Kravčuks Andrejs

Kleopatra

A. KRAVČUKS

KLEOPATRA

PIRMĀ DAĻA. KLEOPATRAS TĒVA DIEVIŠĶAIS OREOLS UN GALMA AIZKULISES TA-IMHOTEPAS KAPENES

«O, jūs visi soģi un mācītie viri, visi bagātie un dižciltīgie, visi tie, kas jel kādreiz apmeklēsiet šīs kapenes, pienāciet tuvāk un uzklausiet manu dzīves stāstu!

Esmu dzimusi Hojaku mēneša devītajā dienā, kad devīto gadu valdīja Augšas un Lejas Ēģiptes valdnieks, abu zemju pavēlnieks dievs Ptolemajs Filopators Filadelfs', dieva Ra dēls, kronētais valdnieks Ptolemajs; lai viņš, Ptaha un īsīdas mīlēts, dzīvo mūžīgi mūžos!

Epifa mēneša pirmajā dienā šā paša valdnieka divdesmit trešajā valdīšanas gadā tēvs mani izdeva pie vīra. Par manu pavēļnieku kļuva dieva Ptaha pravietis, dieva grāmatu nama rakstvedis, Austrumu Nama pravietis, Memfisas dievu šķīstības priesteris, Augšas un Lejas Ēģiptes visu dievu un dieviešu pravietis, Augšas Eģip-! tes valdnieka acs, Lejas Ēģiptes valdnieka auss, otrais pēc valdnieka Džeda kolonnas2 godināšanas svētkos, valdnieka zizlis svētnīcās, dieva Geba vietvaldis, priesteris, ar kura muti runā dievs Tots, priesteris, kurš atkārto dieva Hnuma svēto misiju, kurš raugās tieši uz diženo dievu, — Memfisas virspriesteris Pšereni-Ptahs, Pe- tubasta dēls, Petubasta, kam bija visi tie paši tituli.

Trīskārt es biju mātes cerībās, un trīs reizes pēc kārtas man piedzima nevis dēls, bet meita. Mēs lūdzām viņa augstību svēto, brīnišķo un laipno dievu Imhotepu, Ptaha dēlu, lai viņš dāvā mums dēlu. Viņš uzklausīja mūsu lūgsnas, apžēlojās par mums mūsu bēdās. Viņš parādījās sapnī virspriesterim un teica:

—: Pavēli, lai tiktu izdaiļota mana svētnīca Anehtaujā, kur atdusas manas miesas!

No miega pamodies, virspriesteris krita ceļos viņa augstības dieva priekšā. Viņš tūdaļ izrīkoja priesterus un lika, lai amatnieki izdaiļo svētnīcu. Viņš pats sarīkoja dieva statujas atdzlvošanās ceremoniju un upurēja dievam brīnišķīgas veltes. Samaksāja amatniekiem un iepriecināja viņu sirdis. Un tad dievs gādāja, lai es, nākr dama mātes cerībās, dzemdētu dēlUj

Viņš piedzima Epifa mēneša piecpadsmitajā dienā pulksten astoņos abu zemju valdnieces Kleopatras valdīšanas sestajā gadā, lai viņa dzīvo mūžīgi mūžos, un lai viņai laba veselība. Tie bija īsti brīnišķā dieva Imhotepa- Ptaha dēla svētki. Priecājās visi Memfisas iedzīvotāji. Zēnam tika dots vārds Imhoteps ar pievārdu Petubasts.

Es nomiru Mehira mēneša sešpadsmitajā dienā sešpadsmitajā laulības gadā. Mans vīrs, Ptaha un Osīrija pravietis, Pšereni-Ptaha virspriesteris, pavadīja mani uz Rietzemi, uz Tumsas valsti. Viņš sarīkoja man krāšņas bēres, kādas pienākas ievērojamiem aizgājējiem, un ierādīja atdusas vietu savās kapenēs pie Rakotisas3 .»

Tā par savu dzīvi stāstīja sieviete, ko sauca par Ta- Imhotepu. Sis uzraksts iecirsts viņas kapakmenī ar senām ēģiptiešu rakstu zīmēm. Kā tas bija pieņemts senās pasaules valstu lielākajā daļā, visi gadskaitļi uzrādīti pēc valdnieku valdīšanas ilguma. Pēc mūsu laika skaitīšanas Ta-Imhotepas biogrāfija būtu šāda:

viņa dzimusi 72. gadā pirms m. ē., 58. gadā, tikko sasniegusi četrpadsmit gadu vecumu, apprecējās ar Memfisas pilsētas virspriesteri Pšereni-Ptahu. Jāņem vērā, ka senos laikos — it sevišķi Austrumu zemēs — gandrīz visas meitenes agri tika izdotas pie vīra un kļuva mātes. Ta-Imhotepa dāvāja vīram trīs meitas, bet vēlāk — 47. vai 46. gadā — ilgi gaidīto dēlu. Drīz, acīmredzot 42. gadā, trīsdesmit gadu vecumā Ta-Imhotepa nomira. Viņa apglabāta Rakotisā, kā ēģiptiešu uzrakstos dēvēja Alek- sandriju.

Sevišķi interesanta ir Ta-Imhotepas kapa uzraksta otrā daļa. Nelaiķe uzrunā tieši savu vīru, kurš atrodas starp dzīvajiem:

«O, mans brāli, o, mans vīrs un draugs, dieva Ptaha priesteri! Dzer, ēd, baudi vīnu un nododies mīlas priekiem! Līksmo augām dienām! Seko savai sirdsbalsij dienu un nakti! Neļauj, lai tevi nomāktu jel kādas rūpes! Jo kas gan ir tie gadi, kas netiek dzīvoti virs zemes? Rietzeme — tā ir skumju un mūžīgas tumsas valsts; tās pavalstnieki iegrimuši dziļā miegā. Viņi nepamodī- sies, lai apraudzītu savus brāļus. Viņi neredzēs savu mSti un tēvu. Viņu sirdis aizmirsušas sievu un bērnus.

Man trūkst dzīvības ūdens, kas vajadzīgs katrai dzīvajai radībai. To saņem tikai tie, kas dzīvo virs zemes. Es slāpstu, lai gan ūdens man guldz tepat blakus. Es vairs nezinu, kur atrodos, no kurienes ierados šajā bēdu ielejā. Pasniedz man tekoša ūdens malku! Teic man: mīti vienmēr virs ūdens! Pavērs manu vaigu pret ziemeļu vēju! Tikai tad mana sirds pārstās kvēlot savās ciešanās.

Nāve aicina ikvienu. «Nāc!» saka nāve. Un visi tūdaļ paklausa viņai, kaut gan sirds trīc un dreb aiz bailēm. Neviens no viņas nevar izbēgt — ne dievi, ne cilvēki. Viņas rokās gan dižie, gan mazie ir vienādi. Neviens nespēs pasargāt savus tuviniekus no viņas lāsta. Viņa labprātāk izrauj dēlu no mātes rokām nekā paņem vientuļu sirmgalvi. Visi bijīgi viņu lūdz, bet viņa nevienam ne- pavērš savu vaigu. Viņa neatnāks pie tā, kas viņu sauc. Nepaklausīs ari tam, kurš viņu cildina.»4

Lasot šos vārdus, var izsecināt sekojošus pieņēmumus.

Kad sieva, kura dāvāja virspriesterim vienu vienīgu dēlu, bija mirusi, Pšereni-Ptahs atradās neērtā situācijā. Godinot nelaiķes piemiņu, viņam vajadzēja iegrimt sērās un žēlabās. Bet, no otras puses, viņš gribēja rast pats sev attaisnojumu, jo aizvien vēl nespēja atsacīties no dzīves priekiem. Viņš taču bija vēl vīrietis spēka gados, un viņam bija uz to tiesības. Virspriesterim palīdzēja tautas mūžsenā gudrība. Sensenās dziesmas parādīja saprātīgu izeju; tā atbilda gan sēru nopietnībai, gan cilvēka sirds klusajiem kārdinājumiem. Mirušās sievas mutē viņš ielika poēmā «Arfista dziesma» paustās domas. Sī poēma bija radusies divdesmit gadsimtus pirms Pšereni-Ptaha valdīšanas laika, bet to joprojām bieži vien pārrakstīja; tā saglabāta līdz pat mūsu dienām, tikai dažādās versijās. Lūk, vienas versijas izklāsts.

«Paaudzes nomaina cita citu. Jaunas stājas aizejošo vietā, un tā turpinās no laika gala. Valdnieki, kas kādreiz ir dzīvojuši, atdusas savās piramīdās. Dižciltīgi aizgājēji tāpat ir apglabāti savās kapenēs. No tiem mājokļiem, kuri kādreiz bijuši uzcelti, pat gruveši nav palikuši pāri. Paraugies, kas noticis ar to slavenajiem celtnie-f kiem! Esmu dzirdējis pieminam Imhotepu un Hor- Džedefu, šos vārdus ļaudis aizvien vēl atkārto. Un kur nu ir viņu mūža mājas? Ari to sienas ir sabrukušas, nav saglabājušās ne mazākās zīmes, it kā to nekad nebūtu bijis.

No viņpasaules neviens neatgriežas. Neviens nevar pastāstīt, kā izskatās mirušie un ko viņi vēlas. Tātad neviens nespēj nomierināt mūsu sirdis, iekams paši neaiz- ceļosim turp, kur viņi jau ir aizgājuši. Tādēļ lai pilnā spēkā atplaukst tavas vēlmes! Lai tava sirds aizmirst sēru ceremonijas, jo tās tāpat tiks izpildītas! Seko savām vēlmēm, kamēr vien tava sirds pukst! Apslaki galvu ar mirrēm un ietērpies smalkajā visona5 audumā, ap kuru virmo brīnišķa, dievišķa smarža! Vairo prieku, atdodies priekam, lai tava sirds mūžam ir prieka pilna! Izbaudi virs zemes visu, ko vien tava sirds vēlas, kamēr pienāks tava sēru diena! Osīrijs neuzklausīs gaudas un žēlabas, raudas neglābs cilvēku no kapa. Priecājies, baudi dzīvi līdz pēdējai stundai! Atceries, ka nevienam nav jauts paņemt līdzi savu mantību! Bet, kas aiziet, tas neatgriežas.»6

Būtu aplam domāt, ka tikai Pšereni-Ptahs atkārtoja «Arfista dziesmas» skaudrās domas. Līdzīgas skumjas un žēlabas izskan daudzos ēģiptiešu kapu uzrakstos. Dieva Amona priesteris godātais Neb-Neteru, kas aizgāja uz Rietzemi gandrīz vai tūkstoš gadu pirms Ta-Imhotepas, sacīja tā:

«Dzīvei ir bēdīgs gals. Tu pazaudēsi visu, kas tev piederējis. Tev nebūs vairs nekā. Tu vairs neapzināsies savu esamību. Sāksies jauna diena, bet tev tā neatausīs nekad. Uzlēks saule, bet tu būsi iegrimis miegā un nemaņā. Tu slāpsi, lai gan veldze šalkos turpat tev blakus.»7

Sis pesimisms ir pārsteidzošs tieši attiecībā uz Ēģipti; šajā zemē mirušo piemiņas saglabāšana vienmēr bijusi pirmajā vietā. Viņiem dzīvie veltīja kolosālas pūles. Faraoniem cēla piramīdas un klinšu sienās izcirta dzijas kapu velves, pat ne pārāk bagātus aizgājējus guldīja izturīgās un bagātīgi izrotātās kapenēs. Aizgājējiem upurēja milzum daudz vērtīgu priekšmetu, un viņu mirstīgās atliekas mumificēja. Izkopa komplicētu un dārgu apbedīšanas rituālu. To ievēroja vienmēr —1 jo kurš gan iedrošinātos atteikties sniegt šo pēdējo pakalpojumu saviem tuviniekiem?

Un te — it kā neatkarīgi no šā mirušo kulta, it kā gluži citā zemē — atkal un atkal izskanēja izmisums un šaubas. Sīs balsis sauca: nāve ir gals visam; vienīgais, ko cilvēks var un kas viņam jādara, — jāizbauda dzīves prieka kauss līdz pēdējai lāsei, jo pēc tam viņu gaida tikai nakts un nebūtība.

PŠERENI-PTAHA PANĀKUMI

Būsim cilvēciski un nenosodīsim pārāk bargi Pšereni- Ptahu par to, ka viņš uzdeva kādam no saviem rakstve-t žiem sacerēt tieši tāda satura epitāfiju. Cienījamais virspriesteris droši vien domāja, ka, atraidot zemes priekus, rīkosies nedievbijīgi un būs nepateicīgs pašam dievam Ptaham, kurš parādīja viņam vislielāko žēlsirdību jau kopš pirmajiem dzīves mirkļiem.

Liela debesu dāvana bija vispirmām kārtām jau tā, ka Pšerehi-Ptahs ieraudzīja saules gaismu svētajā pilsētā Memfisā. Turklāt vēl dižciltīgā ģimenē, kurā virspriestera amats bija mantojams. Laika gaitā jau vairāk nekā desmit paaudzēs šo amatu no tēva pārņēma dēls — protams, ar Ēģiptes valdnieka piekrišanu. Bet valdnieks pret zēnu — jā, kopš pirmajiem dzīves mirkļiem — bija tikpat labsirdīgs kā viņa aizgādnis dievs. Tāpēc Pšereni- Ptahs vēlāk, pārlūkojot savu dzīvi, ar lepnumu atcerējās: «Es piedzimu viņa augstības valdnieka Ptolemaja So- tira II8 dzīves 25. gada 2. mēneša 11. datumā un pie sava tēva nodzīvoju trīspadsmit gadus. Tad karalis Ptolemajs Filopators Filadelfs, jaunais Dionīss Saules dēls, teica: Pšereni-Ptaham jāpārņem augstais virspriestera amats Memfisā!

Kad es uzliku valdnieka galvā zeltīto čūsku kroni, man bija četrpadsmit gadu. Tas notika dienā, kad viņš pārņēma savā valdīšanā Augšas un Lejas Ēģipti, kā arī izpildīja visas atbilstošās ceremonijas telpās, kurās tiek svinēti Trīsdesmitā gada svētki. Es vadīju šīs svinīgās ceremonijas Es noteicu, kā jānotiek valdnieka — dieva iesvētīšanai. Tas notika Saules dzimšanas dienā. Tad es devos uz valdnieka pili lielās jūras malā, uz austrumiem no Rakotisas. Augšas un Lejas Ēģiptes — abu pasauļu valdnieks Jaunais Osīrijs saņēma kroni savā pilī. Tūdaļ pēc tam viņš devās uz Isīdas svētnīcu. Viņš tur upurēja daudz dārgu dāvanu. Braukdams projām no svētnīcas, viņš apturēja savus ratus un pats savām rokām uzlika man galvā skaistu zelta vainagu, kas bija rotāts ar neskaitāmiem dārgakmeņiem.

Es stājos pravieša amatā, karalis izsūtīja rakstu uz visām pilsētām, apgabalu galvaspilsētām, pavēstīdams: — Esmu iecēlis Pšereni-Ptahu, Memfisas virspriesteri, par savu pravieti.

Visām Augšas un Lejas Ēģiptes svētnīcām katru gadu vajadzēja atdot man daļu savu ienākumu.

Valdnieks ieradās Memfisā svētku dienā. Viņš atbrauca ar savu kuģi un devās vispirms augšup, pēc tam lejup pa upi, acīmredzot gribēja apskatīt pilsētu no abām pusēm. Tiklīdz kuģis piestāja krastā, viņš aizsteidzās uz svētnīcu. Viņu pavadīja sievietes un bērni, un viss bija sagatavots svētku svinībām. Viņš godināja visus Memfisas dievus.»9

Pšereni-Ptaham patiešām bija iemesli, lai iemūžinātu šos notikumus. Cik zināms, neviens no viņa priekštečiem nebija stājies virspriestera amatā tik jauns. Parasti Memfisas — tāpat kā citu svētnīcu priesteriem tika piešķirtas zemākas amata pakāpes. Seno priesteru dzimtu pēcteči pa karjeras kāpnēm virzījās strauji uz augšu, tomēr hierarhijas augstāko virsotni sasniedza jau savos brieduma gados. Bet te četrpadsmit gadus vecs zēns tika iecelts par virspriesteri lielajā svētnīcā, kas bija viena no visietekmīgākajām un bagātākajām visā valstī, — tas bija kaut kas ārkārtējs.

Ptaha virspriesteriem bija noteicošā loma starp pārējiem abu Eģipšu — Augšas un Lejas Ēģiptes — virspriesteriem. Viņi pat pieprasīja, lai viņus uzlūkotu par visu svētnīcu augstākās varas priekšstāvjiem. Sevišķi augstā godā Memfisā bija tajos laikos, kad tieši te atradās valsts galvaspilsēta. Sensenos laikos, trešajā gadu tūkstotī p. m. ē.f Ēģiptes sākotnējā uzplaukuma gados, Memfisā bija vairāku dinastiju faraonu rezidence; milzīgās kapenes — piramīdas viņi cēla tuvējā tuksneša nomalē. Tādēļ arī saprotams, kādēļ galvaspilsētas aizgādni dievu Ptahu Memfisas priesteri centās padarīt par visas valsts augstāko dievību. Viņi sludināja:

«Ptah's visu radīja ar savu domu un iedvesa visam dzīvību ar savu vārdu. Viss esošais nāk no viņa. Viņš radīja dievus, dibināja pilsētas, viņš ierādīja dieviem vietu viņu svētnīcās. Viņš noteica upurus un uzcēla tempļus. Viņš radīja dievus pēc sava prāta un līdzības. Viņa vara ir lielāka par visu pārējo dievu varu.»

Tomēr pārējie reliģiskie apvidi neatzina Ptahu par augstāko dievibu. Citi dievi bija iemantojuši vēl lielāku goddevību, citas svētnīcas bija vēl bagātākas. Taisnības labad tomēr jāteic, ka Memfisā atradās svētums, kas pievilka svētceļnieku pūlus no tālām malām un kas popularizēja Ptaha kultu vēl vairāk nekā teologu gudrie pamatojumi. Turpat līdzās galvenajam templim Memfisā atradās virkne ēku ar plašu pagalmu. Tā bija svētā vērša Apija pils. To godāja kā paša Ptaha dvēseles iemiesojumu vai pat kā viņa dēlu, lai gan šis dievs vienmēr tika attēlots cilvēka izskatā. Bez tam vēl tika pravietots, ka pēc Apija nāves viņu identificē dievs Osīrijs. Viņam tādēļ tika parādīts vislielākais gods. Svētku dienās ar svinīgu procesiju vērsi izveda no svētnīcas. Zēnu kori dziedāja svinīgas reliģiskās himnas, nepārredzama laužu masa priekā gavilēja. Svētceļnieki ieradās pat no tālām malām, lai uzklausītu Apija orākula pareģojumus. Nedzīvais vērsis tika balzamēts ar tikpat lielu rūpību un mīlestību kā valdnieku mirstīgās atliekas. Mūmiju granīta sarkofāgā uz mūžīgo atdusu novie-i toja vienā no pazemes kapeņu galerijām.

332. gadā p. m. ē. Ēģiptē iebruka Maķedonijas Aleksandrs. Viens no pirmajiem iekarotāja pasākumiem bija svētā dzīvnieka godināšana. Un tas nebija viss viņš pavēlēja par godu Apijam pēc grieķu parauga sarīkot sporta spēles, dziedoņu un dzejnieku sacensības. Lai svētkiem piešķirtu sevišķu spožumu, ataicināja ievērojamus māksliniekus no pašas Hellādas. Viņi atsteidzās labprāt, gan baidīdamies nepaklausīt valdniekam, gan ari zinādami, ka viņus gaida labs atalgojums. Protams, visi šie dziesminieki un virtuozie izpildītāji it labi saprata, ka viņi piedalās ārkārtīgi nožēlojamā komēdijā. Ar daiļskanīgajām hellēnistiskajām vārsmām tika cildināts četrkājainais lops, kas laiski gremoja barību kolonnām apņemtajā pagalmā un lietišķi noraudzījās uz govju harēmu. Taču autoritatīvi faktori māksliniekus pārliecināja, ka šo pazemošanos prasa viņu valdnieka reālā situācija. Un nav jau tāda upura, kuru nespētu nest radošās aprindas cildena mērķa labā.

Uzstāšanās vērša priekšā patiesībā simbolizēja toreizējo reālo valdnieka situāciju. Aleksandrs gribēja, lai viņu uzlūkotu par Ēģiptes atbrīvotāju no persiešu virskundzības. Tieši tādēļ viņš parādīja īpašu cieņu vietējam paražām, svētvietām, svētajām relikvijām un ticējumiem. Viņš piekrita arī tam, ka Memfisas svētnīcā priesteri ieģērba viņu faraona tērpā — varbūt pat lai kronētu pēc sensenas paražas. Tā bija gudra un tālredzīga politika, kas atbilda cilvēkam, kurš ievadīja jaunu laikmetu cilvēces vēsturē.

Pagāja nedaudz vairāk kā desmit gadi, un Austrumu iekarotāja mirstīgās atliekas tika apglabātas šajā pašā dieva Ptaha svētnīcā Memfisā; tikai vēlāk tās tika pārvestas uz Aleksandriju. Sadalot Maķedonijas Aleksandra mantojumu, viens no viņa karavadoņiem Ptolemajs saņēma pārvaldīšanā Ēģipti un izveidoja hellēnistisku karalisti. . No tā laika gandrīz trīs gadsimtus šai zemē valdīja viņa pēcteči. Visus sauca par Ptolemajiem. Viņu dzīslās ritēja maķedoniešu un grieķu asinis. Galms, armija un administratīvie darbinieki runāja grieķu valodā. Valsts galvaspilsētā Aleksandrijā lielāko tiesu mita grieķu izcelsmes iedzīvotāji. Grieķu dzejnieki un zinātnieki atradās īpašā valdnieku aizgādībā. Ēģiptes valdnieki nežēloja līdzekļus, lai Aleksandrijā savāktu visus hellēnistiskās literatūras ievērojamākos darbus.

Vienlaikus Ptolemaji tālredzīgi sekoja Aleksandra piemēram, pūlējās, lai radītu vietējos iedzīvotājos pārliecību, ka viņi ir likumīgi faraonu mantinieki. Sevišķi svarīgi bija nodibināt un saglabāt labas attiecības ar priesteriem, kuriem bija milzīga ietekme uz vienkāršajiem ļaudīm, Tieši šā iemesla dēļ Ptolemaji veltīja sevišķas rūpes un gādību par svētnīcām. Viņi tās atjaunoja, paplašināja, izdaiļoja, pabeidza būvēt daudzas svētnīcas, kuras bija sākuši celt faraoni pirms simtiem gadu. Ptolemaju dinastijas pārstāvjiem tika doti tie paši tituli, kādus savlaik saņēma faraoni; viņi labprāt atļāva, lai ēģiptieši viņus, tāpat kā savus senos valdniekus, godinātu kā dievus, daudzi saņēma Ēģiptes dubultkroni no virspriestera rokām Memfisā.

Ptolemajs, kuru kronēja Pšereni-Ptahs, bija pēc kārtas divpadsmitais valdnieks ar šo vārdu. Ceremonija, kā apgalvo virspriesteris, notika «Saules dzimšanas dienā», t. i., pavasara ekvinokcijā marta beigās. No citiem avotiem ir zināms, ka tas pēc mūsu laika skaitīšanas notika 76. gadā pirms mūsu ēras.

Svinības, par kurām Pšereni-Ptahs runā ar tādu lepnumu, dažā ziņā manāmi atšķīrās no iepriekšējām kronēšanas svinībām.

Vispirms jau visi šie rituāli līdz šim norisa pašā Memj fisā. Šajā gadījumā, kā to skaidri norāda virspriesteris, ceremonija tika pārnesta uz pilsētu pie lielas jūras, uz austrumiem no rākotisas, tas ir, uz pili aleksandrijā. Taču Ptolemajs XII netika kronēts tūlīt pēc tam, kad viņš k|uva par Augšas un Lejas Ēģiptes valdnieku, kā tas secināms no virspriestera vārdiem. Patiesībā viņš sāka valdīt no 80. gada jūlija. Svinīgā kronēšana pēc faraonu iesakņotā rituāla notika četrus gadus vēlāk.

Kronēšanas vietu un laiku varēja izlemt vienīgi pats valdnieks. Tas bija svarīgs politisks akts, bet šajā polir tikā Pšereni-Ptahs varēja arī neorientēties. Viņam pietika ar to, ka tieši viņš, vēl zēns būdams, uzlika ar čūsku rotāto kroni monarha galvā. Tas bija bezgala augsts gods. Viņa laimes izjūtu darīja vēl pilnīgāku svētnīcu ienākumi. To viņš pats apstiprina savā kodolīgajā kapa uzrakstā:

«Es biju ievērojams cilvēks. Bagātība man plūda no malu malām, un man piederēja arī skaists harēms.»

Kā izriet no šā paša uzraksta, Pšereni-Ptahs  nomira 49 gadu vecumā valdnieces Kleopatras vienpadsmitajā valdīšanas gadā, t. i.r 41. gadā p. m. ē. Tātad acīmredzot virspriesteris pārdzīvoja savu sievu Ta-Imhotepu tikai par vienu gadu. Ne sevišķi ilgi viņš varēja sekot viņas padomiem:

«Dzer, ēd, baudi vīnu un nododies mīlas priekiem! Līksmo augām dienām! Seko savai sirdsbalsij dienu un nakti!»

Tādēļ arī rodas šaubas, vai viņa dzīves laikā paguva izkalt epitāfiju viņai, kas apsteidza vīru tikai par vienu gadu. Tās saturu viņš, protams, zināja, bet rūpēties par epitāfijas iekalšanu kapakmenī vajadzēja kādam citam. Uz to norāda Ta-Imhotepas kapa uzraksta pēdējie vārdi:

«Rakstvedis, akmeņkalis un zintnieks, Hora pravietis Imhoteps —mirušā pravieša Hāpa dēls kala šo uz-, rakstu.» _ <

Droši vien tas būs bijis Ta-Imhotepas brālis.

Cik dīvaini skan nelaiķes sievas žēlabas un padomi, kas domāti vīram, kurš jau steidzas pie viņas uz Riet- zemi, uz skumju, klusuma un tumsas valsti!

VALDNIEKA PTOLEMAJA PIEVĀRDI

Jauniņais virspriesteris uzlika galvā faraonu dubult- kroni cilvēkam, kas bija par viņu daudz vecāks, jo 76. gadē p. m. ē. Ptolemajam bija vismaz trīsdesmit gadu

Kā jau teikts, viņš kāpa tronī kā divpadsmitais šīs dinastijas pārstāvis, kuru dibināja Ptolemajs, Maķedonijas Aleksandra cīņu biedrs un karvedis. Taču senajā Ēģiptē nebija pieņemts oficiāli apzīmēt valdniekus ar kārtas skaitli. Viņus atšķīra pēc viņu kulta pievārda. Visi Ptolemaji, izņemot divus pirmos, tos pievienoja savam vārdam tūlīt pēc nākšanas pie varas vai valdīšanas laikā. Sekodams savu priekšteču piemēram, arī Ptolemajs XII pievienoja savam vārdam daiļskanīgus troņa pievārdus. Atšķirībā no saviem priekštečiem viņš izvēlējās nevis vienu, bet veselus trīs pievārdus. Virspriesteris Pšereni-Ptahs nosauca tos visus ar pienācīgu cieņu. Tas pats tika darīts, sūtot uz Ēģipti valdniekam jebkuru oficiālu vai privātu dokumentu. To prasīja varas iestādes. Tāpēc ka tituli ne tikai ļāva atšķirt valdniekus citu no cita un datēt notikumus, bet radīja ap viņiem dievišķības oreolu.

Jāteic, ka Ptolemajs XII savus troņa pievārdus izraudzījās ļoti apdomīgi. Tā laika ļaudīm — jo sevišķi galvaspilsētas iedzīvotājiem tie bija skaidri un nepārprotami. '

Kādēļ valdnieks nosauca sevi par Teos Filopatoru — «Tēvu mīlošo dievu»? Ptolemaja XII vēlēšanos pasvītrot dēla jūtas var izskaidrot pavisam vienkārši. Ptolemajs XII bija ārlaulības bērns, viņa māti uzskatīja tikai par valdnieka Ptolemaja IX mīļāko. Nelikumīgi dzimušais dēls tika Ēģiptes tronī pēc dramatiskiem notikumiem, kuri noslēdza šīs lielās dzimtas galveno līniju. Tādēļ nav jābrīnās, ka jaunajam valdniekam bija ļoti svarīgi pasvītrot vienu apstākli: viņš tomēr ir dinastijas atvase, un viņā joprojām rit Ptolemaju asinis.

Minētie notikumi bija sekojoši.

80. gadā par Ēģiptes valdnieku kļuva divdesmit gadus vecais Ptolemajs XI. Viņam vajadzēja dalīt troni ar valdnieci Berenīki, kas bija par viņu krietni vecāka; Be- renīke bija viņa māsīca un pamāte, tomēr jauniņajam valdniekam vajadzēja ar viņu apprecēties. Tā vēlējās toreizējais Romas diktators Sulla10 , un pavēlēm, kas nāca no impērijas galvaspilsētas, tolaik pakļāvās visi, pat šķietami neatkarīgi monarhi. Starp citu, Sulla pieprasīja to, vispirmām kārtām labu vēlēdams gados jaunajam Ptolemajam, kurš ilgāku laiku bija dzīvojis aiz savas zemes robežām, pēdējā laikā pašā Romā. Diktators vēlējās, izmantojot laulības, palīdzēt viņam atgriezties Aleksandrijā tēvu tronī. Ar labu Berenlke nepiekāptos. Likās, ka laulības nesīs abiem vēlamo kompromisu.

Tomēr nebija grūti paredzēt, ka tik nesaderīga pāra kopdzīve un kopējā valdīšana pie laba gala nevedīs. Abi bija pārāk godkārīgi un alka pēc pilnīgas patstāvības. Jau pēc deviņpadsmit laulībā nodzīvotām dienām Ptolemajs XI nonāvēja savu sievu, turklāt, kā šķiet, viņš pats personiski izdarīja šo asinsdarbu. Ptolemaju dzimtā nonāvēšana bija parasta parādība, un pavalstnieki uz to raudzījās diezgan vienaldzīgi. Taču šajā gadījumā reakcija bija vētraina. Noslepkavotā valdniece Berenīke bija iemantojusi galvaspilsētas iedzīvotāju simpātijas, turpretī slepkavu viņi neieredzēja jau kopš tā brīža, kad viņa kuģis ieradās Aleksandrijas ostā. Viņu pamatoti uzlūkoja par Romas ielikteni. Pilsētā uzreiz uzliesmoja nemieri. Satrakotais pūlis ielauzās pilī, sagrāba valdnieku un gimnasija ēkā sarīkoja asiņainu izrēķināšanos.

Kad satracinātais pūlis plosīja asiņaino ķermeni, droši vien akai retais atskārta, ka tik nožēlojamā kārtā iet bojā pēdējais likumīgais valdnieku dinastijas pārstāvis. Tad nāca apskaidrība. Tronis bija tukšs. Un pats ļaunākais tas, ka nevarēja izdomāt, ko tajā sēdināt. Bet visi saprata, ka vilcināšanās var beigties ar Romas ekspansiju. Tad Ēģipte kļūtu par vēl vienu impērijas provinci, bet Romas pavalstnieku liktenis nebija apskaužams. Tiesa, arī Ptolemaji nežēlīgi aplaupīja Nīlas krastu iedzīvotājus. Valsts saimniecība manāmi panīka — sevišķi pēdējos gadu desmitos. Tomēr —• tas bija vispārējs atzinums — ienākumi, kurus izspieda valdnieka birokrātijas sistēma, beigu beigās pa lielākai daļai palika pašu zemē. Turpretī Romas kundzībā nodokļu slogs kļūtu vēl smagāks, nauda visu laiku aizplūstu uz svešas valsts kasi, kā arī Romas vietvalžu, veikalnieku un augļotāju kabatā. Aleksandrieši, respektīvi, bagātnieki, kam bija nauda un ietekmīgi sakari, sāka drudžaini meklēt cilvēku, kuram varētu piedāvāt troni. Bez pēctečiem pa sieviešu līniju bija vēl palikuši divi Ptolemaja IX un viņa mīļākās dēli. Abi tolaik atradās Sīrijā. Viņus tad arī lūdza ieņemt tukšo troni. Brāļi, protams, šo piedāvājumu pieņēma ar prieku. Vecākais dēls kļuva par Ēģiptes valdnieku kā Ptolemajs XII, bet jaunākais saņēma pārvaldīšanā Kipras salu, kas kopš seniem laikiem ietilpa Ptolemaju monarhijā.

Pieņemot titulu Filopators — «Tēvu mīlošais dievs», jaunais valdnieks nepārprotami pasvītroja, ka uzskata sevi par likumīgu dinastijas locekli. Viņa situācijā tas bija gan gudri, gan nepieciešami. Starp Ēģiptes iedzīvotājiem droši vien maz bija tādu, kuri atcerējās, ka pirms pusotra gadsimta cits Ptolemajs, ceturtais, bija izvēlējies sev tādu pašu troņmantnieka pievārdu. Bet tas notika pavisam citādos, varētu teikt, gluži prozaiskos apstākļos: Ptolemajs IV nosauca sevi par «Tēvu mīlošo», tēvam dzīvam esot. Tas liecināja gan par maigajām dēla jūtām, gan vēl jo vairāk par apdomību.

Ptolemajs XII tāpat vēlējās, lai viņu godinātu par Fi- ladelfu — «Māsu mīlošo dievu». Arī šim pievārdam bija politiska nozīme. Jaunais valdnieks gribēja pasvītrot, ka noslepkavotā Berenīke, kas bija tik dārga galvaspilsētas iedzīvotājiem, ir viņa pusmāsa. No tā vajadzēja secināt, ka Ptolemajs XII ir tiešs viņas mantinieks un tuvākais radinieks. Šādā veidā viņš cerēja pārmantot simpātijas, kādas Berenīke bija modinājusi galvaspilsētas iedzīvotājos. Taču iespējams, ka ārpus Aleksandrijas šo pievārdu izprata citādi: gluži vienkārši kā valdnieka jūtu izpausmi pret savu sievu. Tādēļ ka drīz vien pēc uzkāpšanas tronī Ptolemajs salaulājās ar savu īsto māsuf viņu sauca Kleopatra Trifena.

Laulības ģimenes locekļu starpā atgadījās visai bieži jau faraonu laikos gan galma aprindās, gan starp vien-: kāršajiem ļaudīm. Kā liekas, parastajās ģimenēs tādu sakaru pamatā visbiežāk bija materiālie apsvērumi. Attaisnojumi un piemēri tika meklēti pat reliģijā, patiesību sakot, otrādi: dievu pasaulē tika ienesti cilvēku ģimenes dzīvē bieži sastopamie paradumi. Isīda bija Osīrija māsa un sieva, bet zemes dievs Gebs bija apprecējis debesu dievieti Nutu, savu māsu. Turpretī iemesli, kas noteica faraonu un vēlāk Ptolemaju laulības ar savām īstajām māsām vai pusmāsām, bija meklējami galvenor kārt valsts politikā. Proti, bija jābaidās, ka princese, valdnieka asinsradiniēce, iziedama pie kāda aristokrāta, paplašinās eventuālo troņa pretendentu loku. Tāpat tiktu uzkurināta pārmērīga varaskāre, ja valdnieks ņemtu par sievu kādu jaunavu no vienkāršas ģimenes. No dinasti-1 jas attīstības viedokļa grūti iebilst pret šādiem apsvē- rumiera un šādu praksi, bet no bioloģiskā viedokļa vairākās paaudzēs atkārtotas laulības vienas ģimenes ietvaros bija bīstamas.

Tomēr liekas, ka šiem abiem politiski ģimeniskajiem Ptolemaja XII pievārdiem viņš pats nepiešķīra tik lielu nozīmi kā savam trešajam pievārdam — Jaunais Dio- nīss (jeb vai kā citi iztulko: Jauneklīgais Dionīss; grieķu «neos» var tulkot divējādi). Tas nozīmēja, ka valdnieks sevī iemieso grieķu dievu, kurš simbolizēja gan ekstā- tisku dzīvesprieku, gan arī uzvaru pār nāvi. Dionīss bija vīndarīšanas un teātra aizgādnis. Viņš saviem piekritējiem, kas piedalījās mistērijās, solīja ceļu uz mūžīgo dzīvošanu. Tādēļ jau kopš seniem laikiem tika uzskatīts, ka ēģiptiešu dievību panteonā Dionīsam atbilda Osīrijs, brīnumainā kārtā no miroņiem augšāmcēlies Isīdas vīrs, to pavēlnieks, kuri aizgājuši uz Rietzemi.

Arī iepriekš pieminētais Ptolemajs IV Filopators bija dedzīgs Dionīsa pielūdzējs — vēl jo vairāk tādēļ, ka viņš pats palaikam rakstīja traģēdijas. Dionīsa kultu visā valstī viņš propagandēja pat ar administratīviem līdzekļiem; stūrgalvīgos, kuri pa lielākai daļai bija jūdi, viņš ļoti nežēlīgi vajāja. Dionīsa kulta iesakņošanai tika izmantota pat sena leģenda, pēc kuras Ptolemaju dzimtas ciltstēvs ir tieši šis dievs. Pēd attieksmes pret Dionīsu tika noteikta pilsoniskā lojalitāte. Taču patiesībā zem reliģisko ritu plīvura valdnieka pilī tika rīkotas parastas orģijas.

Ptolemaju XII interesēja ne tik daudz reliģija, kā māksla. Viņa priekštecis pirms pusotra gadsimta skraidīja pa pils istabu marmora flīžu grīdām, tvarstīdams puskailas meitenes, kuras slēpās aiz kolonnām kā meža bakhantes. Turpretī tagad šajās pašās greznajās zālēs notika teātra izrādes un koru priekšnesumi. Tur nebūtu ko pelt un par to nebūtu ko brīnīties, ja vien nebūtu zināms fakts, ka kori uz flautas pavadīja pats monarhs — Ptolemajs Filopators, Filadelfs, Jaunais Dionīss, Ptaha un Isīdas izredzētais.

Aleksandrieši, būdami naski uz zobgalībām, drīz vien atrada vēl vienu īsti piemērotu iesauku valdniekam. Viņu sauca pavisam īsi un vienkārši — Aulēts; grieķu valodā tas nozīmē -n Flautists.

SĪRIJAS VALDNIEKA DĒLI

Diemžēl valsts rūpes neļāva valdniekam sekot sirds aicinājumam un nodoties tikai mākslai. Bieži vien nācās nolikt flautu un pamest kori, lai kārtotu svarīgas valsts darīšanas. Ar katru gadu Ēģiptes politiskais stāvoklis kļuva aizvien grūtāks, pat draudīgs.

Izskaidrojums tam bija viens. Ptolemaju XII iesēdināja tronī Aleksandrijas iedzīvotāji. Bet vai Romas senāts un tauta varēja atzīt šo soli, ja tas tika sperts bez viņu ziņas un piekrišanas? Vai romieši varēja būt vienaldzīgi pret faktu, ka Ēģiptē tika nogalināts valdnieks, kurš bija kāpis tronī ar Romas gādību?

Laimīgā kārtā Sulla, kas atbalstīja jauno Ptolemaju XI, bija nogājis no vēstures skatuves. 79. gadā viņš atteicās no visiem amatiem, apmetās villā jūras malā un pēc gada nomira ar sirdstrieku. Pēc tam romieši gandrīz visu savu uzmanību veltīja valsts iekšējo jautājumu kārtošanai. No impērijas galvaspilsētas nepienāca ziņas, kādu viedokli ieņēmis senāts attiecībā uz notikumiem Ēģiptē. Ptolemajs nesaņēma pat netiešus apliecinājumus viņa oficiālai atzīšanai, lai gan visādi centās to panākt. Tiesa gan, arī nelabvēlība nebija manāma.

Tādējādi Ptolemajs XII, nebūdams oficiāls troņmantnieks, turpināja valdīt, tomēr rīkojās piesardzīgi, nogaidīja un nesteidzās ar kronēšanu, atlika to četrus gadus. Beidzot, kad jau bija pienācis 76. gads, viņš nolēma sarīkot kronēšanas ceremoniju. Bet tad radās neparedzēti sarežģījumi: līdzšinējais dieva Ptaha virspriesteris Memfisā nomira un aizgāja uz skumjo Rietzemi, Sakarā ar to valdniekam vajadzēja šajā augstajā svētnīcas amatā iecelt viņa dēlu Pšereni-Ptahu, kaut arī tam nupat tikai bija apritējuši četrpadsmit gadi.

Kronēšana notika nevis Memfisā, bet Aleksandrijā acīmredzot tādēļ, ka valdnieks gribēja piešķirt šai ceremonijai sevišķu spožumu un izraisīt visplašāko atbalsi. Memfisā atradās zemes iekšienē, turpretī ostas pilsētai Aleksandrijai bija plaši kontakti ar visu pasauli.

Ar ko gan izskaidrojama šī steiga pēc četrus gadus ilgās vilcināšanās? Ar ko izskaidrojama cenšanās, lai vēstis par šo ceremoniju aplidotu ne tikai Ēģipti?

Droši var teikt, ka to izraisīja vēstis, kas nāca no Sī*. rijas. Tur bija atradušies pretendenti uz Ēģiptes troni,

Turklāt šiem pretendentiem bija lielākas tie"slbas uz troni nekā Flautistam. Viņš bija valdnieka Ptolemaja IX mīļākās dēls, turpretī Sīrijā vēl dzīvoja valdnieka māsa Se- lēne, kas bija bijusi sieva pēc kārtas trim Seleikīdu dinastijas monarhiem. Divi viņas dēli bija likumīgi abu dinastiju mantinieki.

Tādēļ Ptolemajs XII nolēma uzlikt galvā kroni ar plašu žestu, tiklīdz bija uzzinājis par abu pretendentu prasībām. Viņš cerēja, ka tādējādi atvēsinās abiem prātus un tie rimsies. Bet viņš dziļi maldījās. Jaunekļi acīmredzot neņēma nopietni Aleksandrijas ceremoniju, ar kuru tik ļoti lepojās četrpadsmit gadus vecais virspriesteris Pšereni-Ptahs. Jau 75. gadā abi devās uz Romu, lai tur panāktu apstiprinājumu savām tiesībām uz Ēģiptes troni. Brāļi centās izmantot šīs tiesības sevišķi dedzīgi tādēļ, ka jau vairāk nekā desmit gadu .liela daļa Sīrijas atradās armēņu rokās.

Romiešu tikumi bija visnotaļ zināmi. Tādēļ arī valdnieka dēli nebrauca tukšām rokām; viņi veda žilbinošas dārglietas, cerēdami ar šīm dāvanām dabūt savā pusē visietekmīgākās personas.

Viņi uzkavējās Tibras krastos divus gadus, izšķieda milzumdaudz naudas, bet neko nepanāca. Senāts viņus pat neuzklausīja. Toreizējā situācijā tas bija gluži saprotami. Roma negribēja iesaistīties pasākumā, kas draudēja ar politiskiem sarežģījumiem un karu, tādēļ ka joprojām turpinājās cīņas ar Spānijas dumpiniekiem, bet Mazāzijā tieši 75. gadā sākās karš ar Ponta valsts valdnieku Mitridatu. Tanī pašā laikā senātā un tautas sapulcē risinājās visasākie strīdi starp diviem grupējumiem — optimātiem un populāriem11 . So grupējumu vadoņi neļāva viens otram spert ne soli jebkurā pasākumā.

Ja Roma nostātos abu troņa pretendentu pusē, tad tai neizbēgami būtu viņiem jāsniedz militārs atbalsts karā. Pat tādā gadījumā, ja Flautists atkāptos no troņa, nevarēja vēl zināt, kā izturētos Aleksandrijas dumpīgie iedzīvotāji, visi itin labi atcerējās, kādu galu bija ņēmis Ptolemajs XI, kurš bija valdījis deviņpadsmit dienas. Karagājiens uz Ēģipti tam, kurš to vadītu, atnestu milzīgas bagātības, un Romas politiķi, kuri centās izraut cits citam no rokām jebkuru laupījumu, par labāku uzskatīja rīkoties tā, lai Ēģiptes legāli iemantojamie dārgumi un salaupāmās bagātības netiek nevienam.

Beigu beigās valdnieka dēli nolēma impērijas galvaspilsētā ilgāk vairs neuzkavēties. Viņi saprata, ka lūdz palīdzību no politiķiem, kuri prot tikai ņemt naudu un solīt. Viņi devās atpakaļ uz dzimteni 73. gadā, kad Itālijā uzliesmoja vergu sacelšanās Spartaka vadībā; bija skaidrs, ka tādā brīdī neviens Romā negribēs sākt risināt jautājumu, kam pienākas Ēģiptes tronis: Ptolemaja IX māsasdēliem vai viņa un viņa mīļākās dēlam.

Ar vienu no troņa pretendentiem — Antiohu —i atceļā notika nepatīkams atgadījums, kas mums kļuvis zināms, pateicoties Ciceronam, kurš to pēc vairākiem gadiem pieminējis savā tiesas runā. Šo atgadījumu vērts īpaši atzīmēt, jo tas skaidri parāda, kāda bija romiešu attieksme pret atkarīgo zemju valdniekiem.

SVEČTURIS

Antiohs izvēlējās atceļu caur Sicīliju. Viņš ieradās Si- rakūzās, kur atradās salas vietvalža — pretora12 Veresa rezidence. Pretors acumirklī aptvēra, ka radusies necerēta izdevība iedzīvoties mantā, jo viņa provincē bija ievests milzumdaudz dārglietu un tās bezmaz vai pašas krita rokās. Viņš izsūtīja diezgan dāsnu cienastu, kas nodrošināja Antioha un tā pavadoņu uzturu, — olīveļļu, vīnu un kviešus. Pēc tam pretors uzaicināja Antiohu pie sevis pusdienās, lika krāšņi izgreznot triklī- niju13 un galdā celt sudraba servīzes. Valdnieka dēls atstāja pili pārliecībā, ka Veress viņu pieņēmis, kā nākas, un no savas puses ielūdza vietvaldi pie sevis. Viņš lika izvietot apskatei savas sudrablietas, kā arī ne mazumu zelta trauku, kas bija izrotāti ar brīnišķiem dārgakmeņiem. To vidū bija arī vīna kauss, izdobts no viena vesela liela dārgakmeņa, ar zelta rokturi.

Veress cilāja traukus, slavēja, apbrīnoja tos bez mitas un, tiklīdz viesi bija aizgājuši, sāka lauzīt galvu, kā varētu vislabāk Antiohu aplaupīt. Vispirms viņš nosūtīja pie tā savus* kalpus ar lūgumu aizdot brīnišķos traukus, lai varētu tos parādīt saviem gravieriem. Antiohs labprāt to atļāva. Pēc tam Veress palūdza no dārgakmeņa darināto vīna kausu, lai to varētu labāk apskatīt. Viņš saņēma arī kausu.

Valdnieka dēli bija atveduši sev līdzi uz Romu no dārgakmeņiem darinātu svečturi,14 apbrīnojamu mākslas darbu, lai to novietotu Jupitera svētnīcā Kapitolijā15 . Tā kā tempļa būve vēl nebija pabeigta, viņi nolēma svečturi aizvest atpakaļ uz Sīriju, lai, saņemot vēsti par Jupitera skulptūras dedikāciju16 , uz gatavo svētnīcu sūtītu dievam šo žilbinošo upurvelti.

Pats Antiohs bija gādājis, lai neviens neuzzinātu, ka tieši viņš ved sev līdzi šo svečturi. Ne aiz bailēm vai aizdomām: viņš tikai vēlējās, lai daudzi nebūtu redzējuši dāvanu agrāk, pirms tā kļūs par visas Romas tautas īpašumu. Veress tomēr bija to uzzinājis un sāka lūgt un neatlaidīgi pierunāt princi, lai atsūta uz pili svečturi. Viņš apgalvoja, ka aplūkos mākslas darbu viens pats un nerādīs to nevienam citam. Antiohs piekāpās. Vergi aiznesa rūpīgi iesaiņoto svečturi uz vietvalža rezidenci. Kad viņi to izsaiņoja, Veress sajūsmā iesaucās:

—    Tā nudien ir lieliska dāvana! Kapitolija cienīga dāvana!

Svečturis staroja, zvīļoja un laistījās, mākslinieciskais darba izpildījums atbilda materiāla vērtībai. Tā iespaidīgie apmēri uzreiz lika atzīt, ka šis priekšmets nav lie- tojams mājturībā, tas var kalpot tikai dieva svētnīcā.

Kad Antioha sūtņiem šķita, ka Veress jau pietiekami ilgi svečturi apbrīnojis, viņi gribēja to nest projām. Pretors protestēja:

—    Es vēl gribu iepriecēt savas acis ar šo brīnumdarbu!

Viņš lika vergiem iet projām. Tie atgriezās pie Antioha tukšām rokām. Viņam sākumā nebija nekādu ļaunu aizdomu. Pagāja viena diena, divas, trīs — svečturi neviens nenesa atpakaļ. Antiohs nosūtīja pie Veresa kalpus ar pazemīgu lūgumu atdot svečturi. Veress lika atnākt citu dienu. Tas sāka likties aizdomīgi. Sūtņi ieradās pie Veresa vēlreiz. Veress viņus nosūtīja atpakaļ tukšā. Beigās Antiohs pats ieradās pie vietvalža un pazemīgi lūdza atdot dārgo mākslas darbu, bet Veress pieprasīja, lai svečturi atstātu viņam kā dāvanu. Antiohs atbildēja:

, — Es to nevaru darīt. Es bīstos dieva un ļaužu lāsta.

Tad Veress sāka savam viesim draudēt ar visbriesmīgākajiem vārdiem. Pārliecinājies, ka draudi palīdz tikpat maz kā lūgumi, pavēlēja Antioham nekavējoties —<

vēl līdz nakts tumsai — atstāt provinci: viņam esot kļuvis zināms, ka reizē ar Antiohu Sicīlijā ieradušies pirāti.

Milzīga ļaužu pūļa priekšā Sirakūzu tirgus laukumā valdnieka dēls ar asarām acīs piesauca par lieciniekiem visus dievus, visus pilsētas iedzīvotājus. Viņš sauca:

— Veress man atņēma no dārgakmeņiem darinātu svečturi, ko es gribēju novietot Kapitolijā kā piemiņas zīmi manai draudzībai pret Romas tautu. Es neprasu atpakaļ pārējos zelta traukus un dārglietas. Man žēl tikai šīs relikvijas, kas man tik nekrietnā kārtā nolaupīta! Lāsts bezgodim!17

TESTAMENTI UN NEAIZSKARAMĪBAS TIESĪBAS

Sīriēšu neveiksme tīkojumos pēc Ēģiptes troņa sagādāja lielu prieku Ptolemajam Flautistam. Pagaidām valdnieka kronis bija glābts. Tas, ka romieši aizlaida mājās abus valdnieka dēlus, nesniedzot nekādu atbalstu, netieši vēl ļāva cerēt, ka tuvākajā nākotnē viņi neuzsāks Ēģiptes lietu kārtošanu.

Tomēr valdnieka prieks nebija ilgs. Jau 74. gadā viņu aizsniedza brīdinoša vēsts, kas atgādināja, ka Roma reizēm kavējas, bet nekad neaizmirst.

Sajā gadā romieši ieņēma valsti, kas robežojās ar Ēģipti rietumos, — Kirenaiku jeb mūsdienu Lībiju. Sī aneksija nebija nelikumīga. Romieši pamatojās uz Ki- renaikas valdnieka Ptolemaja Apiona18 testamentu; 96. gadā, tātad pirms divdesmit diviem gadiem, mirdams viņš bija novēlējis savu valsti romiešiem.

Sādi testamenti bija pazīstami arī agrāk. Pirms tam divi citi valdnieki bija rīkojušies līdzīgi,19 un, lai cik dīvaini tas būtu, šādai rīcībai bija savs racionāls pamatojums. Pasludinot savu pēdējo novēlējumu, valdnieki iemantoja romiešu atbalstu un uzticību līdz pat mūža galam; tālākais viņus vairs neinteresēja, it sevišķi, ja viņiem nebija pēcnācēju. Turklāt šie valdnieki bija cieši pārliecināti, ka agri vai vēlu visas zemes tik un tā tiks ietvertas impērijā. To pareģoja visa negrozāmā vēstu-! res attīstības gaita.

Kirenaika reiz jau tika novēlēta romiešiem pirms dažiem gadu desmitiem. Toreiz viņi šo īpašumu nepieņēma savā pārvaldē, arī šoreiz ilgi kavējās.

Flautistam Kirenaikas jautājums bija svarīgs no trim viedokļiem. Pirmkārt, šī valsts robežojās ar Ēģipti. Otrkārt, tā vienmēr bija atradusies Ptolemaju pakļautībā. Un, treškārt, drīz vien pēc Kirenaikas sagrābšanas izplatījās nelāgas baumas — un šis apstāklis bija pats svarīgākais.

Romiešu rokās esot testaments, ko rakstījis pēdējais likumīgais Ēģiptes valdnieks Ptolemajs XI; šajā dokumentā par savu mantinieci viņš nosaucis Romas tautu.

Šo testamentu neviens nekad nebija redzējis, bet klīda baumas, ka tas eksistē un vajadzīgā brīdī tiks uzrādīts. Mēlneši atsaucās arī uz šādu faktu.

Tūdaļ pēc Ptolemaja XI nāves senāts esot nosūtījis delegāciju uz Feniķijas pilsētu Tiru, lai tā paņemtu tur noglabāto mirušā valdnieka naudu. Tātad —t daudzi secināja — testaments ne tikai eksistē, bet to ir atzinis arī senāts; pagaidām tika paņemta tikai nauda, bet pienāks kārta arī Ēģiptei.

Tas viss izklausījās ļoti ticami; jo kas tad patiesībā varēja būt noticis?

Diktators Sulla, sūtot divdesmit gadus veco jaunekli no Romas uz Aleksandriju, droši vien bija pieprasījis atmaksu par savu atbalstu. Bet nākamajam lielās zemes valdniekam tobrīd nekā nebija pie dvēseles. Viņš varēja Sullam kā pateicību tikai uzrakstīt testamentu, kurā novēlēja savu īpašumu romiešu tautai. Kad Ptolemajs XI parakstīja šo dokumentu, viņš droši vien cerēja, ka nodzīvos ilgu mūžu, varbūt pat vairākus gadu desmitus; pa to laiku daudz kas būtu mainījies kā Romā, tā arī Austrumos. Galu galā testaments stātos spēkā tikai tādā gadījumā, ja valdnieks nomirtu, neatstādams pēcnācējus. Tātad, kopā ņemot, viss sākumā nemaz neizskatījās tik bīstami un nopietni.

Tomēr, kā jau teikts, notikumu gaita ieguva katastrofālu ievirzi. Jauniņais monarhs gāja bojā deviņpadsmitajā savas valdīšanas dienā, neatstādams nevienu pēcnācēju, un reizē ar viņu aprāvās likumīgā dinastijas līnija. Toties testaments palika.

Roma nekad nebija sniegusi oficiālus paziņojumus dokumenta lietā. Tātad viss, kas bija zināms plašākā sabiedrībā, izrietēja no baumām, pieļāvumiem, neskaidriem minējumiem; autoritatīvu personu runās palaikam izskanēja brīdinoši mājieni, ka vajadzētu sākt kārtot šos jautājumus. Bez tam Kirenaikas anektēšana divdesmit gadu pēc valdnieka nāves uzskatāmi parādīja, cik reizēm nesteidzīgi, bet arī negaidīti var rīkoties Roma.

Pilnīgi dabiski, ka šādā situācijā Ptolemajs XII, kas tik nedroši sēdēja tronī, visnotaļ centās panākt savu padoto labvēlīgu attieksmi pret sevi, vēlējās, lai viņā saskatītu labu un taisnīgu valdnieku. Vispirmām kārtām vajadzēja panākt priesteru labvēlību, jo tiem bija liela ietekme tautā. Visvienkāršāk — turklāt gluži par velti —-i to varēja panākt, piešķirot svētnīcām neaizskaramības tiesības.

Kopš senlaikiem dažām svētnīcām Ēģiptē bija dota īpaša privilēģija: kas nokļuva to robežās, tas vairs nebija pakļauts valsts ierēdņiem, kaut arī tie vajātu viņu kā noziedznieku, parādnieku, aizbēgušu vergu vai kalpu. Katrai svētnīcai šīs tiesības bija ārkārtīgi izdevīgas, jo tās cēla svētnīcas autoritāti un vairoja ienākumus. Tie, kuri, izmantodami neaizskaramības tiesības, atrada patvērumu svētnīcā, bija patiešām pasargāti no valdnieka un ierēdņiem, toties nonāca priesteru atkarībā; par viesmīlību vajadzēja atmaksāt ar darbu. Pirmie Ptolemaji izturējās pret neaizskaramību noraidoši, jo pilnīgi pamatoti uzskatīja, ka šādas svētnīcu tiesības ierobežo viņu varu. Tas taču bija pilnīgi acīm redzami, ka šādu tiesību skaita palielināšanās varēja sagādāt neparedzētus zaudējumus saimniecībai un graut varas iestāžu autoritāti. Tā- dēļ dinastijas dibinātāji piešķīra šo seno privilēģiju tikai pašām lielākajām un viscienījamākajām svētnīcām. Vēlāk stāvoklis mainījās. Dažādu svētnīcu priesteri neatlaidīgi centās panākt šo vērtīgo priekšrocību, bet valdnieki — sevišķi grūtos brīžos — aizvien labprātāk to ari piešķīra.

Svētnīca, kura bija ieguvusi neaizskaramības tiesības, uz savu zemju robežām izlika valdnieka edikta — rīko- juma tekstu. Tradicionālā paziņojuma sākums bija šāds:

«Bez vajadzības še lai neviens nenāk!»

Tādējādi priesteri aizliedza ieeju ne tikai ierēdņiem un privātpersonām, kuras vajāja bēgļus, bet ari visiem, kurus viņi neatzina par vēlamiem. Tam bija savs pamats, reizēm svētnīcās iebruka ubagu bari vai pat laupītāju bandas. Šādi nevēlami viesi baudīja neaizskaramību, turklāt vēl prasīja pajumti un ēdienu. Tādā veidā neaizskaramības privilēģijas namatēviem dažkārt izvērtās par nastu.

Liekas, neviens no iepriekšējiem Ēģiptes valdniekiem tik dāsni neizdāļāja šīs tiesības kā tieši Ptolemajs XII. Viņš, sekodams savu priekšteču piemēram, vienlaikus atbrīvoja attiecīgās svētnīcas priesterus no visiem nodokļiem un klaušām. Tā nav nejaušība, ka līdz mūsu dienām saglabājušies vairāki Ptolemaja XII valdīšanas laika uzraksti, kas liecina, ka viņš piešķīra neaizskaramības tiesības arī tādām svētnīcām, kuras nemaz nebija pašas lielākās.

75. gadā Flautists privileģēja Isīdas svētnīcu Ptolema- īdā, 70. gadā — šīs pašas dieves svētnīcu Teadelfijā, 69. gadā — divas svētnīcas vienā un tai pašā pilsētiņā Eihemērijā; viena bija dieva Amona, otra dieva Suha svētnīca; dievu Suhu simbolizēja krokodila galva.

DIEVS — KROKODILS

Eihemērijā un Teadelfija atradās Fajumas oāzes austrumu nomalē. Patiesībā Fajuma nebija īsta oāze, bet plaša ieleja, pa kuru plūst Nīlas' atzars, kas ietek ezerā, kuru senatnē sauca par Meridu. Šis apgabals bija plaši meliorēts un līdz ar to viens no auglīgākajiem apvidiem visā Ēģiptē. Meliorācijas darbus te uzsāka un grandiozi izvērsa XII dinastijas faraoni divdesmitajā un deviņpadsmitajā gadsimtā p. m. ē. Pēc tam kad kanāli kādu laiku bija atstāti novārtā, meliorēšanu atsāka pirmie Ptolemaji.

Pirms daudziem gadu tūkstošiem Fajumas purvainajos slīkšņos un muklājos mita milzumdaudz krokodilu. Tie iedvesa šausmas, bet vienlaikus arī kļuva šās apkaimes ļaudīm par dievišķas pielūgšanas objektu. Tādēļ nav jābrīnās, ka krokodila kults, kas vispār bija izplatīts Ēģiptē, taisni šeit iesakņojās visdziļāk un visnoturīgāk. Tam par iemeslu bija gan paniskās bailes no bīstamā nezvēra, kā arī pārliecība, ka tas iemieso sevī veldzējošo Nīlas ūdeņu labdabību. Dieva krokodila vārds ēģiptiskajā izrunā skanēja, kā liekas, «sobek», turpretī iebraucēji grieķi to sauca, kā jau teikts iepriekš, par Suhu. Tam bija vēl ari citi vārdi, jo to identificēja ar dažādām dievībām, ari ar Horu un saules dievu Ra.

Eihemērijā pielūdza krokodilu pāri vai pat krokodilu trijotni. Taču galvenā kulta svētnīca oāzē, kurp plūda svētceļnieku bari, atradās Šedekā. Tādēļ grieķi šo pilsētu sauca par Krokodilopoli; vēlāk tā oficiāli tika nosaukta par Arsinoju — par godu Ptolemaja II sievai un māsai. Kā īsti pielūdza dievu — krokodilu, to apraksta Strabons, grieķu ceļotājs un zinātnieks, kurš apmeklēja Ēģipti 25. —; 19. gadā p. m. ē., tātad neilgi pēc Kleopat- ras nāves.

Lūk, ko Strabons vēstī par pilsētu Arsinoju: 1 «Viņi dīķī tur svēto krokodilu, ko īpaši izaudzējuši un pieradinājuši priesteri. Viņu baro ar maizi, gaļu un vīnu. To nepārtraukti pienes daudzie apmeklētāji. Mūsu namatēvs bija viens no ievērojamākajiem pilsētas vīriem. Viņš bija tas, kas mums izrādīja svētnīcu; pie dīķa viņš ieradās, paņemdams līdzi no pusdienu galda plāceni, ceptu gaļu, vīna krūku. Krokodilu mēs atradām guļam krastā. Pie viņa piegāja priesteri, atplēta viņam rīkli, ielika vispirms maizi, pēc tam gaļu un beigās ielēja vīnu. Krokodils tūlīt ieslīdēja ūdenī un pārpeldēja viņā malā. Ieradās vēl viens viesis. Priesteri apskrēja ezeriņam apkārt, uzmeklēja krokodilu un atkal tāpat atdeva viņam cienastu.»20

Strabons, protams, bija apmeties pie hellēņiem, jo Fajumas iedzīvotāji pa lielākai daļai bija ienācēji. Varētu domāt, ka šis ievērojamais un izglītotais cilvēks bija atnesis krokodilam upurdāvanas tikai tādēļ, lai ar laipnu smaidu parādītu savam viesim, cik ērmīgas ir ēģiptiešu reliģiskās paražas. Tas tomēr tā nebija. Hellēņi pārņēma no vietējiem iedzīvotājiem ticējumus un kultus un, tāpat kā viņi, bijīgi nesa upurveltes dieviem — dzīvniekiem. Vislabāk to apliecina divi uzraksti, kas atrasti Arsinojas pilsētas drupās; kā viens, tā otrs attiecas uz I gadsimtu p. m. ē. Tie vēstī, ka senie efēbi21 atvēl tādus un tādus zemes gabalus «diženajam, diženajam dievam Suham»22 .

Lai pienācīgi izprastu šo dedikāciju īsto jēgu, jāpiebilst, ka efēbats bija tīri hellēniska jauniešu organizācija, kuras mērķis bija saglabāt grieķu valodas un kultūras savdabību; efēbu savienības pastāvēja visās grieķu apdzīvotajās vietās. Tomēr senseno ēģiptiešu dievu kults tika atzīts pat šajās organizācijās.

Tādējādi Ptolemajs XII Flautists, piešķirdams neaizskaramības privilēģijas Suha svētnīcai, droši vien apmierināja visu oāzes iedzīvotāju — gan hellēņu, gan arī ēģiptiešu reliģiskās vēlmes. Taču turpmākie gadi valdniekam parādīja, ka īstais dievs — krokodils, no kura negausības nekur nav plābiņa, atrodas citur.

CĒZARA PLĀNI ATTIECĪBĀ UZ ĒĢIPTI

Ptolemaja XI testamenta publiskā apspriešana Romā sākās tikai 65. gadā. Marks Krass, kas bija bagātnieks un finansists, vienlaikus arī godkārīgs politiķis, izvirzīja priekšlikumu par nodokļu uzlikšanu Ēģiptei līdzīgi visām citām provincēm. Varēja likties, ka Krass nāca ar šo priekšlikumu, rūpēdamies par republikas labklājību, — 65. gadā viņš pildīja cenzora pienākumus, un tajos ietilpa rūpes pār valsts finansiālo stāvokli. Bet īsto iemeslu rūpēm par ienākumiem valsts kasē vērīgas acis saskatīja citur: tanī pašā laikā kāds Gājs Jūlijs Cēzars ar draugu palīdzību centās panākt, lai viņam uzticētu misiju pārvērst Ēģipti par jaunu provinci.

Nevienam Romā nebija noslēpums, ka Cēzars ir Krasa sabiedrotais. Viņš tolaik bija vēl samērā jauns cilvēks, ne vecāks par 37 gadiem, bet jau kļuvis populārs, kaut ari ne visai labā nozīmē. Tieši 65. gada sākumā izplatījās baumas, ka Cēzars gatavo kopā ar Krasu un paputējušu aristokrātu Katilīnu pārdrošu valsts apvērsumu. Viņu rokaspuišiem vajadzēja nogalināt abus konsulus un redzamākos senatorus. Pēc tam Krass tiktu pasludināts par diktatoru, bet Cēzars par kavalērijas pavēlnieku — tā pēc tradīcijas dēvēja diktatora vietnieku. Apvērsums neizdevās, tādēļ ka pēdējā brīdī Krass nobijās; Cēzaru nekas nespētu aizturēt.

Cēzars turklāt vēl bija iemantojis ļaužu masās lielas simpātijas —• vispirmām kārtām jau ar to, ka bija cieši saradojies ar populāru piekritēju vadoni Gāju Mariju, kas bija miris pirms vairāk nekā divdesmit gadiem. Daudzi saskatīja Cēzarā to ideju turpinātāju, kuras iedvesmoja vareno politisko kustību, ko aizsāka jau Grakhi, un kuru mērķis bija panākt demokrātisku iekārtu, ierobežot senāta lomu, atjaunot zemniecības vidējo turīgo slāni. Tie bija dziļi maldi. Cēzars patiešām, tāpat kā visi saprātīgi cilvēki, skaidri redzēja, ka republikas valsts iekārta ir satrunējusi, bet, ja ari viņš grasījās izdarīt kaut kādas reformas, tad laikam gan tikai tādas, kuras dotu naudu un varu.

Nauda Cēzaram bija ārkārtīgi nepieciešama, tādēļ ka nemitīgā uzdzīve viņu bija novedusi milzīgos parādos. Kā melsa, visvairāk viņš izdeva sievietēm. Tenkas, bieži vien pārspīlētas, par mīlestības piedzīvojumiem, par trakulīgajām izpriecām un orģijām, protams, nejāva viņam gūt nopietnu cilvēku labvēlību. Bet optimātu piekritēji bija gatavi darīt visu, lai jau pašā sākumā sagrautu tāda cilvēka karjeru, kuram simpatizēja un kuru atbalstīja populāri.

Priekšlikums pārvērst Ēģipti par provinci varbūt ari tiktu pieņemts, ja to izvirzītu citi. Bet jau Krasa un Cē- zara uzvārdi vien izraisīja pretdarbību ne tikai dažādos konservatīvos, bet pat mērenos grupējumos. Klīda baumas, ka abu šo politiķu spēle esot caurredzama.

Viņi sola, ka valsts kase, tātad vienlaikus arī visi iedzīvotāji gūs milzīgus ienākumus. Viņi cer, ka ar šiem solījumiem viegli panāks Ēģiptes likuma pieņemšanu, bet patiesībā, ja to pieņems, paši iegūs lauvas tiesu. Izveidojot jaunu provinci, viņi sagrābs Ēģiptes valdnieka īpašumus. Aplaupīs svētnīcas. Aptīrīs turīgos ļaudis. Piesavināsies miljonus. Bet, ieguvuši neizmērojamas Ēģiptes bagātības, abi kļūs bīstami republikai. Nīlas krastos Ptolemaju vietā valdīs Krasu un Cēzaru dinastija. Kaut nu tas nenotiktu arī Tibras krastos!

Bija acīm redzams, ka nav nejauša pēkšņā Krasa inte- resēšanās par testamentu, kas bija rakstīts pirms piecpai dsmit gadiem, — jā, tik daudzi gadi bija pagājuši pēc Ptolemaja XI nāves, respektīvi, pēc viņa kaunpilnās nogalināšanas, ko izdarīja viņa paša pavalstnieki. Krass jau kopš seniem laikiem bija Pompēja sāncensis. Sis lielais karavadonis tieši kopš 66. gada bija cīnījies Austrumos Mazāzijā, gūdams uzvaras pār valdnieku Mitridatu. 65. gadā viņš pievienoja impērijai divas zemes pie Melnās jūras — Ponta valsti un Bitīniju. Krass domāja, ka Ēģiptes pakļaušana, kaut arī tā notiktu miera ceļā, padarīs viņa militāro slavu līdzvērtīgu Pompēja panākumiem.

Optimāti, kuri parasti senātā bija pārsvarā, uzstājās ārkārtīgi asi pret izvirzīto priekšlikumu. Vispirmām kārtām viņi apšaubīja tā likumīgo pamatojumu, viņi jautāja:

Kā tad īsti ir ar to testamentu? Kur tas atrodas? Vai tas patiešām ir īsts? Kādēļ līdz šim tas netika atklāti un oficiāli apspriests senātā? Kādēļ visu. laiku izskan tikai kaut kādi minējumi, pieļāvumi un mājieni? Kāpēc nevai vispirms uzrādīt dokumentu un pārbaudīt tā autentiskumu? Pēc tam tikai varētu risināt jautājumu, vai vispār valsts pieņems tai novēlēto mantojumu vai ne. Tirā glabātās Ptolemaja XI naudas paņemšana ir pavisam atsevišķs jautājums. Krass un Cēzars uzskata to visu par neapšaubāmu, acīm redzamu, jau nokārtotu. Likums tomēr prasa, lai tiktu saglabāta vismaz elementāra kārtība šajās lietās.

Tādus jautājumus un pārmetumus izteica abiem projekta autoriem Marks Tullijs Cicerons, viens no tālaika ietekmīgākajiem senatoriem. Viņš bija kļuvis slavens vispirmām kārtām ar savām runām vairākos lielos politiska rakstura tiesas procesos. Tas bija Cicerons, kas pirms pieciem gadiem bija cēlis apsūdzību pret Veresu, Sicīlijas vietvaldi, kurš tik nekaunīgi bija aplaupījis princi Antiohu. 65. gadā Cicerons pildīja pretora pienākumus. Arī nebūdams aristokrāts, viņš aizvien nosvērās optimātu pusē.

Tomēr Kiasa un Cēzara opozīcijas galvenais iedvesmotājs bija otrs 65. gada cenzors Kvints Katulls. Viņš izvēlējās šādu taktiku: lai paralizētu Sava kolēģa darbību, Ka- tuls uzstājās pret jebkuru viņa pasākumu un rīkojumu. Abi cenzori senāta sēdēs nemitīgi apstrīdēja viens otru; senāts ar ļaunu prieku noskatījās šajā oratoru duelī. Beidzot 65. gadā cenzori vairs nebija spējīgi izpildīt pat savus elementāros pienākumus — nespēja sastādīt ne senatoru sarakstus, ne izdarīt iedzīvotāju uzskaiti. Beigu beigās pēc vairāku mēnešu ilgas plūkšanās abi atteicās no amata,

RULLA LIKUMPROJEKTS

Krass un Cēzars atsauca sākotnējo Ēģiptes pakļaušanas plānu, bet pašu ideju neatmeta, no_ jauna izvirzīja šo jautājumu 64. gada beigās. Šoreiz abi politiķi bija rūpīgāk sagatavojušies, rīkojās drošāk, bet arī apdomīgāk. Viņu līdzdalība palika apslēpta, uzvārdi tika minēti starp citiem. Ēģiptes jautājums bija viltīgi aizplīvurots, tas bija tikai viens no izvirzītā pasākuma elementiem, tā realizēšanā vajadzēja būt ieinteresētai visai Romas impērijai.

64. gada decembrī tautas tribūns Rulls izvirzīja jaunu agrāro likumprojektu. Tas paredzēja, ka valsts realizēs plašu jauniepirktu zemju kolonizēšanu. Līdzekļus zemju iepirkšanai bija paredzēts iegūt, pārdodot visas domēnes un kustamos īpašumus, kuri kaut kādā veidā bija nonākuši republikas pārvaldē pēc 88. gada un par kuru izmantošanu līdz šim nebija pieņemti nekādi lēmumi. Visa šā grandiozā pasākuma realizēšanu vajadzēja vadīt speciāli izvēlētai desmit vīru komisijai.

Katrs pieredzējis politiķis bez sevišķām grūtībām izlobīja Rulla likumprojekta īsto jēgu un mērķi. To īpašumu starpā, uz kuriem tiesības republika bija ieguvusi pēc 88. gada, vajadzētu ieskaitīt arī Ēģipti, protams, tādā gadījumā, ja izrādītos, ka Ptolemajs XI patiešām ir atstājis attiecīgu testamentu. Taču ieinteresētās aprindās to uzskatīja par neapšaubāmu vai viegli falsificējamu faktu. Tātad decemviru komisija, balstīdamās uz šo patieso vai arī viltoto testamentu, varētu ieņemt un laist pārdošana visus Ēģiptes valdnieka īpašumus un viņa personisko mantu. Citiem vārdiem, komisija iegūtu tās pašas tiesības un pilnvaras, kādas pirms diviem gadiem gribēja panākt (tikai citā veidā) Krass un Cēzars. Bet jau iepriekš varēja paredzēt, ka viņi abi komisijas sastāvā izrādīsies paši galvenie. Rulls rīkojās galvenokārt pēc viņu iniciatīvas un par viņu naudu. Tāpat kā iepriekšējā reizē, likumprojekta smaile bija vērsta pret Pompēju. Ja jau komisija pārņemtu savā pārziņā visus tos zemes īpašumus un mantību, uz kuru tiesības valsts bija ieguvusi pēc 88. gada, tad, protams, tur ietilptu arī viss, ko Pompējs bija iekarojis Austrumos; tieši pēdējā laikā viņš bija pievienojis impērijai vēl vienu provinci — Sīriju. Tādā kārtā viņa tiesa būtu kara ceļa grūtības un asinssviedri, bet īsto uzvaru saldmi baudītu tie politiķi, kuri mierīgā garā vērpa intrigas galvaspilsētā.

Kā iepriekšējā reizē 65. gadā, tāpat arī tagad pret šim mahinācijām uzstājās Cicerons. 63. gada 1. janvārī viņš sāka pildīt konsula pienākumus; šo amatu Cicerons ieguva galvenokārt ar optimātu atbalstu. Viņš uzticami aizstāvēja viņu intereses^

Vērsdamies pret Rulla likumprojektu, Cicerons kvēlā oratora kaismē uzrunāja senātu:

«Mērķi, kuru agrāk proklamēja klaji, tagad cenšas sasniegt ar viltu, pa apakšzemes ejām. Šī decemviru komisija taču, bez šaubām, teiks to pašu, ko joprojām apgalvo daudzi, un proti: kopš tā laika, kad par konsuliem bija tie paši vīri, 23 pamatojoties uz Aleksandrijas valdnieka testamentu, Ēģipte ir kļuvusi par Romas tautas īpašumu, vai tad nu jūs atdosiet Aleksandriju tiem pašiem vīriem,24 kuri tiecas pēc tās slepus, ja atteicāt viņiem tad, kad viņi rīkojās atklāti! Sakiet, nemirstīgo dievu dēļ, kā lai to īsti nosauc! Vai tā ir laupītāju sazvērestība vai piedzērušo murgi? Vai tie ir gudru cilvēku plāni vai vāj-. prātīgo tīkojumi?»25

Savā nākamajā runā, kas tika teikta tautas sapulcē, Cicerons vēl plašāk pievērsās šim jautājumam.

«Cik viltīgi likumprojektā apslēpts Aleksandrijas un Ēģiptes jautājums! Cik dziļi likumprojekta teksts slēpj šos īpašumus un cik nemanāmi tos atdod decemviriem! Kurš gan no jums nezina tās tenkas, kuras iet no mutes mutē, proti, ka, pamatojoties uz valdnieka Alekša26 testamentu, Ēģipte kļūst par romiešu tautas īpašumu? Vai tas tā patiešām ir, par to es, šīs tautas konsuls, ne tikai atturēšos izteikt savu viedokli, bet pat neteikšu, ko es domāju. Tādēļ ka, manuprāt, tā ir pārāk nopietna lieta, to ir ne tikai grūti izlemt, bet grūti pat par to izteikties. Redzu, ka atradīsies ļaudis, kuri apstiprinās, ka testaments patiešām tika sastādīts. Tāpat es zinu, ka senāts pieņēma lēmumu par mantojuma tiesību atzīšanu, jo pēc Ptolemaja XI nāves nosūtīja ļaudis uz Tiru, lai tie paņemtu tur valdnieka noglabāto naudu. Visbeidzot es saprotu arī to, par ko visi ir vienis prātis, — cilvēks, kas patlaban valda šajā zemē, nav karalis ne pēc savas izcelsmes, ne pēc sava gara. Bet ir dzirdamas arī šādas runas:

«Vispār nav nekāda testamenta! Romiešu tautai neklājas rīkoties tā, lai radītu iespaidu, ka viņa tīko sagrābt visas zemes. Bet, ja mēs patiešām ieņemsim Ēģipti, Itālijas pilsoņi masveidā aizceļos uz turieni, jo zeme tur ir auglīga un visa kā diezgan.»

Un tad nu šo tik svarīgo un sarežģīto lietu izlems Rulls un viņa komisija? Pieņemsim, viņš gribēs izdarīt pakalpojumu tautai un piešķirs tai mantojumu. Pēc tam, pamatojoties pats uz savu likumu, viņš pārdos Aleksan- driju, pārdos Ēģipti, pats būs šis brīnišķās pilsētas un šīs auglīgās zemes tiesnesis, arbitrs un pavēlnieks. Beigās izrādīsies pat, ka. viņš ir vienkārši šīs pārbagātās valsts valdnieks. Var jau būt, ka viņš nepiesavinās sev tik lielu varu. Varbūt viņš nebūs tik alkatīgs? Tādā gadījumā viņš pasludinās, ka Aleksandrija pieder pašreizējam valdniekam, tas ir, viņš to atņems romiešu tautai. Ar kādām tiesībām?

Kādēļ romiešu tautas mantojuma jautājums jāizlemj de- cemviriem? Kad jūs esat izteikuši piekrišanu, lai privātpersonu mantojuma lietas izlemtu centumviri27 ?»28

Cicerons un optimāti uzvarēja. Varbūt tas bija arī konsula runu nopelns, bet sīvās cīņas iznākumu galvenokārt noteica tas, ka romiešu tautas masas būtībā nemaz nebija ieinteresētas jaunu zemju iegūšanā un kolonizēšanā. Visērtāk bija dzīvot pašā galvaspilsētā. Nauda, maize un izpriecas te bija iegūstamas bez sevišķām pūlēm — gluži vienkārši pārdodot savas balsis vēlēšanu vai tautas sapulces laikā.

Krasa un Cēzara projekts izgāzās otrreiz. Testamenta un Ēģiptes sagrābšanas jautājums atkal tika atlikts. Ptolemajs XII noturējās tronī, kaut arī Romā, kā to autoritatīvi apstiprināja pats konsuls, viņu uzskatīja par «bandu bērnu» vai «Flautistu». Turpmākie notikumi parādīja, ka šāds iznākums — lai cik tas būtu paradoksāli — nāca par labu vispirmām kārtām Cēzaram.

JŪDEJA UN ĒĢIPTE

Vēstis par politiskajiem ķīviņiem Romā tūlīt aizsniedza Aleksandriju, kur tās gaidīja ar lielu nepacietību un satraukumu. Ne tikai karaļa pilī. No senāta un tautas sapulces attieksmes pret Krasa, respektīvi, Rulla projektu bija atkarīgs visas zemes liktenis. Balsošanas rezultāts pilsētā Tibras krastos varēja kuru katru dienu mainīt apstākļus Nīlas deltā un ielejā. Liela daļa neizmērojami uzblīdušā administratīvā aparāta paliktu bez darba. Romieši katrā ziņā izveidotu savas iestādes un iekārtotu tajās savus ļaudis. Nevarēja zināt arī, kā jaunie valdītāji izturētos pret svētnīcu īpašumiem un neaizskaramības privilēģijām. Pat vienkāršais, apspiestais un beztiesiskais zemi nieks varēja gaidīt no jaunās varas tikai ļaunāko: viņam būtu jāmaksā lielāki nodokļi un jāpilda vēl smagākas klaušas.

Šādā sakarā laika posms pēc 65. gada Ēģiptē bija saistīts ar lielām bažām un nepacietīgām gaidām. Pa to laiku jaunas briesmas uzglūnēja no austrumiem.

64. gadā Pompējs, kas pirms tam uzvaras gājienā bija šķērsojis Mazāziju, apstājās Damaskā. Sīrija, kā jau teikts, bija kļuvusi par Romas provinci. Pēdējie Seleikīdu dinastijas pārstāvji bija zaudējuši sava mantojuma pārpalikumus. Tas bija reizē brīdinājums Ēģiptes valdniekam, jo Seleikīdi bija nākuši pie varas gandrīz vienlaikus ar Ptolemajiem. Seleiks, dinastijas dibinātājs, bija Ptolemaja I karabiedrs un, tāpat kā viņš, viens no Maķedonijas Aleksandra karavadoņiem. Viņa radītās valsts teritorija sākumā bija milzīga. Tā aptvēra pat daļu Indijas. Pēc tam Seleikīdu īpašumi pakāpeniski saruka, līdz romiešu leģioni bez cīņas bija ieņēmuši visu, kas vēl palicis pāri.

Starp Ptolemajiem un Seleikīdiem nekad nebija pastāvējusi īsta draudzība. Abas monarhijas bieži bija karojušas viena ar otru — sevišķi Palestīnas dēļ. Bet patlaban Aleksandrijas pilī Sīrijas monarhijas gals modināja skumjas pārdomas. No visām tām valstīm, kuras apmēram pirms divsimt piecdesmit gadiem bija radušās uz Maķedonijas Aleksandra neaptveramās monarhijas drupām, bija palikusi vairs tikai Ptolemaju Ēģipte, kurā valdīja Ptolemaji. Bet arī to bija grūti saukt par īsti suverēnu un neatkarīgu valsti. Roma joprojām neatzina Ēģiptes valdnieku. Aizvien vēl klīda baumas, ka eksistē bēdīgi slavenais testaments, kas jebkurā brīdī varēja kļūt par ieganstu Ēģiptes sagrābšanai. Tiesa gan, senāts pagaidām pretojās šo tīkojumu piepildīšanai, bet Pompējs attiecībā pret senātu saglabāja lojalitāti. Pieredze tomēr lika atcerēties, ka politiskās koalīcijas Romā bija vienmēr nepastāvīgas. Pompējs varēja pēkšņi nolemt, ka labāk pašam ķerties pie Ēģiptes jautājuma risināšanas, un atstāt pārējos politiķus ar garu degunu. Negaidot senāta lēmumu, viņš pēkšņi varēja doties no Damaskas uz dienvidiem, taisnā ceļā uz Ēģipti. Kurš viņu varētu aizturēt? Ēģipte bija tikpat kā neapbruņota, bet Jūdeja, kas atradās ceļā no Sīrijas uz Ēģipti, bija vāja, un to plosīja iekšējas pretrunas.

Sādi padomnieku apsvērumi ierosināja Ptolemaju XII panākt, lai tas maksātu ko maksādams, lielā karavadoņa labvēlību. 63. gada pavasarī Damaskā ieradās ēģiptiešu sūtņi. Viņi atveda īsti karalisku dāvanu: tīra zelta vainagu vairāk nekā četru tūkstošu talantu vērtībā.

Drīz pēc tam Pompējs atstāja Damasku un iebruka Pa- lestīnā. Viņš gribēja iekarot nabataju29 bagāto galvaspilsētu Petru, kas atradās dienvidos no Nāves jūras. Bet pa ceļam karavadonis iejaucās strīdā par Jūdejas troni; šis strīds ilga jau vairākus gadus starp diviem brāļiem no Hasmoneju dinastijas — starp Hirkanu un Aristobūlu. Ka-; ragājiena sākotnējais plāns tika grozīts; Pompējs Hirkana pavadībā vispirms devās uz Jeruzālemi. Pilsētu viņš ieņēma bez cīņas, bet Aristobūla piekritēji ieslēdzās milzīgā svētnīcas celtņu četrstūrī un tur aizstāvējās trīs mēnešus. 63. gada rudenī svētnīca tika ieņemta triecienuzbrukumā; krita apmēram divpadsmit tūkstoši jūdu. Par Jūdejas valdnieku Pompējs iecēla Hirkanu, bet pamatīgi apcirpa viņa zemes robežas. Jūdeja, kā likās, bija zaudējusi uz visiem laikiem jebkādu politisku nozīmi un beidza pastāvēt kā patstāvīga valsts. Hirkans, kuram atteica valdnieka titulu, tika pakļauts Sīrijas vietvalža kontrolei.

Jeruzālemes aplenkuma laikā Ptolemajs netieši, bet ļoti jaušami palīdzēja romiešiem. Viņš uzturēja veselu Pompēja armijas jātnieku korpusu — 8000 vīru un tikpat daudz zirgu, piegādāja pārtiku, barību zirgiem, naudu. Kad Jeruzāleme bija kritusi un Jūdejas liktenis izšķirts, viņš uzaicināja karavadoni apmeklēt Aleksandriju.

Karavīriem kā dāvanu viņš atsūtīja apģērbu, bet armijas kasei — ievērojamu naudas summu.

Pompējs ņēma visu, ko vien valdnieks dāvāja, bet neko nesolīja. Viņš nepieņēma pat uzaicinājumu ierasties Aleksandrijā. Tas ari bija pareizi, jo, ierazdamies svešas valsts galvaspilsētā kā viesis, viņš reizē būtu oficiāli atzinis valdnieku. Turpretī, iebrukdams ar karaspēku Ēģiptē un gāzdams valdnieku no troņa, viņš pārkāptu savas pilnvaras, jo senāts līdz šim vēl šajā jautājumā nebija pieņēmis nekādu lēmumu.

Starp citu, Pompējs uzskatīja, ka viņš jau pietiekami daudz laika veltījis Austrumiem. Viņš steidzās uz Romu, jo gribēja tur triumfēt un pēc tam mierīgi baudīt iemantoto slavu, ieņemot augstu stāvokli valstī. Vistuvākā nākotne parādīja, cik kļūmi bija šie plāni. Pompējs atmeta sākotnējo nodomu pakļaut nabatajus un steidzīgi atstāja Palestīnu.

Mēģinājumi dabūt savā pusē Pompēju izmaksāja Ēģiptes valdniekam ļoti dārgi, bet rezultātā viss palika pa vecam. Mainījās tikai iedzīvotāju noskaņojums, jo viņi uz saviem pleciem iznesa to dāvanu smagumu, ar kurām tik dāsni valdnieks bija apveltījis karavadoni. Galu galā — tas bija redzams pat vienkāršam amatniekam — ar šīm dāvanām nekas netika panākts; Roma saglabāja neizdibināmu mieru. Kāda jēga bija turēt tronī valdnieku, kuru pasaule neatzina?

Ptolemajs ievērojamā mērā diskreditēja sevi, sniegdams romiešu armijai palīdzību Jeruzālemes svētnīcas aplenkuma laikā. Sevišķi sašutuši bija jūdi, kuru Ēģiptē bija vairāki tūkstoši un kuri dzīvoja galvenokārt Aleksandrijā. Viņi sauca:

— Jehovas svētnīca ir apgānīta! Pompējs iegājis pasaules vissvētākajā vietā, kur drīkst ieiet tikai virspriesteris un arī tad vienīgi lielā svētku dienā. Daļa vainas jāuzņemas arī valdniekam, jo viņš tik vēlīgi baroja un apģērba dieva zaimotāja karavīrus!

Arī grieķi un paši ēģiptieši bija nemierā, ka viņu valdnieks palīdzējis romiešiem iekarot Palestīnu. Visi labi atcerējās, ka jau kopš pirmo Ptolemaju valdīšanas Pales- tīna bija atradusies Ēģiptes pakļautībā. Bet priesteri vēl mācēja izlasīt sensenos faraonu uzrakstus uz lielo svētnīcu sienām. Tajos tika slavētas uzvaras, kuras ēģiptiešu karaspēks bija guvis pirms daudziem gadsimtiem ne tikai Palestīnā, bet ievērojami tālāk uz ziemeļiem, pat pie Eif- ratas krastiem. Tagad šīs pašas zemes bija sagrābuši aizjūras svešzemnieki. Turklāt ar ēģiptiešu laipnu atr balstu.

Tādējādi valdniekam Ptolemajam XII, Jaunajam Dionī- sam, bija ne mazums ienaidnieku. Pret viņu nostājās populāri Romā, jūdi Aleksandrijā, patrioti Ēģiptē. Bez tam vēl vajadzēja uzmanīt, lai netiktu nodarīta pārestība svētajiem dzīvniekiem; pat vismazākā kļūme šādā situācijā varēja izraisīt nopietnus politiskus sarežģījumus; spilgti to rāda sekojošs gadījums.

SVĒTĀ KAĶA NOZŪMĒŠANA

Tieši šajos gados, kad Ptolemaja pavalstnieku vidū auga neapmierinātība, Aleksandrijā ieradās jauns grieķis no Sicīlijas, izglītots cilvēks, rūpīgs vēstures pētnieks Diodors. Viņš, bez šaubām, bija devies uz Ēģiptes galvaspilsētu, lai studētu senos rokrakstus slavenajā bibliotēkā, un uzsācis darbu pie milzīga pētījuma, kurā gribēja aptvert visu cilvēces vēsturi, sākot ar vissenākajiem, mītiskajiem laikiem un beidzot ar savām dienām. Vairums zinātnieku uzskatīja tieši Ēģipti par civilizācijas šūpuli, tādēļ arī Diodors gribēja pienācīgi aplūkot šīs zemes seno vēsturi.

Aleksandrlja jauno vēsturnieku apžilbināja ar savu skaistumu, lai gan dzimtajā salā viņš bija redzējis daudz krāšņu un bagātu pilsētu, kā Sirakūzas vai Akraganta. Vispirmām kārtām Diodoru sajūsmināja pats Ēģiptes galvaspilsētas izvietojums. Pēc Maķedonijas Aleksandra pavēles tā bija uzbūvēta samērā šaurā iežmaugā starp jūru un ezeru, ko ar Nīlas atzaru savienoja kanāls. Netālu no krastmalas atradās Faras saliņa; uz to veda plats, no lieliem akmens bluķiem veidots dambis, tā sauktais Hepta- stadions30 . Tā izveidojās divas lieliskas ostas: Austrumu osta, ko sauca vēl arī par Lielo ostu, un Rietumu osta jeb Einosta. Visu pilsētu apjoza pamatīgi mūri. No paša sākuma pilsētas celtniecība tika veikta pēc plāna — taisnas, platas ielas cita citu krustoja taisnā leņķī. Galvenā artērija, kas stiepās cauri visai pilsētai no austrumiem uz rietumiem, bija ap četrdesmit stadiju, t. i.( ap sešarpus kilometru gara un 100 pēdu — tātad ap četrdesmit metru plata. Tās abās malās slējās lieliskas svētnīcas un celtnes, greznu namu netrūka arī citos rajonos. Valdnieka pils atradās pilsētas austrumdaļā pie mazās Lohiādas pussalas. Tas bija milzīgs parkos un dārzos izvietots ēku komplekss. Katrs nākamais Ptolemajs centās padarīt savu rezidenci vēl greznāku.

Diodors ļoti slavēja arī pilsētas klimatu. Vasarā te pastāvīgi pūta ziemeļvēji, tā sauktie etēsiji31 . Tie nesa no jūras patīkamu vēsumu, pa taisnajām un platajām ielām tas ieplūda visās — pat visattālākajās pilsētas malās.

Vēsturnieks gribēja uzzināt, cik pilsētā ir iedzīvotāju. Viņš uzdeva šo jautājumu ierēdņiem, kuri nodarbojās ar iedzīvotāju uzskaiti. Tie atbildēja, ka brīvo cilvēku vien

Aleksandrijā esot vairāk nekā trīs simti tūkstošu. Nav tomēr zināms, vai šajā skaitā ietvertas arī sievietes un bērni. Tāpat nav arī nekādu ziņu, cik bija vergu. Vispiesardzīgākie aplēsumi liek domāt, ka Aleksandrijā varēja būt gandrīz miljons pastāvīgo iedzīvotāju. Tā acīmredzot tanī laikā bija pati lielākā pasaules pilsēta.32

Diodoru Ēģiptē interesēja galvenokārt senatnes pie- minekļi, senie ticējumi un paražas. Viņš uzreiz pievērsa uzmanību te visnotaļ izplatītajam dzīvnieku kultam.

«Ēģiptieši sevišķi godina dzīvniekus, turklāt ne tikai, kamēr tie vēl dzīvi, bet arī pēc to nāves; sevišķi kaķus, ihneimonus33 , suņus, vanagus, ibisus, krokodilus un vēl citus. Katrai sugai viņi iedala zemes gabalus, no kuriem ienākumi tiek izmantoti dzīvnieku barošanai un kopšanai. Bērna slimības laikā ēģiptietis dod solījumu, ka pēc sirdzēja izveseļošanās nogriezīs viņam matus un upurēs dieviem tik daudz zelta un sudraba, cik tie sver. Šī nauda nonāk svēto dzīvnieku kopēju rīcībā. Vanagiem sagriež gaļu gabaliņos, pasauc tos skaļā balsī klāt un pamet gabaliņus gaisā. Kaķiem un ihneimoniem sadrupina maizi vai pasniedz smalki sakapātas Nīlas zivis pienā. Tāpat citiem dzīvniekiem tiek sagatavota attiecīga barība. Kopēji ļoti lepojas ar savu darbu, uzskatot to par pazemīgu kalpošanu dieviem. Viņi apstaigā pilsētas un ciemus, un. viņiem ir savas īpašas pazīšanas zīmes. Tādēļ jau iztālēm var redzēt, kādus dzīvniekus tie kopj. Kas viņus satiek, krīt ceļos un līdz zemei klanās.

Ja-kāds no svētajiem dzīvniekiem nobeidzas, to ievīsta smalkā linaudeklā, vaimanājot sit sev pa krūtīm un aiznes, kur notiek balzamēšana. Tur ierīvē ar ciedru eļļu un citām smaržvielām, lai pasargātu no trūdēšanas, bet pēc tam ieliek sarkofāgā. Ja kāds ar nodomu nogalinājis tādu dzīvnieku, pats tiek sodīts ar nāvi. Par kaķa vai ibisa nosišanu nāves sods tiek piespriests arī tad, ja tie nozūmēti netīšām. Pūlis izrēķinās ar vainīgo bez mazākās žēlastības, turklāt bieži vien bez tiesas sprieduma. Bailes no sodīšanas ir tik lielas, ka ikviens, kas atrod beigtu dzīvnieku, jau pa gabalu kliedz un vaimanādams apzvēr, ka tas jau bijis beigts. Un, lūk, piemērs, kas rāda, cik dziļi iesakņojusies ticība dzīvnieku neaizskaramībai un cik nežēlīgas metodes tiek piekoptas, lai panāktu to bijāšanu.

Tas notika tad, kad Ptolemajs vēl nebija izsludināts par Romas draugu un sabiedroto un kad Aleksandrijas tauta visnotaļ centās labvēlīgi pret sevi noskaņot Itālijas iebrucējus un sargājās dot vismazāko ieganstu neapmierinātībai vai kara izraisīšanai. Tieši tanī laikā kāds romietis nosita kaķi. Vainīgā māju acumirklī ielenca pūlis. Nelīdzēja valdnieka sūtīto augsto ierēdņu aizstāvība. Ne- paglāba arī vispārējās bailes no Romas. Cilvēks kaķi bija nobeidzis nejauši, tomēr nekas viņu nepaglāba no soda. Tās nebūt nav pasakas; es šo gadījumu redzēju pats savām acīm, kad apmeklēju Ēģipti.»34 Tāds ir Diodora stāstījums.

Tomēr kaķa nogalināšana un vainīgā sodīšana nekļuva par iemeslu karam ar Romu. Gluži otrādi — pretēji visiem paredzējumiem notika pēkšņs, negaidīts lūzums Romas politikā attiecībā pret Ēģipti.

TRIUMVIRI UN ĒĢIPTE

60. gada vasarā Aleksandrijā tika saņemta satriecoša vēsts. Tā sagrāva jebkādas cerības, ka Roma jel kādreiz atzīs Ptolemaju par Ēģiptes likumīgo valdnieku. Par vienu no abiem konsuliem nākamajam — 59. gadam tika ievēlēts Cēzars.

Visa līdzšinējā Cēzara darbība lika domāt, ka tūlīt pēc stāšanās konsula amatā viņš pacentīsies pārvērst Ēģipti par jaunu provinci. Bija jāšaubās, vai optimāti spēs pretoties šim nodomam, jo par konsulu no viņu spārna tika ievēlēts gļēvs un ne visai enerģisks vīrs Marks Bi- buls. Bet pastāvīgais Krasa un Cēzara pretinieks Pompējs patlaban izturējās neparasti atturīgi, jo optimāti un senāts bija pievīluši viņa cerības.

Tikai 59. gadā, kad Cēzars jau pildija konsula pienākumus, izrādījās, ka tie trīs — Pompējs, Krass un Cēzars bija noslēguši slepenu vienošanos: republikā nenotiks nekas tāds, kas nebūs pieņemams kādam no viņiem. Šī vienošanās iegājusi vēsturē kā «pirmais triumvirāts».

Sākdams pildīt konsula pienākumus, Cēzars tūlīt izvirzīja izskatīšanai agrāko likumprojektu, kas lielā mērā bija Rulla likumprojekta atkārtojums. Taisnību sakot, bija ean viena būtiska atšķirība: šoreiz likumprojektā pat netieši ne Ēģipte, ne tās valdnieka testaments netika pieminēts. Lai gan Marks Bibuls un viņa piekritēji vētraini pretojās, likumprojekts tika pieņemts. Tas bija pirmais konkrētais triumvirāta eksistēšanas un reizē arī tā varenības neapšaubāmais pierādījums. Neviens Romā nespēja pretoties šo triju politiķu apvienotajiem spēkiem un spiedienam. Abi senāta spārni — populāri un optimāti izrādījās pilnīgi nevarīgi. Tikai nedaudziem pietika pilsoniskās drosmes atklāti un neatlaidīgi aizstāvēt iepriekšējās pozīcijas. Viņu pulkā vispirmām kārtām minams gados jaunais Marks Katons.

Drīz vien, jau 59. gada agrā pavasarī, kļuva skaidrs, kādēļ jaunajā agrārajā likumprojektā tika noklusēta Ēģipte. Cēzars griezās pie senāta un tautas sapulces ar lūgumu atzīt Ptolemaju XII ne tikai par Ēģiptes valdnieku, bet arī par romiešu tautas sabiedroto un draugu. Pamatojot savu priekšlikumu, Cēzars atgādināja nopelnus, kādi Ptolemajam XII bijuši Pompēja armijas atbalstīšanā, kad tā karojusi Jūdejā. Ptolemaja XI testamentu tagad neviens vairs nepieminēja ne ar pušplēstu vārdu. Priekšlikums tika pieņemts un romiešu un ēģiptiešu vienošanās teksts svinīgi novietots Kapitolija arhīvā. Tam visam vēl bija zināma nozīme, kad pēc vienpadsmit gadiem Cēzars ieradās Aleksandrijā un sastapās ar Kleo- patru.

Tā Ptolemajs Flautists beidzot bija sasniedzis to, pēc kā tiecās divpadsmit gadus, turklāt tieši ar tā cilvēka palīdzību, kurš līdz šim bija centies viņam visu atņemt. Tas ir paradoksāli. Kā varēja rasties šāda situācija? Pareizāk gan būtu jājautā: cik tas maksāja? Romā par to runāja pilnīgi atklāti. Ptolemajs samaksāja, respektīvi, apsolīja samaksāt milzīgu summu — sešus tūkstošus talantu; šī summa līdzinājās viņa valsts gada ienākumiem.

Daļu naudas Cēzaram vajadzēja atdot Pompējam, bet arī pārpalikums bija milzīgs. No saviem agrākajiem parādiem Cēzars bija jau ticis vaļā ar savu laupījumu tālajā Spānijā, kur viņš bija par vletvaldi 61. gadā. Tādēļ tagad viņš varēja mierīgi apsvērt, kā likt lietā no valdnieka iegūto lielo naudu, lai tā nestu jaunus ienākumus.

Ptolemajam šis finansiālais darījums bija pārāk smags. Valsts kasē, kā liekas, nebija nekādu rezervju, jo jau iepriekšējos gados daudz bija izmaksājušas dāvanas Pompējam un viņa kavalērijas uzturēšana. Tādēļ tagad, lai apmierinātu Cēzara alkatību, vajadzēja meklēt aizdevu-» mus. Visvērienīgākie augļotāji tolaik bija romiešu bagāti nieki. Tie bija sarausuši milzīgas bagātības, nežēlīgi pie-* dzenot nodokļus no provinču iedzīvotājiem. Viens no šiem miljonāriem Rabīrijs Postums piešķīra Ēģiptes vald-i niekam kredītu, jo pilnīgi pareizi apsvēra, ka tas ir izdevīgs darījums: ar viņa naudu tiks apstiprinātas Ptole-i maja tiesības uz troni, un līdz ar to viņš kļūs maksātspējīgs, bet aizdevuma augstie procenti pilnā mērā atsvērs minimālo risku. Tādējādi Ēģiptes valdnieka materiālās grūtības izrādījās ienesīgas ne tikai triumviriem.

Starp citu, jāatzīmē, ka Cēzars naudas lietās nebija sī-t kumains. Saņēmis no Ptolemaja savu daļu, viņš labprāt ļāva gūt savu tiesu arī citiem; sevišķi bija ieinteresēts dabūt savā pusē Ciceronu.

Līdz šim, kā atceramies, viņi viens pret otru izturējās nelabvēlīgi. 65. gadā Cicerons uzstājās pret Krasa un Cēzara likumprojektu Ēģiptes pārvēršanai par provinci, bet 63. gadā, būdams konsuls, asi uzbruka un izgāza Rulla agrārās reformas projektu. Šajā pašā 63. gadā, kad tika atklāta otrā Katilīnas sazvērestība, Cicerons visaktīvākā veidā iestājās par sazvērestības dalībnieku sodīšanu ar nāvi, un nebija noslēpums, ka Cēzars un Krass piederēja —• tāpat kā agrāk — pie sazvērestības atbalstītājiem.

Tomēr Cēzars tagad pastiepa Ciceronam drauga roku, jo uzskatīja Ciceronu par ļoti talantīgu cilvēku. Viņš ņēma vērā arī Cicerona lielo ietekmi senātā. Cēzars ar starpnieku palīdzību deva Ciceronam mājienu, ka tieši viņš varētu būt sūtnis, kurš oficiāli Ēģiptē nodotu valdniekam priecīgo ziņu. Šāda misija bija ne tikai godpilna, bet arī ļoti ienesīga, tādēļ ka labu ziņu nesējus valdnieki parasti apbēra ar bagātām dāvanām.

Cicerons ļoti nopietni uzņēma šo priekšlikumu, bet aiz ētiskas dabas apsvērumiem nevarēja to pieņemt. Viņš savam draugam rakstīja:

«Tik tiešām es alkstu, turklāt jau sen alkstu apmeklēt Aleksandriju un pārējo Ēģipti. Bez tam es gribētu atrauties no tiem cilvēkiem, kuriem esmu jau apnicis, un atgriezties tikai tad, kad viņi sāks ilgoties pēc manis. Bet pašreizējā situācijā, kad mani grib sūtīt šie cilvēki,38 «Kauns man no trojiešiem būtu un trojietēm garajās drēbēs»36 . Ko par to teiks mūsu optimāti/ja tie vēl tiks pie teikšanas? Viņi 'droši vien teiks, ka no saviem uzskatiem esmu atteicies, domājot par atalgojumu. «Uzbruks man Polidamants pats pirmais ar dzēlīgiem vārdiem»37 , mūsu draugs Katons, kurš manās acīs viens pats ir vairāk vērts nekā simt tūkstoši citu. Bez tam ko gan par mum3 teiks vēsture pēc sešsimt gadiem? No tās sprieduma es baidos daudz vairāk nekā no to Jaužu valodām, kuri dzīvo patlaban!»38

Beigu beigās Cicerons nepieņēma piedāvājumu un neaizbrauca uz Ēģipti. Viņš noraidīja tāpat arī visus citus Cēzara priekšlikumus, kas bija saistīti ar. godpilnām un materiāli ienesīgām misijām dažādās provincēs. Cicerons rīkojās ļoti neapdomīgi — tāds ir vēstures spriedums pēc -divtūkstoš gadiem.

ISĪDA ROMA

Abi konsuli, kuri nāca pēc Cēzara un Bibula, bija cieši saistīti ar triumviriem; viņiem bija jāpierauga, lai valsti viss arī tuīpmāk noritētu atbilstoši šo triju politiķu gribai. Auls Gabīnijs jau no seniem laikiem bija tuvs Pompēja draugs, bet Pīsons bija Cēzara sievastēvs; viņa meitu Kalpurniju Cēzars bija apprecējis pirms dažiem mēnešiem.

58. gada 1. janvārī, kad jaunie konsuli pēc tradīcijas upurēja dieviem, lai republikai netrūktu labklājības un lai viņi sekmīgi varētu veikt savus pienākumus, piepeši sākās nemieri. Altāra priekšā Kapitolijā, kur konsuli un priesteri bija nokāvuši dzīvniekus, lai pēc iekšām nolasītu dievu gribu, saskrēja nepārredzams vienkāršo ļaužu pūlis. Kliegdami un draudēdami tie pieprasīja, lai tepat Kapitolijā tiktu uzbūvēti ēģiptiešu dievu Isīdas un Sa- rapija altāri, kuri nesen pēc senāta rīkojuma bija sa-: grauti. Vienbrīd likās, ka svinīgais rituāls būs jāpārtrauc. Tomēr konsuli nepiekāpās, sevišķi nelokāms bija Gabīnijs.

Šis notikums ļoti uzskatāmi parādīja, ka ēģiptiešu ticējumiem romiešu tautā rodas aizvien vairāk piekritēju. Šā procesa simptomi bija samanāmi jau sen, pirms vairākiem gadu desmitiem. Tā uz monētām, kaš tika kaltas romiešu naudas kaltuvē, blakus galvenajiem, oficiālajiem atveidiem pārsteidzoši bieži parādījās mazi diskrēti simboli: lotosa zieds, skorpions, krokodils, piramīdas; sevišķi daudz šādu simbolu parādījās Sullas diktatūras laikā. Uz šā laika monētām bija redzams sistrs39 jeb Isīdas svētais mūzikas instruments — klabekļa paveids, sistrs un lotosa zieds, krokodils, nīlzirgs un citi simboliski atveidi, kam bija sakars ar Ēģipti.

Tas viss liecināja, ka milzīgajā valsts naudas kaltuvē, kurā bija nodarbināti tūkstošiem cilvēku, vergu un brīvo strādnieku, ir daudz ēģiptiešu dievietes pielūdzēju, kuri dedzīgi tiecas popularizēt savas dievietes kultu. Un cik gan viņu bija vēl citur? Kalpotāju vidū privātās mājās, starp tirgotājiem, rakstītājiem un amatniekiem?

Isīda «ieradās» Itālijā no Nīlas krastiem. Tas izskaidrojams ar dzīvajiem tirdznieciskajiem un politiskajiem abu zemju kontaktiem; viņas ceļš, bez šaubām, veda caur Grieķiju un Dienviditāliju. Isīdas godināšana izplatījās zemākajos slāņos divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, uz iztēli, sevišķi sieviešu iztēli iedarbojās eksotiskās ceremonijas, un, otrkārt, piedalīšanās ceremonijās un mistērijās radīja pārliecību, ka tādējādi tiks iemantota mūžīgā dzīvošana Rietzemē, kur valda augšāmcēlies mirušo valdnieks Osīrijs, ko nodevīgā kārtā nonāvēja Sets un apraudāja un uzmeklēja Isīda.

Ko nozīmēja Isīda saviem pielūdzējiem, kādi nopelni un spējas viņai tika piedēvētas, to ļoti labi parāda grieķu himnas, kuras lielā skaitā saglabājušās dažādās zemēs; gadījumu vairumā tās ir ēģiptiešu oriģinālu parafrāzes. Lūk, kādas Fajumas oāzes svētnīcas priekštelpā atrastā? himnas saturs; šī himna radusies Ptolemaja Flautista jeb Kleopatras laikā.

«Bagātību dāvātāja, dievu valdniece, visuvarenā, ar laimīgu Likteni un dižu vārdu apveltītā Isīda, visa esošā radītāja! Par visu Tu esi gādājusi, lai cilvēki varētu dzīvot un lai viņu starpā būtu miers. Tu esi iestādījusi kārtības likumus, Tu atraisīji mākslas, kas dzīvi dara skaistu. Tu liki atplaukt visu augļu krāšņajam ziedam. Pateicoties Tev, pastāv debess un zeme, pūš vēju auri un staro dzīvinošie saules stari. Tu savā varenībā liec, lai rudens laikā Nīla izkāptu no saviem krastiem un lai aumaļaini ūdeņi applūdinātu visu zemi, to raženu darīdami. Visas tautas, kādas vien uz neaptveramās zemes dzīvo — hel- lēņi, trāķieši, barbari —, visi slavē Tavu brīnišķo, dievišķo vārdu, bet katrs savā dzimtajā valodā Tevi sauc savādāk:

sīrieši un līdieši Tevi piesauc kā Astartl, Artemīdu, Anaju, Lētu; trāķieši — kā Dievmāti, hellēņi r— kā Reju un Dēmetru, bet ēģiptieši kā Vienīgo, jo visas šīs dieves ar šiem dažādajiem vārdiem esi, Tu Vienīgā.

Valdniece, nebeigšu slavēt Tavu varenību, nemirstīgā glābēja, ar daudziem vārdiem apveltītā, cēlā Isīda, Tu, kas paglāb no kariem pilsētas un to iedzīvotājus. Visi, kas cietumā gaida nāves sodu, kas bezmiegā izcieš briesmīgas mokas, kas brauc jūrā, kad plosās baismīga vētra, kad iet bojā cilvēki un grimst kuģi, — tie visi izglābsies, pielūgdami Tevi, Tevi piesaukdami palīgā. Jel uzklausi manas lūgsnas, Tu dieve ar diženo vārdu, parādi man žēlastību, pasargā mani no visām bēdām!»40

Otra — vēlāka laika himna saglabājusies uzraksta veidā Ijas salā; tā atgādina vienmuļu litāniju:

«Es, Isīda, visas zemes valdniece. Es cilvēkiem dodu likumus un noteikumus, kurus neviens nespēs grozīt. Es vecākā Krona meita. Es valdnieka Osīrija sieva un māsa. Es zvaigzne dievišķajā Suņa zvaigznājā. Man uzcelta pilsēta Būbaste. Es nošķīru zemi no okeāna. Es parādīju ceļu zvaigznēm, saulei un mēnesim. Es izgudroju burāšanu. Es piešķīru tiesai taisnības spēku. Es savienoju vīrieti ar sievieti. Es noteicu, ka sievietes nēsā augli līclz desmitajam mēnesim. Pateicoties man, bērni mīl vecākus. Es soģe tiem, kuri necienī tēvu un māti. Kopā ar savu brāli Osīriju es darīju galu kanibālismam. Es ierādīju cilvēkiem mistērijas. Es iemācīju radīt dievu atveidus. Es uzcēlu dievu tempļus. Es gāzu tirānus. No manis cēlusies vīriešu mīlestība uz sievietēm. Pateicoties man, taisnība ir stiprāka par zeltu un sudrabu un patiesībai piemīt savs skaistums. Es ievedu laulību.»41

Nav šaubu, ka tādas pašas himnas un litānijas tika skandētas dievkalpojumu laikā arī Romā.

Pēc tradīcijas, kura gadsimtiem ilgi saglabājās Isīdas piekritēju vidū Tibras krastos, pirmā reliģiskā kopiena, kas pielūdza šo dievi, radās impērijas galvaspilsētā Sullas laikā. Iespējams, ka zināma loma tās organizēšanā bija Ptolemajam XI. Ja atminamies, jaunais princis kādu laiku pavadīja Romā, bet 80. gadā, paklausot Sullas gribai, izbrauca uz Aleksandriju, tur viņš apprecēja Be- renīki, pēc deviņpadsmit dienām nogalināja viņu un pats gāja bojā.

Romas varas iestādes visai naidīgi izturējās pret šā kulta izplatīšanu, ko atbalstīja galvenokārt vergi un vienkāršā tauta. Tādēļ arī romiešu varasvīri centās izskaust Isīdas kultu iznīcinādami tās altārus. Bet tas bija veltīgi. Vislabāk to parāda turpmāko gadu notikumi.

53. gadā senāts no jauna nolēma sagraut ne tikai Isīdas tempļus Romā, bet arī privātās kapličas. Trīs gadus vēlāk, 50. gadā, sākās Isīdas svētnīcas nojaukšana Sa- rapīdā. Bet neviens amatnieks negribēja pielikt roku pie šī bezdievīgā darba. Tad pats konsuls Emīlijs Pauls paķēra cirvi un pirmais to ietrieca svētnīcas sienā.

Arī tempļu nojaukšana neko nelīdzēja. Drupās pārvērstās kulta vietas tika atkal atjaunotas. Isīda izrādījās varenāka par konsuliem. Kā redzēsim, viņa bija pat spējīga konsuliem atriebties.

Sis pats 58. gads, kurš Romā iesākās ar ēģiptiešu dieves pielūdzēju draudīgu dusmu izvirdumu, arī pašā Ēģiptē bija bagāts neparastiem notikumiem.

KIPRAS PROBLĒMA

58. gada vasarā, dažus mēnešus pēc tam, kad Ptolemaja XII ilgās pūles beidzot bija vainagojušās panākumiem un Roma viņu bija atzinusi par valdnieku, viņš zaudēja savu valsti. Viņš kļuva par valdnieku bez valsts un pavalstniekiem. Kā tas varēja notikt?

Vairāk nekā divdesmit gadus Ptolemajs XII bija valdījis pārliecībā, ka viss ir atkarīgs no romiešu žēlastības. Aizvien nežēlīgāk viņš aplaupīja savus pavalstniekus, lai iegūtu līdzekļus pasaules valdnieku pielabināšanai. Jā, viņš gan piešķīra zināmas privilēģijas priesteriem un svētnīcām cerībā, ka netiešā veidā tas noskaņos labvēlīgi ēģiptiešus. Bet valdnieka palīdzība romiešiem Jūdejas iekarošanā varēja arī dziļi ievainot visu Ēģiptes iedzīvotāju, tāpat grieķu un arī jūdu, un pamatiedzīvotāju pašapziņu. Tautā aizvien vēl valdīja pārliecība, ka zeme Nīlas krastos ir liela valsts, kurai ir ne tikai tiesības uz pilnīgu patstāvību, bet arī tiesības valdīt pār kaimiņzemēm, kuras kādreiz bija atradušās faraonu un pavisam vēl nesen pirmo Ptolemaju pakļautībā.

Katastrofa notika 58. gada pavasarī, kad aleksandrieši uzzināja, kāds liktenis piemeklējis Kipru. Šī sala kopš seniem laikiem bija Ptolemaju monarhijas sastāvdaļa.

80. gadā, kad Ptolemajs XII tika celts Ēģiptes troni, Kipra vienlaikus tika atdota viņa jaunākajam brālim, ko arī sauca par Ptolemaju. Bet fatālais Ptolemaja XI testaments attiecās tiklab uz Ēģipti, kā uz Kipru. Divdesmit gadus cenzdamies panākt sevis atzīšanu, Flautists nekad neskāra jautājumu par savu brāli. To viņš darīja acīmredzot egoistisku apsvērumu dēļ; pieskarties arī Kipras jautājumam nozīmētu vēl vairāk sarežģīt savu situāciju. Tāpat 59. gadā, pirkdams no Cēzara atzīšanu un romiešu tautas sabiedrotā un drauga titulu, viņš nepapūlējās, lai līgumā kaut ar pušplēstu vārdu būtu pieminēta Kipra. Viņš pameta brāli likteņa ziņā.

Pa to laiku 58. gada sākumā tautas tribūns Klodijs panāca, lai Romā tiktu pieņemts likums, kas noteica, ka Kipra kā jauna province tiek iekļauta impērijas sastāvā; valdnieka personiskais īpašums pāriet republikas kasē un tiks izmantots zemes iepirkšanai bezzemniekiem.

Šis likumprojekts, protams, tika sagatavots ar trium- viru — sevišķi ar Cēzara ziņu. Cēzars tādējādi gribēja likt aizmirst, ka iepriekšējā gadā, atzīdams Ptolemaju XII, viņš kļuvis neuzticīgs savai iepriekšējai darbības programmai. Bet arī Klodijam bija savtīgi aprēķini. Pirms deviņiem gadiem, proti, 67. gadā, viņš bija nokļuvis pirātu gūstā. Pirāti pieprasīja lielu izpirkšanas naudu. Kipras valdnieks, pie ku>ra Klodijs griezās ar lūgumu pēc palīdzības, piedāvāja tikai divus talantus… Ja Klodiju nebūtu izglābusi Pompēja flote, viņš nožēlojamā kārtā būtu gājis bojā.

Optimāti asi kritizēja Klodija likumprojektu, savās runās uzsverot, ka tiek nodarīta pārestība Kipras valdniekam, kas, tāpat kā viņa priekšteči, esot uzticams Romas sabiedrotais. Kādēļ gan viņam jāzaudē viss savs īpašums un bezmaz jātiek izūtrupētam ar visu purpura mantiju, zizli un diadēmu?

Tomēr šie protesti netika ņemti vērā. Klodija piekritēji atbildēja, ka Kipras valdnieks neesot īsts Romas draugs, viņš patiesībā atbalstot Romas ienaidniekus un esot uz vienu roku ar pirātiem. Šos apgalvojumus nevarēja ne pierādīt, ne atspēkot. Niknuma pārņemtais Klodijs panāca vēl ko citu; tautas sapulce nozīmēja par pieņemtā likuma izpildītāju Marku Katonu, vienu no optimātu pīlāriem, kurš visdedzīgāk protestēja pret salas sagrābšanu. Katons atvairījās kā mācēdams tomēr beigās viņam vajadzēja pakļauties tautas gribai. Uzticot viņam šo šķietami cildeno misiju, tika minēts šāds arguments:

«Katons ir vienīgais godavīrs, kurš var garantēt, ka Kipras bagātības neskartā veidā tiks atgādātas uz Romu.»

Tas bija spožs raksturojums Katonam — bet kādā gaismā līdz ar to parādīja sevi visi pārējie valstsvīri! Korupcija un cinisms Romā bija sasnieguši tādu pakāpi, ka šāda veida izteikumi tika uzklausīti pilnīgi nopietni.

Katona izbraukšana no Romas 58. gada pavasarī bija trieciens optimātiem, sevišķi smags tādēļ, ka neilgi pirms tam, 20. martā, galvaspilsētu bija atstājis vēl vi^ns ievērojams senators — Cicerons. Bet viņa aizbraukšana nebija saistīta ne ar kādu oficiālu misiju. Cicero; s bēga, jo atradās nāves briesmās, un arī tas bija Klodija roku darbs. Šis tribūns izvirzīja likumprojektu, pēc 1 ra vajadzēja «liegt uguni un ūdeni», t. i., liegt pajumi _Romas valstī katram, kas bez tiesas sprieduma būtu sodījis ar nāvi Romas pilsoņus. Bija skaidrs, ka Klodija likumprojekts vispirmām kārtām vērsts pret Ciceronu, kas 63. gadā bija panācis senātā lēmuma pieņemšanu par Katilīnas piekritēju sodīšanu. Droši vien izcilais orators tagad dziļi nožēloja, ka nebija pieņēmis pirms vairākiem mēnešiem Cēzara piedāvāto sūtņa misiju un nebija devies uz Ēģipti.

Marta beigās arī Cēzars aizbrauca no Itālijas. Viņam piecus gadus vajadzēja pildīt vietvalža pienākumus divās provincēs: tagadējā Ziemeļitālijā un Dienvidfran- cijā — Piealpu un Pāralpu Gallijā. Nostiprinājies šajos apgabalos, viņš tālākā nākotnē bija nodomājis iekarot visu Pāralpu Galliju — zemi, kas plešas starp Atlantijas okeānu un Reinu. Šo plānu kaldināšanā zināma loma bija naudai, ko Cēzars bija ieguvis no Ēģiptes valdnieka: šī nauda palīdzētu finansēt karagājienu. Viss bija savstarpēji saistīts, pat tik tālu tautu kā ēģiptiešu un gailu likteņi.

Katons nebrauca taisnā ceļā uz Kipru. Viņš apstājās Rodas salā un no turienes uzsāka sarunas ar kļūmā stāvoklī nonākušo Kipras valdnieku. Vispirms Katons centās pārliecināt Ptolemaju, lai tas neuzsāk bruņotu pretošanos. Nodrošināt sevi pret tādu varbūtību Katonam bija sevišķi nepieciešami, jo viņam līdzi nebija neviena karavīra, tikai ierēdņi. Vienlaikus Romas pilnvarotais apsolīja, ka gadījumā, ja viss noritēs mierīgi, Ptolemajs tiks iecelts par Afrodītes tempļa priesteri Kipras pilsētā Pafā. Satriektais un pazemotais valdnieks, protams, noraidīja šo apšaubāmo goda amatu. Sākumā viņš gribēja izdarīt tā, lai romieši neiegūtu cerēto laupījumu; viņš gribēja iekraut kuģos visu savu kustamo īpašumu un tos nogremdēt jūrā, tomēr atteicās no šā nodoma, jo baidījās, ka satracinātie romieši atriebsies par zaudējumu salas iedzīvotājiem — atņems viņu mantību un pašus pārdos vergu tirgotājiem.

Valdniekam atlika tikai viena protesta forma: nāve. Viņš izdarīja pašnāvību noindējoties. Tā nogāja no vēstures skatuves Kipras valdnieks, Ptolemaju dinastijas pārstāvis; Ptolemaji te bija valdījuši ilgāk nekā divi simti gadu.

Di. pēc tam, šā paša 58. gada vasarā, Rodas salā, kur joprojām atradās Katona rezidence, piestāja kuģis no Aleksandrijas. Uz tā klāja atradās Ptolemajs Flautists, traģiskā nāvē bojā gājušā Kipras valdnieka miesīgais brālis. Bet viņš šeit nebija ieradies, lai kaut ar novēlošanos iejauktos Kipras problēmas risināšanā. Ptolemajs bēga no savas zemes, jo, saņemot vēstis no Kipras, pavalstnieki bija parādījuši lielāku pašcieņu nekā viņš pats.

KATONA PADOMI

Piestājis krastā, valdnieks nosūtīja pie Katona sūtņus ar lūgumu, lai vietvaldis būtu tik laipns un apmeklētu viņu. Tas atbilda monarha stāvoklim, valdnieks, kaut arī bez valsts, tomēr bija valdnieks, bet vietvaldis bija tikai ierēdnis, turklāt šajā gadījumā — ne sevišķi augsta ranga ierēdnis. Taču Katons atbildēja, ka nevar iziet no mājas, jo nupat esot ieņēmis caurejas zāles; ja valdniekam esot kādas steidzamas darīšanas, labprāt to pieņemšot mājās.

Gribot negribot Ptolemajam vajadzēja doties uz vietvalža mītni. Te viņu gaidīja jauns pazemojums. Katons pat neuzskatīja par vajadzīgu iziet pretī un palika sēžam uz poda. Ieraugot valdnieku, viņš to familiāri sveicināja it kā tuvu paziņu. Viesis bija ārkārtīgi sašutis.

Vai vietvaldis neuzvedās kā nekauņa? Bet vēl tēloja kungu!

Sarunā ar Katonu Ptolemajs neslēpa nākotnes nodo- mus, tanī pašā laikā visai miglaini izteicās par iemesliem, kādē) bija pametis savu galvaspilsētu. Galu galā Aleksandrijā vēl nebija notikusi atklāta sacelšanās pret valdnieku. Iedzīvotāji pauda savu sašutumu. Visas organizācijas un savienības neganti protestēja pret to, ka Roma* sagrābusi Kipru, un pieprasīja, lai valdnieks panāktu, ka šī sala kā monarhijas mūžsena un neatņemama sastāvdaļa tiktu atdota atpakaļ Ēģiptei; ja romieši negribētu atzīt šīs Ēģiptes tiesības, tad būtu jālauž pirms gada noslēgtais draudzības līgums.

Valdnieks runāja par to ar svētu sašutumu. Kā gan tā? Vai tad tik vāja valsts kā Ēģipte varot patvarīgi lauzt līgumu ar sabiedroto? Tā būtu drausmīga nekaunība! Tas būtu neprāts! Viegli iedomāties, kāda būtu sabiedrotās lielvalsts reakcija. Ēģiptes valdnieku piemeklētu tāds pats liktenis kā brāli Kipras salā. Viņš, Ptolemajs, nekad to nepieļaušot. Divdesmit gadus viņš esot pūlējies noslēgt draudzības līgumu, un tagad būtu jāsagandē šie sava mūža pūliņi. Turklāt paklausot vienkāršo ļautiņu un slepeno organizāciju spiedienam! Nekādā gadījumā! Taisni tādēļ viņš esot aizbraucis no galvaspilsētas. Viņa dzīvība, taisnību sakot, neesot tieši apdraudēta, tomēr viņš gribot parādīt pavalstniekiem, kas ir īstais zemes valdnieks. Jā, viņš atgriezīšoties Aleksandrijā, bet romiešu pavadībā. Lai visi redzot paši savām acīm, kas ir valdnieka varas īstais balsts!

Aiz šiem forsētajiem spriedumiem slēpās pavisam parastas bailes. Flautists labi atcerējās, cik bēdīgs gals bija piemeklējis priekšteci, kad pār viņu brāzās alek- sandriešu sašutums. Tādēļ viņš aizbēga, tiklīdz pamanīja pirmās nemiera pazīmes.

Valdniekam par pārsteigumu, Katons viņu par šo soli neuzslavēja. Vietvaldis sacīja, ka tā esot neiedomājama vieglprātība — pamest mierīgu dzīvi. Valdnieks laikam neaptverot, kas viņu tagad sagaidot. Ja viņš vēloties, lai Roma tiešām viņam sniedz palīdzību, tad vajagot dabūt savā pusē ietekmīgus ļaudis. Bet, ja arī pārdotu visu Ēģipti, tik un tā viņam nepietiktu naudas, lai apmierinātu Romas dižvīru alkatību. Labāk atteikties no domas par braukšanu uz Romu. Valdnieks rīkotos saprātīgi, ja atgrieztos Aleksandrijā un panāktu ar saviem pavalstniekiem saprašanos. Šajā ziņā viņš, Katons, būtu gatavs kalpot par vidutāju.

Valdnieks ārēji it kā piekrita Katona padomiem, bet, šķīries no viņa un acīmredzot draugu pierunāts, grozīja savu lēmumu. Ptolemajs aizbrauca no Rodas salas, neuzņemdams kursu uz Aleksandriju. Viņš burāja rietumu virzienā, uz Itāliju.

SARAPIJS

58. gads, kas bija politiskiem notikumiem tik bagāts Romā un Aleksandrijā, iezīmēja svarīgu posmu arī Memfisas virspriestera Pšerenl-Ptaha personiskajā dzīvē; šajā gadā viņš salaulājās ar četrpadsmit gadus veco Ta-Im- hotepu.

Ja esam atcerējušies Memfisu, tad nebūs lieki paskaidrot kādu vārdu, kurš jau vienreiz ir minēts mūsu vēstījumā, proti, vārdu «Sarapijs». Atcerēsimies — 58. gada sākumā sakarā ar Sarapija un Isīdas altāru sagraušanu Romā uzbangoja nemiera viļņi. Iepriekš jau tika diezgan daudz teikts par Isīdu, turpretī Sarapija kults un pati šā dieva būtība ir mazāk pazīstami, bet mēs tam nevaram vienaldzīgi paiet garām, jo tas cieši saistās ar Memfisu.

Nedzīvais vērsis Apijs, kā jau atzīmēts, tika identificēts ar dievu Osīriju. Tā mirstīgās atliekas balzamēja un guldīja uz mūžīgu dusu vienā no velvēm pazemes kapenēs, kurās neatradās pie svētnīcas un arī pat ne pašā Memfisā, bet gan tuksnesī, uz rietumiem no pilsētas, atstatu no apstrādājamiem tīrumiem. Šādas, kā mēs tagad teiktu, katakombas radās faraonu laikā XIV gadsimtā p. m. ē., varbūt arī agrāk. Vēlāk virs tām tika uzcelta svētnīca, kas veltīta Osīrijam-Apijam, t. i., vienotam visu mirušo svēto vēršu identificē jumam. IV gadsimta beigās p. m. ē. šās dievības kultu pārņēma grieķi. Sākumā viņi to sauca par Osorapiju, bet vēlāk hellēnis- kajā pasaulē izplatījās šā apzīmējuma cita forma —^ Sarapijs jeb Serapijs.

Būtībā šā kulta plašo izplatību noteica tikai viens cilvēks. Tas bija Ptolemajs I, dinastijas dibinātājs. Valdnieks vēlējās, lai Sarapijs kļūtu par monarhijas abu tautu — grieķu un ēģiptiešu kopējo-dievību, lai tas kalpotu kā reliģiskais vienotājs un arī kā valsts vienotības simbols. Kādēļ tika izraudzīts tieši Sarapijs, nav skaidri zināms, taču nav nekādu šaubu, ka Ptolemajam vissvarīgākais bija politika, bet reliģija kalpoja valsts interesēm. Godinot vērsi Apiju, valdnieks sekoja Maķedonijas Aleksandra piemēram, un viņam sekoja nākamie Ptolemaji, kas, līdzīgi faraoniem, tika kronēti Memfisā.

Lai grieķi varētu pārņemt Sarapija kultu, saprotams, nedaudz vajadzēja mainīt priekšstatus par šo dievu. Tas vairs netika saistīts ar svēto vērsi, to sāka atveidot kā bārdainu vīru spēka gados. Kulta rituālos un lūgšanās Sarapiju saistīja ar daudzām hellēņu dievībām —i ar dievu un cilvēku tēvu Zevu, ar pazemes valdnieku Plū- tonu, ar krietno dziedinātāju Asklēpiju, ar nāves uzveicēju Dionīsu. Memfisas Sarapija svētnīcā pielūdza ne tikai Sarapiju, bet arī citas dievības. Vispirmām kārtām Isīdu, tālāk Imhotepu (grieķu Asklēpiju), Hathoru — As- tarti (grieķu Afrpdīti) un daudzas citas; pieminētās ir tikai pašas svarīgākās.

Gadsimtiem ilgi uz Serapeionu plūda svētceļnieki, nesot upurdāvanas dieviem. Viņi lūdza, lai tie parādītos sapņos un pavēstītu savu gribu vai dotu padomu. Izlūdzās aizgādnību nākotnē. Aizlūdza par veselību. Daži deva dieviem mūžīgās uzticības zvērestu un palika te kā brīvprātīgi gūstekņi līdzīgi vēlākajiem kristiešu mūkiem. Raibajā ļaužu jūklī netrūka arī blēžu — sapņu tulku, viltus dakteru, triku taisītāju, acu apmānītāju. Tirgoņi un amatnieki te taisīja savas būdas, te bija saceltas iebraucamās vietas un naktsmītnes. Priesteri vieni paši nespētu uzturēt kārtību šajā salašņu masā. Tādēļ netālu, uz robežas starp tuksnesi un iekoptajiem laukiem, Anubija svētnīcā, atradās kārtības sargu postenis. Dievs ar suņa galvu Anubijs bija kapsētu aizgādnis, tā simboliskais atveids bija suņa galva. No šejienes uz Serapeionu veda vairāk nekā kilometru gara aleja. Tās abās pusēs gulēja lielas akmens sfinksas. To bija vairāk nekā četri simti, bet jau Kleopatras laikā lielākā daļa no tām bija ar smiltīm gandrīz pilnīgi aizputinātas.

Memfisas Serapeionam bija bīstams konkurents —i plašā un lieliskā šā paša dieva svētnīca Aleksandrijas tuvumā Rakotisā, to bija uzcēluši jau pirmie Ptolemaji. No turienes Sarapija kults izplatījās daudzās — pat ļoti tālās zemēs, Sarapiju vienmēr pavadīja Isīda, tādēļ arī Kapitolijā atradās viņu abu altāri.:

CIEMOS PIE PTOLEMAJA

Sākumā Flautistam Romā veicās diezgan labi. Par valdnieku, kam nebija savas valsts, rūpējās pats Pompējs. Viņš viesa rīcībā nodeva savu villu, kas atradās uz dienvidiem no pilsētas pie Albāņa ezera. Ļoti drīz atradās arī augļotāji, kas labprāt aizdeva naudu. Tā viesim bija nepieciešama gan galma uzturēšanai, gan arī senatoru uzpirkšanai. Vajadzēja savā pusē dabūt pēc iespējas vairāk ietekmīgu cilvēku. Ēģiptes valdnieks viegli saņēma gandrīz neierobežotus kredītus, un tai vajadzēja būt labai zīmei. Ja nebūtu nekādu cerību, ka senāts piekritīs palīdzības sniegšanai, tad neviens augļotājs neriskētu piedalīties darījumā ne ar vienu sesterciju. Bet, jo vairāk darboņu ieguldīja savus līdzekļus Ptolemaja jautājuma risināšanā, jo stiprāks no viņu puses bija spiediens uz redzamākajiem politiķiem. Viens no atsaucīgākajiem aizdevumu atvēlētājiem bija Rabīrijs Postums, kas valdniekam bija nopietni izlīdzējis jau agrāk.

Monarhs droši skatījās nākotnē, Katona padomus atcerēdamies vienīgi tālab, lai pazobotos par cienījamo prātnieku, kam tik gudras domas radušās, sēdot uz sava «troņa». Ja Ptolemajs būtu nopietnāk iedziļinājies politiskajā situācijā, viņu pārņemtu nemiers. Pirmkārt, viņa viesmīlīgais namatēvs tolaik Romā nebija visspēcīgs: savienība ar Krasu un Cēzaru bija iziruši. Pompējs bija kļuvis par tautas tribūna Klodija nesaudzīgu uzbrukumu objektu un daudzus mēnešus gandrīz nemaz neizgāja laukā no mājas, ļoti baidīdamies no ienaidnieka bruņotajām bandām. Klodiju Pompējam uzkūdīja, protams, Krass vai Cēzars, varbūt pat abi. Turpretī šāds notikumu pavērsiens bija sevišķi labvēlīgs Ciceronam, kam 57. gadā tautas sapulce ļāva atgriezties Romā. Tāds lēmums tika pieņemts pēc Pompēja, kā arī konsula Lentula iniciatīvas.

Bija saprotams, ka šādā situācijā Pompējs labprāt uzņemtos kādu atbildīgu misiju un aizbrauktu no galvaspilsētas, lai atkarotu slavu un iegūtu naudu. Ēģipte uzpeldēja kā ilgi lolots sapnis. No stratēģiskā viedokļa valdnieka pavadīšana uz Aleksandriju nešķita grūta. Klīda pat baumas, ka tieši Pompēja uzticamības personas, viņa aģenti Aleksandrijā, pierunājuši valdnieku izbraukt no Ēģiptes, jo karavadonis jau iepriekš apgalvoja, ka viņš būs tas, kurš valdnieku sēdinās atpakaļ tronī.

Tomēr Pompējs, būdams pārāk lepns un pašpārliecināts, pats neprasīja, lai viņam uztic Ēģiptes misiju, un gaidīja, ka senāts lūgs, lai- viņš būtu tik laipns un nokārtotu šo jautājumu. Pa to laiku atklājās, ka Aleksan- driju kā gardu kumosu iekārojuši daudzi, starp citu, arī pats 57. gada konsuls Lentuls. Tieši viņam šā paša gada vasarā senāts uzdeva palīdzēt Pompējam šajā jautājumā pēc tam, kad pats būtu kļuvis par Kilikijas vietvaldi, Kaut arī Pompējs atklāti atbalstīja Lentula kandidatūru, tomēr slepenībā ar savu draugu palīdzību centās panākt, lai šis lēmums tiktu grozīts.

Tomēr kāds cits notikums vēl vairāk sarežģīja komplicētos apstākļus: Itālijā ieradās sūtņi no Aleksandrijas.

SŪTŅU NOVĀKŠANA

Kad Ptolemajs aizbrauca no Aleksandrijas, viņa vecākajai atvasei princesei Berenīkei bija ap divdesmit gadu, bet Klēopatrai nupat bija apritējuši vienpadsmit (viņa piedzima 69. gadā). Trešā meita Arsinoja bija vēl jaunāka. Dēli Ptolemajam bija tikai divi. Protams, abiem bija tāds pats vārds kā tēvam; vecākais bija nācis pasaulē 61. gadā, bet jaunākais laikam 58. gadā.

Pēkšņā valdnieka bēgšana galvaspilsētas iedzīvotājus bija ļoti satraukusi. Labu laiku neviens nezināja, kāds liktenis viņu piemeklējis un kādi ir viņa nodomi. Satraukuma pilnā situācija dažos valsts apvidos pat izraisīja nemierus. Pilsētas Hērakleopoles apkaimes zemnieki, ierēdņu patvaļas izmocīti, varbūt arī laupītāju bandu apsēsti, draudēja pamest darbu un mājokļus.

Kad beidzot noskaidrojās, ka valdnieks atrodas Itālijā, viņa plāns kļuva acīm redzams: Flautists vēlas atgriezties ar romiešu palīdzību, lai arī turpmāk valdītu, nerēķinoties ar saviem pavalstniekiem. Pretinieki Aleksandrijā nolēma izjaukt šos nodomus, atņemot viņam tiesības uz troni. Par valdnieci tika pasludināta Berenīke.

Vajadzēja vēl izgāzt Ptolemaja pasākumus Romā un atvērt acis romiešiem, lai tie zinātu patieso situāciju Ēģiptē: valdnieku Ēģiptē ienīst, jo viņš izsūc un apspiež savus pavalstniekus; Ēģipte saglabās pilnīgu lojalitāti attiecībā pret Romas republiku, ja tā neiejauksies Eģip- tes iekšējās lietās.

Katons bija brīdinājis Ptolemaju, ka viņš rīkosies vieglprātīgi, cerot uz romiešu palīdzību, tādēļ ka nepie- tiks nekādu dārgumu, lai apmierinātu viņu alkatību* Bet ko monarhs tagad varēja teikt par aleksandriešu vientiesību! Viņi nosūtīja uz Itāliju vairāk nekā simt sūtņu, kuri pārstāvēja visus sociālos slāņus un politiskos nogrupējumus. So sūtņu pulku vadīja filozofs Di- ons. Aleksandrieši laikam cerēja, ka sūtņi spēs pārliecināt romiešu senātu un tautu ar savu daiļrunību, cienījamo izskatu un lietišķo argumentāciju. Šādas cerības liecināja, ka aleksandriešiem diemžēl trūkst pieredzes un orientācijas par situāciju Romā. Sūtņi tika pārmācīti visbrutālākajā veidā.

Kuģis no Aleksandrijas izmeta enkuru Puteolu ostā Neapoles līcī. Tie bija galvenie vārti, kas veda no Romas uz Austrumu zemēm. Tiklīdz sūtņi bija izkāpuši krastā, tos aplenca valdnieka un viņa kreditoru uzpirkti salašņu bari. Augļotāji arī šeit atsaucīgi sniedza Ptolemajam palīdzīgu roku. Ja valdnieks zaudētu tiesības uz troni, viņiem būtu jāatvadās no aizdotās naudas. Uzpirktie slepkavas daudzus aleksandriešus nonāvēja jau ostā, cejā uz pilsētu un pašā Romā. Daļa sūtņu pārbīlī bēga atpakaļ uz dzimteni, bet dažus valdniekam izdevās uzpirkt. Visgrūtāk bija tikt galā ar Dionu, kas bija drosmīgs un attapīgs, prata izvairīties no slazdiem. Viņš apmetās pie diviem brāļiem, kas kādreiz Aleksandrijā bija viņa skolnieki.

Par šo notikumu runāja malu malās, kaut arī pārbiedētie sūtņi ne tikai neuzsāka savas misijas pildīšanu, bet pat neuzdrošinājās pieprasīt, lai tiktu uzsākta slepkavību izmeklēšana. Tomēr viens no tautas tribūniem nolēma izmantot sūtņu slepkavību, lai atmaskotu senāta nemākulību un korupciju. Par liecinieku tika izsaukts Dions, bet filozofs nespēja iekjūt ēkā, kurā notika sēde. Drīz vien arī viņš tika nogalināts.

56. gadā notika divas tiesas prāvas, kurās izskatīja Diona slepkavības lietu. Abās kā aizstāvis uzstājās Cicerons, un abi tiesas procesi beidzās ar apsūdzēto attaisnošanu. Sevišķi interesanta bija otrā prāva, kam bija dziļš politisks un morāls zemteksts. Apsūdzētais Cēlijs bija kādreizējais mums pazīstamā tribūna Klodija (kas 58. gadā panāca Cicerona izraidīšanu, bet pēc tam naidojās ar Pcmpēju) īstās māsas Klodijas mīļākais. Klodija bija slavena ar savu skaistumu un netiklību; viņa tika uzlūkota gandrīz vai par prostitūtu. Vairākus gadus viņā neprātīgi bija iemīlējies dzejnieks Katulls; mīlestības iedvesmā radās visbrīnišķākie dzejoļi, kādi jebkad uzrakstīti latīņu valodā. Klodija, kad Cēlijs viņu pameta, zvērēja atriebties. Viņas uzpirkti cilvēki izvirzīja šādu apsūdzību: Cēlijs esot aizņēmies no Klodijas lielu naudas summu un uzpircis vergu tanī mājā, kurā bija apmeties Dions. Šis vergs noslepkavojis filozofu; Cēlijs gribējis noindēt vēlāk arī Klodiju.

Cicerons viegli pierādīja, ka apsūdzība ir izdomāta un tai nav nekāda pamata. Aizstāvis, visiem dzirdot, tiesā paziņoja:

— Cilvēks, kurš patiešām ir vainīgs Diona nāvē, ne tikai nebaidās no sava nozieguma sekām, bet pat šo savu noziegumu necenšas slēpt, jo — viņš ir valdnieks!

Tomēr arī valdniekam vajadzēja rēķināties ar sabiedrisko domu. Tādēļ tiesas prāvas laikā Ptolemaja vairs nebija Romā. 57. gada beigās viņš bija aizbraucis uz Mazāziju un apmeties slavenajā Artemīdas svētnīcā. Šo apvidu kopš neatminamiem laikiem aizsargāja neaizskaramības tiesības. Valdniekam, kas tik dāsni bija izdāļājis šīs tiesības savā zemē, tagad vajadzēja pašam pazemīgi tās izmantot svešatnē.

EDFU SVĒTNĪCA

Tanī pašā laikā — 57. gada beigās Augšēģiptē Nīlas ielejā tika svinēti lieli reliģiski svētki. Tur Edfu pilsētā bija pabeigta Hora svētnīcas celšana. Isīdas un Osīrija dēls, Seta uzvarētājs Hors, ko attēloja kā vanagu virs spārnota saules diska, kopš senlaikiem simbolizēja valsts un valdnieka varas vienotību; vēl vairāk; viņš identificēja katru valdnieku — «dzīvo Horu».

Svētnīcas celšana bija uzsākta Edfu gandrīz pirms divsimt gadiem, 237. gadā. No tā laika katrs Ptolemajs centās dot savu ieguldījumu svētnīcas celtniecībā un tā3 izgreznošanā. Milzīgais ēku komplekss pakāpeniski auga un kļuva aizvien diženāks un krāšņāks. Svētnīca kopumā un detaļās tika būvēta konsekventi izturētā ēģiptiešu stilā. Nezinot šis svētnīcas tapšanas gaitu, grūti būtu uzminēt, ka tā celta laikā, kad Ēģiptē valdīja svešzemnieki. Visai celtnei piemita vienots arhaisks raksturs bez jebkādām manāmām grieķu iezīmēm. Ēģiptiešu stilā bija veidoti ne tikai celtnes galvenie elementi, piloni, biezie mūri, smagās kolonnas, bet arī izrotājumi: bareljefi, gleznojumi, hieroglifu uzraksti. Vai tas nav paradokss: Edfu svētnīcu, kas ir labi saglabājusies senēģip- tiešu stila piemineklis, cēlusi svešzemju iekarotāju dinastija. s

Būvdarbu pabeigšanu atzīmēja ar svinīgu ceremoniju: virās tika iecelti ar bronzas kalumiem izrotāti ciedrkoka vārti; svētnīcas izdaiļošana turpinājās pēc tam vēl ilgus gadus. Lai iemūžinātu šo notikumu, uz pilona pie ieejas svētnīcā tika iecirsts uzraksts, kas vēstīja —i vēstī arī vēl šodien —, ka svētnīca pabeigta Hojaku mēneša pirmajā dienā (5. decembrī) valdnieka Ptolemaja, Jaunā Dionīsa un māsas valdnieces Kleopatras Trifenas valdīšanas 20. gadā.

Faktiski tolaik Ēģiptē valdīja Berenīke. Ptolemaja nemaz nebija Ēģiptē. Kā lai izskaidro šādu datējumu? Pavisam vienkārši: priesteri, kas atbildēja par celtniecības darbu pabeigšanu, ignorēja to, kas bija noticis Aleksandrijā. Viņi par likumīgo valdnieku joprojām uzskatīja tikai Ptolemaju XII. Starp citu, viņi varēja droši iemūžināt šo uzrakstu (vai arī kādu citu), jo tikai nedaudzi grieķi mācēja izlasīt hieroglifus. Vismaz tādā veidā valdniekam atmaksājās pūliņi, kādus viņš ieguldīja, lai iemantotu priesteru labvēlību.

BERENĪKES VĪRI

Pa to laiku aleksandrieši pielika visas pūles, lai nostiprinātu savas valdnieces stāvokli. Pēc tradīcijas sieviete Ēģiptē nedrīkstēja valdīt viena. Berenīkei vajadzēja atrast vīru, turklāt tam vajadzētu būt cilvēkam, kura dzīslās ritētu Ptolemaju asinis. To prasīja uzticība dinastijai, un šī uzticība sabiedrības augšējos slāņos vēl nebija zudusi.

Vispirms griezās pie Antioha Sīrijā — pie tā paša, kurš 75. gadā kopā ar brāli bija devies uz Romu un veltīgi centās iegūt Ēģiptes troni un kuru atceļā aplaupīja Sicīlijas vietvaldis Veress. Antiohs joprojām bija bez savas valsts, jo — atcerēsimies — Sīrija kļuva 64. gadā par Romas provinci. Priekšlikums, kas nāca no Aleksandrijas, pavēra Antioham lieliskas perspektīvas, un viņš ar prieku to pieņēma. Taču Antioham nebija lemts faraonu un Ptolemaju tronis; viņš nomira dabiskā nāvē, gatavodamies ceļam.

Nākamais kandidāts arī tika izraudzīts Sīrijā. Viņš bija cēlies no Seleikīdiem un labprāt salaulātos ar Be- renīki, bet provinces vietvaldis aizliedza viņam izbraukt ārpus valsts robežām. Vietvaldis bija tas pats konsuls Auls Gabīnijs, kas 58. gada sākumā apspieda Isīdas pielūdzēju nemierus Romā.

Beidzot tika atrasts vēl kāds jauneklis?» kurš it kā piederēja abu dzimtu — Seleikīdu un Ptolemaju kopējam atzaram. Viņš tika atvests uz pili. Nākamais monarhs izrādījās prātā paviegls, uzvedās kā tirgus sieva un tūdaļ ieguva iesauku «kybiosaktes» jeb siļķu bodnieks. Pēc dažām kopdzīves dienām sašutusi Berenīke pavēlēja viņu nožņaugt.

Tikai 56. gada beigās atradās piemērota kandidatūra —i valdnieka dēls Arhelājs, kura tēvs agrāk bija dienējis Ponta valsts valdnieka Mitridata armijā, bet pēc tam pārgājis romiešu pusē. Ar Pompēja aizgādnību viņš pildīja Lielās Dievmātes virspriestera pienākumus vienā no Mazāzijas svētnīcām. Bet dievkalpojumi un rūpes par svētnīcas īpašumiem neļāva likt lietā visu Arhelāja enerģiju un neapmierināja viņa godkāri. Tādēļ, uzzinājis, ka romieši gatavo karagājienu pret partiešiem, Arhelājs iestājās Sīrijas vietvalža karaspēkā. Te viņš sadraudzējās ar jauno kavalērijas priekšnieku Marku Antoniju un uzsāka sarunas ar ēģiptiešu sūtņiem, kuri joprojām meklēja vīru savai valdniecei. Arhelājs pārliecināja sūtņus, ka viņš ir paša valdnieka Mitridata — Ptolemaju radinieka dēls, tātad atbilst noteikumiem un var precēties ar Berenīki.

Uzzinājis par šīm pārrunām, Gabīnijs apcietināja Ar- helaju, bet drīz vien atkal atbrīvoja. Kādēļ? Vai vietvaldis tika uzpirkts? Bet varbūt no viņa puses tā bija divkosīga spēle? Varbūt Gabīnijs tieši gribēja panākt, lai situācija Ēģiptē vēl. vairāk sarežģītos? Nav izslēgts, ka par Arhelāju iestājās Antonijs.

Lai nu būtu kā būdams, bijušais virspriesteris ieradās Aleksandrijā, apprecējās ar Berenīki un sāka ar viņu kopā valdīt. Flautistam, kas joprojām atradās Artemī- das svētnīcā Efesā, tas bija liels pazemojums. Jo ko tas viss nozīmēja? Par Ēģiptes valdnieku bija kļuvis nesenais Lielās Dievmātes kalps, toties bijušajam Ēģiptes valdniekam neatlika nekas cits kā kļūt par Artemīdas virspriesteri Efesā, ja vien romieši tam piekristu.

SIBILLAS GRĀMATAS

56. gada janvāra sākumā notika kaut kas neparasts: zibens Iespēra Jupitera skulptūrā viņa svētnīcā netālu no Romas Albāņa .kalnā. Tā bija ļauna zīme. Kā parasti šādos gadījumos, to iztulkoja kā dievu dusmu izpausmL Izskaidrojumu meklēja Sibillas grāmatās. Priesteru kolēģija, kuras glabāšanā atradās šīs grāmatas, pavēstīja, ka esot atraduši šādu atbildi:

«Ja Ēģiptes valdnieks griezīsies pēc palīdzības, neliedziet viņam draudzību, bet nedodiet karaspēku, citādi nokļūsiet lielās grūtībās un briesmās.»

Bija pilnīgi skaidrs, ka ar Sibillas muti runāja tie grupējumi, kuri negribēja uzsākt nopietnu iejaukšanos Ēģiptes lietās, jo iejaukšanās būtu ļoti ienesīga tam, kurš to vadītu. Visiem bija zināms, ka pareģojumi ir tikai paņēmiens grupējumu cīņā, ko, starp citu, lietoja kopš seniem laikiem un dažādās situācijās. Bet neviens to neuzdrošinājās pasacīt atklāti, jo tiktu pasludināts par bezdievi. Turklāt senatoru lielākā daļa centās novilcināt Ēģiptes jautājuma risināšanu.

Debates turpinājās bezgalīgi. Tika izvirzīti aizvien jauni priekšlikumi. Lentuls, kuram pirms dažiem mēnešiem bija uzticēts sēdināt Ptolemaju no jauna tronī, jau bija izbraucis uz savu provinci Kilikiju Mazāzijā un tur nepacietīgi gaidīja galīgo lēmumu. Viņa labvēlis Cicerons ik pēc dažām dienām sūtīja vēstules uz šo tālo kalnu zemi. Bet, lai arī kā gribētu, diemžēl viņš nevarēja pavēstīt neko iepriecinošu. Cik neskaidra bija situācija, cik daudz bija dažādu uzskatu un cik nesaudzīga bija izvērtusies grupējumu cīņa, to ļoti uzskatāmi rāda kādas Cicerona vēstules fragments:

«Hortensijs, es un Lukulls42 domājam, ka jāpiekāpjas Sibillas grāmatu prasībai attiecībā uz karaspēku,43 citādi jautājums netiks atrisināts. Bet mēs izvirzām arī priekšlikumu paturēt spēkā senāta lēmumu, ar kuru Tev uzdots ievest valdnieku viņa valstī. Krass turpretī uzskata, ka tas jādara trim sūtņiem, starp kuriem jābūt Pompē- jam. Tāpat arī Bibuls gribētu nozīmēt trīs, bet tie nedrīkstētu būt amata vīri. Viņu atbalsta dažādi senatori, bijušie konsuli, izņemot Servīliju44 , kas vispār ir pret valdnieka varas atjaunošanu, un izņemot Volkāciju, kurš atbalsta viedokli, ka šī misija jāuztic Pompējam^ Tas pastiprina aizdomas, ka Pompējam kārojas pēc Ēģiptes misijas.»45

Bet drīz vien arī Pompējs zaudēja cerības. Kad tika izvirzīts priekšlikums, lai tieši viņš būtu tas, kurš ievestu valdnieku Aleksandrijā, karavadonis tūdaļ paziņoja, ka, kalpodams republikai, ir gatavs to izdarīt pat bez liela karaspēka, ja jau to liedzot pravietojums. Senāts tomēr noraidīja šo priekšlikumu un pateicās Pompējam par labo gribu ar pazemīgu slēdzienu:

— Nedrīkst pakļaut briesmām tik ievērojamu cilvēku!

Pēc tam Ēģiptes jautājumu atvirzīja ēnā citi notikumi. Vispirms Klodija skandalozās izdarības Romā, un, otrkārt, 56. gada aprīlī Lūkas pilsētā notika triumviru apspriede. Cēzars, Krass un Pompējs tur atjaunoja savu 60. gada vienošanos un sadalīja savā starpā provinces un augstākos valsts amatus. Cēzaram vajadzēja arī turpmāk palikt par vietvaldi Gallijā, bet Pompējam un Krasam bija jākļūst par konsuliem 55. gadā; pēc tam pirmais no viņiem saņemtu pārvaldīšanā Spāniju un otrais — Sīriju.

Sāds pavērsiens nebija pa prātam ne tikai Ptolemajam Efesā, bet tāpat arī romiešu kreditoriem, sevišķi Rabīrijam Postumam. Viņi bija atvēlējuši valdniekam milzīgus aizdevumus, bet pagaidām nebija nekādu izredžu saņemt aizdotās summas atpakaļ, jo parādu rakstos bija ietverta piezīme: parāds tiks atdots pēc tam, kad valdnieks būs atguvis savu troni.

Ar laiku noskaidrojās, ka jaunā triumviru vienošanās no Ptolemaja viedokļa bija atzīstama zināmā mērā par pozitīvu. Vispirmām kārtām tā pacēla Pompēja prestižu. Tiesa gan, viņš nevarēja pats doties uz Austrumiem, jo viņu gaidīja konsula pienākumi, bet viņš atrada citu risinājumu — panāca, ka Gabīnijs tika atstāts par vietvaldi Sīrijā arī uz 55. gadu, un vienlaikus viņš Gabīniju pārliecināja, ka tam jāuzņemas Ēģiptes jautājuma nokārtošana. Gabīnija un Ptolemaja sarunās par starpnieku bija Rabīrijs. Viņš apsolīja vietvaldim, ka tas tiks atalgots ar milzīgu naudas summu —; par palīdzību saņems desmit tūkstošus talantu.

Gabīnijs daudzējādā ziņā riskēja. Viņam vajadzēja rīkoties bez senāta lēmuma un pret Sibillas grāmatu aizliegumu. Tādēļ nav jābrīnās, ka viņš kādu laiku šaubījās un minstinājās. Stāsta, ka beigu beigās Gabīniju pārliecinājis viens no viņa karavadoņiem, jau pieminētais Marks Antonijs.

Gabīnija karaspēks devās ceļā no Sīrijas 55. gada martā. Kā iemesls tika minēts izdomāts fakts, ka Sīrijas piekrasti apdraud Berenīkes un Arhelāja flote. Tika izplatītas baumas, ka jūrā ir ļoti daudz pirātu,x kurus atbalsta un kuriem patvērumu sniedz tagadējie Ēģiptes valdnieki.

MARKS ANTONIJS

Romiešiem bija pareizs priekšstats par ēģiptiešu karaspēka nevarību. Viņi zināja, ka nevis karš var sagādāt īpašas grūtības, bet gan aizkļūšana līdz robežcietok- snim Pelūsijai un tā ieņemšana, jo ceļš uz šo cietoksni veda no Gazas gar piekrasti pa smilšainu un neapdzīvotu apvidu.

Avangardā jātnieku priekšgalā atradās Marks Antonijs. Viņš rīkojās ātri un veiksmīgi, par ko bija jāpateicas jūdu augstmaņa Antipatra palīdzībai. Antipatrs noorganizēja pārtikas un ūdens piegādi, un, kad Antonija jātnieki neziņā jau stāvēja pie Pelūsijas cietokšņa, Antipatrs sniedza romiešiem vēl lielāku palīdzību: viņš pārliecināja garnizonu, kas sastāvēja galvenokārt no jūdiem, atdot cietoksni bez kaujas. Tādējādi Pelūsijas cietokšņa vārti un līdz ar to arī vārti uz Ēģipti bija vajā. Tiesa gan, cietokšņa aizstāvji par kapitulāciju gandrīz samaksāja ar savu dzīvību — Ptolemajs, kas virzījās ar romiešu galveno korpusu, pieprasīja iznīcināt visu garnizonu līdz pēdējam karavīram. Antonijam tomēr izdevās viņu no šā nodoma atrunāt.

Pašā Ēģiptē romieši virzījās uz priekšu, sadalījušies divos korpusos. Arhelājs mēģināja izrādīt pretestību* Viņš pavēlēja visiem vīriešiem nostiprināt Aleksandrijas nocietinājumus. Bet tie izklīda pa savām mājām, sirt snīgi ieteikdami valdniekam uzticēt šo darbu kādam citam. Atsevišķas vienības un miesassargi palika viņam uzticīgi. Sur tur notika sīkas sadursmes.

Arhelāja drīzā nāve tiek izskaidrota divējādi. Viena versija apgalvo, ka viņš kritis Gabīnija rokās un uzreiz ticis nogalināts. Otra versija liek domāt, ka viņš kritis kaujas laukā, pēc Antonija pavēles ietērpts purpura apmetnī un ar godu apglabāts. Ja tam var ticēt, tad te gribas izteikt vienu piebildi: ak, ja vien Antonijs būtu varējis paredzēt, ka tieši pēc divdesmit pieciem gadiem atkārtosies līdzīgi traģiski notikumi — tikai ar to atšķirību, ka Arhelāja lomā būs pats Antonijsl

Turpretī attiecībā uz Berenīki visi avoti vienbalsīgi apgalvo, ka viņa tikusi nonāvēta pēc sava tēva pavēles.

Pārējie valdnieka ģimenes locekļi šajā katastrofā palika neskarti. Visvecākā no Ptolemaja bērniem tagad bija četrpadsmit gadus vecā Kleopatra.

Daži antīkie autori norāda, ka, neraugoties uz nelielo gadu skaitu, princese esot atstājusi lielu iespaidu uz Antoniju, kuram tolaik bija jau turpat trīsdesmit gadu. Meitenes dienvidos attīstās ātri, un Antonijs nebūt nebija vienaldzīgs pret daiļo dzimumu. Tomēr šajā gadījumā tie ir laikam gan tikai seno autoru romantiskās fantāzijas augļi, cenšanās jau šai laikā sazīmēt mīlestību, kas vēlāk pārskanēja visu pasauli. Toties droši var teikt, ka patiešām milzīgu iespaidu uz Antoniju atstāja Ēģiptes galvaspilsēta, jo viņš prata novērtēt lielpilsētas dzīves pievilcību.

Viņa tēvs bija miris samērā jauns, neatstājot nekādu mantojumu, lai gan bija cēlies no aristokrātu dzimtas un savā mūžā nevairījās no tumšiem darījumiem, pat kā stāstīja, no sadarbošanās ar pirātiem. Marka māte Jūlija piederēja pie Jūliju dzimtas un bija Cēzara radiniece. Viņa apprecējās otrreiz un drīz atkal palika atraitnēs. Viņas otrais vīrs, Katilīnas sazvērestības dalīh- nieks, 63. gadā pēc Cicerona pavēles tika nonāvēts cietumā. Tādējādi Marks auga bez tēva uzraudzības un visnotaļ izbaudīja savu brīvību. Viņš bija stalts un skaists, ieceru spārnots; viņam bija plašs draugu loks;

viņu uzskatīja par vienu no zelta jaunatnes barvežiem. Markam nekad netrūka ideju, trūka tikai naudas. Bet orģijām un parādiem nebija gala. Saprazdams, ka ar tukšu kabatu nevar cerēt uz spīdošu karjeru, viņš par politiku daudz neinteresējās. Tikai neilgu laiku viņš bija ar neparastu enerģiju apveltītā tautas tribūna Klodija piekritēju pulkā.

Beigu beigās, sirdsapziņas un kreditoru vajāts, Marks Antonijs aizbrauca uz Atēnām, it kā lai studētu filozo- liju un retoriku. Pēc tam viņš pēkšņi pameta kluso studiju pilsētu un aizburāja uz Sīriju. Bija paklīdušas valodas, ka tiek gatavots karagājiens pret partiešiem — tas pats, kurā, atcerēsimies, gribēja piedalīties arī 'Arhelājs. Karagājiens nenotika, taču vajadzēja apspiest sacelšanos Jūdejā; tad arī Antonijs iepazinās ar Antipatru, kurš viņam sniedza nenovērtējamu palīdzību Ēģiptes kampaņas laikā.

Antonijs un Gabīnijs labprāt uzkavētos Aleksandrijā ilgāk, bet tas nebija iespējams, jo Sīrijā sākās sacelšanās. Romiešu korpuss atstāja Ēģipti, bet valdnieka apsargāšanai atstāja vairākas kohortas, kuras sastāvēja galvenokārt no ģermāņiem un ķeltiem.

54. gadā Gabīnijs atgriezās Itālijā ar pārliecību, ka viņam ir tiesības uz triumfu. Turpretī Antonijs, bīda- jnies no kreditoriem, pat neiegrozās pilsētā. No kveldinošās, tuksnesīgās Sīrijas viņš taisnā cejā devās tālu uz rietumiem, uz mežiem bagāto Galliju, lai iestātos Cēzara aktīvajā armijā.

RABĪRIJA MAHINĀCIJAS

Flautists, līdzko bija atkal ticis tronī, nekavējoties ķērās pie naudas izspiešanas no saviem pavalstniekiem; viņam vajadzēja nolīdzināt parādus, kādos bija iedzīvojies trīs gadu ilgā prombūtnē. Vissteidzamāk vajadzēja apmierināt Gabīnija pretenzijas — samaksāt desmit tūkstošus talantu.

Viens no pirmajiem Ptolemaja pasākumiem bija daudzu ievērojamāko, bagātāko pilsoņu nogalināšana. Tā viņš nošāva divus zaķus reizē: pienācīgi sodīja Berenī- kes piekritējus un ar konfiscēto mantu daļēji nomierināja savus kreditorus. Bet, tā kā visas parādu summas

savākšanai bija vajadzīgs ilgs laiks, valdnieks uzticēja šīs operācijas kārtošanu pieredzējušajam Rabīrijam Pos- tumam. Šis veiklais mahinators tika iecelts par «dioj- ketu» jeb finansu ministru. Romas pilsonis kļuva par Ēģiptes valdnieka pavalstnieku un kalpu. Viņš mainīja pat savu ārieni: nometa togu, ietērpās grieķu drānās.

Rabīrijs sāka rīkoties ļoti enerģiski. Viņam palīdzēja vesela armija no Itālijas atbraukušo uzticamo darboņu, vergu un brīvlaisto. Viņiem vajadzēja no iedzīvotājiem izplēst ne tikai desmit tūkstošus talantu Gabīnijam, bet arī paša Rabīrija aizdoto tiesu; tās bija pasakainas summas. Turklāt Rabīrijs pamanījās raust sev visu, kas vien gadījās pa rokai. Tā, piemēram, viņš eksportēja uz Itāliju papirusu, linaudeklu, stikla izstrādājumus —-; visvairāk pieprasītās ēģiptiešu preces.

Viss gāja gludi. Tautas kurnēšanu Rabīrijs neņēma vērā, jo sen jau pie tās bija pieradis citās zemēs, kur bija nācies darboties. Te pēkšņi pilnīgi negaidot nodokļu ievācēju rosīgo darbu pārtrauca valdnieka karavīri. Rabīriju ar visiem viņa ļaudīm ieslodzīja cietumā, bet vairākos mēnešos sarausto bagātību konfiscēja par labu valsts kasei. Un arī tas vēl nebija viss. Pret «dioj- ketu» cietumā izturējās ārkārtīgi rupji, nemitīgi draudot ar nāvi. Tad augļotāju tikpat negaidīti palaida vaļā, pieprasot, lai tas nekavējoties atstātu Ēģipti. Viņš aiz-, brauca skrandās tērpts, kā pēdējais ubags, lai gan pavisam nesen bija te ieradies, gaišu cerību spārnots, juzdamies gandrīz kā šīs zemes kungs un pavēlnieks.

Pa to laiku 54. gadā sakarā ar katastrofiskiem Tibras plūdiem Roma pārdzīvoja vairākas trauksmainas dienas. Pali pārplūdināja zemākos pilsētas rajonus, daudzas mājas tika nopostītas, un gāja bojā daudz cilvēku. To uzskatīja par dieva sodu, ko izsaukusi nepaklausība Sibillas grāmatu pravietojumam. Pilsētas iedzīvotāju naids vērsās pret cilvēku, kurš bija uzdrošinājies ar karaspēku pavadīt Flautistu uz Ēģipti un sēdināt viņu atpakaļ tronī, tādējādi uzsūtot pilsētai tik briesmīgu postu. Tautas dusmas vērsās pret Sīrijas vietvaldi Gabīniju. Tās steidza uzkurināt Isīdas un Sarapija pielūdzēji, kuri labi atcerējās, ka 58. gada 1. janvārī Gabīnijs bija asi uzstājies pret ēģiptiešu dievu altāru atjaunošanu.

Vietvaldis atgriezās pilsētā slepus, naktī un vairākas dienas vispār nerādījās laukā no mājas. Tomēr drīz vien

viņam nācās stāties tiesas priekšā. Tiesas zālē ielauzās ļaužu pūlis, kas bija gatavs apsūdzēto saplosīt gabalu gabalos. Pēc tam kad uzpirktie tiesneši apsūdzēto attaisnoja, viņiem pašiem tik tikko izdevās aizbēgt, jo ļaudis bija gatavi arī viņus nogalināt. Tomēr otrajā tiesas prāvā Gabīnijs netika sveikā cauri. Viņam piesprieda iemaksāt valsts kasē soda naudu — desmit tūkstošus talantu; tā kā tādas naudas Gabīnijam nebija, viņš tika izraidīts.

Visā šajā lietā morāli sakompromitē jās arī Cicerons, kas pirmajā tiesas procesā ārkārtīgi asi nosodīja Gabīniju, bet otrajā — Pompēja iespaidā — viņu aizstāvēja.

Rabīriju, ko apsūdzēja par sadarbošanos ar Sīrijas vietvaldi, piemeklēja tāds pats liktenis; arī viņam tūlīt pēc atgriešanās no Ēģiptes bija jāstājas tiesas priekšā. Rabīrijs finansiālajā katastrofā bija ierāvis sev līdzi daudzus romiešus. Viņš paziņoja, ka ir bankrotējis un ar saviem kompanjoniem nevar norēķināties.

Flautists, to padzirdējis, kļuva drošāks un pārtrauca parādu nolīdzināšanu. 54. gada beigās Cicerons kādam draugam, kurš, cerēdams uz iedzīvošanos bagātībā, bija devies uz Galliju, lai iestātos Cēzara karaspēkā, rakstīja:

«Tu gribi drīz pārrasties mājās stāvus bagāts. Tu steidzies pie imperatora46 tā, it kā Tev kabatā būtu parādzīme, nevis ieteikuma vēstule! Tev nav ienācis prātā, ka pat tie, kuri devās uz Aleksandriju ar parādzīmēm,47 līdz šim brīdim nav saņēmuši ne plika graša!»

atzinīgi piemiņas vārdi flautistam

Valdnieks Ptolemajs XII, Jaunais Dionīss, Tēvu mīlošais dievs, Māsu mīlošais dievs nomira acīmredzot 51. gada maija beigās, savas valdīšanas trīsdesmitajā gadā. Liekas, pēdējos mēnešos ar viņu kopā valdīja vecākā meita Kleopatra; to liecina dažu dokumentu datējums.

Valdnieka testaments bija uzrakstīts jau sen, un tā saturs netika turēts noslēpumā. Guvis rūgtu pieredzi, Ptolemajs pacentās jau laikus novērst jebkādas šaubas par savu pēdējo gribu. Viņš bija sagatavojis dokumentu divos eksemplāros un vienu nosūtīja uz Romu, lūgdams to uzglabāt Romas valsts arhīvā, bet dažu apsvērumu dēļ šis eksemplārs kādu laiku atradās pie Pompēja. Otrs eksemplārs tika paturēts Aleksandrijā. Par savas pēdējās gribas izpildītāju viņš nosauca romiešu tautu, nododams tās aizgādībā savu zemi un ģimeni. Lai gan tas nozīmēja atteikšanos no patstāvības, reizē tomēr šis novēlējums pasargāja no Romas politiķu iespējamiem mēģinājumiem sagrābt Ēģipti.

Par saviem troņmantniekiem valdnieks iecēla vecāko dēlu Ptolemaju XIII, kuram tolaik bija desmit gadi, kā ari vecāko meitu — astoņpadsmit gadus veco Kleopatru; viņa bija Ptolemaju dinastijā septītā valdnieka meita ar Kleopatras vārdu. Abiem vajadzēja valdīt kopīgi, tātad kā laulātam pārim.

Jādomā, neviens gan ar patiesu nožēlu neapraudāja mirušo valdnieku. Savas ģimenes acīs viņš bija pirmām kārtām meitas Berenīkes slepkava. Lai gan Aleksandrijas iedzīvotāji paši savā laikā viņu bija aicinājuši tronī, tomēr pēc tam bija iepazinuši kā romiešu uzspiestu tirānu. Pavalstniekiem Ptolemajs bija apspiedējs, kurš izsūca no tautas pēdējo grasi, lai apmierinātu romiešu aizgādņu alkatību. Vienīgais, ko karalis bija iemantojis ar dāsnumu neaizskaramības tiesību piešķiršanā svētnīcām, tā bija dažu priesteru neitralitāte. Visbeidzot romieši viņu uzskatīja par tipisku austrumu despotu, kas luncinās stipro priekšā un tiranizē neaizsargātos. Iespējams, ka patiesas nožēlas pēc aizgājēja pauda vienīgi galma koristi un orķestranti.

Senie un mūsdienu vēsturnieki vienmēr konsekventi nosodījuši Ptolemaju XII. Ko varētu teikt viņa labā? Varbūt vienīgi sekojošo.

Bez šaubām, tanī situācijā viņš neredzēja nekādu izeju, nekādu glābiņu ne sev, ne savai valstij. Ēģipte varēja pastāvēt vienīgi kā Romas satelīts, un līdz ar to tikai vājums deva iespēju noturēties. Roma pieļāva tikai tādu valstu pastāvēšanu, kuras ne mazākā mērā nevarētu to apdraudēt. Tādēļ neatlika nekas cits kā pacensties ar Romas žēlastību pēc iespējas ilgāk noturēties valdnieka tronī, izkaulēt šīs augstās tiesības sev un saviem pēctečiem, kamēr negausīgais lielvalsts briesmonis vēl nav visu aprijis. Šā mērķa sasniegšanai katrs līdzeklis bija labs. Viņš uzpirka, vērpa intrigas, slepkavoja pat piederīgos. Tā bija cīņa par eksistenci. Viņam nebija nekādas politiskas programmas, ko varētu saukt par valdnieka programmu. Kādu politiku var realizēt nevarīga marionete?

Tādēļ arī galvenā un vissvarīgākā valdnieka nodarbošanās bija flautas spēle. Kad nav iespējams ne vismazākā mērā iespaidot vēsturiski svarīgu notikumu gaitu, vislabākais paņēmiens, kā samierināties ar likteni, ir nodošanās tādai nodarbei, kas izklaidē, nevienam nekaitē, nemodina nekādas aizdomas. Var spēlēt flautu, var sacerēt dzejoļus vai filozofiskas esejas, nodarboties ar vist- kopību vai audzēt rozes, makšķerēt, studēt seno vēsturi, kā to darīja, piemēram, Klaudijs, iekams kļuva par valdnieku.

Bet Kleopatra, šī jaunā, valdzinošā sieviete, bija ar plašāku interešu loku un neizmērojamu godkāri.

OTRA DAĻA

KLEOPATRA UN CĒZARS

.

SVĒTAIS VĒRSIS BUHIJS

51. gada martā, sākdama valdīt kopā ar tēvu, Kleo- patra devās tālā ceļojumā uz dienvidiem, uz augšu pa Nīlas garo ieleju. Viņa pārraudzīja šo valsts daļu un pieņēma zvērestu no saviem pavalstniekiem.

Kleopatra ceļojuma laikā apmeklēja arī Tēbas —* pilsētu, kura pirms daudziem gadsimtiem, kad faraonu Ēģipte pārdzīvoja savu politiskās dzīves uzplaukumu, bija slavena valsts galvaspilsēta, dižena un milzum- skaista. Seno valdnieku celtās varenās dieva Amona svētnīcas Kleopatra vēl varēja aplūkot; to drupas pat vēl šodien šķiet smejamies par gadu tūkstošu straujo skrējienu. Bet jau Kleopatras laikā svētnīcas bija tikai pilsētas agrākās slavas liecinieces un lepni slējās pāri nožēlojamajām mājiņām. Ap dieva tempļiem joprojām drūzmējās priesteru un svētceļnieku pūļi, bet Tēbās nebija ne piļu, ne arī citu ievērojamāku celtņu. Strabons, kurš apmeklēja Tēbas gadus trīsdesmit pēc Kleopatras, apgalvo, ka atradis te tikai lauku būdas. Kāds iemesls bija pilsētas sagrūšanai?

Ilgajā gadsimtu gaitā Tēbas piedzīvoja daudzus triecienus. Visbargākie postījumi pilsētu skāra ap 85. gadu —t tātad tikai apmēram vienu paaudzi pirms Kleopatras! —» kad nežēlīgi tika apspiesta liela sacelšanās; tā nebija pirmā sacelšanās šajā apvidū, jo Augšēģipte ne vienreiz vien centās atbrīvoties no Ptolemaju kundzības. Jaunās valdnieces braucienam uz dienvidiem bija noteikta politiska nozīme; vēl jo lielāka politiska nozīme bija līdzdalībai reliģiskajā ceremonijā, kas tika rīkota par godu vienam no vietējiem dieviem.

Netālu no Tēbām atradās neliela, bet plaši pazīstama pilsētiņa Hermontīda. Tās aizgādnis bija dievs Monts, ko atveidoja kā cilvēķu ar vanaga galvu. Sākotnēji viņā simbolizēja faraonu kareivīgūmu un v-īrišķību. Vēlāk Montu sāka apvienot ar saules dievu Ra un ar tuvējo Tēbu aizgādni Amonu. Vanagdievs gandrīz zaudēja savu patstāvību; izveidojās trīsvienība: Monts-Amons-Ra. Bet vienlaikus Hermontīdā aizvien lielāku nozīmi ieguva cita dievība, kas mita tieši šeit, un proti — aizvien plašāku izplatību guva vērša Buhija kults; viņš dienvidos kļuva par Memfisas Apija ekvivalentu. Kā Apijs zināmā mērā identificēja dievu Ptahu, tāpat Buhijā saskatīja un godināja visas Augšēģiptes trīsvienības dzīvu iemiesojumu. Tiklīdz nobeidzās viens svētais dzīvnieks, priesteri atrada citu; Buhijs bija nemirstīgs. Ķermeni, protams, mumificēja, kaut gan ne tik rūpīgi kā Apija mirstīgās atliekas. Varētu pat teikt, ka Hermontīdā rīkojās daudz saudzīgāk, jo neizņēma iekšas, tikai piepildīja ar sveķainu masu.

Buhiju kapsēta saglabājusies līdz pat mūsu dienām. Vissenākie apbedījumi izdarīti neilgi pirms Maķedonijas Aleksandra ierašanās Ēģiptē, pēdējie — Romas imperatora Diokletiāna valdīšanas laikā, tas ir, m. ē. III gs. beigās. Tātad vērša Buhija kults Hermontīdā lietisku apstiprinājumu atstājis vairāk nekā sešu gadsimtu ilgā laikā, bet tas radies acīmredzot krietni agrāk un vislielāko uzplaukumu guva Ptolemaju dinastijas pēdējo pārstāvju valdīšanas laikā; Kleopatra, kā liekas, Buhiju būs godinājusi jo īpaši.

Atraduši jaunu Buhiju, priesteri vispirms aizveda to uz Tēbām; līdz ar vērsi veda turp arī viņa māti, kuru no tā brīža svinīgi sauca par «lielo govi, kura dzemdējusi dievu Ra». No Tēbām abus dzīvniekus uz Hermon- tīdu veda ar barku, ko pavadīja daudzi kuģi. Pēc katra vērša nobeigšanās tika sacerēts kapa uzraksts — daudzi no tiem saglabājušies līdz pat mūsu dienām — ar precīzi norādītu gadaskaitli un dienu, kad notikusi «ienākšana» no Tēbu tempja savā pastāvīgajā miteklī. Tradicionālā formula vēstī, ka šajā svinīgajā ceremonijā piedalījies attiecīgais zemes valdnieks. Gadījumu vairumā viegli konstatēt, ka tas nevarēja tā būt, jo minētā persona tai laikā atradās pavisam citur, bieži vien ļoti tālu projām. Taču tas neattiecas uz Kleopatru; arī formula, kas fiksē viņas klātbūtni, ir atšķirīga no citām. Liekas visai ticami, ka svinības notika 51. gada 22. martā lielā pacilātībā, jo, pārvedot svēto vērsi no Tēbām uz Her- montīdu, upes flotiles priekšgalā atradusies pati valdniece.49

MEDICĪNA UN MAĢIJA

Lai gan Tēbas, kā jau minēts, bija stipri nopostītas, grieķi aizvien uzskatīja tās par senās ēģiptiešu gudrības svētnīcu. Tēbu priesterus uzlūkoja par viediem zintniekiem daudzu zinību novados, tai skaitā arī melnajā maģijā.

Par to ļoti interesantā veidā stāsta kāda medicīnas traktāta ievads. Tā autors Tesals dzīvojis, kā norāda ievadvārdi, imperatora Augusta laikā, tātad varēja vēl atminēties Kleopatru. Bet iespējams, ka šis nelielais sacerējums tapis mazliet vēlāk. Tas nav tik svarīgi. Toties svarīgs ir fakts, ka Tesala dzīvais stāstījums ļauj ielūkoties tālaika plaši izplatītajos ticējumos, kas pamatojās uz dziļu pārliecību, ka dievs var cilvēkam atklāt kaut ko neparastu un pat apveltīt ar brīnumdarītāju spēju; bet ceļš pie dieva zināms ēģiptiešu svētnīcu priesteriem.

Dosim vārdu Tesalam:

«Āzijā es pamatīgi apguvu gramatiku; es to zināju labāk nekā paši skolotāji. Tādēļ nolēmu likt lietā savas zināšanas. Aizkuģoju uz pilsētu, kura apbur un pievelk visus, — uz Aleksandriju. Naudas man netrūka, un es varēju apmeklēt ievērojamu filozofu lekcijas. Visi slavēja manas zināšanu alkas un spējas viegli apgūt zinības-

Sevišķi cītīgi es dzīros iepazīt dialektisko medicīnu; mani pārņēma neremdināmas alkas izzināt šīs zinātnes noslēpumus. Jau tuvojās laiks, kad man vajadzēja doties atpakaļ uz dzimteni, es sāku rakties bibliotēkās; medicīnā tolaik orientējos jau itin labi. Beidzot uzgāju grāmatu, ko uzrakstījis faraons Nehepso; tanī bija stāstīts par divdesmit četriem miesas dziedināšanas veidiem ar akmeņiem un augiem, ņemot vērā zodiaka zīmes. Sīs domas diženums mani galīgi pārsteidza. Taču drīz vien es nācu pie slēdziena, ka šī grāmata bija nevis vieds atklājums, bet gan faraona pilnīgas aprobežotības apliecinājums. Pārbaudot autora cildinātos ieteikumus, ikreiz piedzīvoju neveiksmi.

Šī vilšanās man likās nepanesamāka par nāvi. Biju galīgi izmisis. Un kā gan ne: akli noticējis Nehepso grā- matelei, es vēstulē vecākiem palielījos, ka zinu neparastas receptes; pavēstīju viņiem arī, ka atgriezīšos, līdzko būšu tās pārbaudījis. Kāds gan bija iznākums? Aleksan- drijā es nevarēju ilgāk uzkavēties biedru zobgalību dēj (katrs drosmīgs pasākums aizvien izraisa skaudību); bez tam es negribēju arī steigties uz mājām, jo redzēju, ka nevarēšu izpildīt savus jūsmīgos solījumus.

Tādā stāvoklī, neganto dvēseles moku urdīts, devos apceļot Ēģipti. Es dzīros rast iespējas piepildīt cerības, kuras tik vieglprātīgi biju sācis lolot, salasījies faraona traktātu; neveiksmes gadījumā biju gatavs izdarīt pašnāvību. Dzirdēju iekšējo balsi sakām, ka tikšos vaigu vaigā ar dieviem. Tādēļ bez mitas cēlu rokas pret debesīm, pazemīgi lūgdams nemirstīgos dievus, lai tie būtu pret mani žēlsirdīgi — parādītos sapnī vai nomodā, vai ekstāzes brīdī, lai es pamatoti varētu lepoties, atgriezies Aleksandrijā un dzimtenē.

Beidzot ierados Tēbās. Tā ir senākā Ēģiptes galvaspilsēta ar ļoti daudzām svētnīcām. Tur apmetos uz ilgāku laiku — galvenokārt tālab, ka te bija gudri priesteri, kas pārzināja daudzus zinību novadus. Ar laiku itin cieši iedraudzējos ar priesteriem. Reiz uzdrošinājos pavaicāt, vai viņiem ir zināmi kādi maģijas paņēmieni. Vairums sašuta. Bet viens, kurš ar savu cienību un sirmo vecumu manī izraisīja sevišķi dziju uzticību, nepievīla manas cerības. Viņš sacīja, ka mākot izsaukt dievus ar ūdens bļodas palīdzību.

Kādā dienā lūdzu šo priesteri ar mani doties pastaigā pa vismazāk apdzīvoto pilsētas daļu. Abi nonācām līdz pat mežiņam, kurā valdīja dziļš klusums. Tur es pēkšņi kritu pie zemes sava ceļabiedra priekšā un, rūgti raudādams, apkampu viņa kājas. Priesteris, dziļi pārsteigts, pajautāja, kas nospiež manu sirdi. Es atbildēju:

— Mana dzīvība ir tavās rokās. Man jārunā, noteikti jārunā ar dievu! Ja mana vēlēšanās nepiepildīsies, tad padarīšu sev galu!

Priesteris piecēlā mani un draudzīgi nomierināja, apsolīdams izpildīt manu lūgumu un piekodinādams, lai no šā brīža trīs dienas gavēju. Aizkustināts līdz sirds dziļumiem, skūpstīju viņam rokas un pateicos, asaras no manām acīm plūda straumēm. Tāds ir dabas likums —> necerēts prieks liek vairāk raudāt nekā bēdas.

Nepacietībā trīs gavēņa dienas man šķita tik garas kā trīs gadi. Beidzot noliktais bridis bija klāt. Rītausmā izgāju no mājas un steidzos teikt labrītu priesterim; viņš bija atbrīvojis istabu un sagatavojis visu, kas nepieciešams dieva izsaukšanai. Es savukārt izgudrēm biju paņēmis līdzi papirusu un tinti, lai dzirdēto pierakstitu; bet to turēju slepenībā.

Priesteris pavaicāja, ar ko es vēlētos runāt: ar miruša cilvēka parādību vai ar dievu.

—    Ar dievu Asklēpiju, — atbildēju un tūdaļ piemetināju, ka viņš parādītu vislielāko laipnību, ja atļautu man ar dievu palikt vienatnē.

Priesteris piekrita, lai gan, kā redzēju no viņa vaiga, bija ļoti neapmierināts.

Tad viņš man lika apsēsties ar seju pret paaugstinājumu, uz kura vajadzēja parādīties dievam. Priesteris izsauca Asklēpiju ar slepeniem buramvārdiem un izgāja, aizslēgdams durvis. Es paliku ne dzīvs, ne miris istabā un ieraudzīju brīnumainu tēlu. Man trūkst vārdu, lai aprakstītu dieva izskatu un viņa dievišķo starojumu.

Asklēpijs, mani sveicinot, pacēla labo roku un sacīja:

■— Laimīgais Tesal! Šodien dievs parāda tev žēlsirdību, un drīz vien ļaudis, uzzinājuši par tavu uzvaru, tevi pašu godinās kā dievu. Jautā, ko gribi. No tīras sirds atbildēšu.

Es gandrīz nemaz nevarēju parunāt, jo biju kā pamiris, apžiibis no dieva dailes. Beidzot pārvarēju sevi un pavaicāju:

—     Kādēļ es piedzīvoju neveiksmi, kad mēģināju izlietot valdnieka Nehepso ieteikumus?

Asklēpijs atbildēja:

—    Nehepso bija gudrs cilvēks. Viņš pārzināja visus maģijas noslēpumus. Bet viņš no dieva mutes netika dzirdējis nevienu no tiem noslēpumiem, kurus es tev atklāšu. Aiz savas iedzimtās attapības Nehepso saprata akmeņu un augu radniecību ar zvaigznēm, bet nespēja noteikt ne laikus, ne vietas, kad un kur zāles ievācamas. Visu gadalaiku augļu ienākšanās taču ir atkarīga no zvaigžņu stāvokļa!»50

KLEOPATRA UN BIBULA DĒLI

50. gadu rudenī, Kleopatras un viņas brāļa vīra valdīšanas otrajā gadā, valsti piemeklēja dabas katastrofa. Nilas plūdi bija mazāki nekā citkārt. Dzīvinošie

Nīlas ūdeņi neappiūdināja visus iekoptos laukus un neatstāja auglīgās dūņas. Tauta saskatīja šajā parādībā dieva dusmu izpausmi un uzskatīja to par nelaimes priekšvēstnesi. Bija skaidrs, ka neraža izraisīs badu un dārdzību. Vislielākie upes plūdi parasti tika novēroti agrā rudenī, pēc tam ūdeņi pamazām atkrita; pirmā raža tika savesta klētīs pavasarī. Nebija šaubu, ka 49. gada pavasaris būs grūts gan iedzīvotājiem, gan arī jaunajam valdnieku pārim, kas bija atbildīgs par valsts likteni.

Tanī pašā 50. gadā Aleksandrijā atgadījās notikumi, kam politiskajā plāksnē varēja būt vēl ļaunākas sekas nekā nepietiekamajiem Nīlas plūdiem saimnieciskajā dzīvē.

Sīrijas vietvaldis tolaik bija Marks Bibuls, tas pats, kas pirms deviņiem gadiem kopā ar Cēzaru pildīja konsula pienākumus un neatlaidīgi,- kaut arī nesekmīgi centās dezorganizēt sava kolēģa darbību. Starp citu, viņš pretojās arī tam, ka Cēzars par sešiem tūkstošiem talantu panāca Flautista atzīšanu par Ēģiptes valdnieku. Patlaban Bibu- lam sagādāja rūpes partieši, kas apdraudēja Sīriju no austrumiem, no Eifratas viņas malas, tādēļ viņš nolēma nostiprināt savus leģionus ar ēģiptiešu vienībām.

Ēģiptē joprojām atradās karavīri, kurus pirms pieciem gadiem Gabīnijs bija atstājis tronī atpakaļieceltā Ptolemaja XII apsardzībai. Viņi bija lieliski iekārtojušies Nīlas zemē. Daudzi bija apprecējušies, nodibinājuši ģimeni un dzīvoja bez rūpēm, jo ienākumi bija nodrošināti. Galms centās saglabāt gabīniešu labvēlību, jo viņi bija drošs troņa balsts, it īpaši, ja ņem vērā iedzīvotāju svārstīgo noskaņojumu. Reizēm gabīnieši patukšoja turīgos, dažkārt apspieda dumpīgos zemniekus. Algotņu rindas aizvien papildināja dažādi avantūristi, kā arī no Romas aizbēgušie vergi. Visiem bija zināms, ka, iestājoties karadienestā Ēģiptē, ikviens kļūst neaizskarams. Ēģiptes varas iestādes parasti bēgļus neizdeva.

Pilnīgi saprotams, ka gabīnieši —- tā viņus sauca pēc bijušā karavadoņa uzvārda — ar lielu nepatiku uzņēma priekšlikumu atgriezties Romas provincē. Patiešām — kas viņus tur gaidīja? Dzelzs disciplīna, nometnes dienests, karagājieni… Kādēļ gan lai viņi atteiktos no dzīves lieliskajā pilsētā, kādēļ būtu jāpamet ģimene, iedzīve? Lai karotu svelmainajos, nepārredzamajos Sīrijas tuksnešos? Turklāt — ar ko? Jau pats partiešu vārds iedvesa šausmas. Tieši pirms trim gadiem — 53. gadā partieši bija sakāvuši romiešu armiju, kas pārgāja pār Eifratas upi. Romiešus komandēja tolaik viens no triumviriem Marks Krass. Viņš negribēja atpalikt kaujas slavā no saviem kolēģiem Cēzara un Pompēja, bet, būdams izveicīgs finansists, viņš nebija pieredzējis stratēģis, tādēļ arī pazudināja leģionus un pats aizgāja bojā. Partieši ievilināja viņu slazdā un nonāvēja. Toreiz krita arī Krasa dēls Pub- lijs, kura atraitni Kornēliju pēc tam apprecēja Pompējs.

Tas nebija vienīgais, kas ietekmēja gabīniešu noskaņojumu. Sevišķu uzbudinājumu izraisīja tas, ka viņus atsauca Bibuls — cilvēks, kas tik naidīgi kādreiz bija izturējies pret Flautistu, kurš tieši viņiem bija pateicīgs par atgūto troni.

Kā par postu, Gabīnija karavīrus izvest no Ēģiptes Bibuls uzticēja saviem diviem dēliem. Kad viņi ieradās karaspēka nometnē, lai pavēstītu pavēli, sākās dumpis. Abi jaunekļi tika nogalināti.

Nav grūti iedomāties, cik dziļi šis notikums skāra Kleo- patru. Pat ja bojā gājuši nebūtu kaimiņu provinces vietvalža dēli, ievērojamas romiešu dzimtas pilsoņu nogalināšana nevarēja palikt bez nopietnām sekām. Valdniece visiem spēkiem centās izrādīt, cik dziļi viņu satriecis šis noziegums. Viņa pavēlēja apcietināt divus tiešos slepkavības vaininiekus un nosūtīja tos uz Sīriju, uz vietvalža lezidenci. Bet, visiem par lielu izbrīnu, Bibuls uzņēma ziņu par notikušo traģēdiju ar nesatricināmu mieru. Slepkavas viņš tūdaļ nosūtīja atpakaļ uz Aleksandriju, bet valdniecei uzrakstīja pavisam īsi:

«Sā notikuma vaininiekus drīkst sodīt senāts, nevis es.»

neraža

Slepkavību lieta tā arī noklusa. Toties gabīnieši, kuri gandrīz bija izraisījuši starptautisku konfliktu, dažus mēnešus vēlāk, 49. gadā, Kleopatrai krietni vien izlīdzēja. Kā jau bija paredzams, nelielie plūdi iepriekšējā rudenī izraisīja neražu. Ievākums pavasarī bija niecīgs; ciešama raža bija vienīgi Ēģiptes centrālajā daļā un Fajumas oāzē.

Vislielākās bažas izraisīja stāvoklis galvaspilsētā. Šīs milzīgās pilsētas apgāde ar pārtika aizvien bija prasījusi lielas pūles. Aleksandrieši ne vienreiz vien bija pauduši savu neapmierinātību valdniekiem. Pūla nogalinātā Ptolemaja XI liktenis joprojām bija vēl acu priekšā kā draudīgs bieds. Valdniekiem bija. jārīkojas administratīviem līdzekļiem. Tika izdota Kleopatras un viņas brāļa —* vīra parakstīta pavēle, kas noteica, ka Ēģiptes centrālajā dajā iepirkto labību drīkst pārdot tikai Aleksandrijā; šīs pavēles pārkāpēji bija sodāmi ar nāvi.

Vairākos apgabalos neraža, izraisīja nemierus, pareizāk sakot, pasīvu pretošanos. Zemnieki pameta zemi un atteicās maksāt valsts nodokļus. Kārtības atjaunošanai tika nosūtītas soda ekspedīcijas, un tieši tad, tāpat kā līdzīgos gadījumos jau agrāk, gabīnieši lieti noderēja.

Sāda pasīvas pretošanās forma Ēģiptē bija pazīstama sen. Reizēm gadījās, ka iedzīvotāji, nevarēdami panest klaušu un nodokļu nastu, pameta veselus rajonus, tikai priesteri palika svētnīcās, lai nepārtrauktu dievkalpojumus. Tie, kuri pameta lauku darbu, meklēja vieglāku dzīvi pilsētās, pirmām kārtām Aleksandrijā. Daudzi iesaistījās laupītāju bandās, kuras izvērsa darbību visā Ēģiptē. Dažas no tām nesodītas darbojās ilgus gadus, jo tuksneši un deltas purvi tām deva lielisku patvērumu. Laupītāju savairošanās liecināja par varas iestāžu bezspēcību un par zemniecības dumpīgumu un vienlaikus ari vēl vairāk pasliktināja iedzīvotāju stāvokli. Bandīti pieprasīja, lai katrs ciems maksātu viņiem meslus, savukārt arī valsts nepavisam neatteicās no nodokļiem un klaušām. Tā ciemu un mazpilsētiņu iedzīvotāji bija spiesti nest divkāršu jūgu.

Valsts saimniecība, ko jaunais valdnieku pāris bija saņēmis mantojumā no priekštečiem, atradās nožēlojamā stāvoklī. Ekonomiskā atpalicība Ēģiptē bija sākusies jau pirms vairākām paaudzēm. Tauta grima aizvien lielākā nabadzībā, apmetnes kļuva tukšākas. Tā kā valdniekam vajadzēja vairāk un vairāk naudas romiešu uzpirkšanai, nodokju Ievācēju prasības nevis mazinājās, bet pieauga. Darba roku daudzos apvidos kļuva aizvien mazāk, bet nodokļus no zemniekiem centās ievākt' vairāk nekā agrāk. To apliecina ne vien rakstveida dokumenti, bet arī arheoloģiskie izrakumi; tie rāda, ka dažos apvidos apbūvētās platības ievērojami saruka salīdzinājumā ar Ptolemaju dinastijas valdīšanas sākumu.

Pats par sevi saprotams, ka Nīlas nepietiekamajos plūdos nebija vainojami cilvēki. Tādas dabas katastrofas bija atgadījušās pat pašu labāko valdnieku laikā. Jābrīnās par ko citu: kā var spriest no Kleopatras un viņas brāļa izmisīgā rīkojuma, valsts noliktavās tolaik nebija nekādu krājumu, tās- bija pilnīgi tukšas. Kādēļ? Kā tas bija varējis tā notikt? Ēģiptē taču jau no senseniem laikiem bija zināms, ka dala bagāto gadu ražas jāuzkrāj, lai izlīdzētos neražas gados.

Jaunais valdnieku pāris šajā ziņā nebija vainojams. Sagadījās, ka tieši 49. gada pavasarī no Aleksandrijas bija jāizsūta lieli labības krājumi. To pieprasīja sabiedrotie un draugi — romieši. Bez tam tie pieprasīja, lai vismaz daļa bijušo Gabīnija karavīru atstātu Ēģipti.

Tas viss bija saistīts ar dramatiskiem notikumiem Romas valsts iekšienē.

NILA UN RUBIKONA

Būtībā valdnieka galmam bija tīkama līdzšinējā notikumu attīstība Romā, sevišķi plaisas padziļināšanās starp abiem vadošajiem valstsvīriem. Triumvirāts faktiski bija beidzis pastāvēt jau 53. gadā, ķad Krasu nonāvēja partieši. No tā brīža abi palikušie triumviri izturējās viens pret otru pat ar neslēptu neuzticību; Pompēja attieksmi pret Cēzaru varētu saukt patiesībā par naidīgu. Karavadonis, kurš kādreiz bija iznesis romiešu leģionu ērgļus51 cauri daudzām Austrumu zemēm, no Kaukāza līdz Jeruzā- lemei, nevarēja paciest, ka Cēzara uzvaras Gallijā, aiz Reinas, Britānijā aizēno viņa slavas spožumu. Tādēļ Pompējs centās satuvināties ar senātu, kas, kā zināms, bija nelabvēlīgs pret Cēzaru jau no viņa karjeras sākuma. Jaunās koalīcijas sekas drīz vien kļuva manāmas. Gallijas iekarotājam netika pagarinātas vietvalža tiesības, viņam neatjāva arī atkārtoti pretendēt uz konsula vietu. Tas Cēzaram draudēja ar katastrofu, jo, zaudēdams provinci un leģionus, viņš kjūtu par privātu personu un nespētu pretoties draudošām briesmām. Daži politiķi atklāti paziņoja, ka viņš tiks apsūdzēts par kara uzsākšanu pret Galliju bez senāta lēmuma. Tiesas process katrā ziņā beigtos ar Cēzara izraidīšanu, tātad ar visa mūža darba anulēšanu un finansiālu krahu.

Cēzars to skaidri saprata un vairākkārt piedāvāja Pompējam izlīgumu, jo patiešām gribēja panākt savstarpēju vienošanos, būdams gatavs uz jebkādu saprātīgu kompromisu. Bet Pompējs, juzdams aizvien spēcīgāku senāta atbalstu, izturējās vīzdegunīgi. Viņš jau iepriekš atraidīja jebkādus izlīguma mēģinājumus.

Tas viss nāca Aleksandrijai par labu, jo, būdama aizņemta ar saviem rūpestiem, Roma nevarēja iejaukties Ēģiptes lietās un pameta zemi Nīlas krastos tās liktenim. Bet tobrīd novājinātajai Ēģiptei tas vien bija vajadzīgs; valstij bija nepieciešams miers, lai tā varētu atspirgt. Kleopatras padomniekiem bija diezgan mazsvarīgi, kurš uzvarēs — Pompējs vai Cēzars. Pirmais no viņiem, pie kā glabājās Flautista testaments, skaitījās mirušā valdnieka pēdējās gribas izpildītājs un viņa bērnu aizgādnis. Arī Cēzara attieksme pret Ptolemajiem bija draudzīga — no tiem viņš pirms desmit gadiem bija saņēmis minētos sešus tūkstošus talantu.

Pašā 49. gada sākumā Aleksandrijā sāka pienākt satraucošas vēstis.

Itālijā bija sācies pilsoņu karš. Cēzars bija pārgājis Rubikonas upi un strauji virzījās uz pussalas dienvidiem. Pompējs atkāpās, jo Itālijā viņam nebija pietiekami liela karaspēka. Viņš gatavojās pārcelties pāri Adrijas jūrai.

Romas bruņotais konflikts Aleksandrijas galmam izvirzīja sarežģītas problēmas. Bija skaidrs, ka ikviena karojošā puse griezīsies pēc palīdzības, bet Ēģipte, protams, gribēja saglabāt neitralitāti un apdomīgi nogaidīt, ar ko beigsies šīs savstarpējās cīņas, klusībā cerēdama, ka pretinieki galīgi novājinās un iznīcinās viens otru; beigu beigās Romas impērija būs līdz pamatiem iedragāta un sabruks. Tad Ptolemaji līdz ar citām atkarīgajām valstīm varētu domāt par neatkarības atgūšanu, pat par nesen Romas sagrābto zemju — Kirenaikas un Kipras atsavināšanu.

Šādas domas un cerības loloja Ēģiptes drošākie politiķi un varbūt arī pati Kleopatra — neviens tomēr atklāti tās neuzdrošinājās izteikt.

i Notikumu gaita kļuva aizvien dramatiskāka.

kleopatra un pompēja dēls

Poi.ipējs līdz ar senātu 49. gada marta sākumā atradās Grieķijā un Maķedonijā. Viņš nedomāja pārtraukt cīņu, gluži otrādi — visur vāca algotņus, kuģus, naudu. Uz laiku zaudējis galvaspilsētu un Itāliju, Pompējs tomēr nešaubījās par galīgo uzvaru. So pārliecību stiprināja tas, ka viņa rokās atradās ļoti bagātās un biezi apdzīvotās austrumu provinces.

No Pompēja mītnes uz visām Austrumu zemēm tika izsūtīti steidzami pieprasījumi sniegt neatliekamu palīdzību. Viņš griezās ne tikai pie provinču vietvalžiem, bet arī pie draudzīgajām zemēm un tautām, kuras formāli bija neatkarīgas no Romas. Pirmām kārtām tika ņemta vērā Ēģipte. Aleksandrijā ieradās galvenā virspavēlnieka vecākais dēls Gnējs Pompējs. Nav zināms, ko viņš prasīja, turpretī ir pilnīgi skaidrs, ko saņēma. Viņš aizbrauca, vezdams sev līdzi piecdesmit kara kuģus; uz tiem atradās no gabīniešiem atlasīti pieci simti jātnieku (šoreiz tie neuzdrošinājās pretoties); bez tam vēl kravas kuģi veda labību.

Droši vien jaunais Pompējs bija ieradies ar lielākām prasībām. Var vienīgi pabrīnīties, ka tik liela un bagāta zeme kā Ēģipte deva tik maz karavīru, tie paši, starp citu, bija nevis ēģiptieši, bet gan bijušie Gabīnija kaujinieki, kurus Roma bija pūlējusies atsaukt jau iepriekš. Ēģiptiešu karavīri vispār netika sūtīti. Tiesa, romieši augstu nevērtēja šīs zemes karaspēka kaujas spējas, bet šajā brīdī nekur citur neizrādīja tik lielu pieticību; visur citur tika ņemti visi — līdz pēdējam vīram un zirgam, jo kaujas nespējīgos varēja izmantot par sargiem, airētājiem, rezervistiem.

Plūtarhs norāda, ka Kleopatrai saglabājušās jaukas atmiņas par Gnēju Pompēju, jo viņai esot izdevies jaunekli savaldzināt. Iespējams, ka te arī slēpjas izskaidrojums Ēģiptes niecīgajai līdzdalībai karā pret Cēzaru. Savaldzinātais Pompējs, izrādot līdzjūtību, uzklausīja valdnieces paskaidrojumus un piekrita, ka sakarā ar neražu Ēģipti apdraud bada dumpji, ka tā nevar palikt bez kārtības sargiem.

Viņi abi bija jauni, viņam bija 25, bet viņai 20 gadu.

Valda uzskats, ka Kleopatra neesot bijusi klasiski skaista; par to grūti šodien spriest, jo mums nav viņas autentiska attēla. Bet vienlaikus tiek apgalvots, ka valdniece bijusi ārkārtīgi pievilcīga un intelektuāla, viņai bijušas plašas zināšanas, viņa brīvi runājusi vairākās valodās un viņai bijusi loti melodiska balss. Kleopatra bija pārliecināta — viņa to daudzkārt arī pierādīja —ka politiskie mērķi ir sasniedzami pa dažādiem ceļiem, ne tikai ar diskusijām sēžu zālēs.

Daudzi antīkie autori liek noprast, ka Kleopatra bijusi ārkārtīgi temperamentīga. Norādes uz Ēģiptes valdnieces netikumību var atspēkot, apgalvojot, ka to izdomājuši un viņai pierakstījuši ienaidnieki, kuri centās nomelnot viņu sabiedrības acīs. Bet vienlaikus jāatceras, ka Aleksandrija vienmēr bija slavena ar izlaidīgu dzīves veidu un ka galms, dažādu Jauno Dionīsu rezidence, deva šajā ziņā lielisku piemēru. Galu galā nav nozīmes, cik mījāko baudījuši Kleopatras glāstus. Svarīgs ir kas cits: kad bija kārtojami svarīgi valstiski jautājumi, viņa nekad nebija savu kaislību verdzene.

Ēģiptes flotile, ko jaunais Pompējs atveda no Aleksandrijas, palika viņa pavēlniecībā. Bet visas Adrijas jūrā un Jonijas līcī esošās flotes virspavēlnieks bija Marks Bibuls, sensenais Cēzara nesamierināmais ienaidnieks. No visām Austrumu zemēm Marka Bibula flotē bija sapulcināti vairāk nekā pieci simti kuģu. Uz jūras Cēzaram nebija līdzvērtīgu spēku. Bet visa šīs iespaidīgās flotes pulcināšana izrādījās pilnīgi veltīga. 49. gada vēlā rudenī Cēzars pārcēlās no Itālijas uz Adrijas jūras austrumu piekrasti, Ēpeiru, tagadējā Albānijā Dirahijas pilsētas tuvumā.

Sākās jauns pilsoņu kara posms.

izraidītā kleopatra

48. gadā pašā vasaras karstumā Ēģiptes flote atgriezās no Adrijas jūras Aleksandrijas ostā. Kuģi, kurus komandēja Bibuls, acumirklī bija izklīduši uz visām debespusēm, līdzko bija pienākusi ziņa, ka Pompējs sauszemes kaujā Ziemelgrieķijā pie Farsalas cietis sakāvi. .

Ēģiptes eskadra atgriezās mājās neskarta. Tā nebija veikusi varoņdarbus, bet nebija ari cietusi zaudējumus, un tas bija pats svarīgākais. Kuģi iegriezās ostā, to apkalpes vēl nepaguva izkāpt krastā, kad uzzināja ārkārtēju jaunumu.

Arī Ēģiptē bija uzliesmojis pilsoņu karš —' starp valdnieku un valdnieci. Ptolemajs XIII bija padzinis savu māsu un sievu. Kleopatra bija aizbēgusi uz Palestīnu. Tur viņa bija savākusi karaspēku un devās atpakaļ uz Ēģipti. Valdnieks un viņa padomnieki atradās patlaban pie valsts robežas pie Pelūsijas cietokšņa un aizšķērsoja Kleopatrai ceļu.

Šāds notikumu pavērsiens diezin vai kādu Aleksandrijā varēja pārsteigt. Laulības ģimenes locekļu starpā, savstarpējās ķildas, slepkavības un pat kari Ptolemaju dinastijā bija visai parasta parādība.

Kleopatras un viņas brāļa-vīra gadu starpība bija diezgan liela, un arī tai bija sava nozīme abu nesaskaņās. Viņa bija jau diezgan pieaugusi sieviete, bet viņš — vēl trīspadsmitgadīgs zēns. Pēc tēva nāves rūpes par abiem bija uzņēmies galma triumvirāts: einuhs Poteins, retorikas skolotājs Teodots un karaspēka pavēlnieks Ahillejs. Bet Kleopatra drīz vien atzina, ka ir jau pieaugusi un var patstāvīgi izlemt valsts lietas. Tas, protams, nebija pa prātam trim augstmaņiem; viņi bija cerējuši turēt valsts grožus savās rokās vēl ilgus gadus, kamēr Ptolemajs kļūs pilngadīgs.

Tādējādi konflikts starp Kleopatru un trim aizgādņiem bija nenovēršams. Censties noskaidrot, kura puse vairāk vainojama, nav nozīmes. Antīkajā literatūrā atrodamas norādes, ka visa atbildība par pilsoņu kara izraisīšanu gulstas uz Kleopatru, kas bijusi ārkārtīgi patmīlīga un tiekusies atbīdīt no troņa vai pat nogalināt savu brāli. Bet kas zina, varbūt šīs nevalodas izplatīja Kleopatrai naidīgie grupējumi, kuri tādējādi centās sakūdīt tautu pret valdnieci. Pirms trīsdesmit diviem gadiem, kā to visi vēl lahi atcerējās, jauniņais Ptolemajs XI noslepkavoja savu sievu Berenīki, kas bija par viņu vecāka, un pats krita par upuri tautas sašutumam. Tagad, kā klīda baumas, slepkavībai vajadzēja atkārtoties; no ceļa tiktu novākts pusauga zēns, un slepkavību grasījās izdarīt viņa vecākā māsa. Vēlāko gadu notikumi parādīja, ka Kleopatra būtu spējīga to izdarīt bez mazākās šaubīšanās.

Pat laikabiedri, tai skaitā Aleksandrijas iedzīvotāji, nespēja izsekot samezglotajām galma intrigām. Tādēļ valdnieku ģimenes konflikta detaļas nekad līdz galam netiks noskaidrotas. Piemēram, nav saprotams, kādēļ Kleopatra tika izraidīta, nevis nogalināta, jo to diktēja skaidrs aprēķins un tā līdzīgos gadījumos rīkojās visi iepriekšējie Ptolemaji. Varbūt Kleopatra, redzēdama, ka viņas ietekme mazinās un dzīvība ir apdraudēta, ar gudru ziņu pati pamanījās aizbēgt?

Vēsti par valdnieka māsas un sievas izraidīšanu pavalstnieki uzņēma diezgan vienaldzīgi. Acīmredzot Kleopatras popularitāte valstī nebija sevišķi liela. Starp citu, jāpiezīmē, ka pēdējo gadu notikumi nevarēja vairot pavalstnieku simpātijas pret viņu. Pirms dažiem mēnešiem galma acu priekšā valdniece bija centusies savaldzināt jauno Pompēju. Kleopatras ienaidnieki varēja skaļi gausties, ka viņa aizsūtījusi romiešiem piecdesmit kara kuģu un labību, kad pašiem stāvoklis valstī tik grūts. Droši vien valdniecei tika pārmests, ka viņai nemaz nerūp tautas labklājība, ka viņa tiecas tikai pēc varenā sabiedrotā labvēlības, tas ir, turpina postošo Flautista politiku.

Bez šaubām, Kleopatra pret sevi bija noskaņojusi arī gabīniešu karavīrus — Ēģiptes karaspēka spēcīgāko daļu, jo viņa pēc Bibula dēlu noslepkavošanas bija nosūtījusi vaininiekus pie Sīrijas vietvalža; viņa bija atbildīga arī par piecsimt jātnieku nosūtīšanu uz Pompēja armiju. Tālab gabīnieši saglabāja nelokāmu uzticību jaunajam valdniekam un vienmēr parādīja naidīgu attieksmi pret Kleopatru.

Uz kurieni īsti bija aizbēgusi valdniece? Kur un pie kā viņa meklēja palīdzību? Kādā veidā prata to iegūt? Uz šiem jautājumiem atbildes vēstures avotos tikpat kā nav atrodamas. Ir zināms, ka viņa centusies ielauzties atpakaļ Ēģiptē no Palestīnas puses, acīmredzot tur viņa arī vervēja karaspēku, pie arābu nabatajiem, bet varbūt arī mazajās valstiņās Sīrijas pierobežā, kur nekad netrūka avantūristu. Karaspēks, ar kādu viņa devās atpakaļ uz Ēģipti, nevarēja būt mazs, ja valdnieka padomnieki uzskatīja par nepieciešamu nogriezt tam ceļu, sakoncentrējot pie valsts robežas gandrīz vai veselu armiju.

Daudzas dienas abas karojošās puses, neuzsākdamas kauju, stāvēja viena otrai pretī smilšainajā jūras piekrastē. Bet no tālās Grieķijas tām arvien tuvāk jau-vēlās Farsalas laukos izcīnītās kaujas draudīgais atplūdu vilnis.

sakāve pie farsalas

Cēzars sagrāva lielo, bet vāji organizēto Pompēja armiju Ziemeļgrieķijā kaujā pie Farsalas. Tas notika 48. gada svelmainā vasaras dienā.

Saule jau slīdēja uz vakarpusi. Kaujas liktenis bija izšķirts. Cēzara karavīri jau ielauzās nometnē, kad Pompējs uzlēca zirgā un tikai četru vīru pavadībā aizaujoja klajā laukā. Tumsa nolaidās pār zemi, iestājās nakts, bet viņi klusēdami arvien vēl auļoja uz priekšu. Neviens neuzdrošinājās bilst kaut vārdu, jo saprata, cik smagas domas nospiež karavadoņa sirdi. Trīsdesmit četrus gadus Pompējs bija tikai uzvarējis. Viņš bija grāvis ienaidniekus Itālijā, Āfrikā, Āzijā, Jūdejā, bija iztīrījis visu jūru no pirātu kuģiem — no rietumu krasta līdz austrumu piekrastei. Viņa vārdu daudzināja Kaukāzā un Pireneju pussalā. Nežēlīgais, nepielūdzamais liktenis bija aiztaupījis sakāves rūgto brīdi līdz pašām mūža beigām. Vēl pirms dažām stundām Pompējs bija milzīgas armijas vadonis, viens no Romas varenajiem, bet tagad glābās no vajātājiem kā bēgošs vergs.

Ceļā viņiem pievienojās vairāki citi tādi paši bēgļi. Kopā salasījās ap trīsdesmit cilvēku. Rītausmā viņi tuvojās Lārīsas vaļņiem. Tās iedzīvotāji no aizsargsienām solīja patvērumu. Bet Pompējs pavēlēja auļot tālāk bez atpūtas — acīmredzot baidījās, ka nodevīgie grieķi viņu izdos uzvarētājam.

Jādami gar Pēnejas krastu, Pompējs un pavadoņi nokļuva līcī starp Osas un Olimpa atradzēm. Viņi bija līdz nāvei noguruši un izslāpuši. Viņiem nebija pat trauka, ar ko pasmelt ūdeni; zelta un sudraba servīzes bija palikušas teltīs pie Farsalas uzvarētājiem. Pompējs nokāpa no zirga, nogūlās zemē un dzēra no upes kā pēdējais gans.

Nakti viņi pavadīja kāda zvejnieka būdā netālu no Pēnejas ietekas jūrā. Gaismai svīstot, Pompējs iesēdās ar dažiem vīriem nelielā upes laivā. Vergiem, kuri bija palikuši uzticīgi līdz pēdējam brīdim, viņš lika doties pie Cēzara, pārliecinādams, ka nekas ļauns tiem nenotiks.

Laiva slīdēja gar upes krastu ļoti lēni. Bija skaidrs, ka tā viņi nekur tālu netiks. Pamanījuši tālumā kādu kravas kuģi, bēgļi sāka saukt palīgā un māt ar apmetņiem.

Kuģa kapteinis bija kāds romietis, kas pazina Pompēju. Iepriekšējā naktī viņš bija redzējis sapni, ko nupat stāstīja saviem draugiem:

—    Sapnī man parādījās Pompējs kā dzīvs. Tikai ne tik lepns, kādu aizvien gadījies līdz šim viņu redzēt. Nē, viņš man izskatījās tāds kā aizlauzts un pazemots.

Stāsta, ka taisni šajā brīdī kāds no jūrniekiem iesaucies:

—    Netālu no krasta laiva! Braucēji kaut ko kliedz, māj ar apmetņiem, signalizē!

Pompēju un viņa ceļa biedrus uzņēma uz kuģa ļoti viesmīlīgi. Armiju pazaudējušo karavadoni apkalpoja viens no bijušajiem pretoriem; viņš noāva tam sandales un nomazgāja kājas.

Kuģis visu nakti nostāvēja uz enkura Maķedonijas piekrastē pie Amfipoles pilsētas. Pompējs paaicināja pie sevis vietējos augstmaņus, pieprasīja no tiem naudu un pavēlēja, lai visi provinces jaunekļi ierastos uz zvēresta došanu. Acīmredzot viņš gribēja organizēt jaunu armiju. Pa to laiku pienāca ziņa, ka Cēzara leģioni ir jau tuvu. Vajadzēja nekavējoties steigties tālāk.

KORNĒLIJA

Pēc divām dienām kuģis piestāja pie Lesbaš salas. Te, Mitilēnes pilsētā, Pompēju gaidīja viņa sieva Kornēlija un jaunākais dēls Seksts.

Kornēlija svēti ticēja, ka kuru katru dienu saņems priecīgo vēsti par uzvaru pār Cēzaru, jo nesen bija pienākusi ziņa par panākumiem pie Dirahijas. Bet ziņnesis, kas ieradās no Pompēja, bija tik nomākts un noguris, ka aizmirsa pat parasto sveicienu. Ar pūlēm viņš izdabūja pār lūpām tikai dažus vārdus:

—i Pompējs atrodas uz sveša kuģa. Steidzies viņu satikt!

Kornēlija paģība. Atguvusi samaņu, viņa aizskrēja, cik vien ātri varēdama, uz ostu. Iekritusi Pompēja skavās, viņa atkal paģība. Raudādama Kornēlija vēlāk nebeidza atkārtot, ka viņa esot atnesusi nelaimi, jo liktenis viņu nolādējis. Viņas pirmais vīrs Publijs Krass bija kritis no partiešu rokas, bet otrais, kas nupat bija komandējis piecsimt kuģu floti, tagad bēga, patvēries uz sveša kuģa. Kornēlija vaimanāja:

—    Man vajadzēja nomirt, pirms es izgāju pie Krasa. Bet vispareizāk būtu bijis, ja būtu padarījusi galu tūlīt pēc viņa nāves, kā jau to gribēju izdarīt.

Visa ģimene novietojās uz kuģa. Kaut arī bēgļiem vajadzēja steigties tālāk, pretvējš tos divas dienas noturēja pie salas, bet pa to laiku viņiem pievienojās vēl vairāki kuģi. Flotile burāja uz dienvidiem gar aziātu piekrasti, piestādama pie krasta, tikai lai papildinātu ūdens un pārtikas krājumus. Pussalas dienvidu krastā viņi sastapās ar senatoru grupas vadītu kara kuģu eskadru. Vēlāk jau pie Kilikijas krastiem notika lielā kara padome.

Līdz šim Pompējs un viņa pavadoņi bija bēguši ar vienu domu: ātrāk un tālāk. Tagad vajadzēja nospraust mērķi — situācija, kā tas pakāpeniski noskaidrojās, nebija nemaz tik bezcerīga: kara flotes kodols bija palicis gandrīz neskarts, tāpat bija saglabājušās vairākas sauszemes karaspēka vienības. Bet tās atradās tālu un bija izkaisītas malu malās. Kā tās atrast un savākt kopā? Pompējs jau bija sapratis savu galveno stratēģisko kļūdu un to atzina:

—     Vajadzēja dot izšķirošo triecienu nevis uz sauszemes, bet gan uz jūras. Turpretī es ļāvos sevi ievilināt Grieķijas dziļumos un pieņēmu kauju tur, kur flote man nevarēja palīdzēt.

Uz jautājumu, kurp doties tagad, Pompējs deva pārsteidzošu atbildi: uz partiešu zemi. Šis lēmums bija loģiski pamatots.

Tik tiešām šī Austrumu zeme vienmēr romiešiem bija atstājusi nelāgas atmiņas. Pirms pieciem gadiem kaujā ar partiešiem bija kritis Marks Krass un viņa dēls Pub- lijs. Bet tagad tikai partieši varēja sagādāt karaspēku cīņai ar Cēzaru. Protams, viņi to nedarīs par velti. Nav šaubu, viņi prasīs atdot vairākas aziātu provinces, varbūt tieši tās, kuras Pompējs nesen bija pievienojis Romai. Pagaidām šīs zemes viņiem var atdot un, kad karš ar Cēzaru būs beidzies ar uzvaru, tās atkal atņemt atpakaļ.

Bet karavadoņa priekšlikumu klātesošie kategoriski noraidīja, jo vairums gluži vienkārši no partiešiem baidījās. Sevišķi asi protestēja grieķis Teofans, kas ilgāku laiku skaitījās tāds kā Pompēja hronists. Viņš sprieda tā:

-<- Nav saprātīgi uzticēt savu dzīvību nodevīgajam partiešu valdniekam, ja pēc trim dienām mēs jau varam būt pie Ēģiptes krastiem. Jaunais valdnieks Ptolemajs būs pateicīgs Pompējam par palīdzību, ko tas sniedza viņa tēvam, un viņa galms noteikti izturēsies pret mums labvēlīgi. Ēģipte ir bagāta zeme. Bez grūtībām mēs tur saņemsim pārtiku, kuģus, naudu. Visbeidzot —- kā lai uztic Kornēliju partiešiem, ja tie laupījuši dzīvību viņas vīratēvam un vīram?

Sie argumenti likās pārliecinoši. Pompēja kuģi vispirms aizburāja uz Kipras salu, no turienes bija nolemts pagriezties uz Sīriju un tad gar piekrasti virzīties uz dienvidiem, uz Ēģipti. Bet, stāvēdami Kipras ostā Pafā, viņi uzzināja, ka Sīrijas galvaspilsētā Antiohijā dzīvojošie romieši esot nostājušies pret Pompēju, apbruņojušies un brīdinājuši, ka neielaidīšot Pompēja kuģus ostā, kā ari nepieņemšot uzvarētā karavadoņa piekritējus, kuri patvērušies tuvējās kaimiņu zemēs. To visu izraisīja nevis naids pret Pompēju, bet gan bailes no Cēzara, jo visur jau bija zināms, ka uzvarētājs tuvojas ar vēja spārniem.

Nekas cits neatlika kā doties taisnā cejā uz Aleksan- driju. Bet pa to laiku, kā noskaidrojās Kiprā, Ēģiptē turpinājās karš starp brāli un māsu. Stāstīja, ka valdnieks Ptolemajs stāvot pie Pelūsijas pretī māsas Kleopatras karaspēkam. Bet cita ceļa nebija, par atkāpšanos vairs nevarēja būt runas, jo ziņneši vēstīja, ka Cēzara kuģi nākot taisni uz Kipru. Pompējs pieprasīja naudu no romiešu tirgotājiem, kuri kārtoja savus darījumus Kipras salā. Viņš apbruņoja šeit savervētos karavīrus un sasēdināja kuģos, kopā gandrīz divus tūkstošus vīru, un šīs mazās flotiles priekšgalā devās uz Pelūsiju.

apspriede ēģiptes valdnieka nometne

Pompējs, bez šaubām, uzskatīja par likumīgo Ēģiptes valdnieku mazo Ptolemaju, nevis no valsts izraidīto viņa māsu Kleopatru. Kāds viņam būtu labums griezties pie valdnieces, kurai nebija savas valsts? Vispirms viņam būtu jāpalīdz viņai atgūt Aleksandriju. Bet viņam pašam bija vajadzīga tūlītēja palīdzība. Tādēļ mazās flotiles kuģi bija izmetuši enkurus netālu no Pelūsijas pie krasta, kur atradās Ptolemaja XIII nometne. Turp devās

Pompēja sūtņi un tūlīt arī saņēma audienci. Runas, ar kurām viņi griezās pie trīspadsmitgadīgā ķēniņa, bija īsas:

—    Liktenis ir nepastāvīgs. Tieši pirms desmit gadiem tavs tēvs zaudēja troni un bija spiests klaiņot pa svešatni. Romā viņu viesmīlīgi uzņēma Pompējs, kas sniedza palīdzīgu roku un, pateicoties savai ietekmei, panāca, ka viņš atguva troni. Tavs tēvs augstu vērtēja draudzību, kas viņu starpā tolaik izveidojās. Tieši tādēļ par sava testamenta izpildītāju viņš iecēla romiešu tautu un vienu testamenta eksemplāru nodeva glabāšanā Pompējam. Tagad tev ir iespēja nolīdzināt morālo parādu. Pompējs lūdz pieņemt viņu Aleksandrijā, kā arī palīdzēt ar pārtiku, kuģiem un naudu. Neaizmirsti, ka, neraugoties uz sakāvi, mūsu rīcībā ir lieli spēka resursi; diemžēl tie atrodas tālu. Tiklīdz mēs tur nokļūsim un ar tiem savienosimies, viss mainīsies. Tu iemantosi ne vien Pompēja, bet arī visas romiešu tautas pateicību!

Kad Pompēja sūtņi bija uzklausīti, viņus lūdza pagaidīt valdnieka lēmumu. Romieši brīvi pastaigājās pa nometni, kur viņu ierašanās izraisīja sensāciju. Starp ēģiptiešu karavīriem noteicēji bija gabīnieši. Daudzi kādreiz bija cīnījušies Pompēja vadībā, tādēļ patlaban neizpratnē izvaicāja sūtņus:

—    Ar ko īsti izskaidrojama sakāve? Kādā stāvoklī patlaban atrodas Pompējs? Ko slavenais karavadonis nolēmis darīt tagad — pēc pirmās sakāves?

Pompēja sūtņi neaprobežojās ar stāstījumu par kauju un bēgšanu. Sakāvi viņi centās raksturot gandrīz vai kā iepriekš izplānotu stratēģisku manevru un aicināja arī bijušos romiešu karavīrus, kas patlaban atradās ēģiptiešu dienestā, saglabāt uzticību savam pirmajam karavadonim.

Visas šīs sarunas tūlīt kļuva zināmas valdnieka padomniekiem, kuri apsprieda Pompēja jautājumu, un aļstāja ārkārtīgi nelabvēlīgu iespaidu. Ļoti iespējams, ka tieši tas izšķīra galīgo lēmumu. Apspriedes gaitā izskanēja dažādi viedokļi.

Viens no pirmajiem izteicās Memfisas virspriesteris Akorejs. Šķiet — zem šī vārda, kas droši vien ir kāds izkropļots ēģiptiešu tituls, slēpjas Ta-Imhotepas vīrs Pšereni-Ptahs. Viņš aicināja taisnīgi novērtēt Pompēja nopelnus valdnieka ģimenes priekšā. Turpretī citi runātāji ieteica nepieņemt Pompēju un nesniegt viņam palīdzību.

Argumenti bija pareizi un saprātīgi, proti, pilsoņu karš ir romiešu iekšējā lieta un Ēģiptei jāsaglabā stingra nei-i tralitāte.

Beidzot vārdu ņēma einuhs Poteins. Viņš asi uzbruka virspriestera uzskatam. Viņa argumenti bija ciniski, bet pārliecinoši. Simt gadus vēlāk romiešu dzejnieks Lukāns, acīmredzot balstīdamies uz drošiem avotiem, atveidoja Poteina runu. Tās saturs bijā šāds.

«Valdniekam vienmēr jānostājas likteņa un dievu pusē, tas nozīmē, ka viņam jāatbalsta tie, kuriem veicas, bet nav jāliekas zinis par tiem, kurus piemeklējusi nelaime, Taisnīgums un veiksme —i šie jēdzieni viens no otra ir tik tālu kā zeme un zvaigznes un tik atšķirīgi kā uguns un ūdens. Valdnieka prestižs krīt, līdzko viņš sāk vadīties pēc taisnīguma principiem. Daudzas pilis ir sagruvušas tādēļ, ka saimnieki ir gribējuši būt taisnīgi. Katru varu pavalstnieki nīst, tas visiem ir zināms, un neviens to neapstrīdēs. Kas tādā gadījumā ir varas aizsardzības vairogs un ierocis? Noziegšanās brīvība!

Uzrunādams savu valdnieku, Poteins sacīja:

— Valdniek, Pompējs nonievā tavu vecumu. Viņš domā, ka tu neuzdrošināsies atstumt viņu no savas zemes krasta. Turpretī mums viens ir skaidrs: mums jāpasargā Ēģipte no romiešu invāzijas. Tas, kas nepiederēja Pompējam kara laikā, nekļūs par laupījumu arī viņa uzvarētājam karavadonim. Ko atstūmusi visa pasaule, tam nav kur bēgt. Viņš meklē valsti, kura reizē ar viņu gāztos bezdibenī. No kā bēg Pompējs? Ne tikai no Cēzara! Pompējs baidās no tiem senatoriem, kurus viņa vainas dēļ Farsalas laukos tagad knābā kraukļi. Viņš baidās no tautām, kuras izpeldinājis asinīs, kā arī no valdniekiem, kurus ierāvis sakāves akacī. Neviens Pompēju negrib pieņemt, un viņš ķeras pie mūsu zemes, jo to vēl nav pazudinājis.

Vajag pareizi novērtēt savas valsts spēkus un iespējas. Pompēja krišana nospiež visu Romu. Kādā veidā tu, valdniek, vari viņu balstīt? Ar ko tu, valdniek, vari viņam palīdzēt? Vai tu vari uzcelt no miroņiem Farsalas kaujas laukā kritušos? Vai tu gribi, lai karš ielauztos mūsu valstī? Līdz šim mēs nepiedalījāmies karā; vai gan mēs pievienosimies Pompēja nometnei tagad, kad visa pasaule viņu pametusi?»52

Starp citu, lai arī ko būtu runājuši valdnieka padomnieki, ziņa par to, ka Pompēja sūtņi cenšas pārvilināt viņa pusē karavīrus, noplaiksnīja kā zibens. Radikālā spārna argumenti sāka likties vēl pārliecinošāki. Nākamais runātājs, retorikas meistars, karaļa skolotājs Teodots, izvirzīja vēl kardinālākus secinājumus.

—: Aizlaist Pompēju tukšā — tas mums ir tikpat bīstami kā viņu pieņemt un aprūpēt: jo, ja sniegsim palīdzību, uzlaidīsim sev uz kakla Cēzaru; turpretī, ja neuzņemsim, mums būs divi ienaidnieki, viens, kurš mūs neieredzēs kā atraidītais, un otrs — kurš būs spiests ilgāk vajāt savu pretinieku. Vispareizāk mēs darīsim, ja paši izlemsim romiešu pilsoņu kara likteni. Jā, mums jānostājas Cēzara pusē. Mēs viņam palīdzēsim, gluži vienkārši novākdami Pompēju. Ar to mēs iegūsim Cēzara pateicību un uz visiem laikiem atbrīvosimies no Pompēja atriebes drauda.

No Ēģiptes interešu viedokļa šis ieskats bija vispareizākais. Valdnieks, kas karoja ar savu māsu, nevarēja taču stāties pretī arī Cēzaram, kurš sekoja tieši pa vajātā Pompēja pēdām. Valdnieks nokļūtu spīlēs: no vienas puses to apdraudētu Kleopatras karaspēks, no otras — romiešu armija. Viegli varēja paredzēt, ka šādā situācijā Cēzars uzreiz panāktu vienošanos ar Kleopatru un atzītu viņu par Ēģiptes valdnieci.

Ēģiptiešiem bija vēl viena iespēja: viņi varēja notvert Pompēju un izdot to Cēzaram, tā atvieglinot savu atbildības nastu, toties nostādot Cēzaru ļoti neērtā situācijā. Bet ēģiptiešu augstmaņi parādīja pārlieku centību, kā jau daždien politiķi, kuri grib izdabāt stiprākajam.

POMPĒJA NĀVE

Lēmuma izpildīšana tika uzticēta Ahillejam, kas savukārt ņēma palīgos gabīniešu komandierus Septimiju un Salviju; viņi kādreiz bija cīnījušies Pompēja vadībā, bet tagad abiem vajadzēja palīdzēt sakauto karavadoni ievilināt slazdā.

Uz Pompēja kuģa klāja bija sapulcējušies visi augstmaņi, viņa bēgļu gaitu biedri. Pamanījuši no krasta tuvojošos nelielo laivu, visi bija satraukti un pārsteigti. Kā tad tā? Vai tā jāuzņem ievērojams viesis? Atskanēja balsis, ka te nav ko gaidīt, labāk nekavējoties doties projām.

Bet laiva bija jau tuvu. Septimijs pacēla roku un sveicināja latīņu valodā:

—    Salve, imperatori

'Ahillejs viņu uzrunāja grieķu valodā, laipni lūgdams karavadoni kāpt laivā.

—    Mēs būtu atsūtījuši triēru53 , — viņš teica, = bet te ir sēkji, mēs netiktu pie krasta.

Šajā brīdī Pompējs un viņa pavadoņi pamanīja, ka daži valdnieka kuģi pildās ļaudīm, bet krastā rindās kārtojas bruņoti karavīri. Vai tā būtu gatavošanās svinīgajai parādei vai nodevīgam uzbrukumam? Taču par bēgšanu vairs nevarēja būt ne runas. Jau pats mēģinājums kļūtu par ieganstu slaktiņam.

Pompējs nolēma kāpt laivā. Viņš noskūpstīja raudošo Kornēliju. Viņu pavadīja divi centurioni, brīvlaistais Filips un uzticamais vergs Skits. Kad Pompējs jau kāpa laivā, Ahillejs pastiepa viņam roku; karavadonis vēl pagriezās pret savējiem un citēja grieķu valodā dzejnieka Sofokla vārdus:

—    Kurš ieiet tirāna namā, tas top par viņa vergu, kaut arī brīvs būtu atnācis!

Viņi brauca laivā jau labu brīdi, bet neviens Pompējam neteica ne vārda. Viņš pats pārtrauca klusumu, uzrunādams Septimiju:

—    Man liekas, mēs kādreiz bijām ieroču biedri?

Bet Septimijs tikai pamāja ar galvu, un karavadonis, vairs nemēģinādams turpināt sarunu, sāka pārlasīt grieķu valodā rakstīto runu, kas bija sagatavota audiencei pie .valdnieka.

Krasts jau bija tuvu. Kornēlija, kas bija vērīgi sekojusi katrai kustībai laivā, uzelpoja. Pie kāpnēm, kur vajadzēja piestāt laivai, drūzmējās galminieki; tas radīja iespaidu, ka romiešus gaida pienācīga uzņemšana. Karavadonis, atbalstīdamies uz Filipa rokas, piecēlās no sola. Šajā brīdī Septimijs ietrieca viņam šķēpu mugurā. Acumirklī ari Salvijs un Ahillejs izrāva zobenus no makstīm. Pompējs neizteica neviena vārda. Abām rokām galvu aizsedzis ar togu, viņš, dobji stenēdams, saņēma dūrienus.

Uz viņa kuģa atskanēja šausmu kliedzieni. Neviens vairs negaidīja pavēles. Tūlīt tika pacelts enkurs. Ceļa vējš paglāba romiešus no pakaļdzīšanās.

Pompējs tika nonāvēts tieši savas dzimšanas dienas priekšvakarā; nākamajā dienā viņam būtu apritējuši 58 gadi. Viņa galva tika nocirsta un aiznesta valdniekam, bet līķis ilgi gulēja piekrastes smiltīs; ap to drūzmējās ziņkārīgo pūlis. Brīvlaistais Filips no tā neatkāpās ne soli. Kad pūlis izklīda, viņš nomazgāja līķi ar jūras ūdeni un ietērpa savā tunikā. Tuvumā nebija koku. Beidzot viņš krastmalā sameklēja zvejas laivas vraku un sakūra nelielu apbedīšanas sārtu. Viņam palīdzēja kāds nepazīstams vecs vīrs, kas kādreiz bija dienējis Pompēja leģionos.

cēzara stāstījums

Atbilstoši senos laikos bieži sastopamajai manierei Cēzars, izklāstot dienasgrāmatās savas dzīves gaitas, lai piešķirtu stāstījumam lielāku ticamību, runā par sevi tikai trešajā personā. Šim stilistiskajam paņēmienam nav būtiskas nozīmes. Abi sacerējumi — kā pirmais «Piezīmes par gailu karu», tā arī otrais «Atmiņas par pilsoņu karu» — ir ārkārtīgi tendenciozi un neobjektīvi. Vislabāk tas kļūs redzams, ja dažus attiecīgus Cēzara piezīmju fragmentus pārveidosim pirmajā personā. Lūk, ko viņš saka^ «Atmiņās par pilsoņu karu» trešās grāmatas beigās:

«Āzijā uzkavējos tikai dažas dienas. Tiklīdz uzzināju, ka Pompējs ir redzēts Kiprā, uzreiz secināju, ka viņš dosies uz Ēģipti; viņš bija cieši saistījies ar Ēģiptes valdnieka galmu, šī zeme varēja kalpot kā labs pārtikas avots. Tādēļ arī es steidzos uz Aleksandriju. Man sekoja viens leģions jau no Tesālijas un otrs, ko savervēju Grieķijā; astoņi simti jātnieku, desmit Rodas un vairāki aziātu kuģi. Abos leģionos kopā bija trīs tūkstoši divi simti vīru. Pārējie karavīri nepaguva ierasties laikā, jo bija ievainoti un pārguruši. Bet es paļāvos uz savu varoņdarbu slavu un, kaut mani spēki nebija lieli, bez šaubīšanās devos ceļā. Es biju pārliecināts, ka visur varēšu justies drošs.

Par Pompēja nonāvēšanu uzzināju Aleksandrijā. Te, līdzko biju nokāpis no kuģa, tie ēģiptiešu karavīri, kurus valdnieks bija atstājis pilsētas apsargāšanai, sacēla milzīgu brēku. Mani ielenca draudīgs pūlis, jo es biju pavēlējis nest sev pa priekšu fascijus54 —? liktoru rīkstes.

Pūlis kliedza, ka tas degradējot valdnieka augstību. So kņadu izdevās apklusināt, bet nākamajās dienās, līdzko saskrēja laužu pūļi, vēl atgadījās sadursmes; daudzi mūsu karavīri tika nogalināti uz ielām dažādos pilsētas rajonos.

Kad man ziņoja par šiejn atgadījumiem, es nekavējoties pavēlēju atsaukt no Āzijas vēl divus leģionus, kuri bija sakomplektēti no bijušajiem Pompēja karavīriem. Pats biju spiests palikt Aleksandrijā, jo mani aizturēja pasātu vēji, kas pūta no ziemeļrietumiem; šie vēji ir ļoti nelabvēlīgi, tie kavē katru, kas grib izbraukt no Aleksandrijas.

Pa to laiku es centos panākt, lai valdnieks un valdniece izlīgst. To turēju par savu pienākumu vēl jo vairāk tādēļ, ka tieši mana konsulāta laikā tika noslēgta vienošanās ar Ptolemaju-tēvu. Es Aleksandrijā pavēstīju savu gribu: valdniekam un viņa māsai jāatlaiž mājās savs karaspēks un strīdi jāatrisina nevis ar ieročiem, bet gan mana tribunāla priekšā.

Sakarā ar valdnieka mazgadību valsts lietas kārtoja viņa audzinātājs einuhs, vārdā Poteins55 . Vispirms viņā sāka žēloties un skaisties par to, ka svešzemnieks izsauc valdnieku, lai tas stātos tiesas priekšā. Pēc tam starp valdnieka draugiem viņš sameklēja ļaudis, kuri viņam palīdzēja izstrādāt darbības plānu. Viņš slepeni izsauca no Pelūsijas uz Aleksandriju karaspēku un par visu bruņoto spēku pavēlnieku iecēla Ahilleju. Viņš vilināja Ahilleju ar solījumiem gan savā, gan valdnieka vārdā. Rakstiski un ar starpnieku palīdzību Ahillejs saņēma rīkojumus.

Savā testamentā Ptolemajs-tēvs par saviem pēctečiem iecēla vacāko dēlu un vecāko meitu. Sajā pašā testamentā valdnieks pie visiem dieviem un pie visiem ar mums noslēgtiem līgumiem apzvērēja, ka šīs gribas izpildīšanu uztic romiešu tautai. Viens testamenta eksemplārs tika nosūtīts uz Romu, lai tas tiktu nolikts arhīvā, bet sakarā ar politiskajiem sarežģījumiem to formāli neizdevās nokārtot — un eksemplārs palika pie Pompēja; otrs apzīmogots eksemplārs atradās Aleksandrijā.

Sarunu laikā es visiem spēkiem centos kā kopējs draugs un šķīrējs panākt valdnieku pāra izlīgumu. Pēkšņi pienāca ziņa, ka viss ēģiptiešu karaspēks nāk Aleksandrijas virzienā.

Mani bruņotie spēki bija tik pieticīgi, ka es nekādā gadījumā nebūtu varējis pieņemt kauju ārpus pilsētas vaļņiem. Neatlika nekas cits kā turēties ieņemtajā pilsētas daļā un izdibināt Ahilleja nodomus. Es pavēlēju visiem karavīriem būt kaujas gatavībā, bet valdnieku pierunāju nosūtīt pie Ahilleja ietekmīgākos galminiekus, lai tie pavēstītu viņam manu gribu. Valdnieks nosūtīja Dios- korīdu un Serapionu, kādreizējos Romas sūtņus, kuri bija iemantojuši lielu autoritāti Ptolemaja-tēva valdīšanas laikā.

Tiklīdz sūtņi ieradās pie Ahilleja, viņš, negribēdams ne dzirdēt, ne zināt, ko tie grib teikt, pavēlēja tos sasiet un nogalināt. Vienu no sūtņiem ievainotu laikam pievāca savējie kā mirušu un tā viņu izglāba. Otrs uz vietas bija pagalam.

Pēc šā notikuma pūlējos paturēt valdnieku savā ietekmē, jo valdnieka vārdam bija liels svars pavalstnieku vidū. Es centos arī panākt, lai rastos ieskats, ka šo karu sācis nevis valdnieks, bet gan laupītāju banda.

Ahilleja spēkus nedrīkstēja nenovērtēt — gan skaita, gan sastāva, gan kaujas mākas ziņā tie bija loti iespaidīgi. Viņam bija divdesmit tūkstoši bruņotu karavīru. Pirmām kārtām tie bija gabīnieši, kuri jau bija pieraduši pie brīvās un izlaidīgās dzīves Aleksandrijā, aizmirsuši romiešu armijas disciplīnu un pat savu romiešu izcelsmi; viņi te bija apprecējušies, vairumam te bija bērni. Viņiem pievienojās dažādi salašņas, laupītāji un pirāti no Sīrijas, Kilikijas un pierobežas apvidiem. Netrūka arī daudzu uz nāvi notiesāto un izraidīto.»56

vēsturnieka stāstījums

Tā skan Cēzara stāstījums — tas ir skaidrs, koncentrēts, loģisks. Tā mierīgais lietišķums jau pats par sevi modina uzticību. Notikumu gaita šķiet saprotama un likumsakarīga.

Cēzars ierodas Aleksandrijā ar nelielu karaspēku tūlīt pēc Pompēja nāves. Konkrēts datums tekstā nav minēts, bet no citiem avotiem ir zināms, ka tas notiek oktobra pirmajās dienās (pēc tā laika kalendāra). Jau pašā sākumā karavadonis saduras ar iedzīvotāju naidīgu attieksmi, tādēļ nosūta pavēli, lai uz Aleksandriju no

Mazāzijas tiktu pārvesti divi leģioni. Viņš pats nevar aizbraukt no pilsētas sakarā ar nelabvēlīgiem laika apstākļiem. Viņš cenšas samierināt valdnieku pāri. Miermīlīgos centienus izjauc mazgadīgā valdnieka aizgādnis Poteins, kas atsauc no Pelūsijas uz Aleksandriju karaspēku. Virspavēlnieks Ahillejs ar tādu nepacietību grib sākt kauju, ka neuzklausa pat sūtņus. Sajā situācijā Cēzars sāk stingri pieskatīt valdnieku un gatavojas tās pilsētas daļas aizstāvēšanai, kurā atrodas valdnieka pils.

Visi šie notikumi norisa samērā īsā laikā: no 48. gada oktobra sākuma līdz novembra pirmajām dienām^

Taču šis Cēzara stāstījums, kas šķiet tik bezkaislīgs un ticams, tiklīdz tanī iedziļināmies, sāk izraisīt šaubas un jautājumus, jo Cēzars noklusē būtiskus momentus.

Kas šā mēneša laikā notika ar Kleopatru? Kur viņa atradās — galvaspilsētā vai joprojām pie Ēģiptes robežām, pie Pelūsijas? KādēJ Cēzars ne ar pušplēstu vārdu nepiemin, kāda bija valdnieces attieksme pret viņa centieniem panākt izlīgumu?

No tā izriet, ka Cēzara stāstījums jāsalīdzina ar citiem avotiem. Visplašāk šos pašus notikumus apraksta Kasijs Dions. Viņš gan dzīvoja gandrīz divus gadsimtus vēlāk, tomēr viņam var ticēt, jo viņš ir balstījies uz daudz agrākiem, vērtīgiem dokumentiem, dienasgrāmatām un hronikām. Gadījumu vairumā, kur ir iespējams pārbaudīt, Romas vēsture šā autora izklāstā (viņš rakstīja grieķu valodā) rādās visnotaļ patiesa. Lūk, kādus faktus par Cēzara ierašanos Aleksandrijā un par pirmajām Aleksandrijā pavadītajām dienām sniedz Dions.

«Ziņa par to, ka Pompējs uzņēmis kursu uz Ēģipti, Cēzaru ārkārtīgi satrauca. Viņš baidījās, ka uzvarētais karavadonis sagrābs šo zemi un nostiprinās savu armiju; tādēļ viņš nekavējoties devās tam pakaļ, bet nepaguva panākt Pompēju dzīvu. Cēzars ar savu flotili droši devās uz Aleksandriju, kaut gan viņam bija pavisam maz karavīru, jo viņš bija stipri apsteidzis savu karaspēku. Cēzars sasniedza pilsētu, pirms vēl valdnieks Ptolemajs bija paguvis atgriezties no Pelūsijas. Tā kā Aleksandrijā sakarā ar pēdējiem notikumiem valdīja liels satraukums, Cēzars neuzdrošinājās izkāpt krastā; viņa kuģis stāvēja uz enkura. Karavadonis nogaidīja, kamēr nebija ieraudzījis Pompēja galvu un gredzenu, ko viņam atsūtīja valdnieks. Tikai tad kuģis pietauvojās krastā. Cēzars nokāpa no kuģa liktoru pavadībā, ar to izraisot lielu tautas sašutumu; tādēļ Cēzars bija priecīgs, kad beidzot bija nokļuvis valdnieku pilī. Dažus leģionārus ļaužu pūlis atbruņoja, tādēļ pārējie atgriezās uz kuģiem. Tie stāvēja noenkuroti, kamēr ieradās pārējie flotes kuģi.

Skatoties uz Pompēja galvu, Cēzars raudāja rūgtās bēdās. Viņš atcerējās, ka nelaiķis bija viņa znots; uzskaitīja visu, ko viens otram savā laikā labu darījuši. Turpretī Pompēja slepkavām viņš ne tikai neizrādīja nekādu pateicību, bet vēl asi tos nosodīja. Galvu viņš lika izrotāt, rūpīgi iebalzamēt un uzglabāt. Tam visam pret Cēzaru vajadzēja modināt cieņu, bet viņa divkosība šķiet smieklīga. Jau no paša sākuma Cēzars taču visiem spēkiem tiecās pēc vienvaldības, bet Pompēju kā pretinieku un sāncensi neieredzēja ne acu galā. Viņš centās kaitēt Pompējam kā vien varēdams: izraisīja karu, lai viņu pazudinātu un izvirzītos pirmajā vietā, bet Ēģiptē ieradās, lai Pompēju galīgi iznīcinātu, domādams, ka viņš vēl dzīvs.

Pārliecināts, ka pēc Pompēja nāVes neviens viņam vairs nestāsies ceļā, karavadonis uzkavējās Ēģiptē ilgāku laiku. Viņš vāca naudu un vienlaikus mēģināja samierināt Ptolemaju un Kleopatru. Tauta bija loti sašutusi par uzspiesto varmācību un nodokļu slogu. Vislielāko sašutumu izraisīja svētnīcu aplaupīšana, jo jāatceras, ka neviena tauta neizceļas ar reliģisko fanātismu tik lielā mērā kā ēģiptieši. Reliģijas dēļ Ēģiptē reizēm pat izraisās savstarpējie kari, jo te pastāv dažādi ticējumi.

Bez tam vēl ēģiptieši baidījās, ka tikai par valdnieci nekļūtu Kleopatra, kas bija- atstājusi uz Cēzaru lielu iespaidu. Tas viss izraisīja eksploziju.»

Bet par Kleopatru Kasijs Dions stāsta sekojošo.

Sākumā viņa centās panākt savu tiesību atzīšanu, sūtīdama pie Cēzara starpnieku. Pēc tara, uzzinājusi viņa vājību uz daiļo dzimumu, uzrakstīja vēstuli:

«Tā kā draugi nav sevišķi uzticami starpnieki, tad es domāju, ka mums jāsatiekas personiski.»

Kleopatra staroja jaunības skaistumā. Viņai bija apburoša balss, saskarsmē ar ikvienu viņa prata būt pievilcīga. Patīkami bija raudzīties Kleopatrā un klausīties, ko viņa saka. Nav jābrīnās, ka viņa viegli savaldzināja katru — pat nobriedušu vīrieti, kas jau bija gana baudījis mīlestību un nebija vairs jauns.

Saņēmusi atļauju ierasties pie diktatora, Kleopatra posās un gatavojās ļoti rūpīgi, lai, saglabājot valdnieces cienību, vienlaikus modinātu līdzjūtību pret izraidītās likteni. Pilsētā un pili viņa ieslīdēja slepus, naktī, Ptolemajam un tā ļaudīm nezinot. Cēzars tika savaldzināts uzreiz, tiklīdz Kleopatru ieraudzīja un sadzirdēja viņas balsi. Tūlīt, vēl pirms rītausmas, viņš nosūtīja pēc Ptolemaja un centās samierināt brāli un māsu; nesenais Kleopatras soģis pārvērtās par viņas aizstāvi. Zēns krita histērijā. Kliegdams, ka notikusi nodevība, viņš acumirklī iejuka galminieku pulkā, norāva no galvas diadēmu un nosvieda to uz grīdas.

Izcēlās liels sajukums. Cēzara kalpotāji apvaldīja un aizveda valdnieku projām, bet ēģiptieši joprojām nerimās. Viņi uzbruka pilij no sauszemes un no jūras. Droši vien viņi to būtu ari ieņēmuši, jo romiešiem bija par maz aizstāvju, ja pēdējā brīdī Cēzars, baiļu pārņemts, nebūtu iznācis uzbrucējiem pretī. Viņš nostājās drošā vietā un skaļi sauca, ka izpildīs visas prasības.

Vēlāk diktators runāja tautas priekšā Aleksandrijā. Kleopatras un Ptolemaja klātbūtnē viņš nolasīja viņu tēva testamentu. Tanī bija teikts, ka brālim un māsai jādzīvo kopā, kā tas Ēģiptē pieņemts, un kopā jāvalda, bet romiešu tautai jābūt abiem par aizgādni. Pēc tam Cēzars teica:

— Es kā diktators reprezentēju romiešu tautu. Tādēļ mans pienākums ir izpildīt viņu tēva gribu.

Tā Cēzars nosēdināja tronī abus. Savukārt jaunākajiem Ptolemaja XII bērniem, princesei Arsinojai un otrajam Ptolemajam, viņš atdeva Kipras salu. Cēzars tobrīd bija tik norūpējies, ka ne tikai neko neatņēma no Ēģiptes īpašumiem, bet pat piedeva klāt no tā, kas piederēja Romai.

Tad beidzot tauta nomierinājās. Mazliet vēlāk atkal uzliesmoja nemieri, un pēc tam sākās karš. Tas notika tā.

Ēģiptes valdnieka īpašumus pārzināja einuhs Poteins. Tas galvenokārt bija viņš, kas musināja ēģiptiešus, jo ne mirkli viņu nepameta bailes, ka tiks saukts pie atbildības. Tādēļ viņš slepeni vienojās ar Ahilleju, kas joprojām stāvēja ar karaspēku pie Pelūsijas. Sazvērestība pakāpeniski aptvēra visu armiju, jo karavīri uzskatīja, ka pazemojoši ir pakļauties sievietes pavēlēm, uņ turēja^ Cēzaru aizdomās, ka viņš devis varu abiem tikai tādēļ,'

lai nomierinātu, masas, bet ar laiku iecels Kleopatru par valdnieci. Viņi bija pārliecināti, ka tiks galā ar romiešu garnizonu, un strauji devās uz Aleksandriju.

Cēzars nobijās gan no uzbrucēju skaita, gan arī no kaujas mākas. Viņš nosūtīja sūtņus pie Ahilleja, taču tiem bija jārunā nevis viņa, bet Ptolemaja vārdā. Sūtņi nodeva pavēli nekavējoties pārtraukt jebkādu kaujas darbību. Bet Ahillejs uzminēja, no kā nāk šī pavēle. Viņš ne tikai nepaklausīja, bet sāka pat izsmiet Cēzaru kā zaķapastalu. Ahillejs sasauca karavīru sapulci, kurā cildināja Ptolemaju un asi uzbruka Cēzaram un Kleopatrai. Beigās viņš sāka uzkūdīt karavīrus sūtņiem, lai gan tie bija ēģiptieši. Ahillejs to darīja apzināti: viņš gribēja sasaistīt savus ļaudis ar kopīgu noziegumu un tādējādi piespiest viņus turpināt karu, nogriežot jebkādu atkāpšanos.57

plutarha stāstījums

Plūtarhs nāca pasaulē veselu gadsimtu pēc pilsoņu kara, kas norisinājās starp Cēzaru un Pompēju. Viņš nodzīvoja ilgu mūžu, gandrīz astoņdesmit gadus. Kopš agras jaunības līdz mūža beigām Plūtarhs nodevās dažādām zinātnes nozarēm, galvenokārt filozofijai. Viņa daudzie raksti, kas šodien iespiestā veiilā sastāda veselus sējumus, lielākoties ir ētiska, reliģiska un literāra rakstura esejas un traktāti. Plūtarha interese par tikumiskajām problēmām dominē pat tīri vēsturiskos darbos. Ievērojamo grieķu un romiešu biogrāfijas Plūtarhs rakstīja ne tikai ar nolūku tuvināt šīs diženās personības saviem laikabiedriem, bet arī tādēļ, lai parādītu, kā cilvēka personība ar savām īpatnībām ietekmē sabiedrības attīstību. Plūtarhs netiecas visā pilnībā atveidot tos notikumus, kuru dalībnieki ir bijuši viņa varoņi. Autoru palaikam vairāk nodarbina sīkas anekdotiskas detaļas nekā lieli vēsturiski notikumi, ja vien tās var kalpot saistošam portreta izgaismojumam vai arī uzskatāmai morāles sludināšanai.

Plūtarhs, sacerot biogrāfijas, balstījās uz bagātu avotu materiālu, bet izmantoja to diezgan brīvi. Katrā dzīves stāstā ir daudz noklusējumu, vienkāršojumu un' pat elementāru — sevišķi hronoloģisku kļūdu. Visas šīs Plūtarha rakstīto biogrāfiju pozitīvās un negatīvās iezīmes parādās ari Cēzaram veltītajā nodaļā, Tam par uzskatāmu piemēru var noderēt Aleksandrijas notikumu apraksts. Lūk, stāstījuma kodols.

Cēzars ieradās Ēģiptes galvaspilsētā jau pēc Pompēja nāves. Viņš aizgriezās projām, kad Teodots atnesa nonāvētā galvu, un raudāja, bet pieņēma viņa gredzenu. Parādot lielu laipnību, Cēzars ņēma savā aizgādībā Pompēja piekritējus, kuri atradās Ēģiptē un bija saņemti gūstā. Bet saviem draugiem Romā viņš rakstīja:

«Man pats lielākais un saldākais uzvaras auglis ir tas, ka varu pasniegt glābēja roku aizvien jauniem un jauniem tautiešiem, kuri pret mani ir karojuši.»

Attiecībā uz kaunpilno un ārkārtīgi riskanto Aleksandrijas karu pastāv uzskats, ka viņš to izraisīja bez vajadzības, tikai aiz mīlestības pret Kleopatru. Bet citi apgalvo, ka karu izraisījuši valdnieka galminieki, vispirmām kārtām einuhs Poteins, kam tolaik bija liela ietekme; tieši viņš izraidīja Kleopatru, nogalināja Pompēju un patlaban kala ļaunprātīgus plānus pret Cēzaru, kas šķietami caurām naktīm dzēra (bija nomodā, jo baidījās no atentāta). Starp citu, Poteina izturēšanās bija klaji izaicinoša. Gan ar vārdiem, gan darbiem viņš provocēja Cēzaru, pastāvīgi to apvainodams. Cēzara karavīrus viņš lika barot ar vissliktāko ēdienu, vēl piebilzdams:

—    Ņemiet par labu, būdami svešā maizē!

Valdnieka galdā Poteins lika celt koka un māla traukus, aizrādīdams, ka Cēzars esot pievācis visas zelta un sudraba servīzes. Poteins ieteica karavadonim iespējami drīzāk doties projām no Ēģiptes un nodoties diženajiem darbiem, kuri viņu gaidīt gaidot. Viņš apgalvoja:

—    Kad atbrauksi pie mums vēlāk, mēs tevi saņemsim ar prieku.

Cēzars atbildēja:

■— Vismazāk man vajadzīgi ēģiptiešu padomdevēji.

Tūlīt pēc tam viņš slepus izsauca pie sevis no izraidī- jtima Kleopatru. Viņa paņēma sev līdzi tikai Sicīlijas Apollodoru un mazā laiviņā devās uz valdnieka pili. Viņa to sasniedza, kad bija jau iestājusies tumsa.. Pilī iekļūt nepamanītiem nebija iespējams; viņa nogūlās uz paklāja, un Apollodors ieritināja viņu un apsēja ar jostu, netraucēti ienesa pa vārtiem un aizkļuva līdz Cēzara apartamentiem. Viņam šī Kleopatras viltīgā izdoma ārkārtīgi patika, tā liecināja par viņas drosmi un attapību. Vēl vairāk Cēzaru apbūra lietpratīgā un valdzinošā saruna. Tas viss viņam lika censties samierināt māsu un brāli, lai abi atkal valdītu kopā.

Par godu izlīgumam tika sarīkotas svinīgas dzīres. Starp Cēzara ļaudīm atradās viņa personiskais frizieris, pēc dabas ārkārtīgi bailīgs; aiz bailēm viņš nemitīgi visu centās noklausīties, izdibināt, izsekot, izokšķerēt. Viņš bija tas, kas uzzināja, ka Ahillejs un Poteins gatavo pret Cēzaru atentātu, un nekavējoties, vēl dzīru laikā, to darīja zināmu karavadonim. Cēzars, laikā brīdināts, lika bruņotiem karavīriem aplenkt zāli, Poteins tika nonāvēts, bet Ahillejam izdevās aizbēgt; viņš tūdaļ sāka pret Cēzaru ilgstošu karu; Cēzaram vajadzēja aizstāvēties ar nelielu garnizonu milzīgā pilsētā pret lielu pārspēku.58

KAS ĪSTI KLEOPATRAI BIJA DĀRGS

Kā jau tas Plūtarham raksturīgi, viņa sniegtajā notikumu izklāstā atrodama nopietna hronoloģiska kļūda. Tā attiecas uz Poteina nonāvēšanu. Bez šaubām, tas izskatītos ļoti dramatiski: par godu valdnieku pāra izlīgumam rīkoto svinīgo dzīru laikā Cēzars gandrīz vai pēdējā mirklī uzzina par bīstamo sazvērestību; viņa karavīri acumirklī izrauj zobenus no makstīm un ielenc galdus; nodevējs Poteins, nāvīgi ievainots, saļimst uz marmora flīzēm un noplūst asinīm; tikai Ahillejs, parādīdams velnišķu drosmi, izlaužas no dzelzs loka. Patiesībā, kā to apliecina pats Cēzars, Ahilleja nemaz nebija pilī. Kopš konflikta izraisīšanās viņš ar karaspēku atradās pie Pelūsijas un sazinājās ar Poteinu tikai ar ziņnešu starpniecību. Tas tiesa, ka romiešu karavadonis, atklājis Poteina divkosīgo spēli, lika viņu nonāvēt; nav izslēgts, ka kaut kāds nopelns šajā ziņā bija Cēzara frizierim; iespējams arī, ka viņš nonāvēts dzīru laikā, bet tas viss notika Vēlāk, kad karš jau ritēja pilnā sparā.

Turpretī pilnīgi ticams šķiet Plūtarha stāstījums par Cēzara tikšanos ar Kleopatru — it sevišķi tādēļ, ka tas sakrīt ar Kasija Diona sniegto notikumu izklāstu. Tiesa, starp abām versijām pastāv sīka atšķirība: no Diona stāstījuma izriet, ka iniciatīva nākusi no Kleopatras puses, turpretī Plūtarhs apgalvo, ka diktators izsaucis pie sevis valdnieci. Bet tas nav tik būtiski salīdzinājumā ar faktu, kurš jāatzīst par absolūti neapstrīdamu: Kleopatra parādīja apbrīnojamu bezbailību. Skaidri zinādama, ka riskē ar dzīvību, viņa tomēr uzdrošinājās gandrīz viena pati ierasties pilsētā un iekļūt pilī, kur uz katra soļa viņai uzglūnēja niknākie ienaidnieki. Ja Kleopatru notvertu ostā, pils priekšā vai pilī, viņu nonāvētu uz vietas un neviens nekad neuzzinātu, kas ar viņu noticis.

Šis neprātīgais valdnieces solis liecina, ka viņa atradās bezizejas stāvoklī un viņai nekas cits neatlika. Acīmredzot Cēzars arvien noteiktāk nosvērās Ptolemaja un viņa padomnieku pusē. Kādēļ gan lai viņš būtu rīkojies citādi? Cēzars Kleopatru nepazina, un tās liktenis viņam bija pilnīgi vienaldzīgs. Turpretī Ptolemajs un viņa piekritēji jau bija snieguši Cēzaram pakalpojumus, jau bija parādījuši viņam savu labvēlību. Cēzars oficiāli varēja sacīt ko sacīdams, bet tas bija neapstrīdams fakts, ka Pompēja nāve viņam bija kā debesu dāvana. To visu Kleopatra saprata. Tādēļ viņa redzēja vienīgo glābiņu personiskā sarunā ar diktatoru. Bet, izšķirdamās par tādu soli, Kleopatra arī parādīja, ka varu vērtē augstāk par dzīvību.

Tieši šis pārdrošais brauciens uz Aleksandrijas pili ļauj izprast Kleopatras rīcību arī vēlāk — daudzos izšķirošos viņas dzīves mirkļos. Valdnieci vienmēr un vispirmām kārtām vadīja godkāre un varaskāre; tieši tādēļ, kad beigās viss bija zaudēts, viņa izdarīja pašnāvību.

kauja par austrumu ostu

Kautrība un apdomība lika Cēzaram apgalvot, ka, par spīti ārkārtīgi bīstamajai situācijai Aleksandrijā, viņš bijis spiests palikt pilsētā, jo izbraukt neesot ļāvuši nelabvēlīgie pretvēji — etēsiji. Kādu gan citu iemeslu būtu varējis minēt viņš, valstsvīrs, konsuls un diktators, Romas valdnieks? Viņš taču nevarēja savās piezīmēs ierakstīt tieši un atklāti:

«Es paliku Aleksandrijā Kleopatras dēļ, jo viņa tiktu pamesta nāves briesmās, ja es aizbrauktu. Viņas labad es stājos pretī Ahilleja karaspēkam, kaut arī likās, ka ēģiptieši samals miltos saujiņu mūsējo jau ar pirmo triecienu. Kleopatras dēļ es atliku impērijas lietu kārtošanu, kaut gan mani ienaidnieki atkal sakopoja spēkus cīņai dažādās provincēs.»

Lai gan Cēzars bija izteicies tik piesardzīgi, tomēr Aleksandrijas kara īstais iemesls jau no paša sākuma bija visiem zināms. Ko smalkjūtīgi noklusēja Cēzars, to cēla gaismā notikumu aculiecinieki, kuru izteikumi Ka- sija Diona un Plūtarha rakstos pārdzīvoja gadu tūkstošus. Viņi pastāstījuši, kā redzējām, pat atsevišķas sīkas, tomēr svarīgas detaļas. Piemēram, kaut vai norāde, ka, ieraugot nocirsto Pompēja galvu, Cēzars raudājis, — ir sika, bet būtiski svarīga. Parādot īstu vīrišķību, Cēzars ne ar pušplēstu vārdu neieminējās, kādu reakciju viņā izraisīja baismīgais skats. Turpretī lakonisms, ar kādu Cēzars apraksta sūtņu nosūtīšanu pie Ahilleja, liecina par ne visai cildenām īpašībām. Atzīmēdams, ka Ahillejs pavēlējis nogalināt ziņnešus, tos pat neuzklausījis, viņš grib vienu — nonievāt ēģiptieti. Patiešām tāda ēģiptiešu karaspēka pavēlnieka rīcība būtu bijusi vairāk nekā dīvaina. Tādēļ šo dramatisko epizodi daudz ticamāk apraksta Kasijs Dions: Ahillejs uzreiz atminējis Cēzara plānu; sasaucis karavīru sapulci, un tās laikā sūtņi tikuši nonāvēti. Viņš to nav izdarījis pats savām rokām, bet uzkūdījis karavīrus, lai ar šīs slepkavības palīdzību vēl ciešāk viņus piesaistītu sev.

Kā risinājās notikumi, kad Ahilleja karaspēks ienāca Aleksandrijā? Te vispirms atkal jāļauj izteikties pašam Cēzaram, jo viņa piezīmes, kaut arī tās nav viscaur objektīvas, ir visinteresantākais un vistiešākais avots.

«Ahillejs, paļaudamies uz savu lielo pārspēku, pienācīgi nenovērtēja manu skaitliski niecīgo garnizonu. Viņš ieņēma visu Aleksandriju, izņemot tos rajonus, kuri bija manās rokas. Jau pirmajā triecienā viņš centās ielauzties mūsu mājoklī, bet ielās izvietotās kohortas atsita uzbrukumu. Tanī pašā laikā kauja norisa arī ostā; šī kauja turpinājās ļoti ilgi. Tā vienā laikā maniem karavīriem vajadzēja cīnīties daudzās ielās, bet ienaidnieks, virzīdamies uz priekšu milzīgā masā, centās ieņemt kara kuģus. Starp tiem bija arī piecdesmit kuģi, kuri iepriekš tika sūtīti palīgā Pompējam un kuri pēc kaujas pie Farsalas bija atkal atgriezušies šeit atpakaļ, kvadrirēmas un kvinkvirē- mas,59 lieliski apbruņotas un apgādātas ar visu, kas nepieciešams braukšanai. Bez tam ostā stāvēja vēl citi kuģi, skaitā divdesmit divi, kas tur vienmēr atradās kā Aleksandrijas sardzes kuģi. Ienaidnieks, tos ieņemot, cerēja, ka es tādā gadījumā palikšu bez flotes, ka būs ieņemta osta, tiks kontrolēta jūra un līdz ar to mums būs nogriezti pārtikas un palīgspēku piegādes ceļi.

Pats par sevi saprotams, cīņa tādēļ bija neredzēti sīva. Viena puse cerēja, ka ar šo kauju tā izcīnīs drīzu uzvaru, bet otra skaidri redzēja, ka no kaujas iznākuma atkarīgs glābiņš. Beigās mēs guvām virsroku. Es liku aizdedzināt visus ostā un arī dokos stāvošos kuģus. Ar tik maziem spēkiem, kādi bija manā rīcībā, es tos nevarēju noturēt. Pēc tam es uzreiz izsēdināju savus karavīrus Farā.

Tas ir ļoti augsts salā uzcelts tornis, arhitektūras brīnums, kas savu nosaukumu ieguvis no salas. Šī sala atrodas tieši pretī Aleksandrijai un veido lielisku ostu. Iepriekšējie valdnieki no milzīgiem akmens bluķiem uzbūvējuši deviņi simti soļu garu dambi, kas savieno salu ar sauszemi gluži kā šaurs ceļš vai tilts. Faras salā uzceltas mājas. Tur ir vesels ciemats, ko var saukt par pilsētu. Tās iedzīvotāji, ēģiptieši, gluži kā pirāti aplaupīja visus tos kuģus, kuri pazaudējuši kursu vai kurus vētra atdzinusi šurp. Tā kā jūras vārti ir šauri, pret salas iedzīvotāju gribu neviens kuģis nevar iekļūt ostā. Kamēr ienaidnieks, aizrāvies cīņā, vēl nebija attapies, es izsēdināju savus karavīrus Farā, ieņēmu to un novietoju tur garnizonu. Tādējādi kuģi brīvi varēja mums piegādāt pārtiku un palīgspēkus. Tādēļ es nosūtīju uz visām provincēm ziņnešus ar prasību sniegt palīdzību.

Citās pilsētas daļās kauja beidzās kā vienai, tā otrai pusei bez panākumiem. Tā kā ielas bija šauras, pretiniekiem neizdevās vienam otru izsist no ieņemtajām pozīcijām, maz bija arī kritušo. Es ieņēmu vissvarīgākos punktus un pa nakti tos labi nocietināju. Manā pilsētas daļā atradās valdnieka pils, kurā es dzīvoju no paša sākuma, kā arī tās ansamblī iekļautais teātris; tas atgādināja sava veida cietoksni, no kura brīvi varēja piekļūt gan pilij, gan ostai. Nākamajās dienās tika uzcelti nocietinājumi, kas kalpoja kā aizsargvalnis un pasargāja no pēkšņa uzbrukuma.

Pa to laiku mirušā valdnieka meita Arsinoja, cerēdama iekarot brīvo troni, aizbēga no pils, pārgāja Ahilleja pusē un kopā ar viņu sāka vadīt kara darbību. Bet 'drīz vien abu starpā radās nesaskaņas par virsvadību. Viņi centās pārspēt viens otru karavīru apdāvināšanā, lai ar savu devīgumu iemantotu pretimnākšanu.

Kamēr ienaidnieks ķīvējās, Poteins, kas joprojām atradās pilī, sūtīja uzticamus kalpus pie Ahilleja, uzmundrinādams turpināt cīņu. Šie sūtņi tika atklāti un notverti. Poteinu es liku nonāvēt.»60

Šis Cēzara stāstījums, tāpat kā iepriekšējais, prasa dažus — vismaz trīs komentējumus.

Vispirms — par Faras salu. Lasot citēto fragmentu, var nodomāt, ka Cēzars ieņēmis visu Faras salu. Turpmākā kara darbība tomēr skaidri parāda, ka romieši sā-< kumā bija ieņēmuši tikai nelielu Faras austrumu ragu. Tiesa, tā bija stratēģiskā ziņā pati svarīgākā pozīcija, jo tur slējās augstais bākas tornis, kas apsargāja ieeju Austrumu ostā. Bet garās salas pārējā daļa — patiesībā pati sala ar dzīvojamām ēkām — joprojām palika ienaidnieku rokās, un viņi saimniekoja Rietumu ostā.

Otrs paskaidrojums attiecas uz pieminēto ugunsgrēku jeb kuģu aizdedzināšanu. Cēzars saka, viņš to esot izraisījis ar nodomu, jo viņam nebija pietiekami daudz cilvēku, lai ieņemtu kuģus un dokus. Daži vēlāka laika antīkie autori norāda, ka ugunsgrēks iznīcinājis daļu no slavenās Aleksandrijas bibliotēkas — vislielākās antīkās pasaules grāmatu krātuves, kurā ar Ptolemaju gādību glabājās gandrīz visi grieķu literatūras darbi. Tomēr apgalvojumi par ugunsgrēku bibliotēkā izteikti vēlākā laikā, un tie satur dažas neskaidrības. Ir labi zināms, ka vēl septiņus gadsimtus, līdz pat arābu iebrukumam, Aleksandrijas bibliotēka aizvien vēl skaitījās ārkārtīgi bagāta. Jādomā, ka norādes par bibliotēkas degšanu ir pārspīlētas vai kļūdainas. Iespējams, ka nodeguši papirusu ruļļi, kuri atradusies nevis pašā bibliotēkā, bet piekrastes krātuvēs.

Trešais jautājums, kas rodas, lasot Cēzara stāstījumu, varbūt ir pats interesantākais.

Aleksandrijas iedzīvotāji pret romiešiem izturējās ārkārtīgi naidīgi. Daļa iedzīvotāju palika iekšpus romiešu nocietinājumiem, valdnieka pils un teātra rajonā. Kādēļ viņi bija pasīvi? Kā saujiņa — daži tūkstoši Cēzara karavīru — spēja apvaldīt ļaužu masas — desmitiem tūkstošu cilvēku? Ja aleksandrieši saceltos, romieši dažu stundu laikā tiktu iznīcināti līdz pēdējam vīram. BetJ viņi nesacēlās. Ar ko tas izskaidrojams?

Atbilde ir samērā vienkārša. Rajonu, kas atradās Cēzara rokās, apdzīvoja galvenokārt jūdi, kuru attieksmei pret romiešu karavadoni bija labvēlīga, jo viņi saskatīja j Cēzarā Pompēja ienaidnieku un uzvarētāju. PompējsJ pirms gadiem bija sagrābis Jeruzālemi un apgānījis paJ saules lielāko svētumu, uzdrošinādamies ieiet Jeruzāle-ļ mes svētnīcā. Cēzars, kas bija uzvarējis Pompēju, pēcļ viņu domām, bija viņus atriebis, izpildījis dieva lāstu.]

Tas nebūs pārspīlēti, ja teiksim, ka Aleksandrijas jūdu| draudzīgā attieksme izglāba Cēzaru un Kleopatru viskrl-1 tiskākajds brīžos. Liktenīgā kārtā pirms gadiem piecpaJ dsmit spertais neapdomīgais Pompēja solis patlaban iz-ļ glāba dzīvību tam, kas bija viņa bojāejas vaininieks

ARSiNOJA UN GANIMĒDS

Cēzara atmiņas par pilsoņu karu beidzās ar īsu norādi uz to, kā tika atmaskots un nonāvēts Poteins. Autors, bez šaubām, bija nodomājis turpināt stāstījumi bet sazvērnieku dunči 44. gada 15. martā aprāva viņaļ dzīves un darbības pavedienu.

Ir saglabājies Kasija Diona stāstījums, kas diezganl detalizēti atklāj notikumus, kuri saistīti ar Arsinoju un| Ganimēdu.

«Einuham Ganimēdam izdevās nogādāt Arsinoju pie] ēģiptiešiem, jo romieši sevišķi stingri valdnieka meitu j nepieskatīja. Aleksandrieši uzreiz viņu pasludināja paij valdnieci un cīnījās ar vēl lielāku sparu, jo jaunā pavēl-ļ niece bija Ptolemaju dzimtas atvase. Pēc šā atgadī-j juma Cēzars baidījās, ka Poteins savukārt nenolaupa pašu valdnieku, tādēj lika einuhu nonāvēt, bet monarhu3 uzraudzīja ārkārtīgi stingri, vairs neliekoties zinis ne pati kādām pieklājības normām. Tas izraisīja ēģiptiešos sa4 sutumu; starp citu, viņu rindas auga, toties romiešiem! nepienāca no ārpuses nekādi palīgspēki. Cēzars, par šo| situāciju ārkārtīgi norūpējies, nolēma ietekmēt aleksan<fl driešus un kaut cik tos nomierināt. Cēzars izveda Ptolemaju tādā vietā, no kuras viņu varēja labi redzēt ur dzirdēt, un pavēlēja, lai valdnieks skaļi pasaka, ka vi-| ņam netiek darīts pāri, ka viņš vēlas izbeigt karu un ir1 gatavs piedalīties miera līguma noslēgšanā. Ja Ptolemajs to būtu teicis labprātīgi, tad droši vien būtu pārliecinājis aleksandriešus par kara pārtraukšanu. Bet, nopratuši, ka tas ir Cēzara inscenējums, aleksandrieši nepadevās.

Drīz pēc tam Arsiiiojas piekritēju nometnē radās konflikts. Ganimēdam izdevās pierunāt Arsinoju nogalināt Ahilleju kā nodevēju, kura dēļ ēģiptieši zaudējuši kauju par Austrumu ostu. Pēc tam viņš pats uzņēmās ēģiptiešu karaspēka komandēšanu.»61

Vispilnīgāko priekšstatu par cīņām Ēģiptes galvaspilsētā sniedz nevis Kasijs Dions, bet gan neliels sacerējums latīņu valodā «Aleksandrijas karš». Tas ir Cēzara atmiņu turpinājums, tikai to, bez šaubām, nav rakstījis viņš pats, bet gan droši vien kāds aprakstīto notikumu laikabiedrs, ļoti iespējams, pat. aculiecinieks vai līdzdalībnieks, kāds no romiešu armijas pavēlniekiem. Jaunākā laika zinātnieki min vairākus uzvārdus, visbiežāk Aulu Hirtiiu, kas, kā zināms, pabeidzis Cēzara piezīmes par gailu karu; šis jautājums vēl līdz galam tomēr nav noskaidrots.

«Aleksandrijas karš» sākas ar norādi, kādus pasākumus Cēzars veica aizstāvēšanās pozīciju nostiprināšanā pirmajās aplenkuma dienās. Uzzinām, pie kādām zemēm diktators griezās pēc palīdzības, kādus fortifikācijas darbus organizēja: dažas' vietas lika nocietināt, turpretī citās pavēlēja nojaukt visas ēkas. Cēzara galvenais mērķis bija norobežot no pārējās pilsētas dienvidu rajonu, kas atradās Nīlas kanāla malā, jo tur bija pieejams dzeramais ūdens, kā arī ganības zirgiem; šo mērķi viņam neizdevās sasniegt.

Autors pienācīgi novērtē arī aleksandriešu enerģisko rīcību. Lūk, ko viņš par to raksta:

«Viņi rīkojās enerģiski un nešaubīgi. Uz visām valsts malām viņi nosūtīja ziņnešus un nodokļu vācējus, saveda pilsētā ļoti daudz ieroču un metamo ierīču, kā arī milzumdaudz ļaužu. Aleksandrieši ierīkoja pilsētā lielas ieroču darbnīcas, apbruņoja vergus, un tos ēdināja un algoja viņu bagātie īpašnieki. Sis bruņotais pūlis tika sadalīts un apsargāja nocietinājumus attālākajos rajonos. Turpretī pieredzējušo karavīru kohortas atradās kaujas gatavībā pilsētas centrā, lai varētu steigties palīgā apdraudētajiem iecirkņiem. Visas ielas un ejas bija nosprostotas ar trim barikādēm, kuras celtas no četrstū-, rainiem akmens bluķiem un bija ne mazāk kā 40 pēdu augstas. Zemākās pilsētas daļas bija nocietinātas ar des-j mit stāvu augstiem torņiem. Bez tam vēl tika uzbūvēti tikpat augsti pārvietojamie torņi. Tie bija uz riteņiem, un tos ar virvēm aizvilka zirgi pa taisnām ielām, kur vien bija vajadzīgs.

Ārkārtīgi bagātā un lieliski apgādātā pilsēta varēja apmierināt visas prasības, turklāt iedzīvotāji parādīja lielu izdomu un apķērību. Visu, ko noskatīja no mums,j tie prata tik veikli izgatavot paši, ka likās, tieši mūsējie atdarina viņus. Bet aleksandrieši daudz ko arī paši iz-ļ gudroja. Tādā kārtā viņi ne tikai aizstāvēja savus no-; cietina jumus, bet arī uzbruka mūsējiem. Viņu karveži katrā kara padomes apspriedē un karavīru sapulcē vienmēr no jauna atkārtoja:

— Romieši pamazām sāk uzskatīt mūsu zemi par savu- īpašumu. Pirms nedaudz gadiem Ēģiptē ar savu karaspēku iebruka Gabīnijs. Dažus mēnešus atpakaļ te glābiņu meklēja Pompējs. Tagad ieradies Cēzars ar saviem leģioniem. Pompēja nāve nebūt viņu netraucē uzkavē-; ties te ilgāku laiku. Ja mēs Cēzaru nepatrenksim, mūsu valsts drīz vien kļūs par Romas provinci. Mums tas jāizdara, cik vien ātri iespējams, kamēr Cēzars slikto laika apstākļu dēļ no savējiem vēl ir nošķirts un nav saņēmis no aizjūras lielākus palīgspēkus.

Pa to laiku radās nesaskaņas starp Ahilleju, kas vadīja karaspēka vecāko korpusu, un starp Arsinoju. Abi centās viens otru iepīt intrigu tīklā, jo katrs centās būt galvenais noteicējs. Ar einuha Ganimēda palīdzību Arsinoja apsteidza Ahilleju. Viņa to lika nonāvēt un tad sāka valdīt patstāvīgi. Karaspēka komandēšana tika uz-| dota Ganimēdam, kas pret karavīriem bija vēl dāsnāks! un savus pienākumus izpildīja tikpat centīgi kā viņa) priekštecis.»62

CIŅA PAR ūDENI

«Gandrīz visā Aleksandrijā,» turpina «Aleksandrijas kara» autors, «ir izraktas apakšzemes ejas un kanāli, kas aizved uz Nīlu. Pa tiem tiek pievadīts ūdens privātajām mājām; ūdens, pa tiem plūstot, pamazām attīrās, duļķes, nogulsnējas, un to var lietot māju īpašnieki un kalpotāji; turpretī tieši Nīlā pasmeltais ūdens ir tik duļķains un netīrs, ka izraisa daudz dažādu slimību. Bet vienkāršajiem iedzīvotājiem nekas cits neatlika kā lietot upes ūdeni, tādēļ ka visā pilsētā nav neviena avota.

Galvenais ūdens pieplūdes kanāls atradās tanī pilsētas daļā, kas bija aleksandriešu rokās. Tālab Ganimē- dam radās doma nogriezt mums ūdeni. Viņa plāns tika pieņemts, un viņš nekavējoties ķērās pie grūtā un sarežģītā darba.

Ganimēds noslēdza kanālus visos aleksandriešu ieņemtajos rajonos, pēc tam pavēlēja smelt bez mitēšanās jūras ūdeni ar dažādu ierīču palīdzību un no augstākām vietām laist to lejā uz mūsu pozīcijām. Nu tuvējās ēkās pieplūstošais ūdens kļuva aizvien sāļāks. Mūsējie brīnījās: kādēļ tas tik sāļš? Viņi nespēja ticēt paši sev, jo kolēģi, kuri atradās attālākos sargposteņos, apgalvoja, ka ūdens pieplūstot tāds pats un tā garša esot tāda pati kā agrāk. Tad nu sāka salīdzināt pēc skata un garšas—1 un tad tikai skaidri redzēja, cik atšķirīgi ir pieplūstošie ūdeņi. Drīz vien ūdens tanīs vietās, kuras atradās tuvāk ēģiptiešu pozīcijām, nemaz vairs nebija dzerams, un arī attālākajās vietās ar katru dienu tas kļuva sliktāks.

Tagad vairs nebija nekādu šaubu. Mūsu nometni pārņēma izbailes. Visiem likās, ka gals ir klāt. Vieni sauca:

—    Kādēļ Cēzars vēl kavējas un nedod pavēli kāpt kuģos?

Citi atkal paniski baidījās no atceļa, jo pošanos bēgšanai nevarēja noslēpt, tādēļ ka abas puses stāvēja viena otrai cieši klāt; tiklīdz dotos uz kuģiem, ēģiptieši uzsāktu vajāšanu.

Cēzara ieņemtajā rajonā atradās diezgan daudz pastāvīgo iedzīvotāju. Viņi netika padzīti no mājām, jo ārēji izlikās pret mums labvēlīgi. Bet, kas pazīst šo tautu un tās raksturu, tam nav šaubu, ka tā ir spējīga uz jebkādu nodevību.

Cēzars centās nomierināt mūsējos, aicinādams viņus būt saprātīgiem. Viņš sacīja:

—    Raksim aku, un mēs noteikti dabūsim saldūdeni, jo tas rodams katrā jūras piekrastē. Ja Ēģiptes krasti šajā ziņā izrādītos citādi, tad neaizmirsīsim, ka mums jūras ceļi ir vaļā. Mūsu ienaidniekiem nav flotes; kas mums var traucēt kaut vai ik dienas sūtīt kuģus pēc ūdens — vai nu . uz rietumiem, vai uz austrumiem? Nekad tas nevar notikt, ka pretvēji vienā laikā nejautu kuģot divos dažādos virzienos. Turpretī par bēgšanu lai neviens pat nedomā! To lai ņem vērā gan tie, kuri vairāk par visu vērtē savu augsto stāvokli, gan arī tie, kuri gribētu glābt tikai savu kailo dzīvību! Patlaban ar lielām grūtībām mēs varam atsist frontālos uzbrukumus mūsu nocietinājumiem. Ja mēs tos pametīsim, tad ienaidnieka skaitliskais un pozicionālais pārsvars mūs pazudinās. Pārcelšanās uz kuģiem prasītu daudz laika un būtu ļoti grūta, tādēj ka kuģi no sauszemes nav citādi aizsniedzami kā vien tikai laivās. Bet ienaidnieki būs veiklāki par mums, viņi lieliski zina visas ejas, visas mājas un pagalmus. Veiksmes iedvesmoti, viņi mums aizsteigsies priekšā un nogriezīs atkāpšanās ceļu uz kuģiem. Tādēļ atmetiet šo domu! Jums jāizvirza sev tikai viens mērķis: uzvarēt!

Ar šo runu uzmundrinājis visus, Cēzars lika centurio- niem pārttaukt citus darbus un visu uzmanību veltīt akas rakšanai, to nepārtraucot pat nakti. Visi spēki tika veltīti šim darbam. Vienas nakts laikā tika uzrakts saldūdens, turklāt lielā daudzumā.

Tā neilgā laikā izdevās novērst ienaidnieku viltīgo ļaunprātību, kas viņiem bija prasījusi milzīgas pūles.»63

37. LEĢIONA IERASANĀS

Pēc kaujas par ūdeni, kas bija ritējusi bez asins izliešanas, kā stāsta «Aleksandrijas kara» autors, sākās citi dramatiski notikumi, kas draudēja romiešiem ar sakāvi, bet beidzās ar viņu uzvaru.

«Divas dienas vēlāk (tas ir, divas dienas pēc piekļūšanas saldūdenimļ kuģi, kuros tika transportēts 37. leģions, sasniedza Āfrikas krastu mazliet uz rietumiem no Aleksandrijas. Tie bija bijušie Pompēja karavīri. Domī- tijs Kalvīns, saņēmis Cēzara aicinājumu, tūlīt sasēdināja kuģos karavīrus, iekrāva labību, ieročus un kara mašīnas un devās ar šo flotili uz Ēģipti. Tā nevarēja iebraukt Aleksandrijas ostā, jo vairākas dienas pūta pretvējš. Par laimi, šai vietā piekrastē varēja ļoti labi noenkuroties un palikt reidā. Pēc kāda laika uz kuģiem sāka trūkt dzeramā ūdens un pie Cēzara tika sūtīts neliels ātrgaitas kuģis ar ziņu.

Cēzars, gribēdams pieņemt patstāvigu lēmumu turpmākai darbībai, ar visu floti devās uz 37. leģiona atrašanās vietu. Karavīrus viņš līdzi neņēma, jo negribēja atstāt nocietinājumus bez pienācīgas apsardzes. Sasniedzis Hersonēsu, viņš izsēdināja airētājus krastā, lai tie sagādātu ūdeni. Daži no romiešiem savos sirojumos aizklīda no kuģiem pārāk tālu, un ienaidnieka jātnieki viņus saņēma gūstā. Kad aleksandrieši no gūstekņiem uzzināja, ka floti vada pats Cēzars un ka uz kuģiem nav karavīru, viņi iegavilējās: pats liktenis sūtīja laimīgu izdevību parādīt savu drosmi. Viņi nekavējoties sasēdināja visos savos braukšanai derīgos kuģos karavīrus un aizšķēršloja Cēzaram atceļu, ko viņš jau bija uzsācis.

Divu iemeslu dēj Cēzars šajā dienā nevēlējās uzsākt kauju ar pretinieku. Pirmkārt, uz viņa kuģiem nebija karavīru. Otrkārt, bija jau pāri desmitiem dienā, tātad — gandrīz dienas vidus, un vajadzēja ņemt vērā, ka nakts būtu sabiedrotā tiem, kuri labāk pazīst apkārtni. Bet Cēzars pat nevarētu uzmundrināt savējos — jo kā var uzmundrināt, ja pat neredz, kurš parāda drosmi un kurš ir gļēvulis? Tālab karavadonis pavēlēja izvilkt savus kuģus krastā tanī vietā, līdz kurai, pēc viņa domām, ienaidnieks neuzdrošināsies aizkļūt.

Viens Rodas kuģis Cēzara flotes labajā flangā stāvēja savrup nošķīries no galvenajiem spēkiem. Ienaidnieks, to pamanījis, nespēja pārvarēt kārdinājumu. Tam uzbruka četri klāju un vairāki bezklāju kuģi. Sādā situācijā Cēzaram bija jāsteidzas rodiešiem palīgā, lai tie nepiedzīvotu kaunpilnu sakāvi.

Kaujā rodieši parādīja lielu izveicību; viņi arī visās līdzšinējās sadursmēs ar ienaidnieku bija izcēlušies gan ar manevrēšanas prasmi, gan ar drošsirdību un šajā grūtajā brīdī uzņēmās visu kaujas smagumu uz sevi, lai vēlāk tiem nevarētu pārmest, ka flote cietusi zaudējumus viņu vainas dēļ. Beigu beigās kauja beidzās mums par labu, turklāt ienaidnieks cieta diezgan pamatīgi. Viena kvadrirēma tika saņemta gūstā, otra tika nogremdēta, divi kuģi zaudēja visu savu ekipāžu; uz pārējiem kuģiem krita daudz karavīru. Ja nakts nebūtu pārtraukusi kauju, Cēzars būtu sakāvis visu ienaidnieka floti.

Pūta pretvējš, bet ne pārāk stiprs, tādēļ Cēzars varēja aizdabūt uz Aleksandriju visus 37. leģiona trans- portkuģus.

Šī sakāve ārkārtīgi nomāca ienaidniekus. Viņiem vajadzēja atzīt, ka romiešiem uzvaru nodrošināja ne tikai kareivju drošsirdība, bet arī daudz lielāka kuģošanas māka, un tieši šajā ziņā viņi līdz šim sevi bija uzskatījuši par nepārspējamiem. Baidīdamies tagad, ka romieši var uzbrukt no jūras puses, aleksandrieši sāka nocietināt ostu. Tā atradās uz rietumiem no Faras salas un dambja, kas to savienoja ar pilsētu; to sauca par Einostu. Austrumu osta, ko sauca arī par Lielo ostu, atradās, kā jau teikts, Cēzara rokās.

Tad Ganimēds karavīru sapulcē deva vārdu, ka ne tikai aizstās zaudētos kuģus ar jauniem, bet pat palielinās to skaitu. Visi uzreiz atguva pajāvību un ticību saviem spēkiem. Aleksandrieši ļoti centīgi un ar lielu entuziasmu ķērās pie veco kuģu labošanas. Kaut ari viņi bija zaudējuši ostā un dokos vairāk nekā simt kara kuģu, tomēr apņēmās radīt jaunu floti, jo lieliski saprata, ka Cēzars nevarēs saņemt ne palīgspēkus, ne pārtiku, ja viņi gūs pārsvaru uz jūras. Viņi galu galā bija dzimuši jūrnieki, dzīvoja piejūras pilsētā un jau no bērna kājas bija saistīti ar jūru un kuģiem; un tas bija dabiski, ka viņi meklēja glābiņu šajā savā mākā, kas bija gandrīz vai iedzimta. Aleksandrieši ņēma vērā, cik sekmīgi uzbrūk viņu mazie kuģīši, kuri iepeld mūsu ostā pa dambja kanāliem; tie mums sagādāja diezgan daudz raižu.

Tā ienaidnieki ķērās pie savas flotes radīšanas, likdami lietā visu savu māku un līdzekļus.

Visās Nīlas grīvās bija izvietoti sardzes kuģi, kas ievāca muitu, bet slepenajā valdnieka arsenālā atradās veci kuģi, kurus gadiem ilgi jau nelietoja kuģošanai. Tagad visi sardzes kuģi tika pārvesti uz Aleksandriju, bet vecie kuģi izremontēti. Trūka airu. Tādēļ nojauca portiku, gimnasiju, sabiedrisko ēku jumtus un sijas izlietoja par airiem. Vienviet viņi izlīdzējās ar savu iedzimto attapību, citur lika lietā pilsētas krājumus. Beigu beigās viņi neposās tāliem braucieniem, bet gan darīja to, ko prasīja tuvākā nepieciešamība: jau iepriekš bija zināms, ka kauja notiks tepat ostā.

Tā dažu dienu laikā pavisam negaidot tika radīta flote, kas sastāvēja no divdesmit divām kvadrirēmām un piecām kvinkvirēmām. Tām nāca klāt daudz mazāku bezklāja kuģu. Ostā katrs no šiem kuģiem tika pārbau- - dīts. Uz visiem tika sasēdināti uzticami karavīri, un flote pilnībā bija gatava kaujai.

Cēzaram bija mazāk kara kuģu, pavisam trīsdesmit četri. Starp tiem bija tikai desmit kvādrirēmu un dažas kvinkvirēmas. Bet karavadonis paļāvās uz savu karavīru izveicību un, noskaidrojis ienaidnieka spēkus, sāka gatavoties kaujai.64

kauja rietumu osta

Beidzot mūsu flote apbrauca apkārt Faras salai un izvietojās ienaidnieka priekšā. Labajā spārnā Cēzars norīkoja Rodas kuģus, bet kreisajā —? pontiešu kuģus. Attālums starp tiem bija apmēram četri simti solu; tik daudz vietas vajadzēja manevrēšanai. Aiz pirmās līnijas karavadonis bija novietojis pārējos kuģus rezervei, noteikdams, kuram kurš kuģis ir piekomandēts, kuram kurš steigsies palīgā.

Aleksandrieši bez jebkādas kavēšanās izvērsa savu floti. Viņu fronti veidoja divdesmit divi kuģi; pārējie turējās aizmugurē kā rezerve. Bez tam kaujai gatavojās daudz mazo kuģu un laivu, kas bija apbruņotas ar uguns bultām, degšāviņiem un lāpām; droši vien ienaidnieks cerēja, ka jau pats kuģu un laivu daudzums, karavīru klaigas, acīm redzamās ugunsgrēka briesmas iedvesīs mūsējiem pamatīgas bailes.

Starp abām flotēm stiepās sēkli ar vienu_ vienīgu eju, kas arī bija šaura. Sie sēkli ietiecas jau Āfrikas kontinentā; tādēļ mēdz teikt, ka puse Aleksandrijas atrodas Āfrikā, puse — Āzijā. Kā mūsējie, tā ienaidnieks ilgi nogaidīja, kurš pirmais dosies šajā šaurajā ejā. Bija skaidrs, ka tiem, kuri tur iesprauksies pirmie, būs grūti manevrēt, kā arī atkāpties, ja klātos grūti.

Rodas kuģus komandēja Eifranors, kas savas augstsirdības un vīrišķības dēļ drīzāk atgādināja romieti nekā grieķi. Rodieši viņu izraudzīja par savas flotes galveno komandieri, tieši ņemot vērā viņa vispārzināmo militāro pieredzi un drošsirdību. Pamanījis, ka Cēzars vilcinās, viņš teica:

— Tu baidies no tā, ja tavi kuģi pirmie ieies starp sēkļiem, tad nāksies uzsākt kauju, pirms mēs pagūsim izvērst kaujai visu pārējo floti. Uztici šo lietu mums, ro- diešiem! Tu vari uz mums paļauties. Mēs izturēsim spiedienu, kamēr pienāks visi pārējie. Viņu klajā dižošanās ilgāk vairs nav paciešama!

Cēzars visnotaļ uzslavēja viņu un deva kaujas signālu.

Līdzko četri rodiešu kuģi izgāja cauri sēkļiem, tos tūdaļ aplenca uzbrūkoši ienaidnieka kuģi. Taču rodieši turēja doto vārdu un atsita uzbrukumu. Viņi paguva izvērsties kaujai ļoti veikli un prasmīgi. Jūrnieku sagatavotība bija apbrīnojama. Neviens kuģis nepagriezās pret ienaidnieku ar sāniem, neviens nepazaudēja savus airus, ik reizi paguva pret uzbrucējiem nostāties ar priekšgalu. Pa to laiku jau pienāca klāt mūsu pārējie kuģi. Cīņas vieta kļuva par šauru, un nekas cits neatlika kā atteikties no kaujas mākslas. Kaujas likteni vajadzēja izšķirt tikai karavīru izveicībai. Pilsētā visi — kā aleksandrieši, tā mūsējie — pārtrauca nocietināšanas darbus vai kaujas un sakāpa uz visaugstāko māju jumtiem. Sekodami kaujas norisei, viņi karsti lūdza nemirstīgos dievus, lai palīdz uzvarēt viņu pusei.

Šajā kaujā tika saņemta gūstā viena kvinkvirēma un viena birēma65 ar visiem karavīriem un airētājiem un trīs kuģi tika nogremdēti, turpretī mūsu kuģi palika neskarti. Pārējie ienaidnieka kuģi bēga uz pilsētu, meklējot glābiņu ostas dziļumā; tur viņus aizsargāja no mola un piekrastes ēkām, tādēļ mēs nevarējām piekļūt tuvāk.»66

kauja farā un uz mola

«Lai šāda situācija vairs neatkārtotos un mūs nevarētu atsviest no dambja, Cēzars nolēma par katru cenu iekarot visu Faras salu un arī dambi, kas to savieno ar pilsētu. Šo dambi, kas reizē bija arī mols, grieķu valodā sauca par Heptastadionu, jo tā garums — septiņi stadiji jeb apmēram deviņi simti soļu. Mūsu nocietinājumi pilsētā gandrīz visi jau bija gatavi, tādēļ karavadonis nolēma, ka varam atļauties vienlaikus uzbrukt salai un aizsargāt sauszemes pozīcijas.

Pieņēmis šo lēmumu, Cēzars sasēdināja nelielos kuģos un laivās desmit kohortas leģionāru un no gailu jātniekiem atlasītu viegli apbruņotu karavīru. Novērsdams pilsētas aizstāvju uzmanību un piesaistīdams to spēkus, viņš uzbruka vienlaikus no divām pusēm, apsolot lielas balvas tiem, kuri pirmie sasniegs salu.

Sākumā ienaidnieks deva sekmīgus prettriecienus kā vienā, tā otrā vietā. Iedzīvotāji atvairīja mūsu uzbrucējus no jumtiem, bet karavīri — no krasta, -kas bija kraujš un nepieejams. Šauro eju starp sēkļiem apsargāja viņu laivas un pieci kara kuģi, kuri darbojās ātri un prasmīgi. Beidzot mūsējie, iepazinušies ar vietas apstākļiem un uztaustījuši sēkļus, tika krastā un devās uzbrukumā. Tad farieši vairs neizturēja un metās bēgt. Viņi pameta salas ostu, kuģi piestāja pie krasta, un viss pūlis metās malā, lai aizstāvētu savas mājas.

Bet arī tur viņi nevarēja noturēties, kaut gan sala bija apbūvēta tāpat kā visa lielā pilsēta: augstās un savā starpā savienotās mājas un torņi veidoja varenu aizsargmūri. Mūsējie bija atsteigušies bez trepēm, fašīnām un vispār nebija sagatavoti triecienuzbrukumam. Bet bailes atņem prātu un apķērību. Tie paši kaujinieki, kuri nupat bija lepni dižojušies, gribēdami mēroties spēkiem piekrastes līdzenumā, tagad, redzēdami savējos bēgam un dažus no tiem krītam, nespēja noturēties uz trīsdesmit pēdu augstiem mūriem. Viņi metās no dambja jūrā un peldus mēģināja sasniegt pilsētu, līdz kurai bija apmēram astoņi simti pēdu. Daudzus mūsējie panāca un nonāvēja. Gūstekņu bija apmēram seši tūkstoši.

Cēzars atļāva karavīriem izlaupīt mājas, pēc tam lika tās sagraut. Viņš nostiprināja mazo fortu pie dambja un novietoja tur garnizonu. Farieši bija aizbēguši, neatstādami tur sardzi, taču viņu rokās atradās otrs tilts un forts dambja otrā galā pilsētas pusē. Nākamajā dienā Cēzars pavēlēja uzbrukt arī šiem nocietinājumiem; jo skaidri redzēja, ka, sagrābjot abus tiltus, atņems ienaidniekam iespēju doties uzbrukumā un veikt kaitnieciskus sirojumus mūsu' ostā. Aleksandrieši ar metamo ierīču raidījumiem un bultām uzreiz tika patriekti no kuģiem uz pilsētu. Tiltu un fortu ieņēma trīs mūsu kohortas, lielākam kaujinieku pulkam te nebija vietas: pārējie kā palīgspēki palika uz kuģiem.

Karavadonis pavēlēja aizbarikādēt forta priekšpusi, lai tas nebūtu no pilsētas pieejams, bet tilta arku, pa kuru varēja iziet kuģi, pavēlēja aizbērt ar akmeņiem. Viens no šiem darbiem jau bija paveikts, un pat neviena laiva vairs nevarēja tikt cauri pa tilta apakšu, turpretī barikādes celšana bija tikko iesākta. Piepeši aleksandriešu karaspēks, izvērsies plašā frontē pretī tiltam, sāka uzbrukumu. Tanī pašā laikā dambim tuvojās viņu laivas, kuras līdz šim bija pildījušas mūsu transportkuģu aizde- dzinātāju lomu. Tādā kārtā mums vajadzēja vienlaikus atvairīt uzbrukumu gan fortā no sauszemes, gan uz dambja no jūras.

Kamēr Cēzars bija aizņemts ar forta aizstāvju uzmudināšanu, no mūsu kara kuģiem uz dambi metās liels skaits airētāju un flotes karavīru. Daļa te saskrēja aiz ziņkārības, daļa turpretī gribēja piedalīties kaujā. Vispirms viņi centās atvairīt ienaidnieka kuģus no mola ar akmeņu krusu un lingu raidījumiem un, kā likās, ne bez panākumiem. Bet, kad saujiņa aleksandriešu uzdrošinājās izkāpt uz dambja mazliet tālāk, neaizsargātajā flangā, tie, kā bija nākuši, tāpat pūlī laidās atpakaļ uz saviem kuģiem. To redzēdami, aleksandrieši sadūšojās vēl vairāk, metās vēl kuplākā skaitā uz dambi un uzbruka vēl enerģiskāk. Tanī pašā laikā mūsējie, kas bija palikuši uz kuģiem, steidza novākt laipas un stūmās nost no dambja, lai ienaidnieks netiktu uz klāja.

Tas viss izraisīja apjukumu starp to triju kohortu karavīriem, kuras aizstāvēja tiltu no pilsētas puses. Aiz muguras viņi dzirdēja panikā bēgošo kliedzienus, bet priekšā redzēja nikni uzbrūkošo ienaidnieku. Lai nenokļūtu ielenkumā un nezaudētu atkāpšanās ceļu uz saviem kuģiem, tie pameta nule uzsākto barikādes celšanu un skriešus metās uz kuģiem. Daļa paguva sakāpt tuvākajos kuģos, bet tie, pārāk pilni, tūdaļ nogrima. Daļa neziņā apstājās, tos apkāva vajātāji. Citi laimīgi sasniedza kuģus, kuri vēl nebija pacēluši enkuru; tie izglābās. Nedaudzi, sasprindzinādami visus spēkus, aizpeldēja līdz savējiem.

Cēzars līdz pēdējam brīdim centās pārliecināt mūsējos, tie paliktu uz tilta un pie nocietinājumiem. Viņš bija tikpat apdraudēts kā pārējie. Bet, redzēdams, ka katrs glābjas, kā var, arī pats patvērās uz sava kuģa. Viņam pakaļ uz kuģa klāja sabruka tāda gūzma ļaužu, ka nebija iespējams atstumt kuģi no malas. Redzēdams, ar ko tas beigsies, Cēzars ielēca jūrā un aizpeldēja līdz nākamajam kuģim. No turienes viņš savējiem nosūtīja laivas un tādā kārtā daudzus paglāba. Bet Cēzara kuģis nogrima ar visu panikas pārņemto pūli.

Šajā kaujā krita ap četri simti leģionāru, bet airētāju un flotes karavīru — nedaudz vairāk. Aleksandrieši pamatīgi nocietināja fortu tilta galā un uzstādīja tur daudz kara ierīču. Viņi izcēla no jūras arī akmeņus un atkal varēja brīvi kuģot caur tilta arku.»67

Tā, pamatojoties uz «Aleksandrijas kara» autora stāstījumu, varam izsekot dramatiskajai cīņai par Faras salu un par molu. Citi antīkie avoti šos notikumus piemin tikai garām ejot, toties min dažas spilgtas detajas par Cēzara izglābšanos. Tā, piemēram, Svetonijs norāda, ka karavadonis nopeldējis ap divi simti solu, turklāt tikai ar labo roku, tāpēc ka kreiso roku turējis paceltu virs ūdens, lai nesamērcētu svarīgus dokumentus, bet, zobos iekostu, viņš turējis savas purpura mantijas malu un vilcis to sev līdzi, lai tā nekļūtu par trofeju ienaidniekam. Kasijs Dions atstāsta šo epizodi mazliet savādāk. Arī viņš apgalvo, ka Cēzars visu laiku kreisajā rokā turējis dokumentus. Tomēr Dions skaidri norāda, ka karavadonis nometis savu mantiju, lai varētu ērtāk peldēt un lai tā nekļūtu par lielisku mērķi ienaidnieka šāviņiem. Šo mantiju ēģiptieši esot izzvejojuši no ūdens un pakāruši pie uzvaras pieminekļa, kurš ticis uzcelts kaujas vietā.68

valdnieka atbrīvošana

«Aleksandrijas kara» autors īpaši uzsver, ka sakāve romiešu karavīriem ne tikai nav atņēmusi ticību saviem spēkiem, bet — pat gluži otrādi — kāpinājusi viņu sparu un viņi ar vēl lielāku niknumu esot uzbrukuši ienaidnieka pozīcijām. Cēzara uzmudinājumi nebija vajadzīgi; drīzāk vajadzēja leģionārus atturēt no pārlieku bīstamiem uzbrukumiem.

«Tādā kārtā,» turpina autors, «aleksandrieši nāca pie atziņas, ka veiksme kāpina romiešu spēkus, bet neveiksme — vīrišķību. Viņi neredzēja trešo iespēju, kas nestu viņiem šajā karā uzvaru. Beigās aleksandrieši nolēma nosūtīt pie Cēzara sūtņus. Tas tika izdarīts, kā rādās, vai nu pēc valdnieka draugu padoma, kas atradās mūsu apsardzē, vai arī pamatojoties uz paša jaunā valdnieka piekrišanu, ko viņš varēja būt atsūtījis ar slepeniem sūtņiem, ar kuru starpniecību notika sazināšanās. Oficiālie sūtņi lūdza Cēzaiu, lai atbrīvo valdnieku un atjauj viņiem pāriet pie savējiem. Lūgums tika pamatots šādi:

—    Tauta ilgāk vairs nevar paciest skuķa valdīšanu un Ganimēda tirāniju, tādēj ir gatava darīt visu, ko tai pavēlēs likumīgais valdnieks. Ja pēc viņa ieteikuma mums vajadzēs noslēgt ar Cēzaru miera līgumu, tad neviens tam nepretosies.

Kaut arī Cēzars Joti labi pazina šo viltīgo tautu, kas saka vienu, dara citu, tomēr nolēma piekrist šim lūgumam. Viņa apsvērumi bija šādi:

ja jau aleksandrieši paši lūdz žēlastību, tad var parādīt šo cēlsirdību un tanī pašā laikā gūt no tā labumu sev. Proti, ja viņi patiešām grib izdarīt to, ko saka, tad tādā gadījumā valdnieks mums paliks uzticīgs. Turpretī, ja — un tas, ņemot vērā viņu dabu, ir daudz ticamāk — tie izdara viltus gājienu, lai dabūtu savā nometnē valdnieku un turpinātu karu viņa vadībā, tad galu galā karš iegūs cildenāku raksturu — Cēzaram būs jācīnās ar monarhu, nevis ar svešzemju salašņām un avantūristiem, kuru priekšgalā atrodas skuķe un einuhs.

Cēzars ataicināja pie sevis Ptolemaju un, cenzdamies viņu uzmudināt, sacīja: •

—    Padomā par savas valsts labklājību! Pasargā savu slaveno, skaisto pilsētu, kuras vaigā tik briesmīgas brūces jau cirtuši ugunsgrēki un negantie kara viesuji! Vispirms pacenties savus pavalstniekus vest pie prāta! Padomā, kā tos varētu glābt! Pierādi uzticību romiešu tautai un man, ņemot vērā, ka es tev tā uzticos un atlaižu pie ienaidniekiem!

To teikdams, Cēzars turēja valdnieka labo roku savā labajā rokā. Tā viņš atvadījās no pusauga zēna. Bet valdnieks bija īsts savas tautas dēls, tikpat viltīgs un nodevīgs kā pavalstnieki. Viņš darīja, kā bija no bērna kājas mācīts — raudādams lūdzās, lai Cēzars viņu neatlaiž:

—    Es labāk atsakos no valsts nekā no iespējas būt tavā tuvumā!

Cēzars bija aizkustināts un centās nomierināt zēnu, sacīdams:

i—■ Ja tu saki taisnību, tad mēs drīz tiksimies!

Viņš atlaida valdnieku, bet tas gluži kā rikšotājs, pēkšņi ticis brivē uz skrejceja, tik sparīgi atsāka karu pret Cēzaru, ka nu vairs nebija šaubu: šķiroties viņš bija lējis karstas prieka asaras. Daudzi Cēzara legāti, centurioni, karavīri un tuvākie draugi, neslēpdami savu prieku par šādu iznākumu, sacīja:

— Karavadonis parādīja labsirdibu nevietā. Puika viņu piemuļķoja, turklāt pelnīti.

It kā Cēzars būtu rīkojies tikai aiz labsirdības, nevi3 aiz praktiskiem apsvērumiem!

Bet aleksandrieši, saņēmuši savu valdnieku, drīz vien pārliecinājās, ka paši līdz ar to nebūt nav kļuvuši stiprāki, ne arī romieši vājāki. Turklāt viņu pašu karavīri zobojās par Ptolemaja bērnišķību un mīkstsirdību. Tas viss pamatīgi ķērās pie sirds aleksandriešiem. Viņi skaidri redzēja, ka netiek no-vietas.

Pa to laiku pilsētā izplatījās baumas, ka pa sauszemi no Sīrijas un Kilikijas Cēzaram nāk lieli palīgspēki; viņš pats to vēl nezināja. Sajā situācijā ienaidnieks nolēma pirmām kārtām pārtvert pārtikas pievedumu, kas tika gaidīts no jūras. Uz austrumiem no Aleksandrijas pie Kanopas tika nostādīti braukšanai gatavi ātrgaitas kuģi un pacietīgi tika gaidīta mūsu transportkuģu flotiles parādīšanās. Cēzars, to uzzinājis, pavēlēja nekavējoties sagatavot un apbruņot visus mūsu kuģus. Par eskadras pavēlnieku viņš iecēla Tibēriju Neronu. Jūrā izgāja arī rodiešu kuģi, kurus komandēja Eifranors. Bez viņa līdz šim nebija notikusi neviena jūras kauja — un neviena nebija zaudēta. Bet bēdīgs gals parasti piemeklē tieši tos, kuriem liktenis parāda vislielāko labvēlību; tā šoreiz nežēlīgi tas apgājās arī ar Eifranoru.

Tiklīdz bija sasniegta Kanopa, abu pušu kuģi izvērsās un uzsāka kauju. Eifranors, kā parasti, pirmais devās cīņā. Viņš iedragāja un nogremdēja ienaidnieka kvadri- rēmu, pēc tam sāka vajāt citu kuģi. Bet pārējie mūsu kuģi nepietiekami ātri sekoja, līdz ar to Eifranora kuģis tika no visām pusēm ielenkts. Neviens nesteidzās palīgā. Visi laikam bija pārliecināti, ka viņu, kā vienmēr līdz šim, glābs paša drošsirdība un veiksme. Bet varbūt citi domāja tikai par sevi?

Tā tieši viņš, Eifranors, kas vienīgais no visiem šajā kaujā bija parādījis varonību, gāja bojā ar savu kvadrirēmu.»69

Ar varonīgā Eifranora cildinājumu «Aleksandrijas kara» autors noslēdz šīs jūras kaujas aprakstu. Mēs nemaz neuzzinām, kā īsti beidzās sadursme pie Kanopas. Burtiski uztverot citētā fragmenta pēdējo teikumu, var domāt, ka romieši kaujā zaudēja. Savukārt citi avoti norāda, ka Cēzaram izdevās saglabāt pieeju jūrai un ka pārtikas piegāde netika pārtraukta. Bet Svetonijs nepārprotami apgalvo, ka romiešu kuģi izcīnījuši uzvaru komandiera Tibērija Nerona pūļu rezultātā. Acīmredzot «Aleksandrijas kara» autors, stāstot par kauju pie Kanopas, ļāvis vaļu personiskajām simpātijām un antipātijām; būdams tuvs Eifranora draugs, slavē viņu, aizēnodams Tibēriju.

Te jāpiebilst, ka šis Tibērijs Nerons bija tā Tibērija tēvs, kurš sešdesmit gadu vēlāk kļuva par Romas imperatoru.

PALĪGSPĒKI

Pēc tā laika kalendāra bija 47. gada februāris vai marts. Cīņas turpinājās jau pusgadu, bet izšķirošu pārsvaru nebija ieguvusi ne viena, ne otra puse. Bija pēdējais laiks saņemt palīgspēkus. Cēzara karaspēks ar visu 37. leģiona pastiprinājumu nemitīgajās sauszemes un jūras kaujās bija jūtami novājināts.

Par laimi, baumas, kuras jau agrāk bija izplatījušās Aleksandrijā, izrādījās patiesas. Tuvojās palīgspēki pils aizstāvjiem; tie nāca no Sīrijas un Kilikijas pa sauszemes ceļu gar Palestīnas piekrasti. Bet pats dīvainākais —< tie nebija romiešu leģioni. Šo dažādās valodās runājošo armiju veidoja sīriešu, fēniķiešu, arābu, grieķu, jūdu vienības; īsto romiešu nebija daudz. Valstis un pilsētas starp Eifratu un Sinajas pussalu sūtīja palīdzību Cēzaram pirmām kārtām tādēļ, lai Romas valdnieks būtu tām pateicību parādā, bet zināmā mērā to varēja izskaidrot arī ar šajās valstīs valdošo nicinošo, naidīgo attieksmi pret ēģiptiešiem.

Šo karapulku organizētājs un pavēlnieks arī nebija romietis. Viņu sauca Mitridats. Viņš bija nācis pasaulē slavenajā Mazāzijas pilsētā Pergamā. Mitridata dzīslās ritēja irāņu un grieķu, bet no mātes puses —" pat ķeltu asinis. Viņš bija audzis un skolots Ponta valsts valdnieka galmā; arī valdnieku sauca Mitridats, jo abas — pontiešu un pergamiešu dzimtas bija saradojušās. Ponta valsts valdnieks bija karojis ar Romu trīskārt; trešajā karā viņš bija zaudējis savu valsti.un aizbēdzis uz Krimu, kur, visu pamests, izdarīja pašnāvību. Turpretī viņa jaunais audzēknis Mitridats no Pergamas samierinājās ar romiešu kundzību. Kad impērijā uzliesmoja pilsoņu karš, viņš, tāpat kā visi Austrumos, atradās Pompēja nometnē, tādēļ vēlāk, pēc Pompēja sakāves, steidzās iemantot uzvarētāja labvēlību. Viņš uzreiz piebiedrojās Cēzaram un, vajādams Pompēju, ieradās Aleksandrijā 48. gada rudenī. Acīmredzot Mitridats bija iemantojis karavadoņa uzticību, jo, tiklīdz sākās sadursmes, Cēzars tieši viņu nosūtīja ar uzdevumu atvest palīgspēkus. Mitridats izrādījās uzticamāks par visiem diktatora romiešu draugiem. Tādēļ arī pret Cēzaru tik labvēlīgi noskaņotais «Aleksandrijas kara» autors, pieminot Pergamas princi, veltī viņam vis- cildinošākos epitetus.

Bet šis pats autors pilnīgi noklusē nopelnus, kādi bija Antipatram no Jūdejas, kas pievienojās Mitridata korpusam ar tūkstoš pieci simti bruņnešiem. Antipatrs ar saviem vīriem pirmais piekļuva Pelūsijas cietokšņa mūriem, bet vēlāk, kad karapulki gāja cauri Ēģiptei, noskaņoja romiešiem par labu jūdu kolonistus. Antipatrs rīkojās tāpat kā pirms astoņiem gadiem, kad palīdzēja Gabīnijam no jauna uzsēdināt tronī Ptolemaju Flau- tistu.

Mitridats negāja taisnā ceļā no Pelūsijas uz Aleksandriju, jo tad nāktos pārvarēt neskaitāmus purvus un kanālus. Viņš izvēlējās garāku, toties vieglāku apkārtceļu — virzījās gar Nīlas austrumu atzaru līdz pat upes grīvai, proti, līdz deltas sākumam. Memfisas pilsētas apkaimē Mitridata karaspēks pārcēlās otrā krastā un devās uz Aleksandriju gar Nīlas rietumu "atzaru. Pa ceļam viņš sekmīgi atvairīja ēģiptiešu uzbrukumus. Ziņa par neapturamo Mitridata tuvošanos nonāca gan līdz Ptolemajam, gan arī līdz Cēzaram. Abi steigšus atstāja Aleksandriju, apzinādamies, ka tagad kara iznākums ir atkarīgs no tā, vai palīgspēki pagūs savienoties ar aplenktajiem. Valdnieks, izvēlēdamies īsāko ceļu, kuģos devās pa Nīlu uz augšu, bet Cēzars virzījās pa sauszemi. Tomēr viņam izdevās apsteigt Ptolemaju un laikus savienoties ar Mit- ridatu.

VALDNIEKA NAVE

«Ptolemajs bija ierīkojis savu nometni tādā vietā, kas bija it kā dabisks nocietinājums. No vienas puses turpat tuvumā tecēja Nīlas atzars, otrā pusē pletās purvi, bet no trešās puses to aizsargāja stāvie, augstie pakalni, Tādējādi nometnei varēja uzbrukt tikai no vienas puses.

Starp Ptolemaja un Cēzara nometnēm stiepās šaurs kanāls ar kraujiem krastiem. Ptolemajs nosūtīja turp kava- lēriju un izlases kājniekus; tiem vajadzēja apturēt romiešus, ja viņi mēģinātu celties pāri. Bet Cēzara ģermāņu jātnieki atrada braslu un šķērsoja upi, kur bija zemāki krasti. Pa to laiku leģionāri nocirta piekrastes kokus, un tie krītot aizsniedza ar galotnēm kanāla otru krastu. Kokiem sameta virsū zaru klāju, to nobēra ar zemi, un karaspēks tika pāri bez grūtībām. Negaidītais uzbrukums ienaidnieka rindās izraisīja paniku; lielākā daļa uzreiz metās bēgt, bet veltīgi. Tikai nedaudziem izdevās aizkļūt līdz nometnei, viss lielum lielais vairums krita par upuri vajātājiem.

Pēc šī lieliskā panākuma Cēzars saprata, ka pats uzbrukuma pēkšņums atstāj uz ienaidnieku satriecošu iespaidu. Bez jebkādas kavēšanās viņš devās taisni uz nometni. Bet, redzēdams, ka to aizsargā gan spēcīgi nocietinājuma vaļņi, gan arī pats nometnes izvietojums un ka uz vaļņiem stāv bruņotu aizstāvju bliva masa, Cēzars nāca pie atziņas, ka viņa karavīri pēc nogurdinošā ceļa un cīņas nevar uzreiz doties triecienā. Viņš pavēlēja iekārtot nometni nelielā attālumā no ienaidnieka pozīcijām.

Otrā dienā Cēzars ar visiem spēkiem uzbruka ienaidniekam un drīz vien ieņēma mazo fortu, kas bija uzcelts tuvējā ciematiņā un ko divi nocietinājumu atzari savienoja ar ēģiptiešu nometni. Kaut gan fortu būtu varējusi ieņemt pat vāja vienība, Cēzars uzbruka tam ar visiem saviem spēkiem, lai pēkšņais panākums izraisītu ienaidnieka rindās pārbīli; pēc tam viņš dotos triecienuzbrukumā galvenajai nometnei. Aprēķins izrādījās pareizs: mūsu karavīri tanī pašā straujajā solī, kādā sekoja pa pēdām bēgošajiem forta aizstāvjiem, sasniedza nometnes vaļņus un metās tiem virsū ar briesmīgu niknumu. Triecienā viņi varēja doties no divām pusēm: no tās, kur, kā jau teikts, bija brīva pieeja nometnei, un no tās, kur bija neliela krasta strēmele starp valni un Nilu. Bet tieši šajos posmos bija visvairāk aizstāvju, turklāt pašu labāko. Tie, kuri gāja uzbrukumā no upes puses, tika apšaudīti gan no vaļņa, gan no daudzajiem kuģiem pie paša krasta.

Cēzars skaidri redzēja, ka mūsējie cīnās nevainojami, taču grūto topogrāfisko apstākļu dēļ netiek uz priekšu. Tad viņš pamanīja, ka ēģiptiešu nometnes augstākais punkts ir tikpat kā pilnīgi pamests neapsargāts; acīmredzot aizstāvji domāja, ka šī vieta nav ieņemama, tādēļ bija noskrējuši lejā uz kaujas lauku.

Cēzars tūlīt pavēlēja trim kohortām apiet ienaidnieka nometni, ieņemt šo punktu un uzbrukt no augšas. Mūsējie, tur nokļuvuši, atrada saujiņu aizstāvju un, mežonīgi kliegdami, bruka tiem virsū. Ēģiptieši, dzirdēdami uzbrucēju klaigas un ieroču šķindu sev visapkārt, pajuka uz visām pusēm; viņu izbailes vēl vairāk sasparoja mūsējos. Viņi ieņēma nometnes augstieni un, brāzdamies lejup, pļāva bēgošos ienaidniekus vāliem. Daudzi pārbīlī metās no vaļņa tur, kur nometne piegula upei. Pirmie, kas izšķīrās par šo izmisīgo soli, pa galvu pa kaklu sabruka aizsarggrāvī, toties nākamajiem ceļš bija atvieglots.

Ir zināms, ka ari valdnieks aizbēga no nometnes un patvērās uz kuģa, bet tas pārpildīts turpat nogrima. Ptolemajs gāja bojā.»70

«Aleksandrijas kara» autora lakonisko vēstījumu par jaunā valdnieka nāvi papildina ziņas, kuras sniedz citi antīkie autori. Tiesa, ari tās ir ļoti skopas un bieži vien pretrunīgas. Plūtarhs vienkārši apgalvo, ka Ptolemaja bojāejas apstākļi esot noslēpumā tīti. Citi turpretī norāda, ka viņa līķis pēc kaujas ticis atrasts upes dūņās; to palīdzējušas atrast zelta bruņas, kuras Cēzars vēlāk esot rādījis Aleksandrijas iedzīvotājiem kā savas galīgās uzvaras neapšaubāmu pierādījumu.71

uzvarētāja rīkojumi

Cēzars atpakaļ uz Aleksandriju negāja pa to apkārtceļu, pa kuru bija steidzies pretī Mitridatam. Tagad viņš devās taisni uz pilsētu, pie tam uz tiem kvartāliem, kuri atradās ienaidnieka rokās, jo cerēja, ka, saņēmuši vēsti par valdnieka nāvi, pārbiedētie iedzīvotāji nedomās vairs pretoties. Viņš bija par to tik pārliecināts, ka pats jāja kavalērijas priekšgalā, vezdams aiz sevis armijas galveno korpusu.

Cēzars nebija maldījies, Iedzīvotāji pūliem iznāca pretī. Visi nosvieda ieročus un pameta nocietinājumus, kurus tik sīksti bija aizstāvējuši vairākus mēnešus. Tagad, lūdzēju drānās tērpušies, viņi vēlējās tikai žēlastību. Lielā procesijā viņi nesa līdzi visādas relikvijas un kulta priekšmetus kā parasti posta brīžos vai svētku reizēs.

Tā Cēzars taisni caur ienaidnieka pozīcijām iegāja pilsētā un valdnieka pils rajonā, kur tik ilgi bija izturējis aplenkumu. Draugi sveica viņu ar gavilēm.

Tas notika 27. martā 47. gadā pirms m. ē.

Drīz pēc tam diktators pavēstīja savu lēmumu par Ēģiptes nākotni. Daudzi ēģiptieši un romieši domāja, ka šī nepakļāvīgā un bagātā zeme kļūs par Romas lielvalsts provinci, jo šādi plāni tika apspriesti Romā jau sen un tos bija izvirzījis neviens cits kā tieši Cēzars. Tā kā pēdējie notikumi bija parādījuši, cik ļoti ēģiptieši ienīst romiešus, tad nebija nekāda pamata saglabāt to politisko neatkarību. Bet uzvarētājs parādīja neticamu žēlastību.

Pirmām kārtām Cēzars apstiprināja, ka Ptolemaja XII testamentu atzīst joprojām par spēkā esošu attiecībā pret romiešu tautu, tātad reizē arī pret viņu pašu kā pret šīs tautas pārstāvi. Nepilngadīgā valdnieka Ptolemaja XIII traģiskā nāve, protams, liek izdarīt tanī dažus grozījumus. Kopā ar Kleopatru kā viņas vīrs valdīs viņas jaunākais desmit gadus vecais brālis. Turpretī Arsinojai, kaš bija karojusi pret māsu, būs jāatstāj Ēģipte un jādodas už Romu. Atbilstoši solījumam, kas tika dots pirms vairākiem mēnešiem, Kipra atkal kjūs par Ptolemaju īpašumu.

Kas lika Cēzaram būt tik iecietīgam pret šo zemi, kuri viņš tik tikko bija palicis dzīvs?.

kleopatra un kars

«Aleksandrijas kara» autors piemin Kleopatru tikai vienā vietā, sacīdams, ka Cēzars pēc savas uzvaras atdevis valsti Ptolemaja jaunākajam dēlam un viņa vecākajai meitai Kleopatrai, «kas vienmēr viņam bijusi uzticīga un atradusies viņa karaspēka aizsardzībā»72 . Tādējādi anonīmais autors tikpat smalkjūtīgi kā Cēzars noklusē, ko valdniece darījusi un kāda bijusi viņas loma vairāku mēnešu ilgā aplenkuma laikā.

Tomēr ir pilnīgi skaidrs, ka Kleopatra nevarēja būt pasīva dramatisko notikumu vērotāja. Šis karš taču bija izcēlies viņas dēļ un tam vajadzēja izšķirt viņas likteni. Tanīs dienās, kad romiešu saujiņa izmisīgi atvairīja desmitiem tūkstošu Aleksandrijas iedzīvotāju, tāpat Ahilleja un Ganimēda karavīru uzbrukumus, tiešām bija jādomā nevis par troni, kam tas piederēs turpmāk, bet gan gluži vienkārši par kailo dzīvību. Ar kādām sirds trīsām kleopatrai vajadzēja sekot asiņaino sadursmju norisei pilsētas ielās un ostā! Kopā ar visiem viņa gaidīja ziņas par palīgspēkiem, drebēja bailēs, kad Cēzars devās sevišķi pārdrošos uzbrukumos — uz Rietumu ostu, kur tik tikko izglābās; kad uzsāka cīņu par Hersonēsas pussalu, kur atradās 37. leģions; kad, steigdamies pretī Mitridata korpusam, izveda savus vīrus ārpus pilsētas un devās Ēģiptes iekšienē. Nav šaubu, ka tikai tā Kleopatra varēja reaģēt uz visiem šiem pavērsieniem un mainīgajām sekmēm kauju norisē. Bet gribas šo jautājumu šķetināt vēl tālāk, lai izzinātu, vai atsevišķos izšķirošos brīžos valdniece aktīvi neiejaucās dažādās politiskajās cīņās un intrigās. Karš starp abām nometnēm Aleksandrijā taču risinājās ne tikai uz nocietinājumu vaļņiem un uz kuģiem. Diemžēl šiem jautājumiem jāpaliek bez atbildes, tāpēc ka Irūkst ne tikai jebkādu ziņu, bet avotos nav pat nekādu netiešu norādījumu, kuri radītu konkrētus priekšstatus. Tomēr šie jautājumi ir jāizvirza. Tie būtu šādi.

Kā Kleopatra reaģēja uz māsas Arsinojas pārbēgšanu pretinieka nometnē? Vai šī māsas rīcība viņai bija pilnīgi negaidīta? Bet varbūt gluži otrādi — Kleopatrai šis nodoms jau iepriekš bija zināms, tomēr viņa to noklusēja Cēzaram un māsai pat palīdzēja izkļūt no pils, turklāt darīja to visu slepenībā — romiešiem un arī pašai Arsinojai nezinot? Par to nebūtu nemaz jābrīnās, jo, tādā veidā atbrīvodamās no Arsinojas, Kleopatra māsu kompromitēja romiešu karavadoņa acīs un vienlaikus novāca no ceļa eventuālo pretendenti uz troni. Godkārībā abas Ptolemaja meitas neatpalika viena no otras. Cīņā par varu abas bija gatavas uz jebkuru noziegumu. Arsinoja to pierādīja sadursmē ar Ahilleju, slepus likdama viņu novākt. Lūk, kādēļ, pēc uzvaras nosūtīdams valdnieci uz Romu, lai greznotu savu triumfu, Cēzars šķietami pazemoja viņu, bet patiesībā līdz ar to glāba Arsinojas dzīvību. Nav grūti iedomāties, kas notiktu ar Arsinoju, ja viņa būtu palikusi Ēģiptē māsas «žēlastībā».

Bez tam kā lai izskaidro Poteina nāvi? Viņš jau pašā sākumā bija Kleopatras ienaidnieks, nesamierināms un viltīgs. Tieši Poteins panāca viņas izraidīšanu. Nav šaubu, ka valdniece pielika visas pūles, lai savu nelabvēli atmaskotu, varbūt arī nomelnotu romiešu acīs. Cēzars apgalvo, ka licis nonāvēt Poteinu, tāpēc ka notvēris sūtņus, kurus tas slepeni sūtījis pie Ahilleja, un līdz ar to atklājis Poteina nodevīgās mahinācijas. Nav pamata apšaubīt šo Cēzara apgalvojumu. Bet interesanti būtu uzzināt, kāda bija Kleopatras loma Poteina nelietības atklāšanā. Cēzars un viņa ļaudis neorientējās galma intrigās, nepazina pilsētu, nepazina tās iedzīvotājus un to paradumus. Droši var teikt, ka bez aktīva Kleopatras draugu atbalsta viņiem tik viegli neizdotos atšifrēt Poteina divkosīgo spēli. Ļoti iespējams, ka dažus pierādījumus pret viņu valdniece pacentās sagādāt pati.

Paliek- vēl jautājums par jaunā valdnieka atbrīvošanu un viņa pāriešanu aleksandriešu nometnē. Grūti iedomāties, ka tik svarīgā jautājumā diktators nebūtu griezies pēc padoma pie Kleopatras, jo bija taču runa par viņas brāli, vīru, ar ko viņa dalīja troni. Un atkal rodas tādas pašas aizdomas, kādas saistījās ar Arsinojas aizbēgšanu. Tā vien liekas, ka valdniece būtu paredzējusi: Ptolemajs, izkjūdams brīvībā, kļūs par romiešu nodevēju. Bet varbūt tieši to viņa arī vēlējās? Cēzaru varēja aizkustināt un maldināt -zēna asaras, turpretī Kleopatra, būdama sieviete, kas dzimusi un augusi Aleksandrijā, kas audzināta galma intrigu un noziegumu atmosfērā, nevarēja novērtēt vēlāk šo scēnu citādi kā vien ar ironisku smaidu. Tomēr viņa necentās izkliedēt diktatora maldus. Kas zina, varbūt viņa pat centās palīdzēt Ptolemajam un papūlējās, lai Cēzars zēnam uzticas. No savu interešu viedokļa Kleopatra rīkojās pareizi, cenzdamās izmantot gadījumu uz visiem laikiem tikt vaļā no nevēlamā dzīvesbiedra.

47. gada 23. jūnijā, nepilnus trīs mēnešus pēc Aleksandrijas kara beigām, Kleopatrai piedzima dēls. Kā jau varēja gaidīt, zēnu nosauca par Ptolemaju. Viņam vajadzēja kļūt par piecpadsmito dinastijas pārstāvi. Jaun- piedzimušajam bija vēl otrs — interesantāks vārds: Cēzars. Vēlāk ar mātes gādību jaundzimušais ieguva divus skaistus dižciltīgus titulus: Filopators un Filometors73 . Aleksandrieši viņu vienmēr sauca bez aplinkiem par Ce- zarionu jeb Cezarīti.

Trīs gadus vēlāk, kad diktators jau bija miris, viņa tuvais draugs Marks Antonijs oficiāli paziņoja senātam, ka Cēzars atzinis Kleopatras bērnu par savu. Tiesa gan, pēc gadiem desmit Romā uzradās dokuments, kas kategoriski noraidīja šo faktu. Taču tas bija jau tanī laikā, kad oficiālā propaganda visiem spēkiem centās parādīt Kleopatru kā Romas ienaidnieci un pēc lielās politikas apsvērumiem vajadzēja apstrīdēt to, ka diktators būtu varējis jebkad pakļauties Ēģiptes valdnieces burvībai. Un kurš gan cits, ja ne Cēzars varēja būt Ptolemaja Cēzara tēvs? Taču ne jau Kleopatras brālis un vīrs Ptolemajs XIII, pret kuru viņa cīnījās kopš 48. gada pavasara! Vēl jo mazāk otrais brālis Ptolemajs XIV, par kura sievu pēc Cēzara gribas viņa kļuva 47. gada pavasarī, kad zēnam bija tikko vienpadsmit gadu.

Fakti liecina, ka ne kara dārdi, ne galma intrigas nespēja radīt šķēršļus Cēzara un Kleopatras mīlai. Sīs jūtas radās tanī mirklī, kad pārsteigtā diktatora priekšā no paklāja izritinājās jaunā sieviete, un tās neizdzisa ari tad, kad 47. gada martā Aleksandrijas ielās apklusa ieroču šķinda.

cēzars un kleopatra 47. gada pavasari

«Tādā veidā visu nokārtojis, Cēzars devās uz Sīriju.»74 «Aleksandrijas kara» autors ar šo teikumu beidz savu stāstījumu, iepriekš norādot, ka diktators iecēlis tronī Kleopatru un viņas jaunāko brāli. Lasītājam rodas skaidrs un noteikts priekšstats par notikumiem: Cēzars ir uzvarējis, iecēlis Ēģiptes tronī valdniekus, kuri garantē lojalitāti attiecībā pret Romu, un pēc tam tūdaļ aizbraucis. Ar šo teikumu noslēdzas Aleksandrijas kara apraksts. Tālāk tiek aplūkots stāvoklis citās zemēs: Mazāzijā, Illi- rijā, Spānijā, Āfrikā un pašā Itālijā — visur veidojas Cēzaram nelabvēlīgi apstākļi. Sevišķi bīstama situācija izveidojās Mazāzijā. Mitridata Lielā dēls Farnaks bija nolēmis atgūt sava tēva agrākos īpašumus. Liekas, saņemot tik trauksmainas vēstis, diktatoram būtu vajadzējis steigšus atstāt Ēģipti, kur viņš bez sevišķas nepieciešamības bija pavadījis daudz lietā liekamu mēnešu, un steigties uz Mazāziju.

Vai Cēzars patiešām pēkšņi atstāja zemi, kurā bija piedzīvojis neparastas dienas, gan karodams, gan baudīdams mīlu? Varbūt «Aleksandrijas kara» autors aiz cieņas pret karavadoni noklusējis kādu viņa dzīves epizodi?

47. gada pavasari Cicerons atradās Itālijas ostā Brun- dīsijā. Viņš, tāpat kā visi romieši, ar nepacietību gaidīja vēstis no Austrumiem. Lielais orators jau pirms kāda laika bija izlīdzis ar Cēzaru un uzskatīja pat, ka pašreizējā situācijā viņa atgriešanās Itālijā būtu visai vēlama. Bet vēstis no Ēģiptes pienāca ar lielu novēlošanos un bija ļoti skopas. Pēdējā Cēzara vēstule, kas tika saņemta Itālijā, bija datēta ar 48. gada decembri. 47. gada aprīļa beigās vai maija sākumā kļuva beidzot zināms, ka cīņas tur beigušās, tomēr Cicerons draugam rakstītā vēstulē dzēlīgi piezīmēja: «Viņš acīmredzot tik cieši tur savās rokās Aleksandriju, ka viņam pat kauns par visu to rakstīt.»75 Šis teikums apzināti bija veidots ironiski daudznozīmīgs.

Tikai piektajā jūlijā Cicerons raksta: «Paklīda baumas, sākumā visai nedrošas, ka Cēzars aizbraucis no Aleksandrijas. Pēc tam tās apstiprināja visi pārējie ziņojumi.»76

Tā kā vēstules no Ēģiptes līdz Romai nāca gandrīz mēnesi, būtu jāsecina, ka Cēzars izbraucis no Aleksandrijas jūnija sākumā. Tā tas arī bija. Kādā hronikā minēts, ka Cēzars ieradies Antiohijā (Sīrijas pilsētā) tieši 28. jūnijā. Tātad, kā liecina visi dati, diktators aizbraucis no Ēģiptes tikai divus mēnešus pēc kara beigām. Tik daudz laika jau nu nebūtu vajadzējis, lai dotu nepieciešamos rīkojumus. Ko Cēzars. darīja šajā laikā, kad tik daudzās zemēs ar nepacietību gaidīja viņa atgriešanos? Kādēļ «Aleksandrijas kara» autors šo ilgo laika posmu nav ne ar pušplēstu vārdu pieminējis?

Smalkjūtīgajam autoram nākuši talkā citi. Viņi vēsti, ka šos divus mēnešus Cēzars izmantojis, lai kopā ar Kleopatru dotos ceļojumā pa Nīlu uz augšu, līdz pat attālākajiem dienvidu novadiem; viņus pavadīja flote ar četri simti kuģiem un laivām; ceļojuma galvenais mērķis bija apmeklēt dižos Ēģiptes senvēstures pieminekļus; Cēzars un Kleopatra brauca uz viena kuģa.

Aplūkojot Ēģiptes arheoloģisko karti, varam diezgan precīzi atzīmēt galvenos posmus šajā lieliskajā braucienā, kam piemita ne vien izziņas, bet arī intīms raksturs. Daudzi Ēģiptes arhitektūras un vēstures pieminekli saglabājušies līdz mūsu dienām gandrīz tādā pašā stāvoklī, kādā tos aplūkoja Cēzars un Kleopatra; daudzi divdesmit gadsimtu laikā bija sagrauti, bet vēl saglabājušās drupas vai precīzi apraksti.

Ne laiks, ne arī cilvēku vardarbība nav varējuši kaut cik iedragāt piramīdu diženumu. Tās pastāv joprojām tikpat neaizskaramas, tādas pašas kā tolaik, kad to pakājē nostājās diktators un valdniece. Bet ceļš uz piramīdām veda caur Memfisu. Seit augstos viesus katrā ziņā sveica virspriesteris Pšereni-Ptahs, kurš pirms gadiem trīsdesmit, vēl zēns būdams, bija kronējis Kleopatras tēvu — Ptolemaju Flautistu. Sis gads viņam bija tikpat laimīgs un veiksmīgs kā tas — pirms trim gadu desmitiem. Pirmkārt, viņa pilsētai ar savu apmeklējumu parādīja godu Ēģiptes valdniece un Romas diktators. Otrkārt, virspriesterim sapnī bija parādījies dieva dēls Imhoteps, kas apsolīja ilgi gaidīto dēlu, ja viņa templī notiks izdaiļošanas darbi. Virspriestera sieva bija jau cerībās.

Imhotepa paradīsanās

Dievam, kurš parādīja virspriesterim tādu laipnību, bija neparasta izcelsme.

Divdesmit septiņus gadsimtus pirms Kleopatras valdīšanas laika Ēģiptē dzīvoja cilvēks ar cilvēka miesu un asinīm, vārdā Imhoteps. Viņš bija faraona Džosera ve- zīrs — padomnieks. Netālu no Memfisas Sakaras pilsētā viņš uzcēla savam valdniekam kapenes, kas izsauca vispārēju "apbrīnu. Tās saglabājušās vēl šobaltdien. Sīs pa- kāpjveida kapenes ir pārejas forma no senajām valdnieku atdusas kapličām uz īstenajām piramīdām. Tās celtas nevis no ķieģeļiem, kā tas līdz tam laikam bija parasts Ēģiptē, bet gan no tēstiem akmens bluķiem.

Nākamajos gadsimtos Imhotepa slava nemitīgi auga. Pēcteču priekšstatos viņš izvērtās par diženu gudro, kas pārvalda dažādas mākas. Ikviens rakstu vīrs pirms zīmju Vilkšanas uz papirusa par godu Imhotepam noslacīja vairākas ūdens lāses no bļodiņas. Vēl vēlāk Imhotepu sāka identificēt ar dievu Ptahu, dažādu amatu dibinātāju un aizgādni. Beigu beigās Imhotepu atzina par Ptaha dēlu, tātad arī par dievu, lai gan vienmēr atcerējās viņa mirstīgos vecākus.

Pie amatiem tolaik pieskaitīja arī medicīnu (tam, bez šaubām, bija savs pamats), bet Imhoteps tika uzlūkots ari par ārstu aizgādni un dievu-izdziedinātāju. Vēlākos laikos to uzlūkoja pirmām kārtām par ārstējošo dievību. Uz viņa svētnīcu, kas atradās pie Memfisas, netālu no mums jau pazīstamā Serapiona, plūda svētceļnieku un vājnieku pūļi. Sā dieva tempļi tika celti arī citās Ēģiptes malās. Viņa pielūdzējus mēs sastapām, piemēram, jau Tēbās. Iekarojuši Ēģipti, grieķi tūdaļ atzina Imhotepu par viņu dieva-dziedinātāja Asklēpija identificējumu un pielūdza to tikpat dedzīgi kā autohtoni, tikai mainīja vārdu un sauca par Imutesu.

Imhotepa-Asklēpija pielūdzēji bieži vien pavadīja naktis viņa tempļos. Dievs parādījās sapņos, deva padomus, pavēstīja savu gribu un pat izdarīja operācijas. Saglabājušās pārāk daudzas tādu cilvēku liecības, kuri bija redzējuši dievu un tikuši brīnumainā kārtā izdziedināti, lai tās visas varētu nosaukt par izdomājumiem un neņemt vērā. Drīzāk jādomā, ka priesteri pakļāva slimos hipnozei vai arī iemidzināja ār narkotiku palīdzību un pēc tam izdarīja dažādas ārstnieciskas procedūras.

Acīmredzot Ptolemaju laikā ēģiptiešu valodā parādījās traktāts, kurā tika cildināta dieva Imhotepa varenība un diženums. Nedaudz vēlāk kāds grieķis, kurš dzīvoja, jādomā, Memfisā, nolēma pārtulkot šo nelielo sacerējumu dzimtajā valodā, lai Imhotepa slava izplatītos pa visu pasauli, Taču, kā autors atzinās priekšvārdā, kas saglabājies uz papirusa ruļļa, viņām nācies pārvarēt daudz grūtību:

«Es vairākus lāgus dzīros uzsākt pārcelšanu. Bet aizvien, kad darbs jau īsteni vedās, uzdevuma nozīmība

mani atvēsināja. Aiz tam, ka tikai dievi, nevis mirstīgi cilvēki var slavēt dievu brīnumainos darbus.»

Tā viņš ikreiz atlika sava cildenā nodoma izpildīšanu. Tas ilga trīs gadus. Pa to laiku, kā lasām tālāk, notika brīnumainas lietas:

«Šo treju gadu laikā mana māte smagi sirga ar drudzi, ko dievs viņai bija uzsūtījis. Kaut arī vēlu, tomēr pēdīgi atģidām, kas darāms, un kritām ceļos viņa priekšā, lūgdami pēc glābiņa. Viņš, būdams žēlsirdīgs pret visiem, parādījās sirdzējai sapnī un izdziedināja viņu ar vienkāršām zālēm. Mēs tencinājām savu glābēju, ««iedodami, kā tas pienākas, viņam upurveltes. Drīz pēc tam man piepeši izcēlās asa sāpe labajos sānos. Es nekavēdamies steidzos pie visu ļaužu aizgādņa. Viņš, kā aizvien būdams žēlsirdīgs, vēlreiz parādīja man savu laipnību.

Bija nakts. Visa dzīvā radība iegrimusi miegā, izņemot likstu piemeklētās būtnes. Man bija piemeties drudzis., Es raustījos konvulsijās, mani mocīja klepus un aizdusa, ko izraisīja sāpes labajos sānos. Galva bija smaga, galīgi izmocīts, es jau taisījos iemigt. Mana māte sēdēja man blakām, ne uz mirkli neaizdarīdama acis. Viņa juta līdzi savam bērnam; viņai jau no dabas bija jūtīga sirds. Tad māte pilnīgi negaidot ieraudzīja parādību; un tas nebija ne sapnis, ne nakts rēgs, jo acis ļViņai joprojām bija vaļā. Tiesa gan, viņa nevarēja saredzēt pilnīgi skaidri, tāpēc ka dieva parādīšanās viņu izbaidīja. Viņa redzēja pašu dievu vai viņa kalpu. Viņš bija daudz lielāks par parastu cilvēku, ģērbies smalkās, mirdzošās drānās; kreisajā rokā viņš turēja grāmatu. Viņš tikai divas trīs reizes noskatīja mani no galvas līdz kājām un pēc tam izgaisa.

Kad māte atguvās, viņa sāka mani modināt, lai gan pati vēl aizvien drebēja pie visām miesām. Sev par lielu pārsteigumu, viņa ieraudzīja, ka drudzis man pārgājis un es viss noplūdis vienos sviedros. Tad viņa godināja dievu, kas bija parādījies, pēc tam noslaucīja man sviedrus, un es piepeši jutos labāk.

Māte jau sāka stāstīt man par brīnumaino notikumu, bet es, aizsteigdamies viņai priekšā, pats izstāstīju visu,- ko viņa bija redzējusi, jo viss, ko māte bija redzējusi nomodā, man bija parādījies sapnī, kuru es it. kā būtu noredzējis.. .»77

ceļojums augšup pa Nīlu

Memfisā Kleopatra un Cēzars apmeklēja, bez šaubām, visas lielākās svētnīcas pilsētā un tās apkārtnē — Imhotepa, Ptaha, vērša Apija tempļus. Godinot svēto dzīvnieku, Cēzars sekoja Maķedonijas Aleksandra piemēram, un drīz vien atklājās, ka jau tobrīd viņš bija nodomājis arī citādā ziņā iet pasaules iekarotāja pēdās.

Augstais pāris apmeklēja acīmredzot arī Serapionu; Ptolemaju dinastijas valdnieki mēdza te ierasties bieži, daži te bijuši pat daudzkārt.

Nākamais svarīgākais posms ceļojumā uz dienvidiem bija Fajumas oāze. Sirmā senatnē, gandrīz divdesmit gadsimtus pirms Kleopatras valdīšanas laika, XII dinastijas faraoni cēla tur pilis, svētnīcas, piramīdas; atgādināsim, ķa oāze bija arī dieva Krokodila Suha pielūgsmes vieta. Kleopatras laikā senie arhitektūras pieminekļi varēja būt vēl saglabājušies, bet šodien no tiem pāri palikušas tikai nožēlojamas drupas. Atšķirībā no citiem Ēģiptes novadiem, kur par būvmateriālu tika izlietoti galvenokārt akmeņi, Fajumā arhitekti parasti izmantoja māla ķieģeļus, bieži vien neapdedzinātus.

Tuksnešu klajumos un klinšu kraujās iežmaugtā šaurā un garā Nīlas ieleja, tā dēvētā Augšēģipte, abās malās bija kā nosēta ar brīnišķiem arhitektūras un vēstures pieminekļiem. Tur bija dažādu dievu svētnīcas, kuras valdnieki un ticīgie no paaudzes paaudzē pilnveidoja un izdaiļoja. Ja ceļotāji gribētu apstāties katrā interesantā vietā, viņiem būtu vajadzīgi mēneši un gadi. Taču atsevišķās vietās nebija iespējams neiegriezties. Pirmām kārtām minama Abīda. Sajā pilsētā glabājās viena no lielākajām ēģiptiešu relikvijām — dieva Osīrija galva. (Kā zināms, dievu Osīriju nogalināja un sacirta četrās daļās Sets, un tikai ar sievas un māsas Isīdas gādību viņš augšāmcēlās.) Abīdā Osīrija templī notika grandiozas reliģiskas ceremonijas, kas pievilka neskaitāmus svētceļniekus. Senos laikos ne tikai faraoni, bet arī parastie" mirstīgie centās panākt, lai viņiem te būtu sava kapliča 'un vēl otra — kaut vai tukša kapvieta, jo tā, pēc ēģiptiešu ticējumiem, atvieglo augšāmcelšanos tālajā Riet- zemē, kur valda Osīrijs. Pēdējo Ptolemaju laikā Abīdas spožums jau bija nobālējis. Te vairs netika celtas jaunas ēkas un pat netika atjaunotas vecās. Bet tas, kas bija te būvēts daudzu gadsimtu gaitā, joprojām izraisīja apbrīnu.

Turpretī Dendera, kas atradās uz dienvidiem no Abi- das, atplauka tieši Ptolemaju valdīšanas laikā un ar šīs dinastijas gādību. Mīlestības, deju un mūzikas dievei Hathorai tur bija uzcelts liels templis; tā restaurācija un paplašināšana tika pabeigta pirms desmit gadiem, kad valdīja Flautists, bet sīkāki darbi — galvenokārt dekoratīvā apdare turpinājās vēl Romas impērijas laikā. Grieķi identificēja Hathoru ar Afrodīti, kaut arī dažos apgabalos Hathora tika attēlota ar govs galvu vai govs izskatā un skaitījās kapsētu aizgādne. Bija arī tāda pilsēta, kurā godināja govi Hesu, Hathoras un Isīdas iemiesojumu. Kad Hesa nobeidzās, tai tika sarīkotas lieliskas bēres, gluži tāpat kā Apijam vai Buhijam. Ir saglabājies dokuments, kurā priesteri lūdz finansu ministru izsniegt simt talantu mirru svētās govs mirstīgo atlieku iebalzamēšanai, pat steidzina viņu, jo tik ilgi nevarēšot uzmeklēt jaunu Hesu, kamēr šī nebūšot paglabāta.

Taču neviena no Kleopatras un Cēzara redzētajām svētnīcām līdzšinējā ceļojumā ne apmēru, ne greznības ziņā nevarēja mēroties ar Amona tempļiem Tēbās. Mēs tos jau pieminējām. Tāpat atzīmējām, ka Kleopatra savas valdīšanas pirmajā gadā apmeklēja Tēbas, pavadot svēto vērsi Buhiju uz Hermontīdu. Tagad viņa te ieradās otrreiz.

Nīlas rietumu krastā netālu no Tēbām atradās «mirušo pilsēta». Tuksneša malā stāvas klinšu grēdas pakājē bija uzceltas svētnīcas par godu faraoniem, kuru mūmijas atdusējās izcirstās dziļās velvēs. Pirmie Ptolemaju dinastijas valdnieki te bija uzcēluši vienu no skaistākajām svētnīcām Ēģiptē dievietei Hathorai — svētajai govij. īpašu uzmanību gan tolaik, gan arī vēlāk te saistīja divas gigantiskas — gandrīz divdesmit metru augstas statujas. Abas attēloja tronī sēdošu faraonu Amenhotepu III un apsargāja ieeju viņa svētnīcā. Turpretī grieķi apgalvoja, ka tie ir pieminekļi leģendārajam etiopiešu valdniekam Memnonam, kas bija kritis pie Trojas no Ahilleja rokas; tādēļ šīs statujas sauca arī par Memnona kolosiem.

Nevar droši apgalvot, vai jau Kleopatras laikā bija novērojama brīnumainā parādība, kas vēlāk, Romas impērijas pirmajos gadsimtos, pievilka tūristu masas. Pirmo liecību par šo «brīnumu» sniedzis Strabons, kas, kā jau atzīmējām, apmeklēja Ēģipti mazliet vēlāk — pēc divdesmit pieciem gadiem. Viņš raksta:

«Te ir divi kolosi. Viens vesels, turpretī otras statujas augšdaļa zemestrīcē nogruvusi. Runā, ka, vērojot šo statujas, daju, kura palikusi uz troņa, katru dienu vienu reizi varot sadzirdēt skaņu, kas atgādinot vieglu plaukšķi. Es pats, apmeklēdams šo apkaimi kopā ar Ailiju Gailu un viņa draugu un karavīru lielo svītu, dzirdēju šo troksni; tas atskanēja ap pulksten vieniem78 . Es tomēr nevaru droši pasacīt, vai šī skaņa nāca no pjedestāla — kolosa pamatnes vai no paša kolosa vai arī to radīja kāds no apkārtstāvošiem. Tā kā parādības cēlonis nav noskaidrots, labāk ir ticēt jebkuram citam pieņēmumam, tikai ne tam, ka šo skaņu rada klinšu bluķi.»79

Tomēr Strabona skepticisms šķiet nepamatots. Līdz mūsu dienām ir saglabājies desmitiem uzrakstu, kas ieskrāpēti akmenī. Visi kā viens — grieķu vai latīņu valodā — apgalvo: dzirdēju Memnonu! Šīs brīnumainās parādības cēlonis acīmredzot bijis pavisam vienkāršs: no zemestrīces statujas iekšienē radušās plaisas, un rītos, kad notika strauja temperatūru maiņa, no plaisām izplūstošais gaiss radīja šo savādo troksni. .

Turpinādami ceļojumu uz dienvidiem, Cēzars un Kleopatra acīmredzot iegriezās Hermontīdā un apmeklēja svētā vērša Buhija templi. Jādomā, ka šis templis izraisīja īpašu Kleopatras interesi, tāpēc ka vēlāk viņa lik6 te uzcelt altāri par godu dieva Monta sievai. Altāri greznoja bareljefs, kas reālistiski attēloja, kā dieviete dzemdē sffvam vīram dēlu. Šis sižets nebūt neliksies nejaušs, ja atcerēsimies, ka Kleopatra apmeklēja Hermontīdu pēdējos mātes cerību mēnešos. Iespējams, ka altāris uzcelts, izpildot solījumu, kas tika dots, lūdzot laimīgu cerību piepildīšanos.

Katrā pilsētā, pie kuras piestāja kuģis, dižciltīgo pāri, kā liecina daudzi dokumenti, sumināja milzīgi ļaužu pūļi, ievērojot noteiktu rituālu. Iedzīvotāju priekšgalā līdz ar pilsētas galvu un viņa galmu vienmēr atradās priesteri, tad nāca grieķi, kas dienēja armijā vai bija karaklausībai pakļauti, droši vien pilnā kaujas ietērpā; tiem sekoja dažādas izcelsmes ļaudis,, kuri nebija pastāvīgi pilsētas iedzīvotāji, tikai aiz viņiem blīvējās vienkāršā tauta vai arī ēģiptiešu zemnieki un vergi.

Valdniece Kleopatra bija ne tikai valsts galva, bet ar! dzīva dieviete, Isīdas iemiesojums. Tālab viņa visur tika godināta kā dieviete — tāpat kā visi lielākie svētumi. Viņai tika ziedoti upuri, viņu apvija vīraka dūmi, viņai tika teiktas priesteru lūgsnas, skandētas priesteru dziesmas. Milzīgo tempļu krēslā valdniece staroja, pacelta augstu pāri mirstīgo pūlim. Bet dižais romietis, pirmo reizi mūžā redzot šādu cilvēka-dieva godināšanu, droši vien klusībā nodomāja, ka nekaitētu arī pašam piešķirt savai varai dievības oreolu.

romiešu garnizons

Cēzars aizbrauca, Kleopatra palika viena, jo viņas desmitgadīgo brāli neviens neņēma vērā. Beidzot viņa bija sasniegusi mērķi, uz kuru neatlaidīgi tiekusies jau tik daudzus gadus. Bija piepildījušies sapņi pēc nedalītas varas. Bet ko tas bija maksājis! Ilgais karš bija nopostījis galvaspilsētu un galīgi izputinājis valsts saimniecību, kas arī pirms tam bija visai bēdīgā stāvoklī. Aleksandrieši uzskatīja, ka Kleopatra tikusi valdnieces godā tikai ar svešzemju atbalstu un noturas tronī tikai ar svešzemju karaspēku, kas atradās Ēģiptē. Iespējams, ka ārpus Aleksandrijas pārējo Ēģiptes pilsoņu attieksme pret valdnieci bija citāda. Visumā dažādās maiņas, kas notika Aleksandrijā, tauta uzņēma ar zināmu vienaldzību, jo tās dzīves apstākļi nekļuva labāki no tā, vai valdīja Ptolemajs XIII vai Kleopatra un Ptolemajs XIV. Ļoti iespējams arī, ka valdnieces reliģiskā politika, kas izpaudās dievietes Isīdas kulta atbalstīšanā, izraisīja zināmas simpātijas augstdzimušo ēģiptiešu vidū, nemaz jau nerunājot par priesteriem.

Cēzars atstāja Ēģiptē trīs leģionus, kuri uzskatāmi atgādināja sakāvi un ar savu atrašanos Aleksandrijā uzkurināja naidu pret valdnieci, nerunājot nemaz par to, ka tie bija smags slogs valsts kasei. Bet diktatoram bija pietiekami svarīgi iemesli, lai tos izvietotu Nīlas krastos. «Aleksandrijas kara» autors raksta par to bez aplinkiem, starp citu, centīgi noklusēdams Kleopatras vārdu: Cēzars gribēja palīdzēt valdniekiem nostiprināt varu, jo viņi, būdami uzticami Cēzara atbalstītāji, nevarēja cerēt uz pavalstnieku mīlestību, tāpat viņiem kā pavisam jauniem, pirms dažām dienām tronī nākušiem valdniekiem nevarēja būt nepieciešamās stingrās autoritātes. Vienlaikus Cēzars uzskatīja, ka tas atbildīs Romas impērijas cieņai un godam, ja šos uzticamos valdniekus aizsargās tieši garnizons; turpretī, ja viņi izrādītos nelojāli, šis pats garnizons varētu viņus saukt pie kārtības.80

Par leģionu komandieri Ēģiptē Cēzars iecēla kādu Ru- fionu. Tas bija viņa brīvlaistā dēls, tātad cilvēks, kas uz sabiedrības hierarhijas kāpnēm stāvēja tikai vienu pakāpienu augstāk par vergu. Daudzi romieši uzskatīja to par nedzirdētu izaicinājumu no diktatora puses. No laika gala, kopš pastāvēja Romas republika, par negrozāmu paradumu bija kļuvusi prasība, lai pat par atsevišķu leģionu komandieriem tiktu iecelti pilsoņi no augstākajiem sabiedrības slāņiem. Tāpat arī valdnieci varēja aizvainot tas, ka tieši Rufions izraudzīts par garnizona komandieri.

Bet Cēzars zināja, ko dara. Rufions piederēja pie viņa nama. Ar patronu viņu vienoja tik ciešas saites, ka nevarēja būt ne runas par nodevību. Komandiera zemā sabiedriskā izcelsme izslēdza arī varbūtību, ka viņš censtos realizēt pats savu politiku. Ja turpretī bagātajā Ēģiptē veselu trīs leģionu priekšgalā nostātos kāds ar augstdzimušu vārdu, kam būtu pietiekama autoritāte un sakari galvaspilsētā, tad būtu jābaidās, ka viņš pats gribēs izlemt dažādus jautājumus; viņš pat varētu zināmos apstākļos uzsākt karu pret Cēzaru, kas rādīja labu piemēru, kā var izmantot komandiera varu pār dažiem leģioniem, lai iegūtu varu pār veselu impēriju. Kas attiecas uz Kleopatru, tad tieši vienkāršais pašu mājas cilvēks varēja būt visdrošākais viņas sargs un uzraudzītājs. Romiešu aristokrāts bez bijības nolūkotos valdniecē, varbūt pat pamodinātu viņas interesi. Brīvlaistā dēls nevarēja modināt tādas aizdomas.

Beigu beigās patstāvīga valdīšana, pēc kuras Kleopatra tik neatlaidīgi bija tiekusies, izrādījās fikcija. Kas tā par patstāvību, ja vajadzēja rēķināties ar svešas zemes armijas karavadoni savā zemē? Agrāk izbaudīt neierobežotas varas tīksmi viņai neļāva Poteins, cilvēks, kas nāca no Aleksandrijas galma un no sava viedokļa bija uzticams valstij un dinastijai. Tagad vajadzēja piesargāties, lai neaizvainotu Rufionu, romieti, kas domāja tikai par savas valsts un sava maizestēva interesēm.

CĒZARA TRIUMFI

Ēģiptē bija daudz neatrisinātu problēmu. Vajadzēja sadziedēt karā cirstās brūces, uzlabot saimniecisko dzīvi, atjaunot iedzīvotāju uzticību valdniecei. Tomēr rodas tāds iespaids, ka Kleopatra nepavisam par to nedomāja. Augstāk par visiem valdnieces pienākumiem un uzdevumiem bija izvirzīts viens mērķis — saglabāt Cēzara mīlestību. Kā gan lai citādi izskaidro faktu, ka jau gadu pēc šķiršanās no diktatora viņa pameta savu valsti un aizcejoja uz tālo Itāliju — uz Romu, lai tur uzkavētos gandrīz divus gadus?

Aizbraucis no Aleksandrijas, Cēzars guva lielas uzvaras. 47. gadā viņš sagrāva Farnaka armiju Mazāzijā. Far- naka valsti Krimā ieguva Mitridats no Pergamas, kuram, kā atceramies, ar savlaicīgi atvestajiem palīgspēkiem bi ja lieli nopelni Aleksandrijas kara sekmīgā noslēgšanā. Tiesa gan, Mitridatam nebija lemts ilgi priecāties par iegūto valsti, jo viņš drīz vien krita no ienaidnieka rokas. Pēc tam uz neilgu laiku diktators atgriezās Romā un tad atkal devās karagājienā — šoreiz uz Āfriku, kur atradās senātam uzticama spēcīga armija. Ilgas kara darbības rezultātā Cēzars to sagrāva tikai 46. gada pavasari un iebrauca Romā kā triumfators. īsi sakot, viena mēneša laikā Cēzars svinēja četruls triumfus.

Pirmais — visgreznākais triumfs tika sarīkots sakarā ar Gallijas iekarošanu, kas bija noritējusi no 68. gada līdz 50. gadam. Procesijā gāja gūstā saņemtais gailu sacelšanās vadonis Verkingetorīgs, ko pēc tam, kā bija pieņemts, nožņaudza pazemes cietumā. Romas iedzīvotājus pārsteidza neparastā iluminācija: vakarā, kad Cēzars devās uz Kapitoliju, ceļu viņam apgaismoja neskaitāmas lāpas, kuras bija piestiprinātas uz ziloņu mugurām.81

Nākamais — Ēģiptes triumfs izraisīja pretrunīgas jūtasf prieku par to, ka skaistākā pilsēta pasaulē bija padevusies saujiņai romiešu karavīru, bet līdzjūtību pret valdnieka meitu Arsinoju, kura kā verdzene gāja kopā ar Ganimēdu pa priekšu uzvarētāja kaujas ratiem. Gājienu greznoja arī Ahilleja un Poteina portreti. Lai ari pazemota, Arsinoja tomēr varēja sevi uzskatīt par laimīgu, jo nepiedzīvoja Verkingetorīga likteni: viņa palika dzīva, turpretī Ganimēds, šķiet, tika nožņaugts,

Soļojot triumfa gājienā, leģionāri dziedāja drastiskas kuplejas par Cēzaru un Kleopatru. Pēc senas' romiešu tradīcijas triumfa dienā karavīri varēja, kā vien gribēja, izzobot karavadoni. Šā paraduma pamatā bija acīmredzot sens ticējums: ar triumfatora zobošanu novērsa no viņa dievu skaudību. Kuplejas par diktatoru un Ēģiptes valdnieci nav saglabājušās'līdz mūsu dienām, bet, spriežot pēc līdzīgu fragmentos saglabājušos sacerējumu satura un toņa/ tām vajadzēja būt diezgan frivolām. «Pilsoņi, sargājiet savas sievas — mēs vedam plikpaurainu meitu ģēģeri,» — vai kaut kas tamlīdzīgs.

Tautai patika, ka Cēzars, sasniedzis slavas un varenības visaugstākās virsotnes, ar humoru uzņēma zobgalības. Turpretī jāšaubās, vai tikpat augstsirdīgi tās panestu Kleopatra.

Trešais triumfs, kas tika svinēts sakarā ar uzvaru pār Farnaku, laužu atmiņā saglabājies galvenokārt milzīgā transparenta dēļ, uz kura bija lasāmi tikai trīs vārdi: «Veni — vidi — vici.»82 Tieši tā Cēzars ziņoja senātam par uzvaru Mazāzijā.

Visbeidzot — ar ceturto triumfu saistās kāda interesanta detaļa, ko karavadonis centās noklusēt. Kaut ari visi zināja, ka Cēzars Āfrikā bija sagrāvis romiešu armiju, par oficiālo triumfa iemeslu tika uzlūkota uzvara pār Numīdijas valdnieku Jubu. Tā kā pats valdnieks bija izdarījis pašnāvību, tad gājienā uz Kapitoliju tika vests viņa mazais dēls, ko arī sauca par Jubu. Zēnu atstāja dzīvu, viņš mācījās Itālijā, ieguva Romas pavalstniecību, bet vēlāk, pēc divdesmit gadiem, Cēzara mantinieks iesēdināja viņu Mauritānijas tronī un atdeva viņam par sievu Kleopatras meitu.

Ļoti iespējams, ka tieši Cēzara Āfrikas kampaņa bija par iemeslu drīzajam Ēģiptes valdnieces braucienam uz Romu. Proti, bija izplatījušās baumas, ka šā kara laikā diktatoram iepatikusies Einoja — Mauritānijas valdnieka Bogudas meita. Kleopatra droši vien gribēja pārliecināties, vai šī aizraušanās ir bijusi nopietna. Turpretī viņu nemaz neuztrauca tas, ka Cēzars bija precējies. Viņa sieva Kalpurnija, kaut arī vīrs visu laiku viņai bija'neuzticīgs un nemaz neslēpa savu neuzticību, mīlēja viņu ar visu sirdi un dvēseli. Viņa loti atšķīrās no tā laika romiešu sievām, kuras bieži mainīja virus un vēl biežāk mijākos.

kleopatra un mīlas dieve

Oficiālais mērķis Kleopatras vizītei Romā bija sabiedroto līguma noslēgšana starp abām valstīm. Tālab impērijas galvaspilsētā viņa ieradās kopā ar brāli, vīru un līdzvaldnieku Ptolemaju XIV, kam tolaik bija ne vairāk par divpadsmit gadiem. Starp citu, viņa neuzdrošinājās brāli atstāt Ēģiptē, kaut arī tur atradās romiešu leģioni. Viņas ienaidnieki varēja zēnu izzagt, pasludināt par vienīgo valdnieku un atkal izraisīt karu. Kleopatrai līdzi bija ari vienu gadu vecais dēls. Nevienam nebija šaubu, ka viņa tēvs ir Cēzars, bet oficiāli par to nerunāja.

Valdnieku pāri uzņēma ar pienācīgu godu. Diktators atdeva abu rīcībā savu ārpilsētas villu, kas atradās parkā Tibras labajā krastā Jānikula pakalnā.

Ēģiptes valdnieku pāris ieradās Romā 46. gada vasarā — jau pēc triumfālajām svinībām. Sis laiks iepriekš bija tā nolikts, lai Kleopatrai nebūtu jānolūkojas gājienā, ar ko viesmīlīgais namatēvs un viņas mīļotais svinēja uzvaru pār Ēģipti. Ar prieku viņa būtu skatījusi savu māsu Arsinoju, važās iekaltu, bet valdniece tika pasargāta no piedalīšanās šajās svinībās.

Jau pati Kleopatras parādīšanās izraisītu Impērijas galvaspilsētā dziļu un nelabvēlīgiu iespaidu. Ko tikai nemelsa par Cēzara romānu Aleksandrijā! Pavisam svaigā atmiņā vēl bija karavīru zobgalīgās kuplejas, bet svinības, kas tika sarīkotas tā paša gada 26. septembrī, izvērtās par īstu skandālu. Cēzars, jau vairākus gadus atrazdamies visaugstākā pontifika godā, atklāja par saviem līdzekļiem uzbūvēto Veneras Ciltsmātes svētnīcu. Pēc senas leģendas, Jūliju dzimta, pie kuras piederēja ari Cēzars, bija cēlusies no viņas — mīlas dieves. Uzcelt svētnīcu diktators bija apsolījis Farsalas laukos pirms kaujas ar Pompēja karaspēku. Par to stāsta viens no vēlākajiem vēsturniekiem:

«Pusnaktī, upurēdams Marsam, viņš piesauca arī Veneru, savu ciltsmāti, un apsolīja par pateicību uzbūvēt Romā svētnīcu, ja viņa nodrošinās uzvaru, palīd7ēs sasniegt spraustos mērķus. Kad zibens šautras atplaiksnī- jās pie debesīm no Cēzara nometnes puses un apdzisa virs Pompēja nometnes, Pompēja cīņu biedri apgalvoja, ka viņus no pretinieka puses piemeklēs kaut kas patīkams, turpretī Cēzars šo debesu zīmi iztulkoja tā: ar savu zibenīgo triecienu viņš apdzēsīs Pompēja slavu.»41 Varētu likties, ka svinīgā solījuma izpildīšana ir cēls un godājams darbs. Kas tad radīja sašutumu? Svētnīcā, turpat līdzās pašas dievietes statujai, bija novietota brīnišķa no zelta darināta Kleopatras statuja. Tātad sveš- zemnieci, ar kuras valsti nupat bija izcīnīts karš, Cēzar3 bija pacēlis gandrīz dievietes godāl

Kas lika diktatoram tik atklāti rādīt savas jūtas? Viņš taču apzinājās, kādu sašutumu izraisīs mīļākās apoteoze (visi zināja, ka Kleopatra bija viņa mīļākā). Visticama- kais šķiet šāds Cēzara rīcības izskaidrojums.

Kleopatra bija Cēzara dēla māte. Tādēļ arī viņu, Isīdas iemiesotāju Ēģiptē, vajadzēja Romā godināt līdz ai Venertļ, jo arī viņas asinis tagad plūst dievišķajā Jūliju dzimtā.

Divus mēnešus pēc Veneras Ciltsmātes svētnīcas iesvētīšanas, 46. gada vēlā rudenī, Cēzaram vajadzēja aizbraukt no Itālijas. Viņam bija atkal jādodas karā — šoreiz pret Spāniju.

kleopatra un vispasaules monarhija

Pireneju pussalā bija sapulcējušies Cēzara ienaidnieku karapulki Pompēja dēlu Seksta un Gnēja vadībā. Ar Gnēju Kleopatra bija iepazinusies pirms trim gadiem, kad viņš ieradās Aleksandrijā, lai lūgtu palīdzību karā pret Cēzaru. Jaunekli, kā jau teikts, karaliene apbūia; starp ievērojamiem romiešiem Gnējs bija viņas pirmais upuris un aizbrauca no Ēģiptes galvaspilsētas, vezdams sev līdzi tikai 50 kuģus un saujiņu karavīru. Tagad viņš devās karā, lai atriebtu tēva nāvi.

Cēzara prombūtne netraucēja Kleopatrai palikt Romā. Viņa neaizbrauca atpakaļ uz savu zemi, jo acīmredzot cerēja, ka cīņas nebūs ilgas un kuru katru dienu var gaidīt ziņu: veni, vidi, vici. Bet karš Spānijā ieilga uz daudziem mēnešiem. Izšķirošā kauja pie Mundas notika tikai 4.5. gada pavasarī. Sakautie Pompēja dēli paguva aizbēgt. Gnējs krita drīz vien pēc tam, bet jaunākais, Seksts, vēl turpināja cīņu daudzus gadus. Taču arī pēc pretinieku sagrāves Cēzars vēl nevarēja uzreiz atgriezties Romā. Vispirms vajadzēja ievest kārtību Spānijā, kas tolaik bija ļoti bagāta un biezi apdzīvota. Itālijā viņš atgriezās tikai 45. gada septembri, bet triumfs notika oktobri. Tātad šķiršanās no Kleopatras ilga deviņus mēnešus.

Beidzot visa impērija bija Cēzara rokās. Viņš tajā bija vienīgais valdnieks, diktatora vara viņam bija dota uz mūžu. Tagad, pieveicis iekšējos ienaidniekus, Cēzars varēja sākt kaldināt vēl drosmīgākus nākotnes plānus. Kleopatrai Cēzara nākotnes nodomos bija ierādīta ļoti svarīga, ja ne pati galvenā vieta. Droši vien jau Spānijas kara laikā viņš vēstulēs bija stāstījis viņai par savām galvu reibinošajām iecerēm, tūdaļ pēc diktatora atgriešanās tās kļuva visiem skaidras.

Tuvākajā nākotnē Cēzars bija iecerējis doties lielā karagājienā uz Austrumiem. Vispirms viņš gribēja iekarot Dākiju, kas pletās uz ziemeļiem aiz Donavas, respektīvi, tagadējo Rumāniju. Pēc tam viņš dotos pāri Eifra- tai pret partiešiem, kuri jau ilgus gadus nelika mierā impērijas austrumu robežu. Uzvarošā karagājiena beigās vajadzēja rasties milzīgai valstij, kas izplestos no Atlantijas okeāna līdz Indijai. Tā būtu vēl lielāka par Maķedonijas Aleksandra monarhiju, kas pastāvēja pirms trim gadusimtiem, jo tā neietvēra sevī rietumu zemes.

Protams, pasaules impērija tiktu pārvaldīta pavisam citādi nekā Romas republika, jo nebija domājams, ka tādā gigantiskā lielvalstī paliktu spēkā tie paši likumi un pastāvētu tās pašas organizatoriskās formas, kuras bija radušās Romas pilsētvalsts apstākļos. Cēzars nemaz neslēpa, ka uzskata republikas iekārtu ne vien par novecojušu, bet pat par atmirušu. Viņš teica bez aplinkiem:

—• Republika ir tukša skaņa, bez miesas un asinīm!84

Tikai pēc austrumu parauga izveidota monarhija atbilstu diktatora plāniem un ambīcijai. Turklāt arvien vairāk kļuva nomanāms, ka Cēzars vēlas, lai viņu pasludina par monarhu. Būdams izveicīgs un cinisks poli- liķis, viņš centās visu izkārtot tā, lai pati tauta grieztos pie viņa ar lūgumu uzlikt galvā diadēmu. Taču tauta, kas vienmēr un visur ir daudz gudrāka, nekā valdniekiem šķiet, izrādīja šajā ziņā apbrīnojamu neattapību un pat nevēlēšanos, lai gan no Cēzara draugu puses netrūka ne uzmudinājumu, ne mājienu.

Par valdnieka sievu vajadzēja kļūt likumīgai valdniecei, kuras dzīslās ritēja senas dinastijas asinis, — Klecn patrai. Ēģiptes valdniece, atrazdamās tronī blakus Cēzaram, reprezentētu pasaules monarhijas Austrumu un grieķu zemes. Abu bērns Ptolemajs Cēzars būtu visu Austrumu un Rietumu tautu tradīciju un varenības īstenais mantinieks.

Kaldinot šos plānus, Cēzars tomēr nedomāja šķirties no Kalpurnijas. Tālab (to vēlāk darīja zināmu viens no viņa tuvākajiem draugiem) Cēzars izstrādāja likumprojektu, kurš deva viņam tiesības uz poligāmiju «pēcnācēju vairošanai». Šis likums vienlaikus viņam atļautu legāli adoptēt bērnu, ko Kleopatra jau bija dzemdējusi.

Būtu jābrīnās, kādēļ Kleopatra uzkavējās tik ilgi ārpus savas valsts, kas pēc pēdējiem triecieniem bija īpaši aprūpējama. Taču visu šo plānu gaismā šķietamā vienaldzība pret Ēģiptes aktuālajām vajadzībām ir gluži saprotama. Ja jau Kleopatrai vajadzēja kļūt pasaules valdniecei, tad varēja taču kādu brīdi tik dižena mērķa vārdā nelikties zinis par vienas valsts likteni — vēl jo vairāk tādēļ, ka Ēģipte, jo sevišķi Aleksandrija ļoti" daudz iegūtu sakarā ar pasaules monarhijas izveidošanos. Par tāc . galvaspilsētu, kā bija zināms jau no ļaužu valodām, kļūtu Aleksandrija. Tas nozīmē, ka tā pati Aleksandrija, kuras iekarošanu nesen triumfāli bija atzīmējis Romas karavadonis, iegūtu Romas, bet Ēģipte — Itālijas vietu. Tā pavisam bez asins izliešanas tiktu gūta galīga uzvara un netiktu paradoksāla mainīšanās lomām.

To visu varētu nosaukt par fantastu sapņiem. Tā mēs uz to skatāmies pēc divdesmit gadsimtiem, zinādami, kā risinājās tālākie notikumi. Bet tolaik, tajās neparastajās dienās, kad visa impērija gulēja Cēzaram pie kājām, šie plāni rādījās citādi, to realizācija likās iespējama un tuva. Pati Kleopatra tos ņēma nopietni. Būdama droša par Cēzara aizgādību, viņa izturējās jau kā valdniece un viņa sieva, turklāt arī pret visievērojamākajiem romiešiem. Par to pārliecinājās Cicerons.

KLEOPATRA UN CICERONS

«Es neieredzu valdnieci. Amons, kas galvoja par to, ka var ticēt viņas dotajam vārdam, zina labi, ka man ir pilnas tiesības to teikt. Es taču lūdzu viņu palīdzēt zinātniskajā ==> manis cienīgā darbā. Es varētu par to runāt pat tautas sapulcē. Es pārliecinājos ari, ka Sāra (nerunājot nemaz par to, ka viņš ir vienkārši slaists) izturas pret mani nekaunīgi. Es tikai vienu reizi redzēju viņu manās mājās. Pieklājīgi apvaicājos, kas viņam vajadzīgs, uz ko viņš man atbildēja: «Es meklēju Atikul» Bet par to, kādu uzpūtību parādīja pati valdniece, kad viņa dzīvoja dārzos aiz Tibras, nespēju pat domāt bez skaudrām sāpēm.»85

Lai saprastu, cik dziļš aizvainojums slēpjas šajos vārdos, jāatzīmē, ka tie ņemti no Cicerona vēstules, kas rakstīta jau vairākus mēnešus pēc Kleopatras aizbraukšanas no Romas; laiks, kā redzams, nespēja nogludināt aizvainojumu. Pats atgadījums, par kuru Cicerons runā aplinkus, droši vien bija šāds:

'45. gadā, varbūt 44. gada sākumā tālredzīgais un piesardzīgais Cicerons apmeklēja Kleopatru viņas villā. Viņš gribēja personiski stādīties priekšā sievietei, kura baudīja tik lielu diktatora labvēlību. Par apmeklējuma ieganstu tika izmantots lūgums palīdzēt saņemt kādu retu grāmatu, kas bija ārkārtīgi nepieciešama, lai papildinātu filozofisko traktātu, pie kura viņš patlaban strādāja; Kleopatra varētu dot rīkojumu, lai to atgādā no Aleksandrijas bibliotēkas, kurā bija pieejams gandrīz viss, kas jel kad uzrakstīts grieķu valodā. Audiences laikā Kleopatra laipni uzklausīja senatora lūgumu un lika vienam no saviem galminiekiem Amonam gādāt par lūguma izpildi. Bet tas, kaut ari bija devis solījumu-, nelikās par prasīto grāmatu ne zinis. Kāds cits no valdnieces galminiekiem Sāra, ienākot Cicerona mājās, pat neapjautājās pēc saimnieka, bet gan meklēja savu draugu Atiku.

Tanī laikā Cicerons patiešām daudz lasīja un rakstīja. Romā vairs nekūsāja tā spriegā politiskā dzīve, kas līiz šim visvairāk viņu bija aizrāvusi. Patlaban lēmumi tika pieņemti nevis senāta sēdēs un tautas sapulcēs, bet gan diktatora personiskās villas apartamentos. Viņa brīvlaistie nozīmēja vairāk nekā valsts amatpersonas. Nav jābrīnās, ka šajā situācijā cienījams un izglītots cilvēks vēlējās rast mierinājumu literārajās un filozofiskajās studijās, senlaiku prātnieku zinībās. Viņš tikai gribēja, lai šis garīgais darbs ari būtu sabiedriski nozīmīgs. Cicerons rakstīja:

«Kad pēdīgi tapu pilnīgi vai vismaz tādā mērā brivs no grūtajiem advokāta un senatora pienākumiem, tad es, Brut, ar Tev piemītošo karsto dedzību ļāvos tām zinātniskajām alkām, kuras bija saglabājušās manā dvēselē, lai gan tikai aktuālie notikumi tās bija atvirzījuši tālākā plānā. Sīs alkas, kas ilgu laiku bija atstātas novārtā, atdzima manī no jauna. Ņemot vērā, ka dažādu zinātņu jēdzieni un principi, kuri attiecas uz pareizu rīcību, ir ietverti viedajā zinātnē, ko sauc par filozofiju, es apņēmos šo zinātni skaidri izklāstīt latīņu valodā.»

Sie vārdi ņemti no ievada darbam — «Tuskulas sarunas»86 . Sarunas risinās Cicerona villā Tuskulā netālu no Romas, Albāņa kalna nogāzē. Tur bieži sapulcējās vioa draugi Marks Bruts, Trebatijs, Kurtijs, atnāca arī meitasvīrs Dolabella. Iedomātās Tuskulas sarunas par praktiskās filozofijas pamatprincipiem Cicerons ietvēra piecās grāmatās. Ļoti iespējams, ka tieši tanī laikā, kad tapa šis darbs, viņš griezās pie Kleopatras ar lūgumu dot rīkojumu atsūtīt no Aleksandrijas kāda sena domātāja traktātu, jo būtībā sarunas ir tikai seno grieķu filozofu, dažādu skolu pārstāvju uzskatu parafrāze un populārs izklāsts.

Pirmajā sarunā aplūkots jautājums par dvēseles nemirstību. Cicerons aizstāv uzskatu, ka miesas iznīkšana vēl nav visas cilvēka personības gals. Turpretī oponents izsaka domu, ko atzina daudzi, proti, ka nāve ir Jaunums, tāpēc ka tā ved nebūtībā. Tālajā Ēģiptē šo pašu atziņu drīz vien atkārtoja savā kapa uzrakstā virspriestera Pšereni-Ptaha sieva Ta-Imhotepa.

marta idas87 un Kleopatra

44. gada 15. aprīlī Cicerons savam draugam Atikam rakstīja: «Valdnieces bēgšana mani neapbēdina.»88 Nedaudz vēlāk, tā paša gada 11. maijā, viņš draugam jautāja: «Es gribētu uzzināt kaut ko vairāk par Ēģiptes valdnieci, tāpat par to Cēzaru.»

Kleopatra, tāpat «tas Cēzars», proti, viņas dēls, patiešām jau bija aizbraukuši uz Ēģipti. Tibras krastos, kur bija aizvadīti gandrīz divi gadi, viņi vairs nevarēja palikt. Ilgāka uzkavēšanās Romā varēja abiem kļūt ļoti bīstama, tādēļ ka nebija vairs varenā aizgādņa. Nāka- mals pasaules monarhijas valdnieks, nākamais Kleopatras virs, ar ko viņa dalītu troni, bija saļimis bez dzīvības senāta sēžu zālē uz grīdas 15. martā. Sazvērnieki, bruņoti ar dunčiem un zobeniem, nogalināja viņu, ievainodami ar divdesmit trim dūrieniem. Slepkavas, kuru vidū bija daudz diktatora draugu, vadīja Marks Bruts un Gājs Kasijs. Viņi nogalināja Cēzaru, lai glābtu republiku, respektīvi, tās līdzšinējo iekārtu. Viens no galvenajiem iemesliem, kas lika sazvērniekiem rīkoties ātri, bija jautājums, kas attiecās uz Kleopatru: diktatora mīlestība pret viņu, kā ari bailes no tā, ka drīzā nākotnē viņa kļūs par valdnieci impērijā, kuras galvaspilsēta būs Aleksandrija. Kleopatra pati bija netieša marta īdu vaininiece un pati satrieca savas lielās cerības.

Ēģiptes valdniecei Cēzara nāve nozīmēja ne tikai visu viņas šķietami fantastisko, bet jau realizācijai sagatavoto plānu sabrukumu. Tagad bija jāglābj, kas vēl glābjams — varbūt pat dzīvība. Kleopatra zināja, ka viņai Romā Ir daudz ienaidnieku —- sevišķi starp senatoriem. Daudzus viņa bija aizvainojusi ar augstprātīgo izturēšanos. Cicerons nebūt nebija vienīgais. Arī savā zemē, galvenokārt Aleksandrijā, viņai vajadzēja rēķināties ar iedzīvotāju dajas nelabvēlīgu attieksmi. Bez tam tur atradās trīs romiešu leģioni. Vai tie viņu aizsargās tāpat kā Cēzara laikā vai arī, ja vajddzēs, izpildīs pavēli, kāda var pienākt kuru katru brīdi no Romas: gāzt valdnieci no troņa un valsti iekļaut" impērijas sastāvā kā jaunu provinci. Romieši savā naidā pret Kleopatru viegli varēja realizēt šo likumu, pamatojoties uz projektiem, kuri tika apspriesti jau viņas tēva valdīšanas laikā.

Tikai viens fakts varēja zināmā mērā mierināt valdnieci, un proti — pašā Romā situācija bija neskaidra. Sazvērniekiem likās, ka vajag tikai nogalināt diktatoru (viņi sauca to par «tirānu»), lai atgrieztos vecā kārtība, kas viņu priekšstatos saistījās ar pilnīgu brīvību. īstenībā pavisam drīz kļuva redzams, ka eksistē noslepkavotajam uzticami grupējumi un ka senāts īsti nezina, ko darīt. Cēzara bērēs, 20. martā, izcēlās draudīgi nemieri. Diktatora slepkavas izrādījās apdraudēti un bija spiesti bēgt no Romas.

Cicerons. atrazdamies tolaik ārpus Romas, par Kleopatras «bēgšanu» uzzināja tikai aprija vidū; no tā var secināt, ka valdniece neaizbrauca no galvaspilsētas tūlīt pēc marta Idām. Par spīti draudošajām briesmām, viņa vēl kādu laiku uzkavējās Romā, lai sekotu notikumu attīstības gaitai. Bet bēru ceremonija sagādāja viņai nepatīkamu pārsteigumu. Antonijs forumā nolasīja mirušā testamentu. Cēzars adoptēja un iecēla par galveno mantinieku savas māsas deviņpadsmitgadīgo mazdēlu Gāju Oktāviju. Turpretī īstais diktatora dēls, trīsgadīgais Ptolemajs Cēzars, vispār netika pieminēts.

Šis noklusējums, ko Kleopatra nezināja un ko droši vien pat nebūtu varējusi saprast, izrietēja gluži vienkārši no tā, ka Cēzars, romietis un romiešu diktators būdams, savā romiešu testamentā vispār nedrīkstēja minēt personas, kuras no juridiskā viedokja piederēja It kā pie citas pasaules; viņš to nedrīkstēja darīt politisku un tāpat arī formālu iemeslu dēļ. Plānus, kuri bija saistīti ar Ēģiptes valdnieci un viņas dēlu — viņa vienīgo dēlu! — Cēzars bija nodomājis realizēt pavisam citādā veidā un citā plāksnē — ārpus Romas valsts legālajiem likumiem.

Ar katru dienu skaidrāk kļuva redzams, ka impērijā uzliesmos pilsoņu karš karš par Cēzara mantojumu. Jau bija samanāmi galvenie pretinieki, starp kuriem sadursme nebija novēršama. Pirmām kārtām — Cēzara slepkavas un senāta piekritēji. Otrkārt, tie, kuri ārēji izlikās uzticami senajai iekārtai, bet paši tīkoja ieņemt diktatora vietu. Tad vēl Cēzara jauniņais adoptētais dēls Gājs Oktāvijs, ko iesauca par Oktaviānu. Kaut arī sākumā neviens viņu neņēma vērā, viņa paša attieksmē pret savām mantinieka tiesībām nebija jaušama ne mazākā vieglprātība.

Kleopatra nedrīkstēja kavēties. Vajadzēja atgriezties Ēģiptē un tur nogaidīt, kamēr norimst vētra,

TREŠĀ DAĻA

ANTONIJS UN KLEOPATRA

.

kleopatra un cezara dēli

Pēdējais mums zināmais ēģiptiešu dokuments, kurā parādās formula: «Kleopatras un Ptolemaja, Tēvu mīlošo dievu valdīšanas laikā,» ■— rakstīts pilsētā Oksir rinhā 44. gada 26. jūlijā. Tolaik valdnieces jauniņais brālis un vīrs Ptolemajs XIV bija vēl dzīvs vai arī vēl nebija pienākušas vēstis par viņa nāvi. Jādomā, ka viņā atvadījās no šīs pasaules un aizceļoja uz skumjo Riet- zemi 44. gadā, droši vien vasarā, būdams tolaik ne vairāk kā četrpadsmit gadu vecs.

Senos laikos runāja, ka Kleopatra likusi viņu noindēt. Ļoti iespējams, ka tā tas arī notika, lai gan pārbaudīt un pierādīt to nav iespējams. Situācijā, kāda tolaik bija izveidojusies, jaunais Ptolemajs Kleopatrai bija bīstams. Kuru katru brīdi kāds no grupējumiem Romā vai arī pašā Aleksandrijā varēja pieprasīt, lai valdniece atkāpjas no troņa un nodod varu vīram. Bet, ja arī Kleopatra nebūtu vainojama zēna nāvē, Ijad tomēr pavisam droši var teikt: Ptolemajs XIV nomira tieši tad, kad tas bija ļoti vajadzīgs viņa māsai un sievai.

Tūlīt pēc sēru ceremonijas Kleopatra paņēma sev jaunu līdzvaldītāju, jo pēc dinastijas parašas, kas jau bija kļuvusi par svētu tradīciju, sieviete nedrīkstēja valdīt viena* Pat ja nebūtu tāda noteikuma, šajā gadījumā otra valdnieka pieaicināšana atbilda tieši Kleopatras gribai; lldz- valdītāja godā tika iecelts viņas un Cēzara dēls. Kā monarham pieklājas, viņš saņēma titulus: Ptolemajs Cē- zars, Filopators, Filometors —• Tēvu mīlošais dievs, Māti mīlošais dievs. Otrais pievārds neprasa ipašu tulkojumu, turpretī pirmais pasvītroja visas pasaules priekšā, ka tieši Ptolemajs, nevis Oktaviāns ir Cēzara dēls.

Ptolemajs XV bija senās dinastijas pēdējais vīriešu kārtas pārstāvis. Sieviešu līnijā to pārstāvēja vēl tikai Kleopatra un Arsinoja. Valdniece vērīgi uzmanīja katru māsas soli, jo viņa, protams, joprojām uzturējās ārpus Ēģiptes robežām — Itālijā vai Mazāzijā; Arsinoja varēja kļūt par Ieroci Ienaidnieku rokās, kā tas vienreiz jau bija noticis Aleksandrijas kara laikā.

Acīmredzot drīz pēc Ptolemaja Cēzara kronēšanas Denderā dievietes Hathoras svētnīcā uz dienvidu sienas bija iekalts liels skulpturāls bareljefs, kas saglabājies līdz mūsu dienām; tanī attēlota valdniece ar dēlu dievu priekšā; centrā iekomponēta dievietes Hathoras figūra. Diemžēl bareljefs darināts parastajā nosacītajā senēģip- tiešu stilā bez portretiskās līdzības ar prototipiem. To, ka bareljefā atveidota tieši Kleopatra ar dēlu, nevis citas personas no Ptolemaju dinastijas, var noteikt tikai pēc hieroglifu uzrakstiem. Tamlīdzīgi bareljefi un gleznojumi greznoja tanī laikā arī citus ēģiptiešu tempļus. Kleopatra tādā veidā turpināja attīstīt gudro politiku, ko sāka piekopt jau kopš sava pirmā valdīšanas gada: viņa demonstrēja pieķeršanos ēģiptiešu dieviem, lai tuvinātos saviem pavalstniekiem, kas bija vienīgais spēks, uz ko varētu paļauties katastrofas gadījumā.;

Bet situācija Romā ar katru dienu kļuva komplicētāka. Sākās pilsoņu karš. 4'4. gada rudenī un nākamā gada pavasarī no vispārējā haosa nodalījās divi lieli grupējumi.

Austrumu provincēs koncentrēja spēkus Cēzara slepkavas Gāja Kasija un Marka Bruta vadībā. Viņi pasludināja sevi par senāta atbalstītājiem un, nekautrīgi aplaupīdami provinces iedzīvotājus, vāca līdzekļus cīņai pret ienaidniekiem. 44. gada rudenī Itālijā notika atklāta šķelšanās starp Marku Antoniju un senātu. 43. gada pavasarī jaunais Oktaviāns ar senāta piekritēju karaspēku sakāva Marka Antonija armiju—^ un viņš aizbēga pāri Alpiem uz Galliju. Turpretī Oktaviāns, kas līdz šim bija izrādījis uzticību senātam, tūlīt pēc uzvaras nometa masku. Viņš sāka realizēt savu politiku 43. gada pavasari —i pieprasīja, lai viņu ievēlētu par konsulu, lai gan viņam vēl nebija 20 gadu. Senātam vajadzēja piekāpties, jo Oktaviāna rokās bija karaspēks.89 Kļuva skaidrs, ka Cēzara adoptētais dēls grib pārņemt visu viņam novēlēto mantojumu m ne tikai vārdu un īpašumu, bet ari stāvokli valstī.

Oktaviāna neizmērojamā godkārība un galvu reibinošā karjera nevarēja patikt Kleopatrai m jo vairāk tādēļ, ka viņš sevi dēvēja par Cēzara dēlu. Bet tie bija tikai pirmie Oktaviāna panākumi. 43. gadā vēl neviens nevarēja paredzēt, ka Oktaviāns noturēsies pie varas, jo viņam bija daudz atklātu un apslēptu ienaidnieku: Antonijs, senāts, Cēzara slepkavas.

kleopatra un doiabella

Pats par sevi saprotams, ka Ēģiptes valdnieci vairāk interesēja notikumi tuvākajās kaimiņzemēs nekā tālajā Itālijā. Arī Austrumos risinājās cīņa starp vairākiem romiešu grupējumiem. Nebija nekādu cerību, ka bagātajai valstij Nīlas krastos izdosies saglabāt neitralitāti.

Jau 43. gada sākumā pie Kleopatras ieradās Gnēja Dolabellas sūtņi. Tas bija jauns politiķis, kādreizējais Cēzara cīņu biedrs, vēl pavisam nesenā pagātnē Cice- rona znots. Pēc diktatora nāves dažu mēnešu laikā viņš vairākkārt mainīja savus politiskos uzskatus atkarībā no tā, kas varētu nodrošināt drīzāku izvirzīšanos. Sākumā viņš piekļāvās Cēzara slepkavām. Pēc tam pārgāja Antonija pusē. Tad atkal deklarēja savu uzticību senātam. Beigās devās uz Austrumiem, lai uzņemtos viņam jau agrāk uzticētos Sīrijas vietvalža pienākumus. Ceļā Do- labella atkal sevi pasludināja par diktatora slepkavu ienaidnieku. Vienu no tiem — Treboniju viņš nodevīgā kārtā nogalināja; Trebonija nocirsto galvu karavīri izklaidējoties spārdīja kā bumbu. Senāts pasludināja Do- labellu par tēvzemes ienaidnieku, bet viņš izturējās aizvien patvarīgāk, izlaupīja pilsētas un gatavojās karam ar Kasiju, kurš pa to laiku bija sagrābis Sīriju.

Ēģiptē esošie romiešu leģioni godkārīgajam politiķim varēja noderēt par izšķirošu papildspēku. Viņš griezās pie valdnieces ar lūgumu atsūtīt šos leģionus, tāpat arī kuģus. Varēja gaidīt, ka Kleopatra, kas bija Cēzaram tik tuva, neatteiksies sniegt atbalstu cilvēkam, kas grib atriebt viņa nāvi. Dolabella patiešām nebija maldījies. Valdniece piekrita visam. Viņa prasīja tikai vienu — lai Dolabella atzītu viņas dēlu par likumīgu Ēģiptes valdnieku. Īstenībā Dolabellam tolaik nebija nekādas noteicošās lomas, bet uzvaras gadījumā dotajam vārdam būtu liels svars.

Kleopatras gatavība sniegt palīdzību uzmundrināja jauno karavadoni. Viņš bezbailīgi iebruka Sīrijā, lai gan veda aiz sevis tikai divus leģionus, bet viņa pretiniekam

Kasijam bija astoņi leģioni. Ari Kleopatra nekavējās. Martā karaspēks no Ēģiptes pa sauszemi devās uz Sī- riju. Kasijs laikus tika brīdināts un aplenca to jau Pa- lestīnā. Viņam bija divkārtējs pārsvars, tādēļ no Ēģiptes nākošie leģioni nemaz nemēģināja pretoties un tūdaļ pārgāja viņa pusē. Tā valdnieces labā griba pavērsās pret to, kam viņa gribēja palīdzēt. Dolabellam būtu bijis labāk, ja šie leģioni būtu palikuši Ēģiptē.

Spēcīgas armijas priekšgalā Kasijs devās uz Sīrijas pilsētu Laodikeju, kur bija nocietinājies Dolabella. Tā kā Laodikeja bija ostas pilsēta un Dolabellam bija diezgan stipra flote, kurai varēja atsteigties palīgā ēģiptiešu papildspēki, viņš nezaudēja cerības. Kleopatra tik tiešām bija arī gatava sniegt solīto palīdzību, bet ēģiptiešu kuģus aizturēja Aleksandrijā nelabvēlīgi vēji. Kipras viet- valdis, neprasot valdnieces atļauju, nosūtīja savus kuģus Kasijam.

43. gada vasarā Aleksandrijā pienāca vēsts, ka Laodikeja kritusi. Dolabellu nodeva viņa paša karavīri, uzskatīdami, ka stāvoklis ir bezcerīgs. Virsnieki atvēra vārtus un ielaida aplencējus pilsētā. Visu pamestais karavadonis lūdza kādu no savas apsardzes karavīriem, lai nocērt viņam galvu.

Tā krita trešais ievērojamais romietis (pēc Cēzara un Pompēja), kas bija atradis kopīgu valodu ar Kleopatra.

kleopatra un kasijs

Kad Laodikeja jau bija aplenkta, Kasijs griezās pie Kleopatras ar lūgumu pēc palīdzības. Valdniecei bija grūti izšķirties, ko darīt: visi zināja, ka viņa atbalsta Dolabellu. Līdz šim Kleopatra bija varējusi palikt ēnā, ārēji radot iespaidu, it kā pastiprinājumi Dolabellam būtu sūtīti bez viņas ziņas un piekrišanas: ne jau viņa, bet gan romiešu virsnieki komandēja leģionus. Tagad, kad Kasijs griezās pie Kleopatras ar lūgumu, viņai vajadzēja dot skaidru atbildi, kā pusē viņa atrodas. Atteikt Kasijam? Tas nozīmētu deklarēt savu naidīgumu un viņa uzvaras gadījumā varētu dārgi maksāt Ēģiptei. Aizsūtīt kaut saujiņu karavīru? Tas izraisītu naidu Cēzara atriebēju nometnē un vispārēju nicinājumu par nodevību mīlestībā, ko zināja visa pasaule.

Valdniece atrada tikai vienu izeju: palīdzību nesniedza, par iemeslu minot badu un sērgu, kas plosās Ēģiptē* Bet, kā redzējām, viņa neuzdrošinājās arī izsūtīt kuģus aplenktajam Dolabellam, likdama izplatīt baumas, ka floti aizturējuši nelabvēlīgi vēji. Tomēr Kasijs izšķaida roja atteikumu kā naidīguma izpausmi un drīz pēc Lao- dikejas ieņemšanas sāka gatavoties karagājienam uz Ēģipti. Viņš gribēja iekarot šo valsti un sodīt valdnieci*

No stratēģiskā viedokļa šis plāns bija pareizs. Ēģipte varēja noderēt par maizes klēti Kasija un Bruta armijai, bet tās iekarošana nelikās sevišķi grūta. Pēc tam kad romiešu leģioni bija atstājuši Ēģipti, Kleopatras ziņā nebija lielāka karaspēka. Aleksandrijā gan atradās galma apsardzes gvarde, pa visu valsti bija izkliedēti garnizoni, bet to kaujas spējas bija visai zemas. To uzskatāmi bija parādījis Aleksandrijas karš pirms pieciem gadiem, kad Cēzars ar romiešu kareivju sauju daudzus mēnešus spēja atsist izmisīgus uzbrukumus, kuros devās desmitiem tūkstošu cilvēku..

Tomēr Kasijs nedevās uz Ēģipti. Gandrīz vai pašā pēdējā brīdī no Bruta pienāca lūgums ierasties pie viņa Mazāzijā. Laodikejas iekarotājs ar lielu nepatiku atteicās no sava Ēģiptes iekarošanas plāna. Tomēr viņš paklausīja drauga aicinājumam un devās nevis uz dienvidiem, bet gan uz ziemeļiem. Virzīdamies gar Mazāzijas dienvidu piekrasti, Kasijs nežēlīgi izrēķinājās ar pilsētu Tarsu Kilikijā, uzlikdams tai nodokli tūkstoš pieci simti talantu apmērā par šķietami sniegto palīdzību Dolabnl- lam. Lai savāktu šo summu, iedzīvotāji atdeva visas savas vērtslietas; kad vēl tā bija par maz, pilsētas valdnieki sāka pārdot brīvos cilvēkus, vispirms zēnus un meitenes, pēc tam sievietes un pat sirmgalvjus. Daudzi tarsieši izdarīja pašnāvību. Kasijs, parādot lielu žēlsirdību, atlaida iztrūkumu tikai tad, kad pilsētas iedzīvotāji jau bija galīgi iztukšoti.

43. gada rudenī Bruts un Kasijs sastapās Smirnā. Kādēļ Bruts tik steidzīgi izsauca Kasiju? Kāds iemesls lika Kasijam atteikties no Ēģiptes iekarošanas? Galvenais bija vēstis, kas nāca no Itālijas. Kā jau tika teikts, 43. gada pavasarī Antonijs cieta sakāvi un aizbēga pāri Alpiem uz Galliju, kur viņa draugs Marks Lepids bija vietvaldis. Nedaudz vēlāk, tieši tad, kad Kasijs aplenca Laodikeju, Oktaviāns panāca, ka senāts un ta'utas sapulce ievēlēja viņu par konsulu. Līdz ar to Brutam un Kasijam vajadzēja pārskatīt savu programmu un taktiku. Tagad par viņu ienaidnieku bija kļuvis nevis Antonijs, bet gan Cēzara adoptētais dēls.

Acīmredzot tieši apspriedes laikā Smirnā no Itālijas pienāca vēl satraucošākas vēstis. Pakļaujoties karaspēka spiedienam, Oktaviāns bija noslēdzis savienību ar saviem līdzšinējiem ienaidniekiem Antoniju un Lepidu. Tā radās otrs triumvirāts, kas pārvaldīja republiku. Par savu galveno uzdevumu viņi deklarēja Cēzara nāves atriebšanu. Senāts un tautas sapulce kļuva par paklausīgu ieroci viņu rokās — apstiprināja visu, ko triumvirāts vēlējās. Cēzara slepkavas pasludināja par tēvzemes ienaidniekiem. Pilsētā valdīja terors. Parādījās pro- skripcijas — ārpus likuma pasludināto cilvēku saraksti. Bija gaidāms, ka nākamajā gadā triumviru armija dosies uz Austrumiem.

Apspriedes gaitā Smirnā tika pieņemts Kasija priekšlikums. Tā kā triumviri tik drīz nepagūs pārcelties pāri Adrijas jūrai, tuvākajos mēnešos jānostiprina aizmugure. Jāiekaro tās valstis, kuras atbalsta cēzariešus.

Atbilstoši šim lēmumam Kasijs devās uz Rodas salu, ieņēma un izlaupīja tās galveno pilsētu. Bruts pa to laiku tikpat nežēlīgi rīkojās Līcijā.

bads un epidēmija

Kādēļ Kasijs tolaik neuzbruka Kleopatrai? Nebija taču ne mazāko šaubu, ka valdniece neieredz Cēzara slepkavas. Bez tam viņai bija liela flote, lielāka par Līcijas un Rodas floti kopumā, ar ko viņa varētu atbalstīt tri- umvirus. Kādēļ tad Kasijs pēc Smirnas konferences nerealizēja savu agrāko plānu?

Pirmkārt, bija jau par vēlu to darīt. Pat straujš un sekmīgs karagājiens uz tik plašu valsti kā Ēģipte turpinātos vairākus mēnešus. Otrkārt, lai turētu vietējos iedzīvotājus grožos, Nīlas krastos būtu jāatstāj trīs vai četri leģioni. Brutam un Kasijam bija pavisam tikai deviņpadsmit leģioni, turklāt pilnībā nenokomplektēti. Trūka rekrūšu, tāpēc ka austrumu provincēs bija maz romiešu. Bet Itālijā triumviri varēja savākt tik daudz algotņu, cik atļāva bruņojuma un naudas resursi.

Bija vēl viens iemesls, kādē] Kasijs nedevās karagājienā uz Ēģipti. Tur patiešām, kā jau to oficiāli ziņoja valdniece, plosījās stihiskas nelaimes — bads un sērga.

Trīs gadus pēc kārtas — 44., 43. un 42. gadā — Nīlas plūdi nesasniedza līmeni, kas bija nepieciešams apstrādājamo zemju apūdeņošanai un mēslošanai. Šis fakts zināms ne tikai no Kleopatras paziņojuma, kuru varētu arī uzlūkot par pārspīlētu, no politiskiem apsvērumiem izrietošu. Norādes uz stihiskajām nelaimēm, kas šajā laikā bija piemeklējušas Ēģipti, atrodamas ari vairāku antīko autoru darbos. Visbeidzot to apliecina uzraksts, kas grieķu un ēģiptiešu valodā iekalts lielā granīta plāksnē. Šī plāksne darināta Tēbās pēc dieva Amona—Ra priesteru un pilsētas vecākā rīkojuma, lai iemūžinātu ierēdņa Kallimaha nopelnus pilsētas iedzīvotāju glābšanā no bojāejas: kad iestājās bads un sāka plosīties sērga, visiem draudot ar neizbēgamu galu, Kallimahs, nežēlojot savu mantu, izglāba no nāves daudz ģimeņu un rūpējās par to, lai netiktu pārtraukti dievkalpojumi.90

Ir zināms arī, ka šajā laikā Kleopatra izdalīja Aleksan- drijas iedzīvotājiem labību. Sadalē tika apieti jūdi, un tas, protams, izraisīja viņos lielu sarūgtinājumu. Viņi taču pēdējos gados valdnieka ģimenei bija izdarījuši daudz lielu pakalpojumu. Viņu tautietis Antipatrs, pārliecinādams jūdu garnizonu Pelūsijā padoties, palīdzēja Gabī- nijam ievest Aleksandrijā Kleopatras tēvuf valdnieku Flautistu. Vēlāk tas pats Antipatrs pievienojās Mitridatam un kopā ar viņu nāca palīgā Cēzaram: viņš pirmais piekļuva Pelūsijas mūriem un, karaspēkam virzoties pa Ēģipti, vāca piekritējus starp jūdu iedzīvotājiem. Visbeidzot pašā Aleksandrijā Cēzars un Kleopatra varēja noturēties tikai tāpēc, ka valdnieka pils tuvējos kvartālus apdzīvoja pret viņiem labvēlīgi noskaņoti jūdi.

Bet Kleopatra rīkojās kā valdniece, kurai par visu svarīgāki aktuāli politiskie apsvērumi un neeksistē ne pagātne, ne pateicības jūtas. Labības valdnieku noliktavās varbūt arī pietiktu visiem, ja to taisnīgi sadalītu mazākās devās. Dodot grieķiem un ēģiptiešiem vairāk, turpretī jūdiem nemaz, viņa Izraisīja jo lielākas savējo simpātijas, un tas bija pats svarīgākais. Līdz ar to Kleopatra uzkurināja naidu starp jūdiem un saviem pavalstniekiem, un tas šajā situācijā atviegloja valsts pārvaldi. ' Kleopatra centās parādīt, ka ir īsta ēģiptiešu valdniece, kas rūpējas tikai par saviem tautiešiem, nelikdamās zinis par citiem. No Kleopatras uzpūstajām naida liesmām nākotnē Aleksandrijā izcēlās baismīgi ugunsgrēki. Bet tas notika pēc viņas nāves.

filipas

Kaut ari bads un sērgas postīja valsti, Kleopatra 42. gada vasarā bija izveidojusi spēcīgu kara floti. Viņa pati uzņēmās tās vadību un devās palīgā Antonijam un Oktaviānam* Abu leģioni bija pārcēlušies pāri Adrija3 jūrai un jau virzījās uz austrumiem, uz Maķedonijas krastiem. No Mazāzijas šajā pašā virzienā devās Bruta un Kasija karapulki.

Kleopatrai acīmredzot bija svarīgi iemesli izšķirties par tik lieliem kara izdevumiem. Aizmirstot antipātijas pret Oktaviānu, viņa bija spiesta rēķināties ar savu neapskaužamo situāciju un sekmēt triumviru uzvaru. Vai viņai bija vēl kāda cita izeja? Kasijam viņa bija atteikusi savu palīdzību un līdz ar to viņu noskaņojusi pret sevi. Kleopatra ļoti labi zināja, ka viņš gatavoja karagājienu pret Ēģipti un ka šos nodomus izjauca tikai pēkšņais Bruta aicinājums. Aleksandrijā pienāca arī vēstis par to, cik nežēlīgi Kasijs izrēķinājies ar tām pilsētām un tautām, kuras pašreizējā konfliktā bija nostājušās viņa pretinieku pusē vai ieņēmušas nogaidošu pozīciju. Ja Cēzara slepkavas gūtu uzvaru, Kleopatras valsti piemeklētu vēl briesmīgāka atriebe.

Bruts un Kasijs, protams, bija labi informēti par katru valdnieces soli un saprata, ka ēģiptiešu flotes iesaistīšanās karā var nopietni apgrūtināt viņu situāciju. Tālab ar sešdesmit kuģiem, vienu labāko leģionu un loka šāvēju vienību Bruts un Kasijs nostājās pie Tainara — vidēiā no trim Peloponēsas zemesragiem un sāka gaidīt ēģiptiešu floti, lai to sakautu, iekams tā savienosies ar triumviru floti. Bet pēc kāda laika kļuva zināms, ka ēģiptiešu kuģus, kas izgājuši no Aleksandrijas ostas, netālu 110 Āfrikas krastiem pārsteigusi neganta vētra. Daudzi kuģi nogrimuši, bet pārējie devušies atpakaļ uz savu ostu. Kleopatra smagi saslimusi. Bruta un Kasija postenim pie Tainara zemesraga vairs nebija nozīmes. Flote tika nosūtīta uz citu kara darbības vietu.

Tā vētra un slimība neļāva Kleopatrai aktīvi piedalīties triumviru cīņā ar Cēzara slepkavām. Sī cīņa ilga vairākus mēnešus. Izšķīrēja kauja notika pie Filipām Egejas jūras Maķedonijas piekrastē 42. gada oktobri. Kauja sākās pēc ilgas nogaidīšanas un taktiskiem manevriem. Būtībā te notika divas kaujas. Pirmā beidzās neizšķirti, bet Kasijs, kaujas gaitā zaudējis skaidru orientāciju un pārliecināts, ka cietis sakāvi, izdarīja pašnāvību. Otrā kauja, kas notika 23. oktobrī, beidzās ar Bruta leģionu sakāvi. Atkāpjoties karavadonis nonāvējās ar zobenu.

Tādējādi par Romas valdniekiem kļuva triumviri. Interesanti, kā viņi rīkosies attiecībā pret valdnieci, kura nevarēja, bet varbūt arī negribēja aktīvi palīdzēt ne vienai, ne otrai pusei.

41. GADA PAVASARIS

41. gada 15. martā — tātad tieši trīs gadus pēc traģiskajām marta īdām — Kleopatra pieņēma galvaspilsētas iedzīvotāju delegāciju. Pie viņas ieradās aleksandrieši, kuriem piederēja aramzeme ārpus pilsētas robežām dar žādos valsts novados. Delegāti iesniedza viņas majestātei valdniecei šāda satura sūdzību:

«Senās privilēģijas atbrīvo mūs no visiem pienākumiem, kādi uzlikti parastajiem zemkopjiem. Tomēr daudzu apgabalu priekšnieki nepievērš tam nekādu uzmanību, apliek mūs ar visādām nodevām kā naudā, tā graudā.»

Valdniece lika pārbaudīt sūdzību un pēc mēneša, 13. aprīlī, izdeva dekrētu, kas tika adresēts atsevišķu konkrētu apgabalu priekšniekiem. Turklāt tanī bija norādīts, kā rīkojumu darīt zināmu visiem iedzīvotājiem. Līdz mūsu dienām saglabājusies plāksne ar dekrēta tekstu no Hē- rakleopoles pilsētas, kura atradās pie ieejas Fajumas oāzē un kuras aizgādnis bija dievs Harsafs, ko attēloja vienmēr ar auna galvu. Lūk, uzraksta sākums:

«Valdniece Kleopatra un valdnieks Ptolemajs, ko sauc arī par Cēzaru, Hērakleopoles apgabala priekšniekam sūta sveicienu un pavēl, lai klātpieliktais dekrēta, kā arī šīs valdnieku vēstules teksts tiktu iekalts plāksnē grieķu un vietējā valodā. Plāksne jāizliek visu apskatei pilsētā un visās prāvākās apdzīvotās vietās. Lai viss notiek tā, kā to nosaka šis rīkojums!»31

Dekrēts atgādināja un vēlreiz apstiprināja, ka Aleksandri jas iedzīvotāji, kas pārvaldīja zemi dažādos Ēģiptes apgabalos, pilnīgi un uz visiem laikiem tiek atbrīvoti no jebkādām nodevām, izņemot galveno — valsts nodokli.

Tādā veidā valdniece centās noskaņot sev par labu Aleksandrijas iedzīvotājus, kuri pirms dažiem gadiem tik nikni bija aplenkuši viņu un Cēzaru pilī. Tas ir ārkārtīgi zīmīgi, ka dekrēts parādījās drīz vien pēc kaujas pie Filipam, kad Kleopatras un pavalstnieku liktenis atkal tika svērts likteņa svaru kausos.

Starp citu, Kleopatras nemiers auga ne tikai bailēs no triumviriem. Aleksandrijā sāka izplatīties baumas, ka uz Ēģiptes troni jau rodas pretendenti. Arsinoja, ko 46. gadā, važās iekaltu, Cēzars veda savā triumfā, patlaban uzturējās Artemīdas svētnīcā Efesā. Šīs svētnīcas priesteri uzņēma viņu ļoti viesmīlīgi, gluži tāpat kā savā laikā viņas tēvu Ptolemaju Flautistu. Bet nedrīkstēja aizmirst, ka Aleksandrijas kara laikā Arsinoja aizbēga no pils un nostājās tautas priekšā kā patvaldniece. Kas gan notiktu tagad, ja viņai izdotos nokļūt Ēģiptē? Vai arī ja triumviri atzītu viņas tiesības uz troni un diadēmu?

Tas vēl nebija viss. Feniķiešu pilsētā Aradā bija uzradies kāds nepazīstams jauneklis, kas apgalvoja, ka viņš ir Ēģiptes valdnieks Ptolemajs XIII, Kleopatras brālis un vīrs, tas pats, kurš — pēc oficiālās versijas — bija noslīcis Nīlā 47, gada pavasarī, kad viņa karaspēku bija sakāvis Cēzars. Patvaldnieks stāstīja, ka viņš tomēr esot izglābies, pēc tam slapstījies, lai Kleopatra un romietis viņu nenogalinātu; nu esot pienācis laiks, lai atgūtu savu īsto vārdu, valdnieka titulu un tēva mantojumu.

Tādas problēmas satrauca Kleopatru 41. gada pavasarī. Bet kā izturēsies triumviri? Šis vissvarīgākais jautājums joprojām palika bez atbildes. Patiesībā tas attiecās tikai uz Antoniju, jo pēc kaujas pie Filipām uzvarētāji izšķīrās. Oktaviāns devās atpakaļ uz Itāliju, lai risinātu Itālijas iekšējās problēmas, turpretī Antonijam vajadzēja ievest kārtību Austrumos. Kleopatrai šāds notikumu pavērsiens bija pa prātam. Antoniju viņa labi pazina. Pirmo reizi valdniece viņu bija sastapusi, jādomā, 55. gadā, būdama četrpadsmit gadu veca meitene, kad viņš ieradās Aleksandrijā kā Gabīnija kavalērijas virsnieks, piedaloties Ptolemaja Flautista valdnieka tiesību atjaunošanas misijā. No 46. gada līdz 44. gadam Kleopatra bija tikusies ar Antoniju Romā ļoti bieži, jo viņš bija viens no vistuvākajiem diktatora draugiem. Kleopatra bija iepazinusies ar viņa paradumiem, tieksmēm un vājībām. Turpretī ar Oktaviānu viņu vispār nebija tikusies. Starp citu, šis izstīdzējušais, noslēgtais divdesmit gadus vecais jauneklis bija neatrisināta mikla ne viņai vien.

Antonijs devās cauri Mazāzijai kā jaunais dievs Dio- nīss. Visur viņu uzņēma ar vislielāko pazemību un godu, kāds pienākas dieviem. Bet viņš dzīroja un izklaidējās. Parādīja laipnību pilsētām un valstīm, kuras bija atradušās triumviru pusē, turpretī pārmācīja tās, kuras bija pakļāvušās Brutam un Kasijam, un galvenais — centās izspiest no iedzīvotājiem pēc iespējas vairāk naudas. Austrumos izkaisīto daudzo sīko valstiņu valdnieki, tāpat pilsētu priekšstāvji steidza atdot godu un nest dāvanas. Pie viņa augstības dieva-triumvira neieradās vienīgi sūtņi no pašas varenākās un bagātākās Austrumu valsts — Ēģiptes. Kleopatra izturējās tā, it kā nekas sevišķs nebūtu noticis. Tā, it kā triumviram, Romas lielvalsts jautājumu kārtotājam, pašam būtu jānodibina kontakti ar draudzīgo kaimiņvalsti.

Viņas cerības arī piepildījās — pēc kāda laika, tā paša 41. gada pavasarī, Ēģiptes valdnieces priekšā nostājās Antonija personiskais sūtnis.

sūtņa dēlija misija

Kvints Dēlijs bija smalks aristokrāts un tik izveicīgs politiķis, ka daudzi viņam pārmeta neizmērojamu cinismu. Nosūtot uz Ēģiptes valdnieku galmu tieši šo cilvēku, Antonijs parādīja savas diplomāta dotības un cilvēku pazinēja spējas. Dēlijam uzticētā misija nebija viegla. Cilvēks ar nepietiekamu takta izjūtu varētu risināt sarunas pārāk uzstājīgi un tieši, bet Antonijs to nevēlējās, jo sūtnim vajadzēja panākt, lai Kleopatra personiski ierastos pie triumvira un paskaidrotu, kādēļ pēdējā kara laikā parādījusi tādu pasivitāti. - Tātad Kleopatrai, kas vēl pavisam nesen bija sapņojusi, ka sēdēs tronī blakus

Cēzaram kā pasaules valdniece, tagad vajadzēja atbildēt par savu rīcību viņa padotajam. Protams, Antonijam Kleopatras ierašanās pie viņa bija svarīga ne tikai no politiskā viedokļa; svarīgs bija pats fakts, ka daiļā lielvalsts valdniece nostāsies viņa tribunāla priekšā un pazemīgi lūgs piedošanu — gluži tāpat kā desmitiem sīko Maz- āzijas un Sīrijas valdnieciņu.

Kleopatra droši vien tūlīt uzminēja Antonija nolūkus. Viņa varēja ar kaut kādu ieganstu atteikties no brauciena, un tādā gadījumā Antonijs tiktu nostādīts sarežģītā situācijā. Viņam vai nu pašam vajadzētu doties uz Aleksandriju, vai arī pamest Ēģipti likteņa varā, bet ne viens, ne otrs variants triumviram nebija izdevīgs. Tomēr izmanīgajam Dēlijam izdevās pārliecināt Kleopatra, ka viņai jādodas uz tikšanos. Tai bija jānotiek Kilikijas pilsētā Tarsā, kuru pirms diviem gadiem Kasijs bija gandrīz pilnīgi nopostījis. Dēlijs deva Kleopatrai arī vienu otru derīgu padomu, kā izturēties pret savu priekšnieku. Protams, viņš nerunāja tieši, bet kādā sarunā deva mājienu, citēdams Homēru:

… par labāko dievietei šķita Uzvilkt viskošāko tērpu un steidzīgi doties uz Idu.9a

Tās ir vārsmas no «Iliādas» XIV dziedājuma «Hēra iemidzina 7.evu». Trojas kara laikā dievu un cilvēku tēvs Zevs bija aplenktās pilsētas pusē, turpretī viņa sieva Hēra visādiem līdzekļiem palīdzēja ahajiem. Reiz kādā kaujā trojieši jau draudēja pārspēt savus pretiniekus, Hēra izšķīrās par šādu soli: viņa nolēma doties uz īdas kalnu, pamodināt savā vīrā iekāri un pēc tam uzsūtīt viņam saldu miegu, lai pa to laiku palīdzētu ahajiem panākt kaujā pārsvaru. Viņa vispirms izpeldējās un iezieda miesu ar ambroziju, brīnišķīgi smaržojošu olīveļļu un pēc tam ietērpās burvīgās drānās, ievēra ausīs zelta auskarus, uzmeta matiem smalku plīvuru. Bez tam no dievietes Afrodītes viņa palūdza krāšņi izšūtu jostu, kurā bija apslēptas dažādas mīlas burvības: maigums, kairums, sirdij tīkama daiļrunība, kas aptumšo prātu pat visnosvērtākajiem vīriem.

Tāpat tagad vajadzēja rīkoties arī Kleopatrai. Bet viņa neaizņēmās no dievietes burvju jostu, viņa pati kļuva Afrodīte!

Kāds tad bija tas dievs, pie kura viņa steidzās? 160

Antonija mīlas dēkas un laulības

Savā darbā «Antonija dzīve» Plūtarhs triumviru raksturo šādi:

«Pēc ārējā izskata viņš bija skaists un iespaidīgs, glīti apgrieztu bārdu, platu pieri; mazlietiņ iešķībais deguns darīja viņu vīrišķīgu un līdzīgu Hēraklam, kādu to redzam gleznās un skulptūrās. Starp citu, eksistē sens nostāsts, ka Antoniju dzimta cēlusies tieši no Hērakla, konkrēti, no viņa dēla Antona. Tā vien liekas, ka pats Antonijs ar savu izskatu un tērpu centās nostiprināt šā nostāsta ticamību: ik reizi, kad nācās parādīties tautai, viņš piesēja tuniku pie gurna, apjozās ar garu zobenu, pārmeta togu pār krūtīm uz pleciem. Var tikai pabrīnīties, kāpēc karavīros izraisīja sajūsmu un simpātijas tieši tās īpašības, kuras citiem šķita vulgāras un neciešamas, — Antonijam patika lielīties un dzit jokus, brīvi piesēsties pie aizņemta ēdamgalda, pienākt pie karavīru galda un turpat, kājās stāvot, kāri aprīt kādu kumosu. Arī viņa mīlas dēkās nebija nekā nepievilcīga, pat gluži otrādi, ar tām viņš sev ieguva jaunus draugus, jo labprāt palīdzēja citiem viņu sirdslietās un nemaz neņēma ļaunā, kad dzirdēja trinām mēles par viņa romāniem. Spožu karjeras sākumu Antonijam nodrošināja dāsnums, plašais vēriens, ar kādu viņš apdāvināja savus līdzgaitniekus. Tāpat ari vēlāk, kad Antonijs sasniedza karjeras augstākās virsotnes, devība joprojām cēla viņa reputāciju, kaut arī viņam bija ne mazums negatīvu īpašību un kļūdu.»93

Kleopatrai, gatavojoties uz tikšanos ar Antoniju, sevišķi svarīgi bija izdibināt viņa sirdslietas. Par dažām dēkām viņa bija dzirdējusi jau Romā, jo par tām runāja tik skaļi, ka nevarēja nedzirdēt. Visi, piemēram, stāstīja, ka Antonijs kādreiz bija vizinājis savu mīļāko Kitēru ratos, kuros iejūgti lauvas. Bet Dēlijs, kas zināja visas ar viņa vareno pavēlnieku saistītās tenkas, intrigas un skandālus, varēja pastāstīt valdniecei arī mazāk zināmus piedzīvojumus. Jau Antonija laulības vien deva bagātīgu vielu aizrautīgām pārrunām.

Antonija pirmā sieva bija kāda Fadija, brīvlaistā meita, tātad zemas izcelsmes jaunava. Visiem bija skaidrs, ka viņš, būdams aristokrāts, izšķīries par šādām nepiedienīgām laulībām tikai naudas dēļ. Tā, bez šaubām, arī bija, jo, kā jau teikts, Antonija tēvs saviem bērniem netika atstājis nekādu īpašumu. Kopdzīve ar Fadiju bija īsa, Bet ienaidnieki ilgi Antonijam pārmeta šo mezaliansi.

Pēc tam Antonijs apprecēja savu māsīcu Antoniju. Šīm otrajām laulībām bija skandalozs epilogs. Pats Antonijs publiski, visa senāta priekšā, sava sievastēva klātbūtnē paziņoja:

—    Mana sieva man kļuvusi neuzticīga ar Dolabellu.

Tas bija tas pats Dolabella, kurš vēlāk gāja bojā Laodikejā. Abu politiķu starpā patiešām kopš šā brīža nebija saskaņas, bet neviens tā arī nekad netika skaidrībā, vai konflikta pamatā patiešām bija Antonijas pavešana vai arī otrādi — Antonijs pats visu to izdomāja, lai rastu ieganstu atklātam konfliktam ar Dolabellu.

Šķiršanās no otrās sievas notika 46. vai 45. gadā, jo 45. gadā Antonijam bija jau trešā sieva Fulvija, kas pirms tam jau bija divas reizes precējusies. Abi Fulvijas vīri bija miruši nedabiskā nāvē. Pirmais bija slavenais tribūns Klodijs, nesamierināmais Cicerona pretinieks, ko nogalināja otra tautas tribūna Milona piekritēji sadursmē uz Apija ceļa. Fulvijai no viņa palika divi bērni. Otrais vīrs Kurions, Cēzara draugs un līdzgaitnieks, krita cīņā ar diktatora ienaidniekiem jau 49. gadā. Fulvija bija loti bagāta atraitne, un acīmredzot arī šoreiz Antoniju interesēja vairāk nauda nekā sieva. Tomēr kāds uzjautrinošs notikums, kas atgadījās 45. gadā laulības pirmajos mēnešos, liek domāt, ka Antonijs nebija gluži vienaldzīgs pret savu trešo laulāto draudzeni. Atgadījums ir pilnīgi ticams. Par to ļoti plaši runāja Romā, un tas kļuvis zināms arī mums, pateicoties Ciceronam, kas savā runā senāta sēdē asi pārmeta Antonijam viņa nepiedienīgo jokdarību.

Cēzars šajā laikā atradās vēl Spānijā, ievezdams tur kārtību pēc uzvaras pār Pompēja dēliem. Antonijs nepiedalījās karagājienā. Viņš bija palicis Romā, lai pretendētu uz konsula amatu nākamajā — 44. gadā. Tieši tālab viņš izbrauca no galvaspilsētas uz Piealpu Galliju, lai ievāktu balsis starp turienes iedzīvotājiem. No šā brauciena Antonijs atgriezās ātrāk nekā bija paredzējis. Viņš apstājās pēcpusdienā Romas pievārtē pie Sarkanajām Klintīm94 , tur paslēpās un dzīroja līdz vakaram. Pēc tam vieglajos ratos traucās uz pilsētu. Iegāja savā namā ar savīstītu galvu. Durvju sargs jautāja:

—    Kas tu tāds esi?

Antonijs atbildēja:

—- Ziņnesis ar vēstuli kundzei no 'Antonija.

Viņu tūdaļ aizveda pie Fulvijas. Viņš pasniedza vēstuli, viņa sāka lasīt un izplūda asarās, jo, kā vēlāk izrādījās, vēstule bija dedzīga un aizkustinoša. Jau ar pirmajiem vārdiem Antonijs apzvērēja, ka no šā brīža pilnīgi pārtrauks sakarus ar savu mīļāko — kādu aktrisi: «Es pametu to sievieti, un manas jūtas tagad pieder tikai Tev!»

Fulvija. i audā ja arvien nevaldāmāk, un Antonijs, būdams jūtīgas dabas cilvēks, nevarēja vairs ilgāk izturēt, atsedza savu seju un metās viņas apkampienos.95

Bet šis intīmais joks gandrīz izraisīja komplikācijas politiskajā dzīvē. Mājkalpotāju acīm un ausīm nekad nekas nepalika apslēpts. Acumirklī pilsētā izplatījās vēsts, ka saimnieks, pārģērbies svešās drēbēs, atgriezies mājās slepeni, ar ļoti svarīgu vēstuli un kundze sākusi stipri raudāt. Romā izcēlās panika. Radās aizdomas, ka no Cēzara pienākušas slepenas ziņas un rīkojumi. Visi vairāk baidījās no tā, ka pēc uzvaras pār Pompēja dēliem diktators sāks iet Sullas pēdās un pasludinās proskripcijas, t. i., atņems pilsoņu tiesības visiem saviem ienaidniekiem, kā arī konfiscē? viņu mantu. Lielas izbailes tobrīd pārdzīvoja pat Cicerons, ko pats arī atzīst. Tādēļ viņš vēlāk ar neslēptām dusmām pārmeta Antonijam šo intīmo joku. Notikums šķita tik nopietns, ka tādēļ tika sasaukta īpaša tautas sapulce. Tribūns tās laiklt jautāja Antonijam, kādu iemeslu dēļ viņš atgriezies pilsētā tik neparastā veidā. Antonijs atbildēja:

— Personisku iemeslu dēļ.

Sie vārdi» izsauca skaļus smieklus un nepiedienīgus jokus.

Fulvija, bez šaubām, bija izcila personība. Laikabiedri pārmeta viņai neizmērojamu godkārību, varas kāri, mantrausību, apgalvoja, ka viņa atstāj nevēlamu iespaidu uz vīru. Taču visas šīs īpašības — ja var ticēt avotiem — izpaudās tikai pēc Cēzara nāves, kad Antonijs izvirzījās vienā no pirmajām vietām valstī un kad sieva sāka kalt tikpat grandiozus plānus kā nesen Kleopatra.

Ceļojumā uz Austrumiem Fulvija nepavadīja vīru. Viņa palika Romā, lai pieskatītu bērnus (no Antonija viņai bija divi pēcnācēji), kā arī sekotu triumvira politiskajām un saimnieciskajām lietām.

Vai Fulvija varēja iedomāties, ka tālajā Tarsā Antonijs sastaps Afrodīti!

tarsa

Tarsā Kleopatra ieradās ar kuģi, kura priekšgals miri dzēja zeltā, buras bija purpursārtas. Apsudraboti airi rit-! raiski cilājās flautu un kitāru skaņu pavadībā. Pati valdniece atdusējās zeltītas telts ēnā, tērpusies gluži kā pati Afrodīte. Viņai abās pusēs kā mazi eroti stāvēja zēni ar milzīgiem, krāsainiem spalvu vēdekļiem. Uz klāja dejoja daiļas meitenes, pārģērbtas par jūras dievietēm nereīdām un mīlas dieves Afrodītes kalponēm — haritām.

Tarsa atradās netālu no Kidnas upes ietekas jūrā. Tiklīdz pilsētā izplatījās ziņa, ka pasakains kuģis brauc pa upi uz augšu, nepārredzami ļaužu pūļi sāka plūst uz krastmalu. Tukšs kļuva pat tirgus laukums, lai gan tur patlaban gluži kā pats dievs uz paaugstinājuma sēdēja Antonijs, uzklausīdams suminājumus un saņemdams goddevības apliecinājumus. Triumvirs patiešām bija pelnījis tarsiešu pateicību, tāpēc ka augstsirdīgi bija atmaksājis , viņiem par palīdzību cīņā pret Kasiju. Viņš pavēlēja visus tarsiešus, kuri bija pārdoti verdzībā 43. gadā, atlaist brīvībā, bez tam atzina pilsētu par pilnīgi autonomu un brīvu no jebkādām nodevām.

Kleopatras iecere bija lieliska ne tikai tādēļ, ka tā varēja patikt Antonijam, kas nesen pats bija iebraucis Efesā kā Jaunais Dionīss. Pats svarīgākais bija tas, ka valdnieces ierašanās triumvira priekšā notika pavisam citā līmenī, nekā bija paredzēts: tā vairs nebija divu politiķu lietišķa tikšanās, bet gan aizraujoša dievu rotaļa. Varenās Austrumu lielvalsts valdniece un Austrumu iekarotājs pacēlās pāri mirstīgo pūlim, lai, slavas apmirdzēti un visu apjūsmoti, nosvinētu savas olimpiskās kāzas.

Kleopatra pielika visas pūles, lai pēc iespējas ilgāk no jūras viļņiem nākošās Afrodītes triumfs ar savu spožumu turētu savā varā Antoniju. Tā laika vēsturnieks un šā notikuma aculiecinieks raksta: «Kad Antonijam tika gatavots mielasts, viņa pavēlēja uz visiem galdiem uzlikt ar dārgakmeņiem izrotātus zelta traukus, unikālus mākslas darbus. Zāles sienas bija noklātas segām, kuras bija austas no purpura un zelta pavedieniem. Kleopatra lika sagatavot viesiem divpadsmit mielasta krēslus un ielūdza Antoniju ar tiem draugiem, kurus pats izvēlēsies. Triumvirs apstulba, ieraugot šādu bagātību. Bet valdniece pasmaidot sacīja:

— Dāvinu tev visu, kas šeit atrodas!

Nākamajā dienā Kleopatra atkal ielūdza Antoniju pie sevis ar draugiem un karavadoņiem. Vakardienas spožums nobālēja tās bagātības priekšā, ar kādu tika rīkota pieņemšana. Valdniece atkal visu dāvināja viesim. Turklāt viņa lūdza, lai karveži katrs paņemtu sev līdzi savu krēslu un skaistākos traukus no mielasta galda. Kad viesi devās projām, katra ievērojamākā romieša priekšā nostājās nesēji ar nestuvēm. Citi Antonija pavadoņi saņēma zirgus ar sudraba segliem, bet katram viesim līdz mājām gāja pa priekšu etiopiešu zēns, apgaismodams ceļu ar lāpu. Ceturtajā dienā Kleopatra pavēlēja sagādāt rozes par veselu talantu. Grīda mielasta zālēs tika nokaisīta rožlapām; šā ziedlapu paklāja augšējā kārta sniedzās līdz elkonim, un to pārsedza ar smalku tīklu.»96

MĪLESTĪBA UN POLITIKA

Viss šīs bagātības spožums un daiļās sievietes pievilcība drīz vien sagrozīja galvu Antonijam, kas būtībā bija visai primitīvas dabas cilvēks. Viņam, protams, glaimoja, ka viņš tagad atradās blakus Ēģiptes valdniecei, diženā, lielā Cēzara bijušajai mīļākajai, kurai vajadzēja kļūt par viņa sievu. Turklāt savienībai ar Kleopatiu no viņa viedokļa bija liela politiska nozīme: bagātās valsts valdnieces draudzība un palīdzība nodrošināja — bez kara, bez rūpēm un raizēm — materiālos resursus un naudas līdzekļus, kas bija nepieciešami milzīgos daudzumos, tādēļ ka pilsoņkari bija iztukšojuši Romas kasi un noveduši ekonomiku gandrīz līdz pilnīgam sabrukumam. Bet leģionāri prasīja naudu, bruņojumu un zemi. Tālab Antonijs varēja nolūkoties uz Oktaviānu gandrīz vai ar pārākuma sajūtu; Cēzara adoptētajam dēlam pēc uzvaras pie Fiii- pām vajadzēja" atgriezties izpostītajā Itālijā un tur censties pārvarēt senāta nelabvēlību, masu naidīgumu un karavīru nekaunību. Lai demobilizētajiem leģionāriem iedalītu zemi, vajadzēja padzīt no iekoptiem laukiem to agrākos īpašniekus, un šāda rīcība varēja izraisīt bruņotu sacelšanos. Par to visu Antonijs nebūt neuztraucās, jo nepiederēja pie Oktaviāna draugiem. Oktaviāna grūtības un neveiksmes viņam bija izdevīgas. Viņš pats bija

Austrumos pietiekami daudz salaupījis, un draudzība ar Kleopatru viņam solīja visgaišākās cerības nākotnē.

Nav grūti iedomāties, ka šajā situācijā triumvirs pilnīgi saprotoši uzklausīja Kleopatras paskaidrojumus par viņas nostāju pēdējā kara laikā.

Visiem zināms, ka es nosūtīju no Ēģiptes Dolabellam, kas atradās jūsu pusē, četrus leģionus. Tā nav mana vaina, ka ceļā tos pārtvēra Kasijs. Es gribēju izsūtīt uz Laodikeju jaunus palīgspēkus. Kuģi ar karaspēku un bruņojumu jau bija gātavi atstāt ostu. Diemžēl pretvējš neļāva tiem izbraukt, bet pēc tam jau bija par vēlu, jo Laodikeja bija kritusi. Zināms arī, ka Kasijs lūdza no manis palīdzību. Es tomēr nedevu viņam ne karavīrus, ne kuģus. Viņš nesaņēma no Ēģiptes nevienu pašu labības graudu! Pēc tam kad jūsu karaspēks devās uz Austrumiem pret Kasiju un Brutu, es pati biju sagatavojusies steigties pie jums ar lielu floti. Kuģi jau devās ceļā. Briesmīga vētra tos izsvaidīja pa visu jūru un daļu nogremdēja, bet es smagi saslimu un biju spiesta atgriezties Aleksandrijā.

Šie paskaidrojumi tika uzlūkoti par pietiekamiem. Antonijs, apliecinot valdniecei cieņu, labprāt izpildīja viņas «sīkās» prasības.

Viņš pavēlēja nogalināt Kleopatras māsu Arsinoju, kas mita Artemīdas svētnīcā Efesā. Senajam un dziļi cienītajam templim no neminamiem laikiem bija neaizskaramībai tiesības. Tagad triumvira kalpi pārkāpa tās bez mazākās šaubīšanās. Viņi pat apcietināja un atveda pie sava pavēlnieka šīs svētnīcas virspriesteri par to, ka viņš bija uzdrošinājies dot Arsinojai patvērumu. Sirmgalvi no nāves paglāba Efesas iedzīvotāji, kas, parādot lielu attapību, griezās ar lūgumu pēc aizstāvības pie Kleopatras. Viņa, protams, nekavējās izrādīt savu žēlsirdību.

Aradas iedzīvotājiem vajadzēja izdot šķietamo Kleopatras brāli, viltvārdi Ptolemaju XIII. No Tiras tika izsaukts bijušais Kipras vietvaldis, kas bez valdnieces piekrišanas bija atļāvies sniegt Kasijam palīdzību. Ļoti iespējams, ka tādā gadījumā, ja uzvarētājs būtu Kasijs, Kleopatra censtos apliecināt viņam savu draudzību, atsaucoties tieši uz faktu, ka pēc viņas gribas kipriešu flote steigusies viņam palīgā.

Pēc tam kad visas valsts lietas bija nokārtotas, pienāca šķiršanās. Kleopatra aizbrauca no Tarsas atpakaļ uz Alek- sandriju. Antonijs devās braucienā pa Sīrijas pilsētām. Šajā provincē situācija bija draudīga. Iedzīvotāji sekoja savu Eifratas viņas malas kaimiņu —. partiešu piemēram. Pēc Cēzara nāves daudzās Sīrijas pilsētās, izmantojot partiešu atbalstu, savu varu bija nostiprinājuši dažādi sīki valdnieciņi un tirāni. Tagad Antonijs padzina no provinces visus, kas bija saistīti ar šo Austrumu lielvalsti, bet pilsētām uzlika augstus meslus. Toties nesekmīgs bija romiešu brauciens uz Palmiras oāzi: tās iedzīvotāji jau laikus bija aizbēguši.

ALEKSANDRUA UN PERUSIJA

Kā Ēģiptes valdniece Aleksandrijā uzņēma savu viesi, par to daudz stāstīja gan tolaik, gan vēlāk — vieni ar nosodījumu, citi ar sajūsmu un apbrīnu. Vielas nostāstiem netrūka. Bet Tarsas mielasti nobālēja to lepno svinību priekšā, kādas Kleopatra sarīkoja par godu Antonijam savā galvaspilsētā. Tā bija nepārtraukta dzīru, izpriecu, medību virkne; pastarpām tika rīkoti jautri filozofu disputi, gimnasija zālēs notika atlētu un paukotāju sacensības. Bet, ķad greznās pils zāles ar zelta naktspodiem un vīna glāzēs peldošajām pērlēm augstdzimušajam pārim apnika, abi, pārģērbušies kalpotāju drānās, devās pastaigā pa pilsētas ielām, lai pavērotu vienkāršo ļaužu dzīvi, piedalītos viņu izpriecās. Starp citu, Antonijs te vispār nenēsāja neērto romiešu togu, staigāja tikai vieglajā grieķu tērpā.

Tā vienās izpriecās un līksmē pagāja ziema un 40. gada pavasaris. Daudzi nosodīja triumviru par ilgo bezdarbību, tādēļ ka Itālijā pa to laiku bija uzliesmojis jauns pilsoņu karš; to uzsāka un vadīja Antonijam vistuvākie cilvēki: sieva Fulvija un brālis Lūcijs. Viņi bija nostājušies to Itālijas iedzīvotāju priekšgalā, kurus bija skārusi Oktaviāna realizētā zemes gabalu konfiskācija. Taču sacelšanās neizvērtās tik plaša, kā bija cerēts, un Okta- viānam izdevās aplenkt savus pretiniekus Perusijas pilsētā, kur drīz vien sākās bads.

Tolaik izplatījās nevalodas, ka visu šo haosu Itālijā izraisījusi Fulvija, jo viņu izbiedējušas vēstis par vīra romānu ar Kleopatra. Viņa droši vien domāja, ka drau- došā situācija tēvzemē piespiedīs Antoniju izrauties no dievietes skavām. Tomēr ir pamats domāt, ka apsvērumi, kas noteica Fulvijas rīcību, droši vien bija dziļāki un meklējami politiskajā sfērā. Šī godkārīgā sieviete centās dabūt pie malas Oktaviānu, lai pēc tam uzdāvinātu varu pār impēriju savam vīram un kļūtu par pirmo dāmu Ro- mag valstī. Tolaik, kad viņa sāka realizēt savus plānus un sakūdīt Itālijas iedzīvotājus, neviens vēl nezināja, cik pamatīgi Antonijs sapinies Aleksandrijas tīklos.

Perusijas aplenkuma laikā abu pušu Fulvijas un Oktaviāna — sūtņi cits pēc cita ieradās Ēģiptē; Antonijs izmisīgi tika saukts uz mājām. Taču viņš neatbildēja ne uz lūgumiem, ne draudiem. Viņu zināmā mērā attaisnoja fakts, ka tas notika tieši ziemas mēnešos, kad brauciens pāri jūrai bija tīrais neprāts. Turklāt viņam tikai nāca par labu tas, ka nemieri Itālijā ieilga un ieguva tik asas izpausmes formas. Antonijs acīmredzot gribēja ierasties kritiskā brīdī, lai izbeigtu asinsizliešanu un tādējādi parādītu Itālijas un visas impērijas tautām, ka tikai viņš var būt glābējs un īstais pavēlnieks.

Taču Antonijs nenovērtēja sava jauniņā, gaudenā kolēģa un reizē arī pretinieka Oktaviāna uzņēmību un enerģiju. Oktaviāns piespieda bada izmocīto Perusiju padoties 40. gada februārī un bargi sodīja tās iedzīvotājus, toties Fulviju ar bērniem palaida brīvībā. Viņa aizbrauca uz Grieķiju.

Par visiem šiem notikumiem Antonijs uzzināja no Fulvijas vēstules, ko saņēma nevis vairs Aleksandrijā, bet gan jau feniķiešu pilsētā Tirā. Viņam nekavējoties bija te jāierodas, jo tika saņemtas vēstis, ka milzīgi partiešu karapulki pārgājuši Eifratu un iebrukuši impērijas austrumu provincēs. Viens partiešu korpuss devās uz Maz- āziju, otrs okupēja Sīriju, bet trešais devās Feniķijas un Palestīnas virzienā.

Tira neatvēra savus vārtus partiešiem. Tā atradās tikpat kā uz salas un tāpēc varēja atvairīt uzbrukumus daudzu mēnešu ilgā cīņā. Turpretī nebija ko domāt par pretošanās organizēšanu citās frontēs. Antonijam nebija pietiekami liela karaspēka, bet vietējie iedzīvotāji, romiešu sirojumu nomocīti, labprātāk nosvērās iekarotāju pusē, cerēdami (protams, tā bija naiva cerība), ka jaunie kungi izrādīsies labāki.

Šādā situācijā Antonijam neatlika nekas cits kā steidzīgi doties uz Itāliju, jo tikai tur varēja savākt algotņus, bez tam viņš gribēja likvidēt arī Perusijas kara sekas un panākt vienošanos ar Oktaviānu. Pa ceļam Antonijs iegriezās Grieķijā un Atēnās sastapās ar sievu. Fulvija bija pilnīgi izmisusi par visu notikušo. Vīrs novērtēja viņas rīcību ar sev piemītošo brutalitāti; kā viņa bija varējusi uzdrošināties uzsākt karu un — vēl jo ļaunāk — to zaudēt!

Drīz vien pēc tam Fulvija nomira Sikionā. Pa to laiku Antonijs jau tuvojās Itālijas piekrastei. Viņš gribēja iebraukt Brundīsijas ostā, bet Oktaviāna karaspēks bija noslēdzis visas ieejas.

Sākās ilga diplomātiskā cīņa starp abiem triumviriem.

četri prombūtnes gadi

Kad Antonijs aizbrauca no Aleksandrijas, Kleopatra bija stāvoklī. Pēc vairākiem mēnešiem, tanī pašā 40. gadā, viņai piedzima dvīņi — zēns un meitene.

Bērnu tēvs tobrīd šķita pilnīgi aizmirsis savu Ēģiptes romānu. Viņu nodarbināja tikai lielās politikas jautājumi. 40. gada septembrī pie Brundīsijas viņš noslēdza ar Oktaviānu vienošanos. Viņi sadalīja impēriju ietekmes zonās. Provinces uz austrumiem no Skodras pilsētas Illirijā (tagad Skodra Albānijā) saņēma savā pārziņā Antonijs, turpretī visu rietumdaļu — Oktaviāns. Āfrika tika atstāta Lepidam, kura loma kļuva aizvien maznozīmīgāka. Itālija tika pasludināta par visu triju kopēju domēni, tādēļ ka te atradās galvaspilsēta un no šejienes nāca rekrūšu lielākā daļa leģioniem. Šāds atrisinājums Kleopatrai visumā bija pa prātam, lai gan vislabprātāk viņa būtu saņēmusi ziņu par sava mīļotā pilnīgu uzvaru pār Oktaviānu. Tomēr tas apstāklis, ka impērijas jaunā sadale joprojām saistīja Antoniju ar Austrumiem, reizē arī ar Ēģipti, bija svarīgāks par visu. Reizē ar šīm vēstīm no Itālijas pienāca ziņa, kas droši vien sāpīgi skāra valdnieci, Antonija bērnu māti: lai nostiprinātu Brundīsijas vienošanos, bija nolemts, ka nesen atraitņos palikušais Antonijs precēsies ar Oktāviju, sava kolēģa māsu. Kāzas tika nosvinētas 40. gada rudenī.

Oktāvija bija gandrīz vai vienos gados ar Kleopatra, tikai gadu vecāka, tātad viņai bija trīsdesmit gadu. Gan Oktāvijas apraksti, gan portreti, kas saglabājušies līdz mūsu dienām, atveido viņu kā loti skaistu sievieti ar daiļiem, pareiziem sejas pantiem. Kā liecina laikabiedri, Oktāvija bijusi arī ļoti kautra un klusa, nodevusies mājai un ģimenei, laipna un vēlīga pret visiem. Varētu sacīt, ka viņā bija iemiesots romiešu sievietes ideāls, ko izteic tradicionālā kapu uzrakstu formula: «Pia pudena pudica — Lanam fecit,» — proti, «Godprātīga, kautra, šķīsta — vērpa vilnu». Patiešām grūti atrast vēl lakoniskāku, izteiksmīgāku uzslavu namamātei.

Oktāvijas pirmais vīrs bija miris nesen. Viņa palika ar diviem bērniem. Kaut arī jautājumu par laulībām izlēma brālis, nevis viņa, Oktāvija no sirds mīlēja savu otro vīru. Tāpat arī Antonijs, kā liekas, sākumā nebija pret viņu vienaldzīgs. Varbūt tieši tādēļ, ka daudzējādā ziņā viņa bija pretpols Kleopatrai, kas bija kaira, valdzinoša un viltus pilna, mīlēja greznību un krāšņas izpriecas.

Sākumā valdniece varēja sevi mierināt ar domu, ka laulības ar Oktāviju, kas tika noslēgtas politisku apsvērumu dēļ un it kā piespiedu kārtā, pārvērtīsies par fikciju, tiklīdz Antonijs atgriezīsies Ēģiptē. Kleopatra droši vien cerēja, ka Oktāvija paliks Romā un viņa varēs atgūt savu bērnu tēvu. Bet atgriešanās brīdis dīvainā kārtā attālinājās. Antonijs palika Itālijā visu 40. gadu un 39. gada lielāko daļu. To prasīja gan situācija galvaspilsētā, kuras iedzīvotāji neizrādīja nekādu entuziasmu tri- umviru pasākumos, gan arī nepieciešamība savākt spēkus cīņai ar partiešiem; visu šo laiku Sīrijā ar viņiem cīnījās viens no Antonija legātiem — Ventidijs Bass.

Antonijs izbrauca no Romas tikai 39. gada rudenī, turklāt kopā ai Oktāviju, un abu ceļojuma mērķis bija Atēnas. Par šo braucienu stāsta viens no senajiem vēsturniekiem:

«Antonijs pavadīja ziemu Atēnās kopā ar Oktāviju tāpat kā iepriekšējo ziemu Aleksandrijā ar Kleopatru. Viņš lasīja tikai tās vēstules, kuras pienāca no karapulkiem, imperatora togu atkal nomainīja pret parasto civil- tērpu: nēsāja četrstūrainu grieķu apmetni un apavus; viņa māja bija katram pieejama. Tādu pašu vienkāršību Antopijs saglabāja, iziedams no mājas.* Viņš parādījās ļaudīs bez valdnieka epoletēm, divu draugu pavadībā un tikai ar diviem vergiem, sarunājās ar skolotājiem, klausījās lekcijas. Viņš ēda grieķu ēdienus; grieķu sabiedrībā nodarbojās ar fiziskiem vingrinājumiem un kopā ar Oktā-. viju labprāt piedalījās tautas svētkos. Viņš sievā bija karsti iemīlējies (te jāpiebilst, ka Antonijs vispār bija ļoti dedzīgs).

Bet, tiklīdz ziema pagāja, viņš kļuva it kā pavisam cits cilvēks. Atkal mainīja savu apģērbu un vienlaikus arī dzīves veidu. Tūdaļ pie viņa durvīm sāka drūzmēties , gan liktori ar varas zīmēm, gan karveži, gan miesassargi. Viss iedvesa bailes un satraukumu. Triumvirs sāka pieņemt sūtniecības, kuras līdz šim laikam, bija aizturētas un pacietīgi gaidīja. Viņš noturēja tiesas sēdes. Kuģi tika nolaisti ūdenī, un vispār bija vērojama sparīga gatavošanās karam.»97

38. gada pavasarī Antonijs jau atradās Sīrijā. Bet pa to laiku partiešu karaspēku viņa karavadonis Ventidijs jau bija sakāvis un atspiedis pāri Eifratai. Triumvirs ieņēma vienu pilsētu, bet īsto uzvarētāju nosūtīja uz Itāliju, piesavinoties sev ar šo viltīgo gājienu cita nopelnus iebrucēju satriekšanā.

Ziemu Antonijs atkal pavadīja Atēnās, pēc tam atgriezās Itālijā. Starp viņu un Oktaviānu nobrieda jauns konflikts, ko ar Oktāvijas pūlēm izdevās novērst 37. gadā. Antonijs nodeva savam svainim vairāk nekā simt kuģu, bet vietā saņēma solījumu, ka karagājienam pret partie- šiem saņems četrus leģionus. Tagad Antonijs sapņoja izveidot Austrumu lielvalsti un realizēt Cēzara plānu — aiznest romiešu ērgļus līdz pašai Indijai.

37. gada rudenī Antonijs atstāja Itāliju, lai nekad vairs neatgrieztos. Oktāvija pavadīja vīru, bet tikai līdz Ker- kīras salai (tagadējā Korfu). Antonijs nosūtīja viņu atpakaļ uz mājām, lai pasargātu no tālā kara ceļa grūtībām un briesmām. Starp citu, viņa bija mātes cerībās; drīz pēc tam viņai piedzima meita, otrā meita šajā laulībā.

Bija pagājuši četri gadi, kopš Antonijs bija šķirts no Kleopatras. Visu šo laiku viņi droši vien sarakstījās, bet arī senajiem vēsturniekiem nav izdevies piekļūt pat šo vēstuļu fragmentiem. Toties ir zināms, ka Antonija tuvumā vienmēr uzturējās ēģiptiešu astrologs, ko viņam bija atsūtījusi valdniece. Viņš sastādīja horoskopus un deva padomus, katrā izdevīgā gadījumā pamācīja savu pavēlnieku:

■— Tev lemta skaista un gara likteņgaita, bet to aizēno

Oktaviāns. Tādēļ turies pēc iespējas tālāk no šā jaunekļa. Tavs ģēnijs baidās no Oktaviāna ģēnija. Būdams vienatnē, tas priecājas un aug savā spēkā, turpretī, kad abi kopā, tas uzreiz it kā saplok un zaudē savu sparību.

SAULE UN MĒNESS

Pēc četrus gadus ilgas prombūtnes Antonijs sastapās ar Kleopatru nevis Ēģiptē, bet Sīrijā. Ar šo vietas izvēli triumvirs gribēja ārēji ievērot pieklājību pret Romu un pret savu sievu. Viņš varēja sevi attaisnot:

— Aiz politiskiem apsvērumiem un it sevišķi sakarā ar gaidāmo karagājienu pret partiešiem man vajadzēja tikties uz pārrunām ar Austrumu varenākās valsts valdnieci. Bet tas notika impērijas robežās, valdniece ieradās kā vienkārša sabiedrotā, ko uz sarunām izsaucis Romas triumvirs.

Ļoti iespējams, ka Antonijs, nosūtot savu sūtni uz Aleksandriju, patiešām gribēja sarīkot lietišķu politiska rakstura tikšanos. Varbūt tieši tādas instrukcijas saņēma Fontējs Kapitons, tuvs Antonija draugs, nopietnāks cilvēks nekā Kvints Dēlijs. Viņa uzdevums nebija viegls, jo valdniece varēja paziņot, ka neizbrauks ārpus valsts robežām. Acīmredzot vai nu Kapitons ļoti prasmīgi izklāstīja sava pavēlnieka nodomus, vai arī pati Kleopatra nolēma pavērst tikšanos pavisam citā plāksnē, nekā bija domājis Antonijs. Varbūt viņa gribēja pārbaudīt, vai izdosies atkārtot Sīrijā to, kas pirms četriem gadiem tik lieliski bija izdevies Tarsā, — no jauna savaldzināt romieti.

Šoreiz Ēģiptes valdniece netēloja Afrodīti. Nebija nekādas maskarādes, ne greznības, ne izpriecu. Kleopatra gluži vienkāši paņēma sev līdzi dvīņus — Antonija bērnus.

Saglabājies antīko autoru apraksts, kas attēlo tikšanos Tarsā 41. gadā, turpretī nav liecību par šo sastapšanos, kas notika Sīrijā. Kā viņi apsveica viens otru, ko teica viens otram, kādas bija sarunas, kā noritēja abu pušu izskaidrošanās? Toties ir zināms pats svarīgākais: Antonijs esot pacēlis uz rokām Kleopatras bērnus — pēc romiešu izpratnes un parašām tātad oficiāli atzinis viņus par savienij Droši vien tikai tad dvīņi saņēma savus jaunos vārdus un pievārdus. Zēnu nosauca par Aleksandru Hēliju — par Sauli, bet meitenīti par Kleopatru Selēni —i par Mēnesi. Bez šaubām, šiem vārdiem bija sava simbor liska nozīme un pat politiska pieskaņa. Atgādināsim, ka triumvirs gatavojās karagājienam uz Austrumiem —i pret irāņu tautu — gluži tāpat kā pirms trim gadsimtiem Maķedonijai Aleksandrs. Zēna vārds atsauca atmiņā diženo pagātni un vēstīja, ka viss atkārtosies vēlreiz: Persija tiks iekarota. Bez tam dvīņu pievārdos slēpās vēl cits aspekts: starp partiešu ķēniņa daudzajiem tituliem bija arī lepnais godinājums «Saules un Mēness brālis», tātad, pārņemot šos titulus, Antonija ģimene gribēja iz-: teikt pretenzijas uz varu pār partiešiem. Visbeidzot jār ņem vērā, kāda loma ēģiptiešu un grieķu mītos bija ierādīta saulei un mēnesim. Kleopatra — Isīda un viņas vīrs Antonijs — Dionīss, būdami dievi, varēja radīt tikai dievus.

Tā kā Antonijs bija atzinis bērnus par saviem, tad vajadzēja arī padarīt viņu māti par savu likumīgo sievu. Tā viņš arī izdarīja, kaut gan nav droši zināms, vai tas notika jau Sīrijā 37. gada rudenī vai arī vēlāk. Bet laulības ar Kleopatru vēl nebūt nenozīmēja, ka viņam bija jāšķiras no Oktāvijas. No romiešu viedokļa Antonija sieva bija tikai Oktāvija, tādēļ ka Romas valsts pilsonis varēja stāties legālos laulības sakaros vienīgi ar to sveštautieti, ai kuras valsti Romu saistīja tā sauktais «ius conubii» — traktāts, kas deva abu valstu pilsoņiem tiesības noslēgt svarīgas dinastijas laulības. Tādas vienošanās ar Ēģipti nebija. Tādēļ arī Oktaviāns un viņa māsa varēja gluži vienkārši ignorēt Antonija un Kleopatras laulību ceremoniju. Viņiem šī ceremonija neeksistēja, tai nebija nekādas nozīmes. Viņi to neņēma vērā un uzskatīja to tikai pai kārtējo izdarību, kādu atļāvās cilvēks, kurš tēloja Hē- raklu, Dionisu un savu mīļāko vizināja ratos, kuros bija iejūgti rēcoši lauvas.

Kleopatras pavalstnieki, kā jau austrumnieki vispār, nepievērsa uzmanību juridiskajām formalitātēm. Dievi un valdnieki pēc viņu uzskata stāvēja pāri visiem likumiem: ja grib, tad rīko ceremonijas un precas. Notikušās laulības nebūt nenozīmēja, ka Antonijs, apprecēdams Kleopatru, būtu kļuvis vienlaikus par Ēģiptes valdnieku un pavēlnieku. Šajā valstī viņš bija, mūsdienu terminoloģijā izsakoties, valdnieces vīrs.

DĀVANAS

No savu bērnu tēva Kleopatra 37. gada rudenī saņēma lieliskas dāvanas. Iespējams, ka tās bija dāvanas līgavai, ja laulības notika tad.

Valdniece Sīrijā saņēma savā pārvaldīšanā pilsētu Hal- kīdu, kuras valdnieks bija samaksājis ar savu galvu par nostāšanos partiešu pusē; tāpat viņai tika dāvātas vai-r Tākas pilsētas Sīrijas un Feniķijas piekrastē. Tāpat viņa kļuva par vairāku Melu privāto domēņu īpašnieci Kilikijā un Krētā. Antonijs apstiprināja Kipras piederību Ēģiptei, ko pirms vienpadsmit gadiem bija pasludinājis Cēzar3. Kopā ņemot, tās bija milzīgas dāvanas, bet izraudzītas tā, ka formāli neskāra romiešu īpašumus Austrumos. Proti, Antonijs atdāvināja Kleopatrai būtībā tikai tās teritorijas, kuras kaut kādu iemeslu dēļ bija palikušas bez īpašniekiem pēc pēdējā partiešu iebrukuma, bet, pamatojoties uz vienošanos, kas bija noslēgta ar Oktaviānu, triumviram bija neierobežotas tiesības Austrumos ri^jnāt jautājumus, kā pats atzīs par atbilstošu republikas interesēm. Starp citu, ne tikai Kleopatra ieguva no Antonija dāsnās laipnības. Bija tādi cilvēki, sevišķi pierobežas novados, kuri saņēma veselas valstis. Viņiem tās vajadzēja pārvaldīt kā romiešu sabiedrotajiem, pēc būtības kā impērijas vasaļiem, un viņu īpašumi nebija nekas cits tā impērijas priekšposteņi. Tādā veidā Antonijs nodrošināja austrumu provinces no ārvalstu iebrucējiem ar sīku, atkarīgu valstiņu kordonu. Tā bija gudra un mērķtiecīga politika.

Visas šīs dāvanas un novēlējumi neapmierināja Kleopatru. Viņa to pat neslēpa, ka grib saņemt vairāk. Jo sevišķi Kleopatra tīkoja saņemt Jūdu zemi un Arābiju, ko tolaik sauca par Nabatajas Arābiju, t. i., Palestīnu ar zemēm, kas atradās tai austrumos. Savus tīkojumus viņa attaisnoja ar to, ka pirmo Ptolemaju valdīšanas laikā Pa- lestīna esot atradusies Ēģiptes pakļautībā, tikai vēlāk to iekarojuši Seleikīdi, kuriem savukārt nācies piekāpties sadumpojušos jūdu priekšā.

Tomēr šajā ziņā Antonijs nebija tik augstsirdīgs. Ne bez iemesla. Jūdu zemē tolaik valdīja karalis Hērods, kuru pirms trim gadiem Romā bija kronējuši Antonijs un Oktaviāns; pēc tam Hērods padzina no Palestīnas par- tiešus un sakāva sev naidīgos jūdu grupējumus. Atņemt

Hērodam Jūdeju nozīmētu rupji pārkāpt pastāvošo vienošanos un graut jaunā Austrumu režīma autoritāti. Turr klāt bija jāšaubās, vai Kleopatra tiktu galā ar jūdiem, bija visnotaļ zināms, ka šī mazā tautiņa fanātiski sargā savu neatkarību un prot aizstāvēties.

Beigu beigās Kleopatra saņēma tikai nelielu Jūdejas daju, tiesa gan, visauglīgāko: pilsētu Jerihu ar apkaimi, kurā atradās slavenās balzamkrūmu plantācijas. Bet no nabatajiem piederošajām zemēm Antonijs atdeva viņai joslu uz austrumiem 110 Nāves jūras. To viņš izdarīja, neprasot, protams, atļauju ne Hērodam, ne arābiem. Bet tie bija priecīgi, ka viņiem atņem samērā 'nedaudz. Starp citu, nav īsti skaidrs, vai Kleopatra saņēma šīs dāvanas jau 37. gadā vai divus gadus vēlāk.

36. gada pavasarī Antonijs ar lielu armiju devās uz austrumiem karā pret partiešiem. Kleopatra viņu pavadīja līdz pat Eifratai.

KLEOPATRA UN HĒRODS

Mūsdienu pētnieku viedokļi ir dažādi: vieni domā, ka Kleopatra apmeklēja Jeruzālemi atceļā no Eifratas 36. gadā, citi apgalvo, ka šī vizīte notikusi divus gadus vēlāk — 34. gadā. Abos gadījuhios — un tas ir pats svarīgākais —1 šī vizīte varēja izskatīties vienādi. Tās norisi aprakstījis jūdu vēsturnieks Josels Flāvijs, kas rakstīja grieķu valodā. Viņš dzīvoja veselu gadsimtu vēlāk, bet balstījās uz to notikumu laikabiedru rakstveida liecībām, ļoti iespējams, izmantoja paša valdnieka Hēroda dienasgrāmatas, kurās vajadzēja atrasties atzīmēm par Kleopatras viesošanos Jeruzālemē.

Jāņem vērā, ka Flāvijs bija viens no Hēroda politiskās līnijas pretiniekiem, ko bieži vien uzsvēra savās grāmatās. Turpretī attiecībā pret Kleopatru vēsturnieks, gluži tāpat kā visi jūdi, pilnā mērā atbalstīja sava valdnieka Hēroda pozīciju un izjūtas. Lūk, Flāvija dotais Ēģiptes valdnieces raksturojums:

«Kleopatra nemitīgi uzkurināja Antoniju uz vardarbību pret visiem valdniekiem, cenzdamās panākt, lai viņš atņemtu tiem un atdotu viņai to zemes; viņai bija liela ietekme uz Antoniju, jo viņš viņu kaislīgi mīlēja. Kleopatra no dabas bija alkatīga un spējīga uz jebkuru varmācību. Viņa noindēja savu piecpadsmit gadu veco brāli tikai tādēļ, ka viņam vajadzēja mantot valsti. Tāpat ar Antonija palīdzību viņa nogalināja māsu Arsi- noju, kas, lūgdama patvērumu, slēpās Diānas svētnīcā Efesā. Viņa neatstāja neaplaupītas ne svētnīcas, ne kapus, ja bija kaut mazākās cerības iegūt dārglietas. Nebija nevienas tādas svētas vietas, kuru nebūtu aizsnieguši Kleopatras garie pirksti, neviena tāda altāra, no kura viņa nebūtu noņēmusi visu, lai tikai apmierinātu savu neremdināmo mantkāri. Vārdu sakot, viņa bija tādā mērā mantkāres un kaislību pārņemta, ka par katru cenu gribēja iegūt to, ko bija iekārojusi, tādēļ vienmēr uzstāja, lai Antonijs visu citiem atņemtu un atdotu viņai.»98

Tātad pēc vēsturnieka vārdiem iznāk, ka Antonijs «kļuva par rotaļlietu šīs alkatīgās un kaprīzās sievietes rokās, un likās, ka viņš ne tikai atradās ar viņu ļoti tuvās attiecībās, bet, gluži kā mīlas skurbuma pārņemts, izpildīja visu, ko vien viņa iekāroja».

Par pašu Jeruzālemes apmeklējumu Flāvijs raksta sekojošo:

«Kleopatra pavadīja Antoniju karagājienā uz Armēniju līdz pat Eifratai, no kurienes atgriezdamās iebrauca Apamejā un Damaskā. Pēc tam viņa devās arī uz Jūdeju un tikās ar Hērodu, kas paņēma uz renti viņai atdoto daļu no Arābijas, kā arī Jerihas apkaimi. Te ienākas balzams, kas ir šā novada lielākā bagātība un aug tikai šeit, bez tam te ir daudz skaistu palmu mežu. Kleopatra, uzkavēdamās šeit kādu laiku, bieži tikās ar Hērodu un mēģināja nonākt draudzīgākās attiecībās, jo no dabas bija valšķīga un pilna iekāres; starp citu, iespējams, ka Hērods patiešām bija pamodinājis viņā mīlas jūtas, bet varbūt arī — tas ir daudz ticamāk — Kleopatra pielietoja viltu, lai viņu uzbudinātu un pēc tam apvainotu vardarbībā. Tā vai citādi, bet izskatījās, ka viņa ir pilnīgi Hē- roda varā. Taču viņš, būdams jau agrāk pret Kleopatru ne sevišķi laipni noskaņots, jo zināja, ka viņa visiem karas kaklā, nolēma, ka tāda izlaidība pelna nicinājumu; turpretī, ja tie ir slazdi, tad viņa jāapsteidz un jāsoda. Tādēļ Hērods neuzķērās uz viņas makšķeres un apspriedās ar draugiem, vai šajā izdevīgajā situācijā, kad Kleopatra ir viņa rokās, nebūtu labāk viņu nogalināt. Līdz ar to viņš atbrīvotu no daudzām nepatikšanām visus, kuri uz savas ādas viņas nešpetnību jau bija izjutuši un nebija no tās pasargāti ari priekšdienās. Tas nāktu par labu arī pašam Antonijam, jo Kleopatra tā kā tā viņam nepaliks uzticīga, ja viņš, grūtībās nonācis, cerēs uz palīdzību. Bet draugi Hērodu atturēja no šā nodoma piepildīšanas, aizrādīdami, ka pirmām kārtām nedrīkst ar šādu soli pakļaut pats sevi neizbēgamām briesmām; bez tam viņi cieši piekodināja, lai viņš nekādā gadījumā nepārsteidzas, tāpēc ka vēsti par Kleopatras nogalināšanu Antonijs neuzņems mierīgi, lai arī kā censtos iegalvot, ka tas viņam nāk par labu. Gluži otrādi —.tiklīdz Antonijs sapratīs, ka Kleopatra atņemta viņam ar varu un viltu, viņš savā mīlā iedegsies vēl vairāk. Turklāt arī Hērodam pašam nebūs ar ko aizbildināties — visi pārmetīs, ka viņš pacēlis roku pret sava laikmeta ievērojamāko sievieti…»"

Hērods, kā tālāk norāda vēsturnieks, paklausījis draugu atrunām. Viņš atturējies no grēka, uz ko ticis kārdināts, un atteicies no nodoma nogalināt šo netiklo sievieti. Viņš apveltīja valdnieci ar lieliskām dāvanām un pavadīja līdz pašām Ēģiptes robežām.

Skaidri redzams, ka citētajā stāstījumā Flāvijs precīzi izmantojis kādu avotu, kura autors acīm redzami jūt līdzi Hērodam; ļoti iespējams, ka tā ir paša valdnieka dienasgrāmata.

Hēroda naidam pret Kleopatiru bija vēl cits iemesls. Valdniece piedalījās sazvērestībā pret viņu, kas tika sarīkota .Jeruzālemēs pilī; protams,, līdzdalība bija netieša, jo rīkojās starpnieki. Viņa slepeni atbalstīja Hēroda sievasmāti Aleksandru, kas lidz sirds dziļumiem neieredzēja savu znotu. Tiklīdz sazvērestība tika atklāta, Aleksandra gribēja bēgt uz Ēģipti. Bēgli notvēra pēdējā brīdī, kad, paslēptu zārkā, viņu nesa laukā no pils. Pēc tam kad Hērodu apvainoja Aleksandras mazgadīgā dēla — virspriestera Aristobūla noslepkavošanā, Kleopatra bija viena no asākajām Hēroda nosodītājām. Hērods patiešām bija vainīgs slepkavībā, taču Kleopatrai bija svarīgs nevis noziegums, bet gan izdevība vērst šo faktu pret Hērodu.

Visu šo drūmo notikumu un intrigu samezglojumu nevienam līdz galam nav izdevies atšķetināt. Skaidrs ir viens —: noziegumi bija ne tikai uz Hēroda, bet arī Kleopatras sirdsapziņas. Viņi abi bija viens otram līdzvērtīgi — godkārīgi, spējīgi uz jebkuru soli cīņā par varu.

Tomēr Jūdejā saglabājusies kāda nezūdoša un neparasta piemiņas zīme no tiem laikiem, kad Hērods drebēja aiz bailēm no Kleopatras alkatības. Valdnieks, bīdamies no visjaunākās iespējamības, uzbūvēja vareno Masadu cietoksni. Tas atrodas pie Nāves jūras tuksnesīgā apvidū uz ārkārtīgi stāva, gandrīz nepieejama kalna. Hērods te saveda neskaitāmu daudzumu ieroču un sevišķi daudz pārtikas. Tā kā te ir sauss un tīrs tuksneša gaiss, šie pārtikas krājumi labi saglabājās un bija lietojami gandrīz vēl pēc simt gadiem; ta vismaz apgalvo jau pieminētais Flāvijs. Tieši Masadu cietoksnī aizstāvējās pret romiešiem drosmīgā jūdu dumpinieku vienība pat vēl pēc tam, kad Jeruzāleme bija kritusi; cietokšņa aizstāvji visi izdarīja pašnāvību tikai 37. gada pavasarī.

ANTONIJA SAKĀVE

Antonijs atgriezās Sīrijā 36. gada pašās beigās. Viņš ar saviem tuvākajiem līdzgaitniekiem apstājās piejūras pilsētā Leikēkomā jeb Baltajā Ciemā. Tur, gremdēdamies dzīru skurbumā un drūmās pārdomās, viņš nepacietīgi gaidīja Kleopatras kuģus. Karagājiens, kuru viņš bija uzsācis pret partiešiem, sākumā bija veiksmīgs, bet beidzās ar pilnīgu sagrāvi. Atkāpdamies Antonijs zaudēja ne mazāk kā ceturto daļu sava karaspēka; 20 000 kājnieku un 4000 jātnieku. Vairums krita par upuri badam un salem, kad ar milzīgām grūtībām viņi devās pāri Armēnijas kalniem.

Sagrāves iemeslu bija daudz, bet galvenokārt vainojams pats virspavēlnieks. Izrādījās, ka ar personisko drosmi un bravūru vēl nepietiek, lai patstāvīgi vadītu lielas kauju operācijas, kuras prasa stratēģa talantu, apdomību un tālredzību. Taču Antonijs to nesaprata. Viņš pat nepieļāva domu, ka pats vainojams katastrofā. Pēc Antonija domām, visu lielāko nelaimju vaininieks bija nodevīgais Armēnijas karalis Artavazds, kuram viņš nozvērējās atriebties.

Sakāves rūgtums nebūtu tik liels, ja nebūtu pienākusi vēsts, ka tieši tanī pašā gadā Oktaviāns Sicīlijā satriecis Seksta Pompēja karaspēku un floti. Tas bija tas Pompēja Lielā dēls, kurš 43. gadā izglābās pēc sakāves Spānijā. Sicīlijā Seksts bija radījis tādu kā pirātu valsti un ilgus gadus terorizēja Itālijas piekrastes iedzīvotājus ar iebrukumiem un laupīšanām, jo ar savu spēcīgo floti valdīja visās apkārtējās jūrās.

Sicīlijas kauju operāciju laikā Oktaviānam bija izdevies pārvilināt savā pusē Āfrikas vietvalža Lepida leģionus. No šā brīža impērijā palika vairs tikai divi noteicēji —i Antonijs un Oktaviāns. Te jāpiebilst, ka Oktaviāns izturējās ļoti lojāli pret savu kolēģi, kurš atradās tik grūtā situācijā. Viņš izlikās, ka pilnīgi tic Antonija oficiālajiem ziņojumiem par sekmīgi pabeigtu karagājienu pret partiešiem. Viņš pat panāca, ka senāts atļāva sakarā ar to sarīkot pateicības dievkalpojumu, kas, atklāti sakot, izskatījās drīzāk kā aizlūgums.

Kleopatra, protams, nepameta savu bērnu tēvu. Viņa ieradās Leikēkomā ar naudu un pārtiku sagrautās armi- jas atliekām. Pēc tam abi pa jūras ceļu devās uz Ēģipti.

Šoreiz Antonijs uzkavējās Aleksandrijā ļoti īsu laiku. Jau pēc diviem vai trim mēnešiem tika saņemtas svarīgas vēstis no Austrumiem, un viņš atgriezās Sīrijā.

Līdzšinējo sabiedroto — partiešu valdnieka un midiešu valdnieka starpā bija izcēlies konflikts. Acīmredzot abi bija saķildojušies, dalot no romiešiem iegūto laupījumu. Midijas valdnieks baidījās, ka pēc šīs uzvaras partieši kļūs pārāk spēcīgi un atņems viņam troni, tādēļ nosūtīja pie Antonija slepenus sūtņus ar priekšlikumu palīdzēt cīņā pret partiešiem. Tas pamodināja Antonija mītnē lielas cerības. Midieši varēja dot tieši tos karapulkus, kuri bija visvairāk vajadzīgi: loka šāvējus un ka- valēriju.

, Bet šā otrā Sīrijas apmeklējuma laikā 35. gada pirmajos mēnešos Antonijs saņēma ziņu par palīdzību, kas nāca vēl no kādas citas puses, un šī ziņa nebūt nelikās tīkama.

KLEOPATRA UN OKTAVIJA

Oktāvija pierunāja brāli, lai atļauj viņai aizbraukt uz Austrumiem pie vīra. Daži gan apgalvoja, ka Oktaviāns devis šo piekrišanu tieši aiz nepatikas pret Antoniju, jo jau iepriekš paredzējis, ar ko šis brauciens beigsies. Tas tomēr bija ļauns izdomājums, kas radās vēlāk. īstenībā Oktaviāns ne tikai ar prieku atbalstīja māsas nodomus, bet pat palīdzēja māsai saposties ceļam, turklāt loti vē- līgi. Viņš deva līdzi tērpus Antonija armijai, kurai tie bija ārkārtīgi nepieciešami; deva jūga dzīvniekus un ievērojamu naudas summu, kā arī dāvanas augstākajiem karvežiem. Bez tam Oktaviāns norīkoja divus tūkstošus lieliski apbruņotu leģionāru Austrumu virspavēlnieka apsardzei. Viss kopumā formāli bija Oktāvijas dāvana, bet visi zināja, ka bez brāļa atļaujas neviens cilvēks, neviens kuģis nedrīkstēja izbraukt no Itālijas, nemaz nerunājot par šādas ekspedīcijas izmaksām, ko nevarēja segt neviena privāta persona.

Oktāvijas flotile apstājās Atēnu ostā Pirejā. No turienes izbrauca ziņnesis ar vēstulēm Antonijam; sieva jautāja, kurp viņai jābrauc ar cilvēkiem un kravu. Ziņnesis sastapa Antoniju Sīrijā.

Ziņa par Oktāvijas braucienu un dāvanām izbiedēja Kleopatru. Viņa pamatoti domāja, ka romiete tādā veidā grib atgūt savu vīru. Valdniece saprata arī, ka pašreizējā situācijā daudz ir tādu argumentu, kas var likt Antonijam izlīgt ar Oktāviju: viņas uzticība un pacietība, labsirdība, gatavība piedot pārestības un pazemojumus un pats galvenais — viņas brāļa varenība. Vienīgais, kā Kleopatra varēja mēģināt atvairīt Oktāvijas plānus, bija cenšanās pēc iespējas stiprāk- piesaistīt sev Antoniju.

Plūtarhs, kurš, iespējams, izmantojis Kleopatras personiskā ārsta dienasgrāmatu, liecina, ka valdniece sākusi izrādīt lielas mīlas ciešanas. Ēdusi ļoti maz. Antonija klātbūtnē atplaukusi, pēc viņa aiziešanas apdzisusi, kļuvusi skumja un vārga. Viņa bieži raudājusi un ļoti bieži, kad viņš tuvojies, steigusies noslaucīt acis un slēpt asaru pēdas — protams, tā, lai Antonijs to ievērotu.

Kleopatrai uzticami vai arī viņas uzpirkti cilvēki (tādu starp Antonija tuvākajiem draugiem bija daudz) sāka viņam izteikt pārmetumus:

— Tu esi cietsirdis. Tu pieļauj, lai iet bojā sieviete, kurai pasaulē nav nekā cita kā tikai tu. Oktāvija apprecējās ar tevi, izpildot brāļa gribu, politisku apsvērumu dēļ. Tas ir pilnīgi skaidrs. Starp citu, viņa var lepoties ar sievas vārdu. Turpretī Kleopatra, tik lielas zemes valdniece, lielas un senas dinastijas pārstāve, nemaz nekaunas, ka visi viņu saukā par tavu mīļāko. Kleopatra neuzskata, ka tas varētu kaitēt viņas godam un augstajam stāvoklim. Viņa ir laimīga, ja vien var atrasties tev blakus un dzīvot ar tevi. Ja Kleopatra tevi zaudēs, viņa nomirs aiz bēdām.100

Oktāvijai vajadzēja atgriezties Romā. Vīrs pat nevēlējās ar viņu tikties. Brālis, sašutis par šo publisko apvainojumu, pavēlēja Oktāvijai atstāt Antonija māju. Bet viņa kategoriski to atteicās darīt un turpināja kārtot Romā visas vīra lietas, un audzināja viņa bērnus, gan tos, kurus pati viņam bija dāvājusi, gan tos, kas bija dzimuši iepriekšējās laulībās. Oktāvija neapzinājās, ka ar šo savu uzticamo mīlestību tikai kaitē Antonijam, izraisot sabiedrībā visasākos pārmetumus. Visi juta līdz atstumtajai dzīvesbiedrei un apvainoja muļķībā un nepateicībā cilvēku, kurš augstāk par patiesām jūtām vērtē Kleopatras un viņas galma valšķīgo netiklību.

. KLEOPATRAS TRIUMFS

Drīz vien noskaidrojās, ka tie pakalpojumi, kurus ar saviem sūtņiem bija piedāvājis midiešu valdnieks, ir bijuši tikai tukši solījumi. Nevarēja būt runas par jaunu karagājienu pret partiešiem 35. gadā. Antonijs atgriezās Aleksandrijā. Viņš izbrauca no Ēģiptes galvaspilsētas tikai nākamā — 34. gada sakumā un ar lielu armiju devās Armēnijas augsto kalnu virzienā. Viņam ar viltu izdevās sagūstīt armēņu karali Artavazdu, kuru pirms diviem gadiem bija apvainojis viltus pilnā nodevībā; gūstā tika saņemti arī divi viņa dēli. Armēnija uz neilgu laiku kļuva par Romas impērijas provinci.

34. gada rudenī Antonijs atgriezās Aleksandrijā. Ar viņa atļauju te, precīzi atdarinot tamlīdzīgas romiešu goddevīgās ceremonijas, tika sagatavots krāšņs triumfs. Bet tieši tas tika uzņemts kā kaut kas nedzirdēts. Pēc senām parašām armijas virspavēlnieks drīkstēja triumfēt tikai impērijas galvaspilsētā, tikai Romā, un ar senāta atļauju. Vai Antonijs ar to nevēlējās sacīt, ka grib pārnest galvaspilsētu uz Aleksanclriju, kā savā laikā bija gribējis Cēzars?

Otra rupja nostāšanās pret senajām parašām izpaudās tanī ziņā, ka triumfu pieņēma svešas valsts valdniece. Kleopatra sēdēja sidrabotā tribīnē, savas raibās galminieku svītas ieskauta, bet abpus ceļa blīvējās Aleksandrijas iedzīvotāju pūļi. Gar šīm skatītāju rindām slēgtās kolonnās maršēja leģionāri un vieglajos ratos Srauca virspavēlnieks. Uzvārētāja ratiem pa priekšu, zelta važās iekalti, gāja armēņu valdnieka ģimenes locekli. Neviens nekrita ar vaigu pie zemes Ēģiptes valdnieces priekša, kaut arī viņiem ar varu lika to darīt. Armēnijas valdnieks uzrunāja Ēģiptes valdnieci kā līdzīgs līdzīgu. Gūstekņi par to samaksāja ar lielām ciešanām, bet pats Ar- tavazds — dažus gadus vēlāk — ar nāvi.

Tanī pašā 34. gadā gimnasija' milzīgā zālē tika sarīkota krāšņa un svinīga ceremonija. Uz paaugstinājuma sēdēja Antonijs un Kleopatra; valdniece bija ģērbusies dievišķās īsīdas tērpā. Zemākos troņos sēdēja bērni: Cē- zarions, kuram bija četrpadsmit gadu, Aleksandis Hēlijs un Kleopatra Selēne, abi sešus gadus veci, un dažus gadus vecais Ptolemajs Filadelfs — pati jaunākā Antonija un Kleopatras atvase.

Sapulcēto visas valsts pārstāvju priekšā runu teica Antonijs. Viņš pavēstīja, ka Kleopatra no šā brīža saņem Valdnieku Valdnieces titulu un pārvaldīs kopā ar savu pirmdzimto dēlu Ēģipti un Kipru. Viņš oficiāli apstiprināja, ka Kleopatra ir bijusī Cēzara sieva, tātad Ptolemajs Cēzars ir viņu likumīgais dēls. Visas šīs svinibas sarīkotas, lai godinātu lielā Cēzara piemiņu.

Aleksandrs Hēlijs, kurš sēdēja ceremonijas laikā mi- diešu tērpā un armēņu miesassargu ielokā, saņēma pārvaldīšanā Armēniju, Midiju un partiešu zemi. Jaunākajam dēlam Ptolemajam Filadelfam — Brāli mīlošajam, kas bija ģērbies maķedoniešu tērpā, vajadzēja pārvaldīt ēģiptiešu īpašumus Sīrijā un Kilikijā, kā arī kontrolēt sīkās valstiņas, kuras atradās uz rietumiem no Eifratas upes, Kleopatrai Selēnei atdeva Kirenaiku un Lībiju.

Lūk, līdz kādām virsotnēm savu ģimeni bija pacēlusi Kleopatra, kuras tēvs divdesmit gadus nesekmīgi bija centies panākt, lai Roma viņu atzītu par Ēģiptes valdnieku, un bija dzīvojis pastāvīgā satraukumā, baidoties, ka senāts apstiprinās viņa priekšteča mistisko testamentu un ka viņam līdz ar to viss tiks atņemts.

POLITISKIE UN MORĀLIE STRĪDI

Vēstis par dāvinājumiem Kleopatrai un viņas bērniem sasniedza Romu droši vien 33. gada pavasarī, izraisīdamas lielu neapmierinātību sabiedrībā. Turpretī Oktaviāns varēja tikai priecāties — Antonijs ar savu izturēšanos deva viņam rīcības brīvību pats pret sevi. Politiskā situācija Itālijā tanī laikā bija šāda.

Visa vaina par nesen realizēto lauku muižu konfiskāciju tika uzvelta vienīgi Oktaviānam; visi uzskatīja (protams, bez pamata), ka Antonijs tik nesaudzīgi nebūtu rīkojies. Antonijam kopš seniem laikiem Romā bija daudz draugu. Bet tie, kuri vispār Antoniju nepazina, sprieda par viņu pēc nostāstiem un baumām, kurās Antonijs tika iztēlots kā daudz pieejamāks un sabiedriskāks cilvēks nekā mazrunīgais, noslēgtais Rietumu pavēlnieks. Beigu beigās Oktaviāns varēja arī nerēķināties ar šo tautas masu noskaņojumu, jo viņa pusē bija bruņotie spēki. Bet stāvokli sarežģīja tas, ka 33. gada beigās apritēja trium- virāta otrā piecgade. Tas nozīmēja, ka Oktaviāns zaudēs savas likumīgās tiesības uz varu. Kas attiecas uz Antoniju, tad nevarēja būt ne runas par viņa pilnvaru pagarināšanu uz nākamo posmu. Austrumu pavēlnieks atklāti paziņoja, ka pienācis laiks atjaunot republikas senās brīvības. Viņš varēja atjauties tādus izteikumus; viņam piederēja Kleopatra un Ēģipte, un viņš varēja mierīgi raudzīties nākotnē, jo bija pārliecināts, ka pašam nekad netrūks ne naudas, ne līdzekļu, lai ietekmētu valsts politiku. Bet konsuk, amati uz nākamo — 32. gadu saskaņā ar iepriekšējo norunu bija paredzēt^ diviem tuviem Antonija draugiem — Gājām Socijam un Gnējam Domītijam.

Starp Oktaviānu un Antoniju pastāvēja pretrunas jau kopš pašiem politiskās darbības sākumiem. Naids arvien vairāk pieauga. Pirmo konfliktu novērsa triumvirāta nodibināšana 43. gadā. Pēc tam viņiem vajadzēja izrēķināties ar Cēzara slepkavām, tad viens cinījās ar Sekstu Pompēju un otrs — ar partiešiem un armēņiem. Kādu laiku abus samierināja Oktāvija. Bet patlaban, kad katrs bija savu karu izkarojis un kad Oktāvijai vajadzēja atdot savu vietu Kleopatrai, abi nostājās viens pret otru un gatavojās uzsākt cīņu par pasaules troni.

Protams, Oktaviāns pieķērās pavedienam, ko pret savu gribu kā debesu dāvanu bija pasviedis pats Antonijs. Nu bija radusies izdevība uzskatāmi parādit, ka pretinieks nav nekas cits kā Ēģiptes valdnieces kalps, kurš izdāļā romiešu zemes. Nu bija radusies izdevība pārņemt valsts grožus savās rokās, iekams no Austrumiem draudošās briesmas to nav galīgi aprijušas.

Pa to laiku Antonijs nesēdēja, rokas klēpi salicis. Arī viņš centās parādīt savu pretinieku kā cilvēku, kurš rīkojas nekautrīgi un patvaļīgi, mīdīdams kājām visas vienošanās. Personiskajās vēstulēs un publiskajās runās Antonijs izvirzīja pret Oktaviānu nopietnus apvainojumus.

—     Pirms trim gadiem Oktaviāns nelikumīgi atņēma Le- pidam varu, bet pats pārņēma savā pārvaldē tam uzticētos īpašumus. Pēc uzvaras pār Sekstu Pompēju viņš pakļāva sev Sicīliju. Bet visas šīs zemes uzskatāmas, starp citu, par mūsu kopējo domēni. Oktaviānam jāatdod man puse no saviem iekarojumiem. Tāpat jāatdod kuģi, kurus es viņam nosūtīju, kad viņš cīnījās ar Pompēja pirātiem. Bet pirmām kārtām viņam jāļauj man vākt rekrūšus Itālijā, kā arī nometināt izbrīvētajos zemes gabalos līdz ar viņa veterāniem manējos.

Oktaviāns gāja pretuzbrukumā.

—    Antonijs faktiski ir kļuvis par Ēģiptes valdnieku, lai gan, sadalot ietekmes zonas, šī valsts viņam netika ierādīta. Viņš piekrāpa Armēnijas valdnieku, sagūstīja to un iekala važās, līdz ar to izvirzīdams pret romiešu tautu vispārēju nicinājumu. Ja Antonijs prasa pusi no maniem iekarojumiem, tad arī viņam jādod m^n puse no tā, ko atņēmis armēņiem un partiešiem, «jo, kā izriet no oficiālajiem ziņojumiem, viņš tos esot iekarojis».

Visvairāk Oktaviāns nosodīja Antoniju par sakariem ar Kleopatru un dāvanām, ar kurām viņš bija apbēris svešzemju dinastijas pārstāvjus. Jo sevišķi dziļi Oktaviānu aizskāra tas, ka Cēzarions tika publiski atzīts par Cēzara dēlu, jo līdz ar to tika apšaubītas viņa — Okta- viāna tiesības mantot diktatora uzvārdu un valsti. Uz to viņš norādīja Antonijam personiski rakstītajā vēstulē. Attiecībā p>ret Kleopatru Antonijs atbildēja viņam ar īsti vīrišķīgu tiešumu:

«Kāpēc Tu esi kļuvis tik pikts? Vai tādēļ, ka es guļu ar valdnieci? Viņa ir mana sieva. Starp citu, ne pirmo, bet jau devīto gadu. Bet vai tad Tev ir tikai Drusilla? Lai dievs dod, ka es maldos, — bet, kamēr Tu izlasīsi līdz galam šo vēstuli, Tu jau varbūt būsi pārgulējis ar savu Tertullu vai Terentillu, ar Rufillu vai Salviju, varbūt ar viņām visām reizē, — bet galu galā vai nav vienalga, kur un ar ko Tu pinies?»101

Arī Oktaviānam netrūka savu greciņu, un Antonijs neaizmirsa tos celt gaismā.

«Savu paša sievu Līviju Tu atņēmi viņas vīram, kad viņa jau labu laiku bija mātes cerībās. Tu pats zini, kura senatora mājās ievilki viņa sievu blakus istabā, un, kad jūs iznācāt laukā, viņa bija notvīkuši līdz ausu galiem un saburzīta. Tu izšķīries ar savu pirmo sievu Skrībo- niju, jo viņa atklāti žēlojās, ka sāncense Tev nozīmējot vairāk nekā viņa. Tavi draugi, izmeklēdami Tev mīļākās, izģērbj kailas precētas sievas un jaunavas, izskata un apskata viņas gluži kā verdzenes tirgū!»102

Visu 33. gadu turpinājās tamlīdzīga sarakste un vārdu apmaiņa. Vienlaikus tika izmantotas arī citas tolaik pieejamās metodes sabiedriskās domas ietekmēšanai. Jādomā, ka tieši šajos gados Austrumos parādījās grieķu poēma, ko dēvēja par Sibillas pareģojumu, gaidāmā zelta laikmeta iezvanījumu, tā laikmeta, kad pie varas būs Valdniece: viss ļaunums izzudīs, cilvēku starpā valdīs draudzīgas attiecības un savstarpēja uzticība, cilvēki cits pret citu būs draudzīgi, cits citam uzticēsies, nekas netraucēs vispārējo mieru un auglību. Romā šo pareģojumu izplatīja, bez šaubām, ēģiptiešu astrologi un zīlnieki, tādēļ arī 33. gadā viņi tika izraidīti no pilsētas.

Oktaviāna naidīgums kļuva airvien skaidrāk redzams, bet vienlaikus Antonijs arvien vairāk dzīrās iegūt savā pārvaldīšanā Itāliju, tādēļ ka tikai tur varēja ievākt rekrūšus. Triumvirs 33. gadā vēl karoja ar Armēniju, vadīdams tur kauju operācijas; tikai tā paša gada rudenī viņš pavēlēja savam legātam Kanidijam, lai tas koncentrētu septiņpadsmit leģionus Efesā Mazāzijas piekrastē. Tika izdotas pavēles arī visu atkarīgo valstiņu un pilsētu valdniekiem, lai tie sūtītu uz Efesu kuģus, karavīrus un pārtiku.

Tā Antonijs sāka atklāti, pat demonstratīvi gatavoties karam. Varbūt viņš to darīja cerībā, ka Oktaviāns nobīsies un abi pēdējā brīdī atkal noslēgs vienošanos, kā tas divas reizes jau bija noticis. Arī Itālijā sākās bruņošanās. Abas puses vēl pagaidām ārēji saglabāja draudzīgas attiecības. Tika paziņots, ka tiek gatavots karagājiens pret svešzemju tautām, bet sūtņi cits pēc cita kursēja starp Antonija mītni un Romu.

KUR ATRODAS LIKUMĪGA VALDĪBA

32. gada L janvāri konsulu amatos Romā stājās Gājs Socijs un Gnējs Domltijs, abi, kā jau teikts, bija Antonija piekritēji. Domītijs, būdams pieredzējis, piesardzīgs cilvēks, pārlieku klaji neizpauda savus uzskatus un nodomus. Turpretī kolēģis bija jaunāks un daudz straujāks. Viņš jau pirmajā konsulāta dienā senātā teica lielu programmas runu, visnotaļ slavēja Antoniju, bet Oktaviānu nesaudzīgi nopēla. Noskaņojums senātā bija tāds, ka jebkurš konsulu priekšlikums, kas nāktu par ļaunu Okta- viānam, tiklu pieņemts bez šaubīšanās. Oktaviāns pats nepiedalījās šajā sēdē, jo paredzēja, kā izturēsies konsuli, un tādēļ negribēja uzreiz ielaisties ar viņiem strīdā, lai neizraisītu sev tik nelabvēlīgos apstākļos tiešu spēku konfrontāciju. Bet senātā bija arī viņam absolūti uzticami cilvēki, starp tiem tautas tribūns Nonijs, kas meistarīgi paralizēja Socija pārlieko uzstājību, jo kā tribūnam viņam bija veto tiesības jebkuru lēmumu pieņemšanā.

Drīz pēc tam Oktaviāns atgriezās galvaspilsētā un sasauca senāta sēdi — kaut arī nelikumīgi, jo viņam vairs nebija nekādas varas. Tomēr senatori paklausīja aicinājumam un sapulcējās. Pēc tam Oktaviāns pieļāva vēl vienu nelikumību: viņš ieradās sēžu zālē bruņotu draugu un leģionāru pavadībā; dunčus pavadoņi gan bija paslēpuši, bet tik nevērīgi, ka ikviens tos varēja pamanīt. Visbeidzot viņš spēra vēl trešo nelikumīgo soli — apsēdās starp abiem konsuliem. Oktaviāns teica lielu runu, kurā atspēkoja Antonija un Socija pārmetumus un aizstāvēja visus savus valstiskos pasākumus, uzsvērdams, ka tie bijuši virzīti tikai uz republikas labklājību. Viņš pārmeta pretiniekiem patvarību. Neviens no klātesošajiem, pat konsuli neuzdrīkstējās nekā iebilst. Tad pēc ilga klusuma brīža Oktaviāns teica otru runu. Viņš paziņoja, ka vistuvākajā laikā atkal sasaukšot senāta sēdi un tanī nolasīšot Antonija vēstuli, kuru konsuli esot noslēpuši, bet kura skaidrāk par skaidru parādot, cik tēvzemei postīgi esot tās autora plāni.

Patiešām — pie konsuliem atradās šāda vēstule, bet viņi negribēja to publiski nolasīt. Zinādami, kāda ir noskaņa Romā, viņi saprata, ka tā var tikai kaitēt Antonijam un kalpot pret Ēģipti vērstajai propagandai, ko pūlējās izvērst Oktaviāns, jo šajā vēstulē triumvirs centās panākt, lai senāts ratificētu viņa dāvinājumus Kleopatrai un viņas bērniem.

Konsulu uzstāšanās pret Oktaviānu būtībā bija mēģinājums izdarīt valsts apvērsumu. Šis mēģinājums neizdevās vienīgi senatoru bailīguma un Oktaviāna enerģiskās rīcības dēļ. Šajā situācijā konsuli neredzēja ne vajadzību, ne arī pat iespēju palikt vēl ilgāk Itālijā, kur tiem nebija atbalsta armijā. Viņi atzina par vispareizāko nekavējoties atstāt Romu un pārcelties uz Austrumiem, pie Antonija. Tā viņi arī izdarīja. Kopā ar konsuliem (vai drīz pēc tam) no Romas izbrauca apmēram četri simti senatoru, tātad gandrīz puse senāta. Citiem vārdiem, republikas valdība atradās Austrumos — gluži tāpat kā pirms septiņpadsmit gadiem, kad Pompējam un senātam vajadzēja bēgt no Itālijas, glābjoties no Cēzara karaspēka.

Tas viss pārsteidza Oktaviānu un nostādīja viņu ļoti sarežģītā situācijā. Bet, lai saglabātu ārējo mieru, viņš paziņoja:

— Konsuli atstāja Romu ar manu ziņu un piekrišanu. Katrs, kas grib, var mierīgi iet viņu pēdās, nebaidoties ne par dzīvību, ne mantu.

No šā brīža Romas valstī bija divas valdības, vienādi likumīgas un reizē arī nelikumīgas: puse senāta un abi konsuli atradās Efesā, bet otra puse un daudzi augstākie ierēdņi — Romā.

EFESA

Pa to laiku Efesā pulcējās milzīga Antonija armija — flote un sauszemes karaspēks. Flotē bija astoņi simti kara kuģu un transportkuģu; divi simti no tiem bija devusi Ēģiptes valdniece. Bez tam Kleopatra iedeva Antonijam 20000 talantu kara izdevumiem, kā arī apņēmās kara laikā nodrošināt visu armiju ar pārtiku. Beidzot ziemā vai 32. gada agrā pavasarī viņa pati ieradās Efesā, jo personiski gribēja piedalīties Austrumu un Rietumu izšķirošajā kaujā, un atklāti to paziņoja. Bet Kleopatru gaidīja nepatīkams pārsteigums: Antonijs pavēlēja viņai atgriezties Ēģiptē un no turienes sekot notikumiem. Tādās pašās- domās bija arī visi pārējie romieši, kuri tik lielā skaitā bija sapulcējušies Efesā. Šā lēmuma pareizība bija acīm redzama. Palikdama kopā ar Antoniju,

Kleopatra lietu ūdeni uz Oktaviāna dzirnavām, jo viņš nebeidza apgalvot, ka Antonijs ir Ēģiptes valdnieces vergs, kurš izpilda visas viņas iegribas un vēlēšanās un būtu gatavs pat Romu nolikt viņai pie kājām. Ja Kleopatra paliktu Efesā, konflikts uzreiz iegūtu citu raksturus tā vairs nebūtu sadursme starp diviem romiešiem, bet gan Itālijas svētais karš pret Austrumu valdnieces neizmērojamām pretenzijām.

Bet Kleopatra pirmām kārtām bija sieviete. Politiskie apsvērumi, lai cik tie bija neatspēkojami, viņu nepārliecināja. Viņa baidījās, ka cīņas arēnā no jauna uznāks Oktāvija un, kā tas viņai jau divas reizes bija izdevies, novērsīs konfliktu, bet tādas vienošanās upuris nebūtu neviens cits kā viņa — Kleopatra.

Pēc tam izplatījās baumas, ka Kleopatra uzpirkusi vienu no visietekmīgākajiem Antonija karavadoņiem Ka- nidiju. Viņš izvirzīja Antonijam šādus argumentus:

—    Sūtīt Kleopatru atpakaļ būtu ļoti nepareizi. Mums jāatceras, ka tieši viņa palīdzējusi nostiprināt mūsu bruņotos spēkus. Sevišķi flotē ir daudz ēģiptiešu jūrnieku. Ja valdniece aizbrauks, tie cīnīsies daudz gļēvāk un bez vajadzīgās pašaizliedzības. Jāņem vērā arī apstāklis, ka Kleopatra enerģijas un politiskās izveicības ziņā var mēroties spēkiem ar ikvienu no valdniekiem, kuri cīnīsies mūsu armijā. No tevis viņa ieguvusi lielu pieredzi pat vissarežģītāko valsts jautājumu risināšanā; starp citu, arī agrāk viņa sekmīgi pārvaldīja savu valsti.

Daiļās sievietes lūgšanas un cienījamā karavadoņa argumenti izrādījās iedarbīgi. Kleopatra palika. Cik postošas bija šā lēmuma sekas, tas atklājās ļoti drīz. Antonijam vajadzēja paklausīt draudzīgajam Jūdejas valdnieka Hēroda padomam:

—    Gribi uzvarēt? Nogalini KleopatruI

SAMA UN ATĒNAS

32. gada agrā pavasarī armijas virspavēlnieka mītne tika pārvesta no Efesas uz Samas salu. Tur laiks aizritē ja vienā līksmē un dzīrēs. Salā tika koncentrēts ne vien karaspēks un pārtika no pakļautajām Austrumu zemēm, bet ari pulcināti teātra aktieri. Tādēļ arī toreiz runājai

—     Visā pasaulē žvadz ieroči, dzirdamas raudas un vaidi, bet Samas salā skan flautas un liras, pārpildītos teātros dzied kori.

Aktieru trupas sacentās savā starpā par uzvarētāja palmu, bet valdnieki tiecās cits citu pārspēt, rīkojot greznus mielastus un pasniedzot dārgas dāvanas. Visi neizpratnē jautāja:

—    Kā viņi svinēs uzvaru, ja tā gatavojas karam?!103

Nedaudz vēlāk, acīmredzot 32. gada maijā, galms un

komandējošais sastāvs aizbrauca no Samas salas. Tā kā kauju darbībai vajadzēja risināties Rietumos, visi pārcēlās uz Grieķiju. Antonijs un Kleopatra apmetās Atēnās, kur dzīve ritēja iepriekšējās sliedēs: viņi izklaidējās, rīkoja sporta spēles, apmeklēja teātra izrādes. Atēnieši godināja Kleopatru tāpat kā pirms dažiem gadiem Oktāviju. Valdniece no savas puses arī parādīja laipnību slavenajai pilsētai. Atēnu iedzīvotāji izturējās pret viņu ar vislielāko cieņu un nosūtīja pie viņas delegāciju, kas oficiāli un svinīgi pasniedza dekrēta tekstu. Viens no delegācijas locekļiem bija Antonijs kā Atēnu pilsētas goda pilsonis, kas viņš skaitījās jau vairākus gadus; viņš pilsētas iedzīvotāju vārdā teica runu.

Sajā laikā Antonijs nolēma formāli šķirties no Oktāvijas. Viņš nosūtīja uz Romu savus ļaudis, kuri padzina Oktāviju no viņa mājas. Aiziedama viņa paņēma līdzi arī visus Antonija bērnus, izņemot vecāko — Fulvijas dēlu, kurš tobrīd atradās pie tēva. Oktāvija raudāja, uzskatot sevi par vienu no gaidāmā kara iemesliem.

TESTAMENTS

Oktaviānam neviens nesniedza finansiālu atbalstu, viņam pašam vajadzēja gādāt par karam nepieciešamo naudas līdzekļu savākšanu. Viņš izdeva bargus rīkojumus: brīvdzimušajiem pilsoņiem vajadzēja atdot ceturto daļu no saviem ienākumiem, bet brīvlaistajiem — astoto daļu no savas mantas. Pats par sevi saprotams, šāda rīcība izraisīja vispārēju neapmierinātību. Antonijam vēlāk pārmeta to kā visrupjāko kļūdu, ka viņš neizmantoja šo iedzīvotāju neapmierinātības uzliesmojumu un neuzbruka Itālijai 32. gada vasarā. Šie pārmetumi nav pamatoti, jo

Antonijs tolaik vēl nebija pilnībā sagatavojies! aizvien vēl turpinājās bruņošanās un milzīgo karapulku pārvietošanās.

Pa to laiku Oktaviāna pusē no Austrumiem pārgāja divi ievērojami senatori Titijs un Munātijs Planks, kas, vēl atrazdamies Efesā, kategoriski pieprasīja, lai Kleopatra tiktu nosūtīta atpakaļ uz Ēģipti. Ar šādu nostāju viņi izraisīja pret sevi visdziļāko Kleopatras ienaidu un bija spiesti atstāt Antonija nometni. Abi senatori neaizgāja pie Oktaviāna tukšām rokām. Viņi zināja visus Antonija plānus, zināja arī, kur glabājas viņa testaments, jo bija klāt, kad tika sastādīts šis dokuments, un vērsa Oktāvijas uzmanību uz to, ka tas satur svarīgus valstfflK* kus lēmumus. Vestālietes, šā dokumenta glabātājas, sākumā atteicās to izdot un piekāpās tikai tad, kad pie viņām personiski griezās pats Oktaviāns. Tā, protams, bija pilnīgi nelikumīga rīcība, tāpat viņam nebija tiesību šo privāto dokumentu vēlāk publiski nolasīt senāta sēdē. Sajā sakarībā daudzi senatori pamatoti izteica sašutumu, norādot, ka nevienam dzīves laikā nav brīv pārmest to, ko viņš nolēmis teikt mirdams.

Tomēr jāatzīst, ka atsevišķi testamenta punkti nevarēja nešokēt. Antonijs pieprasīja, lai viņa līķi, kaut arī viņš būtu miris Romā, pārvestu uz Aleksandriju un tur apglabātu blakus Kleopatras kapenēm. Viņš vēlreiz apliecināja, ka Cēzarions ir Cēzara dēls, un novēlēja lielus īpašumus saviem un Kleopatras bērniem.

Oktaviāns izmantoja sašutumu, ko izraisīja šie novēlējumi, un izvērsa propagandu pret Antoniju. Tika izplatītas visdažādākās baumas un tenkas, kuras parādīja, ka Antonijs ir pilnīgi Kleopatras varā un nav pat romieša vārda cienīgs. Viņam pārmeta, ka viņš dāvinājis Ēģiptes valdniecei Pergamas bibliotēku, kurā bija divi simti tūkstoši grāmatu. Kādās dzīrēs daudzu cilvēku klātbūtnē Antonijs esot piecēlies un rīvējis Kleopatrai kājas. Viņš esot pieļāvis, ka Efesā Kleopatru godinājuši kā valdnieci. Audienču laikā, pieņemot valdniekus un sūtņus, bieži vien viņš esot saņēmis no Kleopatras mīlestības vēstules, kuras bijušas rakstītas uz oniksa un kristāla plāksnītēm. Reiz, kad Antonijs vadījis tiesas sēdi Aleksandrijā, aizstāvja runas laikā tiesas nama tuvumā parādījusies Kleopatra nestuvēs un viņas svīta; viņš acumirklī izskrējis no zāles, lai sekotu valdniecei.

Tomēr Romā aizvien vēl bija daudz Antonija draugu. Arī viņi no savas puses centās ietekmēt sabiedrisko domu, atspēkojot tenkas un nevalodas, kuras kaitēja viņa prestižam. Viens no viņiem — Heminijs aizbrauca uz Austrumiem tieši tādēļ, lai pārliecinātu triumviru aizsūtīt projām Kleopatru.

Valdniece tūdaļ uzminēja Romas viesa nolūkus. Viņai pat radās aizdomas, ka viņš grib aizstāvēt Oktāviju. Tādēļ Heminijs kļuva par Kleopatras nemitīgo zobgalību un izsmiekla objektu. Viņam tika ierādītas aizskaroši zemas vietas dzīru zālēs. Viņš tomēr visu panesa, pacietīgi gaidīdams izdevību brīvi izrunāties ar Antoniju. Beidzot kādu dzīru laikā valdniece viņam bez aplinkiem pajautāja, kādēļ viņš atbraucis. Heminijs atbildēja:

—    Jebkurā citā gadījumā es labprāt gan runātu skaidrā prātā. Bet vienu es zinu labi, būdams skaidrā vai apskurbis, — viss būs labi, ja tu atgriezīsies savā zemē.

Antonijs sarauca pieri, bet Kleopatra atbildēja ar apburošu smaidu:

—    Tas ir jauki, ka tu pateici patiesību bez spīdzināšanas!

Dažas dienas vēlāk Heminijam izdevās aizbēgt. Antoniju pameta vēl daudzi citi viņa domubiedri, kuri nevarēja paciest ēģiptiešu ņirgāšanos. Bet tie, juzdami savas valdnieces atbalstu un ietekmi, ņirgājās pat par senatoriem. Arī pati Kleopatra izmantoja katru iespēju, lai viņus nomelnotu vīra acīs. Kvints Dēlijs — tas pats, kurš pirms dažiem gadiem atveda viņu uz Tarsu, — gandrīz zaudēja dzīvību par kādu joku. Reiz viņš pie galda sacīja:

—    Mūs šeit dzirda ar etiķi, bet Sarments Romā peldas falernietī104 !

Sarments vēl savos zēna gados bija Cēzara mīlulis, tātad zināmā mērā Kleopatras sāncensis, tādēļ viņa labi atcerējās šo vārdu. Valdnieces ārsts Glaukons brīdināja Dēliju par draudošajām briesmām, un vēlāk, kad jau sākās karš, viņam izdevās aizbēgt.

AKTIJAS RAGS

Oktaviāna neatlaidīgie pūliņi beidzot vainagojās panākumiem. 32. gada vēlā rudenī tika sarīkota liela manifestācija: visi Itālijas iedzīvotāji, visas pilsētas deva svinīgo zvērestu, ievēlot Oktaviānu par armijas virspavēlnieku; Itālijas piemēram sekoja rietumu provinces.105 Sis zvērests deva morālu pamatu tālākai darbībai: Antonijam tika atņemti visi amati un tituli, bet konsulāts nākamajam — 31.^gadam tika uzticēts Oktaviānam un viņa draugam Mesallam. Tad, ievērojot senu reliģisko ceremoniālu, Oktaviāns pieteica karu. Izmantojot apstākli, ka Kleopatra atradās Austrumu armijas galvenajā mītnē, viņš karu pieteica nevis Antonijam, bet viņai.

Pēc ilgas manevrēšanas un savstarpējas tuvošanās izšķirošā kauja notika 31. gada 2. septembrī Epeiras piekrastē, līcī pie Aktijas raga.

Būtībā atkārtojot to, kas teikts grāmatā «Cēzars Augusts», kaujas norisi var attēlot tā.

Antonija flotes priekšējās līnijas labo spārnu komandēja viņš pats, kreiso — Socijs, centru — Marks Oktā- vijs. 60 Kleopatras kuģu veidoja rezervi. Pretējā pusē — no kreisās — stāvēja Agripas, Mesallas un Oktaviāna eskadras.

Vairākas rīta stundas abas flotes palika savās vietās, nogaidot atbilstošu momentu. Vienmēr nepacietīgais Socijs pirmais devās uz priekšu. Oktaviāna kuģi tad atkāpās atklātā jūrā, kur varētu likt lietā manevrēšanas prasmi. Šīm eskadrām sekoja pārējās. Pēcpusdienā abas flotes visā ierindu garumā uzsāka cīņu. Antonijam bija ap trīs simti kolosu; Oktaviānam bija vairāk kuģu, bet tiem bija vājāka konstrukcija.

Cīņas bija iznīcinoši asas, nežēlīgas. Tika izmantoti visi tolaik zināmie paņēmieni. Kuģi centās cits citu iedragāt ar varkaltiem priekšgaliem; tika mestas lāpas, lai uz kuģiem izceltos ugunsgrēks; ar katapultām tika izšauti āķi, kuri iecirtās pretinieka kuģu bortos, dodot iespēju pielietot abordāžu.

Kad kauja ritēja pilnā spēkā, Antonija līnijā pēkšņi izcēlās sajukums. Kleopatras vadītā ēģiptiešu eskadra, kas līdz šim bija stāvējusi aizmugurē, devās jūrā. Uzpūta ceļa vējš, .kuģi pilnās burās drīz vien atstāja tālu aiz sevis romiešu cīņas biedrus, kuri turpināja kauju. Kas Kleopatrai lika to darīt? Varbūt histēriskas bailes, iedomājoties, ka, tiklīdz Oktaviāns ņems virsroku, flote tiks iesprostota Ambras līcī? Bet varbūt viņai likās, ka tikai atklātā jūra dos brīvību un iespēju atgriezties dzimtenē?

Antonija kuģis tūlīt devās pakaļ eskadrai, kas strauji attālinājās. Tiklīdz viņš tika pamanīts, Kleopatras kuģis apstājās, uzņēma vadoni uz klāja un nekavējoties burāja tālāk uz dienvidiem. Bēgļi, starp citu, nebija apdraudēti, jo Oktaviāna kuģi pirms kaujas bija noņēmuši buras un mastus, tātad nevarēja uzreiz uzsākt pakaļdzīšanos.

Pa to laiku kauja pie Aktijas raga turpinājās uz dzīvību un nāvi: Nodotie karavīri izpildīja savu pienākumu līdz galam. Tikai pašā vakarā, kad Oktaviāns pavēlēja apmētāt pretinieka kuģus ar uguni, pretestība tika salauzta. Sajā kaujā gāja bojā gandrīz divpadsmit tūkstoši Antonija vīru, bet uzvarētāja dzīvā spēka zaudējumi sasniedza piecus tūkstošus.

Ēģiptiešu kuģi trīs dienas burāja Peloponēsas virzienā, un trīs dienas Antonijs gandrīz nepakustēdamies sēdēja uz klāja, galvu atbalstījis rokās, un neatbildēja nevienam ne vārda. Tikai tad, kad tika izmests enkurs Peloponēsas dienvidu piekrastē, Kleopatras galminieces pierunāja vadoni sacīt kaut vārdu Kleopatrai.

Antonijs nosūtīja ziņnešus uz savu nometni pie Aktijas raga ar pavēli, lai Kanidijs, kas komandēja kājnieku armiju, vestu to cauri Maķedonijai uz Āziju. Bet, iekams ziņneši paguva turp aizkļūt, armijas vairs nebija. Septiņas dienas pēc jūras kaujas Antonija leģionāri atteicās padoties un pāriet Oktaviāna pusē. Viņi to izdarīja tikai tad, kad naktī slepus viņus pameta Kanidijs līdz ar daudziem augstākajiem karavadoņiem.

Tā beidzās kauja pie Aktijas, viena no lielākajām un dīvainākajām pasaules vēsturē. Sī kauja bija tik neparasta, ka līdz mūsu dienām rodas mēģinājumi attēlot tās norisi tā, lai atklātos kaut kāda loģika un plāns. Daži uzskata, ka Kleopatras kuģu aizbraukšana bijusi jau iepriekš paredzēta. Citi turpretī apgalvo, ka visai Antonija flotei vajadzēja sekot virspavēlniekam, bet tā nespēja atrauties no pretinieka. Sastopamas vēl fascinējošākas interpretācijas. Bet neapstrīdami fakti runā skaidru valodu. Antonija karavīri tikai pēdējā brīdī pamanīja, ka vadonis viņus pametis, un negribēja tam ticēt. Kājnieku armija gaidīja viņa atgriešanos septiņas dienas.

Ne visu vēsturē var izskaidrot ar dzelžainu loģiku. Vai patiešām tas ir kas neparasts un neredzēts, ka sieviete pārbīlī metas bēgt, bet mīļotais vīrietis dzenas viņai pakaļ kā prātu zaudējis?

KOPS. MIRSTOŠIE

Kleopatra atgriezās galvaspilsētā kā triumfētāja, kuģi bija izgreznoti puķu vītnēm. Patiesība tāpat drīz vien kjuva visiem zināma, bet valdniece pa to laiku enerģiski darbojās, vākdama naudu kur vien varēdama. Tā viņai bija vajadzīga gan karam, gan arī tam gadījumam, ja pēc galīgās sakāves vajadzētu bēgt kopā ar bērniem uz tālām zemēm — uz Spāniju vai Indiju.106 Pirmajā no šīm zemēm vēl šur tur romiešiem tika izrādīta pretestība, bet Indija atradās tik tālu, ka tur bēgļiem neviens nevarētu piekļūt. Vienā no Sarkanās jūras ostām jau tika sagatavoti kuģi.

Antonijs ieradās Aleksandrijā mazliet vēlāk; pirms tam viņš mēģināja paņemt no Kirenaikas jeb tagadējās Lībijas četrus leģionus, bet to karavadonis atteicās paklausīt. Liekas, sākumā Antonijs gribēja izdarīt pašnāvību, bet, atgriezies galvaspilsētā, dzīvoja pilnīgā vientulībā Faras salā, nikns uz sevi un visu pasauli. Drīz vien viņš kopa ar Kleopatru metās izpriecu virpulī, it kā gribēdams atgūt zaudētās dienas. Tad arī radās «Kopā mirstošo savienība» agrākās «Mūžam jautro savienības» vietā. Tanī ierakstījās tie, kuri izteica gatavību aiziet no šīs pasaules kopā ar valdnieci un viņas vīru; pagaidām tomēr tika turpinātas iepriekšējās savienības tradīcijas, ielūdzot citam citu uz nebeidzamām dzīrēm.

Laika bija daudz, jo uzvarētājs virzījās uz priekšu lēni. Antonijs un Kleopatra mēģināja uzsākt sarunas ar Oktaviānu. Viņi to darīja abi kopā ūn atklāti, tāpat arī katrs par sevi un slepus, tomēr nesekmīgi. Oktaviāns, būdams situācijas noteicējs, izvirzīja nežēlīgus noteikumus; kompromisi viņam vairs nebija vajadzīgi. Kaut arī Ēģipte bija cietusi sakāvi, dzīve ritēja mierīgi. Jāteic pat vēl vairāk, uz ko norāda kāds dokuments, — tauta bija gatava aizstāvēt valdnieci. Tas ir pilnīgi iespējams; pat ja Kleopatra nebija starp pavalstniekiem pārāk populāra, romiešu kundzības rēgs šausmināja visus. Bet viņa, kā norāda tas pats avots, tautiešu mīlestību un padevību neņēma vērā. Viņai bija sava taisnība. Kleopatra redzēja romiešu milzīgo pārspēku. Viņa zināja, ka karš izpostīs zemi, un jau iepriekš atmeta jebkuras cerības noturēties tronī pašai, tāpat arī bērniem. Taču patlaban tas bija pats svarīgākais. Viņa aizsūtīja Oktaviānam savu zizli un diadēmu,

lūgdama, lai viņš ieceļ par Ēģiptes valdnieka vienu no viņas dēliem. Uzvarētājs slepus apsolīja, ka nedarīs viņai neko ļaunu; tomēr, kā liekas, Oktaviānam bija svarīgi tikai iegūt visus dārgumus, kurus viņa varēja paņemt līdzi bēgot vai ari noslīcināt jūrā.

KAPENES PIE ISĪDAS SVĒTNĪCAS

30. gada 1. augustā Oktaviāns jau tuvojās Aleksandri- jas mūriem. Antonijs sagatavoja cīņai sava karaspēka paliekas, kā arī pavēlēja kuģiem izbraukt no ostas. Pa- priekšu viņu nodeva flote, pēc tam kājnieki. Kad vadonis, zaudējis armiju, atgriezās pilī, viņam izsteidzās pretī Kleopatras kalpotājas, kliegdamas, ka Kleopatra ieslēgusies milzīgajās kapenēs, kuras uzceltas viņai pie Isīdas svētnīcas, un tur izdarījusi pašnāvību.

Antonijs iegāja savā istabā un noņēma bruņas. Kalpotājiem un dažiem draugiem viņš sacīja ar skumju smaidu:

—     Kas es par vadoni, ja pat sieviete mani pārspējusi drosmē!

Viņš palūdza savu vergu Erosu izpildīt seno norunu un ietriekt viņam zobenu sirdī. Eross paņēma zobenu, spēcīgi atvēzējās un — nonāvēja pats sevi, bez dzīvības sabrukdams pie sava kunga kājām. Antonijs paskatījās uz viņu ar apbrīnu un sacīja:

—    Tu labi parādīji, kā to dara!

Bet Antonija paša dūriens nebija tik veiksmīgs — viņš ievainoja sevi vēderā, turklāt nepietiekami spēcīgi, iekrita gultā, noplūzdams asinīm, tomēr nezaudēja samaņu, tikai stenēja un lūgtin lūdzās apkārtstāvošos, lai viņu nonāvē. Bet. visi aizbēga, pamezdami Antoniju raustāmies konvulsijās un kliedzam aiz sāpēm un šausmām. Šādā stāvoklī viņu atrada Kleopatras sekretārs Diomēds. Viņš teica:

—    Valdniece vēl nav izdarījusi pašnāvību. Viņa ir dzīva un ļoti grib tevi redzēt.

Pēc tam Diomēds sasauca vergus — un tie" uz rokām aiznesa Antoniju pie lielajām kapenēm. Bet smagā ieejas plāksne jau bija nolaista. Kleopatra un divas ar viņu ieslēgušās verdzenes nolaida no augšējā loga auklas. Ar tām apsēja ievainoto, un sievietes ar pūlēm uzvilka augšā asinīm noplūdušo, pusdzīvo Antoniju.

Kad beidzot Antonijs bija iedabūts iekšā, Kleopatra apguldīja viņu uz sava podesta un apsedza ar drēbēm. Viņa rūgti raudāja, saukdama viņu par savu vīru un pavēlnieku. Antonijs palūdza vīnu. Mazliet to iedzēra un spēja vēl pateikt dažus vārdus. Viņš lūdza, lai Kleopatra nekrīt izmisumā un rūpējas par sevi. Viņš uzskata sevi par laimīgu. Viņaiņ bijis dzīvē daudz skaistu brīžu. Viņš bijis viens no pasaules slavenākajiem vīriem. Viņš sasniedzis lielu varu un tagad mirstot kā romieša uzvarēts romietis.

Tiklīdz Antonijs izdvesa pēdējo nopūtu, pie kapeņu ieejas nostājās Oktaviāna sūtnis Gājs Prokulejs. Antonijs bija devis padomu sievai, lai no Oktaviāna ļaudīm uzticas vienīgi Prokulejam, kam patiešām bija nevainojama reputācija. Tomēr valdniece neielaida sūtni iekšā; viņi sarunājās tāpat caur ieejas plāksni. Kleopatra prasīja, lai Oktaviāns apsola saglabāt viņas bērniem troni, bet Prokulejs lūdza viņu pajauties uz Cēzara dēla žēlsirdību.

Tiklīdz Prokulejs aizgāja, atsteidzās vēl viens Oktaviāna līdzgaitnieks Galls un arī uzsāka ilgas sarunas ar valdnieci. Bet Prokulejs pa to laiku pielika trepes pie tā paša loga, pa kuru -bija uzvilkts augšā Antonijs, un iekāpa iekšā. Viena no verdzenēm uzsauca savai kundzei:

—    Tevi grib saņemt dzīvu!

Kleopatra apsviedās un izrāva dunci, grasīdamās sevi nodurt. Bet romietis strauji pieskrēja klāt un, satvēris spalu, uzsauca:

—     Tu esi netaisna pret sevi un imperatoru! Ļauj, lai viņš tev parāda savu cilvēcību! Tas ir žēlsirdīgākais no visiem valdniekiem, bet tu gribi, lai viņu turētu par ļaundari!

Prokulejs atņēma viņai dunci un pārmeklēja drēbes, vai tanīs nav noslēpta inde. Uzraudzīt Kleopatru Oktaviāns bija uzdevis savam brīvlaistajam Epafrodītam. Viņam vajadzēja vērīgi sekot, lai valdniece neizdarītu pašnāvību, un vienlaikus viņam tika piekodināts, lai viņš izturētos laipni un viņu aprūpētu.

KLEOPATRAS NĀVE

Pēc dažām dienām notika lieliskas Antonija bēres. Oktaviāns ne tikai nelika šķēršļus šai ceremonijai, bet pats pavēlēja sagādāt valdniecei visu, ko viņa atzītu par nepieciešamu sēru svinību krāšņumam.

Vēl atrazdamās kapenēs un apraudādama mirstošo Antoniju, Kleopatra bija saskrāpējusi sev krūtis un seju. Brūcēs radās iekaisumi, un sākās karsonis. Bet viņa par to priecājās, cerēdama, ka, aizbildinoties ar slimību, pilnīgi varēs atteikties no ēšanas un tā šķirties no dzīves; tā stāstīja vēlāk viņas personiskais ārsts. Bet Oktaviāns piedraudēja Kleopatrai, ka nogalinās viņas bērnus, ja viņa nepārtrauks badošanos; tas līdzēja uzreiz.

Drīz pēc tam Oktaviāns pats apmeklēja Kleopatru. Par šo tikšanos stāsta divi autori — Plūtarhs un Kasijs Dions.107 Abu versijas, kaut arī nedaudz atšķirīgas, nav pretrunā viena ar otru. Pamatojoties uz abiem stāstījumiem, varam šīs tikšanās norisi attēlot tā.

Kad Oktaviāns iegāja istabā, valdniece gulēja uz zemas kušetes, tērpusies vieglā tunikā, nesasukājusies. Viņa acumirklī pielēca augšā un nokrita viņam pie kājām. Oktaviāns lūdza, lai viņa atgulstas, un apsēdās blakus. Pēdējo reizi viņš bija redzējis Kleopatru pirms sešpadsmit gadiem Romā, kad viņa tur uzturējās kā Cēzara viešņa. Viņa droši vien pat nepievērsa toreiz uzmanību zēnam, kurš tagad bija viņas likteņa noteicējs.

Kleopatra sākumā mēģināja taisnoties. Pie visa notikušā esot vainojama Antonija spītība un ļaunprātība. Bet, kad Oktaviāns atgādināja dažus faktus, viņa tūdaļ mainīja sarunas tematu. Telpā1 atradās Cēzara skulptūras un portreti. Tepat glabājās viņa vēstules. Kleopatra sāka lasīt to fragmentus, atsevišķos brīžos it kā starp citu, bet daudznozīmīgi piebilzdama, ka tās esot viņa — Oktaviāna tēva vēstules. Tā iegadījās, ka fragmenti, kurus viņa lasīja, bija viskarstāko mīlas apliecinājumu pilni. Laiku pa laikam no Kleopatras lūpām neapzināti izlauzās žēlabas un nopūtas:

—     Kam gan man tagad tavas vēstules?… Ak, kaut man būtu bijis lemts nomirt pirms tevis!… Bet, ja viņš ir blakus, tad esi arī tu!

Oktaviāns nesatricināmā mierā klausījās, beidzot, acis nepaceldams, sacīja īsi:

—    Saņem sevi rokās! Nekas ļauns tev nenotiks.

Tad Kleopatra pasniedza viņam savu dārgumu un naudas krātuvju sarakstu. Bet šajā mirklī valdnieces mantzinis, kas bija sarunā klāt, pārmeta viņai, ka saraksts nav pilnīgs. Kleopatra pielēca kājās, sagrāba mantzini aiz matiem un sāka sist viņam pa seju. Oktaviāns iesmējās un apturēja šo dusmu izvirdumu. Kleopatra iekaisusi sacīja:

— Vai tas nav briesmīgi? Tu esi ieradies pie manis uz sarunu, bet maniem kalpiem nav kauna apvainot mani, ka es esmu paslēpusi nedaudz sieviešu rotas lietu! Jā, es to izdarīju, bet nedomājot par sevi. Es gribu šīs dārglietas uzdāvināt Līvijai108 un Oktāvijai, viņas mani aizstāvētu tavā priekšā!

Oktaviāns atbildēja, ka šajos jautājumos jauj viņai pilnīgu brīvību, piebilzdams, ka viņa var rēķināties ar lielāku pretimnākšanu nekā gaidījusi. Ar to saruna beidzās.

Drīz pēc tam kāds romietis, kluss Kleopatras pielūdzējs, viņai paziņoja, ka drīzumā paredzēta aizbraukšana no Ēģiptes. Viņu ņemšot līdzi ar bērniem pēc trim dienām; valdnieces ģimene greznošot uzvarētāja triumfu. Tad Kleopatra pieņēma galīgo lēmumu.

No rīta ar Oktaviāna atjauju viņa devās uz Antonija kapu, nolika tur ziedus un ilgi raudāja, žēlodamās par savu likteni, kas dzīves pēdējās dienas lēmis vissmagākās, atstādams viņu vienu — bez Antonija. Tagad viņš, romietis, atdusēsies Ēģiptes zemē, bet viņa, Ēģiptes valdniece, tiks paglabāta tālajā Itālijā.

Atgriezusies pilī, viņa lika Sagatavot vannu un pēc tam paēda izmeklētas brokastis. Tanī pašā laikā pie pils vārtiem pienāca kāds zemnieks ar grozu. Sargi jautāja, ko viņš nes. Zemnieks atsedza grozu, atstūma no augšas lapas un parādīja skaistas vīģes. Karavīri apbrīnoja, cik tās lielas, bet viņš smiedamies atjāva paņemt vairākas. Pēc tam zemnieks devās uz valdnieces istabām.

Pēc brokastīm viņa sēdās rakstīt vēstuli. Aizzīmogoja to un lika nodot Oktaviānam. Pēc tam aizsūtīja projām visus kalpotājus un palika ar divām verdzenēm, tām pašām, kuras bija ar viņu kopā kapenēs. Uzmetis acis vēstulei, Oktaviāns pielēca kājās un gribēja tūlīt pats skriet uz valdnieces istabu. Vēstulē bija izteikts lūgums, lai viņas mirstīgās atliekas tiktu guldītas blakus Antonija kapam…

Kad Oktaviāna ļaudis pirmie pieskrēja pie valdnieces istabas durvīm, tās bija aizslēgtas. Uzlauzuši durvis, viņi ieraudzīja Kleopatru nekustīgi guļam zeltītā gultā. Viņa bija tērpta brīnišķās valdnieces drānās. Viena no verdzenēm Irada bija noslīgusi uz grīdas pie savas pavēlnie- ces kājām, bet otra, Harmiona, pusnemaņā turēdamās kājās, kārtoja valdnieces diadēmu. Kāds iekliedzās:

—    Harmiona, vai tā vajadzēja?

Bet viņa, jau grimdama nāves miegā un domādama tikai par diadēmu, atbildējai

—    Tā ir vislabāk, jo viņa ir tik daudzu valdnieku pēctece …

Un mirusi sabruka uz grīdas.

Savas nāves noslēpumu šīs trīs sievietes paņēma sev līdzi kapā.

Uz Kleopatras kreisā pleca tika atrastas divas tādas kā dūrienu zīmes, bet čūskas istabā nebija; varbūt tā bija paguvusi izlīst, no istabas pa durvīm, kuras veda uz krastmalu? Ja valdniece nomira, kā tika apgalvots, no kobras kodiena, tad tam bija arī simboliska nozīme. Jau no laika gala kobra rotāja faraonu kroni; tā bija valdnieka varas emblēma; atcerēsimies, kā Memfisas virspriesteris lepojās ar to, ka viņš bija uzlicis galvā Kleopatras tēvam Ptole- majam XII zelta čūskas kroni. Bet ēģiptiešu kultos kobra tika saistīta ar saules dievu Ra. Uzskatīja, ka viņas kodiens nodrošina nemirstību un tuvina cilvēku dieviem.

Valdnieces bēres atbilda lielās dinastijas pēdējai priekšstāvei, dinastijas, kas bija valdījusi Ēģiptē trīs gadsimtus. Kleopatra tika apglabāta blakus Antonija kapenēm, un netālu no viņas apglabāja abas uzticamās verdzenes.

Ptolemaju Cēzaru, kam tolaik bija septiņpadsmit gadu, uzvarētājs pavēlēja nonāvēt. Jauneklis jau bija ceļā uz Indiju, bet atgriezās atpakaļ sava aizgādņa nodevības vai gļēvulības dēļ. Turpretī mazie bērni, kuri Kleopatrai bija piedzimuši laulībā ar Antoniju, tika nosūtīti uz Romu; tur par viņiem rūpējās Oktāvija. Vēlāk Kleopatru Selēni izdeva par sievu Mauritānijas valdniekam Jubam; tas bija tas pats, kurš, būdams vēl mazs zēns, tika vests 46. gadā Cēzara triumfa gājienā. Aleksandrs Hēlijs un pats jaunākais Ptolemajs arī kopš šā brīža dzīvoja Mauritānijas valdnieka galmā; viņu tālākās likteņa gaitas nav zināmas. Jubas un Selēnes dēls, tātad Kleopatras mazdēls Ptolemajs, mantoja pēc tēva troni un kopā ar māti dedzīgi atbalstīja Isīdas kultu; viņš krita mūsu ēras 40. gadā no imperatora Kaligulas rokas, kurš iekļāva Mauritāniju impērijas sastāvā.

Sakarā ar uzvaru pār Ēģipti Oktaviāns sarīkoja lielisku triumfu 29. gada 15. augustā. Gājienā cauri Romai uz Kapitoliju nesa gleznu, kas attēloja Kleopatru uz nāves gultas, kā arī veda trīs viņas bērnus.

Par īsti nemirstīgu uzvaras pieminekli kļuva Horācija oda; kuru dzejnieks uzrakstīja tūlīt pēc Aleksandrijas krišanas un valdnieces nāves, jo vēstis par abiem notikumiem aizsniedza Romu gandrīz vienlaicīgi. Daiļrunīgāk par visiem dokumentiem un vēsturnieku secinājumiem tā rāda, cik spēcīgas romiešu sabiedrībā bija anti- ēģiptiskās noskaņas un kādēļ baidījās no Kleopatras, bet vienlaikus, kaut arī dziesmā izskan lepns uzvaras prieks, tās pēdējie vārdi godina uzvarētās diženumu.

Lūk, Horācija paustās domas un viņa uzburtie tēli:

«Nu tikai var dzīvot un diet! Tagad, draugi, vajadzētu ziedot dieviem krāšņas upurveltes!

Mums neklājās ņemt no pagrabiem veco vīnu, kamēr neprātīgā valdniece un apmāts atraitņu bars draudēja drupās satriekt Kapitoliju un pazudināt impēriju. Viņa loloja nekautras cerības, no panākumu saldmes apskurbusi. Bet aprima viņas neprāts, kad tikai viens vienīgs kuģis paglābās no ugunsgrēka. Ar ēģiptiešu vīnu aptumšotais valdnieces saprāts nodrebēja aiz bailēm imperatora priekšā. Viņa panikā aizbēga no Itālijas krastiem, bet imperators dzinās viņai pakaļ kā biklai dūjai, kā mednieks pakaļ zaķim pa apsnigušu lauku. Viņš gribēja iekalt važās šo baismo būtni. Bet viņa meklēja sev labāku nāvi. Viņa nenobijās no zobena, kā to mēdz sievietes, un neaizbēga ar veciem kuģiem uz tālām zemēm.

Viņa mierīgi noskatījās, kā tiek ieņemta valdnieku pils, bezbailīgi paņēma rokās briesmīgo čūsku, lai melnā inde ieplūstu viņas miesā.

Tieši šī apzinātā nāves izvēle parāda viņas drosmi. Viņa, lepnā, neļāva, lai ienaidnieka kara kuģi aizvestu viņu kā parastu mirstīgo, kā krāšņa triumfa rotu.»109

Vai tā nav dīvaina sagadīšanās? Gandrīz vienlaikus ar Kleopatru — 31. vai 30. gadā nomira arī Petubasts, virspriestera Pšereni-Ptaha un Ta-Imhotepas dēls, kuru vecāki izlūdzās no brīnumainā viņa augstības dieva Imho- tepa, kas apžēlojās par abu asarām un sapņos parādījās laulātajiem.

Tā vienā laikā beidza pastāvēt Ēģiptes valdnieku un Memfisas virspriesteru dinastija.

PASKAIDROJUMI[1]

1 Filopators — burt. «tēvu mīlošais», «Filadelfs» — burt. «brāli (māsu) mīlošais».

1 Džeda — Osīrija mugurkauls; senie ēģiptieši uzlūkoja to par svētu un tam par godu rīkoja «Džeda kolonnas godināšanas svētkus».

8 Rakotisa — neliela ēģiptiešu apmetne Nilas deltā, netālu no tās vietas, kur 332.—331. gadā p. m. ē. valdnieks Maķedonijas Aleksandrs nodibināja ievērojamo hellēnistiskās Ēģiptes galvaspilsētu Aleksandriju.

4 Jaunāko Ta-Imhotepas uzraksta tulkojumu skat.: Otto E. Die bio- graphischen Inschriften der Agyptischen Spātzeit. Leiden, 1954, S. 190—194. Pamatojoties uz šo tulkojumu, tekstā izmantota parafrāze ar dažiem saīsinājumiem, starp citu, ari virspriestera titulējumā. Uzraksta tekstā norādīts Ta-Imhotepas miršanas gadskaitlis — 16. Ja tas būtu bijis Kleopatras valdīšanas 16. gads (35. g. p. m. ē.), tad iznāktu, ka Ta-Imhotepa pārdzīvojusi savu vīru par 6 gadiem. Turpretī, kā izriet no uzraksta otrās daļas, Pšereni-Ptahs dzīvoja ilgāk par sievu. Tādē( jādomā, ka te minēts 16. laulības gads. Seit «Arfista dziesmas» fragments sniegts pēc tulkojuma angļu valodā grām.: Ancient Near Eastern Texts, izd. K. B. Pritschard. Prin- ceton, 1955, 467. lpp. Vairākus šīs dziesmas fragmentus — tikai citā versijā — sniedzis T. Andžejevskis grām.: Dusze boga Re. War- szavva, 1967, s. 43, 49.

Sk. arī Ta-Imhotepas uzraksta fragmentu B. Turajeva tulkojumā krievu vai. grām.: HcTopaa ApeBHero Bocrosa, t. II. A., 1936, c. 231.—232.

' Visons — smalks linu audums, ko senos laikos uzskatīja par dārgumu. No visona šūdināja valdnieku un priesteru tērpus.

*   «Arfista dziesmu» B. Turajeva tulkojumā krievu valodā skat. grām.: TypaeB B. A. Hcropna ApeBHero BoeroKa, t. I. A., 1936, c. 232.

' Sk.: Otto JE. Die biographischen Inschriften der Agyptlschen Spātzeit, S. 139.

1 Ptolemajs Sotirs (Sotērs) II, t. 1., Ptolemajs IX, ko aleksandrieši iesauca par Latiru — «aitu zirni», valdīja Ēģiptē no 116. gada līdz 107. gadam, pēc tam māte Kleopatra III un brālis Ptolemajs X Aleksandrs viņu padzina; valdnieka tronī viņš bija atkal no 88. gada lidz 81. gadam p. m. ē. Sotērs nozīmē «glābējs». Ptole- maja IX dzīves 25. gads sakrīt ar 91.—90. gadu p. m. ē.

*  Pšereni-Ptaha kapa uzraksts pārfrāzēts no E. Bevana tulkojuma: Bevan E. A History of Egypt under the Ptolemaic Dynasty. Lon- don, 1927, p. 347—349; krievu valodā tulkojis B. Turaļevs — Hctophh ApeBHero BoeroKa, t. II, c. 231.

10 Diktators — sākotnēji Romā maģistrāts, kam piešķirtas ārkārtējas pilnvaras, ko ievēlēja izņēmuma gadījumos (galvenokārt ārkārtēji bīstamos kara apstākļos) uz īsu laiku (ne ilgāk kā uz 6 mēnešiem). Sulla 82. gadā p. m. ē. piešķīra pats sev šīs pilnvaras uz neierobežotu laiku, balstoties uz armiju un lietojot visnežēlīgāko teroru. Sullas diktatūras sociālais saturs bija senāta aristokrātijas varas restaurēšana.

Populāri — vergturu demokrātijas grupējums senajā Romā, kas izveidojās II gadsimtā p. m. ē. — pirmajā gadsimta ceturksni Grakhu kustības laikā. Populāri balstījās uz romiešu zemniecību un pilsētu plebejiem, viņi centās panākt, lai bezzemniekiem tiktu piešķirti zemes gabali un tiktu uzlabots pilsētu brīvo nabadzīgo iedzīvotāju slāņa stāvoklis, centās padarīt valsts iekārtu demokrātiskāku, paplašinot tautas sapulces un tautas tribūnu tiesības. Viņu pretinieki optimāti pārstāvēja politisko strāvojumu, kas izteica vergturu aristokrātijas un lielo zemes īpašnieku intereses, kuri grupējās ap senātu.

Pretors — aiz konsula otrā svarīgākā amatpersona Romā, pārzināja pilsoņu lietu augstāko jurisdikciju un iekšējās kārtības uzturēšanu. Sajā gadījumā — izpildīja provinces vietvalža pienākumus. Triklīriijs — šajā gadījumā ēdamtelpa.

Svečturus darināja no bronzas vai marmora, un to augstums sniedzās līdz diviem metriem. Plakanajā svečtura augšgalā novietoja gaismekļus.

Kapitolijs — šai gadījumā domāta Kapitolija Jupitera svētnīca, kas nodega ugunsgrēkā 83. gadā p. m. ē. Tās atjaunošana tika pabeigta 69. gadā.

Dedikācija — iesvētīšanas akts, svētnīcas vai priekšmeta veltīšana dievībai.

Cicerons. Runa pret Gāju Veresu. «Par mākslas priekšmetiem» (XXVII—XXIX, 62.-67). — Grām.: Mapx Ty/i/iuū I(uqepo«. Pem, t. I. M., 1962, c. 79—81.

Ptolemajs Apions — Ptolemaja VIII Evergeta II (Fiskona) ārlaulības dēls, sāka valdīt Kirenaikā 116. gadā p. m. ē., viņš to saņēma mantojumā no tēva.

«… divi citi valdnieki bija rīkojušies līdzīgi…» — autors droši vien to attiecina uz Pergamas valdnieku Atālu III (133. g. p. m. ē.) un Bitīnijas valdnieku Nikomēdu IV (75. g. p. m. ē.). Strabons. Ģeogrāfija; krievu valodā grām.: Crpa6oH. Teorpaiļjnsi (XVII, I, 38). M., 1964, c. 748.

Efēbi — sākumā Grieķijā par efēbiem sauca jauniešus, kas bija sasnieguši pilngadību un bija iesaistīti divgadīgā karaklausības apmācībā. Vēlāk — sevišķi Ēģiptē — ar šo vārdu apzīmēja jauniešus no turīgām ģimenēm, kuri mācījušies gimnasijos — sabiedrības privileģētajiem slāņiem — «hellēņiem» domātajās skolās. Mitleis L., Wilckert V. Grundzūge und Chrestomathie der Papy- ruskunde, 1. Bd., 2. Hālfte. Leipzfg-Berlin, 1912, No 141, 142 «… tie paši vīri…» — domāti L. Sulla un K. Pompējs konsulu amatā 88. gadā p. m. ē.

«…tiem pašiem vīriem…» — domāti Cēzars un Krass. Cicerons. Pirmā runa par agrāro likumu, kas vērsta pret tautas tribūnu P. Servfliju RuIIu, kura teikta senātā (1, 2); krievu valodā grām.: Mop/c TyAAuū Lļuuepon. noahoe co6paHne peieii, t. I, CJTI6, 1901, h. IV, c. 38.

Alekss — Ptolemajs XI Aleksandrs II, kas nāca pie varas 80, gadā p. m. ē. ar Sullas atbalstu un kas valdija 19 dienas.

27  Centuraviri — katru gadu vēlēta tiesa 105 cilvēku sastāvā, кл«

izskatīja valsts īpašumu lietas.

28    Cicerons. Otrā runa par zemes likumu fXVI, 41—43; XVII, 44); krievu valodā grāru.: Марк Туллий Цицерон. Речи, т, I. М,, 1962, с. 261—262.

25 Nabataji — klejotāju cilts Arābijā. Nabataju karaliste atradās Sl- najas pussalas austiumdalā. Nabatajus sauc vēl ari par petrie- šicm; šis nosaukums atvasināts no galvaspilsētas Petras.

80  Heptastadions — dambis septiņu stadijjj garumā (ēģiptiešu starlljs

ir 174 m).

81    Etēsiji — pastāvīgi musonu izcelsmes ziemeļu vēji, kuri pūš Vidusjūras austrumdaļā siltajā gadalaikā (no maija vidus lid2 septembra vidum).

82    Diodors. Vēsturiskā bibliotēka, grām. XVII, 52; krievu valodā grām.: Аппиан. Поход Александра. M.—Л., 1462, с. 324.

"3 Ihneimons — mangusts, plēsīgs cibetkaķu dzimtas zīdītājs.

84 Parafrāze no grām.: Sicīlijas Dioaons. Vēsturiskā bibliotēka, I d., I grām.

86    «… šie cilvēki…» — triumviri Cēzars, Ķrass un Pompējs. Homērs. Iliada, VI, 442.

87    Turpat, XXII, 100.

88    Cicerons. Vēstule Titam Pomponijam Atikara Romā (Att., II, 5, 1); krievu valodā grām.: Письма Марка Туллия Цицерона к Аттику, близким, брату Квинту, М. Бруту, т. I. М.—Л., 1949, с. 108— 109 (далее — Марк Туллий Цицерон. Письма).

и Sistrs — sengrieķu mūzikas instruments; to veidoja pakavveida metāla plāksne ar rokturi. Nelielos caurumiņos, kas bija ieurbti šā pakava sānos, bija ieāķēti dažāda lieluma metāla stienīši. Pa šiem stienīšiem sita vai, kratot visu instrumentu, lika stienīšiem skanēt. Sistru uzskatīja par Isīdas dāvanu. Sis instruments vēl tagad sastopams Ēģiptē un AbesīnijS.

<c Himna no Fajumas (Medinets-Madi): Supplementum Epigraphicum Graecum, VIII, 548.

,4 ! Himna no Ijas salas: Deissmann A Licht vom Osten… Tiibin- gen, 1909, S. 110.

02 Kvints Hortensijs Hortals — orators, Cicerona sāncensis, 69. gada konsuls; Lūcijs Licīnijs Lukulls — 74. gada konsuls, karavadonis, kurš karoja ar Mitridatu VI.

43    Atsaukšanās uz seno pareģojumu, pēc kura Ēģiptes karaļa varas atjaunošana ar karaspēka palīdzību ir Romai bīstama.

44   Isaurija3 Publijs Servīlijs — 79. gada konsuls; Lūcijs Volkācljs Tulls — 66. gada konsuls; Lūcijs Afrānijs — 60. gada konsuls, Lūcijs Skrībonijs Libons un Publijs Pļauts Hipsejs — tautas tribūni.

45    Cicerons. Vēstule Publijam Kornēlijam Lentulam Splnteram Kiliki- jas provincē (Fam., I, 1, 3); krievu valodā grām.: Марк Туллий Цицерон. Письма, т. 1, с. 207—208.

48 Imperators — republikas pastāvēšanas laikā goda tituls, ko karavadonim piešķīra karavīri pēc ievērojamas uzvaras. Te domāts Cēzars.

47    «… tie, kuri devās uz Aleksandriju ar parādzīmēm i. л — domāti Ptolemaja Flautista kreditori.

48    Cicerons. Vēstule Gājām Trebatijam Testem Samarobrlvam (Fam.r VII, 17, 1); krievu valodā grām.: Марк Туллий Цицерон. Письма, т. I, с. 299—300.

Jautājums par Ptolemaja XII un Kleopatras kopējo valdīšanu, kā ari par viņas atrašanos Hermontīdā ir diskutējams. Skat. grām.: Meulenaere H. de. Chronique d'Egypte, XJLII, 84, 1967, 300.— 305. 1pp.

60     Teksta parafrāze no grām.: Catalogus Codicum Astrologorum Grae- corum, VIII, 3, 115.

BI Romiešu leģionu ērgļi — leģiona karogs bija sudraba ērglis, ko nesa kāta galā.

62 Parafrāze no grām.: Lukāns M. A. Farsala; skat. krievu valodā grām.: Лукан M. А. Фарсалия или Поэма о гражданской войне. VIII, 474—535. М,—Л., 1951, с. 185—187.

м Triēra — sengrieķu kara kuģu galvenais tips. Tā tonnāža bija 230 t, garums — 40—45 m, platums — līdz 6 m. Galvenais kuģa dzinējs bija airi (150—170 airu), kas tika izvietoti trīs klājos gar abiem bortiem (no tā radies kuģa nosaukums). Trirēma — romiešu kara kuģis, kas tika būvēts pēc triēru parauga.

M Fasciji — senajā Romā ar siksnu apsiets rikšu saišķis, kas republikas laikā kalpoja par augstāko amatpersonu varas atribūtu.

65    Poteins — Pofeina vārda otrā izruna.

66    Cēzars. Atmiņas par pilsoņu karu, III, 106.—110. Skat. krievu valodā grām.: Записки Юлия Цезаря и его продолжателей о галльской войне, о гражданской войне, об александрийской войне, об африканской войне. М.—Л., 1948, с. 350—353.

67    Dion Cassli. Historia Romana, XLII, 7—8, 34—37.

68    Plūtarhs. Cēzara dzīve, 48—48. Plūtarchos, Bioi paialēloi. Vitae parallelae. Skat. krievu valodā grām.: Плутарх. Сравнительные жизнеописания в трех томах, т. II. М., 1963, с. 479—480. (Paralēlās biogrāfijas).

69    Kvadrirēma, kvinkvirēma — kuģi ar četrām un piecām airu rindām.

K Cēzars. Atmiņas par pilsoņu karu, III, 111—112. Krievu vai. skat. grām.: Записки Юлия Цезаря …, с. 353—355.

61    Dion Cassii. Historia Romana, XLII, 39.

62   Aleksandrijas karš, 2—4; krievu val. skat. grām.i Записки Юлия Цезаря …, с. 360—361.

63    Turpat, 5—9; krievu val.: с. 361—363.

64    Turpat, 9—13; krievu vai.: с. 363—365.

t5 Birēma — kuģis ar divām airu rindām.

68 Aleksandrijas karš, . 14—16; krievu vai. skat. grām.! Записки Юлия Цезаря …, с. 365—368.

87 Turpat, 17—21; krievu val.: с. 368.—371.

68 Svetonijs. Dievišķais Jūlijs, 64. Krievu vai. skat. grām.: Гай Све- тоний Транквилл. Жизнь двенадцати цезарей. М., 1966, с. 25; Dion Cassii. Historia Romana, XLII, 40.

68 «Aleksandrijas karš», 23—25; krievu val. grām.: Записки Юлия Цезаря…, с. 371—373.

70    Turpat, 28—31; krievu val.: с. 374—377.

71    Plūtarhs. Cēzara dzīve, 64; krievu vai. grām.: Плутарх. Сравнительные жизнеописания, т. II, с. 480; Dion Cassii. Historia Romana, XLII, 43; Тит Ливии. Римская история от основания города, т. I—VI. М., 1892—1899, гл. 112.

" «Aleksandrijas karš», 33.; grām.: Записки Юлия Цезаряс. 377.

78 Filometors — burt. «māti mīlošais».

u «Aleksandrijas karš», 33.; grām.: Записки Юлия Цезаря . г ч с. 378.

" Cirerons. Vēstule Titain Pomponijam Atikam Romā. — Vēstules Atikam (XI, 15, 1); grām.: Марк Туллий Цицерон. Письма, т. II. M—Л., 1950, с. 351.

78 Turpat, XI, 25,2; с. 359.

77    The Oxyrhynchus Papyri, pt XI. London, 1915, nr. 1301.

78     « … ap pulksten vieniem.» — skaitot no rītausmas.

78 Strabons. Ģeogrāfija, XVII, I, 46.; grām.: Сграбон. География, с. 752.

80     «Aleksandrijas karš», 33; grām.: Записки Юлия Цезаря.. „ с* 377—378.

81     Par to raksta Svetonijs: «… Kapitolijā viņš Ieradās uguņu gaismā, četrdesmit ziloņu ar lāpām gāja no labās un kreisās puses » (Divpadsmit imperatoru dzīves stāsti; grām.: Жизнь двенадцати цезарей, с. 17).

82     Veni-vidivici (lat.) — «Atnācu-ieraudzīju-uzvarēju».

83    Apians. Pilsoņu kari. Grām.: Аплиан. Гражданские войны. A., 1935, с. 116.

84    Grām : Свстоний. Жизнь двенадцати цезарей, с. 29.

85    Cicerons. Vēstules Atikam (XV, 15, 2); Цицерон. Письмо к Титу Помпонию Аттику, в Рим. — Grām.: Марк Туллий Цицерон. Письма, т. III. М,—А., 1951, с. 281.

88 Skat. grām.: Марк Туллй Цицерон. Тускуланские беседы. Киев, 1888, с. 21.

87    Idas — pēc romiešu kalendāra mēneša vidus, marta, maija, jūlija un oktobra 15. diena, pārējo mēnešu 13. diena.

88    Cicerons. Vēstules Atikam (XIV, 8,1); Цицерон. Письмо к Титу Помпонию Аттику, в Рим. — Grām.: Марк Туллй Цицерон. Письма, т. III, с. 235.

89    Svetonijs to apraksta tā: «Konsula tiesības viņš iekaroja divdesmitajā dzīves gadā, pienākdams pie Romas ar leģioniem kā ienaidnieks, un ar sūtņu starpniecību armijas vārdā pieprasīja šo amatu; bet, kad senāts sāka šaubīties, centurions Kornēlijs, sūtņu galva, atmezdams apmetni un norādīdams uz zobena spalu, sacīja senatoriem tieši acīs: «Lūk, kas iecels viņu par konsulu, ja jūs to neizdarīsiet!»» (Grām.: Жизнь двенадцати цезарей, с. 44).

м Orientis Graeci Inscriptiones Selectae, ed. W. Dittenberger, Lip- siae, 1903, I, 194.

" Mйlanges Holeaux. Paris, 1913, 103. 1pp.

n Homērs, «lliāda», XIV dziedājums.

93    Plūtarhs. Antonija dzīve, 4; grām.: Плутарх. Сравнительные жизнеописания, т. III. M., 1964, с. 228—229.

94   Sarkanās Klintis — pilsēta Etrūrijā.

95    Cicerons. Filipikas (II, 30—31); Цицерон. Вторая филиппика против Марка Антония. — В кн. Марк Туллий Цицерон. Речи. т. И. М., 1962, с. 307.

96    Socrates Rhodius. Fragmenta Historicorum Graecorum, III. Pari- siis, 1849, 326. lpp.

" Apians. Pilsoņu kari (V, 76); grām.: Аппиан. Гражданские войны, с. 314.

98 J. Flāvijs. Jūdu zemes senatne. Grām.: J6z*f Plawlusz. Dawne Dzieje Izraēla (XV, 4, 1—2); tlumaczyt J. Radozycki. Poznan-War- szawa-Lublin, 1963. Grām.: Иосиф Флавий. Иудейские древности, т. II, СПб, 1900, с. 141—142.

» Turpat, 142.—143. lpp.

100    Plūtarhs. Antonija dzīve. Grām.: Plutarch. 2ywot Antoniusza, 53, grām : Плутарх. Сравнительные жизнеописания, т. III, с. 257.

101    Svetonijs. Augusta dzīve. Grām.: Sweloniusz. 2ywot Augusta, 69, grām.: Светоний. Жизнь двенадцати цезарей, с. 61—62.

102    Turpat, 61. lpp.

103    Plūtarhs. Antonija dzīve. Grām.: Plutarch. 2ywot Antoniusza, 83; Kasļusz Dion. Historia rzymska (XI, 12—14); grām.: Плутарх. Сравнительные жизнеописания, т. III, с. 250—260.

ю Falernietis — Falernas vīns, viens no labākajiem Itālijas vīniem.

105    32. gada zvērests, kuru deva Itālija un rietumu provinces, sankcionēja Oktaviāna varu pēc triumvirāta termiņa izbeigšanās.

106    «Tanī vietā, kur zemesstrēle, kas atdala Sarkano jūru no Ēģiptes jūras un ko uzskata par robežu staip Āziju un Āfriku, starp abām jūrām ir visvairāk saspiesta un ir ne vairāk kā trīssimt stadiju plata, — tanī pašā vietā valdniece bija nodomājusi vilkšus pārvilkt kuģus, piekraut tos ar dārglietām un karaspēku un iebraukt Arābu līcī, lai paglābtos no verdzības un kara, meklētu jaunu tēvzemi tālās zemēs. Bet jau pirmos kuģus pārvilkšanas laikā uz sauszemes petriešu arābi sadedzināja.» (Plūtarhs. Paralēlie dzīves stāsti. Grām.: Плутарх. Сравнительные жизнеописания, т. III, с. 267).

107    Turpat, 274. lpp.; Kasijs Dions. Romas vēsture. Antonija un Юео- patras gals. — Grām.i Дион Кассий. Римская история. Конец Антония и Клеопатры (LI, 5—15); в кн.: Памятники поздней античной научно-художественной литературы II—V века. М., 1964, с. 126—133.

108    Līvija — Oktaviāna sieva.

109    Tulkojums no latīņu valodas krievu valodā, ko sniedzis S. Šer- vinskis grām.: Квинт Гораций Флакк. Оды, эподы, сатиры, послания. М„ 1970, с. 90—91.

PĒCVĀRDS

A. Kravčuka grāmata «Kleopatra» [2] veltīta vienam no dramatiskākajiem posmiem antīkās pasaules vēsturē — 80.—30. gadiem pirms mūsu ēras. 5ajā laikmetā hellēnistiskā pasaule pārdzīvoja agoniju un reizē Vidusjūras baseinā izveidojās Romas lielvalsts, Romas republika pārdzivoja krīzi, risinājās nepārtraukti kari un visasākā sociālā ciņa, vērtas plašumā atbrīvošanās kustība un uzliesmoja vergu sacelšanās. Brāzmainajā notikumu mutulī tika ierautas visas Vidusjūras zemju tautas, izzuda senās dinastijas, tika nopostīti veseli apgabali, par jaunu tika vilktas robežas, sagrautas vecās valsts iekārtas, mainījās priekšstati un ideāli. Politiskajā arēnā uznāca tādas personības kā Spartaks, Pompējs, Mitridats, Cicerons, Cēzars, Augusts un citi, kuru darbība ietekmēja vēsturiskās attīstības gaitu.

A. Kravčuks par savas grāmatas sižetu izraudzījies Ptolemaju valsts — pēdējās Romas iekarotās lielākās hellēnistiskās valsts sabrukumu, bet par galveno personu — šīs dinastijas pēdējo valdnieci Kleopatru VII. Autors sīki pastāsta par pēdējo posmu Ptolemaju pārvaldītās Ēģiptes vēsturē. Lai saprastu cēloņus, kuru rezultātā Ēģipte zaudēja politisko neatkarību, jāielūkojas Ptolemaju dinastijas un visas hellēnistiskās pasaules pagātnē.

Par hellēnistiskām valstīm zinātniskajā literatūrā pieņemts saukt valstis, kuras izveidojās Vidusjūras austrumdaļā un Priekšāzijā pēc tam, kad saira Maķedonijas AleksarJdra lielvalsts, kas iekļāva visas zemes no Melnās un Kaspijas jūras dienvidu piekrastes un pašreizējās Ļeņinabadas ziemeļos līdz Asuānai, Persijas līcim un lndas grīvai dienvidos, no Adrijas jūras rietumos līdz Hiinalaju atzarojumiem austrumos. Pēc nežēlīgās, pusgadsimtu ilgās cīņas, kas norisa starp Aleksandra pēctečiem mantiniekiem (diadohiem), no viņa lielvalsts pārpalikumiem izveidojās vairākas sīkas un trīs prāvas valstis: Balkānu pussalā — Maķedonija, kur nostiprinājās Antigonīdu — Antigona Vienača pēcteču dinastija; Priekšāzijas teritorijā — Seleikīdu valsts, kas savu nosaukumu ieguva no dinastijas dibinātāja Seleika Nikatora (Uzvarētāja); un ziemeļaustrumu Āfrikā, Nilas ielejā — Ptolemaju valsts, ko nodibināja Ptolemajs, Laga dēls (tādēļ reizēm viņa pēctečus sauc par lagidiem). Gan Maķedonijas Aleksandra karagājienu laikā, gan tad, kad norisa kari starp diadohiem, notika nepārtraukta ļaužu masu pārvietošanās. Uz austrumiem brāzmainā straumē plūda maķedonieši un grieķi no Balkānu pussalas, no Egejas un Vidusjūras piekrastes, no Mazāzijas pilsētām. Iekarotajās teritorijās viņi ieguva privileģētu stāvokli. No austrumiem uz rietumiem tāpat plūda ļaudis, kuri pārvietojās vai nu brīvprātīgi — ka karavīri un tirgotāji —, vai ari piespiedu kārtā — kā gūstekņi un vergi.

Grieķi un maķedonieši, kas atnesa sev līdzi uz Priekšāziju un Ēģipti viņiem ierastās attīstītas vergturu iekārtas attiecības, izmantoja savas interesēs vietējo tradicionālo kārtību, kuras pamatā bija atkarīgo lauku iedzīvotāju ekspluatācija. Jaunizveidotajās valstīs parādījās pilsētas ar grieķu polišu (pilsētvalstu) struktūru; polišu iedzīvotāji veidoja tādu pilsoņu kopu, kam piederēja zeme un vergi, kam bija tiesības izvēlēt pašpārvaldes orgānus un lemt visus pilsētas iekšējās dzīves jautājumus (ārējo attiecību jautājumi palika valsts galvas pārziņā). Daudzas vecās pilsētas arī pārkārtojās par polisam, parasti iegūdamas jaunus nosaukumus. Iekarotāju paražas un grieķu (hellēņu) kultūru (zinātni, likumdošanu, literatūru, mākslu un it sevišķi reliģiju) jūtami ietekmēja Austrumu tautu kultūra, atstājot savukārt ne mazāku iespaidu uz vietējām paražām un kultūru. Gīieķu un vietējo elementu savstarpējā ietekme norisa visās sabiedriskās dzives sfērās, tā rezultātā pakāpeniski izkristalizējās jaunas iezīmes sociāli ekonomiskajās attiecībās un valsts iekārtā, jaunas kultūras formas, citiem vārdiem, izveidojās jaunā — hellēnistiskā sabiedrība.

Kā jau teikts, Ptolemaju valsts nodibinātājs bija viens no Aleksandra tuvākajiem draugiem un cīņu biedriem maķedonietis Ptolemajs, Laga dēls, kas ieguva vēlāko valdnieka vārdu Sotērs (Glābējs), piesardzīgs un tālredzīgs politiķis. Viņš ātrāk par citiem diadohiem saprata milzīgās lielvalsts sabrukuma neizbēgamību un prata ne tikai nostiprināties Ēģiptē, bet arī pievienot tai Kirenaiku (mūsdienu Lībijas ziemeļaustrumu daļu), Kipru un Kelesīriju (Vidusjūras dienvidaustrumu piekrasti). Viņa dēls Ptolemajs II Filadelfs un mazdēls Ptolemajs III Evergets, turpinādami to pašu politiku, pakļāva virkni pilsētu Maz- āzijā un Egejas jūras salās. III gadsimta vidū p. m. ē. Ēģiptei bija varena flote un tai bija noteicošā loma hellēņu valstīs.

Reizē ar Ptolemaju valsts augšanu un nostiprināšanos auga un kļuva bagātāka valsts galvaspilsēta Aleksandri ja. Ap III gadsimta vidu p. m. ē. tā bija kļuvusi par Vidusjūras apgabala lielāko tirdzniecības un kultūras centru. Aleksandrijai bija ne vien pastāvīgi tirdznieciski sakari ar hellēnistiskās pasaules ostām, tā tirgojās arī ar Dien- vidarābiju un Indiju (kuģojot pa Sarkano jūru un kanālu, kas to saistīja ar Nīlu), ar pilsētvalstīm Melnās jūras ziemeļu piekrastē, at Romu un Kartāgjj. Uz Ptolemaju nodibināto Mūsēju (Mūzu svētnīcu) un Aleksandrijas bibliotēku brauca strādāt pazīstamākie grieķu zinātnieki un dzejnieki no visa Vidusjūras apgabala, kas arī cēla Aleksandrijas un Ptolemaju prestižu hellēnistiskajā pasaulē.

Ptolemaju valsts politiskās ietekmes augšanu noteica pirmām kārtām valsts ekorromiskā potenciāla palielināšanās. Ēģiptes labklājības nepieciešams priekšnoteikums vienmēr bija labā stāvoklī uzturētā apūdeņošanas sistēma. Jau Ptolemaja Sotēra valdīšanas laikā tika uzsākti irigācijas darbi Fajumas oāzē, kuri turpinājās vairākus gadu desmitus un kuru mērķis bija palielināt apūdeņojamo zemju platību un regulēt ūdens noplūdi Nīlas lejastecē. Līdz ar apūdeņošanas uzlabošanu grieķi ieviesa jaunus lauksaimniecības kultūraugus (vīnogas, olīvas), kā ari jaunas lopu šķirnes, apguva jaunus amatniecības veidus. Tehnikas sasniegumu un vietējo iedzīvotāju un atnācēju dari» iemaņu, grieķu uzņēmības un ēģiptiešu darba mīlestības apvienošana ļāva panākt augstāku darba ražīgumu visās lauksaimniecības un amatniecības nozarēs. Bet ieguvēja bija galvenokārt valsts kase.

Pirmie Ptolemaji — Sotērs un Filadelfs —, abi talantīgi administratori, izmantodami tradicionālās ēģiptiešu saimniecības organizācijas formas un finansu darbības pieredzi grieķu pasaulē, izveidoja stingru valsts saimniecības sistēmu, kas Jāva giit milzīgus ienākumus ar ierēdņu aparāta, nodokļu atpirkšanas un monopolu palīdzību, kas atradās stingrā centralizētas varas kontrolē.

Reizē ar ekonomikas attīstību pieauga valsts kases ienākumi, taču palielinājās ari nodokļi un klaušas «kroņa zemkopjiem», kuri apstrādāja «kroņa» un «atvēlētās» zemes, t. i., zemes, kuras valdnieks bija atdevis klosteriem, augstmaņiem, klerūhiem (karavīriem, kuri kā atalgojumu bija saņēmuši zemes gabalu —• klēru). Pieaugot izdevumiem, kuri bija nepieciešami karu vešanai un galma uzturēšanai, tika pārkāpta saprātīgā proporcija starp zemes ražību un nodokļu apmēriem, līdz ar to Ēģiptes darba tauta sāka grimt nabadzībā un postā. Tas skaidri bija samanāms jau III gs. beigās p. m. ē. Grūtības ārpolitikā (ceturtais karš ar Seleikīdu valsti Kelesīrijas dēļ) sarežģīja situāciju un izraisīja pirmo ievērojamo sociālo kustību Ēģiptes iekšienē, kas ilga Deltā vairākus gadus, bet dienvidos, Tebaīdā, — divus trīs gadu desmitus. Kā liecina avoti, kustība bija vērsta ne tikai pret Ptolemaju dinastiju (Tebaīdā bija radušies vietējie dinasti), bet ari pret «hellē- ņiem» vispār, t. i„ pret turīgajiem un kaut kūdā ziņā privileģētajiem grieķu vai jauktajiem grieķu-ēģiptiešu un hellenizētajiem ēģiptiešu iedzīvotāju slāņiem, bet vietām pat pret ēģiptiešu garidzniecību, kas atbalstīja valdošo dinastiju.

Sociālās cīņas uzbangojums valstī saasināja pretrunas galma aprindās. Augstmaņu vidū pastāvēja vismaz divi ietekmīgi grupējumi. Viens no tiem bija saistīts ar bagātajām Aleksandrijas tirgotāju un amatnieku aprindām; tas centās panākt galvaspilsētas iedzīvotāju atbalstu. Otrs pārstāvēja valdnieka administrācijas augstāko aprindu intereses horā (valsts iekšienē) un solidarizējās ar ēģiptiešu priesteru kārtu. Gļēvais valdnieks Ptolemajs IV Filopators, pēc tam mazgadīgais Ptolemajs V Epifans kļuva par marionetēm vienas vai otras galma kliķes rokās.

Iekšējie sarežģījumi kļuva par cēloni tam, ka Ēģipte zaudēja politisko ietekmi uz ārvalstīm. Maķedonija un Seleikīdi pakāpeniski piesavināja visus Ptolemaju īpašumus Mazāzijā un Egejas jūrā.

III gs. beigās — II gs. sākumā p. m. ē. norisinājās svarīgas pārmaiņas starptautiskajā arēnā. Vidusjūras apgabala rietumdaļā Romas republika, sagrāvusi Kartāgu, kas bija tās sāncense cīņā par Sicīliju un Spāniju, izauga par varenu lielvalsti. II gs. sākumā p. m. ē. Roma spēra pirmos soļus savas hegemonijas robežu paplašināšanā Vidusjūras apgabala austrumdaļā. Izmantojot pretrunas starp grieķu polisām un Maķedoniju, plaši lietojot politisko demagoģiju, starp citu, arī lozungu «par brīvību», kas bija populārs Grieķijas demokrātiskajos slāņos, Roma deva nopietnu triecienu Maķedonijai un pārvērta atbrīvotās grieķu polisas par tālākās ekspansijas bāzēm (dažās stratēģiski nozīmīgākajās polisās Roma ieveda savus garnizonus).

Par Romas galveno pretinieku Vidusjūras apgabala austrumdaļā kļuva Seleikīdu valsts, ko tai laikā pārvaldīja enerģiskais un gudrais politiķis Antiohs III, kas bija pratis nostiprināt savu varu visā plašajā valsts teritorijā līdz pat austrumu nomales satrapijām. Antiohs saprata, kādas briesmas izraisīja romiešu iespiešanās Balkānu pussalā, un II gs. 90. gados p. m. ē. izdarīja mēģinājumu viņus no turienes izspiest, bet bija pārvērtējis savus spēkus, un viņu neatbalstīja ne Grieķija, ne Ēģipte. Ptolemajs V Epifans, kas neilgi pirms tam bija stājies laulībā ar Antioha meitu Kleopatru, tomēr piekopa Romai labvēlīgu politiku. Tā saucamā Sīrijas kara laikā (192.—188. g. p. m. ē.) romieši deva izšķirošu triecienu Antioham, viņš bija spiests samaksāt milzīgu kontribūciju un atteikties no aktīvas ārpolitikas.

Sagrāvusi Seleikīdu valsti, Roma uzsāka ar Maķedoniju jaunu karu, kura rezultātā pilnīgi pakļāva gan Maķedoniju, gan Grieķiju (168. g. p. m. ē.). Tā ap II gs. vidu p. m. ē. Roma bija ieguvusi Vidusjūras apgabala austrumdaļā noteicošo politisko ietekmi, ar to vajadzēja rēķināties visām hellēņu valstīm.

Reizē ar politiskās ietekmes pieaugšanu kļuva aktīvāka romiešu tirgotāju un augļotāju iespiešanās Austrumos, un tas nevarēja neiespaidot Aleksandrijas tirdzniecību. Acīmredzot ārpolitikas jautājumi nebūt nebija maznozīmīgi nežēlīgajā dinastiju cīņā, kas- plosīja Ēģipti visa II gadsimta laikā p. m. ē.

Sociāli ekonomiskā situācija Ēģiptē II gadsimta sākumā p. m. S. krasi pasliktinājās. Ilgā cīņa ar nemierniekiem pašā Ēģiptē (Tebaīdā kustība tika apspiesta tikai 186. g. pirms mūsu ēras) palaikam noveda pie tā, ka tika izpostīta apūdeņošanas sistēma un iedzīvotāji devās bēgļu gaitās vai tika aizdzīti, visur radās ļoti daudz pamesto zemju, valsts kases ienākumi stipri samazinājās. Valdība deva rīkojumu ierēdņiem piespiedu kārtā likt iedzīvotājiem apstrādāt pamestās zemes un piedzīt no viņiem nodokļus no visas viņu komanu (ciemu) platības, bet šie piespiedu pasākumi tikai pastiprināja zemkopju un amatnieku bēgšanu no lauku apmetnēm. Atsevišķos rajonos no jauna uzliesmoja nemieri.

Iekšējās un ārējās grūtības izraisīja atklātas sadursmes starp dažādiem valdošās šķiras grupējumiem. Tās Izvērtās dinastiju karu virknē, sākumā karoja Ptolemaja Epifana dēli — Ptolemajs VI ar Ptolemaju VIII,* ko aleksandrieši bija iesaukuši par Fiskonu (Resnvēderi, Lielvēderi), bet pēc tam Fiskons ar savu māsu un sievu Kleopatru II. Laiku pa laikam karojošās puses noslēdza pamieru un izdeva tā saucamos cilvēkmīlestības dekrētus (kuros pasludināja amnestijas un nodokļu parādu dzēšanu vienkāršajiem ļaudīm, atvieglojumus un garantijas privileģētajiem slāņiem), bet pēc tam karš atkal uzliesmoja ar jaunu spēku. Daži no šiem dekrētiem ir saglabājušies un pietiekami spilgti parāda nelikumības un patvaļu, kas valdija valstī. Pēc tam kad nomira Fiskons, kas novēlēja mantojumā Ēģipti savai otrajai sievai Kleopatrai III, bet Kirenaīku — ārlaulības dēlam Apionam, cīņa turpinājās starp Kleopatru III un viņas dēliem Ptolemaju IX un Ptolemaju X Aleksandru.

Avoti, kas saglabājušies līdz mūsu dienām, ne katrreiz ļauj izsekot, kādi tieši slāņi atbalstīja vienu vai otru valdnieku (vai valdnieci), bet pietiekami skaidri rāda, ka Aleksandrijas iedzīvotājiem bija ļoti svarīga loma politiskajā dzīvē un ne vienreiz vien tie savus ielikteņus pretstatīja valdniekiem, kas balstījās uz armiju un ierēdņiem valsts iekšienē.

Pārvarot nebeidzamās jukas un iekšējās nesaskaņas, Ēģipte tomēr saglabāja savu patstāvību un I gadsimta sākumā p. m. ē. pat izrādījās par vienīgo samērā bagāto un spēcīgo hellēnistisko valsti. Tas izskaidrojams ar starptautiskajiem notikumiem II gadsimta beigās — I gadsimta sākumā p. m. ē.

Pēc Maķedonijas sagrāves Roma nevarēja tūlīt uzsākt tālākus iekarojumus Austrumos. Tās aizmugurē, kaut arī novājināta, tomēr saglabājusi savu neatkarību, joprojām turpināja eksistēt Kartāga. Tikai 146. gadā Trešā pūniešu kara rezultātā tā beidzot tika sakauta. Stabilitātes trūka ari nesen iekarotajos rajonos. Sacelšanās Spānijā (154. g.), Maķedonijā (149.—146. g.), Grieķijā (146. g.) un atkal Spānijā (138.—133. g.) sekoja cita citai. Pasliktinājās ari pašas Romas iekšējais stāvoklis.

Romas pārvēršanās no nelielas itāju valstiņas, kāda tā bija III gadsimta sākumā p. m. ē., par diženāko Vidusjūras lielvalsti izraisīja būtiskas pārmaiņas tās sociālajā struktūrā. Padziļinājās mantiskā diferenciācija: augstmaņu kārta (nobili) kļuva arvien bagātāka, uzpirka zemes un vergus, nodarbojās ar atpirkšanas un augļošanas operācijām jauniekarotajās provincēs, bet starp vienkāršajiem pilsoņiem parādījās arvien vairāk nabagu un sīkzemnieku vai pat bezzemnieku. Vēl smagāks bija to itāļu stāvoklis, kuriem nebija pilsoņu tiesība Nepārtraukto karu gaitā romieši ieveda Itālijā desmitiem un simtiem tūkstošu vergu; vergu darbu sāka izmantot visur. Pieaugot nabadzībai un strādājošo Iedzīvotāju ekspluatācijai, izraisījās ļoti asi sociālie konflikti: vergu sacelšanās Sicīlijā (138.—132., 104—101. g.) un Itālijā (Spartaka sacelšanās 74.—71. g.), ilgstošā cīņa par agrārajām reformām (Grakhu reformas 133.—122. g. un citi likumprojekti), kari par itāļu politiskajām tiesībām (90.—88. g).

Saspīlētā sociālā cīņa atklāja veco republikānisko varas orgānu nespēju nodrošināt jaunos apstākļos nobilitātes stabilu politisko kundzību. Zemnieku izputināšana jau II gs. beigās piespieda Romu pāriet no pilsoņu zemessardzes uz algotņu armiju. Sī armija politisko darboņu rokās pārvērtās par ieroci, ar kura palīdzību viņi mēģināja nodibināt jaunu valsts Iekārtu, kura ierobežotu vai pilnīgi izskaustu tradicionālo demokrātisko kārtību. Sāds pirmais mēģinājums bija Sullas diktatūra, kas aizsāka pusgadsimtu ilgu pilsoņkaru laikmetu, kurš beidzās ar impērijas nodibināšanu.

Visi šie notikumi kaut cik bremzēja Romas āipolitikas ekspansionistiskās tendences. II gs. beigās romieši, iesaistījuši diplomātiskajās un augļotāju operācijās Pergamas valdnieku Atālu III, piespieda viņu novēlēt savu valsti Romai. Sacelšanos, kas uzliesmoja pēc Atalas nāves un ilga no 132. g. līdz 130. g.,- viņi apspieda un pārvērta Per- gamu par provinci — Āziju. Tādas pašas metodes viņi pēc tam lietoja Kirenaikā un Bitīnijā. Romas politiķu darbība, kas izpostīja un paverdzināja Mazāzijas iedzīvotājus, lika uzbangot atbrīvošanās kustībai, kas Izvērtās Ponta valsts valdnieka Mitridata VI Eipatora (no 89. līdz 64. g. piims m. ē.) karos ar Romu, kuri prasīja no Romas lielu piepūli, tikai pieveikusi Mitridatu, Roma varēja turpināt iekarot Maz- āziju un Seleikīdu valsti, kas ap to laiku bija gandrīz pilnīgi sairusi: tās teritorijas lielāka daļa pārgāja partiešu un Armēnijas pārvaldīšanā. 64. gadā pirms m. ē. romieši pakļāva Sīriju un nonāca gandrīz pie pašām Ēģiptes robežām.

Tomēr iebrukt Ēģiptē viņi vēl neuzdrošinājās: Ēģiptei un Alek- sandrijai bija pietiekami lieli ekonomiskie un dzivā spēka resursi, lai izrādītu sīkstu pretestību un līdz ai to liktu atdzimt Romai naidīgajām noskaņām nule iekarotajos rajonos. Vēlākie Aleksandrijas kara notikumi apstiprināja šis bažas: tikai ar lielām pūlēm Cēzaram izdevās izbēgt no sakāves Ēģiptē. Kleopatrai atstātā politiskā patstāvība nepavisam nebija galants Cēzara žests, bet gan pierādījums tam, ka

Rrma, kurā plosījās pilsoņu karš, vēl nav tik spēcīga, lai pakļautu Ēģipti, pirmām kārtām Aleksandriju. Tikai vēlāk, kad Ēģipte un Aleksandrija kā sabiedrotās tika iekļautas Antonija kontrolēto Romas provinču sistēmā, kas acīmredzot izrādījās aleksandriešiem pietiekami izdevīga, viņi samierinājās ar nepieciešamību pakļauties Romai, un tādēļ Augusta karaspēka ienākšana Ēģiptē neizraisīja nekādu Aleksandrijas iedzīvotāju pretošanos.

Tāds ir vēsturiskais fons un priekšvēsture notikumiem, kuri aprakstīti šajā grāmatā. Autors veiksmīgi izvēlējies avotus un pratis parādīt dažas Ēģiptes ekonomiskās, kultūras un reliģiskās dzīves iezīmes tanī laikā. Viņš pietiekami sīki stāsta par politisko stāvokli valstī: par pretrunām starp Aleksandrijas pilsoņiem un galma augstmaņiem, par nesaskaņām galma aprindās, par pēdējo Ptolemaju attiecībām ar Romu. Grāmatā stāstīts par politisko stāvokli Romā un par «Ēģiptes jautājuma» nozīmi Romas politisko grupējumu cīņā. Sīki apiakstīta Aleksandrijas kara gaita un turpmākie notikumi, kuri noveda pie Ēģiptes iekļaušanas Romas impērijā.

Tomēr gribētos vērst lasītāju uzmanību uz dažām neprecizitātēm un strīdīgiem momentiem autora dotajā atsevišķu parādību skaidrojumā.

So grāmatu A. Kravčuks iecerējis un uzrakstījis kā vēstījumu par Kleopatru. Sī autora iecere uzlikusi noteiktu zīmogu avotu atlasei un interpretācijai. Autors sliecas pārvērtēt Kleopatras vēsturisko lomu, un tādēļ gadījumos, kad seno autoru darbos atrodamas dažādas versijas notikumu skaidrojumā, viņš izvēlas tieši to, kurā Kleopatras loma īpaši pasvītrota. Tā, piemēram, autors kā neapstrīdamu izvirza versiju par Cēzara nodomu salaulāties ar Kleopatru (kaut gan tālāk paša izklāstītais Cēzara testaments ir ar to pretrunā) un secina, ka attiecības ar Kleopatru bija viens no Cēzara noslepkavošanas cēloņiem. Pārāk iiela vieta ierādīta Kleopatrai arī to notikumu izgaismošanā, kuri attiecas uz Antonija un Oktaviāna cīņas pēdējo posmu.

Nedaudz vienpusīgs ir Antonija raksturojums; autors arī te no- sljecies ņemt vērā tikai vienu — viņaprāt, atzīstamo versiju. Piemēram, par Antonija tēvu Plūtarhs raksta kā pai «cēlsirdīgu, godīgu un atsaucīgu» cilvēku, bet Kravčuks runā tikai par viņa tumšajiem darījumiem. Neveiksmi karā ar partiešiem diezin vai var izskaidrot tikai ar Antonija pieļautajām stratēģiskajām kļūdām: partiešu kaujas māka un sīvā iedzīvotāju pretošanās ne vienreiz vien lika romiešu armijai izbaudīt sakāves rūgtumu.

Atzīmējot šos momentus, mēs nebūt negribam apšaubīt A. Krav- čuka godīgumu un erudīciju. Katram autoram ir tiesības pēc sava prāta izgaismot notikumus, izmantojot pieejamo materiālu. Mums gribējās pasvītrot, ka šī grāmata ir tikai viens no vēsturisko notikumu apgaismojuma un vēsturisko personu raksturojuma variantiem. Dažādie avoti, kas saglabājušies līdz mūsu dienām, ļauj izveidot ari citas koncepcijas, rakstīt jaunas grāmatas par šo ārkārtīgi interesanto posmu cilvēces vēsturē.

A. Pavlovska

SATURS

Pirmā daļa. Kleopatras tēva dievišķais oreols un galma aizkulises 5

Ta-Imhotepas kapenes i i………………………………………………….. 7

Pšereni-Ptaha panākumi r ………………………………………………. 11

Valdnieka Ptolemaja pievārdi…………………………………………… 15

Sīrijas valdnieka dēli i i ………………………… ……………………………….. 20

Svečturis . . . • s ……………………………………………………………. 22

Testamenti un neaizskaramības tiesības …. 24

Dievs — krokodils ……… 27

Cēzara plāni attiecībā uz Ēģipti ….. 29

Rulla likumprojekts i i …………………………………………………….. 31

Jūdeja un Ēģipte . i ………………………………………………………… 34

Svētā kaķa nozūmēšana………………………………………………….. 38

Triumviri un Ēģipte ………………………………………………………. 40

Isīda Romā • i ………………………………………………………..

Kipras problēma …………………………………………………………… 4f >

Katona padomi i i > ………………………………………………………. 49

Sarapijs ……………………………………………………….. 51

Ciemos pie Ptolemaja……………………………………………………… 53

Sūtņu novākšana…………………………………………………………… 54

Edfu svētnīca i i…………………………………………………………….. 56

Berenīkes vīri j …………………………………………………………….. 57

Sibillas grāmatas …………………………………………………………… 59

Marks Antonijs <…………………………………………………………… 61

Rabirija mahinācijas ………………………………. i 63

Atzinīgi piemiņas vārdi Flautistain i 65

Otrā d a l a. Kleopatra un Cēzars « . 69

Svētais vērsis Buhijs i i •

Medicīna un maģija ……………………………………………………….. ?3

Kleopatra un Bibula dēli…………………………………………………… '5

Neraža .•••<• • "

Nīla un Rubikona …………………………………………………………… 79

Kleopatra un Pompēja dēls …………………………………………….. 81

Izraidītā Kleopatra , ………………. …………………………………………….. 82

Sakāve pie Farsalas j ………………………………… 85

Kornēlija . . . . ………………………………………………………………. 86

Apspriede Ēģiptes valdnieka nometnē i 88

Pumpēja nāve . . j i i < > • • • 91

Cēzara stāstījums < i i • ī ' * < • ^3

Vēsturnieka stāstījums ; i s i 95

Plūtarha stāstījums » < i…………………………………………………… 9 9

Kas īsti Kleopatrai bija dārgs ….. i 101

Kauja par Austrumu ostu …… i 102

Arsinoja un Ganimēds , s t » . i i i 106

Cīņa par ūdeni j ? 37. leģiona ierašanās Kauja Rietumu ostā Kauja Farā un uz mola Valdnieka atbrivošana Palīgspēki . , i Valdnieka nāve i Uzvarētāja rīkojumi Kleopatra un karš Cēzars un Kleopatra 47 Imhotepa parādīšanās. Ceļojums augšup pa Nīlu ( » Romiešu garnizons j i i • Cēzara triumfi v i

Kleopatra un mīlas dieve . Kleopatra un vispasaules monarhija Kleopatra un Cicerons % i > Marta īdas un Kleopatra i \ »

Trešā daļa. Antonijs un Kleopatra

Kleopatra un Cēzara dēli Kleopatra un Dolabella Kleopatra un Kasijs , Bads un epidēmija Filipas …. 41. gada pavasaris Sūtņa Dēlija misija . Antonija mīlas dēkas un laulības

Tarsa……………………………….

Mīlestība un politika Aleksandrija un Perusija Četri prombūtnes gadi f Saule un Mēness i i Dāvanas t i

Kleopatra un Hērods i Antonija sakāve . ? Kleopatra un Oktāvija s Kleopatras triumfs Politiskie un morālie strīdi . Kur atrodas likumīgā valdība? Efesa j i

Sama un Atēnas Testaments , , . . . Aktijas rags j Kopā mirstošie …. Kapenes un Isīdas svētnīcas Kleopatras nāve i i j •

Paskaidrojumi t Pavlovska A. Pēcvārds . Personvārdu rādītājs Ģeogrāfisko nosaukumu rādītājs

Kravčuks A.

9M(03) 63.3(0)3

286.00.4703000000

258 Kleopatra / No poļu vai. tulk. J. Osmanis; Pēc\ aut. "A. Pavlovska; II. V. Kovaļovs. —■ R.: Liesnu 1979. — 221 lpp., il. — Personvārdu un ģeo^i nos. rād.j 213.—219. lpp. — (Stāsti par vēst.).

[1] izmantoti oriģināla un krievu Izdevuma komentāri.

[2] krievu valodā šis darbs Iznācis ar nosaukumu «Ptolemaļu noriets» (3aKaT nroJieMeeB. M., «Hayna», 1973, c. 216). Pavlovskas pēcvārds ņemts no 5a Izdevuma.

[2] Visi Lagidu dinastijas valdnieki neatkarīgi no viņu personiskā vārda, nākdami pie varas. Ieguva vardu Ptolemajs.

Content

Kravčuks Andrejs Kleopatra

PIRMĀ DAĻA. KLEOPATRAS TĒVA DIEVIŠĶAIS OREOLS UN GALMA AIZKULISES TA-IMHOTEPAS KAPENES

PŠERENI-PTAHA PANĀKUMI

VALDNIEKA PTOLEMAJA PIEVĀRDI

SĪRIJAS VALDNIEKA DĒLI

SVEČTURIS

TESTAMENTI UN NEAIZSKARAMĪBAS TIESĪBAS

DIEVS — KROKODILS

CĒZARA PLĀNI ATTIECĪBĀ UZ ĒĢIPTI

RULLA LIKUMPROJEKTS

JŪDEJA UN ĒĢIPTE

SVĒTĀ KAĶA NOZŪMĒŠANA

TRIUMVIRI UN ĒĢIPTE

ISĪDA ROMA

KIPRAS PROBLĒMA

KATONA PADOMI

SARAPIJS

CIEMOS PIE PTOLEMAJA

SŪTŅU NOVĀKŠANA

EDFU SVĒTNĪCA

BERENĪKES VĪRI

SIBILLAS GRĀMATAS

MARKS ANTONIJS

RABĪRIJA MAHINĀCIJAS

atzinīgi piemiņas vārdi flautistam

OTRA DAĻA KLEOPATRA UN CĒZARS

SVĒTAIS VĒRSIS BUHIJS

MEDICĪNA UN MAĢIJA

KLEOPATRA UN BIBULA DĒLI

neraža

NILA UN RUBIKONA

kleopatra un pompēja dēls

izraidītā kleopatra

sakāve pie farsalas

KORNĒLIJA

apspriede ēģiptes valdnieka nometne

POMPĒJA NĀVE

cēzara stāstījums

vēsturnieka stāstījums

plutarha stāstījums

KAS ĪSTI KLEOPATRAI BIJA DĀRGS

kauja par austrumu ostu

ARSiNOJA UN GANIMĒDS

CIŅA PAR ūDENI

37. LEĢIONA IERASANĀS

kauja rietumu osta

kauja farā un uz mola

valdnieka atbrīvošana

PALĪGSPĒKI

VALDNIEKA NAVE

uzvarētāja rīkojumi

kleopatra un kars

cēzars un kleopatra 47. gada pavasari

Imhotepa paradīsanās

ceļojums augšup pa Nīlu

romiešu garnizons

CĒZARA TRIUMFI

kleopatra un mīlas dieve

kleopatra un vispasaules monarhija

KLEOPATRA UN CICERONS

marta idas87 un Kleopatra

TREŠĀ DAĻA ANTONIJS UN KLEOPATRA

kleopatra un cezara dēli

kleopatra un doiabella

kleopatra un kasijs

bads un epidēmija

filipas

41. GADA PAVASARIS

sūtņa dēlija misija

Antonija mīlas dēkas un laulības

tarsa

MĪLESTĪBA UN POLITIKA

ALEKSANDRUA UN PERUSIJA

četri prombūtnes gadi

SAULE UN MĒNESS

DĀVANAS

KLEOPATRA UN HĒRODS

ANTONIJA SAKĀVE

KLEOPATRA UN OKTAVIJA

. KLEOPATRAS TRIUMFS

POLITISKIE UN MORĀLIE STRĪDI

Oktaviāns gāja pretuzbrukumā.

KUR ATRODAS LIKUMĪGA VALDĪBA

EFESA

SAMA UN ATĒNAS

TESTAMENTS

AKTIJAS RAGS

KOPS. MIRSTOŠIE

KAPENES PIE ISĪDAS SVĒTNĪCAS

KLEOPATRAS NĀVE

PASKAIDROJUMI

PĒCVĀRDS

SATURS