Veinbergs Joels

Kolumbi pirms Kolumba

J. VEINBERGS

KOLUMBI PIRMS KOLUMBA

LIELĀ HAPI ZEMES CEĻOTĀJI

Katras zemes klimats, tās reljefs un ūdeņi, augsne, augu un dzīvnieku valsts, viss, ko marksistiskā vēstures zinātne dēvē par ģeogrāfisko vidi, ietekmē, bet nenosaka sabiedrības attīstību. Ģeogrāfiskās vides ietekme ir jo lielāka, jo vairāk iedziļināmies cilvēku sabiedrības pagātnē un jo zemāks ir ražošanas līmenis.

Iegaumējuši šo svarīgo atzinumu, ielūkosimies Āfrikas kontinenta ziemeļaustrumu nostūrī. No Atlantijas okeāna līdz Sarkanajai jūrai plešas milzīgs smilšu tuksnesis. Visur saules sakarsētie smilšu klajumi un izdedzinātās akmeņainās augstienes, ko senie ēģiptieši uzskatīja par posta un nelaimes, bada un nāves valstību — Sarkano zemi. Turpretī netālu no Sarkanās jūras šaurā ielejā viļņo labība, zied koši dārzi un vējā līgojas palmas. Tā ir Ēģipte, ko tās iedzīvotāji senatnē dēvēja par laimīgo Melno zemi. «Ēģipte ir Nīlas dāvana,» rakstīja «vēstures tēvs» Hērodots (5. gs. pr. m. ē.) un nepārspīlēja, jo varenā upe, ko paši ēģiptieši sauca par Hapi, ir ne tikai vienīgais šīs ielejas valgmes avots, bet arī tās radītājā; 900 kilometru garajā ielejā ir 20 — 25 metrus biezs auglīgo nogulšņu slānis, ko gadu tūkstošos sanesuši Nīlas palu ūdeņi. Tāpēc arī senēģiptiešu himna sumina Nīlu — Hapi: «Slava tev, Hapi! Tu nāci uz šo zemi, tu ieradies, lai barotu Melno zemi. Tu atveldzē pļavas. Tu piepildi klētis ar graudiem.»

Senās Ēģiptes galvenās bagātības bija pasakaini auglīgā augsne, devīgā saule un Nīlas dāvātā valgme, kas noteica lauksaimniecības uzplaukumu un nodrošināja senos ēģiptiešus ar nepieciešamo uzturu. Prasmīgie amatnieki saviem ražojumiem izmantoja lauksaimniecības produkciju, celtniecībā lietoja vietējos akmeņus, no māla darināja traukus, bet no papirusa vija virves, gatavoja sandales, pina masas, būvēja laivas un izgatavoja rakstāmo materiālu, kas devis nosaukumu mūsu papīram.

Amatnieciskajai ražošanai attīstoties, vietējās izejvielas vairs nepietika. Namdariem, galdniekiem un kuģu būvētājiem vajadzēja koksni, bet tās Ēģiptē bija maz. Kad darba rīku un ieroču izgatavošanai akmeni sāka aizstāt metāls, no svešām zemēm bija jāieved varš, alva un to sakausējums — bronza. Auga arī pieprasījums pēc zelta un sudraba, dārgakmeņiem un «dzīvajiem miroņiem» — vergiem. Tas viss bija jāatrod svešās, tālās zemēs. Sūrā nepieciešamība, saimnieciskās vajadzības spieda senos ēģiptiešus laiku pa laikam atstāt ierasto Melno zemi un doties ceļojumos un karagājienos uz baismīgo Sarkano zemi.

Sie ceļojumi un karagājieni sākās jau Pirmsdinastis- kajā laikmetā (5. g. t. beigas pr. m. ē. — 4. g. t. pr. m. ē.), paplašinājās Senajā valstī (28. — 24. gs. pr. m. ē.) un visaugstāko attīstību sasniedza Vidus valstī (2050. — 1700. g. pr. m. ē.) un Jaunajā valstī (1580. — 1070. g. pr. m. ē.).

KA CEĻOJA SENIE ĒĢIPTIEŠI?

Izcilā norvēģu zinātnieka un drosmīgā ceļotāja Heijer- dāla ceļojums ar balsa koku plostu «Kon-Tiki» uz Lieldienu salu un brauciens ar papirusa laivu «Ra» pāri Atlantijas okeānam pierādīja, cik svarīgi zināt senatnes ceļus un satiksmes līdzekļus, lai izpētītu tālās pagātnes cilvēku ceļojumus, saskarsmi starp zemēm, tautām un kultūrām.

Kad senās Ēģiptes zemniekam bija jāved ūz kaimiņu pilsētas tirgu dārzeņi, graudi, augļi un putni, viņš visu salika grozos, ko uzkrāva ēzelim. Smagāku kravu pārvadāšanai Jaunās valsts laikā izmantoja primitīvus ratus ar četriem riteņiem, kuros iejūdza vēršus. Sie rati nebija tik izturīgi kā sensenās ragavas ar 4 metrus garām un 0,8 metrus platām koka līdztekām. Ragavās iejūdza ne vien vēršus, bet, kā liecina daudzi senie gleznojumi un ciļņi, arī cilvēkus, un ar tām pārveda milzīgos akmens bluķus piramīdu un tempļu celtniecībai.

Vienkāršā tauta ceļus mēroja kājām, un pazīstamajā senēģiptiešu daiļdarbā «Ahtoja pamācība dēlam Piopi»

I>ar šādu ceļotāju teikts: «Viņš pārnāca mājās vakarā, būdams ļoti noguris no pārgājiena.» Bagātie augstmaņi un iedomīgie ierēdņi ceļoja nestuvēs, ko nesa seši vai vairāk vergi vai arī divi ēzeļi. Jaunās valsts laikā gauso vērsi un stūrgalvīgo ēzeli nomainīja daudz ātrākais zirgs. To parasti iejūdza vieglos divričos, kuros bija vieta važonim un diviem līdzbraucējiem. Faraoni un augstmaņi dižojās ar saviem ātrajiem rikšotājiem un greznajiem ratiem, kurus rotāja ar ziloņkaulu, zeltu un dārgakmeņiem.

Senie ēģiptieši tomēr diezgan maz izmantoja sauszemes transportu, jo ceļi Lielā Hapi zemē bija tik slikti, ka pareizāk būtu runāt par iemītām takām, nevis par satiksmei noderīgiem ceļiem. Tas tomēr nenozīmē, ka senie ēģiptieši, kuru tehniskā jaunrade spilgti izpaudās celtniecībā un citās amatniecības nozarēs, nebija spējīgi uzlabot savus sauszemes ceļus. Zinātnes un tehnikas vēsture liecina, ka cilvēku meklējumi un jaunrade parasti saistās ar uzdevumiem, kuri noteiktajā laikā ir visaktuālākie, kuru atrisināšanai ir piemēroti apstākļi un kuru īstenošana dos vislabākos rezultātus.

Senajā Ēģiptē visi "šie priekšnosacījumi saistījās ar ūdens transportu, jo pati daba norādīja, kādā virzienā jaattīsta un jāpilnveido satiksmes lidzekji. Nīla šķērsoja visu zemi, un nebija apdzīvota punkta, kas atrastos tālāk par 20 kilometriem no upes krastiem. Upe bija izdevīgākā satiksmes artērija ne vien pašā Ēģiptē, bet tā saistīja arī Melno zemi ar vairākām kaimiņu zemēm.

Lai Nilu izmantotu satiksmei pēc iespējas pilnīgāk, senie ēģiptieši izraka daudzus kanālus, it īpaši Nīlas krāču (kataraktu) rajonā. Nākamajos gadsimtos šos ar milzīgām pūlēm klintīs izcirstos kanālus paplašināja, bet Vidus valsts varenais faraons Senuserts III pavēlēja izrakt jaunu kanālu: «Augšēģiptes un Lejasēģiptes faraona Senuserta — viņš dzīvo mūžos — astotajā valdīšanas gadā viņa augstība pavēlēja izrakt kanālu, ko nosauca — «Brīnišķīgs ir Senuserta — mūžos dzīvā ceļš».» Sis kanāls deva kuģiem iespēju apbraukt 10 kilometrus garo Nīlas pirmo krāci (tagadējā Asuānas rajonā). Visgarākais senas Ēģiptes kanāls, kas savienoja Nīlas upes lejteci ar Sarkano jūru, bija tik plats, ka pa to varēja braukt divi kuģi blakus. Ievērojot arī to, ka daudzi apūdeņošanas kanāli bija kuģojami, varam noteikti secināt, ka senajā

Seno ēģiptiešu koka kuģis.

Ēģiptē pastāvēja sazarots ūdensceju tīkls, kura lietderīgai izmantošanai ēģiptieši būvēja dažādu tipu un dažāda lieluma kuģus un laivas.

Pirmsdinastiskā laikmeta sienu gleznojumi liecina, ka senākās laivas ēģiptieši darinājuši no papirusa. Šādas papirusa laivas ar augsti paceltu priekšgalu uņ pakaļgalu vēl mūsdienās darina un izmanto afrikāņu zvejnieki un mednieki Čadas un Zvai ezeru apkaimē. Papirusa laivas senie ēģiptieši parasti veica netālus braucienus zemes iekšienē, bet Heijerdāls uzskata, ka ar šīm laivām viņi devušies arī tālos jūras ceļojumos. Seno ēģiptiešu vēstures avotos gan nav atrasts pierādījums šādam apgalvojumam, bet norvēģu zinātnieks norāda uz rindkopu romiešu dabas pētnieka Plīnija Vecākā (1. gs. m. ē.) sacerējumā «Dabas vēsture». Plīnijs, atsaukdamies uz izcilo ģeogrāfu Eratostenu, apgalvo, ka senatnē jūrnieki ar papirusa laivām braukuši no Gangas upes grīvas uz Ceilonas salu. Heijerdāla arguments nepārliecina, jo, pirmkārt, Eratos- . tens un Plīnijs Vecākais rakstīja par seno indiešu, nevis seno ēģiptiešu jūrnieku pieredzi. Otrkārt, Eratostens, kurš dzīvoja pēc faraonu valsts un neprata lasīt hieroglifus, ziņas par papirusa laivām nav varējis gūt no senēģiptiešu sacerējumiem. Patlaban nav pārliecinošu pierādījumu par papirusa laivu izmantošanu tālos jūras braucienos.

Turpretī daudzi seno ēģiptiešu rakstītie avoti, kā arī sienu gleznojumi uri ciļņi pierāda, ka jau 28. gs. pr. m. ē. ēģiptieši būvējuši koka kuģus. Sākumā šie kuģi pēc formas atgādināja papirusa laivas, vēlāk to būve nemitīgi pilnveidojās. Senās valsts kuģu būvētāji gatavoja ātrus un komfortablus pasažieru kuģus, ietilpīgus un lēnus kravas kuģus, greznas pastaigu jahtas un kara kuģus. Kādā hieroglifu uzrakstā lasām par 30 metrus garu un 15 metrus platu kravas baržu, kas izgatavota 17 dienās no akācijas koka. 1954. g. faraona Hufu piramīdas tuvumā arheologi atraka labi saglabājušos koka kuģi, kura garūms 43,5 metri un platums 4,5 metri. Senajā valstī bija airu kuģi, un atkarībā no to tipa un lieluma katrā pusē bija pa 3 — 21 airētājam. Ja pūta ceļavējš, jūrnieki 10 metrus augstā mastā uzvilka lielu četrstūrainu (60—70 m2 ) buru.

Vidus valsts un Jaunās valsts laikā palielinājās jūras kuģu izmēri, pieauga airētāju skaits un buru platums. Gar kuģa klāju pacēlās augsts borts, bet virs klāja atradās kajītes pasažieriem. Tās veidoja pēc senēģiptiešu augstmaņu dzīvojamo māju parauga ar durvīm, logiem un kolonnām, rotāja ar sienu gleznojumiem un paklājiem. Kuģus būvēja speciālās kuģu būvētavās, kas piederēja faraoniem, tempļiem un augstmaņiem Saglabājusies faraona kuģu būvētavas dienasgrāmata Tēbās, kurā atrodas ziņas par tehniskajām normām, kas noteica kuģu detaļu izmēruSj, proporcijas utt. Tā, piemēram, kuģu būvētāji senajā Ēģiptē atzina, ka kuģa platumam jābūt garuma ceturtajai daļai, bet dziļumam — platuma trešdaļai. Gadu tūkstošos gūtās iemaņas un pieredze ļāva senajiem ēģiptiešiem būvēt kuģus ar milzīgu celtspēju. Zinātnieki aprēķinājuši, ka kuģis, kas pārveda faraona — sievietes Hat- šepsutes (16. gs. pr. m. ē.) obelisku, bijis 82 metrus garš un spējis uzņemt ap 1000 tonnu kravas.

«Nav vārdam vietas — lieliski kuģi… bet atklātā jūrā es ar tiem nedotos,» teica reiz Heijerdāls par seno ēģiptiešu koka kuģiem. Bargs, bet ne gluži taisnīgs spriedums, jo ēģiptieši tieši ar šiem kuģiem veica tālus braucienus pa jūru. Lielā bura ļāva izmantot ceļavēju, airētāju spēcīgo roku cilātie trīs metrus garie airi dzina kuģus diezgan ātri uz priekšu, un brauciens no Nīlas grīvas līdz Feniķijas piekrastei ilga tikai 24 stundas. Tomēr katrs cejojums pa jūru bija riskants. Tāpēc arī kuģu priekšgalu un pakaļgalu rotāja laimes simboli, bet, atgriezušies no ilga un bīstama ceļojuma, jūrnieki jūsmīgi sveica faraonu, kurš ieradās sagaidīt viņus vai, pareizāk sakot, pārvestās mantas: «Suminām tevi, faraoni Tu visu dzīvo dievs! Mēs atkal raugāmies tavā diženumā.»

FAKTI UN HIPOTĒZES: KURP CEĻOJA SENIE ĒĢIPTIEŠI?

Ceļojuma maršrutus parasti nosaka divi galvenie cēloņi. Pirmais no tiem: zemē, uz kuru dodas tirgotāji un iekarotāji, viņi cer atrast tās mantas un bagātības, kuru dēļ sāk tālos braucienus. Otrais — viņu rīcībā esošie ceļi un satiksmes līdzekļi, kas padara šīs zemes vairāk vai mazāk pieejamas.

Senie ēģiptieši devās uz nepazīstamām zemēm, cerot tur gūt vajadzīgos metālus un koksni, dārgakmeņus un «dzīvos miroņus», smaržas un citas mantas. Tā kā sauszemes ceļi un transporta līdzekļi bija maz piemēroti tāliem braucieniem, tad seno ēģiptiešu ceļojumu maršrutus galvenokārt noteica ērtie ūdensceļi — Nīlas upe, Vidusjūra un Sarkanā jūra. Ēģiptes ģeogrāfiskais stāvoklis un saimnieciskās vajadzības noteica divus galvenos ceļojumu virzienus.

Pirmais — dienvidu virziens — sazarojās divos atšķirīgos maršrutos: pa Nīlas upi augšup uz Nūbiju jeb Kušu (tagadējā Sudāna), kura vilināja senos ēģiptiešus ar savu zeltu, dārgām koku šķirnēm, ziloņkaulu un melnajiem vergiem; pa Sarkano jūru uz teiksmaino un bagāto Puntas zemi. Otrais virziens bija uz ziemeļiem. Sens sauszemes ceļš veda uz Sinaja pussalu, kur ēģiptieši guva varu un pusdārgakmeņus, un tālāk uz Palestīnu un Sī- riju, no kurienes viņi pārveda lopkopības produktus, amatniecības izstrādājumus un «dzīvos miroņus». Pa Vidusjūru senie ēģiptieši brauca uz Feniķiju pēc ciedriem, stikla un purpura audumiem, turpretī citi kuģi devās uz Krētas salu un Egejas jūras salām.

Iezīmējuši ēģiptiešu ceļojumu galvenos virzienus un maršrutus, iepazīsimies ar seno ceļotāju iespaidiem un atzinumiem par redzēto un piedzīvoto, izzināto un neizprasto, lai noskaidrotu, cik tālu pa katru maršrutu ēģiptiešiem izdevās nokļūt. Taču jāpiebilst, ka Lielā Hapi zemes kolumbi — ēģiptieši bija visai negribīgi ceļotāji.

Lielā Hapi zeme ir kā neliela saliņa smilšu okeānā. Rietumos izplešas bezgalīgais Lībijas tuksnesis, bet austrumos paceļas Arābijas tuksneša akmeņainās augstienes, ziemeļos vizmo nepārskatāmie jūras plašumi, bet dienvidos virpuļo Nīlas krāces. Senie ēģiptieši bija pārliecināti, ka dzīvei, laimei, pārticībai un cilvēciskai eksistencei piemērota tikai viņu Melnā zeme, bet Sarkanajā zemē visapkārt uzglūn briesmas un draud nāve. Nīlas ielejas iedzīvotāji visai nelabprāt atstāja savus ciemus pat tad, lai dotos uz kaimiņu pilsētu. Katrs tālāks brauciens viņiem šķita tik nozīmīgs varoņdarbs un notikums, ka vēsts par to noteikti jāatstāj nākamajām paaudzēm, aprakstot šos ceļojumus autobiogrāfijās un pamācībās, himnās un novelēs, attēlojot ciļņos un sienu gleznojumos.

Tieši autobiogrāfijās mēs arī atrodam ziņas par pirmo seno ēģiptiešu ekspedīciju uz Nūbiju (24. gs. pr. m. ē.), ko vada nomarhs [1] Hufhors. «Sūtīja mani viņa augstība faraons Merenra… uz Jamu, lai atklātu ceļu uz šo svešo zemi. Es paveicu to septiņos mēnešos. Pārvedu no turienes dažādas retas un skaistas dāvanas, par ko mani visai slavēja,» raksta Hufhors savas kapenes sienās izkaltajā autobiogrāfijā. Nomarhs pamatoti var lepoties ar savu veikumu, jo viņš pirmais «atklāja» ceļu uz Jamu, kas atradās Nīlas trešās krāces apkaimē, aptuveni 500 kilometru taisnā līnijā no Ēģiptes dienvidu robežas.

Pēc dažiem gadiem Hufhors dodas otrā ceļojumā. «Es laidos [t. i., devos augšup pa Nīlu] uz Irerčetu, Ahemu, Tereresu un Irčetu… un pirmais atklāju šīs svešās zemes. Es nekur neatradu vēstis par to, ka kāds draugs [2] būtu agrāk veicis ko tamlīdzīgu.» Kāds atklājēja prieks un pašapziņa izskan šajos vārdos! Hufhors patiešām var lepoties ar savu veikumu, jo otrā ceļojuma laikā viņš pa Nīlas upi aizsniedza Nūbijas bagātos centrālos novadus.

Faraons uzdod drosmīgajam un veiksmīgajam nomar- ham iekarot vai izlaupīt jaunatklātās zemes, un Hufhors trešo reizi dodas uz Jamu. Tur viņš uzzina, ka «Jamas valdnieks devies uz Lībijas zemi [3] , lai sakautu libiešus līdz debess rietumu nostūrim». Hufhors seko Jamas valdniekam uz tālo rietumu tuksnesi, kas, pēc viņa domām, ir zemes nomale, un atgriežas Ēģiptē ar bagātu laupījumu.

Jaunais faraons Piopi II priecājas par skaistajām mantām, bet visvairāk viņu sajūsmina Hufhora pārvestais «pundurītis no Ahtiu zemes… jo nekad iepriekš neviens nebija atvedis no Jamas zemes kaut ko tamlīdzīgu». Vairums mūsdienu pētnieku atzīst, ka «pundurītis no Ahtiu zemes» bijis pigmejs negroīds. Pigmeji negroīdi dzīvo Āfrikas tropisko mežu joslā. Vai tas nozīmē, ka Hufhors savā pēdējā ceļojumā sasniedzis Melnā kontinenta centrālo daļu? Tuvāk patiesībai būs pieņēmums, ka pigmejs starpcilšu tirdzniecības ceļā nokļuvis Jamā, no kurienes viņu izveda Hufhors.

Ja arī Hufhors nav sasniedzis Melnā kontinenta tropisko mežu joslu, viņa veikums bija ļoti nozīmīgs. Uzņēmīgais nomarhs atklāja nepazīstamas zemes līdz Nīlas trešajai krācei [4] un parādīja, kādas milzīgas bagātības — zeltu, smaržvielas, ādas, ziloņkaulu un vergus — var tajās gūt. Tieši tāpēc Vidus valsts un Jaunās valsts faraoni ilgstošos un grūtos karagājienos iekaroja Nūbiju līdz piektajai krācei, līdz tai vietai, kur Nīlā ietek tās lielākā pieteka Atbara. Iekaroto Nūbiju nosauca par Kušu, un to pārvaldīja augsts faraona ierēdnis, kura skanīgais tituls bija «Kušas faraona dēls un zelta zemes vietvaldis». Pēdējo gadu desmitu arheoloģiskie izrakumi Sudānā pierāda, ka Kušā senie ēģiptieši būvējuši ceļus, cēluši tempļus un cietokšņus, kuros izvietoja garnizonus un ierēdņus. To galvenais uzdevums bija izlaupīt bagāto Kušu, un vietvaldis Haja (14. gs. pr. m. ē.) uzrakstā stāsta, ka «viņš nācis no Kušas ar šīm skaistajām dāvanām [faraonam], kas labākas par citu zemju veltēm». Sīs «dāvanas» attēlotas sienu gleznojumā: dārgakmeņi un ziloņkauls, ādas un strausu spalvas, dzīvas žirafes un leopardi, pērtiķi un vergi, bet galvenais — ļoti daudz zelta.

Turīnas muzejā glabājas papirusa tīstoklis ar vienu no cilvēces vēsturē pirmajām ģeogrāfiskajām kartēm, kurā attēlots ceļš no Nīlas ielejas uz zelta raktuvēm Ēģiptes dienvidaustrumos. Kartē atzīmēti kalni un ielejas, bet it īpaši izcelta «Faraona Seta aka» un «kalni, kuros gūst

Valdnieces Hatšepsutes kuģi Puntā.

zeltu». Zelts un sudrabs, smaržvielas un ādas, dārgakmeņi un «dzīvie miroņi» bija tas varenais virzītājspēks, kas senajiem ēģiptiešiem lika doties ne vien uz Kušu, bet veikt arī vēl tālākus un bīstamākus ceļojumus uz zemi, kuru viņi dēvēja par Puntu, kas tulkojumā nozīmē «Smaržvielu terase» vai arī «Dievu zeme».

Puntas zeme un ceļojumi uz turieni minēti Senās valsts uzrakstos. Faraona Sahures tempļa ciļņos attēloti kara- gūstekņi, kuru vidū ir arī Puntas iedzīvotājs, bet faraona Hufu dēlam bijis vergs Hertese, kurš dzimis Puntā. Ļoti svarīgs ir faraona Piopi II uzraksts, kurā teikts, ka Sarkanās jūras piekrastē miris augstmanis, kam bija uzdots «uzbūvēt kuģi braucienam uz Puntu».

Plašākas ziņas par Puntu atrodam Vidus valsts vēstures avotos, kad ceļojumi uz tālo zemi kļuva biežāki. Izcilais krievu ēģiptologs Goļeniščevs Arābijas tuksnesī atrada uzrakstu, kurā teikts, ka faraons Mentuhoteps II pavēlējis augstmanim Henu «sagatavot kuģi braucienam uz Puntu pēc smaržvielām… Es [Henu] izgāju no Koptas pa ceļu, ko norādīja viņa augstība … Man līdzi bija 3000 karavīru, un katrs nesa divus traukus ar ūdeni un divdesmit maizes klaipus … Cejā es izraku divdesmit akas … Kad sasniedzu Sarkano jūru, uzbūvēju kuģi un nosūtīju to ar visu nepieciešamo.»

No minētajiem uzrakstiem uzzinām, ka ceļš uz Puntu sākās Koptas pilsētā Vidusēģiptē. No turienes veica piecas dienas ilgu pārgājienu caur drausmīgo Arābijas tuksnesi, kur ceļotājus mocīja slāpes un svelme un apdraudēja klejotāju uzbrukumi. Pēc piecām dienām karavānas sasniedza Savu (tagadējo Koseiru) — pilsētiņu Sarkanās jūras piekrastē. Tur atradās cietoksnis un templis, bet galvenais — kuģu būvētavas, kur taisīja kuģus braucienam uz Puntu. Bet kur atradās Punta?

16. gs. beigās pr. m. ē. faraonu tronī sēdēja sieviete — Hatšepsute. Savam draugam un padomniekam Senmu- tam — tā laika izcilākajam arhitektam — viņa pavēlēja celt jaunu templi. Senmuta uzceltais templis, kas atrodas Der el-Bahari, ir viens no izcilākajiem un īpatnējākiem senās Ēģiptes arhitektūras šedevriem. Platas akmens kāpnes ved uz mākslīgu terasi, kuras priekšpusi rotā kolon- ras. Terasē uzbūvēts plašs pagalms, ko apjož segta kolonāde. Pa greznām akmens kāpnēm var nokļūt otrajā — augstākajā terasē. Arī tajā ir plašs pagalms, no kura var nokļūt klintī izcirstā svētnīcā. Diženo un svinīgi vienkāršo templi no trim pusēm ielenc stāvas, drūmi pelēcīgas klintis, bet terasēs un pagalmos iestādīti no Puntas pārvesti koši koki un reti stādi. Tempļa kāpnes, sienas un kolonnas rotā ciļņi un freskas, kurās attēloti braucieni uz Puntu. Hatšepsutes templis tik krasi atšķiras no parastā seno ēģiptiešu tempļu tipa, ka rodas jautājums: kā cēlies šīs celtnes vienreizējais savdabīgums? Viens uzraksts vēsta, ka Hatšepsute gribējusi «uzcelt Amonam [5] otru puntu viņa dārzā». Ja ievērosim, ka vārds «Punta» nozīmē «Smaržvielu terase» un templi rotā koki un stādi no Puntas, tad var pieņemt, ka Hatšepsuti un Senmutu iedvesmoja Puntas zemes motīvi, tur gūtie iespaidi.

Vienā no ciļņiem Der el-Bahari templī reālistiski un dzīvi attēlota Hatšepsutes flotes ierašanās Puntā. Pieci ēģiptiešu kuģi ar 30 airētājiem katrā nupat pietauvojušies. Flotes pavēlnieks ar astoņiem karavīriem un apmaiņai domātām precēm izceļas krastā. Netālu paceļas biezs palmu un citu tropu koku mežs, kurā paslēpušās pun- tiešu puslodēm līdzīgās būdas uz augstiem pāļiem. Starp būdām ganās ēzeļi un govis ar īsiem ragiem, staigā priekšautos tērpušies iezemieši. «Puntas diženais», vārda Parohu, kopā ar sievu, dēliem un kalpiem sagaida atbraucējus un jautā: «Kāpēc jūs ieradāties zemē, kuru cilvēki nepazīst? Vai jūs lidojāt pa debess velvi vai peldē: jāt pa jūru?» Parohu un viņa dēli ir kalsni slaida auguma vīrieši, bet «Puntas diženā» sieva neaprakstāmi resna. Ēģiptieši izliek savas apmaiņas preces — bronzas ieročus un stikla krelles, vāzes un audumus. Pēc tam nesēji «piekrauj kuģus ar Puntas zemes bagātībām un Dievu zemes skaistajiem augiem, vīraku un melnkoku, tīro ziloņkaulu un sarkano zeltu, paviāniem un kurtiem, leopardu ādām un vergiem. Nekad nevienam valdniekam tik skaistas lietas netika pārvestas.»

Tālie braucieni uz Puntu, «Dievu zemes» krāšņā daba, pasakainās bagātības un jūrnieku piedzīvojumi šo braucienu laikā iedvesmoja arī nepazīstamu rakstnieku, kurš sacerēja pasaules literatūrā senāko fantastisko ceļojuma stāstu — «Cilvēks, kurš pārcietis kuģa bojā eju». «Es pastāstīšu par to, kas notika ar mani, kad devos uz faraona zelta raktuvēm,» — tā sākas stāsts, kura varonis vienīgais no 150 vīru lielās kuģa apkalpes izglābies, kad kuģis vētrā nogrimis. Viļņi izmetuši jūrnieku kādas salas krastā, un «es atradu dateles, vīnogas, gurķus… zivis un putnus, viss bija pārpilnībā». Jūrnieks sakūris ugunskuru, kad pēkšņi izdzirdējis «pērkona dārdienus … koki sagāzās, un zeme līgojās». Tuvojusies salas valdniece — milzīga čūska no zelta un dārgakmeņiem. Tā draudīgi prasījusi: «Kas atveda tevi šurp? Kas atveda tevi uz šo jūras salu, kuras puse iegrimusi dzelmē?» Jūrnieks bailēs izstāstījis čūskai savu bēdu stāstu, lūdzis tās palīdzību un piesolījis zeltu un Lielā Hapi zemes greznākos izstrādājumus. Čūska smaidīdama atbildējusi: «Es esmu Puntas valdniece, man pieder vīraks un smaržīgas eļļas,» — bet solījusies palīdzēt. Drīzumā pie salas piestājis kuģis, lai aizvestu jūrnieku ar Puntas valdnieces dāvināto «vīraku… un acu ziedēm, žirafu astēm un ziloņkaulu, kurtiem, pērtiķiem un citām dārgām mantām» uz Lielo Hapi zemi. Laimīgi atgriezies dzimtenē, jūrnieks nodevis čūskas dāvanas faraonam, kurš iecēlis viņu augstmaņu kārtā.

Seno ēģiptiešu vēstures avoti liecina, ka Punta jāmeklē kaut kur Sarkanās jūras piekrastē. No Puntas pārvesti ziloņu ilkņi un leopanlu ādas, žirafu astes un pērtiķi, bet šie dzīvnieki mājo Āfrikas kontinentā. Tāpēc arī vairums pētnieku lokalizē Puntu Āfrikas austrumu piekrastē — vai nu Babelmandebas jūras šauruma apkaimē, vai tālāk uz dienvidiem pie Ras Hafunas raga (tagadējā Somālijā). Nav izslēgts, ka nosaukums «Punta» aptvēra arī Arābijas pussalas dienvidrietumu piekrasti, kas senatnē bija slavena ar savām smaržvielām.

Vai sejiie ēģiptieši veica ceļojumus vēl tālāk uz dienvidiem Āfrikas kontinentā? Zinātniskajā literatūrā šādas domas ir izteiktas. Vācu afrikānists Kirings, piemēram, apgalvo, ka senie ēģiptieši zeltu ieguvuši Rodēzijā un Transvālā, bet viņa tautietis Stehovs pieņem, ka Lielā Hapi zemes ceļotāji apmeklējuši pat Kongo upes baseinu. Šie pētnieki un viņu domubiedri atsaucas uz to neapstrīdamo faktu, ka ēģiptieši labi pazina tropiskās Āfrikas ne- groīdos pigmejus, bet, kā jau atzīmējām, tie varēja nokļūt Nūbijā kā vietējo cilšu sagūstītie karagūstekņi vai starpcilšu tirdzniecības ceļā. Dažkārt pētnieki atsaucas arī uz arheoloģiskiem atradumiem, t. i., uz seno ēģiptiešu izstrādājumiem, kas uzieti tropiskajā Āfrikā. Šādu atradumu tomēr ir gaužām maz; pašlaik zināmas tikai divas ēģiptiešu senlietas tropiskajā Āfrikā — dieva Ozirisa bronzas figūra Kongo upes baseinā un ēģiptiešu skara- bejs * Abesīnijā. Presē dažkārt parādās sensacionāli paziņojumi par tropiskajā Āfrikā atrastajām ēģiptiešu senlietām. Pēc rūpīgākas pārbaude^ tās diemžēl parasti izrādās viltojumi, kā tas, piemēram, bija ar Vidus valsts «monētu» atradumu Madagaskaras salā. Žurnālisti, kuri skaļi vēstīja par šo «atradumu», aizmirsa tādu «sīkumu», Ka Vidus valsts laikā senie ēģiptieši vispār vēl nepazina monētas!

Āfrikas kontinents ir arheoloģiski vēl «neskarta zeme», un iespējams, ka turpmākie izrakumi palielinās dienvidos no Sahāras atrasto seno ēģiptiešu izstrādājumu skaitu. Pašlaik zināmie fakti neļauj runāt par seno ēģiptiešu ceļojumiem uz Tropisko Āfriku un liek secināt, ka viņi atklāja un labi iepazina tikai Melnā kontinenta ziemeļaustrumu daļu — dienvidos aptuveni līdz 10° z. pl. un rietumos apmēram līdz 30° a. garuma.

«Viņa augstība sūtīja mani uz aziātu zemi… Es piespiedu viņus bēgt un iznīcināju daudzus no viņiem,» raksta savā biogrāfijā Piopinahts (24. gs. pr. m. ē.), bet viņa laikabiedra nomarha Unas autobiogrāfijā lasām: «Ziņoja, ka dumpinieki ir… starp svešzemniekiem pie Ga- zeles Deguna. Es pārcēlos ar karaspēku uz kuģiem un piestāju pie augstajiem kalniem ziemeļos no beduīnu zemes.» «Aziātu zeme» ir Sinaja pussala, bet «Gazeles Deguns» — vieta Palestīnas piekrastē. Šīs divas autobiogrāfijas ir pirmās rakstiskās liecības par seno ēģiptiešu ceļojumiem un ekspedīcijām pa sauszemi un jūru ziemeļu virzienā, uz Vidusjūras piekrastes zemēm. Tai pašā laikā sākās arī regulārie ēģiptiešu kuģu braucieni uz Biblas pilsētu Feniķijā pēc iecienītajiem ciedru kokiem.

Nākamajos gadsimtos senie ēģiptieši arvien biežāk apmeklēja Palestīnu un Sīriju, labi iepazina šīs zemes un to iedzīvotājus. To uzskatāmi parāda viens no izcilākajiem seno ēģiptiešu daiļliteratūras sacerējumiem — stāsts «Si- nuheta piedzīvojumi». Stāsta varonis, faraona Amenem- heta I (20. gs. pr. m. ē.) galminieks Sinuhets, bija iejaukts kādā galma intrigā vai sazvērestībā un bailēs no gaidāmā soda aizbēga no Ēģiptes. Laimīgi šķērsojis rūpīgi apsargāto Ēģiptes austrumu robežu, Sinuhets nokļuva tuksnesī, kur sadzirdēja ganāmpulku baurošanu un ieraudzīja azi- ātus. «Mani pazina vietējās qilts virsaitis, kurš vairākas reizes bijis Ēģiptē. Viņš pacienāja mani ar ūdeni un uzvārīja pienu.» Sinuhets nepalika pie Sinaja pussalas klejotājiem, bet devās uz Rečenu zemi Palestīnas ziemeļos un Sīrijas dienvidos. Rečenu valdnieks laipni uzņēma dižciltīgo ēģiptieti, izdeva viņam savu meitu par sievu un piešķīra sķaistu zemes gabalu, kurā «aug vīģes koki un vīnogulāji. Šajā zemē vairāk vīna nekā ūdens. Daudz arī medus, pārpilnībā eļļa un dažādi augļi. Ir tur arī mieži un kvieši, un ganāmpulki bez skaita.» Stāsta autors lieliski pazina Rečenu zemi, sīki un apbrīnojami precīzi aprakstīja ne vien tās dabu, bet arī cilvēku dzīvi, parašas un tikumus. Vajadzēja labi zināt, kādas briesmas draud cilvēkam, kurš bez ūdens krājumiem nomaldījies tuksnesī, lai, runājot par Sinuheta labdarību un tikumiem, īpaši izceltu, ka «es devu ūdeni tam, kurš bija izslāpis, un es parādīju ceļu tam, kurš bija nomaldījies».

Literatūras vēsturnieki uzskata «Sinuheta piedzīvojumus» par pasaules literatūrā pirmo reālistisko noveli. Vēsturnieki atrod tajā vērtīgas ziņas par seno Tuvo

Austrumu iedzīvotāju sabiedrību un dzivi, bet mums šis apbrīnojamais stāsts liecina, ka senie ēģiptieši bijuši ne vien uzņēmīgi un neatlaidīgi ceļotāji, bet arī ļoti uzmanīgi novērotāji, kuri pratuši novērot un atzīmēt attiecīgajai zemei un tās iedzīvotājiem raksturīgāko.

«Sinuheta piedzīvojumos», kā arī citos dokumentos vienmēr izceltas Palestīnas un Sīrijas bagātības. Tieši tās, kā arī vēlēšanās iegūt varu pār Tuvo Austrumu svarīgākajiem tirdzniecības ceļiem pamudināja senās Ēģiptes ltelo iekarotāju faraonu Tutmosu III (15. gs. pr. m. ē.) pakļaut savai varai visu Palestīnu un Sīriju līdz «tai upei, kuras ūdeņi tek ačgārni un pa kuru, braucot pret straumi augšup, dodas ziemeļu virzienā». Upe ar tik sarežģītu nosaukumu bija Eifrata. Šajā Eifratas nosaukumā atspoguļojas seno ēģiptiešu pasaules uzskata īpatnība — viņu tieksme vērtēt visas parādības no Lielā Hapi zemes redzes viedokļa. Braucot pa Nīlu augšup pa straumi, brauc dienvidu virzienā, bet Eifrata, kura tek pretējā virzienā, seno ēģiptiešu acīs bija «upe, kuras ūdeņi tek ačgārni».

Kad arheologi atraka faraona — reformatora Ehnatona grezno galvaspilsētu Ahetatonu, kās tulkojumā nozīmē < Atona apvārsnis» (tagadējā Tel el-Amarnā), viņi atrada tur ne tikai apbrīnojamus arhitektūras, tēlniecības un glezniecības šedevrus, bet arī «Faraona korespondences nama» — ārlietu ministrijas arhīvu ar simtiem māla plāksnīšu. Tur bija faraona vēstules pakļauto un sabiedroto zemju valdniekiem un .viņu pazemīgās atbildes faraonam. Šī korespondence pierāda, ka ēģiptiešu tirgotāji un sūtņi bija bieži viesi Divupē un Mazazijā, kā arī Alašijā, t. i., Kipras salā.

Kipras sala bija galvenā vara piegādātāja visām seno Tuvo Austrumu zemēm. Ēģiptiešu kuģi jau Senās valsts laikā brauca uz Alašiju pēc vara, bet it īpaši cieši šie sakari kļuva Jaunajā valstī. «Faraona korespondences r.amā» atrastas Alašijas ķēniņa vēstules faraonam. Kādā r,o tām salas valdnieks apsveic faraonu ar valdīšanas sākumu un paziņo, ka nosūta kā dāvanu 100 talantus [6] vara, bet no faraona izlūdzas apzeltītu gultu un apzeltītus ratus, sudrabu un linu audumus, eļļu un «citas labas lietas». Citās vēstulēs minēti Alašijas tirgotāji, kuri devušies uz

Lielā Hapi zemi, ka arī ēģiptiešu kuģi, kas ieradušies Alašijā.

Kopš Senās valsts laikiem ēģiptiešu jūrnieki zināja ceļu uz I-Iaunebu jeb Keftiu, t. i., Krētas salu, kur 3. — 2. g. t. pr. m. ē. plauka viena no attīstītākajām un īpatnējākām senās pasaules kultūrām, kur pastāvēja varena valsts un liela kara flote. Tieši tāpēc Tēbu nomarhi griezās pēc palīdzības pie Haunebu valdnieka, kad 16. gs. pr. m. e. viņš uzsāka cīņu pret hiksosu ciltīm, kas bija uzkundzējušās Ēģiptei. Tēbu nomarhi kopā ar krētiešu kara floti pieveica un padzina hiksosus. Jaunās valsts laikā sakari starp Ēģipti un Krētu, kā arī salām un zemēm Egejas jūrā bija ļoti dzīvi. Krētā un Rodā, Mikēnās un Trojā atrastie seno ēģiptiešu izstrādājumi pierāda, ka ēģiptiešu kuģi un tirgotāji bija bieži viesi šajās vietās. Krētieši savukārt cītīgi apmeklēja Ēģipti, par ko liecina daudzie brīnišķīgie Krētas izstrādājumi Nīlas ielejā.

Apkopojot visu iepriekš teikto, varam secināt, ka senie ēģiptieši savos ceļojumos un ekspedīcijās bija iepazinuši Tuvo Austrumu pasauli līdz Irānas augstienei austrumos, Mazāzijas centrālajam novadam ziemeļos un Vidusjūras austrumu daļai rietumos. Vai ir liecības par seno ēģiptiešu braucieniem dziļāk Eiropas un Āzijas kontinentos, tālāk uz rietumiem pa Vidusjūru?

Nenogurstošie arheologi pēdējos gadu desmitos atraduši seno ēģiptiešu izstrādājumus Sicīlijā un Itālijā, Spānijā un Francijā, pat Londonas apkaimē. Ēģiptiešu amatnieku ražojumi atklāti Melnās jūras ziemeļu piekrastē un Kaukāzā, Rietumsibīrijā un Indostānā. Šie atradumi ir neapstrīdams fakts, bet vai tie apliecina, ka senie ēģiptieši aizsnieguši šīs tālās zemes? Nekādā gadījumā, jo visi šie ēģiptiešu izstrādājumi varēja nokļūt minētajās ,zemēs pakāpeniskās apmaiņas ceļā, pārejot no rokas rokā. Domas par tik tāliem ēģiptiešu ceļojumiem pagaidām ir tik.ii vilinošas hipotēzes, tāpat kā pēdējā laikā izteiktā varbūtība par seno ēģiptiešu kuģu ierašanos… Austrālijā un Centrālamerikā.

Aplūkosim tos faktus, kas it kā liecina par seno ēģiptiešu sakariem ar Austrāliju:

1837. gadā angļu ceļotājs un ģeogrāfs Grejs atklāja eiropiešu vēl neapmeklētajā un neizpētītajā Austrālijas rietumu un dienvidu piekrastē klinšu zīmējumus, kuros attēlotie cilvēki nelīdzinās aborigeniem, bet atgādina seno Tuvo Austrumu iedzīvotājus;

1910. gadā fermeris Hendersons nejauši atrada savā fermā senu naudas gabalu, kas, pēc speciālistu atzinumiem, ir hellēnistiskās Ēģiptes valdnieka Ptolemaja IV (3. gs. pr. m. ē.) monēta;

1931. gadā austrāliešu arheologs Terrijs Centrālajā Austrālijā atklāja daudzus klinšu zīmējumus, par kuriem speciālisti noteikti paziņoja, ka «tie nepieder nevienai no zināmajām Austrālijas aborigēnu kultūrām»;

1964. gadā arheologi Jordānijā atraka sievietes mūmiju no 1000. g. pr. m. ē., un ķīmiskā analīze pierādīja, ka balzamēšanai izmantota eikaliptu eļļa, ko līdz 1870. gadam pazina vienīgi… Austrālijā un Jaungvinejā;

pavisam nesen Darvinas pilsētas tuvumā atrada seno ēģiptiešu skarabeju.

Pamatojoties uz šiem un dažiem citiem faktiem, angļu antropologs Smits un austrāliešu arheologs Terrijs jau trīsdesmitajos gados izvirzīja pārsteidzošu hipotēzi par iespējamiem seno ēģiptiešu braucieniem uz tālo Austrālijas kontinentu. Vai šī hipotēze ir zinātniski pietiekami pamatota? Patiesībā tikai divi atradumi — ēģiptiešu ska- rabejs un Ptolemaja IV monēta — liecina par iespējamiem sakariem starp seno Ēģipti un Austrāliju, bet abus šos priekšmetus nejauši atrada nespeciālisti, un nav izslēgts, ka tie nokļuvuši tālajā kontinentā jau pēc eiropiešu kolonizācijas. Pieņemsim, ka abi šie priekšmeti nokļuvuši tur pirms eiropiešu ierašanās. Vai tad šie atradumi pierāda seno ēģiptiešu ceļojumus uz Austrāliju? Pazīstamais padomju etnogrāfs Tokarevs raksta: «Austrālijā atrasti seno ēģiptiešu izstrādājumi… Vai tos pārveduši senie ēģiptieši paši? Man ticamāks šķiet cits izskaidrojums: tie nokļuvuši kontinentā starpcilšu tirdzniecības ceļā.» Netieša saskare starp seno Ēģipti un Austrāliju varbūt ir iespējama, bet pašreizējo zināšanu līmenis neļauj pievienoties saistošajai hipotēzei par senās Ēģiptes jūrnieku braucieniem uz tālo dienvidu kontinentu,

1970. gada 6. maijā Safi ostā Marokas Atlantijas piekrastē valdīja neparasta rosība. Simtiem žurnālistu un fotokorespondentu, tūkstošiem skatītāju drūzmējās krastmalā, lai būtu liecinieki vienam no mūsu gadsimta drosmīgākajiem pasākumiem. Slavenais norvēģu etnogrāfs un ceļotājs «senjors Kon-Tiki» — Heijerdāls ar vēl sešiem drosminiekiem, kuru vidū bija ari padomju ārsts Senke- vičs, ar papirusa laivu «Ra II» sāka savu otro braucienu pa Atlantijas okeānu. Pirmais mēģinājums nebija gluži veiksmīgs, jo, veikusi 5000 kilometru garu ceļu, «Ra I» nogrima. Neveiksme nenobiedēja Heijerdālu. Indiāņi no Titikakas ezera (Andos) uzbūvēja jaunu papirusa laivu, kuras garums bija 12 metri un platums 5 metri. Ar paceltu buru, ko rotāja seno ēģiptiešu saules dieva Ra simbols, drosminieki uzsāka savu otro ceļojumu pa Atlantijas okeāna plašumiem. Kāds nodoms, kāda iecere iedvesmoja viņus?

«1966. gadā,» stāsta Heijerdāls, «es vadīju zinātnisku simpoziju Argentīnā par sakariem starp Veco un Jauno pasauli laikā pirms Kolumba. Tur iedegās karsts strīds par niedru laivām, kuras lietoja abās Atlantijas okeāna pusēs un kuras norāda uz iespējamiem sakariem senatnē.» Tātad ideja par iespējamiem sakariem starp Veco pasauli un Amerikas kontinentu jau tālajā senatnē!

Kad pagājušā gadsimta otrajā pusē arheologi Centrālās Amerikas džungļos atklāja maiju pilsētas, Meksikas augstienē — acteku piramīdas un tempļus, bet Andu kalnos — inku cietokšņus un ceļus, viņi ievēroja, ka ir nenoliedzama līdziba starp šīm jaunatklātajām kultūrām un senās Ēģiptes kultūru. Pašreiz1 pētnieki norāda uz sešdesmit analoģijām starp kultūrām Atlantijas okeāna abās pusēs. Minēsim tikai dažus piemērus. Niedru laivas izmantoja Āfrikā un Vidusjūras baseinā, kā arī Amerikas kontinentā. Paraša mumificēt savus mirušos bija raksturīga ne vien senajiem ēģiptiešiem, bet arī actekiem Meksikā. Maiju celtā pakāpju piramīda Palenkē pēc celtniecības tehnikas, apdares un izvietojuma ļoti līdzīga seno ēģiptiešu pakāpju piramīdai Sakarā. Atlantijas okeāna abos krastos sastopami radniecīgi mitoloģiski motīvi un tēli — cilvēki ar putnu galvām, spārnota čūska, dievi ar zvēru ķermeņiem un citi. 1952. gadā peruāņu arheologs Ruso Markagvasi augstienē (3800 metrus virs jūras līmeņa) atklāja inku celtņu ansambli, kur līdzās tipiskiem inku tēliem bija arī klintīs izkaltas. .. zirgu un govju, ziloņu, lauvu un kamieļu figūras. Zirgus un govis Amerikas kontinentā ieveda tikai eiropiešu kolonizatori, bet lauvas, ziloņi un kamieļi šai kontinentā sastopami vienīgi mūsdienu zooloģiskajos dārzos. Pārsteigums sekoja pārsteigumam, bet visdīvainākās bija divas milzīgas

«Ra» modelis.

akmens statujas, kas it kā atveidoja ēģiptiešu auglības dievi Tuerisu — būtni ar nīlzirga galvu un vēderu, ar kro- kodila muguru un asti, ar lauvas kājām. «Acīm redzot,» secināja Ruso, «senie vietējie [inku] skulptori saskārās ar saviem kolēģiem no Ēģiptes.» Heijerdāls visumā piekrīt šīm domām un norāda: «… liecības par [Vecās un Jaunās pasaules] kultūru līdzību kopumā varētu apstiprināt teoriju, ka vienu vai vairākas reizes kuģi no Vidusjūras krastiem šķērsojuši Atlantijas okeānu un pārveduši civilizāciju Meksikas aborigeniem.»

Heijerdāla un viņa domu biedru hipotēze izraisīja nopietnus iebildumus, no kuriem galvenais bija tas, ka senajiem ēģiptiešiem nebija kuģu, ar kuriem varētu šķēr-

sot Atlantijas okeānu. Heijerdāls uzskatīja, ka vispiemērotākās šim nolūkam bija papirusa laivas, un nolēma «praksē pārbaudīt, ko spēj seno ēģiptiešu papirusa kuģis».

Tāpēc septiņi drosminieki atradās uz «Ra II» klāja un pēc 57 dienu ilga brauciena, veikuši 6100 kilometrus, sasniedza Barbadosas salu, netālu no Amerikas krasta. Kāds ir šī neparasti drosmīgā eksperimenta zinātniskais rezul- lāts? Dosim vārdu Heijerdālam: «Lūk, mana atbilde: jā, papirusa laiva piemērota tāliem braucieniem pa okeānu, er to var šķērsot okeānu.» Šī secinājuma pareizību, protams, nevar apšaubīt, bet vai «Ra» fantastiskais ceļojums pierāda arī to, ka senie ēģiptieši patiešām šķērsojuši Atlantijas okeānu, apmeklējuši Jauno pasauli un likuši pamatus tās senajām kultūrām?

Daudzi pētnieki pamatoti norāda, ka Heijerdāls savam drosmīgajam eksperimentam izraudzījies nepareizu kuģu tipu, jo, kā liecina seno ēģiptiešu avoti, papirusa laivas lietoja galvenokārt Pirmsdinastiskajā laikmetā un vienīgi braucieniem pa Nīlu un kanāliem, bet jūras ceļojumos senie ēģiptieši devušies koka kuģos. Jānorāda ari, ka, spriežot pēc daudzo seno ēģiptiešu avotu liecībām, viņiem nebija pazīstama pat Vidusjūras rietumu daļa, nemaz jau nerunājot par Atlantijas okeānu. Šie un daudzi citi argumenti liek mums, neapšaubot Heijerdāla un viņa biedru brauciena izcilo nozīmīgumu, atzīt, ka vilinošā hipotēze par ēģiptiešiem Amerikā pagaidām ir tikai hipotēze, kuras apstiprināšanai vai noraidīšanai nepieciešami jauni fakti un pierādījumi, it īpaši seno ēģiptiešu liecības.

Paliekot šodien zināmo zinātnisko faktu ietvaros, mums jāatzīst, ka Lielā Hapi zemes kolumbi neatklāja Ameriku un neapmeklēja Austrāliju, bet viņu drosmīgie ceļojumi atvēra viņiem Āfrikas kontinenta ziemeļaustrumu stūri un Vidusjūras austrumu daļu, Tuvos Austrumus līdz Irānas augstienei un Mazāzijas centrālajiem novadiem.

CEĻOJUMI UN KULTŪRU MIJIEDARBĪBA

Seno Austrumu kultūru izpēte pierāda, ka atsevišķu tautu — seno ēģiptiešu un babiloniešu, hetu un feniķiešu, ķīniešu un indiešu kultūras pamatos izveidojušās patstāvīgi, bet to izaugsmi un plaukumu ievērojami sekmēja

Seno ēģiptiešu ceļojumu maršruti un viņiem zināmās Zemes robežas: -»-ceļojumu maršruti; — — — zināmās Zemes robežas.

savstarpējie sakari. Laikmetā, kad nebija radio un tālruņa, telegrāfa un televīzijas, sakari starp zemēm un tautām varēja notikt, vienīgi šo zemju iedzīvotājiem un tautu pārstāvjiem tieši tiekoties. Tāpēc arī ceļojumi, kuri paplašināja cilvēku garīgos apvāršņus, nodibināja kontaktus starp zemēm, iepazīstināja tautas ar kaimiņu kultūru sasniegumiem, ievērojami sekmēja Seno Austrumu kultūru attīstību un uzplaukumu.

Sī apgalvojuma pareizību apstiprina rezultāti, kādi bija Lielā Hapi zemes ceļotāju braucieniem un atklājumiem. Senie ēģiptieši atklāja Tuvos Austrumus, kā arī Vidusjūras baseina austrumu daļu, un mākslas vēsturnieki norāda, ka Lielā Hapi zemes arhitektūrai, tēlniecībai un glezniecībai bijusi milzīga ietekme uz Palestīnas un Sīri- jas, pat Krētas un Senās Grieķijas mākslinieku jaunradi. Reliģijas vēstures pētnieki apgalvo, ka seno ēģiptiešu reliģiskie priekšstati un kulti, it īpaši dievu Ozirisa un Izīdas kulti, ietekmējuši ne vien Seno Austrumu tautu reliģijas, bet arī kristiānisma izcelšanos. Antīkās literatūras pētnieki pierāda, ka grieķu dzejnieku Sapfo un Al- kaja (7. — 6. gs. pr. m. ē.) mīlas lirikā saskatāmas seno

ēģiptiešu brīnišķīgo mīlas dziesmu ietekmes pēdas, bet dažās Ezopa fabulās atkārtojas ēģiptiešu pamācību motīvi. Lielā Hapi zemes sadzīves un kultūras atspoguļojumu atrodam «Vecās derības» stāstos par Jāzepu un Mozu, bet «Zālamana sakāmajos vārdos» sakopoto teicienu viena daļa gandrīz vārdu pa vārdam atkārto seno ēģiptiešu sacerējumu «Amenemopes pamācība».

Senie grieķi uzlūkoja Lielā Hapi_ zemi par visu gudrību un zināšanu avotu. Tāpēc arī uz Ēģipti devās materiālistiskās filozofijas pamatlicējs Taless, un «no ēģiptiešiem viņš iemācījās atzīt ūdeni par esošā pirmsākumu». Ēģipti apceļoja arī grieķu materiālistiskās filozofijas izcilākais pārstāvis ģeniālais Dēmokrits, bet viņa jaunākais laikabiedrs lielais Platons rakstīja, ka ēģiptiešu priesteri pirmie pastāstījuši par jūrā nogrimušu salu — Atlantīdu.

Senās Ēģiptes kultūras ietekme uz Tuvo Austrumu un Egejas jūras baseina tautu kultūrām ir nenoliedzama, bet «nav nekādu šaubu», raksta padomju ēģiptologs Koros- tovcevs, «ka ēģiptiešu kultūras elementi tiešās un netiešās aizguves ceļā izplatījās arī starp Melnās Āfrikas ciltīm un tautām». Pētnieki_norāda uz ēģiptiešu mākslas ietekmes pēdām Melnās Āfrikas maskās un skulptūrās, atzīmē nenoliedzamo līdzību starp seno ēģiptiešu un Melnās Āfrikas cilšu ticējumiem Uii ritiem. Ziemejsudānas negroīdās ciltis, kuras 8. — 4. gs. pr. m. ē. radīja vareno valsti Napatu un Meroe, ne vien pārņēma ēģiptiešu hieroglifu rakstību, bet arī faraonu valsts pārvaldes sistēmu un reliģiskos ritus, aizguva ēģiptiešu valodas vārdus un tēlotājas mākslas principus.

Būtu maldīgi uzlūkot Lielā Hapi zemi vienīgi par aizdevēju, par aizguvumu avotu. Vērīgie ēģiptiešu ceļotāji, tirgotāji un iekarotāji labprāt mācījās no svešām tautām un pārņēma to nozīmīgākos sasniegumus. No Divupes Lielā Hapi zemes mākslinieki aizguva vairākus tēlotājas mākslas motīvus, piemēram, čūsku kā auglības simbolu. Palestīnā un Sīrijā ēģiptieši iepazina zirgu, kā arī pārņēma tur populārās dievības — Baalu, Astarti, Anatu un citas, ko sāka pielūgt Nīlas ielejā. Var minēt daudzus piemērus, kas liecina, ka senie ēģiptieši daudz ko iemācījās atklātajās un apgūtajās zemēs, bet sīkāk pakavēsimies tikai pie vēl viena piemēra.

Ēģiptieši, tāpat kā visas tālās pagātnes tautas, bija pārliecināti, ka viņu Melnā zeme ir pasaules centrs, ka viņi paši, Lielā Hapi zemes dēli, ir vienīgās būtnes, uz kurām pilnībā attiecināms vārds «cilvēks», ka viņu dievi — Amons un Ra, Oziriss un Izīda un daudz citu — ir tikai Lielā Hapi zemes un tās iedzīvotāju radītāji un sargātāji, kuriem nav daļas gar citām zemēm un citiem cilvēkiem. Toties kādā himnā lasām:

Savā nedalāmā vienotībā tu radīji Visus cilvēkus. Visus zvērus, Visus mājlopus,

Visus, kas kājām min cieto zemi, Visu, kas lidinās padebešos.

Palestīnā un Sīrijā, ar zeltu bagātajā Nubijā, Ēģiptē Tu katram mirstīgajam esi nozīmējis viņa vietu.

Sajās vārsmās paustais universālistiskais pasaules uzskats krasi atšķiras no seno ēģiptiešu tradicionālajiem priekšstatiem. Vārdus, kas pirmo reizi seno ēģiptiešu literatūrā pauž domu par dievu kā visu zemju un tautu, cilvēku un dzīvnieku radītāju un sargātāju, lasām slavenajā «Himnā saulei», par kuras autoru daži pētnieki uzskata faraonu reformatoru Ehnatonu (15. gs. pr. m. ē.). Ja arī pats faraons nav bijis šīs himnas autors, tā nepārprotami sacerēta tajā senās Ēģiptes vēstures un kultūras attīstībai nozīmīgajā posmā, kad cīņā pret visvarenajiem Amona priesteriem tika lauzti tradicionālie priekšstati reliģijā un mākslā un ieviesti jauni atzinumi visās dzīves jomās.

Pašreiz nekavēsimies pie Ehnatona reformas cēloņiem, bet nav nekādu šaubu, ka jaunais atzinums par saules dievu Atonu kā visa dzīvā radītāju un sargātāju «Palestīnā un Sīrijā, ar zeltu bagātajā Nūbijā, Ēģiptē» radies ceļojumu tiešā ietekmē. Ceļojumos un braucienos lēni un pakāpeniski veidojās priekšstats, ka zemes un tautas, parašas un tikumi ir dažādi, bet pār visām zemēm spīd viena saule un visās zemēs cilvēki ir cilvēki. Ceļojumos radušies priekšstati ietekmēja arī seno ēģiptiešu domas par Zemes formu.

Lai izprastu seno ēģiptiešu un citu seno Austrumu tautu atzinumus par Zemi, jāievēro, ka šo atziņu pamatā bija toreiz valdošais mitoloģiskais pasaules uzskats. Mīts ir vispārināts un fantastisks īstenības atspoguļojums dažādu apgarotu būtņu veidā, tas ir neapzinati māksliniecisks stāstījums, kurā senais cilvēks tiecās izskaidrot no-

Zemes dievs Cebs un debess dieve Nuta.

tikumus un parādības dabā un sabiedrībā. Mitoloģiskā pasaules uzskata pamatā ir galvenokārt tēli un priekšstati par cilvēka un dabas vienotību. Šo pasaules uzskatu raksturo tas, ka, veidojot Zemes vai Visuma vispārējo ainu, pareizas zināšanas ignorē vai arī maz ievēro. Tāpēc seno ēģiptiešu atzinumi par Zemi pamatojās uz stabiliem un tradicionāliem mitoloģiskiem tēliem, lai gan ietvēra sevi dažas ceļojumos gūtas pareizas zināšanas ģeogrāfijā.

Senie ēģiptieši uzskatīja Zemi par dzīvu, apgarotu, pārdabisku būtni — dievu Gebu ar čūskas galvu. Zemi viņi iedomājās kā plakanu, mazliet ieliektu un iegarenu četrstūri, kura centrā atrodas Melnā zeme un tai visapkārt viņiem zināmās Sarkanās zemes daļas — Āfrikas ziemeļaustrumi un Tuvie Austrumi, kuru robežas ir arī visas Zemes robežas. Visapkārt šai plakanajai, iegarenajai Zemei izplešas Pasaules okeāns. Tā ūdeņi baro visas jūras, ezerus un upes, bet virs Zemes paceļas debess, ko iedomājās kā gigantisku sievietes figūru — dievi Nutu.

Mitoloģiskais pasaules uzskats neļāva senajiem ēģiptiešiem radīt viņu zināšanām atbilstošu vispārēju priekšstatu par Zemi, bet nekavēja sakrāt un apkopot pareizas ģeogrāfiskās zināšanas par atsevišķām zemēm, to dabu un klimatu, faunu un floru, iedzīvotājiem "un viņu dzīvi. Senie ēģiptieši jau prata zīmēt ģeogrāfiskās kartes, kaut arī nelielām teritorijām. Viņu nozīmīgākais ieguldījums ģeogrāfisko zināšanu krātuvē bija apbrīnojamā spēja novērot dažādu zemju cilvēku, dzīvnieku un augu valsts īpatnības, prasme novēroto precīzi atveidot ciļņos un sienu gleznojumos, aprakstīt autobiogrāfijās un novelēs, himnās un pamācībās. Sī spēja novērot un prasme novēroto aprakstīt jo spilgti izpaužas sacerējumā, kura nosaukums — «Mācību grāmata, kas padara cilvēku gudru un apmāca muļķi, lai izzinātu visu esošo». Tā ir viena no pirmajam enciklopēdijām cilvēces vēsturē, kuras autors Amenemope centies aprakstīt cilvēka dzīves un apkārtējās dabas parādības, sakārtot milzīgo materiālu nodaļās par dabu un cilvēka mājokļiem, viņa nodarbošanās veidiem un uzturu, mājdzīvniekiem un tērpiem. Diemžēl Amenemopes izcilais sacerējums saglabājies fragmentāri.

Vienā no enciklopēdijas fragmentiem atrodam pārsteidzoši pareizus aprakstus par dzīvniekiem un augiem, pilsētām un cietokšņiem ne vien Nīlas upes ielejā, bet arī Sīrijā un Palestīnā, Mazāzijā un Nūbijā. Neaizmirsīsim, ka Amenemope savu enciklopēdiju sarakstīja pirms vairāk nekā četrtūkstoš gadiem!

«JA TAMKARS DEVA ŠAMALUMAM SUDRABU UN SŪTĪJA VIŅU CEĻOJUMĀ»

Ziņas par seno ēģiptiešu ceļojumiem mēs atradām ciļņos un sienu gleznojumos, autobiogrāfijās, pamācībās, himnās un stāstos, Mūsu rīcībā nav likumu krājumu vai saimniecisko darījumu dokumentu, kuros būtu kādas ziņas par Lielā Hapi zemes ceļotājiem. Turpretī senajai Divupei ir ķīļrakstu plāksnītes, kurās pierakstīti tirdzniecības darījumi vai valsts likumi, un vienīgi tajās mēs atrodam ziņas par ceļotājiem un ceļojumiem. Tik būtiska atšķirība starp senās Ēģiptes un senās Divupes vēstures avotiem nebūt nav nejaušība.

Senajā Ēģiptē tālie braucieni vienmēr bija un palika kaut kas neparasts un neikdienišķs, varonīgs un ievērības cienīgs. Tieši tāpēc sižets «ceļotāji un ceļojumi» saistīja rakstnieku un dzejnieku, tēlnieku un gleznotāju uzmanību. Turpretī senajā Divupē braucieni uz tuvām un tālām zemēm bija tik ikdienišķa parādība, ka atspoguļojās galvenokārt saimnieciskos dokumentos un likumu krājamos, bet parasti nesaistīja rakstnieku un mākslinieku uzmanību.

Divu Seno Austrumu tautu tik dažāda nostāja pret ceļotājiem un ceļojumiem sakņojās visai atšķirīgajās saimnieciskās attīstības līnijās un dažādās ģeogrāfiskajās vidēs. Nīlas upes ieleja bija «noslēgta zeme», ko no visām pusēm norobežoja grūti pārvarami un bīstami šķēršļi — tuksneši, krāces un jūra, kas apgrūtināja sakarus ar ārpasauli. Turpretī Divupe bija «atvērta zeme». Divu upju — Eifratas un Tigras nogulšņu radītā ieleja dienvidos pavērās uz šauro un kuģošanai ērto Pērsijas jūras līci. Braucot augšup pa Eifratu, no tās rietumu līkuma bez grūtībām aizsniedzama Vidusjūras piekraste, bet, turpinot braucienu augšup pa Eifratu vai Tigru, varēja samērā viegli sasniegt Mazāzijas austrumu novadus un Armēniju. Austrumos no Divupes paceļas Irānas augstiene, kuru jau akmens laikmetā šķērsoja bieži izmantotie cilšu ceļi.

Senā Divupe bija vairāk «atvērta zeme» nekā senā Ēģipte, un šis apstāklis ievērojamai sekmēja tirdzniecības uzplaukumu ielejā starp Eifratu un Tigru, Senās Divupes vienīgās bagātības bija pasakaini auglīgā augsne, kas deva fantastiskas ražas, māls un niedres. Zemē nebija metālu un akmeņu, koku un citu amatniecībai nepieciešamo izejvielu. Senā Divupe vēl vairāk nekā Lielā Hapi zeme bija atkarīga no ieveduma, tāpēc tās iedzīvotāji jau senatnē bija spiesti doties tālos ceļojumos, lai gūtu saimniecībai nepieciešamos izejmateriālus.

Senās Divupes vēsture aptver trīs gadu tūkstošus, kuru gaitā šo zemi apdzīvoja dažādas tautas un pastāvēja vairākas valstis: šumeru un akadiešu valstis (3. g. t. pr. m. ē.), Senbabilonijas valsts (19. — 16. gs. pr. m. ē.), Asīrijas lielvalsts (15. — 7. gs. pr. m. ē.) un Jaunbabilonijas valsts (626. — 538. g. pr. m. ē.). Gadsimtu gaitā Divupē notika lielas pārmaiņas, tomēr ceļi, pa kuriem brauca tās ceļotāji, un transporta līdzekļi, ko viņi izmantoja, bet galvenais — viņu ceļojumu mērķi un maršruti izmainījās tik maz, ka varam runāt par Divupes ceļotājiem un ceļojumiem 3. — 1. g. t. pr. m. ē.

VALDNIEKU TAMKARI UN TIRDZNIECĪBAS NAMI

Gandrīz visās Seno Austrumu sabiedrībās pastāvēja divi atšķirīgi saimniecības sektori: lauku kopienu un valsts-templu saimniecību sektors. Pirmajā ietilpa brīvo zemnieku lauku kopienas, kurās valdīja naturālā ražošana, t. i., ražošana pašu ražotāju vajadzību apmierināšanai. Lauku kopienu locekļi tikai paretam iemainīja nelielos pārpalikumus pret vajadzīgajiem amatnieku, it īpaši kalēju izstrādājumiem. Citāda ražošanas organizācija vērojama plašajās valdnieku un tempļu saimniecībās, kuras 3. — 2. g. t. pr. m. ē. aptvēra gandrīz 40% visas Divupes apstrādājamās zemes. Ķiļrakstu plāksnīšu arhīvi rāda, ka Uras 3. dinastijas valdnieki (21.—20. gs. pr. m. ē.) savās milzīgajās latifundijās, kur strādāja simtiem vergu, pusbrīvo strādnieku un brīvo algotņu, organizēja daudznozaru ražošanu, audzēja labību un dateles, turēja lopus un zvejoja zivis. Ja ievērojam arī, ka valdnieku rokās sanāca visas Divupes brīvo iedzīvotāju maksātās nodevas — labība, eļļa, vilna un ādas —, tad varam labi iedomāties, kādi milzīgi lauksaimniecības produktu krājumi atradās valdnieku un tempļu klētīs un noliktavās. Daļu izlietoja tempju un priesteru, galma, armijas un daudzo ierēdņu uzturēšanai, daļu pārstrādāja lielajās amatnieku darbnīcās — austuvēs, dzirnavās un citās, kas piederēja valdniekiem un tempļiem. Tomēr tempļi un valdnieki nespēja patērēt visu valsts sektora saražoto, tāpēc lielu daļu lauksaimniecības produktu un amatnieku izstrādājumu izveda uz svešām zemēm un apmainīja pret Divupei vajadzīgajām izejvielām.

3. — 2. g. t. pr. m. ē. Divupes ārējā tirdzniecība atradās valsts rokās, un īpaši valdnieku ierēdņi — tamkari organizēja un pārzināja visu ārējo tirdzniecību. Tamkari bija bagāti un ietekmīgi vīri, kuri paši labprāt nedevās riskantos tirdzniecības braucienos, bet parasti norīkoja savus aģentus — šamalumus.

Tamkariem un šamalumiem 3.—2. g. t. pr. m. ē. bija tik liela nozīme Divupes saimnieciskajā un sabiedriskajā dzīvē, ka valdnieks Hamurapi (18. gs. pr. m. ē.) veltī viņiem lielu uzmanību savā likumu krājumā. Uz melna ba- zalta staba izkaltajā likumu krājumā daudzi panti runā par tamkaru un šamalumu tiesībām un pienākumiem, viņu savstarpējām attiecībām. Lūk, daži piemēri:

Valdnieks Hamurapi dieva Samaša priekšā.

(100. §) «Ja tamkars deva šamalumam sudrabu un sūtīja viņu [tirdzniecības] braucienā, bet šamalums … [tur, kurp] viņš devās, guva peļņu, viņam jāsaskaita procenti no paņemtā sudraba un jāsaskaita ceļā pavadītās dienas, un tad jānomaksā savam tamkaram.»

(101.§) «Ja tur, kurp viņš [šamalums] devās, viņš peļņu neguva, tad sudrabs, ko viņš paņēma, šamalumam jādivkāršo un jāatdod tamkaram.»

(103.§) «Ja ceļojuma laikā ienaidnieks piespieda pamest visu, kas viņam bija līdzi, tad [šamalumam] jādod zvērests un viņš ir brīvs.»

Sie un daudzi citi likumu panti pierāda, ka Hamurapi aizstāvēja vareno un bagāto tamkaru intereses un visu atbildību par riskantajiem tirdzniecības braucieniem uzlika šamalumiem. Arējā tirdzniecība, pēc Hamurapi

Ķīļrakstu «vēstules» no Kanišas.

likumiem spriežot, bija ļoti ienesīga, jo, apmainot svešās zemēs Divupes labību un eļļu, vilnu un amatniecības izstrādājumus pret vergiem un kokiem, metāliem un dārgakmeņiem, tamkari cerēja uz ļoti lielu peļņu. Sīs peļņas daļa tika tamkariem un šamalumiem, bet lauvas tiesu saņēma valdnieki un tempļi. Tieši tāpēc enerģiskākie tamkari tiecās darboties patstāvīgi, bet to panākt viņi spēja tikai tur, kur valdnieku vara nebija stipra, piemēram, senākajā Asīrijā.

Mazāzijas sirdī, Halijas upes (tagadējās Kizilirmakas) tuvumā, arheologi atraka senu (2. g. t. pr. m. ē.) pilsētu Kanišu, kur svarīgākais atradums bija plašs ķīļrakstu plāksnīšu arhīvs. Tas satur Kanišā dzīvojošo asīriešu tirgotāju saraksti un ļauj iepazīties ar uzņēmīgo tamkaru dzīvi un darbību viņu nodibinātajās faktorijās Mazāzijā, tālu no dzimtenes. Asīriešu tamkari Kanišā bija privāti

tirgotāji, kuri darbojās neatkarīgi no Asīrijas valdniekiem. Kanišā un citās pilsētās asīriešu tamkari apvienojās kopienās, kurām attiecīgajā pilsētā bija zināma autonomija un visai plašas privilēģijas. Asīriešu tirgotāji veidoja t.s. «tirdzniecības namus», kas apvienoja vienas ģimenes locekļus trijās četrās paaudzēs. Kanišas ķīļrakstu plāksnītēs minēti Ašurištara, Pušukenu un citu tam karu «tirdzniecības nami», kuri uzturēja ciešus sakarus ar Div- u pi un daudziem Mazāzijas novadiem, uzpirka zeltu un sudrabu, kokus un pusdārgakmeņus. Rosīgā tirdzniecība un plašie sakari prasīja labu organizāciju, un no Kanišas arhīva uzzinām, ka «tirdzniecības namos» strādāja īpaši «uzpircēji» un «kravas vedēji», «kasieri-rēķinveži», «noliktavu pārziņi» un citi.

Asīriešu «tirdzniecības namu» pieredzi un organizāciju pārņēma Jaunbabilonijas tirgotāji 1. g. t. pr. m. ē., kad Divupes saimniecība un ārējā tirdzniecība sasniedza savu visaugstāko attīstības pakāpi. Laikabiedrs rakstīja par Babiloniju: «Tirgotāju tev vairāk nekā zvaigžņu debesīs,» — un šo vārdu pareizību apstiprina divu «tirdzniecības namu» — Egibi un Murašu arhīvi. Pārskatot šo arhīvu plāksnītes, rodas iespaids, ka tās stāsta par darījumiem un mahinācijām nevis 1. g. t. pr. m. ē., bet gan 19. gs. m. ē., ka tās vēsta, nevis kā senajā Bābelē un Nipurā radās bagātnieki, bet par miljonāru un miljardieru rašanos pagājušā gadsimta Ņujorkā un Pēterburgā, Londonā un Parīzē.

Zemnieks, vārdā Sula, no Egibi ģimenes 590. g. pr. m. ē. atstāja savu ciematu un pārcēlās uz dzīvi Bābelē. Tur Sula sāka nodarboties ar augļošanu, aizdeva nelielos daudzumos sudrabu un labību. Cietsirdīgais augļotājs nomira 582. g. pr. m. ē., atstājis saviem mantiniekiem vērā ņemamu bagātību, kā ari neremdināmu mantkāri un viltīga augļotāja pieredzi. Tēva pasākto turpināja vecākais dēls Nabu-ahe-adins, kurš ar blēdībām un krāpšanu, negodīgiem darījumiem un aprēķina laulībām tā pavairoja savas bagātības, ka Egibi ģimene jau skaitījās viena no varenākajām bagātajā Bābelē. Savu visaugstāko pakāpi Egibi «tirdzniecības nams» sasniedza pēc 543. g. pr. m. ē., kad tā priekšgalā nostājās enerģiskais un līdzekļos neizvēlīgais Idin-Marduks. Viņa laikā Egibi «tirdzniecības nams» tempļiem un pat valdniekam aizdeva sudrabu, labību un eļļu milzīgos daudzumos, sūtīja savus kuģus

Senās Divupes laiva («gufa»).

un karavānas uz tuvām un tālām zemēm pēc jauniem ienākumiem un lielākas peļņas.

Mēs sīkāk runājam par tamkariem, šamalumiem un «tirdzniecības namiem» tāpēc, ka tieši šie ļaudis bija senās Divupes aktīvākie un neatlaidīgākie ceļotāji. Viņu vajadzībām atbilstoši izveidojās un attīstījās senās Divupes ceļu tīkls un transporta līdzekļi.

Pati daba bija apveltījusi Divupi ar divām ideālām satiksmes artērijām — Eifratu un Tigru, kuras ne vien šķērsoja visu ieleju, bet arī saistīja to ar kaimiņu zemēm rietumos un ziemeļos. Abas upes un daudzie apūdeņošanas kanāli bija- tirgotāju visvairāk izmantotie ceļi. Tāpēc arī senajā Divupē tik lielu uzmanību veltīja kuģu būvei. Ķīļraksta plāksnītēs no 3. g. t. pr. m. ē. jau uzskaitīti vairāki desmiti no niedrēm un koka darinātu kuģu un laivu tipi. Ar niedru laivām, kam bija augstu pacelts priekšējais un pakaļējais gals, brauca pa Eifratu un Tigru. Bez tām izmantoja arī citas — visai īpatnējas laivas, par kurām Hērodots rakstīja: «Viņu laivas, kas peld pa upi Babilonijā, ir apaļas un darinātas no ādām. Armēņu zemē … viņi [babilonieši] griež kārklus, no kuriem veido laivas karkasu, ko apvelk ar ādām. Šis laivas

Senās Divupes jūras kuģis.

mēdz būt mazas, gan ari lielākas, un pašas lielākās uzņem līdz piectūkstoš talantu smagu kravu.» Tomēr ar šīm apaļajām laivām, kas ir līdzīgas vēl mūsdienās Irākā sastopamajām gulām, varēja braukt tikai lejup pa upēm, nemaz nerunājot par ceļojumiem jūrā.

Tālajiem braucieniem, it īpaši pa jūru, būvēja koka kuģus. Hamurapi likumu krājumā ir vairāki panti par atlīdzību kuģu būvētājam, un tam savukārt jāatbild par uzbūvētā kuģa kvalitāti:

(234. §) «Ja kuģu būvētājs ir uzbūvējis cilvēkam kuģi ar [tilpumu] 60 guri [7] , tad viņam jādod dāvanā divi sikli [8] sudraba.»

(235. §) «Ja kuģu būvētājs uzbūvējis cilvēkam kuģi, bet padarījis savu darbu nevīžīgi… tad kuģu būvētājam jāizjauc šis kuģis un ar paša līdzekļiem jāuzbūvē izturīgs kuģis un jānodod kuģa īpašniekam izturīgs kuģis.»

Hamurapi likumi nosaka ne vien kuģu būvētāju pienākumus, bet vairāki panti regulē kuģu, kā arī ratu un vēršu nomāšanas noteikumus. «Ja cilvēks nomā vēršus, ratus un dzinēju, viņam jāmaksā 180 ka [9] graudu dienā,» lasām vienā pantā, bet citā teikts: «Ja cilvēks nomā tikai ratus, tad viņam jāmaksā 40 ka graudu dienā.» Šie Hamurapi likumi un daudzi citi fakti pierāda, ka senajā Divupē sauszemes transportam bijusi tiaudz lielāka nozīme nekā Nīlas ielejā. Ķīļrakstu tekstos visai bieži atrodam norādes par ceļu, pat bruģētu ceļu un tiltu būvi, par ceļa zīmēm un sargposteņiem, signālugunīm naktīs. 3. g. t. pr. m. ē; pa Divupes sauszemes ceļiem ripoja neveikli koka rati uz četriem riteņiem, kuros iejūdza trīs līdz sešus vēršus. Nākamajos gadsimtos šos neveiklos un lēnos ratus izmantoja tikai kravas pārvadāšanai, bet ceļojumiem izdevīgāki bija vieglie divriči, kuros iejūdza mūļus vai zirgus.

UZ VISAM DEBESS PUSĒM!

Nīlas ielejā pati daba ierobežoja seno ēģiptiešu ceļojumu maršrutu izvēli, paverot viņiem tikai divus virzienus. Lai gūtu vajadzīgās izejvielas un vergus, ēģiptiešiem bija arvien vairāk jāattālinās no Nīlas ielejas robežām, Turpretī senajā Divupē daba pavēra tamkariem un šamalumiem ceļus uz visām debess pusēm. Viņi varēja meklēt un gūt visu nepieciešamo apkārtējās zemēs, pārāk neattālinoties no savas dzimtenes. Tas, protams, sekmēja ceļojumu biežumu un intensitāti, bet ierobežoja ceļojumu attālumus.

Zemes.., Magana un Diļmuna raudzījās uz man!,

Diļmunas kuģi atveda kokus,

Maganas kuģi piekrauti līdz debesim,

Barkas… no Meluhas

Pārved zeltu un sudrabu, —

lasām ļoti senā (3. g. t. pr. m. ē.) šumeru himnā. Šis zemes minētas arī citos ķīļrakstu tekstos, un kādā no tiem teikts, ka no Meluhas kuģi pārved zeltu, ko «iegūst šīs zemes melnādainie iedzīvotāji». Diļmunas zeme šume- riem šķita tik bagāta un laimīga, ka viņi par to jūsmīgi rakstīja:

Diļmuna vārna neķērc, lauva nesaplosa. Vilks netver jēru ,,.

Šeit nav atraitņu …

Šeit nav tāda, kas teiktu: man sāp acis;

Šeit nav tāda, kas teiktu: man sāp galva;

Šeit nav večiņas, kas teiktu: esmu veca;

Šeit nav veča, kas teiktu: esmu vecs.

Vairums pētnieku lokalizē Maganu un Meluhu Persijas jūras līča baseinā, it īpaši Arābijas pussalas piekrastē, — bet kur atradās laimīgā Diļmuna?

Izrakumi Mohendžodaro, Harapā un citās vietās Indas upes ielejā pierādīja, ka tālajā senatnē pastāvējuši visai cieši sakari starp šumeru valstīm Divupē un augsti attīstītajām pilsētām Indostānas subkontinenta ziemeļrietumos. Arheologi bieži atrod šumeru pilsētās Indas ielejas amatnieku darinātos amuletus — zīmogus un akmens vāzes, un daži pētnieki pat izvirza domu, ka, piemēram, Ūrā dzīvojuši tirgotāji no Mohendžodaro vai Harapas. Indas ielejas kultūrā (25.—17. gs. pr. m. ē.) savukārt vērojama nenoliedzama šumeru kultūras ietekme. Atrasts, piemēram, Indas ielejas amatnieku darināts amulets — zīmogs, kurā atveidots vīrietis cīņā ar diviem tīģeriem, pie tam vīrietis attēlots tā, kā šumeru mākslinieki mēdza atveidot slavenā «Epa par Gilgamešu» otro varoni — En- kidu. Nav šaubu, ka Divupes tamkari pazina un bieži apmeklēja Indas ieleju, kurā daļudzi pētnieki lokalizē «laimīgo» Diļmunas zemi. Šī pieņēmuma pareizību apstiprina nesenie izrakumi Bahreinas salā Persijas jūras līcī, kur atrastie šumeru amatnieku izstrādājumi liecina, ka šī sala šumeru kuģiem bijusi viena no piestātnēm braucienos uz Indostānas subkontinenta ziemeļrietumiem.

Dienvidu un dienvidaustrumu virzienā tamkari atklāja Arābijas pussalas austrumu piekrasti un Indostānas ziemeļrietumus, bet austrumu virzienā viņi visbiežāk apceļoja Irānas augstieni. No turienes tamkari un šamalumi pārveda vergus, ādas un pusdārgakmeņus. Divupes juvelieri plaši izmantoja lazurītu, kurš atrodams vienīgi mūsdienu Afganistānā, bet nav nekādu pierādījumu, ka tam- karu karavānas būtu aizsniegušas tik tālas nomales. Jādomā, ka Afganistānas lazurīts nokļuvis Divupē starpcilšu apmaiņas ceļā un tādā pašā veidā Divupes amatnieku izstrādājumi aizsnieguši tālās Vidusāzijas stepes un oāzes.

Meklējot varu un svinu, zeltu, sudrabu un kokus, vēlāk arī dzelzs rūdu, neatlaidīgie tamkari un šamalumi apceļoja ne vien Mazāzijas novadus, bet aizsniedza arī

Koku transports senajā Divupē.

bagāto Armēnijas augstieni. Nav izslēgts, ka jau 2. g. t. pr. m. ē. pastāvēja tieši sakari starp Divupes tirgotājiem un Kaukāza kalnu ciltīm, jo Trialeti (110 kilometru no Tbilisi) atrakti 17. gs. pr. m. ē. kurgāni, kuros atrastie vietējie zelta un sudraba izstrādājumi liecina par senās Divupes juvelieru mākslas stipru ietekmi. Vienā kurgānā uzieti koka rati ar četriem riteņiem, kuri līdzīgi Divupē lietotajiem ratiem.

Divupes tamkari un šamalumi bija bieži viesi Sīrijā un Feniķijā, kurp viņi devās pēc ciedru kokiem un sudraba, vergiem un amatniecības izstrādājumiem. Divupei tirdzniecība ar šīm zemēm bija ļoti nozīmīga, tāpēc tās valdnieki vienmēr tiecās uzkundzēties Sīrijai, Feniķijai un Palestīnai. Iekarotājus no Divupes vilināja ne vien «Ciedru kalna» (tagadējie Libanona kalni) un «Sudraba kalna» (tagadējie Tauru kalni) bagātības, bet arī ceļi uz Lielā Hapi zemi, kura Divupes iedzīvotājiem bija zināma jau 4.—3. g. t. pr. m. ē.

Divupes tamkari un šamalumi atklāja un izzināja plašu Vecās pasaules teritoriju, kas dienvidos sniedzās līdz Arā- bijas pussalas austrumu piekrastei un Indostānas ziemeļ-

Divupes zīmogs Kadmejā.

rietumu daļai, austrumos aptvēra Irānas augstieni, ziemeļos ieslēdza Armēnijas augstieni un varbūt Kaukāzu, bet rietumos — Mazāzijas vidieni un Vidusjūras austrumu piekrasti. Visā šajā plašajā teritorijā viņi tirgojās tik rosīgi, ka pakāpeniski nobrieda iecere pakļaut visu izzināto Zemi savai varai. Šo nodomu loloja daudzi Divupes valdnieki, bet īstenot to izdevās tikai 9—7. gs. pr.rn. ē. vardarbīgajiem un cietsirdīgajiem Asīrijas iekarotajiem, kuri pakļāva gandrīz visu zināmo Zemes daļu un lepni dēvēja sevi par «četru debess pušu valdniekiem» vai «pasaules valdniekiem».

Ja šī grāmata būtu uzrakstīta pirms desmit gadiem, tad iepriekš teiktais visumā izsmeltu pārskatu par tamkaru un šamalumu ceļojumiem. Bet 1963. g. arheologi atklāja Tēbu pilsētā (Grieķijā) ahajiešu pilsdrupas, ko senās Tēbu pilsētas dibinātāja leģendārā Kadma vārdā nosauca par Kadmeju. Ahajiešu pilsdrupās arheologi atklāja fresku fragmentus un keramiku, zelta rotas un ahāta krellītes, izstrādājumus no ziloņkaula un pusdārgakmeņus. Pats sensacionālākais atklājums Kadmejā ir divi zīmogi ar ķīļrakstu uzrakstiem. Vienā zīmogā, ko rotā cilnis ar Divupes dieva Eas tēlu, ir šāds uzraksts: «Kidin-Marduks, Ša-ilima-damkas dēls, Burraburiaša, Visuma valdnieka reš». Uzrakstā minētais Burraburiašs bija Divupes

Senās Divupes iedzīvotāju ceļojumu maršruti un viņiem zināmās Zemes

robežas.

valdnieks 14. gs. pr. m. ē., bet vārds «reš» — augsta ierēdņa tituls Babilonijas valdnieku galmā. Otrajā zīmogā attēlots vīrietis, varbūt Gilgamešs, kurš satvēris divus kājās saslējušos āžus. Uzrakstā lasām: «Pēc Marduka pavēles, kurš ar to [zīmogu] apgādāts, lai zeļ!» Marduks bija senās Babilonijas panteona augstākais dievs, un zīmogs ir tipisks babiloniešu laimes amulets.

Kā šie divi senās Divupes zīmogi nokļuva Kadmejā? Vieni uzskata, ka Tēbās tos ieveduši feniķiešu tirgotāji. Citi pētnieki neizslēdz varbūtību, ka Divupes tamkari vai šamalumi paši apmeklējuši ahajiešu valdnieka pili. Lai gan šis strīdīgais jautājums vēl nav atrisināts, atradums Kadmejā izvirza hipotēzi par senās Divupes ceļotāju ierašanos Egejas jūras baseinā un ir jauns un nozīmīgs senās Divupes kultūras un citu kultūru saskares un mijiedarbības apliecinājums.

PANBABILONISMS: PAREIZAIS UN KĻŪDAINAIS

Mūsu gadsimta pirmajos desmit gados vairāki ievērojami vēsturnieki — Deličs, Jeremiass, Vinklers un citi izstrādāja koncepciju, saskaņā ar kuru senā Divupe tika atzīta par visas cilvēces kultūras šūpuli. Šo koncepciju sauc par panbabilonismu, un tā pamatojas uz pareizu atzinumu par senās Divupes kultūras ietekmi uz daudzām Seno Austrumu tautām. Var pievienoties šumerologam Krāmeram, kurš ļoti interesantajā grāmatā «Vēsture sākas Šumerā» norāda, ka senajā Divupē radušās cilvēces vēsturē pirmās skolas, izdoti pirmie likumu krājumi, sastādītas pirmās farmakopejas un sarakstīti pirmie filozofiskie sacerējumi.

Senās Divupes kultūras ietekme uz Seno Austrumu tautām ir nenoliedzama, bet panbabilonisti, pirmkārt, pārspīlēja šīs ietekmes nozīmi un izplatību un, otrkārt, nevēlējās atzīt, ka senā Divupe bija ne vien aizdevēja, bet arī aizguvēja, ka notika kultūru savstarpēja ietekmēšanās. Senās Divupes kultūras ietekme uz kaimiņu tautām bija nozīmīgāka un iedarbīgāka nekā senās Ēģiptes kultūras ietekme, jo saskare starp senās Divupes iedzīvotājiem un apkārtējām zemēm bija dzīvāka un masveidīgāka par «noslēgtās» Lielā Hapi zemes kontaktiem, Senās Divupes tamkari un šamalumi bieži ceļoja un arī apmetās uz pastāvīgu dzīvi svešās zemēs, kas nenoliedzami sekmēja kultūru sakarus.

Sumeru izgudrotos ķīļrakstus pārņēma ne vien Palestī- nas un Sīrijas iedzīvotāji, feniķieši un Mazāzijas heti, Armēnijas kalnos dzīvojošiejUrartieši un Irānas augstienes ciltis, bet starptautiskajā Korespondencē izmantoja pat ēģiptiešu faraoni. Kopā ar rakstību kaimiņu tautas aizguva arī senās Divupes mēru un svaru sistēmu, tur radušās zināšanas matemātikā un astronomijā. Hērodots uzsvēra, ka Babilonijā senie grieķi iepazinušies ar saules pulksteni un dienas dalījumu divpadsmit stundās, bet babiloniešu radīto kalendāru pārņēmušas daudzas senās tautas.

«Vecās derības» mīti par pasaules un cilvēka radīšanu, Ēdenes dārzu un cilvēka padzīšanu no tā, Noahu un pasaules plūdiem, Bābeles torni un valodu sajaukumu sakņojās Divupes mītos un epos. Sengrieķu mitoloģijas un literatūras pētnieki apgalvo, ka senās Divupes mīlas dieve Ištara ietekmējusi^ grieķu Afrodītes veidolu, un pārliecinoši norāda uz kopīgām būtiskām pazīmēm starp šu- meru epa varoni Gilgamešu un grieķu mītu varoni Hē- raklu. Antīkā tradīcija vēsta, ka slavenais grieķu filozofs un matemātiķis Pitagors (6. gs. pr. m. ē.) divdesmit gadus dzīvojis Babilonijā, kur studējis astronomiju, matemātiku un mūziku. Mākslas un arhitektūras pētnieki pamatoti norāda, ka senās Divupes tēlotājai mākslai bijusi nenoliedzami liela ietekme ne vien uz visu Tuvo Austrumu, bet pat Aizkaukāza un Indas ielejas mākslinieku un celtnieku jaunradi.

Panbabilonistu galvenā un būtiskā kļūda bija viņu nevēlēšanās atzīt acīm redzamo faktu, ka tamkari un šamalumi savos ceļojumos iepazinušies ar citu tautu sasniegumiem un daudz ko no tiem aizguvuši. Arābijas pussalā senās Divupes iedzīvotāji iepazina «dzīvības koku» — viņu dzīvē tik svarīgo dateļu palmu, bet no Dienvidar- mēnijas prasmīgajiem dārzniekiem aizguva aprikozi un zīdkoku. Ar metāla — sākumā bronzas, vēlāk dzelzs — priekšrocībām Divupes ceļotāji iepazinās Mazāzijā, Armē- rijā un Irānā, bet senās Divupes amatnieku izstrādājumos un tēlotājas mākslas darbos speciālisti saskata Ēģiptes un Sīrijas, Mazāzijas un Irānas, pat tālās Indas ielejas meistaru ietekmes pēdas.

Pagājušā gadsimta otrajā pusē arheologi Rasams un Smits Asīrijas lielvalsts galvaspilsētas Ninīves drupās atklāja vienu no senākajām bibliotēkām, kas piederēja asīriešu valdniekam Ašurbanipalam (7. gs. pr. m. ē.). «Sameklē un atved vērtīgas plāksnītes, kuru kopiju nav Asīrijā,» pavēlēja Ašurbanipals vienam no daudzajiem aģentiem, kuri viņa uzdevumā apceļoja Divupes pilsētas un tempļus, visur savācot norakstus no senajām ķīļrakstu plāksnītēm. Valdnieka bibliotēkā krājās tūkstošiem plāksnīšu ar zīmogu — «Ašurbanipala — pasaules valdnieka, Asīrijas ķēniņa pils». Katalogi palīdzēja sameklēt vajadzīgo plāksnīti fondos, kas bija sakārtoti pa zināšanu nozarēm. Bibliotēkā glabājās arī plāksnītes ar ģeogrāfiska satura tekstiem.

Tāpat kā senie ēģiptieši, arī senās Divupes iedzīvotāji uzskatīja Zemi par pārdabisku būtni — dievi Ki. Senās Divupes iedzīvotāji uzskatīja Zemi par apaļu, mazliet ieliektu disku. Šāds priekšstats par Zemi atbilda tam, ka tamkaru un šamalumu atklātās un izzinātās zemes riņķveidīgi ielenca Divupi no visām pusēm. Zemes robežas, pēc Divupes iedzīvotāju domām, sakrita ar viņu ceļotāju atklāto un izzināto zemju robežām. Tāpēc viņi Vidusjūru dēvēja par «Norieta jūru» un domāja, ka tā ir daļa no Pasaules okeāna, kurā peld bļodveidīgā Zeme. Virs Zemes paceļas debess jumols — dievs Anu; no gaisa radies Mēness — dievs Sins savukārt veido Sauli un pia-

Senākā «pasaules karte» no Divupes.

liētas, kuras «līdzīgi mežonīgiem vēršiem kustas ap Mēnesi», kā arī zvaigznes, kas «izkaisītas ap Mēnesi kā labības graudi».

Ašurbanipala bibliotēkā un citos ķīļrakstu plāksnīšu arhīvos atrasti daudzi «ceļveži», kuros aprakstītas dažādas zemes, minētas pilsētas, upes un kanāli, kalni un ceļi, kā arī norādīts brauciena ilgums uz vienu vai otru vietu. Kādā 24. gs. pr. m. ē. «ceļvedī» lasām: «… Brauciens uz Elamu [10] ilgst 90 stundas, caur akadu [11] 180 stundas.» senās divupes kartogrāfi prata zīmēt ne vien sarežģītus un precīzus pilsētu plānus, bet atšķirībā no senajiem ēģip-

tiešiem, kuri zīmēja tikai nelielu teritoriju kartes, viņi pirmie mēģināja grafiski atveidot visu zināmo Zemi.

Senākā «pasaules karte» saglabājusies 7.—6. gs. pr. m. ē. kopijā, bet oriģināls, pēc speciālistu domām, radīts daudz agrāk — ap 24. gs. pr. m. ē. Sajā pasaules kartē (12X8 cm) attēlota riņķveidīga Zeme, kurai visapkārt tek Pasaules okeāns, kas šeit dēvēts par «Rūgto upi». Apaļās Zemes pašā centrā atrodas Divupe. Nepazīstamais kartes veidotājs precīzi zīmē Eifratas upes gultni no iztekas līdz Persijas jūras līcim, Bābeli un citas pilsētas. Interesantākais un mīklainākais šajā kartē ir septiņi trīsstūri, kuru pamatus veido Zemes riņķa mala, bet virsotnes sniedzas pāri «Rūgtajai upei». Pie viena trīsstūra pārsteidzošs uzraksts — «Zeme, kur saule nav saskatāma». Vai šie septiņi trīsstūri apzīmē tās tālās zemes, ko tamkari un šamalumi nebija apmeklējuši, bet dzirdējuši kādus nostāstus par tām? Vai uzraksts «Zeme, kur saule , nav saskatāma» liecina, ka senās Divupes iedzīvotājiem, viņu kartogrāfiem jau bija kādas ziņas, priekšstati par polāro nakti? Atbildēt uz šiem jautājumiem pašreiz nevar, bet iespējams, ka turpmākie atradumi ļaus atzīt, ka tamkari un šamalumi veikuši ceļojumus tālu aiz tām robežām, par kurām runājām šajā nodaļā.

«TIRGOTĀJU TAUTA par excellence[12]»

Vēsturnieks atšķirībā no dabas zinātnieka nevar eksperimentāli pārbaudīt savu pētījumu rezultātus un secinājumu pareizību. Mēs diemžēl nevaram atdzīvināt senos ēģiptiešus, lai pārliecinātos, vai mūsu secinājumi par viņu sabiedrību pareizi. Mums nav arī rakstnieku fantastu iecerētās laika mašīnas, kas pārceltu mūs senajā Divupē un ļautu tieši iepazīties ar tamkariem un šamalumiem. Tomēr vēsturnieki dažkārt var izmantot no dabas zinātnēm aizgūto modelēšanas paņēmienu. Ko tas nozīmē?

Lietiskie un rakstiskie avoti pārliecina mūs par ārējās tirdzniecības lielo nozīmi senās Ēģiptes un Divupes dzīvē. Bet vai ārējā tirdzniecība bija šīm tautām vitāli nepieciešama, un kāds bija tās īpatsvars dažādās viņu dzīves jomās? Lai atbildētu uz šiem jautājumiem, mēs pieņemam — «modelējam» tādu patiesībā nebijušu, bet pilnīgi iespējamu situāciju, ka iekšējie (sacelšanās, pilsoņu kari utt.) vai ārējie (karadarbība utt.) notikumi uz laiku pārtraukuši ārējās tirdzniecības sakarus. Ja šāda situācija būtu radusies senajā Ēģiptē vai Divupē, šo zemju un tautu saimnieciskā dzīve neapšaubāmi panīktu, bet neietu bojā, jo šīs zemes, kā redzējām, spēja apgādāt savus iedzīvotājus ar visu dzīvei nepieciešamo.

Ja šāda situācija rastos senajā Feniķijā, tad tās sekas būtu nesalīdzināmi postošākas, jo šai zemei ārējā tirdzniecība bija vitāla nepieciešamība. Tieši tāpēc K. Markss rakstīja, ka feniķieši — tirgotāju tauta par excellence.

Lai izprastu šo svarīgo atšķirību starp iepriekš aplūkotajām zemēm un Feniķiju, uzmetīsim skatu kartei. Feniķija, kā to dēvēja senie grieķi, jeb Kanāna, kā to sauca tās iedzīvotāji, ir gara (ap 500 kilometru) un ļoti šaura (20—30 kilometru) zemes strēmele starp Vidusjūras austrumu krastu un augstām kalnu grēdām (Libanona un Antilibanona kalni). Līdzenumā lieliski padodas labība un plaukst dārzi, kalnu nogāzēs aug vīnogulāji, kalnu pļavās ganās lopu bari, jūra bagāta ar zivīm, un Libanona kalnos aug senatnē tik iecienītie ciedri. Tomēr noteiktā savas ■vēsturiskās attīstības posmā nelielā zemīte nespēja nodrošināt savus iedzīvotājus ar visu nepieciešamo un ārējā tirdzniecība kļuva par feniķiešu saimniecības svarīgu sastāvdaļu.

Senās Feniķijas vēsturē zinātnieki izdala šādus galvenos periodus: 3. g. t. — 15. gs. pr. m. ē., kad patstāvīgo feniķiešu pilsētu — valstu vidū slavenākās bija Bibla un Ugarita; 15.—12. gs. pr. m. ē., kad feniķiešu pilsētām uzkundzējās ēģiptiešu faraoni un hetu valdnieki; reti labvēlīgā starptautiskā situācija 11.—8. gs. pr. m. ē., kad ēģiptiešu, hetu un asīriešu lielvalstis bija novājinātas un tāpēc feniķiešu pilsētas — valstis atguva savu neatkarību. Sie trīs gadsimti bija senās Feniķijas plaukuma laiks, kad feniķieši veica savus slavenos un nozīmīgos ceļojumus.

VIDUSJŪRA — FENIĶIEŠU EZERS

«Viņu dārzi pilni augļiem, viņu vīns spiestuvēs kā ūdens straumes, labības uz terasēm vairāk nekā smiltis jūras krastā,» rakstīja senie ēģiptieši par Feniķiju. Sājos vārdos nav pārspīlējuma, jo daudzi avoti, it īpaši 1929. gada izrakumos atrastais Ugaritas valdnieku arhīvs, liecina, ka senie feniķieši bija čakli un prasmīgi zemkopji, it īpaši vīndari, kuru vīni bija izslavēti visā senajā pasaulē. Dāsnajās kalnu ganībās ganījās lieli kazu un aitu bari, kas apgādāja audējus ar vilnu, un Vidusjūrā feniķiešu zvejnieki zvejoja ne vien zivis, bet arī gliemežnīcas. No gliemežu sulas krāsotāji gatavoja izdaudzināto feniķiešu purpuru.

Lauksaimniecības produkti, jūras «veltes» un ciedru koki bija svarīgākās izejvielas prasmīgajiem amatniekiem. No Ugaritas arhīva uzzinām, ka valdnieku darbnīcās strādājuši 20 specialitāšu amatnieki. Visā senajā pasaulē bija slaveni feniķiešu vilnas audumi, gaumīgās mēbeles, caurspīdīgā un krāsainā stikla vāzes, ko tirgotāji izveda uz tālām zemēm.

Pati daba pievērsa feniķiešu uzmanību rietumiem, jo augstās kalnu grēdas ziemeļos un austrumos, neviesmīlīgais Sinaja tuksnesis dienvidos apgrūtināja sauszemes sakarus. Toties rietumos izpletās feniķiešiem ierastā un pazīstamā Vidusjūra. Senajiem ēģiptiešiem jūra vienmēr likās sveša, draudīga un naidīga, senās Divupes iedzīvotājiem Vidusjūra šķita Zemes gals, bet katrs feniķietis jau no bērnības ar šo jūru bija saradis. Vairums viņu, pat tie, kuri apstrādāja zemi vai ganīja lopus, bija jūrnieki. Tieši tāpēc senie feniķieši guva vislielākos panākumus kuģu būvēšanā. Pēc dažu vēsturnieku domām, nosaukums «feniķietis» atvasināts no senēģiptiešu vārda «fenehu» — kuģu būvētājs.

Daudzajās kuģu būvētavās Biblā un Ugaritā, Tīrā un Sidonā būvēja galvenokārt divu tipu kuģus. «Biblas kuģi» bija domāti īsiem braucieniem gar piekrasti. Tie bija nelieli koka kuģi ar augsti paceltu priekšējo un pakaļējo galu. Pie kuģa vienīgā masta ar divām rājām piestiprinātā četrstūrainā bura ļāva izmantot gan ceļavēju, gan nedaudz manevrēt pret vēju. Kuģa nelielā iegrime ļāva piestāt jebkurā vietā, bet pietiekamā celtspēja deva iespēju pārvest, piemēram, uz Ēģipti ciedrus, vergus, vmu un lopus.

Braucieniem pa atklāto jūru feniķieši būvēja savus izslavētos «Taršišas kuģus». Šī nosaukuma izcelsme nav skaidra, bet jādomā, ka tas saistās ar Taršišas — Tartesas pilsētu Pireneju pussalas dienvidrietumos, ko senie feniķieši ilgu laiku uzskatīja par pasaules malu. «Taršišas

«Taršišas kuģis».

kuģi» bija tālbraucēji, piemēroti ilgstošiem ceļojumiem pa atklāto jūru; 30—40 metru garos un 8—10 metru pla- los kuģus ar augstu un noapaļotu korpusu un diezgan lielu iegrimi dzina uz priekšu pie diviem mastiem piestiprinātās lielās buras. Bezvēja laikā vai pret vēju to darīja vergi airētāji, kuri divās rindās sēdēja gar katru bortu un, uzraugu pletņu dzīti, vienmērīgi cilāja garus airus. «Taršišas kuģi» uzņēma ap 100 tonnu smagu kravu, un «Vecajā derībā» atrodam to jūsmīgu aprakstu: «No Se- niras [13] cipresēm darināja tev [«Taršišas kuģi»] dēļus; no Libanona ciedriem veidoja mastus virs tevis. Tavi airi izgatavoti no Bašanas [14] ozola, sēdekļi taviem airētājiem darināti no ziloņkaula un" dižskābarža, kas aug Kipras salā; rakstainais audekls no Ēģiptes — tava bura.»

Laikabiedri apbrīnoja ne vien «Taršišas kuģus», bet vēl vairāk feniķiešu plaši izvērsto ārējo tirdzniecību un tajā gūtās bagātības. Lūk, viena liecība: «Taršiša tirgojās ar tevi [Tīru] ar dažādām precēm, sudrabu un dzelzi, alvu un svinu pārveda tavos tirgos. Javana, Tubala un Me- šeha [15] bija tavas preču piegādātājas, cilvēku bērnus [vergus] un vara priekšmetus tās ieveda tavās sienās; no Togarmas nama [16] pieveda taviem tirgiem braucamos un jājamos zirgus un mūļus .. . daudzu salu iedzīvotāji tirgojās ar tevi, ziloņkaulu un melnkoku viņi pārdeva tev par maksu… Sabas un Ramas [17] tirgotāj i, tie ar tevi tirgo- jās, visādas dārgas ziedes, dārgakmeņus un zeltu tie pārveda tavos tirgos.» Mēs citējam tikai nelielu izvilkumu no šī apraksta, kas daiļrunīgi liecina par feniķiešu tirdzniecības plašo vērienu.

«Ar savu lielo gudrību tu tirgodamies vairoji savas bagātības, un tava sirds lepojās šo bagātību dēļ,» teica laikabiedrs par Tīras valdnieku, jo, tāpat kā senajā Ēģiptē un Divupē, feniķiešu valdniekiem piederēja lielas zemes platības un amatnieku darbnīcas, kur strādāja tūkstošiem vergu un atkarīgo «ķēniņa cilvēku bērnu». Feniķiešu valdniekiem piederēja arī daudzi «Biblas kuģi» un «Tar- šišas kuģi», un viņi kontrolēja ārējās tirdzniecības daļu. Vēstures avotu liecības rāda, ka Feniķijas pilsētās bija daudz ļoti bagātu tamkaru — kuģu un amatnieku darbnīcu īpašnieku. Šīs šaurās virsotnes rokās krājās milzīgas bagātības, un laikabiedrs pārmeta Tīras valdniekam: «Tavas plašās tirdzniecības dēļ tava sirds piepildījās ar netaisnību.» Netaisnība pret lauku kopienas zemniekiem, kuriem atņēma zemi, paaugstināja nodokļus, piespieda cirst ciedrus kalnos, būvēt kuģus, būt par airētājiem uz tiem. Netaisnība pret daudzajiem amatniekiem, no kuriem vieni bija atkarīgi ļaudis un strādāja valdnieka darbnīcās, citi bija patstāvīgi sīki ražotāji un nevarēja sacensties ar lielo darbnīcu īpašniekiem. Netaisnība pret daudzajiem vergiem, kuri strādāja valdnieka un bagātnieku tīrumos un dārzos, darbnīcās un noliktavās, bija airētāji uz kuģiem.

Sociālās pretrunas nemitīgi saasinājās, it īpaši Tīrā. Šīs salas pilsētas liela daļa nogrimusi jūras dzelmē, un 192,5.—1934. g. pasāktie zemūdens arheoloģiskie pētījumi atklāja divas lielas ostas: mazāko — ziemeļu ostu ar 200 metru garu un 8 metrus platu akmens molu un lielāko — .dienvidu ostu, kuru no jūras atdalīja 750 metru garš mols. Laikabiedru aprakstos atrodam daudz jūsmīgu vārdu par Tīras nocietinājumiem, daudzstāvu akmens namiem, greznām pilīm un milzīgām noliktavām. Tīra bija pati bagātākā feniķiešu pilsēta — valsts, un tās valdniekiem, it īpaši Hiramam (10. gs. pr. m. ē.) izdevās apvienot arī pā

rējās feniķiešu pilsētas. Feniķijas pilsētu apvienošanās ap Tīru nespēja mīkstināt sociālo pretrunu asumu, un tieši šajā laikā «vergi slepkavoja savus kungus», izvērsās arī brīvo nabadzīgo iedzīvotāju kustība, kas sekmēja tik nozīmīgās feniķiešu kolonizācijas sākumu.

Feniķiešu kolonizāciju, t. i., iedzīvotāju vienas daļas izceļošanu un apmešanos uz pastāvīgu dzīvi svešās zemēs, izraisīja vairāki cēloņi. Pirmais no tiem bija valdnieku un tirgotāju tieksme nostiprināties tajās zemēs, kas bija viņu galvenie tirdzniecības partneri. Otrais cēlonis — valdošās virsotnes centieni atbrīvoties no neapmierinātajiem un dumpīgajiem pilsoņiem — zemniekiem bez zemes, amatniekiem bez darba, izvedot viņus uz tālām zemēm un tādējādi uz laiku mīkstinot sociālo pretrunu asumu pašā Feniķijā. Bija arī trešais cēlonis — 10. gs. pr. m. ē. Feniķija bija pārapdzīvota un nespēja vairs nodrošināt visus savus iedzīvotājus ar darbu un iztiku. Kolonizācija kļuva nepieciešama, bet kur dibināt kolonijas?

Atbilde bija viena — pazīstamās Vidusjūras piekrastē. Jau 3. g. t. pr. m. ē. «Biblas kuģi» brauca uz Ēģipti, bet sevišķi bieži uz Kipras salu, kuras kalni skaidrā laikā saskatāmi no Feniķijas krasta. Kiprā feniķieši nodibināja savas pirmās kolonijas, un no turienes «Taršišas kuģi» devās uz Krētu. Ugaritas valdnieku arhīvā atrastajā māla plāksnītē lasām, ka valdnieks atbrīvo no visiem nodokļiem tamkaru Sinaranu, Sigina dēlu, kura kuģi bieži apmeklē Krētu.

Feniķiešiem nebija ko domāt par koloniju nodibināšanu varenajā Krētas valstī. Tāpēc viņu kuģi devās tālāk ziemeļu virzienā, un 2. g. t. pr. m. ē. feniķieši bija bieži viesi Egejas jūras baseinā. Turp viņi veda vīnu, zeltu un greznuma priekšmetus, ko apmainīja pret vergiem. Bieži vien godīgā maiņa neapmierināja alkatīgos tamkarus un «miermīlīgie» tirgoņi pārvērtās par jūras laupītājiem, kuri uzbruka ciematiem, sagūstīja vīriešus un sievietes, ko pārdeva verdzībā. Feniķiešiem bija nelaba slava, un «Odisejā» lasām:

Foiniki, jūrnieku ļaudis, pie salas reiz atbrauca kuģos,

Krāpnieki melnajā kuģī mums atveda dažādus niekus. [18]

Sena teiksma vēsta, ka Tēbu pilsētu Grieķijā dibinājis feniķietis Kadms. Feniķiešu valodā patiešām ir vārds «ke- d.em», kas nozīmē — «austrumi», «priekšā» vai «agrīnais». Vēsturnieks Diodors (1. gs. pr. m. ē.) rakstīja, ka feniķieša Kadma ceļabiedri apmetušies uz dzīvi Rodas salā (Egejas jūrā), kurā atrasti daudzi feniķiešu izstrādājumi. Aprakstā par Tasas salu Egejas jūras ziemeļos Hē- rodots atzīmēja: «Es pats redzēju šīs [dzelzs] raktuves, un apbrīnojamākās ir tās, ko atklāja feniķieši, kad Tasa vadībā viņi apmetās šai salā, kura nosaukta feniķieša Tasa vārdā.» Tasas salā, kā arī citās Egejas jūras salās atrastas tik daudzas feniķiešu senlietas, ka uzticību pelna grieķu vēsturnieka Tūkīdida (5. gs. pr. m. ē.) vārdi par feniķiešiem, kuri «apdzīvoja [Egejas jūras] salu lielāko daļu».

Feniķiešu senlietas atrastas arī salās netālu no Darda- neļu jūras šauruma, kas ir vārti uz Melno jūru. Vai feniķieši pazina arī Melno jūru? Tās piekrastē arheologi at- iod feniķiešu stikla krelles un citus izstrādājumus, ko varēja nogādāt šurp gan ahajiešu, gan «Taršišas kuģi», bet iespējams arī, ka tie nokļuvuši tur starpcilšu tirdzniecības ceļā. Tiešu liecību par feniķiešu ceļojumiem pa Melno jūru pašreiz nav, bet šādu varbūtību nevajag izslēgt.

«Feniķieši,» rakstīja Tūkīdids, «dzīvoja arī visā Sicīlijā, sagrāba zemesragus un saliņas, lai tirgotos ar sikuliem.» Sicīlijā, kas bija bagāta ar labību un vīnu, marmoru un vilnu, feniķieši nodibināja vairākas kolonijas — Panormu, Soluntu, Motiju un citas. Izrakumi Sanpantaleo saliņā, kur senatnē atradās Motija, atklāja feniķiešu celtniecībai raksturīgu mākslīgu ostu un apliecināja, ka šī kolonija nodibināta ap 10. gs. pr. m. ē. Tai pašā laikā feniķieši nodibināja koloniju Nora Sardinījas salā, no kuras izveda ob- sidiānu, varu un sudrabu. Feniķiešu celtņu drupas atklātas Maltas salā un Baleāru salās, bet daudzi fakti liecina par «Taršišas kuģu» braucieniem uz Apenīnu pussalas piekrasti.

«Un bija ķēniņam [Zālamanam] Taršišas kuģi kopā ar Hirama kuģiem; ik pēc trim gadiem tie atgriezās un pārveda zeltu un sudrabu, ziloņkaulu, pērtiķus un pāvus,» lasām «Vecās derības» stāstā par Zālamana (10. gs. pr. m. ē.) bagātībām, bet divus gadsimtus vēlāk pravietis aicināja Tīras iedzīvotājus: «Celieties pāri uz Taršišu .. .» Nav nekādu šaubu, ka jau 2. g. t. beigās pr. m. ē. feniķieši brauca uz tālo Taršišu, kuras vārdā viņi nosauca savus tālbraucējus kuģus.

Taršiša ir viena no saistošākajām seno laiku vēstures mīklām. Seno grieķu un romiešu vēsturnieku un ģeogrāfu sacerējumos bieži minēta Tartesas pilsēta Pireneju pussalas dienvidos. «Par ibēru [19] pārticību liecina tas, ka turde- tani lieto sudraba traukus un mucas. Var pat pieņemt, ka vietējie iedzīvotāji, it īpaši viņu valdītāji, tiek dēvēti par laimīgajiem viņu lielo bagātību dēļ,» rakstīja ģeogrāfs Strabons, pauzdams senajā pasaulē izplatīto uzskatu par Tartesas bagātībām un augsto attīstības līmeni. Vairums pētnieku pieņem, ka nosaukums «Taršiša» ir vārda «Tar- tesa» feniķiskais variants. Ilgu laiku vēsturnieki uzskatīja, ka antīkā tradīcija par Tartesu ir pagātnes cilvēku izdomu un iztēles auglis, jo atzina, ka Pireneju pussalas iezemieši 2.—1. g. t. pr. m. ē. atradās uz tik zema attīstības līmeņa, ka tur varenā Tartesa nevarēja veidoties.

Arheologu izrakumi Pireneju pussalas dienvidos apgāž šo uzskatu un pierāda, ka jau 2. g. t. pj\ m. ē. vietējās ciltis bija ne vien prasmīgi zemkopji un vīndari, bet arī teicami amatnieki, kuri no vietējā vara, sudraba un zelta gatavoja lieliskus ieročus un rotas. Atrastās vietējo mākslinieku skaistās skulptūras, piemēram, slavenā «Dāma no Elčes», uzskatāmi apliecina ibēru mākslas augsto līmeni. Jaunākie pētījumi pierāda, ka Pireneju pussalas dienvidos tai laikā jau pastāvēja pilsētas, šķiru sabiedrība un valsts. Antīkā tradīcija apgalvoja, ka Tartesa atradās Pireneju pussalas dienvidos, un arheoloģiskie atradumi apstiprina pagātnes liecību pareizību. Mēs zinām, kādā Pireneju pussalas rajonā jāmeklē Tartesa, bet vēl nav izdevies atrast slavenās pagātnes pilsētas drupas. Vairums speciālistu uzskata, ka Tartesa atradusies Gvadalkiviras upes grīvā, tātad Atlantijas okeāna piekrastē. Tādējādi «Taršišas kuģi» braucienos uz Taršišu — Tartesu pirmie šķērsoja «Melkarta stabus» (Gibraltāru) un pirmie izgāja Atlantijas okeāna plašumos.

Braucienos uz Taršišu feniķieši redzēja Pireneju pussalas milzīgās bagātības, pārliecinājās, cik daudz t-ur zelta un sudraba. Feniķieši centās nostiprināties šajā bagātajā pussalā, un 12. gs. pr. m. ē. viņi nodibināja savu pirmo koloniju Gadesu Sansebastjanas salā (tagadējās Kadisas

«Dāma no Elčes».

epkaimē). Šai salā tagad atrodas Spānijas karabāze, tāpēc arheoloģiski izrakumi tur ierobežoti. Tomēr arheologi atraka klintis izcirstas šauras ieliņas, feniķiešu templi un plašu ostu, kas apstiprināja Strabona vārdus par Gadesas iedzīvotājiem, kuri «sūta uz mūsu jūru [20] un aiz tās robežām visvairāk un vislielākos kuģus». Pēc Gadesas feniķieši Pireneju pussalas austrumu piekrastē nodibināja vēl dažas kolonijas: Malaku, kuras tuvumā bija lielas sudraba raktuves, Abderu un citas, uz kurām pēc zelta un sudraba, alvas un vara brauca «Taršišas kuģi».

Ceļā uz^ Taršišu feniķiešu jūrnieki ne vienu reizi vien piestāja Āfrikas krastā un pārliecinājās, ka tur ir labas

ostas un auglīga augsne, ka tur var iegūt retas preces — ziloņkaulu un zvēru ādas, zeltu un melnādainus vergus. Tāpēc jau 12. gs. beigās pr. m. ē. «viņi [tīrieši], kuri bija ļoti vareni un kuriem bija daudz iedzīvotāju, nosūtīja uz Lībiju [21] jauniešus un nodibināja Utiku» — pirmo feniķiešu koloniju Ziemeļāfrikā. Utikai sekoja Leptisa, Ha- drumeta, Hipona un citas, bet 825. g. pr. m. ē. izceļotāji no Tīras radīja savu visnozīmīgāko koloniju, ko nosauca par «Jauno pilsētu», feniķiešu valodā «Kart hadašt», bet latīņu valodā «Kartāga». «Liekot pamatus pirmajām celtnēm Kartāgā,» rakstīja vēsturnieks Justīns (m. ē. 2. gs., «tur atrada zirga galvu, kas ir zīme tam, ka [pilsētas] iedzīvotāji būs kareivīgi un vareni, ka pilsētai izraudzīta laimīga vieta.» Vieta tiešām bija laimīga, un Kartāga drīz kļuva varena jūru valdniece.

Feniķiešu jūrnieki atklāja un apceļoja plašo Vidusjūru, pārvērta to par savu «iekšējo ezeru», un visas Vidusjūras piekrastes iedzīvotāji pazina feniķiešu tamkaru.

UZ OFĪRU UN APKĀRT LĪBIJAI

«Un ķēniņš Zālamans būvēja kuģus Eciongeberā, kura pie EilatasNiedru jūras [22] piekrastēedomas zemē. un sūtīja Hirams uz šiem kuģiem savus vergus, jūrniekus — jūras pazinējus kopā ar Zālamana vergiem. Un viņi nokļuva Ofīrā un pārveda no turienes 420 kikarus [23] zelta un nodeva to ķēniņam Zālamanam,» lasām «Vecajā derībā». Kur atradās šī Ofīra, kas tik bagāta ar zeltu? Varbūt stāsts par braucieniem uz Ofīru ir senā autora izdoma?

Seno laiku izpētes pieredze pārliecina, ka mūsdienu vēsturniekam ar lielāku uzticību jāuzklausa pagātnes liecības un liecinieki, jo senie autori visai precīzi mēdza pierakstīt notikumus, kuriem viņi bija liecinieki vai kuri notikuši īsi pirms viņiem. Teiktā pareizību apliecina amerikāņu arheologa Glika izrakumi Telheleifā, Akabas jūras līča ziemeļu krastā, kur viņš atklāja 10. gs. pr. m. ē. ostas pilsētu ar varenu — 2,5—4 metrus biezu un ap 8 metrus augstu — akmens mūri, stipri nocietinātiem vārtiem, kuri

pavērās uz plašu ostu, tās piestātnēm un noliktavām. Tel- heleifā atrastās trauku lauskas ar feniķiešu vārdiem apstiprina stāstījumu par Eciongeberas ostu kā izejas punktu reāliem «Taršišas kuģu» braucieniem uz reālo Ofīru. '

Grūti pat uzskaitīt visas tās vietas kartē, kur pētnieki mēģina lokalizēt Ofīru. Daži to meklē Indostānas subkon-" tinentā vai Ceilonas salā, citi pat domā par Klusā okeāna salām. Kad 1871. g. ceļotājs Mauhs Rodēzijas džungļos ieraudzīja Zimbabves grandiozo akmens cietokšņu un tempļu drupas, viņš izteica domas, ka tieši šeit atradusies Ofīra un šīs celtnes cēluši Zālamana un Hirama celtnieki. Daži vēsturnieki uzskata, ka Ofīra ir otrs nosaukums Puntas zemei un ka noslēpumainā, ar zeltu bagātā zeme jāmeklē Āfrikas kontinenta austrumos. Taču līdz šim nav uzieta neviena lietišķa vai rakstīta liecība, kas pierādītu «Taršišas kuģu» braucienus uz iepriekš minētajām jūrām un zemēm. Toties saglabājušās daudzas ziņas par seniem sakariem starp Palestīnu — Feniķiju un Sabas valsti Arābijas pussalā. «Un viņa [Sabas valdniece] nāca… ar ļoti lielu karapulku un kamieļiem, kas apkrauti ar smaržvielām, zeltu un dārgakmeņiem,» teikts tā laika rakstu avotā, bet Palestīnā un Feniķijā arheologi atrod Dienvidarābijas amatnieku izstrādājumus. Avotos gan uzrādīts, ka sakarus ar Sabas valsti uzturēja galvenokārt pa sauszemi, taču tas neizslēdz feniķiešu kuģu braucienus uz šo bagāto zemi. Tāpēc arī daudzi pētnieki lokalizē Ofīru Arābijas pussalā, lai gan neuzskata savu secinājumu par galīgu un neapstrīdamu. Var pievienoties padomju pētnieka Sifmana atzinumam, ka «Olīra atradusies kaut kur Indijas okeāna piekrastē»,

Neatkarīgi no tā, kur precīzi lokalizējama Ofīra, jānorāda, ka ceļojumos pa Sarkano jūru un Indijas okeānu leniķieši nebija jaunatklājēji, jo gāja senās Ēģiptes Puntas braucēju pēdās. Labs ir tas skolēns, kas pārspēj savu skolotāju, bet feniķieši bija teicami skolēni, kuri, ceļojot pa seno ēģiptiešu atklātajiem jūras ceļiem, paveica ceļojumu, ko atkārtos tikai pēc vairāk nekā divtūkstoš gadiem, — apkārt Āfrikai.

Vienīgo liecību par šo nozīmīgo braucienu atrodam Hē- rodota sacerējumā; «Lībiju, acīm redzot, no visām pusēm, atskaitot to vietu, kur tā saskaras ar Āziju, apskalo jūra; to, cik man zināms, pirmais pierādīja Ēģiptes

Feniķiešu kuģi Ēģiptē.

valdnieks Neho [24] . Pabeidzis būvēt kanālu no Nīlas upes uz Arābijas jūras līci [25] , valdnieks nosūtīja feniķiešus ar kuģiem. Viņš pavēlēja jūrniekiem atgriezties caur Hē- rakla stabiem [26] un pa ziemeļjūru [27] ierasties Ēģiptē. Feniķieši šķērsoja Sarkano jūru un tad ceļoja pa Dienvid- jūru [28] . Rudeņos viņi piestāja krastā un tai vietā Lī- bijā, kur viņi piestāja, apstrādāja zemi, sagaidīja pļaujas laiku un pēc ražas novākšanas turpināja ceļu. Pēc diviem gadiem — trešajā viņi izbrauca cauri Hērakla stabiem un atgriezās Ēģiptē. Viņi stāstīja (es pats tam neticu, lai tic, kas vēlas), ka, ceļojot apkārt Lībijai, saule viņiem vienmēr parādījās pa labai pusei.»

Vai «vēstures tēva» stāsts par seno laiku visdrosmīgāko ceļojumu pelna uzticību? Jaunākie arheoloģiskie atradumi un vēsturnieku pētījumi pierāda, ka Hērodota sacerējumā ir ļoti daudz pareizu, īstenībai atbilstošu ziņu. Arī stāsta par pirmo braucienu apkārt Āfrikas kontinentam patiesa ir piezīme, ka feniķieši rudeņos piestājuši

krastā un apstrādājuši zemi, kas atbilst tā laika jūrnieku praksei. Īstenībai atbilst ne vien ceļojuma maršruts, bet arī tā ilgums. Tomēr galvenais arguments, kas pierāda «vēstures tēva» stāstījuma patiesīgumu, ir tieši tā detaļa, kurai Hērodots pats neticēja, proti, piezīme, ka «saule viņiem vienmēr parādījās pa labai pusei». Nostājoties ar seju uz rietumiem, zemes ziemeļu puslodē sauli redz dienvidos, t. i., pa kreisi, turpretī dienvidu puslodē — ziemeļos, t. i., pa labi. Hērodotam, ziemeļu puslodes iedzīvotājam, pēdējais šķita neiespējami, tāpēc viņš apšaubīja feniķiešu ziņu, kas neapstrīdami apliecina, ka 7.—6. gs. pr. m. ē. feniķiešu jūrnieki pirmie cilvēces vēsturē apbrauca apkārt Āfrikas kontinentam.

Hērodots noslēdza stāstu par šo ārkārtīgi nozīmīgo ceļojumu ar piezīmi: «Kartāgieši vēlāk apgalvoja, ka ari viņiem izdevies apbraukt Lībijai apkārt.» Vairums pētnieku attiecina šo piebildi uz kartāgieša Hannona ekspedīciju ap 520. g. pr. m. ē. Ziņas par šo ceļojumu atrodam t. s. «Hannona periplā» [29] , kura pamatā ir flotes pavēlnieka Hannona oficiālā atskaite par veikto ceļojumu.

Kartāgas valdība uzdeva Hannonam ar 60 pentekontē- rām — kuģiem ar piecdesmit airiem katrā pusē — «un daudziem vīriešiem un sievietēm, kopskaitā ap 30000», izbraukt caur «Hērakla stabiem» un Āfrikas piekrastē nodibināt jaunas kolonijas. Šķērsojis^Gibraltāru, Hannons pēc divu dienu brauciena piestāja Āfrikas krastā un nodibināja pirmo koloniju — Fimiatrionu. Flote turpināja ceļojumu dienvidu virzienā gar piekrasti un sasniedza ar «garām niedrēm aizaugušu līci, kur bija daudz ziloņu un citu dzīvnieku». Dienas braucienā no šīs vietas Hannons nodibināja sešas kolonijas — Kārijas Sienu, Gitu, Akru un citas, kurās nometināja līdzatvestos kartāgiešus. Arheoloģiskie izrakumi Marokā Atlantijas okeāna piekrastē ir tikai sākti, bet jau pirmie atradumi — tipiskie kartāgiešu kapi pie Kantenas raga, kartāgiešu podnieku un bronzas lējēju izstrādājumi Mogadorā un citi — pierāda, ka 6.— 4. gs. pr. m. ē. Āfrikas rietumu piekrastes ziemeļos patiešām pastāvējušas vairākas kartāgiešu kolonijas.

«Hannona peripls» tātad nav iztēles auglis, un tāpēc mēs ar jo lielāku uzmanību sekosim Hannona tālākā brauciena aprakstam:

«6. Braucot no turienes [nodibinātajām kolonijām], nokļuvām pie lielās Liksas upes [30] , kura tek no Lībijas. Tās. apkaimē klejotāji — liksiti gana savus ganāmpulkus. Mēs uzkavējāmies pie viņiem, kamēr sadraudzējāmies.

7.    Tālāk [zemes iekšienē] dzīvo neviesmīlīgie etiopi… zemē, ko šķērso augsti kalni… bet kalnu tuvumā mājo pilnīgi citi ļaudis — troglodīti [31] …

8.      Paņēmuši no liksitiem tulkus, mēs divas dienas braucām dienvidu virzienā gar tuksnesi un vēl vienu dienu austrumu virzienā. Tur plaša līča vidū ievērojām nelielu salu … kurā nodibinājām koloniju — Kernu …

10.   No turienes mēs iebraucām lielā un platā upē, kurā daudz krokodilu un nīlzirgu …

11.    No turienes mēs divpadsmit dienas braucām dienvidu virzienā gar zemi, ko apdzīvoja etiopi, kuri, ieraudzījuši 'mūs, aizbēga; viņi runāja pat liksitiem nesaprotamā valodā…

13.   Vēl pēc divu dienu brauciena nokļuvām nepārskatāmā jūrā, kuras krasts lēzens. Tur ieraudzījām ugunis, kas uzliesmoja un nodzisa pēc noteiktiem starpbrīžiem …

14.    Apgādājušies ar dzeramo ūdeni, vēl piecas dienas braucām gar krastu, kamēr sasniedzām plašu līci, kas, kā norādīja tulki [liksiti], saucas Rietumu rags. Šajā līcī ir liela sala, kurā plaši meži, bet naktī ieraudzījām daudzas ugunis, sadzirdējām fleitu, timpānu un cimbalu skaņas, skaļus kliedzienus. Mūs sagrāba lielas bailes, un gaišreģi pavēlēja atstāt šo salu …

16.    Nobijušies ātri atstājām šo zemi. Pavadījuši ceļā četras dienas, naktī ieraudzījām uguns aptvertu zemi; tās vidū liesmoja it kā milzu ugunskurs, kura liesmas, šķita, aizsniedza zvaigznes. Dienā noskaidrojās, ka tas ir augsts kalns, ko dēvē par «Dievu kaujas ratiem».

17.   No turienes pēc trim dienām… sasniedzām līci ar nosaukumu Dienvidu rags.

18.    Šajā līcī ir sala… ko apdzīvo mežonīgi ļaudis. To vidū daudz sieviešu, kuru ķermenis apaudzis ar biezu spalvu; tulki tās nosauca par gorillām. Vīriešus mēs nevarējām sagūstīt, jo visi viņi aizbēga, rāpdamies pa klintīm un aizstāvēdamies ar akmeņiem; sagūstījām trīs

sievietes; tās skrāpēja un koda … Mēs nogalinājām tās un ādas pārvedām uz Kartāgu.»

Lasītājs, cerams, piedos šo garo izvilkumu no «Han- nona peripla», ko citējam, ne vien lai atbildētu uz jautājumu par Hannona ceļojumu maršrutu, bet ari lai pievērstu uzmanību ceļotāja atskaites lietišķībai. Tieši šī «Hannona peripla» īpašība liek apšaubīt dažu pētnieku atzinumu, ka īstenībai atbilstoša tikai peripla pirmā daļa, kurā stāstīts par koloniju nodibināšanu Marokas rietumu piekrastē, bet viss tālākais ir nepazīstama autora vai autoru izdomājums. Taču jāievēro, ka jebkura izdoma galu galā sakņojas realitātē, veidojas no īstenības ķieģeļiem. Kartāgiešu jūrnieki nevarētu «izdomāt» un tik reālistiski aprakstīt gorillas, ja nebūtu tās redzējuši, nevarētu tik gleznaini stāstīt par vulkāna izvirdumu; ja nebūtu to novērojuši. Marokas piekrastē pat senatnē nebija upju ar nīlzirgiem, kalnu ar gorillām un darbojošos vulkānu. Tāpēc arī daudzi mūsdienu pētnieki uzskata, ka «Hannona peripla» minētā upe ar nīlzirgiem ir Senegalas upe, bet , aprakstītais vulkāns — Āfrikas rietumu piekrastē vieni- : gais 4075 metrus augstais aktīvais Kamerūnas vulkāns, ko vietējie iedzīvotāji dēvē par «Mongo ma lobo» — <Dievu kalnu», kas saskan ar nosaukumu periplā — <;Dievu kaujas rati». Ja šie apsvērumi ir pareizi, tad Han- nons, veicis 2000 kilometru garu ceļojumu gar Āfrikas rietumu piekrasti,, sasniedzis Gvinejas jūras līci gandrīz ekvatora tuvumā.

Daži vārdi jāsaka par saistošu atradumu «Hannona periplā» minētās Liksas upes deltā, kur arheologi nesen atklāja nocietinājumu mūrus, būvētus no milzīgiem, rūpīgi apstrādātiem akmens bluķiem. Šie varenie mūri apjoza ļoti senu pilsētu. Kas uzcēlis un apdzīvojis šo pilsētu Atlantijas okeāna piekrastē? Visticamākā ir hipotēze, ka pilsētu Lukusa upes deltā uzcēluši kartāgieši, jo viņu kuģi gandrīz vai vienīgie tai laikā brauca pa Atlantijas okeāna plašumiem.

KARTĀGIEŠI AIZ «MELKARTA STABIEM»

Visā Ziemeļāfrikas piekrastē grūti atrast vietu, kas būtu izdevīgāka par to, kurā izceļotāji no Tīras nodibināja Kartāgu. Lieliskā osta un auglīgā zeme sekmēja pilsētas straujo uzplaukumu, bet cietsirdīgie un uzņēmīgie kartā- gieši nemitīgi paplašināja savus īpašumus, pakļaujot savai varai vietējās ciltis. Jau 8. gs. pr. m. ē. Kartāga, pati bagātākā un varenākā starp feniķiešu kolonijām Ziemeļ- āfrikā, apvienoja tās ap sevi un radīja Kartāgas valsti, kura piecus gadsimtus valdīja Vidusjūras rietumu daļā.

Senās Kartāgas saimniecība balstījās uz trim pīlāriem — zemkopību, amatniecību un tirdzniecību. Auglīgajos piekrastes līdzenumos kartāgiešu vergturi radīja plašas latifundijas, kurās simtiem melnādaino vergu un atkarīgo zemnieku audzēja labību un dārzeņus, vīnogas un dateles. Kartāgiešu zemkopībai bija tik laba slava, ka pat augstprātīgie romieši tulkoja savu ienaidnieku — kartāgiešu agronomu sacerējumus, lai apgūtu viņu pieredzi. Visā Vidusjūras baseinā bija izslavēti kartāgiešu juvelieru, ziloņkaula griezēju un galdnieku, paklāju audēju un podnieku izstrādājumi, bet it īpaši Kartāgā būvētie kuģi. Kartāgieši pilnveidoja «Taršišas kuģus», palielināja to tilpumu un uzlaboja jūrasspējas. Aizguvuši grieķu kuģu būvētāju pieredzi, kartāgieši būvēja arī milzīgas pente- kontēras ar 300 airētājiem, kuras spēja uzņemt vēl 300 pasažierus vai apmēram 250 tonnas lielu kravu.

Sie kuģi, kā arī sauszemes karavānas izveda Kartāgas zemkopju un amatnieku ražojumus un pārveda ziloņkaulu un zeltu, melnādainus vergus iin lauvu ādas no Āfrikas stepēm un džungļiem, vāzes un vīnu no Grieķijas, linu audumus no Ēģiptes, dzelzi un sudrabu no Pireneju pussalas. Lai paplašinātu savu plaukstošo ārējo tirdzniecību un atbrīvotos no nabadzīgajiem un neapmierinātajiem pilsoņiem, Kartāgas bagātā un varenā vergturu virsotne Pireneju pussalā un Atlantijas okeāna piekrastē Āfrikā, Sicīlijā un Sardīnijā, Maltā un Baleāru salās nodibināja daudzas kolonijas.

Kartāgas valsts bagātība un varenība jo uzskatāmi atspoguļojās pašā galvaspilsētā. Izrakumi Kartāgā sākti jau 1859. gadā, bet atrakt pilsētu, ko senatnē apdzīvoja ap 120 000 iedzīvotāju, nav īslaicīgs un viegls darbs. Lai iepazītos ar pilsētu, kura bija lielāka par Atēnām un krāšņāka par Romu, izmantosim ne vien izrakumu rezultātus, bet arī laikabiedru aprakstus.

Lielo pilsētu apjoza varena nocietinājumu sistēma 34 kilometru garumā. Tā sastāvēja no 5—19 metrus plata ūdensgrāvja, aiz kura pacēlās ap 7,5 metrus plats un 13 metrus augsts akmens mūris ar daudziem torņiem.

Nocietinājumos, pēc romiešu autoru ziņām, bija kazarmas 20 000 kājniekiem un 4000 jātniekiem, staļļi 4000 zirgiem un 300 kaujas ziloņiem, noliktavas kara mašīnām un pārtikas produktiem. Pilsētas centrā augsta uzkalna virsotnē bija_ izbūvēta akropole — Birsa ar dieva Ešmuna templi, kurā pulcējās uz sēdēm Kartāgā valdošais senāts un trīsdesmit vīru padome. Kartāgieši cītīgi apmeklēja Ešmuna, Melkarta un citu dievu tempļus; lai izlūgtos to labvēlību un palīdzību, upurēja vīnu, augļus un dzīvniekus, bet briesmu brīžos visai Kartāgai — pat bērnus!

Netālu no Birsas atradās tirgus laukums, ap kuru pacēlās varas iestāžu ēkas un templis ar svētnīcu no tīra zelta, kas svēra 5000 talantu. No tirgus laukuma atzarojās trīs šauras, nebruģētas ielas, gar kurām pacēlās sešstāvu akmens nami. Piecas līdzīgas ielas ar tādiem pašiem dzīvojamiem namiem, kuros mita amatnieki un sīki tirgotāji, saistīja centru ar grezno priekšpilsētu Megaru. Varam gan apbrīnot kartāgiešu namdaru prasmi celt tik augstus dzīvojamus namus, bet dzīve tajos nebija ērta, jo ūdens un labierīcības atradās pagalmā un istabas bija mazas un mitras. Nesalīdzināmi ērtāka un tīkamāka bija dzīve Megarā, kur plašos dārzos palmu ēnā slēpās kartāgiešu aristokrātu — lielo latifundiju īpašnieku un lieltirgotāju greznās savrupmājas. Tās rotāja marmors un zelts, zvērādas un ziloņkauls, dažādi greznuma priekšmeti, ko katru dienu izkrāva Kartāgas ostā.

Kartāgieši pamatoti lepojās ar savu ostu, kuras kopplatība pārsniedza 16 hektāru. Salīdzinājumā minēsim, ka Venēcijas osta tās ziedu laikos aptvēra 9 hektārus, bet Neapoles osta pat 18. gs. aizņēma tikai 11 hektārus. Kartāgas osta bija mākslīgi padziļināta un dalījās divās daļās: četrstūrainā tirdzniecības osta un apaļā kara osta ar salu vidū. Augsts akmens mūris apjoza abas ar kanālu saistītās ostas daļas, bet 70 metrus plato ieeju tirdzniecības ostā briesmu brīžos aizvēra ar biezām vara ķēdēm. Krastmalā atradās preču noliktavas un piestātnes 200 kara kuģiem, bet apaļajā salā pacēlās flotes pavēlnieka greznā pils un arsenāls. Tā drupās arheologi atrada 2000 akmens bumbu katapultām [32] un 20000 māla bumbu lingotājiem.

No šīs lieliskās ostas kartāgiešu jūrnieki pirmie senajā pasaulē devās braucienos aiz «Melkarta stabiem» Atlantijas okeāna plašumos. Par Hannona ekspedīciju mēs jau runājām, tagad aplūkosim citus — ne mazāk nozīmīgus kartāgiešu braucienus aiz «Melkarta stabiem».

«Tartesas iedzīvotāji bija pieraduši tirgoties Estrimnīdu salās. Bet arī Kartāgas iedzīvotāji… ne reizi vien brauca pa šo jūru. Pūnietis [33] himilkons, kurš pats izbaudījis visas grūtības, raksta, ka viņš ar mokām nokļuvis turp, ka veikt šo ceļojumu var tikai četros mēnešos, šeit nav ceļavēju un kluso ūdeņu mierīgā virspuse ir nekustīga. Vēl jāpiebilst, ka šeit jūrā aug daudz ūdenszāļu, kas kavē kuģa kustību. Bez tam, pēc viņa [Himilkona] vārdiem, jūra šeit ļoti sekla… Bieži sastopami jūras dzīvnieku bari… Estrimnīdu salas … ļoti bagātas ar metāliem, svinu un alvu,» — tā par Himilkona ceļojumu (ap 530.— 520. g. pr. m. ē.) rakstīja m. ē. 2. gs. dzejnieks Aviēns.

Nekustīga jūras virsma, ūdenszāļu pārpilnība, sekla jūra, — vai Himilkons būtu sasniedzis Sargasu jūru Atlantijas okeāna rietumos netālu no Amerikas krasta? Aviēna minētās pazīmes it kā atbilst Sargasu jūrai, kas patiešām ir sekla, aizaugusi ar jūraszālēm. Tomēr nevar pievienoties tiem pētniekiem, kuri, pamatojoties uz šīm līdzībām, runā par Himilkona braucienu pāri Atlantijas okeānam. Šādu ceļojumu, pirmkārt, nevarētu veikt četros mēnešos, un, otrkārt, Sargasu jūrā nav salu, kas būtu «ļoti bagātas ar metāliem, svinu un alvu». Estrimnīdu salas jāmeklē kaut kur tuvāk Kartāgai un «Melkarta stabiem», Atlantijas okeāna austrumu daļā, bet kur? Senie romieši alvu un svinu ieguva Lielbritānijas salā, tāpēc arī Aviēns nešaubījās, ka Himilkons sasniedzis šo Eiropas lielāko salu. Šo pieņēmumu atbalsta arī daudzi mūsdienu pētnieki, lai gan pēdējā laikā izteiktas visai pamatotos šaubas, vai Estrimnīdu salas var identificēt ar Lielbritāniju, jo kartāgiešu avotos nav norādījumu par ceļojumiem uz Lielbritāniju, toties daudzi fakti liecina, ka kar- tāgieši labi pazinuši Biskajas jūras līci, kura piekrastes zemēs arī bija svina un alvas atradnes.

Kādā 4. gs. pr. m. ē. sacerējumā ar zīmīgu nosaukumu «Par brīnumainām baumām» lasām: «Stāsta, ka viņpus Hērakla stabiem kartāgieši okeānā atklājuši neapdzīvotu salu, kas bagāta ar mežiem, kuģojamām upēm un daždažādiem augļiem. Tā atrodas vairāku dienu braucienā no sauszemes. Bet, kad kartāgieši sāka bieži apmeklēt šo salu un daži, salas augsnes auglības vilināti, tur apmetās, tad Kartāgas sufeti [34] aizliedza turp braukt.» Antīkās pasaules izcilākā biogrāfiju autora Plūtarha (1.—2. gs. m. ē.> sarakstītajā Sertorija [35] biogrāfijā atrodam šādas rindas: «. .. Atlantijas okeānā ir divas salas. Šaurs jūras līcis at- dala vienuno otras, tās atrodas 10000 stādiju [36] attālumā no Āfrikas krasta un tiek dēvētas par Svētlaimīgo salām. Tajas reti līst nelieli lieti, bet atsvaidzina rāmie jūras vēji, nesot sev līdzi rasu, kas dzirdina dāsno, lielisko augsni, kuru var ne vien.uzart un apsēt, bet kura dod arī augļus. To šeit daudz, tie ļoti garšīgi un bez darba un pūlēm baro bezdarbīgos iedzīvotājus…» Vairums mūsdienu pētnieku identificē šīs salas ar Kanāriju un Madeiras salām Atlantijas okeānā, ko kartāgiešu jūrnieki neapšaubāmi bija atklājuši un visai bieži apmeklēja. Bet vēsturnieks Diodors (1. ģs. pr. m. ē.) minēja vēl vienu salu Atlantijas okeānā, par kuru viņš rakstīja: «Okeāna vidū iepretim Āfrikai atrodas sala, kura izceļas ar saviem izmēriem … Feniķiešus, kuri… pētīja piekrasti viņpus Hē- rakla stabiem un brauca gar Āfrikas krastu, stipri vēji aizdzina tālu okeānā. Pēc daudzu dienu maldīšanās viņi beidzot sasniedza minēto salu.»

Kas tā par salu «okeāna vidū»?

«1749. gada novembrī,» rakstīja tā laika ievērojamais zviedru zinātnieks Podolins, «jūras viļņi izskaloja akmens celtnes pamatus Korvu salā [37] … tur atrada māla trauku ar daudzām monētām… Dažas no tām — divas kartāgiešu zelta monētas, piecas kartāgiešu vara monētas un divas kirēniešu vara monētas… tika nosūtītas… uz Madridi pāteram Floresam [38] . pāters Floress uzdāvināja man šis monētas, kad 1761. gadā biju Madridē.» Podolins ievietoja savā grāmatā Korvu salā atrasto monētu attēlus, un mūsdienu numismāti apstiprina šo monētu au- tentitāti. Antīkā autora ziņas un Korvu salā atrastās kartāgiešu monētas, raksta ievērojamais ģeogrāfijas vēstures pētnieks Hennigs, «neapstrīdami pierāda, ka 4. gs. pr. m. ē kartāgieši sasniedza Azoru salas» Atlantijas okeānā.

Vai no Azoru salām kartāgieši nevarēja nokļūt Amerikas kontinentā? Vai «Paraības uzraksts» nav tam pārliecinošs pierādījums?

1873. gadā brazīlietis Pesoa savā muižā Paraības pilsētas tuvumā atrada akmens plāksni ar dīvainām rakstu zīmēm, ko nākamajā gadā publicēja Riodežaneiro Nacionālā muzeja direktors Neto, paziņodams, ka uzraksts izpildits feniķiešu valodā un apliecina feniķiešu jūrnieku ierašanos Amerikas kontinentā. Nav grūti iedomāties, kādu sensāciju izraisīja šī publikācija! Taču piesardzīgākos zinātniekus mulsināja tas, ka pretēji zinātnisko publikāciju praksei Neto ievietoja nevis uzraksta estampu vai fotogrāfiju, bet ar roku pārrakstītu kopiju. Daudzi zinātnieki lūdza atļauju pašiem apskatīt «Paraības uzrakstu», bet visiem tas tika kategoriski liegts. Šie visai mīklainie apstākļi, dīvainā noslēpumainība modināja šaubas par sensacionālā uzraksta autentitāti. Šaubas pastiprinājās, kad sāka lasīt tekstu, un 1898. gadā viens no ievērojamākajiem tā laika speciālistiem Lidzbarskis paziņoja, ka «Paraības uzrakstā» feniķiešu valodā tik daudz kļūdu un nejēdzību, ka tas jāatzīst par rupju, nemākulīgu viltojumu.

Septiņdesmit gadus neviens nopietns zinātnieks neapšaubīja Lidzbarska sprieduma pareizību, bet 1968.— 1969. g. parādījās divi pētījumi, kuri mēģināja «reabilitēt» dīvaino uzrakstu. Ja šo pētījumu autori būtu iztēles bagāti rakstnieki fantasti vai sensāciju kāri žurnālisti, viņi paliktu neievēroti. Taču abus darbus sarakstīja pazīstami Seno Austrumu vēstures pētnieki — Gordons un Delekats, un «Paraības uzraksts» atkal piesaistīja zinātnieku uzmanību.

Gordons noteikti secina: «Paraības uzraksts ir īsts,» — un tulko to šādi: «Mēs — Kanānas dēli no Sidonas, ķēniņa pilsētas. Tirgošanās alkas atveda mūs šai tālajā krastā. Hirama — mūsu varenā ķēniņa [valdīšanas] deviņpadsmitajā gadā mēs upurējām jaunieti mūsu diženajiem dieviem un dievēm. No Eciongeberas mēs ar desmit kuģiem braucām pa Sarkano jūru. Divus gadus mēs ceļojām ep Hama zemi, tad vētra mūs izšķīra, un mēs vairs neesam kopā ar saviem biedriem. Mēs šeit esam divpadsmit vīrieši un trīs sievietes… krastā, ko es, flotes pavēlnieks, pārvaldu. Lai diženie dievi un dieves stāv mums klāt.»

Seno feniķiešu un kartagiešu ceļojumu maršruti un viņiem zināmās Zemes robežas.

No pirmā acu uzmetiena šķiet, ka «Paraības uzrakstā» minēti vēsturiski pareizi fakti — 10. gs. pr. m. ē., Tīras valdnieks Hirams un Eciongeberas osta, bet kāpēc 10. gs. pr. m. ē. uzrakstā lietotas tādas burtu formas, kuras feniķiešu rakstībā parādījās tikai daudz vēlāk? Kāpēc vienīgi šajā uzrakstā sastopams Āfrikas apzīmējums «Hama zeme», ko feniķieši nekad un nekur citur nelietoja? Kāpēc tikai šajā uzrakstā minēts nekur citur nenovērotais feniķiešu nosaukums «Kanānas dēli no Sidonas», kas daudz tuvāks «Vecās derības» nekā feniķiešu terminoloģijai? Šādu «kāpēc?», šādu nejēdzību tik daudz, ka jāsecina: Gordons un Delekats nespēja pierādīt «Paraības uzraksta» autentitāti, tas ir un paliek rupjš viltojums.

Mums pašreiz nav pierādījumu par feniķiešu braucieniem uz Ameriku, bet nav nekādu šaubu, ka senie feniķieši un kartāgieši pirmie atklāja visu Vidusjūras baseinu, labi iepazina Sarkano jūru un Indijas okeāna ziemeļrietumu daļu, pirmie apbrauca apkārt Āfrikai un pirmie izpētīja Rietumāfrikas piekrasti līdz pat Gvinejas jūras līcim, pirmie iepazina Pireneju pussalu un Francijas Atlantijas okeāna piekrasti, pirmie atklāja Kanāriju, Madeiras un Azoru salas Atlantijas okeānā. Apbrīnojams veikums, ja ievēro, ka tas panākts pirms vairāk nekā divarpus tūkstošiem gadu!

MŪSU ALFABĒTA ŠŪPULIS

Runājot par senās Ēģiptes vai Divupes, Ķīnas vai Indijas kultūrām, vēsturnieki nežēlo jūsmīgus vārdus, dažkārt pat pārspīlējot šo kultūru sniegumus. Tikko runa ir par seno feniķiešu kultūru, visai bieži jāsastopas ar tādiem apzīmējumiem kā «kultūra — atdarinātāja», «nepatstāvīga kultūra», «kultūra — mistrojums» un tamlīdzīgiem. Vai šie bargie spriedumi par seno feniķiešu kultūru ir pamatoti un taisnīgi?

Feniķieši dzīvoja Tuvo Austrumu galveno ceļu krustojumā un nemitīgi saskārās ar kaimiņu tautām. Tāpēc nav jābrīnās, ka feniķiešu skulptūras sasaucas ar hetu monumentālo tēlniecību, ka feniķiešu juvelieri atdarināja ēģiptiešu ornamentus un feniķiešu zīmogu griezēji mācījās no saviem amata brāļiem Divupē. Apkārtējo tautu kultūru līdzīgu ietekmi redzējām jau senajā Ēģiptē un Divupē, un tā nebūt neizslēdza šo kultūru patstāvību. Tas pats sakāms arī par seno feniķiešu kultūru, kuras radošā patstāvība un oriģinalitāte spilgti izpaužas senās Ugaritas arhīvā atklātajos mītos par dieviem Motu un Anatu, Ba- alu un citiem,  epā par Sidonas valdnieku Keretu, kas iezīmēja jaunu un spilgtu lappusi pasaules kultūras vēsturē.

Jau Hērodots pasvītroja, ka «feniķieši, kuri kopā ar Kadmu ieradās Grieķijā … apmetās šai zemē un iepazīstināja grieķus ar dažādām zinātnēm un mākslām, starp citu, ar rakstību … tāpēc šīs rakstu zīmes nosauca par

feniķiešu zīmēm». «Vēstures tēvs» nav precīzs tikai vienā ziņā — feniķieši iepazīstināja grieķus nevis ar rakstību, bet ar savu visizcilāko atklājumu — 22 alfabēta burtiem, kas aizstāja neparoclgos ēģiptiešu hieroglifus un Divupes ķīļrakstus. Seno grieķu pārņemtais un viņu valodas īpatnībām pielāgotais feniķiešu alfabēts ir mūsdienu Eiropas, kā arī citu kontinentu rakstības pamats. Spēcīga feniķiešu kultūras ietekme manāma ne vien Grieķijā, bet ari Sicīlijā un Sardīnijā, Itālijā, Pireneju pussalā un Ziemeļ- āfrikā, kur vēl 4.—5. gs. m. ē. sen nopostītās un aizmirstās Kartāgas teritorijas iedzīvotāji runāja feniķiešu valodā un lepni sevi dēvēja par feniķiešiem.

Vidusjūras baseinā dzīvo daudzas un dažādas tautas, kuras atšķiras pēc savas etniskās piederības un valodas, vēsturiskajiem likteņiem un kultūrām. Tomēr uzmanīgam novērotājam, ceļojot pa šo jūru, atklājas nenoliedzama Vidusjūras tautu un kultūru kopība, kas izpaužas mākslā un cilvēku uzvedībā, dejās un mūzikā. So tautu un kultūru relatīvā kopība veidojās gadu tūkstošos, taču pamatus tai lika senie feniķieši.

Feniķiešiem, Seno Austrumu visdrosmīgākajiem un uzņēmīgākajiem ceļotājiem, kuri bija atklājuši vairāk jūru, salu un zemju nekā senās Ēģiptes un Divupes ceļotāji kopā, droši vien bija arī daudz plašāki un, iespējams, pareizāki priekšstati par atsevišķām zemēm un pašu planētu. Diemžēl par seno feniķiešu ģeogrāfisko zināšanu līmeni mums trūkst jebkādu ziņu, jo, atskaitot «Hannona periplu» un dažus citus fragnlentus, viņu ģeogrāfiskie sacerējumi un ceļotāju atskaites nav saglabājušās. Taču daudzus gadsimtus vēlāk ģeogrāfijas zinātnes pamatlicēji — Hērodots un Eratostens, Strabons un Klaudijs Pto- lemajs tik bieži atsauksies uz feniķiešiem, tik bieži atkārtos viņu novērojumus un secinājumus, ka varam droši runāt par senās Feniķijas jūrnieku lielo ieguldījumu mūsu Zemes izzināšanā.

«PADEBEŠU VALSTS» CEĻOTĀJI

Katrā zemē ir celtne vai celtņu ansamblis, kas it kā simbolizē šo zemi un tautu. Mēs nevaram iedomāties seno Ēģipti bez piramīdām, seno Grieķiju — bez Akropoles Atēnās un seno Ķīnu — bez Lielā Ķīnas mūra, kurš tik uzskatāmi apliecina ķīniešu celtnieku māku un apbrīnojamās darba spējas, valsts varenību un valdnieku despotisko varu. Taču dažkārt Lielo Ķīnas mūri uzskata p.ar simbolu, kas raksturo senajai Ķīnai it kā piemītošo noslēgtību, norobežošanos no apkārtējās pasaules un nevēlēšanos saskarties ar citām tautām un zemēm. Vai šī doma ir pareiza, zinātniski pamatota?

Senā Ķīna bija milzīga valsts. Tās auglīgā augsne, ko apūdeņoja varenās upes, deva labas ražas. Plašajās ganībās varēja ganīties lieli lopu bari, no mežiem ieguva nepieciešamo koksni, bet zemes dzīlēs atradās gandrīz visi vajadzīgie metāli darba rīkiem un ieročiem, pusdārgakmeņi — rotām. No sakariem ar apkārtējām zemēm senā Ķīna bija daudz mazāk atkarīga nekā Ēģipte vai Divupe, nemaz nerunājot par Feniķiju. Nedrīkst aizmirst, ka ķīniešu uzmanība varēja pievērsties ārējai pasaulei tikai pēc tam, kad viņi bija pietiekami labi iepazinuši savu zemi — plašo «Padebešu valsti». Tomēr senā Ķīna nekad neatradās izolācijā un ķīnieši nebūt netiecās norobežoties no ārpasaules, it īpaši 3. gs. pr. m. ē.—3. gs. m. ē., kad «Padebešu valsts» saimniecība un sabiedrība, valsts un kultūra sasniedza savu visaugstāko attīstību.

«RATI, KAS RĀDA UZ DIENVIDIEM»

3. gs. pr. m. ē.—3. gs. m. ē. Ķinā valdīja Hanas dinastija.

Milzīgās valsts valdošo virsotni veidoja lielie zemes un vergu īpašnieki, bagātie tirgotāji un augļotāji. Senā ķīniešu vēsturnieka Fan Juija sacerējumā atrodam šādu spilgtu aprakstu: «… bagāto pilīs apvienots vairāk nekā simts māju. Viņu auglīgie lauki aizņem visu zemi. Viņiem tūkstošiem vergu un verdzeņu, bet vergu no noziedzniekiem — desmitiem tūkstošu. Viņu laivas, rati un pārstāvji braukā apkārt pa visu zemi, cieš zaudējumus un iedzīvojas pelņā… Milzīgajās noliktavās nevar novietot visas dārglietas un retās preces, kalni un ielejas nespēj barot viņu zirgus, govis, aitas un cūkas … viņš [bagātnieks] tikai skatās, un Jaudis seko viņa skatienam… lielās bažās vērodami viņa garastāvokli. Tas, kurš gudri krāpj, savu mērķi sasniegs. Bet, ja sasniegs, tad krāpšana vairs nav noziegums!»

Katrs laikmets un katra sociālā vide izvirza savu tipisko «varoni». Zīmējot Hanas laikmeta sabiedrības virsotnes tipiskā pārstāvja portretu, Fan Juijs izraudzījās tirgotāju un augļotāju, jo tieši šie ļaudis valdīja «Padebešu valsti», nesaudzīgi ekspluatējot simtiem tūkstošu vergu un nabadzīgo zemnieku. Tā laika avoti stāsta, ka valdnieka pils galvaspilsētā Čanaņā (tagadējā Siaņa) sastāvējusi no 43 celtnēm — zālēm un tempļiem, torņiem un paviljoniem, kuru perimetrs pārsniedzis… 11 kilometrus. Šajā pilī strādājuši 100 000 vergu — muzikanti un pavāri, dejotājas un kalpi. Ar valdniekiem sacentās bagātie tirgotāji un augļotāji, un vēstures avotos rakstīts, ka bagātniekam Lui Bu-vejam bijuši 10000 vergu un verdzeņu. Daudzus viņš pirka vergu tirgos, maksādams par vergu 10 000—20 000 monētu, turpretī zirga cena bija 15 000—25 000 monētu! Bet Lui Bu-veja vergu lielākā daļa bija verdzībā pārdotie parādnieki, it īpaši izputinātie zemnieki.

100. g. pr. m. ē. ierēdnis Dun Čžun-šu oficiāli paziņoja valdniekam, ka «bagātnieku lauki izplešas garumā un plašumā, bet nabagiem nav kur īlenu iedurt… Kā nabaga ļaudis var dzīvot? Karaklausība un spaidu darbi trīsdesmit reizes lielāki nekā senatnē, zemes nodoklis un galvasnauda, nodevas par sāli un dzelzi divdesmit reizes lielāki. Daži zemnieki apstrādā lielo zemes īpašnieku laukus par pusi no ražas. Tāpēc nabaga ļaudis tērpjas dzīvnieku adās, ēd suņu un cūku barību .. . Nevarēdami vairs paciest mocības, ļaudis bēg mežos un kalnos, lai kļūtu par laupītājiem.» Un tas notika nevis kara posta vai neražas gados, bet tieši tajā laikā, kad lauksaimniecība, amatniecība un tirdzniecība bija sasniegusi savu visaugstāko attīstību.

Grandiozā irigācijas sistēma ar daudziem kanāliem un milzīgām ūdenstvertnēm, dambjiem un aizsprostiem, uzlabotie lauksaimniecības darba rīki, divlemešu arkls ar sētuvi, augsnes mēslošana un augu sekas ievērošana — tas viss ievērojami kāpināja lauksaimniecisko ražošanu, bet bija pieejams tikai bagātnieku latifundijās.

Seno ķīniešu ekonomiskajā apcerējumā «Strīds par sāls un dzelzs pārvaldi» lasām, ka «kalnos un jūrās var būt lielas bagātības, tomēr tauta izjutīs nabadzību: cēlonis tam — nepietiekamais amatnieku un tirgotāju skaits». Apskatāmajā laikmetā ķinieši vairs nevarēja sūdzēties ne par amatnieku mazo skaitu, ne ari par amatniecības nepietiekamo attīstības līmeni. Prasmīgie metalurgi ražoja tēraudu. Jau 2. gs. pr. m. ē. ķīnieši prata iegūt un izmantot «ledum līdzīgās ogles» — akmeņogles, bet mūsu ēras sākumā viņi atklāja jaunu metālu — cinku. 105. g. m. ē. ierēdnis Cai Ļuns no koksnes, liniem, lupatām un veciem zvejnieku tīkliem izgatavoja jaunu rakstāmo materiālu — papīru. Tas bija daudz labāks un lētāks par papirusu un pergamentu un ātri izplatījās Ķīnā un Indijā, bet Eiropu aizsniedza tikai 12. gadsimtā.

Ar senās Ķīnas visvairāk izslavēto ražojumu — zīdu Eiropa iepazinās daudz agrāk nekā ar papīru. Jau 5. gs. pr. m. ē. sengrieķu valodā parādījās vārds «ser», kas atvasināts no ķīniešu valodas vārda «se» — zīds, bet 1.— 2. gs. m. ē. «serica vēstis» — zīda drēbes bija Romas bagāto matronu un izlutināto švītu iemīļots tērps. Ķīnā bija lielas zīda austuves, kur tūkstošiem vergu un verdzeņu auda brīnišķīgos audumus, par kuriem filozofs Menczi teica: «Tautai jāatceras, ka tās rokas pārvērš diegus par zīda drēbēm. Vai nebūtu taisnīgi, ja tieši tauta tērptos zīdā?»

Tā naivi domāja prātnieks, bet īstenība bija citāda. Zīda drēbes, skaistās mēbeles, krāšņās rotas izmantoja vienīgi valdošā virsotne, kuras neremdināmajai mant- kārei un iegribai kalpoja arī iekšējā un ārējā tirdzniecība. Daiļrunīgu mantkāres aprakstu atrodam kādā tā laika sacerējumā: «Sarkanie lakas izstrādājumi un raibas spalvas no Lu [39] un Šu *, ādas un ziloņkauls no Cziņas * un Jaņas *, ciedri un sandela koki, bambusa sklandas no Czjaņnaņas*, zivis, sāls, paklāji un ādas no Jaņas* un Ci*, krāsotas dzijas, smalkie audekli un kaņepāju drēbes no Jaņas un Juijas* — tās ir mantas, kas nepieciešamas dzīvei un vajadzīgas arī pēc nāves. Bet šo preču piegādē esam atkarīgi no tirgotājiem. Tāpēc gudri cilvēki iegādājas kuģus un būvē tiltus, lai šķērsotu upes un jūras, apseglo zirgus un vēršus ceļojumiem pāri kalniem. Nokļūstot nomalēs un apceļojot tālās zemes, viņi [tirgotāji] apmaina visas preces tautas interesēs.»

Izvērst iekšējo tirdzniecību tik milzīgā zemē, kāda bija «Padebešu valsts», un nodibināt sakarus ar aizrobežu zemēm varēja tikai tad, ja pastāvēja atbilstoši ceļi un transporta līdzekļi, kuru radīšanai un pilnveidošanai senajā Ķīnā pievērsa lielu uzmanību.

Lielās kuģojamās upes, biezais, sazarotais kanālu tīkls un garais, izrobotais jūras krasts ar daudzām ērtām ostām pievērsa ķīniešu uzmanību ūdens ceļiem un kuģu būvei. Kad 6.—5. gs. pr. m. ē. valdnieks U He-Juijs prasīja kādam prātniekam, kā apmācīt «jūras armiju», t. i., floti, pēdējais atbildēja: «Ir daudzi un dažādi kuģu tipi, lielas laivas un mazas laivas, ātri abordāžas kuģi un fregates ar daudziem klājiem, kuģi izlūkpatruļām.» Citā avotā minēti vēl lieli kravas kuģi un vieglas laivas, grezni izpriecas kuģi, kā arī «kuģu paviljoni», t. i., kuģu būvētavas. Hanas dinastijas laikā ķinieši jau būvēja kuģus ar diviem, trim un pat četriem klājiem, bet valdnieka U Di četrklāju kuģis spēja uzņemt 10 000 (!) airētāju, matrožu, kareivju un virsnieku. Sie kuģi, ko virzīja uz priekšu buras un airētāju cilātie airi, bija piemēroti tāliem braucieniem atklātā jūrā.

Lai cik nozīmīgs bija ūdenstransports senajā Ķīnā, tas nevarēja sacensties ar sauszemes transportu. Tieši tāpēc tālredzīgākie Ķīnas valdnieki tik lielu uzmanību pievērsa ceļu un tiltu būvei, unificēja ratu ass izmērus visā milzīgajā valstī. Jau 3. gs. pr. m. ē. ķīnieši izgudroja sarežģītu ierīci nobrauktā ceļa mērīšanai. Tie bija divriči, kuru riteņi iekustināja dažāda lieluma zobratus. Kad divriči nobrauca vienu lī *, viens no zobratiem veica pilnu apgriezienu un iekustināja cilvēka figūriņu, kas uzsita bungām, bet, kad bija nobraukti simts lī, pilnu apgriezienu veica cits zobrats un koka cilvēciņš iedarbināja zvanu, kas pavēstīja braucējiem par nobrauktā ceļa garumu. Tai pašā laikā tika izgudroti arī «ratiņi, kuri rada uz dienvidiem». Saglabājies šīs sarežģītās un asprātīgās ierīces apraksts: virs ratiem paceļas garš koka kāts ar piestiprinātu cilvēka figūriņu, kam roka izstiepta uz priekšu; kāts pievienots lielam zobratam, kurš novietots jātu dibenā un ar mazāku zobratu sistēmu savienots ar riteņiem. Pirms došanās ceļā cilvēciņa izstiepto roku nostāda dienvidu virzienā, un, kad rati maina brauciena virzienu, tad atbilstoši pagrieziena leņķim, tikai pretējā virzienā, griežas ari horizontālais zobrats un cilvēciņa izstieptā roka turpina rādīt uz dienvidiem.

* 1 lī — 0,6 km.

«Rati, kas rāda uz dienvidiem».

Ierīce noietā ceļā mērīšanai un «ratiņi, kas rāda uz dienvidiem» bija lieliski palīgi ceļotājiem. Jau 4. gs. pr. m. ē. ķīnieši atklāja un izmantoja arī magnēta kompasu. Tas līdzinājās zupas karotei ar garu kātu, ko darināja no magnētiskas dzelzs rūdas. So «karoti» novietoja uz vara vai koka paplātes, kurā bija atzīmētas debess puses, iekustināja un gaidīja, kamēr tā apstāsies, rādot ar garo kātu dienvidu virzienu. Zīmīgi, ka sauszemes ceļotāji magnētisko kompasu izmantoja jau 3. gs. pr. m. ē., bet ķīniešu jūrnieki to pārņēma tikai pēc. .. divpadsmit gadsimtiem, kas vēlreiz liecina par sauszemes transporta nozīmi ķīniešu ceļojumos senatnē.

PA JŪRU UN PA SAUSZEMI

219. g. pr. m. ē. Ķīnas apvienotājs Ši-huandi apceļoja savas valsts jūras piekrasti. Lansas ostā valdnieks sastapās ar kādu prātnieku, kurš pastāstīja, ka tālu okeānā esot sala, kur aug nemirstības eliksīrs. Si-huandi slimīgi baidījās no nāves un norīkoja milzīgu eskadru, lai sameklētu šo «Svēto vientuļnieku salu» un pārvestu nemirstības eliksīru. Ķīniešu jūrnieki eliksīru neatrada, toties atklāja Japānas salas un Taibejas salu, kur uzzināja arī par zemēm un salām tālāk uz dienvidiem, kas «pilnas ar degunradžiem, ziloņiem, bruņurupučiem, pērlēm, sudrabu, varu, augļiem un audumiem». Gadsimtu ritumā ķīniešu jūrnieki atklāja daudzas zemes un salas Āzijas dienvidaustrumos. Hanas dinastijas laikā tirdzniecības braucieni uz tām jau bija tik bieža un ierasta parādība, ka hronika sausi un lakoniski, bez jūsmas un emocijām uzskaita ķīniešu jūrnieku atklātās un apmeklētās zemes un brauciena ilgumu uz tām. Ielūkosimies šai hronikā, kuras protokola stilā ieturētais izklāsts atspoguļo sevišķi nozīmīgus ģeogrāfiskus atklājumus: no Faņjui pilsētas (tagadējās Guančžovas) pēc piecu mēnešu ilga brauciena pa jūru var sasniegt Dujuanas valsti (Sumatras salā); turpinot ceļu, vēl pēc četriem mēnešiem kuģis nonāks Uumei-go valsti (Birmas dienvidos); aptuveni divdesmit dienu brauciena attālumā atrodas Cenļi-go valsts (Birmā); no turienes pēc diviem mēnešiem var nokļūt Huančži-go valstī (Indostānas subkontinenta dienvidos), kuras tuvumā atrodas Ičembu (Ceilona); atpakaļceļš ilgst sešpadsmit mēnešus, un «kuģi, piekrauti ar pērlēm un smaržvielām, zeltu un garšvielām», atgriežas dzimtenē. Ceļojumi pa jūru uz Indonēzijas salām un Indoķīnu, Indostānu un Ceilonu bija izplatīta parādība, un senie ķīnieši tik labi iepazina šīs zemes, ka jau 3. gs. pr. m. ē. parādījās plaši ģeogrāfiski apcerējumi, piemēram, «Traktāts par ūdeņiem», kuros sīki un precīzi aprakstītas atklātās zemes Āzijas dienvidaustrumos.

Ļoti cieši sakari senatnē saistīja Ķīnu ar Indiju, un jau indiešu tautas epā «Mahabharatā» (10. — 8. gs. pr. m. ē.) sastopams vārds «sin», kas atvasināts no ķīniešu vārda «čžin» un nozīmē «Ķīna». Zīmīgi, ka sanskrita [40] valodā vārds «sin» parādās salikteņos, kuri apzīmē kamparu un svinu, firziķi un bumbieri, bet sanskrita nosaukums porcelānam burtiskā tulkojumā nozīmē «Ķīnas māls», Sakari starp senās Āzijas diviem nozīmīgākajiem kultūras centriem pastāvēja jau tālajā senatnē, bet tieša saskare starp šīm tautām izveidojās vēlāk, kad ķīniešu jūrnieki atklāja jūras ceļu un izcilais valstsvīrs un ceļotājs Čžan Cjans atrada sauszemes ceļu uz Indiju.

Par Cžan Cjana ceļojumu stāstīsim vēlāk, bet pašreiz ielūkosimies rindkopās viņa atskaitē, kurās stāstīts par ceļu uz Indiju: «Kad atrados Dahjā [41] , ieraudzīju tur bambusa zižļus un audeklus no Su [42] un prasīju: no kurienes tie? Dahjas iedzīvotāji teica man, ka viņu tirgotāji dodoties uz Seņdu [43] tirgoties, bet Šeņdu atrodoties dienvidaustrumos no Dahjas vairāku tūkstošu lī attālumā. Seņdu iedzīvotāji esot vietsēži… viņu zeme līdzena, un tur neciešami karsti. Viņi kaujās izmantojot ziloņus, bet viņu galvaspilsēta atrodoties lielas upes krastā. Pēc maniem aprēķiniem, Dahja atrodas 12 000 lī attālumā no Čanaņas [44] dienvidrietumu virzienā; Šeņdu valsts atrodas vairākus tūkstošus lī attālumā no Dahjas dienvidaustrumu virzienā. Tā kā Šeņdu zemē ir preces no Šu, tai jāatrodas netālu no Su … Ērtāk iet [uz Šeņdu zemi] taisni no Šu.» Zīmīgākais ir tas, ka Јžan Cjans atklāja ceļu uz Indiju, nevis brauciena laikā meklējot šo ceļu, kā to parasti darīja senie ēģiptieši un feniķieši, bet gan loģisku pārdomu gaitā, vērojot preču apmaiņu un aprēķinot iespējamos attālumus starp viņam zināmām zemēm un nepazīstamo Indiju. Tieši tas, kā Cžan Cjans atklāja ceļu uz Indiju, bija kaut kas pilnīgi jauns ģeogrāfisko zināšanu iegūšanas un krāšanas procesā.

Cžan Cjans atklāja tikai vienu no ceļiem, kas senatnē veda no Ķīnas uz Indiju! Viņa ierosinātais maršruts sākās Sičuanas provincē, gāja pāri Ziemeļbirmas kalniem un džungļiem uz Bengāliju Indostānas ziemeļaustrumos. Cits maršruts virzījās pa «Lielo zīda ceļu» līdz Vidusāzijai, bet no turienes pāri Afganistānai uz Indostānas ziemeļrietumiem. īsākais, bet grūtākais ceļš veda caur Tibetu un Nepālu, pāri Himalaju kalniem. Neviens no šiem ceļiem nebija viegls, bet jau 2. gs. pr. m. ē. pa tiem cejoja lielas karavānas.

6.—5. gs. pr. m. ē. Indijā radās jauna reliģija — budisms, kas jau nākamajos gadsimtos izplatījās Ķīnā. Ķīniešu budistiem viņu reliģijas šūpulis kļuva par svētceļojumu mērķi, kuru ik gadus apmeklēja simtiem pil- grimu. Viņu vidū bija arī Fa Sjans. 1944. g. pazīstamais indiešu zinātnieks un politiskais darbinieks Menons atkārtoja Fa Sjana ceļojumu un savā grāmatā «Pa senu teku» raksta: «Iepazinis šo ceļu, es izpratu, ar kādām briesmām un grūtībām viņš [Fa Sjans] sastapās un cik stipra bija viņa ticība.» Ticība un vēlēšanās apmeklēt budisma «svētās vietas» neapšaubāmi iedvesmoja Fa Sjanu, bet, ja tie būtu bijuši vienīgie dzinuļi, tad viņa vārds būtu aizmirsts tāpat kā daudzu citu pilgrimu vārdi. Fa Sjanu nemirstīgu padarīja nevis viņa reliģiozitāte, bet gan zinātkāre, vērīgā acs un asais prāts. Fa Sjans nebija jaunu zemju vai ceļu atklājējs, bet jau atklātajās zemēs un pazīstamajos ceļos viņš novēroja un lieliski aprakstīja daudz ko jaunu.

399. g. m. ē. Fa Sjans sāka savu ceļojumu kājām pāri Centrālās Āzijas tuksnešiem un kalniem. Pārgājiens ilga vairākus mēnešus, tomēr, nokļuvis Indijā, Fa Sjans nealpūtās, bet nenogurstoši apceļoja milzīgo zemi. Viņš apmeklēja Nepālu un Benaresu, Pešavaru un Patali- putru, daudzas citas pilsētas un ciematus. Budistu mūku, protams, interesēja budisma «svētās vietas» Indijā un klosteri ar bagātu literatūru, bet viņa uzmanību saistīja arī Ašokas [45] pils grandiozās drupas un lieliskā slimnīca Pataliputrā, kur slimnieki saņēma bezmaksas uzturu un zāles. Lai gan Fa Sjans bija pārliecināts budists, viņš tomēr objektīvi atzīmē, ka daudzos Indijas novados budisms nav populārs. Objektivitāte un patiesīgums, spēja dziļi ielūkoties svešās zemes un tautas dzīvē, prasme novēroto un izzināto spilgti atveidot raksturo Fa Sjana ceļojuma aprakstu, no kura citēsim tikai nelielu izvilkumu par dzīvi lauku kopienā: «Iedzīvotāju skaits šeit [Mahja- deši ciemā Ģangas ielejā] liels un viņi dzīvo laimīgi; viņiem nav jāreģistrē savi nami, nav jāklausa ierēdņiem un jāpilda viņu pavēles; tikai tie, kuri apstrādā valsts zemi, atdod ražas daļu. Valdnieks valda, nesodot cilvēkus ar miesas vai nāves sodiem. Noziedzniekus soda tikai ar naudas sodu …»

Atpakaļceļu Fa Sjans veica pa jūru. No Tamralipti ostas (tagadējā Bengālijā) kuģis aizveda viņu uz Ceilonu, kur viņš pavadīja divus gadus. Pēc tam viņš līdz ar citiem divsimt pasažieriem iekāpa kuģī, lai atgrieztos Ķīnā. Atklātā jūrā kuģī radās sūce un, kā par nelaimi, sacēlās drausmīga vētra, kas plosījās trīspadsmit dienas. Jūrniekiem tomēr izdevās piestāt kādā salā un izlabot kuģi, kurš pēc deviņpadsmit dienu ilga brauciena sasniedza Javas salu. Tur Fa Sjans pārsēdās uz citu lielu kuģi un kopā ar divsimt pasažieriem, pārdzīvojis dažādas likstas — vētras un jūras laupītāju uzbrukumu, ūdens un pārtikas trūkumu — pēc septiņdesmit dienām 414. g. m. ē. piestāja Faņjui pilsētā. Fa Sjana ceļojuma apraksts, kurā precīzi, patiesi un saistoši stāstīts par apmeklēto zemju pilsētām un upēm, kalniem un ielejām, faunu un floru, tautu dzīvi un paražām, sīki jo sīki atzīmēti visi maršruti un attālumi, ir izcili nozīmīgs ieguldījums mūsu planētas izpētē.

Ķīniešu jūrnieki un tirgotāji, diplomāti un pilgrimi bija bieži viesi Āzijas dienvidaustrumu zemēs un salās. Vēl ciešāki, lai gan tikai paretam miermīlīgi, sakari saistīja seno Ķīnu ar plašajiem novadiem ziemeļrietumos un rietumos, kur dzīvoja kareivīgās un varenās klejotāju ciltis, it īpaši usuņi un huņņi. Šo cilšu zemēs atrasti daudzi seno ķiniešu izstrādājumi. Huņņu kapenēs arheologi atklāja zīda audumu paliekas un lakas izstrādājumus, nef- rīta izstrādājumus un metāla spoguļus ar ķīniešu hieroglifiem un citus ķīniešu amatnieku ražojumus. Kā šie priekšmeti nokļuvuši klejotāju teltīs un kapenēs?

Dažkārt tie bija dāvanas un veltes, ko Ķīnas valdnieki sūtīja klejotāju cilšu virsaišiem, lai novērstu viņu postošos iebrukumus, vai arī mesli, ko ķīnieši maksāja klejotājiem uzvarētājiem. Tā, piemēram, 198. g. pr. m. ē. Ķīnas valdnieks bija spiests līgt ar huņņiem līgumu «par mieru un radniecību» un apņēmās izmaksāt huņņu virsaišiem ik gadus 10 000 saiņu zīda, rīsu, vīnu un citas preces. Dažkārt arī ķīniešu tirgotāji ieradās šajos tālajos novados, kur tirdzniecībai paredzētajās vietās iemainīja zīdu un sāli, laku un rotas pret kažokādām, lopiem un vergiem. No huņņu un usuņu zemēm ķīniešu izstrādājumi jau starp- cilšu apmaiņas ceļā aizceļoja uz Altaja novadu, Jeņisejas krastiem un Obas apkaimi, sasniedzot pat Volgu. Lai gan šajās vietās atrasti daudzi ķiniešu izstrādājumi, tie nedod pamatu secinājumiem, ka «Padebešu valsts» tirgotāji, karavīri vai diplomāti būtu ceļojuši tik tālu uz ziemeļrietumiem.

Nav šaubu, ka ēru mijā ķīnieši labi pazina zemes ziemeļrietumos un saskare starp Ķīnu un klejotāju ciltīm bija visai dzīva, lai gan reti miermīlīga. Tieši klejotāju cilšu uzbrukumu atvairīšanai tika uzcelts Lielais Ķīnas mūris. Tomēr jau 2. gs. pr. m. ē. varenā nocietinājumu sistēma neapturēja huņņu jātnieku pulkus. Lai sekmīgāk pretotos varenajiem huņņiem, Ķīnas valdnieks U Di (140. — 87. g. pr. m. ē.) meklēja sabiedrotos kopīgai cīņai pret klejotājiem. U Di zināja, ka kaut kur tālu rietumos dzīvo juečži tauta, kas esot huņņu nesamierināma ienaid- niece, bet Ķīnā neviens nezinaja, kur īsti atrodas juečži zeme. U Di nolēma nosūtīt uz rietumiem lielu sūtniecību ar bagātām dāvanām. Sūtņu uzdevums bija atrast juečži un pierunāt viņus kopīgai karadarbībai pret huņņiem. Par sūtniecības vadītāju tika nozīmēts Čžan Cjans. Tā bija laimīga izvēle, jo Cžan Cjans bija ne vien enerģisks un pieredzējis ierēdnis, bet arī cilvēks ar dzelzs gribu un nesalaužamu izturību, apbrīnojami mērķtiecīgs un neatlaidīgs.

138. g. pr, m. ē. sūtniecība atstāja galvaspilsētu Canaņu, un sākās viena no saistošākajām odisejām ģeogrāfisko atklājumu vēsturē. Cžan Cjana ceļojuma sākums bija neveiksmīgs, jo, tikko ceļotāji nokļuva aiz Lielā Ķīnas mūra, viņus sagūstīja huņņi. Desmit gadus Cžan Cjans atradās huņņu gūstā, apprecēja huņņu sievieti, kopā ar huņņiem klejoja pa stepēm, bet ne uz mirkli neaizmirsa savu uzdevumu un visur piesardzīgi vāca ziņas par zemēm un tautām tālāk uz rietumiem, it īpaši par juečži.

128. g. pr. m. ē. Cžan Cjanam kopā ar sievu, mazo dēlu, uzticīgo pavadoni hunni Tani un vēl dažiem biedriem izdevās aizbēgt. Tomēr viņš nedomāja atgriezties Ķīnā, savu uzdevumu neveicis. Neraugoties uz briesmām atkal nokļūt huņņu gūstā, bēgļi devās gar Tjanšana kalnu dienvidu nogāzēm, šķērsoja pilnīgi nepazīstamas stepes un oāzes, kamēr sasniedza Cigu pilsētu (Isikula ezera dienvidu krastā, tagadējā Kirgīzijas PSR). Tur viņi uzzināja, ka juečži nesen cietuši smagu sakāvi no huņņiem un pārcēlušies dzīvot vēl tālāk uz rietumiem. Cžan Cjans ne mirkli nešaubījās, ka meklējumi jāturpina, un pāri augstām kalnu grēdām devās uz Davaņu (Fergānas ieleja). Pavadoņi no Davaņas aizveda Čžan Cjanu pie ilgi un neatlaidīgi meklētajiem juečži, kuri bija apmetušies uz dzīvi Zeravšanas upes ielejā (tagadējā Uzbekijas PSR).

Veselu gadu Cžan Cjans dzīvoja juečži valdnieka galmā, bet viņam neizdevās pierunāt juečži uz kopīgu cīņu pret huņņiem. 127. g. pr. m. ē. Cžan Cjans sāka ceļu mājup, izraudzīdamies pilnīgi citu — jaunu maršrutu. Tā izvēli noteica ne tik daudz bailes no huņņiem, cik vēlēšanās iepazīt jaunas, vēl neatklātas zemes. Atpakaļceļā Cžan Cjans sasniedza «Sīpolu kalnus» (Pamiru). Vērīgais ceļotājs piezīmēja, ka šie kalni ir ūdensšķirtne, no kuras vienas upes tek uz dienvidiem, citas — uz ziemeļiem. Tālākais ceļš gāja gar drausmīgo Taklamakana tuksnesi un mīklaino «klejojošo ezeru» Lobnoru, kurš ne vien maina savu vietu, bet kura ūdens ir reizēm sāļš un reizēm bez sāls. Kad Cžan Cjans gāja garām Lobnoram, tā ūdens bija sāļš, un ceļotājs ierakstīja savās piezīmēs, ka apmeklējis sāls ezeru.

Austrumos no Lobnora notika tas, no kā Cžan Cjans baidījās — viņu atkal sagūstīja huņņi. Pēc gada drosminieku saujiņai izdevās aizbēgt, bet bez zirgiem, uztura un ūdens. «Tāpēc arī medīju putnus un zvērus.» Un, izcietis badu un slāpes, pārdzīvojis un piedzīvojis vairāk par jebkuru laikabiedru, atklājis jaunas — nevienam nezināmas zemes un tautas, Cžan Cjans 126. g. pr. m. ē. atgriezās Canaņā. Galvaspilsētā viņš uzrakstīja ziņojumu par savu odiseju, kas ir viens no izcilākajiem ģeogrāfiskās literatūras šedevriem. Kāpēc?

Vispirms tāpēc, ka, veicis ap 25 000 lī (15 000 km!) garu ceļu, Cžan Cjans sasniedza Vidusāzijas stepes un tuksnešus, oāzes un upju ielejas, varenās kalnu grēdas (Tjanšanu, Pamiru un citas) un lielās upes — Amudarju un Sirdarju, kuras ietek «Rietumu jūrā» (Arāla jūrā), kā arī tāpēc, ka Cžan Cjans bija ne vien neatlaidīgs un drosmīgs ceļotājs, bet ari reti uzmanīgs un saprātīgs vērotājs, kurš pierakstīja, kāds ir klimats, augsne, augu un dzīvnieku pasaule, upes un kalni, tuksneši un auglīgas ielejas. Viņš stāstīja par pilsētām un ceļiem, tautu dzīvi un tikumiem, lauksaimniecisko un amatniecisko ražošanu, tirdzniecību, aprakstīja valsts iekārtu, karaspēka daudzumu un apbruņojumu, cietokšņu skaitu un norādīja, kādi attiecīgai valstij sabiedrotie un ienaidnieki. Nav grūti iedomāties, ar kādu sasprindzinātu interesi valdnieks U Di šķirstīja šo atskaiti un kādas domas, ieceres radās, lasot tādas rindkopas: «Davaņa [46] atrodas aptuveni 10 000 11 attālumā no Čanaņas. .. Davaņas iedzīvotāji ir zemkopji, viņi sēj rīsu un kviešus, audzē vīnogas un darina vīnu. Tur ir ap 70 lielu un mazu pilsētu, bet iedzīvotāju skaits ap 100 000. Davaņā audzē brīnišķīgus zirgus, kuri pēlu- šses no nemirstīgajiem «debess zirgiem». Tādu zirgu Ķīnā tiav. Davaņas karavīri ir lieliski jātnieki un loku šāvēji , ..

Dahjā arī dzīvo zemkopji. Tur daudz pilsētu un ciematu. Karaspēks vājš un kaujās gļēvs. Dahjas iedzīvotāji ir veikli tirgotāji. Zemē ap miljons iedzīvotāju. Dienvidaustrumos no Dahjas atrodas Šeņdu [47] . . .

Aņsi [48] iedzīvotāji nodarbojas ar zemkopību . . . Tur vairāki simti pilsētu un ciematu, jo Aņsi ir loti liela valsts . .. Tās iedzīvotāji ir rosīgi tirgotāji, kuri tirgojas ne vien ar kaimiņu zemēm, bet arī ar tālajām tautām … Viņi raksta uz pergamenta nevis no augšas uz leju, bet horizontālās līnijās. Viņiem ir sudraba monētas ar valdnieka attēlu …»

Apbrīnojamas bija Cžan Cjana spējas un prasme ievērot un izprast tālu zemju un svešu tautu īpatnības, piemēram, ka atšķirībā no ķīniešu hieroglifu rakstības pa vertikāli partieši rakstīja horizontālās līnijās. Taču valdnieku U Di visvairāk sajūsmināja ziņas par apmeklēto zemju bagātībām un ieteiķums «izplatīt «Padebešu valsts» robežas par 10 000 II».

121. — 102. g. pr. m. ē. ķīniešu karavadoņi, izmantojot Cžan Cjana ceļojumā gūto pieredzi, devās uz rietumiem, cēla cietokšņus un izvietoja garnizonus, lai apsargātu Lielo zīda ceju uz rietumiem. Ceļš šādu nosaukumu ieguvis ne bez pamata, jo tieši pa to katru gadu devās daudzas karavānas, kas veda tērauda un lakas izstrādājumus, rotas un bronzas vāzes, bet visvairāk zīda audumu. Ķīniešu tirdzniecība ar rietumiem bija tik nozīmīga, ka

to pārzināja augsts ierēdnis ar titulu — «viesu pārzinis», kura pilnvaras sniedzās lidz ķīniešu pilsētai rietumos — «Akmens tornim» (tagadējā Kašgaras pilsēta). «Akmens tornī» ķīniešu karavānas sagaidīja Vidusāzijas tirgotāji — sogdieši, horezmieši un partieši — ar savām precēm, it īpaši zirgiem, vergiem un paklājiem, kā arī ar tālās Romas amatnieku izstrādājumiem — vilnas audumiem un keramiku, pat dzintara krellēm. Senajā Romā ieveda daudz vairāk ķīniešu izstrādājumu, it īpaši zīda, nekā izveda romiešu ražojumus. Tāpēc arī Romas tirdzniecība ar Ķīnu ik gadus beidzās ar deficītu, kas sasniedza fantastisku summu — 20 miljonus romiešu ses- terciju [49] .

Tirdzniecība pa Lielo zīda ceļu deva milzīgu peļņu, bet tās lauvas tiesa tika nevis romiešiem vai ķīniešiem, bet uzņēmīgajiem vidutājiem sogdiešiem, horezmiešiem un partiešiem, kuri kontrolēja ceļa posmu Vidusāzijā. Tieši tāpēc Baņ Čao, viens no izcilākajiem senās Ķīnas karavadoņiem, 73. g. m. ē. uzsāka karagājienus rietumu virzienā un uz laiku ielauzās Vidusāzijā. Tomēr Lielā zīda ceļa rietumu gabals joprojām palika partiešu rokās. Lai nodibinātu tiešus sakarus ar romiešiem, Baņ Čao uzdeva savam vietniekam Gaņ Inam izlūkot ceļu uz bagāto un vareno Daciņas valstij— Romu. Gaņ Ins ceļoja pa Partiešu valsti, rūpīgi slēpdams sava ceļojuma īsto nolūku. Kad neatlaidīgais ķīnietis sasniedza Taočži zemi (Divupi vai Arābijas pussalu), partiešiem tomēr kļuva skaidri Gaņ Ina īstie nodomi. Labi saprazdami, ka ķīniešu un romiešu tiešā saskare var apdraudēt ne vien viņu tirgotāju intereses, bet pat Partiešu valsts pastāvēšanu, partieši neatklāja Gaņ Inam, ka Taočži, vienalga, vai tā Divupe vai Arābijas pussala, tieši saskaras ar Romas lielvalsts austrumu robežu. Partieši apzināti maldināja Gaņ Inu, teikdami, ka Daciņa sasniedzama tikai… pa jūru. Gaņ Inu tas tomēr neatturēja, un viņš devās uz «Lielo jūru» (Pērsijas jūras līci), kur vietējie jūrnieki, varas iestāžu pamācīti, sastāstīja ķīnietim- šausmu stāstus par to, cik bīstams esot ceļojums pa jūru uz Daciņu. Gaņ Ins noticēja un, neapzinādamies, ka nonācis meklētās Daciņas valsts austrumu robežas tuvumā, atgriezās Vidusāzijā. Partiešu zemē viņš bija savācis daudzas ziņas par Romas lielvalsti un savā atskaitē rakstīja: «Daciņa atrodas rietumos no ezera [50] . Tā plešas daudzus tūkstošus lī, un tajā vairāk nekā 400 pilsētu un daudz atkarīgu zemju. Pilsētu mūri būvēti no akmeņiem. Tur daudz pasta staciju, aug ciedri un citi koki… Viņi [romieši] lieto zeltu un sudrabu kā naudu, tirgojas ar Seņdu ,un Aņsi un gūst labu pejņu.» Kaut arī Gaņ Inam neizdevās nodibināt tiešus sakarus ar Romu, ķīniešu ceļotāji un diplomāti, tirgotāji un karavadoņi apguva ceļu uz rietumiem, pa kuru 166. g. m. ē. Lojaņā, toreizējā Ķīnas galvaspilsētā, ieradās «Daciņas valdnieka An Tuņa [51] sūtņi ar ziloņkaulu, degunradža ragu un bruņurupuču vairogiem».

Senās Ķīnas jūrnieki sasniedza Japānu un Taibeju, Indonēzijas salas un Indoķīnu, Indostānu un Ceilonu; senās Ķīnas ceļotāji, tirgotāji, diplomāti un karavadoņi aizsniedza pat Divupi vai Arābijas pussalu, tuvinot senās pasaules ievērojamākos kultūras centrus un sekmējot kultūru saskari un radošo mijiedarbību.

«JA SALĪDZINA ĶĪNU AR ZEMI, VAI TA NELĪDZINĀS RĪSA GRAUDAM?»

Pētnieki, it īpaši mūsdienu ķīniešu vēsturnieki, parasti aplūko vienīgi senās Ķīnas kultūras ietekmi uz apkārtējām tautām, izceļ to, ko senā Ķīna devusi šīm tautām, ko tās aizguvušas. Korejieši un japāņi pārņēma hieroglifu rakstību, bet seno ķīniešu reliģiski filozofiskās sistēmas, it īpaši konfuciānisms un daoisms, guva daudz piekritēju ne vien Japānā, bet arī citās Tālo Austrumu zemēs. No senajiem ķīniešiem Indijas, Vidusāzijas tautas un vēlāk Eiropa iemācījās ražot papīru un zīda audumus, laku un porcelānu. Varētu minēt vēl citus piemērus, ko senā Ķīna devusi cilvēces kultūrai, taču jāizvairās no vienpusīgiem, pārspīlētiem secinājumiem un jāievēro, ka senie ķīnieši arī daudz un centīgi mācījās no citām tautām un kultūrām.

No klejotāju ciltīm ķīnieši iemācījās jāt, pārņēma ērto

Seno ķīniešu ceļojumu maršruti un viņiem zināmās Zemes robežas.

jātnieku tērpu, ieročus un cīņas taktiku. Vidusāzijas oāžu iedzīvotāji iepazīstināja ķīniešus ar vīnogu audzēšanu un vīna ražošanu. Indija deva Ķīnai ne vien budismu, bet arī dziļi ietekmēja ķīniešu tēlotāju mākslu, turpretī Vidusāzijas ārsti mācīja ķīniešu mediķiem izdarīt sarežģītas operācijas. Senā Ķīna bija aktīva kultūras bagātību aizdevēja un aizguvēja, un nozīmīgajā kultūru mijiedarbībā izcila nozīme bija ķīniešu cejojumiem un ceļotājiem.

Ķīniešu ceļotāju spējas un prasme ielūkoties svešu zemju ģeogrāfiskās vides īpatnībās, izprast tālu tautu dzīves un ierašu savdabīgumu sekmēja viņu ģeogrāfisko zināšanu pakāpenisko atbrīvošanos no mitoloģiskā pasaules uzskata šaurajiem rāmjiem. Sākumā ķīnieši, tāpat kā senās Ēģiptes un Divupes iedzīvotāji, iedomājās Zemi kā četrstūrainu plakanu paplāti, kuras vidū atrodas «Padebešu valsts», un tai visapkārt koncentriskos kvadrātos izvietotas pārējās zemes. Sena teika vēsta, ka leģendārā valdnieka Juija laikā divi prātnieki izmērījuši zemi; viens gājis dienvidu — ziemeļu virzienā, otrs austrumu — rietumu virzienā, un abu rezultāti bijuši vienādi — 134 000 kilometru katrā virzienā. Jau šajā teikā vērojama seno ķiniešu tieksme papildināt mitoloģisko priekšstatu par Zemi ar konkrētiem datiem.

ŠI tendence iekļaut mitoloģiskajā priekšstatā ceļojumos gūtās pareizās zināšanas, saskaņot vispārējo priekšstatu par Zemi ar ģeogrāfiskām zināšanām jo uzskatāmi atspoguļojās kāda 4. gs. pr. m. ē. domātāja izteicienā: «Ja salīdzina Zemi ar Visumu, vai tā nelīdzinās skudru pūznim plašā laukā? Ja salīdzina Ķīnu ar Zemi, vai tā nelīdzinās rīsa graudam milzīgā noliktavā?» Nozīmīgi jaunais šajā teicienā ir pārdomas par Visumu un Zemi, Zemi un Ķinu, to savstarpējām attieksmēm, kas senajiem ēģiptiešiem un babiloniešiem pat nevarēja būt viela pārdomām, jo mitoloģiskie priekšstati bija atzīti par stabiliem un nemaldīgiem.

«Es nevaru citādi rīkoties. Meli parādās patiesības maskā, un patiesība savijas ar blēdību,» traktātā «Kritiskās apceres» rakstīja izcilais filozofs materiālists un ateists Van Cuns (1. gs. pr. m. ē.). Visuma izcelšanās, lietu un parādību esamība, mācīja Van Čuns, nav atkarīga no kāda pārdabiska, dievišķa spēka. Visums — debess, Zeme, dzīvā daba un cilvēki — ir materiāls. Ķīniešu domātājs noraidīja mācību par debesi kā augstāku dievišķu būtni un apzinīgu spēku, kas nes cilvēkiem atmaksu par viņu darbiem. «Pētījumi pārliecināja mūs, ka debess nedod laimi kā žēlastību. Zem debess maz tikumīgu, bet daudz ļaunu cilvēku. Tikumīgie cilvēki iet pa pareizo ceļu, ļaunie pārkāpj debess norādījumus. Tomēr tikumīgo cilvēku mūžs nav garāks. Kāpēc tad debess nepiešķir tikumīgajiem ilggadību līdz simt gadiem, bet ļauniem — nāvi jaunībā?» Noraidījis mitoloģiskā pasaules uzskata priekšstatus par'debesi un Zemi kā dievišķām, saprātīgām būtnēm, Van Čuns uzsvēra, ka Visums ir lodveidīgs un materiālā debess līdzinās apgrieztam kausam, kurš kopā ar Sauli riņķo ap cieto Zemi. Atsaukdamies uz ķīniešu ceļotāju, it īpaši Čžan Cjana novērojumiem, Van Čuns rakstīja: «Cilvēkam liekas, ka debess un Zeme saplūst attālumā, kas nepārsniedz desmit lī. Šis priekšstats maldīgs, jo [patiesībā] tās nesaplūst.» Vai ķīniešu filozofs materiālists atzina Zemes lodveidīgo formu? Šāds pieņēmums iespējams, lai gan nav pierādīts.

Van Čuna atzinumi par Visumu, debesi un Zemi vēl nav pilnīgi atbrīvojušies no mitoloģisko priekšstatu ietvariem. Bet izcilā ķīniešu filozofa atsauce uz ceļotāju pieredzi un cilvēku saprātu, viņa norāde uz cilvēku ikdienas pieredzes nepilnibu un tieksme pēc Visuma materiālistiskās izpratnes skaidri apliecina, ka senajā Ķīnā sāka veidoties ģeogrāfijas zinātne, kuras pamatlicēji tomēr bija senie grieķi.

«MELNSĀNU KUĢI»

Katrs no mums pazīst grieķu tautas diženos daiļdarbus — Homēra «Iliādu» un «Odiseju». Daudzi lasījuši un jūsmojuši par nemirstīgajām vārsmām, kas vēsta par asiņainām kaujām pie Trojas un drosmīgajiem braucieniem tālajās jūrās, stāsta par Ahileja dusmām un Pēnelopes uzticību, apdzied Hektora un Andromahes skaidro mīlestību, Priāma un Hekabes dziļās sāpes, sumina vīrišķību un draudzību, cildina varonību un cilvēciskumu. Lasot šos epus, rodas jautājums, vai tajos attēlotie notikumi un aprakstītās pilsētas ir iztēles radītas vai epos atspoguļojas vēsturiskā īstenība.

Atbildi uz šo jautājumu deva arheologi — vācu arheologs Šlīmans, kurš atraka «Iliādā» apdziedātās pilsētas — Troju un Mikēnas, Tirintu un Orhomenu, un angļu arheologs Evanss, kurš atklāja senās Krētas apbrīnojamo kultūru.

MĪNOJA JŪRAS KUNDZĪBA

Vidusjūras austi mu daļā atrodas lielā un kalnainā Krētas sala. Pār ielejām, kurās tek daudzi strauti un upītes, spīd siltā, bet ne svelmainā saule. Ielejās un kalnu nogāzēs labi padodas olīvas, āboli, citroni, vīnogas un vīģes, bet mežos aug būvkoki kuģiem. Jūras dzelmju bagātības aicina zvejniekus, bet netālie Grieķijas un Mazāzijas, Sī- rijas un Ēģiptes krasti vilina uzņēmīgos jūras braucējus.

Senās grieķu teikas vēsta par vareno Krētas valdnieku Mīnoju, kura kuģi valdījuši pār jūrām un salām, bet Evansa izrakumi senās Krētas galvaspilsētā Knosā un citu arheologu atradumi Gumijā, Festā un pārējās pilsētās pierādīja, ka šajā Vidusjūras salā pastāvējusi agrīnā šķiru sabiedrība, spēcīga valsts un augsti attīstīta kultūra, kas savu visaugstāko plaukumu sasniedza 18.—15. gs. pr. m. ēras.

Par seno krētiešu sabiedrisko un politisko iekārtu mēs diemžēl pagaidām maz ko zinām, jo krētiešu rakstība — t. s. «lineārais raksts A» vēl nav atšifrēts. Tomēr daudzi lietiskie pieminekļi pierāda, ka krētiešu dzīve un kultūra bija cieši saistīta ar jūru un kuģniecību. To uzskatāmi apliecina Krētas īpatnējās pilsētas, kuras atšķirībā no visām citām tā laika pilsētām nebija nocietinātas, jo tās apsargāja varenā kara flote.

Iepazīsimies ar galvaspilsētu Knosu, kuras sākums bija osta nelielas upītes grīvā. Piestājušos kuģus izvilka krastā, bet preces novietoja plašajās noliktavās. Bruģēts ceļš vai pat divi ceļi saistīja ostu ar lielu pilsētu. Tās nomalēs atradās brīvo zemnieku un amatnieku vienkāršās mītnes, bet tuvāk centram pacēlās bagāto aristokrātu greznās divstāvu un trīsstāvu akmens nu; jas ar ērtām kāpnēm un plašiem logiem, gaišām dzīvojamām istabām un greznām zālēm, mazgājamo telpu un skaistiem dārziem.

Pati lielākā un krāšņākā celtne Knosā un visā Krētā bija valdnieku pils, ko senie grieķi nosauca par «Labirintu». Šis nosaukums cēlies no vārda «labris», kas Maz- āzijas tautas kāriešu valodā nozīmē «āva, kara cirvis». Ava bija Krētas augstākā dieva simbols, un Knosās pilī bieži sastopami āvas attēli. Tāpēc arī grieķi šo celtni nosauca par «Labirintu», bet, pārsteigti par Knosās pils izmēriem, istabu un gaiteņu, zāļu un noliktavu milzīgo skaitu, turpmāk par labirintu dēvēja jebkuru plašu celtni ar daudzām ejām. Knosās pils bija plaša trīs un četru stāvu celtne ar simtiem telpu, gaismas aku un kāpņu, bet tā nebija labirints šī vārda mūsdienu izpratnē. Pils bija vienkāršs, viegli pārskatāms ansamblis ar lielisku kanalizācijas sistēmu un ūdens piegādi, daudziem baseiniem un mazgājamām istabām. Plašais centrālais pagalms un daudzās gaismas akas nodrošināja gaismas un gaisa pieplūdumu visās telpās, kuru sienas rotāja brīnišķīgas freskas.

Aristokrātu dzīvojamās mājas, «Labirints» un daudzas citas skaistas celtnes apliecina krētiešu arhitektu un celtnieku apbrīnojamo gaumi un meistarību. Lieliskie bronzas ieroči, gaumīgās rotas un krāšņie audumi pierāda arī pārējo amatnieku izcilo prasmi. Bez pārspīlējuma var teikt, ka nekad agrāk podnieka roka nebija veidojusi tādus keramikas šedevrus kā seno krētiešu vāzes, kurās

Kretas vāzes.

harmoniski apvljnota skaistā forma un lielisks gleznojums, kas, tāpat kā freskas mājās un pilīs, visbiežāk attēlo jūras dzelmju iemītniekus — zivis un jūras zvaigznes, astoņkājus un delfīnus.

Tāda sižeta izvēle tēlotājā mākslā nav nejaušība, bet atspoguļo jūras lielo nozīmi senās Krētas dzīves dažādās jomās. Jūrā vilka bagātus lomus, tā bija arī ierasts un labi zināms ceļš, pa kuru brauca, lai pārvestu bronzu un vergus, citas izejvielas un greznuma priekšmetus. Senie krētieši bija prasmīgi kuģu būvētāji, kuri būvēja laivas piekrastes zvejai un lielus kuģus ar burām un airiem, kajītēm virs klāja un tarāniem priekšgalā.

Anatolijas pussalas (tagadējā Turcija) dienvidu piekrastē amerikāņu zemūdens arheologs Finiks nesen atklāja plašu kuģu kapsētu, kur 7,5 — 36 metru dzijumā atrodas apmēram 15 kuģu paliekas. To vidū ir seno grieķu un romiešu, bizantiešu un turku kuģi; interesantākais atradums ir kuģis, kura korpuss gandrīz pilnīgi sagrauts, bet saglabājusies daļa no kravas — seno krētiešu bronzas stieņi, bronzas cirvji un vāzes, kā arī takelāžas paliekas. Sie atradumi nepārprotami liecina, ka jūras dzelmē aprakts 15. — 14. gs. pr. m. ē. krētiešu kuģis, kurš, jādomā, devies uz Kipras salu pēc vara, bet nogrimis turpceļā. Arheoloģiskie atradumi un seno ēģiptiešu uzraksti liecina, ka krētiešu kuģi visai bieži devušies uz Nilas deltu, kur ēģiptieši labprāt pirka pārvesto keramiku, sudraba un zelta rotas. Luksorā (Augšēģiptē) atrasts depozīts ar 150 (!) krētiešu sudraba vāzēm un vienu zelta trauku. Krētiešu kuģi regulāri apmeklēja Feniķijas pilsētas, kurās atrasti daudzi krētiešu izstrādājumi, bet Ugaritā pat krētiešu stilā būvētas dzīvojamās mājas, kas ļauj domāt par salas tirgotāju kvartāla pastāvēšanu senajā feniķiešu pilsētā.

Tomēr visbiežāk krētiešu kuģi brauca ziemeļu virzienā — uz Egejas jūru. Par to liecina ne vien daudzi Krētas amatnieku izstrādājumi, kas atrasti Grieķijas novados, Egejas jūras salās un Mazāzijas piekrastē, bet arī sengrieķu teika par Tēsēju. Mīnojam, varenajam Krētas valdniekam, bija pakļauta arī Atēnu pilsēta, kurai ik gadus bija jāsūta septiņi jaunekļi un septiņas jaunavas asinskārajam Minotauram — pusvērsim, puscilvēkam, kurš mita «Labirinta». Atēnieši neuzdrošinājās pretoties, jo pārāk varens bija Mīnojs, kura kuģi valdīja pār jūrām. Taču varonīgais Atēnu valdnieka dēls Tēsējs nolemj atbrīvot dzimto pilsētu no kaunpilnās atkarības un asiņainajiem mesliem. Ieradies Krētā, Tēsējs ar Mīnoja meitas — daiļās Ariadnes palīdzību atrod ceļu «Labirintā», nogalina Minotauru, iznicina krētiešu karakuģus un atbrīvo Atēnas no krētiešu virskundzības, kas patiešām pastāvējusi Vidusjūras baseina austrumos.

Tipiskie krētiešu bronzas stieņi atrasti Sicīlijā un Sar- dlnijā. Baleāru salu senie kalēji atdarināja krētiešu āvu formas, bet krētiešu keramika atrasta Dienviditālijā. Tāpēc daži fētnieki neizslēdz varbūtību, ka krētiešu kuģi aizsniedza arī Sicīlijas salu un Itālijas dienvidus. Taču sengrieķu vēsturnieki, runādami par Mīnoja jūras kundzību, vienprātīgi atzīmēja, ka tā aptvērusi vienīgi Egejas jūras baseinu. To pasvītroja Tūkīdids (5. gs. pr. m. ē.), rakstīdams, ka «Mīnojs agrāk par citiem… uzbūvēja lielu floti un valdīja pār Hellēņu [52] jūras lielāko daļu» līdz pat 15. gs. pr. m. ē., kad Krētā iebruka sengrieķu cilts — ahajiešu karadraudzes un pakļāva to savai varai.

ODISEJS UN ARGONAUTI

Balkānu pussalas dienvidu daļas — senās Grieķijas ģeogrāfisko vidi veido divi komponenti: kalni un jūra. «Kalni,» raksta sengrieķu kultūras pētnieks Bonārs, «saskaldīja senos grieķus, turpretī jūra viņus apvienoja.» Neskaitāmas kalnu grēdas patiešām sadala visu Grieķiju noslēgtās, savā starpā maz saistītās ielejās, kuras pa lielākai daļai paveras tikai uz jūras pusi. Zemes kalnainais reljefs apgrūtināja sauszemes satiksmi, bet izrobotā piekraste ar daudziem līčiem, ar salām un saliņām piebārstītā Egejas jūra aicināt aicināja izmantot ūdens ceļus.

Daba nav apveltījusi Grieķiju ar bagātībām, un, kā rakstīja Hērodots, «nabadzība — tās miesīgā māsa». Tās akmeņainajā augsnē labi padodas vīnogas un olīvas, bet slikti aug labība. Egejas jūras salās atrodams marmors un Atikā — sudrabs, bet nepietiek labības un lopkopības produktu, nav vara, alvas un dzelzs, trūkst koku un vilnas. Visu to varēja piegādāt pa jūru, un ahajieši, kuri 3, g. t. beigās pr. m. ē. iebruka Grieķijā, ātri kļuva par drosmīgiem un uzņēmīgiem jūrniekiem. Peloponēsas pussalas ziemeļaustrumos, 273 metrus augsta kalna virsotnē, atradās senu celtņu drupas. Tur Slīmans 1876. gadā uzsāka savus veiksmīgos izrakumus. Viņš atsedza no milzīgiem akmens bluķiem būvēto nocietinājumu sienu un slavenos «Lauvu vārtus», atraka milzīgo jumolu kapeni un klintīs izcirstās šahtu kapenes. Tajās arheologs atklāja pasakainas bagātības: desmitiem zelta diadēmu un zelta vāžu, simtiem zelta plāksnīšu un lielus bronzas katlus, pilnus ar apaļām zelta plāksnītēm, zobenus un dunčus ar zelta spaliem, zelta jostas un sprādzes, zelta maskas un tempļa modeli no zelta. Atrastās bagātības apstiprināja Homēra jūsmīgo apzīmējumu šim cietoksnim — «Mikēnas, pilnas ar zeltu», pierādīja «Iliādā» apdziedāto Mikēnu valdnieku varenību 17.—13. gs. pr. m. ēras.

Šajos gadsimtos Mikēnu valdnieki apvienoja ap sevi citas ahajiešu valstiņas, to skaitā arī Pilu Peloponēsas rietumu piekrastē, kur 1939. gadā arheologi atraka ne vien greznu pili, bet atrada arī plašu arhīvu ar 900 māla plāksnītēm, ko klāja nepazīstama rakstība. Daudzi pētnieki mēģināja atšifrēt šo «lineāro rakstu B», bet panākumus guva angļu zinātnieks Ventriss, kurš sadarbībā ar Čadviku 1953. gadā atšifrēja noslēpumaino rakstu. Tas bija ļoti nozīmīgs sasniegums, un tagad pētnieku rīcībā ir ne vien daudzi lietiskie avoti, bet arī rakstīti dokumenti, kuri ļauj ielūkoties ahajiešu dzīvē un sabiedrībā, domās un atzinumos.

Pilas arhīva plāksnītēs bieži minēti kvieši un mieži, vīģes un olīvas, retāk vīnogas. Turēja aitas un kazas, cūkas un liellopus, bet zirgi minēti tikai divās plāksnītēs, un tie bija tik dārgi, ka kāds Kereteu par zirgu saņēma zemes gabalu, kas deva 300 mērus labības. Vairums zemkopju, kā pierādīja padomju vēsturnieks Lurjē, bija brīvi cilvēki, kuri paši apstrādāja savus zemes gabalus. Plāksnītēs diemžēl nav ziņu par šo zemes gabalu lielumu. Ir tikai norādes, cik mēru labības ievāca no attiecīgā zemes gabala. Ja zinātu šo mēru lielumu, varētu aprēķināt arī zemes platību, bet mēs to nezinām, tāpēc jāsamierinās ar secinājumu, ka zemnieka zeme deva caurmērā 50—60 mēru labības, turpretī dižciltīgo zemes — 250—300 mēru. Pilas valdnieks, kura tituls bija vanaka, no savas zemes ievāca pat 1800 mēru labības. Šie sausie dati lieliski saskan ar lietisko avotu liecībām par mantas nevienlīdzību ahajiešu sabiedrībā, kurā pastāvēja arī verdzība.

Divās Pilas arhīva plāksnīšu grupās uzskaitītas 635 pieaugušas verdzenes, 376 verdzenes — meitenes un 360 vergi — zēni. Verdzenes ieguva karagājienos, un tās visbiežāk sauca nevis vārdā, bet pēc tās vietas, no kuras viņas cēlušās, piemēram, Lemniete, Knidiete utt. Verdzeņu lielākā daļa strādāja vanakas pilī, viņa tīrumos, dārzos

Ahajiešu kuģi.

un darbnīcās, kur mala graudus un sukāja vilnu, pulēja bronzu un šuva drēbes. Vanakas pils darbnīcās strādāja arī brīvie amatnieki. Plāksnītēs minētas pāri par trīsdesmit amatniecības nozares un specialitātes: akmeņkaļi, namdari, galdnieki, «stopu meistari», kalēji, podnieki, ādmiņi, zeltkaļi, audēji, maiznieki un daudzi citi. Amatnieki, it īpaši kalēji, bija visai cienījami ļaudis, tomēr pils darbnīcās viņu darbu sīki uzskaitīja, un plāksnītēs lasām: «Neieradās 1 akmeņkalis, 1 pavārs, 1 vērpēja un 1 ārsts; strādāja 10 cilvēki, 4 darbā neieradās.»

Aristokrātu un vanakas lauki un dārzi deva lielāku ražu, nekā to īpašnieki spēja patērēt, vanakas darbnīcās izgatavoja vairāk zelta un sudraba kausu, greznu ieroču ^ un brīnišķīgu vāžu, nekā bija vajadzīgs valdniekam. Pilsētiņās aiz Mikēnu un Pilas cietokšņu mūriem dzīvoja uzņēmīgi tirgotāji, kuri šīs preces iemainīja pret ahajie- šiem vajadzīgajām izejvielām, vergiem un citām mantām. 1950. gadā arheologi atrada Mikēnu tirgotāja namā 500 lielus traukus, pitosus vīnam, bet kaimiņu nama pagrabā stāvēja 30 lieli (1,2 metrus augsti) trauki ar olīvu eļļu, un blakus telpā atrastas 37 māla plāksnītes, kas liecina,, ka ahajiešu tirgotāji prata lasīt un varbūt pat rakstīt. Sie bagātie tirgotāji bija visai uzņēmīgi ļaudis, kuri veica tālus braucienus, it īpaši pa jūru.

Mīla plāksnītēs minēti laivu būvētāji, buru šuvēji un airētāji, bet daudzi attēli uz vāzēm un kausiem iepazīstina mūs ar ātrajiem ahajiešu kuģiem, kuru gleznainu ap- iākstu atrodam Homēra «Odisejā»:

Melnsānu kuģi vispirms tie vilka uz dzelmjaino jūru, Izlika mastkoku iekšā un buras šai melnsānu kuģi. Rūpīgi piesēja irkļus ar vēršādas siksnām pie duļļiem, Salika visu pēc kārtas un uzvilka mirdzošās buras.

Kurp devās ahajiešu kuģi? Vispirms ielūkosimies arheoloģisko materiālu liecībās. Ahajiešu izstrādājumi lielā daudzumā atrasti Mazāzijā un Sirijā, Ēģiptē un Kiprā, Sicīlijā un Sardīnijā, Apenīnu pussalā un Pireneju pussalas austrumos. Nav šaubu, ka ahajiešu kuģi brauca ne vien pa Vidusjūras austrumu, bet arī rietumu daļu. Vai to pašu neapliecina vēstījums par Odiseja klejojumiem?

.. . Drupās guļ varenā Troja, un uzvarētāji ahajieši ar bagātu laupījumu pošas mājup. Sakāpj kuģos arī Odiseja karadraudze, lai atgrieztos tālajā Itakas salā Jonijas jūrā [53] . ceļā Odiseja karadraudze uzbrūk un izlaupa Is- maras pilsētu kikonu zemē, un saniknotie kikonieši nogalina daudzus Odiseja biedrus. Atlikušie sasēžas kuģos un, ceļavēju dzīti, nonāk lotosu ēdāju zemē, kur iedzīvotāji uzņem viņus ļoti viesmīlīgi un pacienā ar «medaino lotosu», kuru iebaudījis cilvēks «negrib ne atpakaļ ziņot, ne atgriezties mājās». Tāpēc Odisejs pavēl steidzīgi pacelt buras un turpināt ceļu, k.;s aizved kuģus uz vien- acaino milžu — kiklopu zemi.

Kiklopi nedēsta kokus ar rokam un tīrumus near; Sēklu tur nekaisa zemē, bez aršanas zeme dod visu — Dzeltenos miežus un kviešus, bet vīnāju stīgas dod viņiem Briedušos ķekaros vīnu, un Zevtēva lietus to vairo… Nav tur ne kopēju apspriežu viņiem, ne likumu kādu … Nepazīst kiklopi lepnie vēl šodien pat sārtvaigu kuģus. Nav jau šai zemē vel meistaru tādu, kas skaistklāju kuģus Mācētu rūpīgi celt, ar kuriem tie varētu doties Svešajās zemēs pie cilvēku mītnēm, jo bieži vien ļaudis Pazīst cits citu, kad dodas ar kuģiem pa bangaino jūru, —

stāsta Odisejs par kiklopiem, no kuriem bija spiests aizbēgt, kad ar viltību izdūra Polifēmam vienīgo aci. Ceļotāji bez kļūmēm un piedzīvojumiem nonāk salā, kur dzīvo Aiols, ko Zevs bija iecēlis «par valdnieku vējiem». Aiols Odisejam dod līdzi lielu vēršādas maisu, kurā ieslēgti visi brāzmainie vēji un trakulīgie viesuļi. Pūš tikai lēnīgais Zefīrs [54] , un tā dzīti Odiseja kuģi tuvojas Itakai.

Tad notiek nelaime — skaudīgie un aizdomīgie Odiseja biedri nolemj, ka lielajā ādas maisā paslēptas bagātības. Viņi atraisa to un izlaiž aukainos vējus, kas aizdzen Odiseja kuģus uz cilvēkēdāju milžu — laistrigonu zemi. Lais- trigoni nogremdē Odiseja vienpadsmit kuģus ar visu apkalpi, bet vienīgais atlikušais kuģis pēc ilgiem klejojumiem piestāj Aiajas salā. Tur valda burve Kirke, kura pārvērš cilvēkus par dzīvniekiem. Tāds liktenis sagaida arī Odiseja ceļabiedrus, ko Kirke pārvērš par cūkām. Ar dieva Hermeja palīdzību Odisejam izdodas izglābt savus draugus, un gadu viņi pavada Kirkes greznajā pilī. Burve paziņo Odisejam, ka pirms atgriešanās Itakā viņam jāapmeklē mirušo valstība Aīda.

Odisejs un viņa draugi paceļ buras.

Veselu dienu ar vēlīgu vēju mums pildījās buras; Saule jau devās uz rietu, un tumsa drīz apklāja ce|us. Beidzot mēs pārbraucām pāri pār dzijā Okeāna straunli — Kimmeru vīri tur dzīvo, un pilsēta viņiem tur celta. Mūžam tur migla un nakts, un mūžam tur mākoņi tumši, Mirdzošā Hēlija [55] seja ne reizes tiem neatspīd gaiši.

Kimmeru zemē atrodas ieeja mirušo valstībā, kur Odisejs sastop savus kritušos draugus — Ahileju, Ajantu un citus, bet gaišreģis Teiresijs atklāj viņam tālāko likteni un likstas.

Kad Odisejs atgriežas Aiajas salā, Kirke viņam izstāsta, kādas briesmas viņu gaida ceļā. Būs jāpeld garām Sirēnu salai, kur sirēnas — lieli putni ar sieviešu galvām.

Mirstīgo katru tās apbur, kas tuvojas viņām ar kuģi, Vīru, kas, nejuzdama viltu, nāk klausīties sirēnu dziesmas, Nesastop pārnākam vairs ne sieva, ne bērniņi mazie.

Ja Odisejam palaimesies tikt garam Sirēnu salai, tad jāšķērso jūras šaurums, kur

Kuģi, kas nāca pie klintīm, ar jūrniekiem aizgāja bojā, Vienīgi salauztus kuģus un nedzīvas jūrnieku miesas Postīgās viesuļu vētras un orkans straujais tur dzenā.

Gar jūras šauruma abiem krastiem paceļas stāvas klintis. Tajās mājo briesmones Skilla un Haribda.

Skilla šeit glūnēja augšā, tur gaidīja Haribda ļaunā, Rīdama ūdeni sāļo no jūras ar milzīgu spēku, Bet, kad tā izvēma viļņus, tad itin kā katlā uz uguns Vārījās jūra visapkārt ar milzīgu troksni…

Odisejam izdodas laimīgi pārvarēt šos šķēršjus, un viņa kuģis tuvojas Hēlija salai Trīnakrijai. Gan Teiresijs, gan Kirke brīdināja nepiestāt šai salā, kur ganās saules dieva svētie vērši. Bet nogurušie un izsalkušie ceļotāji pierunā Odiseju piestāt salā, kur viņi nogalina dažus no Hēlija vēršiem. Saniknotais Zevs uzsūta drausmīgu vētru un negaisu, nogrimst kuģis ar Odiseja ceļabiedriem, bet viņu viļņi izmet Ogigijas salā, kur dzīvo daiļā nimfa Kalipso.

Nimfa iemīl varoni un neļauj viņam atstāt šo salu. Taču Odisejs nespēj aizmirst savu Itaku un uzticīgo Pēnelopi. Beidzot dievi iežēlojas par varoni un atļauj atstāt Ogigijas salu. Odisejs būvē plostu, ar kuru sasniedz laimīgo Sherijas salu, kur dzīvo faiāki un valda taisnīgais Alki- nojs. Alkinoja greznajā pilī

Sienas viscauri bij mirdzoša vara pa labi un kreisi, Sākot no sliekšņa, bet augšā visapkārt bij zilgana dzega. Ieeju brīnišķā namā šeit aizslēdza zeltainas durvis. Sudraba aplodas pieslietas bija pie varainā sliekšņa, Sudraba palodas virsū, bet veramais gredzens no zelta, Abējās pusēs pie durvīm vēl zelta un sudraba suņi.

Visapkārt pilij izplešas košs augļu dārzs un plašs vīnogulājs, ko dzirdina dziļa aka. Faiāki ir slaveni jūras braucēji, un

Faiāku kuģiem nekad uz jūras nav vajadzīgs stūmieks. Nav pat tiem stūres nevienam kā pārējo mirstīgo kuģiem. Paši no sevis tie zina jau jūrnieku prātu un domas, Paši tie pilsētas atrod un mirstīgo tirumus treknos.

Ar šādu brīnumainu kuģi Odisejs beidzot nokļūst Itakas salā…

Padomju pētnieks Feldhūns pamatoti norāda, ka Odiseja klejojumu epizodēs atspoguļojas dažādu tautu folklorā izplatītie motīvi par cilvēku, kurš, iebaudījis zināmu ēdienu, aizmirst savu pagātni (epizodē par Odiseju lotosu ēdāju zemē), par burvi, kas pārvērš cilvēkus par dzīvniekiem (epizodē par Kirki), un daudzi citi. Odiseja klejojumu aprakstā, bez šaubām, daudz mītu un pasaku elementu, bet vai tas nozīmē, ka taisnība Eratostena zobgalīgi ironiskajam izteicienam, ka Odiseja ceļojuma maršrutu varēs noteikt tikai tad, kad būs zināms seglinieks, kurš vēju valdniekam Aiolam uzšuvis ādas maisu vējiem? Pirms apmēram simts gadiem nevienam prātā neienāktu doma meklēt Odiseja klejojumu aprakstā kaut kādu vēsturiskās realitātes atspoguļojumu. Un tagad atraktas Homēra apdziedātās Trojas un Mikēnu, Pilas un Knosās pilsētas! Tāpēc arī jautājums par iztēli un īstenību Odiseja ceļojumu aprakstā neizklausās tik fantastisks.

Troja — kikonu zeme — lotosu ēdāju zeme — kiklopu zeme — Aiola sala — laistrigonu zeme — Aiajas sala — kimmeru zeme — Sirēnu sala — Skillas un Haribdas pasargātais jūras šaurums — Trīnakrijas sala — Ogigijas sala — Sherijas sala — Itaka tāds ir Odiseja klejojumu maršruts. Aplūkojot šo maršrutu un tā aprakstu «Odisejā», jāievēro divi momenti. Pirmkārt, senie grieķi mēdza identificēt un lokalizēt daudzas «Odisejā» minētās vietas: kikoni bija trāķiešu cilts Balkānu pussalas ziemeļaustrumos, Trīnakriju uzskatīja par Sicīlijas salu, jūras šaurumu ar Skillu un Haribdu identificēja ar Mesīnas jūras šaurumu, bet Sherijas salu — ar Kerkīras (tagadējā Korfu) salu. Otrkārt, lasot «Odisejas» daiļskanīgās vārsmas par jūru, vētrām un negaisiem, rodas iespaids, ka dzejnieka uzburtās jūras ainavas sakņojas jūrnieku patiesi piedzīvotajā un pārdzīvotajā. Ja nu pēc šiem un līdzīgiem vērojumiem mēģinātu noteikt Odiseja klejojumu maršrutu?

Nesen divi vācu pētnieki — brāļi Volfi publicēja grāmatu ar nosaukumu «Odiseja ceļš». Pētnieki mēģina noteikt epā aprakstīto vēju un jūras straumju virzienus un stiprumu, aprēķināt Odiseja kuģa ātrumu un attālumus starp epā minētajām vietām. Gūtos rezultātus brāļi Volfi apkopo shēmās, ko salīdzina ar mūsdienu datiem par vēss jiem un straumēm Vidusjūrā, bet «Odisejā» minētās vietas iezīmē kartē, ko salīdzina ar Vidusjūras karti. Rezultāti bija pārsteidzoši: izrādās, lotosu ēdāju zeme varbūt ir Džerbas sala Ziemeļāfrikas piekrastē un kiklopu zeme atrodas Tunisijas klinšainajā krastā, vētru valdnieka Aiola sala ir Maltas sala un laistrigonu zeme atrodas Sicīlijas rietumos, bet kimmeru zeme jālokalizē Palermo pilsētas apkaimē. Abi pētnieki uzskata, ka «Odiseja» ir reāla varoņa reāla brauciena dienasgrāmata! Šāds secinājums, protams, ir pārspīlēts un nepamatots, bet nevar noliegt, ka «Odisejā» līdzās mītu un pasaku motīviem atspoguļojas arī ahajiešu jūrnieku pieredze par ceļojumiem Vidusjūras centrālajā daļā.

Kāpēc tieši ahajiešu, nevis vēlāko gadsimtu jūrnieku pieredze? Iekams atbild uz šo jautājumu, iepazīsimies ar teiku par argonautiem, ko vispilnīgāk atstāstījis 3. gs. pr. m. ē. dzejnieks Rodas Apolonijs poēmā «Argonautika». Izpēti apgrūtina tas, ka senā teika saglabājusies daudz vēlākajā apdarē, jo Apolonijs poēmā iestrādāja arī sava laikmeta idejas un atziņas. Tomēr nav šaubu, ka poēmas pamatā ir ļoti sena varoņteika, kuru pazina jau «Odise- jas» autors, jo, stāstīdams par Skillu un Haribdu, viņš saka, ka

Vienīgais pagāja garām no nirstošiem daudzairu kuģiem

Argo, ko slavē it visi…

. . . Senajā Orhomēnā reiz valdīja Atarnants. Viņam bija dēls Frikss un meita Hella. Ļaunā pamāte Ino pierunāja Atamantu upurēt Friksu dieviem, bet bērnu māte — mākoņu dieve Netela atsūtīja zelta aunu, kurš aiznesa Friksu uz tālo Kolhīdu. Tur valdīja burvis Ajēts, kurš zelta'aunu upurēja Zevam, bet zelta aunādu drausmīga pūķa apsardzē izlika kara dieva Arēja svētajā birzē.

Apritēja gadi. Atamanta atvase Jāsons nolemj atgūt zelta aunādu. Viņš pulcina ap sevi izslavētos varoņus — Hēraklu un Tēsēju, Kastoru un Polideiku, Orfeju, Tela- monu un citus, bet Jolkas pilsētā Tesālijā izcilais kuģu būvētājs Args uzbūvē kuģi «Argo», kurš līdzīgi kaijai traucas pa jūras viļņiem.

Argonautu pirmā pietura ceļā ir Lemnas sala. Skaistās lemnietes, kuras nesen apkāvušas savus vīrus, lūdz varoņus palikt salā. Hērakls atgādina draugiem ceļojuma

Argonauti un viņu kuģis «Argo».

mērķi, un «Argo» turpina savu braucienu. Propontidā (tagadējā Marmora jūrā) dzīvojošie milži mēģina apturēt argonautus un nogremdēt «Argo», bet Hērakla bultas pieveic milžus. Trāķijas piekrastē argonauti padzen drausmīgās viesuļu dieves — harpijas, bet priekšā vēl Simplegādu klintis, kas sargā ieeju Viesmīlīgajā jūrā (tagadējā Melnā jūra). Simplegādu klintis te atveras, te atkal saslēdzas, un jūra šai vietā mutuļo kā ūdens katlā virs ugunskura. Tomēr «Argo» izdodas izsprukt cauri baismīgajām klintīm, un argonautiem paveras Viesmīlīgās jūras plašumi. Pie Aretiādu salām drosminiekiem uzbrūk stimfalīdas —

Krētiešu un ahajiešu ceļojumi un viņiem zināmās Zemes robežas.

putni, kuru vara spalvas asas kā bultas. Ar milzīgām pūlēm argonautiem izdodas padzīt stimfalīdas, un pēc dažām dienām «Argo» sasniedz Tasas upes (tagadējās Rioni upes) grīvu, kur atrodas Ajēta galvaspilsēta Kolhīda.

Varenais burvis nedomā atdot prasīto Jāsonam, un tas ar Ajēta meitas Mēdejas palīdzību pieveic pūķi un nozog zelta aunādu. Putna ātrumā «Argo» aizved varoņus atklātā jūrā. Trīs dienas argonauti brauc pa Viesmīlīgo jūru, kamēr sasniedz Istras upes (tagadējās Donavas) grīvu. Tur viņus jau gaida kolhīdiešu flote, lai atņemtu zelta aunādu. Argonauti pieveic kolhīdiešus un ilgi brauc augšup pa Istras upi, kamēr sasniedz pieteku, pa kuru nokļūst Jonijas jūrā. Šeit viņus pārsteidz drausmīgs viesulis, kas aizdzen «Argo» tālu uz ziemeļiem. Pa Eridanas upi (tagadējā Po upe Itālijā) un Rodanas upi (tagadējā Ronas upe Francijā) argonauti nokļūst Tirēnu jūrā un no turienes pēc jauniem piedzīvojumiem atgriežas dzimtajā Jolkā…

Teikā par argonautiem salīdzinājumā ar Odiseja ceļojumu aprakstu ir vēl vairāk mitoloģisku un fantastisku elementu. Līdz ar to pārsteidz pareizais un īstenībai atbilstošais argonautu brauciena maršruts uz Kolhīdu. Viņu maršruts: Lemnas sala — Marmora jūra — Melnā jūra —

Rioni upes grīva, bija tas, pa kuru grieķu jūrnieki pēc 6. gs. pr. m. ē. brauca uz Melnās jūras austrumu piekrasti. Reizē ar to mēs esam atgriezušies pie jautājuma: kāda laikmeta jūrnieku pieredze atspoguļojas «Odisejā» un teikā par argonautiem? Arheologi atrod ahajiešu izstrādājumus ne vien Vidusjūras centrālajā daļā, bet arī Melnās jūras dienvidu un austrumu piekrastē. Literatūras pētnieki norāda uz teikas galveno varoņu negrieķiskām iezīmēm, it īpaši Mēdejas tēlā. Kā redzēsim vēlāk, gadsimtos pēc ahajiešu valstu un kultūras sabrukuma grieķu ceļojumi gandrīz pilnīgi apsīka un atjaunojās tikai pēc 8. gs. pr. m. ēras. Atjaunodami braucienus pa jūru, grieķi nemeklēja ceļus Vidusjūrā un Melnajā jūrā, kas būtu dabiski, ja viņiem šajos virzienos nebūtu priekšteču. Lielās kolonizācijas laikā grieķi tūdaļ bez kādas meklēšanas devās pa šo jūru tālēm tāpēc, ka zināja savu priekšteču — ahajiešu jūrnieku pieredzi. Avotos par grieķu ceļojumiem 8. gs. pr. m. ē. neizskan jaunatklājēju prieks un izbrīns, kas tik raksturīgi «Odisejai» un teikai par argonautiem. Lielās kolonizācijas laikā ceļojumi pa Vidusjūru un Melno jūru tika uztverti kā kaut kas parasts un ikdienišķs. Jāpievienojas tiem pētniekiem, kuri atzīst, ka «Odisejā» un teikā par argonautiem atspoguļojas ahajiešu jūrnieku pieredzei, viņu atklājumi un piedzīvojumi braucienos pa Vidusjūru un Melno jūru.

Argonautu brauciena maršruts uz Kolhīdu ir saprotams, bet neizpratni un izbrīnu izraisa «Argo» atpakaļceļa maršruts: Rioni upe — Melnā jūra — Donava — Adri- jas jūra — Po upe un Ronas upe — Tirēnu jūra — Sicīlija — Ziemeļāfrikas piekraste — Krēta — Egejas jūra. Sevišķi nesaprotama ir šī maršruta pirmā daļa, un padomju pētnieks Jeļņickis uzsver, ka tajā atspoguļojas seno grieķu visai miglainie priekšstati par Eiropu ziemeļos no Vidusjūras līdz pat 3. gs. pr. m. ē., kad darbojās Rodas Apolonijs.

VAI HOMĒRS BIJA ĢEOGRĀFIJAS ZINĀTNES PAMATLICĒJS?

«Vispirms es pateikšu, ka mums un mūsu priekštečiem … bija taisnība, uzskatot Homēru par ģeogrāfijas zinātnes pamatlicēju. Taču Homērs pārspēja visus seno laiku un mūsdienu cilvēkus ne vien ar savu poēzijas iz-

T 99 cilību, bet, es domāju, arī ar sabiedriskās dzīves apstākļu izpratni. Tieši tāpēc viņš aprakstīja ne vien notikumus, bet… centās arī iepazīstināt ar atsevišķu zemju un visas pasaules, sauszemes un jūras ģeogrāfiju,» rakstīja ģeogrāfs Strabons. Sājos jūsmīgajos vārdos izskan grieķu dziļā pietāte pret Homēra epiem, ko katrs grieķis zināja kopš bērnības. Te atspoguļojās senajā Grieķijā dziļi iesakņojusies pārliecība, ka Homēra epi ir visas gudrības iemiesojums, neizsmeļams avots visām mākslām un zinātnēm, to skaitā arī ģeogrāfijai.

Antīkā pasaule nešaubījās, ka aklais ceļojošais dziesminieks Homērs, kurš dzīvojis neilgi pēc Trojas kara, bijis abu epu autors. Jau tālajā senatnē septiņas pilsētas strīdējās par to, kurai pieder gods būt par Homēra dzimteni, bet skeptiskie hellēnisma laikmeta zinātnieki norādīja uz daudzajām pretrunām epu saturā, valodā un idejās. Tieši šīs pretrunas, nesaskaņotība un pieņēmums, ka epu rašanās laikā grieķi nav pazinuši rakstību, bet mutvārdu jaunrades ceļā tik plaši daiļdarbi nav varējuši rasties, pamudināja vācu filologu Volfu 1795. gadā izvirzīt hipotēzi, ka «Iliāda» un «Odiseja» ir nevis viena autora sacerēti, bet tautas daiļrades rezultāts, ko Homērs tikai apkopojis. Turpinot un padziļinot Volfa domas, daudzi pētnieki analītiķi atzīst, ka abi epi ir tautas kolektīvās daiļrades augļi, kas gadsimtu gaitā paplašināti un pilnveidoti. Pretstatā analītiķiem citi pētnieki — unitāriji atsaucas uz epu sižetisko vienotību un kompozicionālo viengabalainību un aizstāv domu, ka «Iliādu» un «Odiseju» radījuši viens vai divi ģeniāli dzejnieki. Liela daļa mūsdienu pētnieku atzīst, ka «Iliāda» sacerēta 9. gs, otrajā pusē pr. m. ē. vai 8. gs. pašā sākumā pr. m. ē. un «Odiseja» radīta dažus desmitus gadu vēlāk. Viens vai divi dzejnieki nevis vienkārši apkopoja gadsimtos radušos mītus par Trojas karu un Odiseja klejojumiem, bet, pamatojoties uz tiem un izmantojot tajos ietverto materiālu, radīja nemirstīgos epus.

Tieši tāpēc abos epos atspoguļoti dažādi sehās Grieķijas vēstures posmi. Daudzās dziesmās un vārsmās skan atmiņas par tālo un spilgto ahajiešu laikmetu (17.—13. gs. pr. m. ē.), par ahajiešu varenajiem cietokšņiem un greznajām pilīm, amatnieku izcilo meistarību un jūrnieku apbrīnojamo drosmi, Trojas kara notikumiem. Drīz pēc Trojas kara (13.—12. gs. pr. m. ē.) Grieķijā iebruka

Balkānu pussalas ziemeļos dzīvojošā sengrieķu cilšu grupa •—dorieši. Primitīvie doriešu zemkopji un lopkopji, kuri dzīvoja dzimtās un nepazina rakstību, toties prata gatavot dzelzs ieročus, pieveica ar bronzas ieročiem apbruņotos ahajiešus. Senās Grieķijas vēsturē iestājās laikmets (11.—9. gs. pr. m. ē.), ko raksturoja regress daudzās dzīves jomās — panīka amatniecība un tirdzniecība, aha- jiešu šķiru sabiedrību nomainīja dzimtas kopiena tās sairuma stadijā, tika aizmirsta prasme rakstīt un braukt pa jūru. Tieši šis laikmets visplašāk atspoguļojas «Iliādā» un «Odisejā», tāpēc to arī mēdz dēvēt par Homēra laikmetu, kura beigās tika radīti abi epi. Nākamajos gadsimtos epi atkārtoti tika rediģēti, vietām papildināti, iekams 6. gs. pr. m. ē. Atēnās tos pierakstīja.

Skatot zemi Homēra acīm, mēs iepazīsimies ar 11.— 9. gs. pr. m. ē. Grieķijas iedzīvotāju priekšstatiem par mūsu planētu. Tomēr šo priekšstatu kodols radās tieši ahajiešu laikā, kad jūrnieki devās tālos ceļojumos un cilvēki interesējās par apkārtējo pasauli. Pašā Homēra laikmetā, jādomā, šie priekšstati nepilnveidojās, varbūt pat kļuva primitīvāki, jo 11.—9. gs. pr. m. ē. grieķi ne tikvien kā neceļoja, bet pat ļoti maz interesējās, kas notiek ārpus dzimtas robežām.

Homērs — saglabāsim šo vārdu nepazīstamajam vai nepazīstamajiem «lliādas» un «Odisejas» autoram vai autoriem — bija pārliecināts, ka Zeme ir plakans disks, ko no visām pusēm apskalo okeāna ūdeņi, no kuriem rītos paceļas saule un kuros tā vakaros iegrimst. Zeme ir sala Pasaules okeānā, un šīs salas centrā atrodas iegarenā Vidusjūra, kuras rietumu nostūrī paceļas «Hērakla stabi» un svētlaimīgie «Elīsija lauki»:

Aizvedīs mūžīgie dievi Elīsija klajumā tevi,

Zemes vistālākā malā, kur gaišmatis Radamants mājo:

Mirstīgiem ļaudīm pēc nāves tur nolemta laimīga dzīve.

Nav tur ne sniegainās vētras, ne ledainās ziemas, ne lietus,

Tikai tur Okeāns dziļais jo tīkamo Zefīra elpu

Nerimstas raidīt pret krastu un veldzināt mirstīgo sirdis.

Zemes dienvidos, t. i., Vidusjūras dienvidu piekrastē, dzīvo etiopi, par kuriem dzejnieks saka:

Tobrīd Poseidons [56] bija jo tālu pie aitiopiešiem,

Divrup tie mierīgi dzīvo pie pašas pasaules malas —

Vieni, kur saule lec rītos, bet otri, kur vakaros noriet.

Zemes austrumos, pēc Homēra domām, dzīvo feniķieši un sīrieši, Mazāzijas kārieši un līkieši, bet ziemeļos Zemes robežas it Propontida un «Viesmīlīgā jūra», t. i., Melnās jūras dienvidu piekraste.

Mūžam tur migla un nakts, un mūžam tur mākoņi tumši,

Mirdzošā Hēlija seja ne reizes tiem neatspīd gaiši…

Mūžam šeit drausmīgā nakts pār nabaga mirstīgiem valda.

«Tagad pateikts pietiekami daudz, lai pierādītu, ka Homērs bija pirmais ģeogrāfs,» secināja Strabons. Mēs ne- hūsim tik jūsmīgi Homēra cienītāji, jo iepriekš teiktais liecina, ka epos paustajiem priekšstatiem par Zemi pamatā bija šaurais mitoloģiskais pasaules uzskats. Tomēr Homēra domas par Zemi atšķīrās no senās Ēģiptes un Divupes iedzīvotāju uzskatiem. Lai gan Homēra, tāpat kā seno ēģiptiešu un babiloniešu priekšstati par Zemi sakņojās mitoloģiskajā pasaules uzskatā, epos spēcīgāk ieskanas pareizas zināšanas par atsevišķām zemēm, kas bija gūtas braucienu un ceļojumu laikā. Taču Homēra zīmētās Zemes robežas atbilst ahajiešu atklāto un izzināto zemju robežām Vidusjūras un Melnās jūras baseinā. Šī īpatnība Homēra priekšstatos par Zemi ļāva zināmā mērā too izmantot, nevis noliegt, kad jaunos vēsturiskos apstākļos un jaunā cilvēku domas attīstības līmenī ģeogrāfiskās zināšanas pakāpeniski veidojās par ģeogrāfijas zinātni.

ĢEOGRĀFIJA TOP PAR ZINĀTNI

Visās iepriekšējās nodaļās mēs lietojām jēdzienu «ģeogrāfiskās zināšanas», bet turpmāk runāsim par «ģeogrāfijas zinātni». Vai ir kāda atšķirība starp šiem jēdzieniem? Padomju filozofs Caniševs nesen publicētajā pētījumā norādīja, ka jau pirmatnējam cilvēkam bija atsevišķas pareizas zināšanas par sevi un apkārtējo pasauli, bet tās savā starpā nebija saistītas un palika neizskaidrotas vai arī tika izskaidrotas mitoloģiski. Zinātne, uzsver Caniševs, rodas tad, kad teorētiskā doma meklē un atklāj īsto, cēlonisko sakarību starp atsevišķam parādībām, kad atsevišķās zināšanas tiek apkopotas un vispārinātas ar teorētiskās domas palīdzību.

Paskaidrosim teikto ar piemēru. Senajiem ēģiptiešiem, kā redzējām, bija ne mazums pareizu zināšanu par

zemēm un jūrām, upēm un kalniem, dzīvniekiem un cilvēkiem apkārtējā pasaulē, bet viņiem neradās doma izskaidrot un vispārināt šīs atsevišķās zināšanas, veidot no tām viengabalainu priekšstatu par Zemi. Kad senie ēģiptieši un babilonieši, ķīnieši un Homērs veidoja savus priekšstatus par Zemi, tie izrietēja nevis no viņu pareizajām zināšanām par atsevišķām zemēm un jūrām, bet no mitoloģiskā pasaules uzskata. Atbrīvot cilvēka domu no šī pasaules uzskata žņaugiem un pavērt ceļu zinātņu, to skaitā arī ģeogrāfijas zinātnes izveidei — tāds bija 8.— 5. gs. pr. m. ē. grieķu pasaulvēstu.iskais sasniegums.

LIELĀ GRIEĶU KOLONIZĀCIJA

Trīs gadsimti senās Grieķijas vēsturē (8.—6. gs. pr. m. ē.) ir spilgta lappuse ne vien šīs zemes un tautas, bet visas cilvēces vēsturē. Tas bija laikmets, kad senie grieķi, it kā apzinādamies, cik daudz Homēra laikmetā nokavēts, ar skubu steidzās panākt noseboto. Tas bija laikmets, kad jaunais — topošā vergturu sabiedrība — neatlaidīgi uzbruka irstošajai dzimtas kopienai, kura gan sīksti pretojās, taču nespēja aizkavēt savu neizbēgamo bojā eju. Niknās- cīņās tika lauzts un pārvarēts ( ierastais un tradicionālais visās jomās un dzima jaunas dzīves un domas formas.

Kad 13.—12. gs. pr. m. ē. lielai Grieķijas daļai uzkundzējās dorieši, visur atdzima dzimtas kopienas, ko vadīja lepnie «labdzimušie» eipatrīdi. Viņi bija bagāti un dižojās ar savu izcelsmi no teiksmainajiem varoņiem — dzimtu dibinātājiem. Eipatrīdu vārds bija noteicošais tautas sapulcē un padomē, viņi bija priesteri tempļos un tiesneši, veidoja karadraudzes un guva laupījuma lauvas tiesu. Tie valdīja dzimtās un ciltīs un tāpēc tik neatlaidīgi aizstāvēja veco sabiedrību, lai gan, paši to neapzinādamies, ārdīja dzimtas pamatus.

Eipatrīdi izmantoja savu varu un ietekmi, lai sagrābtu dzimtas zemes. Ar varu un viltu viņi atņēma zemi mazāk ietekmīgajiem radiniekiem, kuri reizē ar zemi zaudēja arī dzimtas pilntiesīgo locekļu tiesības un kļuva par beztiesīgiem tetiem. Kamēr tetu skaits bija neliels, tie eipat- rīdus neapdraudēja, bet bagātnieku mantkāre nebija remdināma, un liela daļa dzimtas īpašumu nokļuva viņu rokās, tādējādi vairojot beztiesisko tetu skaitu un ārdot dzimtas pamatus. Vairums zemnieku apzinājās, ka eipat- rīdi viņus izputinās, un šī sava bezspēka izjūta jo spilgti izskan 8.—7. gs. pr. m. ē. lielā dzejnieka Hēsioda rūgtajos vārdos fabulā par vanagu un lakstīgalu: «Muļķe, ko pīksti un raudi? Tu redzi, ka pieder man vara darīt ar tevi, ko gribu, kaut dziedone jauka tu esi. Gribēšu — maltīte būsi tu man, gribēšu — laidīšu vaļā.»

No eipatrīda atkarīgais zemnieks, kurā vēl bija dzīva gadsimtos iepotētā bijība pret dzimtu, tās virsotni, priesteriem un tiesnešiem, pagaidām nebija nobriedis aktīvai cīņai. Visnopietnākās briesmas eipatrīdiem draudēja 110 pilsētu iedzīvotājiem, no pilsētu dēmosa. Uzņēmīgākie un enerģiskākie teti nepalika uz laukiem un nenīkuļoja kā algādži eipatrīdu saimniecībās, bet devās uz pilsētām, kuru spējais uzplaukums bija viena no laikmeta raksturīgākajām pazīmēm un saistījās ar dzijām izmaiņām Grieķijas saimnieciskajā dzīvē.

Homēra laikmetā zemkopības attīstība stāvēja uz vietas, bet amatniecībā un tirdzniecībā bija iestājies regress. 8. gs. pr. m. ē. spēji atdzīvojās visas ražošanas nozares. Zemkopji arvien vairāk pievērsās tām kultūrām, kuras Grieķijas akmeņainajā augsnē vislabāk padodas — vīnogu un olīvu audzēšanai. Vīnu un eļļu sāka ražot tādos daudzumos, kas pārsniedza pašu grieķu vajadzības, bet labību sējumu platības sašaurinājās, un graudi bija jāieved.

Amatnieki strauji pilnveidoja savu meistarību, un zīmīgi, ka atdzima Homēra laikmetā izzudušās, it kā aizmirstās ahajiešu amatniecības tradīcijas. Amatniecība specializējās ne vien pa ražošanas nozarēm, bet arī pa novadiem. Sikionas pilsēta Peloponēsas pussalas ziemeļos bija dzelzs metalurģijas centrs, Korintas pilsēta kaimiņos bija slavena ar savu keramiku, Milētas (Mazāzijas piekrastē) audēji gatavoja vislabākos audumus. Reizē ar amatniecības uzplaukumu. arvien asāks kļuva izejvielu trūkums, jo pašā Grieķijā nebija pietiekami daudz dzelzs un zelta, koku un ādu. Amatnieku darbnīcām bija nepieciešams papildu darbaspēks — vergi, un šo darbnīcu īpašnieki meklēja arī noieta tirgus saviem ražojumiem.

Zemkopības un amatniecības uzplaukums, to specializācija pa nozarēm un novadiem atdzīvināja Homēra laikā panīkušo tirdzniecību. Atjaunoja pamestos sauszemes ceļus un sabrukušos tiltus, atdzīvojās pārtrauktie sakari ar kaimiņu zemēm, izgudroja (7. gs. pr. m. ē.) monētu, kas ievērojami atviegloja tirdzniecības norisi.

Reizē ar amatniecības un tirdzniecības uzplaukumu radās lielas, labi iekārtotas un rosīgas pilsētas — Milēta un Efesa Mazāzijas piekrastē, Sikiona un Korinta Peloponēsas pussalā, Atēnas Atikas novadā un daudzas citas. Sajās pilsētās dzīvoja enerģiski un uzņēmīgi amatnieki un tirgotāji, kuri jau sen bija sarāvuši visas saites ar dzimtu. Šo pilsētnieku vidū, ko laikabiedri apzīmēja ar vārdu ;<dēmoss», bija daudz bagātu un ietekmīgu cilvēku, bet visa vara topošajās valstīs — polisās joprojām atradās eipatrīdu rokās, kuri vadīja valsts dzīvi, noteica tās iekšējo un ārējo politiku. Pilsētu dēmosa intereses un vajadzības eipatrīdiem bija svešas, nesaprotamas un vienaldzīgas, un tas neizbēgami izraisīja asas pretrunas starp šīm sociālajām grupām. Pretrunas drīz pārauga atklātā cīņā varas dēļ, un šajā drudžainā uzplaukuma un pretrunu atmosfērā dzima Lielā grieķu kolonizācija.

Padomju pētnieki Kolobova, Kalistovs un citi norāda, ka grieķu kolonizāciju noteica daudzi un dažādi cēloņi. Pirmkārt, ekonomiskie cēloņi — vajadzība pēc izejvielu, labības un vergu iegūšanas avotiem un nepieciešamība atrast noieta tirgus Grieķijas vīnam, eļļai un amatniecības ražojumiem. Otrkārt, liela hozīme bija sociālajiem cēloņiem — proti, tam, ka grieķu polisās bija visai liels «lieko ļaužu» skaits, it īpaši no zemes padzītie zemnieki. Arī politiskajiem cēloņiem bija ne mazāka nozīme — grieķu polisās radusies tradīcija, ka uzvarētie un to vadītāji cīņās starp eipatrīdiem un dēmosu atstāj dzimteni un dodas trimdā. Taču mēs līdz galam neizpratīsim Lielo grieķu kolonizāciju, ja neievērosim tā laika grieķiem piemītošo īpašību — viņu neremdināmo zinātkāri.

Šī zinātkāre piemita jau Odisejam, un dzejnieks to atzīmē epa pirmajās rindās:

Dziedi man, mūza, par rūdīto vīru, kas ilgi jo ilgi

Maldījies apkārt pēc tam, kad Troju bij sagrāvis svēto,

Redzējis pilsētas daudzas un pazinis cilvēku prātus.

Lai apmierinātu savu zinātkāri, uzmanīgais un piesardzīgais Odisejs apzinīgi dodas briesmās — viņš zināja, cik bīstami klausīties sirēnu dziesmas, un tomēr noklausījās tās. Zinātkāre vadīja atēniešu izcilo valstsvīru un dzejnieku Solonu (6. gs. pr. m. ē.), kura izteicienu — «Vecāks es kļūstu, bet mācos arvien vēl daudz» pamatoti varēja atkārtot daudzi tā laika grieķi.

Lielās grieķu kolonizācijas realizēšanai bija nepieciešami ietilpīgi un droši kuģi. Ap 700. g. pr. m. ē. tika uzbūvēti pirmie jauna tipa kuģi — slavenās triēras, kuras ātrumā un manevrēšanas spējās, piemērotībā tāliem braucieniem un izturībā pārspēja pat «Taršišas kuģus». Triēras būvēja speciālās kuģu būvētavās, kur prasmīgi amatnieki vienu kuģi izgatavoja 30—40 dienās. Pirms kuģi nolaida ūdenī, tam deva nosaukumu, parasti kāda dieva vārdu, piemēram, «Pandora», «Hermejs» un tamlīdzīgi. Dažreiz kuģa nosaukumā izteica ar to saistītās cerības — «Atrā», «Veiklā», «Slava» un citi. Triēra, kā liecina nosaukums, bija kuģis ar trim airētāju rindām katrā pusē, pavisam ap 170 airētāju. Tās garums apmēram 35—38 metri, bet platums tikai 5,6—5,8 metri. Kuģim bija neliela iegrime, un tas spēja uzņemt aptuveni 200 tonnu kravas, ko izvietoja zem klāja, vai pasažierus, kuri atradās uz klāja un kajītēs. Lai gan kuģim bija divi masti — centrālais ar lielu buru un zemākais ar mazāku buru —, tomēr grieķi paļāvās ne tik daudz uz vēju, cik uz airētāju ritmiski cilātajiem airiem.

Ceļa vējam pūšot, pa straumi triēra veica līdz 9 kilometrus stundā. Jau 6. gs. pr. m. ē. kapteiņu un stūrmaņu rīcībā bija jūras kartes un peripli, kuros aprakstīti attiecīgās jūras vai tās daļas krasti un to īpatnības, norādīti sēkļi un zemūdens klintis, atzīmētas vietas ar dzeramo ūdeni, attālumi starp ostām utt. Grieķu jūrnieki prata orientēties pēc saules un zvaigznēm, labi zināja jūras straumes un vējus, tomēr reti devās atklātā jūrā un parasti turējās krasta tuvumā, zemes redzamības robežās.

Triēras bija labi piemērotas jūras braucieniem, un ar tiem grieķi uzsāka savu lielo kolonizāciju, kura izvērtās trijos virzienos — rietumu, dienvidu un ziemeļu.

Rietumu virzienā pirmais mērķis bija bagātā un auglīgā Sicīlijas sala, kuras piekrastē grieķi nodibināja kolonijas — Sirakūzas, Mešanu, Tauromeniju un citas. Daudzi kolonisti apmetās Apenīnu pussalas dienvidos, kur radās tik daudz grieķu pilsētu — Neapole, Tarenta, Krotona un citas, ka Dienviditāliju sāka dēvēt par «Lielo Grieķiju». Itālijā grieķu kolonisti nodibināja sakarus ar tolaik varenajiem etniskiem Apenīnu pussalas ziemeļos. Ar dzelzi bagātajā Korsikas salā grieķi nodibināja Alālijas pilsētu,

Sengrieķu triēras.

bet Pireneju pussalas austrumos — Emporiju un Heme- roskopeju. Pati nozīmīgākā kolonija Vidusjūras rietumos bija Masīlija (tagadējā Maršēja) pie Ronas upes grīvas. Sī upe pavēra uzņēmīgajiem Masīlijas iedzīvotājiem ceļu uz gailu cilšu zemēm mūsdienu Francijā. Varenie kartā- gieši un etruski ne bez pamata baidījās no jaunajiem sāncenšiem un kopīgiem spēkiem ne tikai apturēja grieķu kolonizāciju Vidusjūras rietumos, bet pat piespieda tos atstāt Alaliju Korsikas salā un kolonijas Pireneju pussalā.

Rietumu virzienā grieķu kolonisti nebija jaunatklājēji, jo viņi gāja ceļus, kurus ilgi pirms viņiem bija atklājuši feniķieši un ahajieši. Tomēr grieķu jūrnieki pirmie iepazina Apenīnu pussalas ziemeļu novadus un mūsdienu Francijas dienvidu piekrasti.

Dienvidu virzienā grieķus visvairāk vilināja bagātā Nīlas ieleja. Taču tur pastāvēja pietiekami spēcīga valsts, kuras valdnieki gan atļāva Rodas salas tirgotājiem nodibināt faktoriju Naukrātes pilsētā Nīlas deltā, bet aizliedza masveida kolonizāciju. Toties Ziemeļāfrikas piekrastes centrālajā daļā (tagadējā Lībijā) vietējās ciltis nespēja pretoties grieķu ekspansijai, un viņi nodibināja tur koloniju Kirēni, kura vēlāk bija slavena ar saviem vīniem un eļļu.

Katrs grieķis kopš bērnības zināja teiku par argonautiem, viņu braucienu pa noslēpumaino Ziemeļu jūru pēc zelta aunādas; 8.—6. gs. pr. m. ē. Grieķijā bija izplatīti nostāsti par pasakainajām bagātībām zemēs apkārt šai jūrai. Pieraduši pie braucieniem rāmajā Egejas jūrā, kur pie apvāršņa vienmēr saskatāma sauszeme vai sala, grieķu jūrnieki baidījās no Melnās jūras nepārskatāmajiem plašumiem, kur nav salu un patvērumu briesmu brīžos. Tāpēc viņi sākumā nosauca to par «Neviesmīlīgo jūru» un brauca, piesardzīgi turēdamies krastu tuvumā. Dienvidu piekrastē grieķi nodibināja kolonijas — Hērak- leju, Sinopi, Amisu un citas. Kaukāza kalnu rajonā kareivīgās kalniešu ciltis apturēja grieķu tālāko ekspansiju. «Neviesmīlīgās jūras» rietumu piekrastē radās kolonijas — Istrija, Apolonija, Tomi un citas.

7. gs. pr. m. ē. pirmie grieķi sasniedza «Neviesmīlīgās jūras» ziemeļu piekrasti, kur pletās skitu labības lauki un ganījās milzīgie ganāmpulki. Uzņēmīgajiem tirgotājiem sekoja kolonisti, un 6.—5. gs. pr. m. ē. Melnās jūras ziemeļu piekrastē izveidojās daudzas grieķu pilsētas — Olbija un Hersonēsa, Pantikapeja un Teodosija, Fanago- rija un citas, bet «Neviesmīlīgo jūru» pārdēvēja par «Viesmīlīgo jūru». Ziemeļu virzienā grieķu jūrnieki bija jaunatklājēji, jo viņi pirmie iepazina Melnās jūras baseinu un tā zemes, lielās upes — Istru (tagadējo Donavu) un Tirasu (Dņestru), Boristenu (Dņepru) un Tanaidu (Donu), un iespējams, ka daži grieķu ceļotāji un tirgotāji aizceļoja vēl tālāk.

«Aristejs, Kaistrobija dēls no Prokonēsas [57] , savā episkajā poēmā stāsta, ka viņš, Apolona iedvesmots, nonācis pie isedoniem … aiz kuriem dzīvo arimaspi — vienacaini cilvēki; aiz arimaspiem — grifi [58] , kuri sargā zeltu, bet vēl tālāk aiz viņiem pie paša jūras krasta — hiperboreji. Visas šīs tautas, atskaitot hiperborejus nemitīgi karo ar kaimiņiem,» teikts Hērodota «Vēsturē». Pašreiz grūti spriest, vai prokonēsietis Aristejs ir reāla vēsturiska personība, bet viņam piedēvētā poēma «Arimaspeja», uz kuru atsaucas Hērodots, sacerēta 7. gs. beigās pr. m. ē.— 6. gs. sākumā pr. m. ēras. Saglabājies «Arimaspejas» fragments, kurā lasām: «Isedoni, kuri dižojās ar saviem garajiem matiem, — šie ļaudis dzīvo augšā [ziemeļos]… viņu ļoti daudz, un viņi ir drošsirdīgi karotāji, bagāti ar zirgiem, aitu un vēršu bariem. Viņiem tikai viena acs skaistajā sejā, viņu mati pinkaini, un viņi ir paši varenākie starp vīriem.»

«Arimaspeja», tāpat kā «Odiseja» un teika par argonautiem, satur ne mazumu mītu un pasaku elementu, lāču mēs jau vairākkārt esam pārliecinājušies, ka seno avotu fantastiskajā apvalkā dažkārt slēpjas vēsturiskās patiesības graudi. Tāpēc arī daudzi pētnieki mēģina identificēt «Arimaspejā» minētās tautas. Visvieglāk tas izdarāms. ar isedoniem, jo ar šo vārdu antīkā ģeogrāfiskā tradīcija mēdza apzīmēt ciltis, kuras dzīvoja… aiz Urāla kalniem Kazahijas rietumos. Apzīmējums «vienacainie arimaspi», norāda angļu pētnieks Boltons, droši vien ir pārpratums, kurš radies, kad Aristejs vai Hērodots mēģinājuši uzzināt no skitiem vārda «arimaspi» nozīmi, kas skitu valodā varbūt nozīmēja «vienacainie». Arimaspi, protams, ne vienacainie, secina Boltons, bija lopkopju cilts, kura dzīvoja ziemeļos no isedoniem. Bet kā ar teiksmainajiem grifiem? «Aiz arimaspiem atrodas Ripeju kalni, kuri mūžīgo sniegu dēļL .. nosaukti par «Spalvne- sējiem». Sī zemes daļa, dievu pamestā un tumsā tītā, ir vieta, kur rodas ledus un ziemeļu vējš.. . Tur viņi [arimaspi] zelta raktuvju dēļ nemitīgi karo ar grifiem, kuri līdzinās spārnotiem zvēriem un pazemes raktuvēs iegūst zeltu,» rakstīja slavenais romiešu dabas pētnieks Plīnijs Vecākais (1. gs. m. ē.), atsaukdamies uz Aristeju un Hē- rodotu. Boltons uzskata, ka Ripeju kalni ir Altaja kalni, kur nesen atklātas senlaiku zelta raktuves. Grifi, pēc padomju zinātnieka Pjankova domām, gūst izskaidrojumu . .. Altaja novada kurgānos, kur arheologi atraduši fantastisku nezvēru attēlus, kas līdzīgi «Arimaspejas» grifiem. «Arimaspejas» pamatā, secina Pjankovs un Boltons, ir iespaidi, kas radušies reālam ceļotājam reālā braucienā no Melnās jūras ziemeļu piekrastes līdz Altaja kalniem. Vilinoša hipotēze, bet diemžēl pagaidām tikai hipotēze! Daudz ticamāka liekas padomju pētnieka Jeļņicka doma, ka «Arimaspejā» līdzās mitoloģiskiem elementiem atspoguļojas arī pirmie iespaidi par zemēm un tautām Melnās jūras piekrastes ziemeļos un tur dzirdētās baumas un nostāsti par ciltīm tālāk uz ziemeļiem un ziemeļaustrumiem. Turpmākie atradumi un pētījumi pierādīs, kam taisnība.

Lielā grieķu kolonizācija ilga trīs gadsimtus, tās gaitā simtiem tūkstošu grieķu apmetās svešās zemēs, kur nodibināja daudzas jaunas pilsētas. Tik grandioza un masveidīga parādība nevarēja neizraisīt dzijas izmaiņas pašas Grieķijas dzīvē, gan arī Vidusjūras baseinā dzīvojošo tautu un cilšu attīstībā. Zemēs, kur grieķi nodibināja savas kolonijas, viņi iepazīstināja vietējās ciltis ar saviem sasniegumiem zemkopībā, it īpaši ar vīnogu un olīvu audzēšanu. Grieķu amatnieku, podnieku un zeltkaļu, audēju un celtnieku izstrādājumi bija paraugi, no kuriem mācījās Sicīlijas un Apenīnu pussalas ciltis, skiti un trā- ķieši Melnās jūras piekrastē, kā arī kartāgieši un etruski, Grieķu tēlotājas mākslas ietekme manāma visā Vidusjūras baseinā. Feniķieši lika pirmos akmeņus Vidusjūras tautu un kultūru zināmai kopībai, bet grieķu koloniju tīkls sekmēja šīs kopības tālāko izveidi. Grūti pārvērtēt grieķu kolonizācijas nozīmi Vidusjūras tautām, taču jāievēro, ka senie grieķi nebija tikai skolotāji, bet arī skolnieki.

Grieķu neremdināmā zinātkāre lika viņiem vērīgi un uzmanīgi novērot svešu tautu dzīvi un sasniegumus, pārņemt to, kas likās nozīmīgs un noderīgs. No Ēģiptes un Divupes grieķi pārveda jaunas augļu šķirnes, bet skitu īpatnējā tēlotāja māksla ietekmēja grieķu keramiku. Tā laika domātāji atzina, ka studijas Ēģiptē un Divupē ir nepieciešams viņu attīstības priekšnoteikums, un Pitagors un Anaksagors, Platons un Dēmokrits, filozofi materiālisti un filozofi ideālisti vienprātīgi uzsvēra, ka viņi ir Seno Austrumu prātnieku skolnieki.

Lielās kolonizācijas rezultātā radās iespēja apgādāt Grieķijas iedzīvotājus ar lēto labību no Melnās jūras piekrastes un grieķu zemkopji arvien vairāk pievērsās vīnogu un olīvu audzēšanai. Jaunatklātajās zemēs neierobežotos daudzumos varēja gūt vajadzīgās izejvielas un vergus, kā ari pārdot zemkopju un amatnieku ražojumus, kas ievērojami sekmēja amatniecības un tirdzniecības uzplaukumu Grieķijā. Arvien lielākas un bagātākas kļuva pilsētas, kurās strauji vairojās vergu skaits un pieauga jaunās un nedižciltīgās virsotnes, tirgotāju un amatnieku darbnīcu īpašnieku ietekme un vara. Dēmosa virsotne izstūma eipatrīdus, un vara polisās pakāpeniski pārgāja tās rokās. Visu šo izmaiņu būtība ir jaunās vergturu sabiedrības uzvara grieķu polisās un vecās dzimtas kopienās bojā eja.

Dzimtas kopiena un tās paliekas Senajos Austrumos bija pamats mitoloģiskajam pasaules uzskatam, tāpēc līdz ar tās sairumu Grieķijā zuda arī šis uzskats. To lielā mērā veicināja grieķu kolonizācija, kuras gaitā senie grieķi pārvarēja savu iepriekšējo aprobežotību un pārliecinājās, cik plaša un daudzveidīga ir pasaule, cik dažāda tās daba un tautas. Viņi apceļoja zemes, kuras krasi atšķīrās no dzimtās Grieķijas, iepazina faunu un floru, kas viņiem bija gluži nepazīstamas. Senie grieķi lepojās er savu dzīves veidu un sasniegumiem, bet atzina arī citu tautu panākumus. Reizē ar atzinumu par pasaules daudzveidību dzima un nostiprinājās doma par tās vienotību, jo visur saule bija saule, jūra bija jūra un cilvēki bija cilvēki. Jautājumi radās cits pēc cita, neatlaidīgi prasot atbildes, novedot pie zinātņu, to skaitā arī ģeogrāfijas zinātnes rašanās.

«ĢEOGRĀFIJAS TĒVS»

«Hērodots no Halikarnasas savāca un pierakstīja šīs ziņas, lai pagātnes notikumi laika ritumā netiktu aizmirsti un izcili, apbrīnas cienīgi pasākumi, ko veica gan grieķi, gan barbari, nepaliktu nezināmi,» — tā sākas sacerējums ar nosaukumu «Vēsture», un ar to sākas vēstures zinātnes izveidošanās.

Hērodots piedzima Halikarnasas pilsētā Mazāzijā ap 484. g. pr. m. ē. Viņa bērnības gadi sakrita ar grieķu- persiešu karu (500.—479. g. pr. m. ē.), kad grieķu polisās Atēnu vadībā pieveica varenās Persijas lielvalsts armiju un floti. Hērodota brieduma gadi bija laiks, kad Atēnu demokrātiskā polisa Perikla vadībā pārdzīvoja savu visaugstāko plaukumu, bet mūža beigās vēsturnieks piedzīvoja visai Grieķijai postošo un traģisko Peloponēsas karu (431.—404. g. pr. m. ē.) starp Atēnām un Spartu.

Hērodota dzimtā pilsēta bija rosīgs tirdzniecības centrs, kura ostā drūzmējās triēras no visām Vidusjūras malām. Hērodots auga trauksmainā un vilinošā tālu ceļojumu atmosfērā, un 455. g. pr. m. ē. sākās viņa ilgstošie klejo

Hērodots.

juma gadi. Zinātkāro un izglītoto jauno cilvēku visvairāk vilina Tuvie Austrumi. Divupē viņš jūsmīgi vēro čaklos zemkopjus un prasmīgos amatniekus, apbrīno Bābeles varenos mūrus un milzīgās celtnes. Persijā Hērodots sajūsminās par lieliskajiem ceļiem ar stacijām, viņš atzinīgi vērtē persiešu dzīves veidu un jaunatnes audzināšanu. Visvairāk viņu pārsteidz Ēģipte, ko viņš apceļo no Deltas līdz. Elefantīnas salai pašos dienvidos. Hērodots vērīgi ielūkojas šai dīvainajā zemē un pirmais saprot, ka «Ēģipte ir Nīlas dāvana». Viņš ne vien apbrīno varenās piramīdas, bet arī izmēra to pamatus, apmeklē balzamētāju darbnīcas, lai iepazītos ar mirušo mumifikācijas paņēmieniem. Hērodots nenogurstoši iztaujā visus par Ēģipti, it īpaši priesterus, tās iedzīvotāju tikumiem un diženo pagātni, viņu interesē zemes Nīlas lejtecē un tuksnesī. Ar tuksneša draudīgo dabu Hērodots iepazīstas Kirēnē, kur uzzina arī par vareno Kartāgas valsti un tās jūrnieku drosmīgajiem braucieniem.

Ceļotāja gaitas aizved Hērodotu uz Mazāziju, kur viņš labi iepazīst piekrastes rajonus un pilsētas, bet Balkānu pussalas ziemeļos viņš apceļo toreiz vēl maz pazīstamās trāķiešu un maķedoniešu zemes. Zinātkāre aizved viņu vēl tālāk — uz Melnās jūras ziemeļu piekrasti, kur viņš ilgāku laiku dzīvo Olbijā, apmeklē arī citas grieķu pilsētas un iepazīstas gan ar tālo zemju dabu, gan ar vietējo iedzīvotāju skitu dzīvi un tikumiem. «Viņi [skiti — zemkopji] audzē labību ne pašu vajadzībām, bet pārdošanai… Uz austrumiem no skitiem — zemkopjiem… dzīvo skiti — klejotāji, kuri near zemi un neko nesēj …» raksta Hērodots, un mūsdienu arheologi ar izbrīnu konstatē, cik precīzi un īstenībai atbilstoši ir viņa apraksti par skitu dzīves veidu un sabiedrību, skitu virsaišu apbedīšanas rituālu. No skitiem un grieķu tirgotājiem Hērodots uzzina daudz ko par ciltīm rietumos, ziemeļos un austrumos no skitu zemes: par sauromatiem, kuri dzīvo starp Donu un Volgu un kuru sievietes «kopā ar vīriem vai bez viņiem, jādamas uz zirgiem, dodas medībās un piedalās karagājienos»; par isedoniem, kuru dzīves vieta tālu austrumos; par kaspijiem pie Kaspijas jīļras, kas «ir pavisam savdabīga jūra», jo līdzīga ezeram; par masagetiem, kuri klejo stepēs starp Kaspijas jūru un Urālu kalniem un kuriem «priekšmeti darināti no vara un zelta», un daudzām citām ciltīm.

Hērodots apmetas uz dzīvi Atēnās, bet, kad Perikls nolemj nodibināt Apenīnu pussalas dienvidos atēniešu koloniju Tūriju, vēsturnieks ne mirkli nešaubās un dodas līdzi ceļotājiem. Dzīvodams Tūrijā, viņš apmeklē Vidusjūras zemes un salas. Hērodota mūža liela daļa paiet nemitīgos ceļojumos. Taču viņš nav tirgotājs, kurš meklē peļņu, nav arī garlaicības dzīts tūrists, kurš meklē izklaidēšanos. Ceļojumi ir sagatavošanās iecerētajam mūža darbam «Vēsture», kurā Hērodots stāsta par grieķu-per- siešu karu, tā cēloņiem un norisi.

Romiešu valstsvīrs, jurists un filozofs Cicerons (1. gs. pr. m. ē.) pirmais nosauca Hērodotu par «vēstures tēvu», un arī daudzi mūsdienu pētnieki atzīst, ka vēstures zinātne sākas ar «Vēsturi». Vēsturiski sacerējumi tika rakstīti arī pirms Hērodota, tāpēc rodas jautājums: ar ko Hērodota «Vēsture» atšķiras no iepriekšējiem vēsturiskajiem sacerējumiem?

Hērodots savam sacerējumam izmanto paša redzēto un vēroto, no saviem sarunu biedriem uzzināto un savu priekšteču sacerējumos rakstīto. Galvenais ir viņa apzinīgā tieksme kritiski novērtēt faktus, pārbaudīt to ticamību. Hērodots atkārtoti uzsver: «Man jāatstāsta viss, ko man stāstījuši, bet man nebūt nav jātic visam.» Sī kritiskā pieeja, kas pilnīgi sveša mitoloģiskajam pasaules uzskatam, ir viena no zinātnes svarīgākajām pazīmēm. Tieksme pēc kritiska vērtējuma manāma pat Hērodota nostājā pret mītiem. Atšķirībā no viņa priekštečiem, kuriem mītos teiktais bija absolūta patiesība, «vēstures tēvs» dažkārt mēģina kritiski un racionālistiski izskaidrot senus mītus un tādējādi pārvarēt mitoloģiskā pasaules uzskata šauros ietvarus. Mitoloģija uzsver, ka dievi ir ne vien visa esošā radītāji, bet arī virzītāji. Hērodots neapšauba dievu esamību un visvarenību, taču atzīst, ka notikumus un parādības tautu un valstu dzīvē nosaka cilvēki, viņu raksturs, tikumi un netikumi, kaislības un savstarpējās attiecības. Hērodotam, dedzīgajam patriotam un Atēnu demokrātijas pārliecinātajam aizstāvim, pilnīgi sveša atziņa par savas tautas absolūto pārākumu, kas bija tik raksturīga senajiem ēģiptiešiem, babiloniešiem un ķīniešiem.

Teiktais raksturo Hērodotu kā novatoru, bet no mitoloģiskā pasaules uzskata važām pilnīgi atraisīties viņš nespēj. «Vēstures tēvs» atzīst, ka dievi bargi soda cilvēkus par zaimiem un noziegumiem, ka pār pasauli un cilvēkiem valda visvarenais un neizzināmais liktenis. «Vēsturē» mēs sastopam nodaļas un lappuses, ko caurstrāvo vecais mitoloģiskais pasaules uzskats, taču galvenais un noteicošais Hērodota lielajā sacerējumā ir jaunais — tieksme zinātniski izprast un izskaidrot ne vien notikumus cilvēku sabiedrībā, bet arī parādības dabā.

Zinātnē iesakņojies atzinums, ka «Hērodots ir vēstures tēvs». Pēdējā laikā viņu arvien biežāk sāk dēvēt arī par «ģeogrāfijas tēvu», jo Hērodots bija nenogurstošs ceļotājs un viņa «Vēsturē» ģeogrāfiski apraksti aizņem lielu vietu. It īpaši svarīgi, ka viņa darbā ģeogrāfiskās zināšanas jau sāka pārveidoties ģeogrāfijas zinātnē.

Hērodota «Vēsturē» sakopotais milzīgais ģeogrāfiskais materiāls pilnīgi atspoguļo tā laika cilvēku — grieķu, ēģiptiešu un babiloniešu, feniķiešu un kartāgiešu zināšanas par Zemi. Pamatojoties uz saviem novērojumiem, atstāstīdams daudzos sacerējumos lasīto un no sarunu biedriem dzirdēto, Hērodots apraksta visu tā laika oiku- mēnu [59] — Ēģipti un Divupi, Persiju un Indiju, Arābiju un Āfrikas ziemeļu piekrasti, Pireneju un Apenīnu pussalas, Balkānu pussalu un Melnās jūras piekrasti, Sarkano jūru un Kaspijas jūru, Nīlu un Indu, Eifratu un Tigru, Donavu un Dņestru, Atlasa kalnus un Kaukāza kalnus, kā arī zemes ārpus oikumēnas. Pēc ģeogrāfiskā materiāla apjoma «Vēsture» tālu pārsniedz visus iepriekš aplūkotos sacerējumus, bet ne jau materiāla daudzums izsaka to būtiski jauno, kas padara Hērodotu par «ģeogrāfijas tēvu».

Hērodots — ģeogrāfs tiecas būt tikpat kritisks kā Hē- iodots — vēsturnieks un nereti lasīto vai dzirdēto atstāsta ar kritiskām piebildēm. Tā, piemēram, aprakstā par nevriem [60] lasām: «Šie ļaudis, jādomā, ir burvji. Skiti un viņu vidū dzīvojošie grieķi apgalvo, ka katrs nevrs reizi gadā uz vairākām dienām pārvēršas par vilku, lai pēc tam atgūtu cilvēcisku izskatu. Mani šīs pasaciņas, protams, nepārliecina.» Hērodota kritiskā pieeja ģeogrāfisko zināšanu klāstam cieši saistīta ar viņa tieksmi sakopot un vispārināt visu viņam 'pieejamo materiālu, lai radītu viengabalainu priekšstatu par Zemi, kura pamatā būtu nevis mitoloģiskie «modeļi», bet konkrēti fakti.

Pēc Hērodota domām, visas zināmās zemes veido trīs lielas pussalas vai Zemes daļas — AzijU, Lībiju (Āfriku) un Eiropu. Āzija, norāda Hērodots, aptver Mazāziju, Sī- riju, Divupi, Persiju un Arābiju un sniedzas līdz Indijai, «aiz kuras austrumu virzienā izplešas tuksneši, un neviens nevar pateikt, kāda tā ir». Dienvidos Āzijas krastu apskalo Sarkanās jūras (Indijas okeāna) ūdeņi, bet ziemeļos un ziemeļaustrumos aiz Kaspijas jūras, ko Hērodots pareizi atzina par slēgtu jūru, izplešas tālas zemes, kur dzīvo nepazīstamas ciltis un valda neciešams aukstums, un «tāda ziema arī padara šīs sauszemes ziemeļu rajonus dzīvei nepiemērotus».

Rietumos no Āzijas atrodas Lībija, kuru, kā pierādīja feniķiešu brauciens apkārt kontinentam, «no visām pu-

Oikumēna Hērodota skatījumā.

sēm, atskaitot zemes šaurumu, kas saista to ar Āziju, apskalo jūra». Ziemeļos dzīvo ēģiptieši, grieķi un kartā- gieši, bet «Lībija [iekšējā daļa] aiz jūras [61] … pilna meža zvēru. vēl tālāk uz dienvidiem — aiz meža zvēru zemes izplešas smilšaina zeme bez ūdens un cilvēkiem . .. Pēc daudzu dienu pārgājiena tuksnesī viņi [62] ieraudzīja kokus ielejā. .. Tur viņiem uzbruka maza auguma cilvēki, satvēra viņus un aizveda līdzi… pāri plašiem purviem uz pilsētu, kur visi cilvēki bija maza auguma un melni,» Jādomā, ka Kirēnē Hērodots dzirdēja kādus nostāstuspar zemēm aiz Sahāras un melnādainajiem pigmejiem Āfrikas centrā.

Uz ziemeļiem no Āzijas un Lībijas atrodas Eiropa, kas tik gara kā abas minētās sauszemes kopā, bet ne tik plata, jo «neviens nezina noteikti, vai rietumos un ziemeļos Eiropu apskalo jūra». «Kas attiecas uz Eiropas attālākajiem nostūriem, it īpaši rietumos,» turpina Hērodots, < tad nevaru par tiem pateikt ko noteiktu. Es neticu, ka ir tāda upe, ko barbari dēvē par Eridanu [63] un kas ietek Ziemeļu jūrā Ino turienes, kā stāsta, pārved dzintaru]. Es arī nezinu, vai ir tādas Kasiterīdu salas [64] , no kurām mums piegādā alvu … Neraugoties uz visiem maniem pūliņiem, nevarēju atrast nevienu aculiecinieku, kas zinātu kaut ko noteiktu par šo jūru Eiropas ziemeļos. Tomēr pareizi tas, ka alvu un dzintaru pārved no vistālākajām zemēm.»

Mēs, protams, varam šodien pavīpsnāt par «ģeogrāfijas tēva» zināšanu nepilnību un pieļautajām kļūdām, piemēram, atzinumā, ka Eiropa lielāka par Āziju un Āfriku kopā, ka Nīla un Donava tek vienā un tai pašā virzienā — no rietumiem uz austrumiem. «Vēsturē» var sastapt naivus un primitīvus atzinumus, bet neviens nevar noliegt «ģeogrāfijas tēva» tieksmi kritiski izvērtēt esošo materiālu un neuzticēties nepārbaudītām ziņām, viņa mēģinājumu sakopot un vispārināt ģeogrāfiskās zināšanas vienotā priekšstatā par Zemi. Galvenais Hērodota sasniegums ir tas, ka, atzīdams katras zemes savdabīgumu, viņš reizē arī saskata daudzām zemēm kopīgo. Tieši atzinums par vienotību daudzveidībā ļauj Hērodotam apvienot daudzas un dažādas zemes trijos kontinentos, kas kopā sastāda Zemi.

«Smieklīgi noskatīties, ka daudzi cilvēki jau zīmējuši Zemes karti, lai gan neviens no viņiem pat nav varējis pareizi noteikt Zemes kontūras. Viņi zīmē Okeānu, kas plūst apkārt Zemei, kuru iedomājas apaļu, kā ar cirkuli apvilktu,» zobojas Hērodots par tiem, kuri nebalstās uz konkrētiem faktiem. Pats viņš neiedomājas Zemi kā apaļu disku, tomēr aizstāv atzinumu, ka Zeme ir plakana, lai gan tajā laikā vairāki grieķu filozofi jau bija izteikuši domu par Zemes lodveidīgumu.

Viens no pirmajiem šo ģeniālo domu izteica matemātiķis un filozofs Pitagors (6. gs. pr. m. ē.), izmantojot nevis novērojumus un konkrētas zināšanas, bet gan abstraktas filozofiskas idejas. Visumā, pēc Pitagora domām, valda ideāla harmonija, kuras vispilnīgākais iemiesojums ir skaitlis 10 un ģeometriskā figūra — lode. Cilvēkam redzami deviņi lodveidīgi ķermeņi — Saule, Mēness, planētas un citi, tātad arī desmitajam ķermenim Visumā — Zemei jābūt lodveidīgam. Līdzīgus uzskatus pauda ari Parmenids (6.—5. gs. pr. m. ē.), par kuru vēstures avotos teikts: «Viņš pirmais paziņoja, ka Zeme ir lodveidīga un atrodas Visuma centrā.»

Nevainosim Hērodotu par to, ka viņš neatzina vai neizprata jaunās idejas par lodveidīgo Zemi. Arī viņa laikabiedrs ģeniālais filozofs materiālists Dēmokrits noraidīja domu par Zemes lodveidīgumu un izvirzīja domu, ka Zeme līdzinās bungām, kurām bungādas ieliektas uz centru. Augšējās bungādas vidū atrodas Vidusjūra un tai apkārt oikumēna, bet apakšējo bungādu apdzīvo «antipodi», t. i., cilvēki, kuri staigā pa zemi ar galvām uz leju. Platons (5.—4. gs. pr. m. ē.) pirmais apvienoja ideju par lodveidīgo Zemi ar atzinumu par antipodiem un savā dialogā «Fēdons» raksta: «Un tā, draugi, tiek apgalvots, ka Zeme, ja to aplūko no augšas, līdzinās bumbai, kas sašūta no divpadsmit ādas gabaliņiem un koši izkrāsota … Starp daudzām dzīvām būtnēm, kas apdzīvo to [Zemi], ir arī cilvēki: vienas būtnes dzīvo Zemes iekšienē, citas — tuvāk gaisam … pārējās uz salām jūrā.»

«Ģeogrāfijas tēvs» nepieņem vai neizprot ideju par lodveidīgo Zemi; filozofi atzīst Zemes lodveidīgo formu, bet nespēj to saistīt ar konkrēto ģeogrāfisko materiālu. Tuvināt ceļotāju iegūtās zināšanas filozofu teorijām, sakausēt šīs abas sastāvdaļas vienā veselumā — tāds bija nākamais solis ģeogrāfijas zinātnes attīstībā, un to spēra hellēnisma laikmeta iekarotāji, ceļotāji un zinātnieki.

IEKAROTĀJI, CEĻOTĀJI UN ZINĀTNIEKI

Ceļojumi ne vien paplašina cilvēka garīgo apvārsni, bagātina viņu ģeogrāfisko zināšanu apjomu, bet sekmē arī kultūru mijiedarbību. Visspilgtākais pierādījums tain ir īpatnējā sabiedrība un kultūra,-kas aptuveni triju gadsimtu laikā (4.—1. gs. pr. m. ē.) plauka Vidusjūras baseina austrumu daļā un ko vācu vēsturnieks Droizens pirms vairāk nekā simt gadiem apzīmēja ar vārdu «hellē- nisms». Kopš tā laika vēstures zinātnē nerimstas strīdi par hellēnisma būtību. Nesen ievērojamais padomju vēsturnieks Zeļjins raksturoja hellēnismu kā sabiedrību, kurā saplūda un sakausējās Seno Austrumu un grieķu un maķedoniešu sabiedrības, valsts un kultūras pamati un tradīcijas.

Abu dažādo pasauļu — Seno Austrumu un senās Grieķijas saskare, kā redzējām, sākās jau'tālajā senatnē, bet notikums, kas padarīja šo saskari tiešu un masveidīgu un tādējādi sekmēja hellēnisma rašanos, bija Maķedonijas Aleksandra karagājiens un viņa radītā pasaules lielvalsts.

«MŪSU VALSTS ROBEŽAS BŪS ROBEŽAS, KO DIEVI NOSPRAUDUŠI ZEMEI»

1. g. t. vidū pr. m. ē. Persijas lielvalsts robežas sniedzās no Egejas jūras krastiem līdz svelmainajai Indas upes ielejai, no Vidusāzijas tuksnešiem līdz Nīlas krācēm. Laikabiedri uzskatīja Persijas lielvalsts ķēniņus par varenākajiem un bagātākajiem pasaulē, jo neviens cits valdnieks nevarēja dižoties ar tik lielu armiju un tik milzīgu zelta un sudraba krājumu mantnīcās. Maz tā laika pasaulē bija tik greznu pilsētu kā Persijas valdnieku galvaspilsētas Ekbatana, Sūzas un Persepole. Tomēr uzmanīgāki vērotāji pamanīja, ka 5.—4. gs. pr. m. ē. Persijas lielvalsts varenībā iezīmējās plaisas, kuras ar katru gadu padziļinājās un paplašinājās. Auga daudzo pakļauto tautu un cilšu neapmierinātība ar smago ekspluatācijas jūgu, arvien patstāvīgāki un nepaklausīgāki kļuva varenie provinču vietvalži — satrapi, kuri nereti pat sacēlās pret saviem valdniekiem. Persijas valdnieku ģimenē bieži izcēlās nesaskaņas, kas kļuva it īpaši asas, kad pēc Dā- rija II nāves viņa enerģiskais un godkārais jaunākais dēls Kīrs sacēlās pret vecāko brāli un troņmantinieku Ar- takserksu.

Gatavodamies karam pret Vecāko brāli, Kīrs aicināja palīgā grieķu algotņus, kuri bija slaveni ar savu drosmi un disciplinētību. 13000 grieķu jauniešu, kuru vidū bija arī nākamais vēsturnieks Ksenofonts, pulcējās ap Ķīra karogiem. 401. g. pr. m. ē. Ķīra un Artakserksa armijas tikās kaujas laukā pie Kunaksas Bābeles tuvumā. Ķīra armija tika sagrauta, un vienīgi grieķu algotņiem izdevās izlauzties caur uzvarētāju loku. Tālu no dzimtenes un ienaidnieku ielenkumā 10000 algotņiem bija jāizlemj, ko darīt tālāk. Sapulcē pēc kaujas nolēma izlauzties līdz jūrai — nevis Vidusjūrai vai Egejas jūrai, kurp ceļu aizsprostoja persiešu armija un flote, bet līdz tālajai «Viesmīlīgajai jūrai», pāri zemēm, ielejām un kalniem, ko neviens grieķis vēl nebija staigājis. Tā sākās pārdrošais 10000 algotņu pārgājiens, ko savā darbā «Anabase» aprakstīja viens no algotņu vadītājiem — vēsturnieks Ksenofonts.

Nemitīgās kaujās grieķu algotņu saujiņa izlauž sev ceļu caur biezi apdzīvoto Divupes ziemeļu daļu. Virzīdamies gar Tigras augšteci, grieķi nokļūst kareivīgo kar- duhu zemē (tagadējā Kurdistānā). Algotņiem tuvojoties, karduhi «pameta savas mājas un kopā ar sievām un bērniem aizbēga kalnos», no kuru virsotnēm apber grieķus ar akmeņiem un bultu krusu. Grūts un bīstams ir pārgājiens pāri karduhu zemes kalniem, kur «naktīs sasnieg tik dziļš sniegs, ka tas noklāj ieročus un gulētājus». Ar pūlēm grieķiem izdodas sasniegt Armēnijas augstieni, bet «vienīgo un, acīm redzot, izbūvēto ceļu» aizsprosto sa- trapa karaspēks. Atkal sākas pārgājiens pāri sniegotiem kalniem un straujām upēm, gar Vana ezera krastiem. Nepārtraukti jācīnās ar halibiem, izcilajiem dzelzs ieroču ražotājiem, un kareivīgajiem taohi, bet pēc aptuveni gadu ilga mokpilna pārgājiena grieķu algotņi ierauga kā- ioto mērķi — «Viesmīlīgās jūras» plašumus.

Algotņu pārgājiens bija izcili nozīmīgs ne vien tāpēc, ka iepazīstināja grieķus ar viņiem nezināmām zemēm Mazāzijas austrumos un atklāja to bagātības. Svarīgākais bija tas, ka drosminieku saujiņas gājiens caur ienaidnieka zemi izklīdināja priekšstatu par Persijas valsts varenību un neuzvaramību. Ksenofonta «Anabasē» izteikta šāda doma: ja nomocītu, izsalkušu un slikti apbruņotu algotņu saujiņai izdevās izlauzt sev ceļu caur Persijas lielvalsts centru, tad kādus panākumus un uzvaras varētu izcīnīt, kādu laupījumu un bagātības gūt labi apbruņots un apgādāts grieķu karaspēks! «Anabase» bija ļoti laikmetīgs sacerējums, jo tās centrālā doma sasaucās ar problēmām, kuras 4. gs. pr. m. ē. nodarbināja polišu iedzīvotājus un vadītājus.

Grieķu polisa bija īpatnējs un savdabīgs valsts veidojums. To raksturoja neliela teritorija, taču galvenais bija pilsoņu saime, pie tam pilntiesīgie pilsoņi katrā polisā parasti bija iedzīvotāju mazākums. Vairākumu sastādīja brīvie svešinieki — meteki un nebrīvie vergi, kuriem, protams, pilsoņu tiesību nebija. Lai pilntiesīgo pilsoņu saime, iedzīvotāju mazākums, varētu valdīt par nepilsoņiem, iedzīvotāju vairākumu, bija nepieciešama pilsoņu saliedētība un vienprātība. Tāpēc arī polisa centās nodrošināt saviem pilsoņiem relatīvu vienlīdzību visās dzīves sfērās — mantas vienlīdzību, vienādas tiesības un pienākumus sabiedriskajā un politiskajā dzīvē. Šī cenšanās noveda pie tā, ka polisa bija noslēgta vienība, kuia savās rindās neuzņēma jaunus pilsoņus, tiecās pēc saimnieciskās patstāvības un politiskās neatkarības.

5. gs. beigās pr. m. ē. liela daļa grieķu polišu bija ierauta drausmīgajā Peloponēsas karā (431.—404. g. pr. m. ē.), kas ievadīja polisas krīzi. Kara gados tika izputināti tūkstošiem brīvo zemnieku un amatnieku, kamēr alkatīgie tirgotāji un augļotāji izmantoja kara postu savu bagātību vairošanai. Relatīvā vienlīdzība izzuda, un, kā rakstīja Platons, «valsts dalījās divās naidīgās valstīs — nabago un bagāto valstīs». Asās cīņas starp nabadzīgajiem un bagātajiem iedragāja polišu, padarīja arvien draudošāku vergu kustību. Peloponēsas kara izraisītās saimnieciskās grūtības vēl vairāk saasināja pretrunas starp grieķu polisām.

Polisa pārdzīvoja dziļu krīzi. To saprata daudzi laikabiedri un izmisīgi meklēja izeju. Nabadzīgie pilsoņi neatlaidīgi prasīja radikālas reformas — parādu dzēšanu un zemes pārdalīšanu. Bagātniekos brieda pārliecība, ka vienīgā izeja no krīzes varētu būt sekmīgi iekarošanas kari ārpus nomocītās un noplicinātās Grieķijas robežām. Tādi kari pavērtu jaunus izejvielu un vergu iegūšanas avotus, jaunus noieta tirgus, un iekarotajās zemēs varētu nometināt neapmierinātos un dumpīgos nabadzīgos pilsoņus. Bet kur karot? Atbilde bija viena — pret Persijos lielvalsti, kuras lielumu novadu bagātības, kā arī militāro vājumu tik spīdoši aprakstīja Ķsenofonts savā «Anabasē». Tāpēc arvien lielāku popularitāti iemantoja tā laika ietekmīgā oratora Isokrata aicinājums: «Pārcelsim karu uz Āziju, bet Āzijas laimi uz mūsu zemi!»

Pieredze liecināja, ka neviena no izslavētajām grieķu polisām — nedz Atēnas, nedz Sparta — nespēja uzņemties vadību iecerētajā karagājienā pret Persiju. Tāpēc arī Isokrats aicināja Maķedonijas valdnieku Filipu II (359. — 336. g. pr. m. ē.): «Tev jāizdara pakalpojums grieķiem, jāvalda pār maķedoniešiem un jāpakļauj pēc iespējas lielāks barbaru skaits.» Tā bija pareiza izvēle, jo Filips, viltīgs un veikls valstsvīrs, atpalikušo Maķedoniju Bal- kānu pussalas ziemeļaustrumos bija pārvērtis par Grieķijas varenāko valsti. Filips nostiprināja centrālo valsts varu un radīja maķedoniešu nākamo uzvaru galveno ieroci — slaveno falangu. Katra falanga sastāvēja no 16 000 līdz 18 000 kājnieku, kuri bija apbruņoti ar dažāda garuma (2—6 metri) šķēpiem — sarisām un nostāditi 16 rindās tā, ka arī tālāko rindu šķēpi aizsniedza falangas fronti, pārvēršot to par nepārvaramu šķēpu uzgaļu režģi.

Falanga nodrošināja Maķedonijas hegemoniju Grieķijā. 337. g. pr. m. ē. visu grieķu pārstāvji, pulcējušies Korintā, kur nodibināja polišu savienību Maķedonijas vadībā, nolēma uzsākt karu pret Persiju, lai iekarotu Maz- āziju, un iecēla Filipu II par «stratēģu autokratoru», t. i., sabiedroto karaspēka augstāko pavēlnieku. Maķedonijas valdnieks jau rosīgi gatavojās karagājienam, kad negaidot viņu noslepkavoja, un vara pārgāja viņa divdesmit gadus vecā dēla Aleksandra rokās.

Par Maķedonijas Aleksandru sarakstīts ļoti daudz literatūras — teikas un stāsti, romāni un poēmas, populārzinātniski apcerējumi un zinātniski pētījumi. Daudzi mūsdienu rietumu vēsturnieki saista nākamos notikumus, kas izmainīs oikumēnas politisko karti un ievadīs jaunu lappusi cilvēces vēsturē, vienīgi ar Aleksandra personību. Taču šie notikumi — oikumēnas lielas daļas iekarošana un pasaules valsts dibināšanas mēģinājums, hellēnisma dzimšana un izveide — bija objektīvu un nepieciešamu sabiedrības attīstības procesu nosacīti un izraisīti, bet Aleksandra neparastā personība neapšaubāmi dziļi iespaidoja to norisi un rezultātus.

Gordijas pilsētā Mazāzijā, vēsta kāda no daudzajām leģendām par Aleksandru, atradies mezgls, par kuru teikts, ka cilvēks, kas to atraisīs, valdīs pār Āziju. Daudzi veltīgi bija mēģinājuši atraisīt Gordijas mezglu, bet Aleksandrs izrāvis zobenu un ar vienu cirtienu veicis to, kas nebija izdevies nevienam citam. Šajā nostāstā jo spilgti izpaužas viena no Aleksandra daudzšķautņainās personības īpašībām, proti, ģeniālā karavadoņa un valstsvīra prasme atrast negaidītus un pārsteidzošus, brīžiem riskantus, bet pārdomātus un mērķtiecīgus atrisinājumus vissarežģītākām problēmām. Aleksandrā dīvaini sadzīvoja neparastas dotības un ass prāts, mērķtiecība un neatlaidība, iecietība un pat humānisms ar neremdināmu godkāri un egoistisku valdonību, brutālu cietsirdību un mežonīgiem kaislību uzliesmojumiem. Reizē ar to, būdams Aristoteļa skolnieks, viņš bija viens no sava laika izglītotākajiem cilvēkiem, kurš no sava lielā skolotāja noteikti bija dzirdējis arī, ka Zeme ir lodveidīga, ka oikumēna aizņem Zemes nelielu daļu un izplešas no Indijas līdz «Hērakla stabiem».

Mūsdienu vēsturnieki strīdas, vai Aleksandrs jau pašā sākumā bija nodomājis iekarot oikumēnu vai sākotnēji viņš sekoja sava tēva nodomiem iekarot Mazāziju un tikai kara gaitā šī pieticīgā iecere pārauga pasaules iekarošanas plānā. Ļoti iespējams, ka Aristoteļa godkārīgais skolnieks jau pašā sākumā slepeni loloja pasaules iekarošanas nodomu, bet, kad 334. g. pr. m. ē..viņš ar 30 000 kājniekiem un 5000 jātniekiem iebruka Mazāzijā, tad oficiāli paziņoja, ka kara mērķis ir atbrīvot no persiešu jūga grieķu pilsētas. Viņš bija ne vien karavadonis un valstsvīrs, bet interesējās arī par zinātni, un viņu pavadīja daudzi dabas pētnieki un vēsturnieki, mākslinieki un filozofi. To uzdevums bija izpētīt un aprakstīt zemes, pa kurām virzīsies falanga, kamēr lieliski noorganizētajai valdnieka kancelejai jāsastāda «galma dienasgrāmata» ar ierakstiem par valdnieka pasākumiem, pavēlēm un rīcību. Tāpēc mēs esam tik labi informēti ne vien par Maķedonijas Aleksandra karagājienu, bet arī par šajā karagājienā atklātajām zemēm.

334.—333. g. pr. m. ē. Aleksandrs pakļauj visu Mazāziju, bet 333. g. pr. m. ē. izcīna spīdošu uzvaru pie īsas upes Sīrijas ziemeļos, pēc kuras uzvarētāja rokās nonāk milzīgs laupījums — Persijas valdnieka Dārija III greznā telts ar lielām bagātībām, kā arī valdnieka māte, sieva un divas meitas. Pēc kaujas pie īsas Aleksandrs jau valda pār Sīriju, Feniķiju un Palestīnu, kad ierodas Dārija III sūtņi ar miera piedāvājumu. Persijas valdnieks gatavs izmaksāt milzu kontribūciju, atdot Aleksandram visas savas zemes rietumos no Eifratas. Ar to karagājiena sākotnējais mērķis pilnībā īstenots, un maķedoniešu aristokrāti iesaka Aleksandram pieņemt šo miera piedāvājumu. Viņu domas pauž ievērojamais karavadonis Parmenions: «Ja es būtu Aleksandrs, es pieņemtu šos noteikumus.» Aleksandra atbilde: «Ja es būtu Parmenions, es arī pieņemtu šos noteikumus,» — iezīmē ne vien pirmo plaisu Aleksandra un maķedoniešu aristokrātu attiecībās, bet arī norāda, ka valdniekam jau ir citi — daudz godkārīgāki nodomi. Augstprātīgajā vēstulē, ko atstāsta vēsturnieks Ari- āns (1.—2. gs. m. _ē.), Aleksandrs raksta Dārijam III: «Es jau esmu visas Āzijas valdnieks.» Līdz «visas Āzijas» valdniekam vēl bija tālu, taču šajos vārdos pirmo reizi klaji ļzskan Aleksandra grandiozā iecere uzkundzēties visai Āzijai, visai oikumēnai.

332. g. pr. m. ē.'falanga pakļauj Ēģipti, kur Aleksandrs apmeklē slaveno Amona templi Lībijas tuksnesī. «Novads, kur atrodas Amona templis, ir izmiris bezūdens tuksnesis, kura vidū nelielā platībā… aug augļu koki, olīvas un palmas.» Amona tempļa iztapīgie priesteri pārzina vietējo orākulu, kam liela autoritāte Austrumos. Labi zinādami, ko no viņiem gaida iekarotājs, priesteri pasludina Aleksandru par Amona dēlu un sola viņam kundzību pār visu pasauli.

Aleksandrs ļauj savai armijai atpūsties, papildina to ar ēģiptiešu un sīriešu karavīriem un 33L g. pr. m. ē. iebrūk Divupē, kur kaujā pie Gaugamelas iznīcina divas reizes lielāko persiešu armiju. Tā ir izšķirošā uzvara, pēc kuras Aleksandrs ieņem Bābeli un citas Divupes pilsētas, visur izturēdamies iecietīgi pret vietējiem iedzīvotājiem un viņu tikumiem, pasvītroti laipni pret vietējiem vergturiem un priesteriem.

Līdz Bābelei maķedoniešu falanga virzās un karo grieķiem labi zināmās un bieži apmeklētās zemēs. Pēc tam sākas karagājieni, kuros Aleksandrs un viņa falanga ir ne vien iekarotāji, bet arī jaunu zemju atklājēji, jo reti kāds no grieķiem iepriekš bija apmeklējis zemes austrumos no Divupes. Persidā, persiešu apdzīvotajā novadā pie Persijas līča, falanga sastopas ar sīkstu pretestību, un saniknotais Aleksandrs izdod barbarisko pavēli nodedzināt pasakaini grezno Persepoli, par kuru laikabiedri raksta: «Un bija šī pilsēta pati bagātākā no visām zem saules.» Var arī būt, ka pavēli nodedzināt Persepoli noteica nevis dusmas, bet skaidrs aprēķins: Persepoles ugunsgrēkam jāpavēsta cilvēkiem, ka beigusi pastāvēt Persijas lielvalsts un radusies jauna — Aleksandra lielvalsts!

No Persepoles Aleksandrs dodas ziemeļrietumu virzienā uz Mēdiju (tagadējās Irānas centru), kur uzzina, ka netālu atrodas Dārijs III un viņam uzticīgā kavalērija. «Aleksandrs ar jātniekiem… devās pakaļ Dārijam. Viņš tā steidzās, ka daudzi kareivji atpalika un zirgi krita. Aleksandrs turpināja ceļu un vienpadsmitajā dienā» sasniedza Kaspijas vārtus (kalnu pāreja austrumos no mūsd. Tehe- rānas), kur uzzina, ka Bess, viens no persiešu satrapiem Vidusāzijā, nogalinājis Dāriju un pasludinājis sevi par Persijas valdnieku.

Aleksandram nu jāizlemj, vai samierināties ar jau iekaroto vai doties tālāk uz pilnīgi nepazīstamām zemēm, kur nebija staigājis neviens grieķu ceļotājs un kas nav atzīmētas pat virsnieku kartēs. Tagad nodoms iekarot oiku- mēnu ir galīgs, un Aleksandrs ved savu falangu «pāri augstiem un mežainiem kalniem, aiz kuriem līdz pat Lie- k-.jai jūrai [65] izplešas nepārskatāms līdzenums». Neatlaidīgi sekodams Besam pa pēdām, Aleksandrs pakļauj visas zemes un tautas līdz Oksas upei (Amudarjai), par kuru šī karagājiena dalībnieki raksta: «Tā ir pati lielākā upe Āzijā… Oksa ietek Lielajā jūrā.» Pārcēlies pāri Oksai, Aleksandrs ieņem stipri nocietināto Marakandas pilsētu (tagadējā Samarkanda), kuras tuvumā sakauj Besu. «Lai gan viss karaspēks ļoti cieta no svelmes», Aleksandrs nolemj aizsniegt Jaksartas upi (tagadējā Sirdarja), kuru viņš nosprauž par savas valsts ziemeļu robežu un kuras tuvumā pavēl dibināt Aleksandriju Tālo (tagadējā Ļeņinabada), uzskatīdams, ka Vidusāzijas iekarošana ar to pabeigta.

Karagājienā pa Vidusāzijas stepēm, tuksnešiem, ielejām un oāzēm Aleksandrs var pārliecināties, cik nepilnīgas un neprecīzas bija Hērodota ziņas par šo zemju iedzīvotājiem, kuri, pēc «vēstures tēva» atzinuma, visi esot klejotāji lopkopji. Turpretī Aleksandrs Vidusāzijā līdzās klejotājiem sastop prasmīgus zemkopjus un teicamus amatniekus, redz lielas un labi nocietinātas pilsētas, vēro attīstītu sabiedrību, it īpaši pie sogdiešiem un baktriešiem Oksas vidusteces abās pusēs. Tieši šeit 329. g. pr. m. ē. uzliesmo sacelšanās, ko vada enerģiskais un neatlaidīgais Spitamens. Savienībā ar skitu jātniekiem tam izdodas sagraut vairākas maķedoniešu karaspēka daļas un pat ielenkt Aleksandra galveno bāzi Vidusāzijā — Mara- kandu. Aleksandra stāvoklis ir visai draudīgs, jo nemitīgās kaujās ar Spitamena ātrajiem un nenotveramajiem jātniekiem, kuri pēkšņi iznirst no smilšu jūras un tikpat pēkšņi nozūd aiz barhaniem, falanga cieš lielus zaudējumus. Neapmierinātāka kļūst arī maķedoniešu aristokrātija, kurai nepatīk, ka Aleksandra padomnieku un draugu vidū parādās arvien vairāk persiešu un citu vietējo augstmaņu, ka Aleksandrs pārņem austrumu valdnieku ceremoniālu, liek sevi godināt kā dievu. «Aleksandram pilnīgi pietiek, ka viņš ir drosmīgākais drosmīgo vidū, varenākais valdnieku vidū un izcilākais visu laiku karavadoņu vidū,» saka viens no maķedoniešu aristokrātiskās opozīcijas vadītājiem — vēsturnieks Kallistens.

Nesaskaņas sacēlušos cilšu vidū un vietējo aristokrātu nodevība, kas nogalina Spitamenu, pēc triju gadu sīvām cīņām palīdz Aleksandram apspiest sacelšanos Vidusāzijā. Aleksandrs nesaudzīgi izrēķinās arī ar maķedoniešu aristokrātu opozīciju, nesaudzē pat jaunības draugus un cīņu biedrus. Tikai pēc tam, 327. g. pr. m. ē., viņš uzsāk savas ieceres fantastiskāko cēlienu — karagājienu uz Indiju. Turp viņu vilina ne tik daudz vēlēšanās pakļaut savai varai visas bijušās Persijas lielvalsts zemes, to skaitā arī novadus Indostānas ziemeļrietumos. Indijas karagājiena galvenais cēlonis un mērķis ir sasniegt Okeānu, kas, pēc tā laika ģeogrāfu atzinumiem, atrodoties Indijā, un reizē ar to uzkundzēties visai oikumēnas austrumu daļai.

Ceļš uz Indiju, nepazīstams un neizpētīts, ir neaprakstāmi grūts. Maķedoniešu falanga soļo pa bezūdens tuksnešiem un kāpj Hihdukuša kalnos, gar Kofenas upi (tagadējā Kabula) nonāk pie Indas, ko laikabiedri uzskata par lielāko «Āzijas un Eiropas upju vidū». Maķedonieši uzceļ tiltu pāri Indai un tuvojas Taksilas pilsētai. Izrakumos senās Taksilas vietā (tagadējā Pakistānā) atrakti divstāvu un četrstāvu dzīvojamie nami, greznas pilis un krāšņi tempļi, kā arī varena nocietinājumu sistēma. Maķedonieši gatavojas niknām kaujām, kad Aleksandra nometnē ierodas Taksilas valdnieka sūtņi ar miera piedāvā- vājumu un bagātām veltēm — sudrabu, vēršiem, aitām un 30 kaujas ziloņiem.

Taču ne visi Indijas cilšu virsaiši un valstu valdnieki noskaņoti tik miermīlīgi. Kad maķedoniešu karaspēks tuvojas Hidaspas upei (tagadējā Dželama), tam ceļā stājas Indijas ziemeļaustrumu daļas varenākais valdnieks Pors ar lielisku armiju, kurā bija 30 000 kājnieku, 4000 jātnieku, 300 kaujas ratu un 200 kaujas ziloņu. Iedegas «kauja, kas nelīdzinājās nevienai no iepriekšējām», raksta Ariāns, jo kaujas ziloņi pārrauj falangu, Aleksandram ar vislielākajām pūlēm izdodas pieveikt Poru, kurš līdz pēdējam mirklim cīnās sava karaspēka pirmajās rindās. «Seit viņš [Aleksandrs] uzzināja, ka zeme bagāta un tās iedzīvotāji vienādi veiksmīgi rīkojas ar arklu un zobenu … Visa vara atrodas labāko ļaužu rokās, un tie nedara nekā nepiedienīga. Zemei pieder ļoti daudz ziloņu, un tie ir neparasti lieli un kaujas spējīgi. Tādas ziņas pamudināja Aleksandru turpināt ceļu zemes iekšienē. Taču maķedoniešiem tas beidzot apnika.»

Falanga sadumpojas. Jau astoņus gadus ilgst nemitīgie karagājieni, neciešamā svelmē un salā jau noieti 18 000 km (!) cauri tuksnešiem un pāri kalniem, cik reizes ciestas slāpes un bads, cik daudzi krituši un ievainoti. «Nometnē,» raksta Ariāns, «karavīri sāka pulcēties baros, lēnīgākie sūrojās par savu likteni, bet drosmīgākie paziņoja, ka neies tālāk ar Aleksandru.» Aleksandrs, turpina Ariāns, uzrunā dumpīgos karavīrus, atgādina izcīnītās uzvaras un uzskaita iekarotās zemes. Uzskaite ir iespaidīga — Mazāzija un Sīrija, Feniķija un Divupe, Ēģipte un Arābijas daļa, Persida un Mēdija, Vidusāzijas zemes, un «tagad arī īnda plūst pa mūsu zemi». Tālāk Aleksandrs izklāsta savus plānus un ieceres: «Ja kāds grib zināt, kad beigsies mūsu karš, tad lai iegaumē, ka palicis neliels pārgājiens līdz Gangas upei un Austrumu jūrai [66] . tā… savienota ar Hirkanas jūru [67] , jo lielā jūra [68] taču plūst apkārt visai Zemei. Es parādīšu maķedoniešiem un mūsu sabiedrotajiem Indijas jūras līci, kas savienots ar Persijas jūras līci… No Persijas jūras līča mēs ar saviem kuģiem apbrauksim apkārt Lībijai līdz Hērakla stabiem. Tādējādi visa Lībija līdz Hērakla stabiem un visa Āzija būs mūsējā. Mūsu valsts robežas būs robežas, ko dievi nosprauduši Zemei!»

Vai Aleksandrs patiešām teicis šos vārdus, vai tie ir vēsturnieka izdoma? Ir grūti dot noteiktu atbildi, taču jāievēro, ka Ariāna atstāstītā runa pilnībā atbilst Aleksandra plāniem iekarot visu oikumēnu un ka vēsturnieka rīcībā bija avoti, kas pelna uzticību. Aleksandra ieceres pamatā ir tā laika ģeogrāfiskās zināšanas un priekšstati par Zemi.

Grandiozās ieceres un vilinošās perspektīvas tomēr nepārliecina karavīrus, un viņu pārstāvis paziņo valdniekam: «Visi, kuriem dzīvi vecāki, ilgojas pēc viņiem, pēc savām sievām un bērniem, pēc dzimtās zemes, un šīs ilgas ir saprotamas. Neved karavīrus kaujā pret viņu gribu. Ja viņiem nav vēlēšanās' cīnīties, viņi nebūs vairs tik drosmīgi kā iepriekš. Atgriezies arī pats dzimtenē.» Tālajā Indijā notiek dramatiska sadursme starp izcilas personības godkārīgajiem plāniem un grandiozajām iecerēm un nogurušo kareivju nevēlēšanos turpināt viņiem nevajadzīgos karagājienus. Kas uzvarēs? Divas dienas Aleksandrs vilcinās, tad pavēl izlikt lepnu un traģisku uzrakstu: «Šeit apstājās Aleksandrs,» — un uzsāk ceļu mājup-

Aleksandrs nebūtu jaunu — vēl nestaigātu ceļu meklētājs un gājējs, ja atgrieztos no Indijas pa jau pazīstamo ceļu. Viņa prātā dzimst jauna iecere, kas ceju mājup pārvērš par jaunu zemju atklāšanu. Aleksandrs novieto savu armiju uz kuģiem un dodas lejup pa Indu līdz Patalas pilsētai. Tur viņš sadala karaspēku divās daļās. Vienai daļai viņš pavēl turpināt ceļu pa jūru un caur Indijas okeānu un Persijas jūras līci sasniegt Divupi, kamēr karaspēka otrā daļa dosies mājup pa sauszemes ceļu gar piekrasti. Sākas Aleksandra «Anabases» pēdējais cēliens, kas tikpat spilgts kā visi iepriekšējie.

Izsekosim vispirms Nearha vadītās flotes braucienam. No Indas upes grīvas kuģi nokļūst Indijas okeānā un lēni dodas uz rietumiem, turoties krastu tuvumā. Daudzas dienas Nearha flote brauc gar pilnīgi tuksnešainu krastu, kur stipra straume un daudz zemūdens akmeņu. Jūrā maķedonieši bieži redz «milzīgas valzivis un daudz vairāk zivju nekā mūsu Vidusjūrā». Pēc daudzu dienu brauciena flote nokļūst Ormuzā (tagadējā Benderabasa), kur «viss bija tik patīkams, zeme pilna ar augļiem… viņi nokāpa no kuģiem un ar baudu atpūtās pēc grūtībām iepriekšējā ceļa posmā». Tālākais ceļojums pa Persijas jūras līci norit bez sarežģījumiem. Ce|ā maķedonieši ierauga salas, kuru iedzīvotāji zvejo pērles, un pēc divu mēnešu ilga brauciena sasniedz Eifratas upi. Pa Nearha maršrutu pirms gadu tūkstošiem bija ceļojuši tamkari, bet to Ne- arhs nezināja un nevarēja zināt, tāpēc savā atskaitē Aleksandram viņš lepni paziņo, ka atklājis jūras ceļu uz Indiju.

Nesalīdzināmi grūtāk klājas maķedoniešu karaspēka otrai daļai, kas Aleksandra vadībā iet pa tuksnešaino Indijas okeāna ziemeļu piekrasti. «Bija daudzi, kas atpalika no karaspēka — slimie un pārgurušie, slāpju un karstuma nomocītie —, un nebija neviena, kas viņiem palīdzētu… Dažus miegs pieveica pārgājiena laikā, jo gāja galvenokārt naktīs. Nedaudzi izglābās, bet vairums gāja bojā smiltis, nogrima tajās kā jūrā,» raksta Ariāns. Aleksandrs nesaudzē sevi un citus un 324. g. pr. m. ē. gandrīz vienlaicīgi ar Nearha kuģiem sasniedz Divupi.

Apritējuši tieši desmit gadi, kopš sākās Aleksandra gājiens uz austrumiem, un šajā īsajā laikā tika radīta valsts, kuras robežas sniedzās no Balkānu pussalas rietumu piekrastes līdz Indas ielejai, no Donavas un Sirdar- jas upēm līdz Arābijas pussalai un Nīlas upes krācēm. Tā aptver oikumēnas lielāko daļu, taču Aleksandrs nenogurstoši gatavojas iekarot vēl nepakļauto daļu — Eiropu lidz «Hērakla stabiem» un Lībiju.

«Viņam [Aleksandram] ļoti gribējās uzzināt, ar kādu jūru savienota Kaspijas vai Hirkanas jūra… Kaspijas jūras sākums vēl nebija atklāts, lai gan tai visapkārt dzīvoja daudzas tautas», un Aleksandrs pavēl Kaspijas jūras dienvidu piekrastē būvēt lielu floti. Iecerēto ekspedīciju īsteno tikai pēc četrdesmit gadiem, kad 286.— 285. g. pr. m. ē. Patrokls apceļoja Kaspijas jūru un paziņoja, ka tā savienota ar Pasaules okeānu, tāpēc no Kaspijas jūras varot nokļūt Indijā. Nearham Aleksandrs uzdod gatavoties ekspedīcijai apkārt Arābijas pussalai, bet pats drudžaini un neatlaidīgi gatavo karagājienu uz Itāliju un Kartāgu, lai īstenotu savu :eceri: «Mūsu valsts robežas būs robežas, ko dievi nosprauduši Zemei.» Taču pēkšņā nāve pārvelk svītru visām iecerēm — 323. g. pr. rn. ē., savas dzīves trīsdesmit trešajā gadā, Aleksandrs mirst.

Runājot par to vien, kādu ieguldījumu deva Aleksandra gājiens uz austrumiem ģeogrāfisko zināšanu klāstā, jāievēro, ka Aleksandrs un viņa karapulki pirmie atklāja Vidusāzijas plašumus, Kaspijas jūras piekrasti un Indijas okeāna ziemeļu daļu. Maķedonijas Aleksandra valsts apvienoja un tuvināja senās pasaules izcilākos kultūras centrus. Kaut ari šī valsts izira reizē ar savu radītāju, paliekoša nozīme bija Aleksandra tautu tuvināšanās politikai un viņa dibinātajām pilsētām, kas lielā mērā sekmēja hellēnisma izveidošanos.

«SEPTĪTAIS PASAULES BRĪNUMS»

Dažkārt visai grūti izsekot kādas jaunas idejas rašanās ceļam, jo tā pēkšņi un vienlaicīgi parādās dažādu autoru sacerējumos. Tā tas bija arī ar ideju nosaukt izcilākos senās pasaules arhitektūras un mākslas šedevrus. Nav zināms, kad, kur un kam pirmo reizi radās šī doma, bet ēru mijā vairāki dzejnieki un rakstnieki jau uzskaitīja «septiņus pasaules brīnumus». To vidū minēta arī bāka Faras salā, kas lieliski izsaka, simbolizē hellēnisma laikmeta raksturīgās iezīmes.

Aleksandrs nomira, neatstājis mantinieku, kas spētu valdīt, un jau pie viņa kapa iedegās cīņa par varu starp ievērojamākajiem karavadoņiem. Sī cīņa ilga vairāk nekā divdesmit gadu, un tās rezultātā Aleksandra pasaules valsts tika sadalīta vairākās valstīs. To vidū nozīmīgākās bija Ēģipte, kur valdīja Ptolemaja Laga pēcteči — lagidi, un Sīrija, kurai uzkundzējās seleikidi, Aleksandra karavadoņa Seleika mantinieki. Tieši šajās zemēs hellēnisma laikmeta būtiskās iezīmes un īpatnības izpaudās visspilgtāk un pilnīgāk.

Aleksandrs savās jaundibinātajās pilsētās — daudzajās Aleksandrijās un Nikejās — bija nometinājis grieķus un maķedoniešus, kuriem nākamajos gadsimtos pievienojās jaunas izceļotāju masas no Balkānu pussalas. Jaunajās dzīves vietās — Ēģiptē un Sīrijā, Divupē un Vidusāzijā — izceļotāji no Grieķijas iepazīstināja vietējos arājus un dārzkopjus ar savu pieredzi, kā arī mācījās no viņiem. Sīrijā mēģināja aklimatizēt «Indijas balzamu» un garšvielu stādus, bet Divupē un Vidusāzijā grieķi un maķedonieši ieviesa jaunas — labākas vīnogu šķirnes.

Savstarpējā saskare un tiešā pieredzes apmaiņa stimulēja lauksaimniecības, bet it īpaši amatniecības attīstību. Hellēnistiskajā Sīrijā tika ražoti smalki vilnas un kokvilnas audumi, Sidonas stikla trauki bija labākie pasaulē, bet ēģiptiešu zeltkaļu izstrādājumi, linu audumi un greznie paklāji, daudzkrāsainā mozaīka un stikla kamejas, Maz- āzijas keramika un rotas izplatījās visā tā laika oiku- mēnā — no Itālijas līdz Ķīnai.

Lieliskus panākumus guva kuģu būve. Līdzās laika pārbaudi izturējušām triērām Aleksandrijas un Sirakūzu kuģu būvētavās būvēja arī ļoti lielus kara un tirdzniecības kuģus. Ēģiptes valdniekam PtolemajamlV bija kara kuģis, kura apkalpē ietilpa 4000 (!) airētāju, 400 matrožu un 2850 kareivju. Uz šī milzeņa klāja stāvēja katapultas un citas kara mašīnas. Sirakūzu valdnieks Hierons II uzdāvināja Ēģiptes valdniekam Ptolemajam II kuģi, ko prasmīgie sirakūziešu kuģu būvētāji bija cēluši ģeniālā zinātnieka Arhimeda vadībā. Par šī kuģa «Aleksandrija» izmēriem daiļrunīgi liecina skaitļi: tilpnēs varēja novietot 1500 tonnu labības, 500 tonnu vilnas, 10 000 mucu ar sālītām zivīm, kas svēra ap 320 tonnu. Un, ja pieskaita vēl 3000 cilvēku lielo apkalpi, uzturu un dzeramo ūdeni, tad «Aleksandrija» spēja uzņemt 3310 tonnu lielu kravu! Kuģis bija ne vien neparasti liels, bet arī ārkārtīgi grezns. Valdnieka kajītes grīdu rotāja mozaīka, kas atveidoja Trojas kara ainas, uz kuģa klāja bija peldbaseins, dārzs ar retiem augiem un skulptūrām, kā ari plaša zāle sporta nodarbībām un lieliska bibliotēka ar simtiem rokrakstu. Visi kuģi nebija tādi milzeņi, bet kara un kravas kuģi ar simtiem airētāju, 2—3 mastiem un celtspēju līdz 500 tonnām bija visai ierasta parādība laikā, kad tirdzniecība sasniedza tādu vērienu, kāds senajā pasaulē vēl nebija pieredzēts.

Par hellēnisma laika tirdzniecību varētu sarakstīt biezu un interesantu grāmatu, kurā saistošākās lappuses vēstītu par tirdzniecības sakariem ar tālajām zemēm Āzijas dienvidaustrumos, kurp veda trīs ceļi. Viens no tiem sākās Melnās jūras piekrastē, virzījās gar Kaspijas jūras dienvidu krastu ūn Amudarjas ieleju un pāri Hindukuša kalniem veda uz Indiju. Tas bija grūtākais un bīstamākais ceļš, tāpēc tirgotāji labprāt izraudzījās otru — sauszemes ceļu — no seleikidu galvaspilsētas Antiohijas pa persiešu celto lielisko «valdnieka ceļu» uz Divupi, no turienes pāri mūsdienu Irānas un Pakistānas tuksnešiem un kalnainajiem dienvidu novadiem uz Taksilu. Taču arī šis ceļš bija bīstams un garš, tāpēc tirgotāji un valdnieki centās atklāt un apgūt tiešo jūras ceļu no Ēģiptes uz Indiju.

3. gs. pr. m. ē. Ēģiptes valdnieks Ptolemajs III nodibināja Sarkanās jūras piekrastē vairākas lielas ostas pilsētas, no kurām ēģiptiešu kuģi «Aristona vadībā… izpētīja Arābijas piekrasti līdz Okeānam *». Tiešo jūras ceļu uz Indiju 2. gs. beigās pr. m. ē. atklāja Eidokss, kuram ceļu parādīja kāds Ēģiptē nokļuvis Indijas iedzīvotājs. «Eidokss aizbrauca turp [uz Indiju] ar dāvanām un pārveda no turienes dažādas mantas un dārgakmeņus, no kuriem dažus kopā ar citiem akmeņiem atrod upēs, bet citus izrok no zemes, kur tie, tāpat kā mūsu kristāli, rodas no šķidruma.»

'* Indijas okeāns.

Ar Eidoksa vārdu saistās viena nos ģeogrāfijas vēstures interesantākajām mīklām. Kad Eidokss atgriezās no otrā brauciena uz Indiju, vētra aizdzina viņa kuģi uz Āfrikas piekrasti dienvidos no Sarkanās jūras. Tur Eidokss at- iada «nogrimuša kuģa priekšgalu ar izgrieztu zirga galvu … uzzināja, ka bojā gājušais kuģis nācis no rietumiem». Aleksandrijas ostā pieredzējuši jūrnieki stāstīja Eidoksam, ka «tas esot Gadesas kuģa priekšgals, ka bagātie Gadesas iedzīvotāji būvējot lielus, mazāk turīgie — nelielus kuģus, ko pēc zirga skulptūras kuģa priekšgalā dēvējot par «zirgiem», un ar šiem kuģiem viņi braucot līdz Liksas upei». Eidokss nolēma, ka Āfrikas austrumu piekrastē atrastā zirga galva ir no Gadesas kuģa, kurš, tāpat kā kādreiz feniķieši, apbraucis apkārt Āfrikai, tikai pretējā — rietumu—austrumu virzienā. Uzņēmīgais jū- ias braucējs nolēma atkārtot Gadesas iedzīvotāju ceļojumu un, savācis vajadzīgos līdzekļus, uzbūvēja lielu kuģi, ar kuru sāka braucienu r.o Gadesas gar Āfrikas rietumu piekrasti, lai sasniegtu Indiju. Pirmais brauciens beidzās neveiksmīgi, bet Eidokss vēlreiz nolēma izmēģināt laimi. «Viņš uzbūvēja vienu apaļu un vienu garu kuģi ar-piecdesmit airētājiem, lai ar otro brauktu atklātā jūrā, bet ar pirmo turētos krasta tuvumā. Eidokss piekrāva kuģus ar zemkopju darba rīkiem un sēklu, paņēma līdzi prasmīgus namdarus,» rakstīja Strabons un piezīmēja: «Līdz tam brīdim Eidoksa vēsture man zināma, bet, kas ar viņu notika tālāk, to varbūt zina tikai Gadesas iedzīvotāji.»

Stāstā par Austrumāfrikas piekrastē atrastajām Gadesas kuģa paliekām un Eidoksa mēģinājumiem apbraukt Āfrikai apkārt rietumu—austrumu virzienā ir daudz neskaidra un nepierādīta. Tomēr ir iespējams, ka uzņēmīgais jūrnieks, kurš meklēja un atrada tiešo ceļu no Ēģiptes uz Indiju, mēģinājis atrast arī ceļu no Atlantijas okeāna uz Indijas okeānu. Laikmetā, ko ievadīja Aleksandra fantastiskais gājiens uz austrumiem, riskanti un pārdroši pasākumi bija visai izplatīta parādība un lieli attālumi un draudošās briesmas neatturēja cilvēkus no mēģinājumiem īstenot pārdrošas ieceres.

Pēc tam kad Eidokss bija atklājis tiešo jūras ceļu uz Indiju, braucieni uz turieni kļuva arvien biežāki. Aleksandrs bija atklājis un iepazinis Indostānas ziemeļrietumu nostūri, turp devās arī hellēnisma laikmeta tirgotāju karavānas un kuģi. Indostānas iekšējie novadi un austrumu piekraste Vidusjuras baseina iedzīvotājiem palika nepazīstama līdz pat Megastena ceļojumam pa Indiju.

4. gs. beigās pr. m. ē. Magadhas valsts (Indostānas ziemeļos) lielais valdnieks Čandragupta apvienoja lielu daļu Indostānas un radīja vareno Maurja lielvalsti. Viņa galmā ap 300. g. pr. m. ē. ieradās Sīrijas valdnieka Se- leika I sūtnis Megastens, kurš pavadīja Indijā vairākus gadus, daudz ceļoja pa zemi un labi to iepazina. Megastena apraksts liecina par autora novērošanas spējām, aso prātu un satur daudz ļoti interesantu un pareizu ziņu par milzīgo zemi. «Indija ir četrstūris,» raksta Megastens, «kura austrumu un dienvidu malu apskalo Pasaules okeāns, ziemeļu malu no Skitijas atdala Hemoda [69] kalni, bet gar ceturto malu tek upe, nosaukta par Indu, kura ir pati lielākā pēc Nīlas. Visas Indijas izmērs austrumu — rietumu virzienā, kā saka, ir 28 000 stadiju [70] , bet ziemeļu—dienvidu virzienā — 32 000 stadiju… Indijā daudz augstu kalnu, kuros aug daždažādi augļu koki, tajā arī plašas, auglīgas un gleznainas ielejas ar lielām upēm . .. Tur ļoti daudz sudraba un zelta, ne mazums ari vara un dzelzs, alvas un citu rūdu … Šeit daudz ziloņu… un paši plēsīgākie tīģeri, kuri lielāki par lauvām, astaini pērtiķi, kuri lielāki par suņiem.»

Lai gan Megastens pārspīlēja Indostānas izmērus, jāapbrīno, cik precīzi viņš aprakstīja ne vien dabu, augu un dzīvnieku valsti, bet arī pilsētas un pilis, Candraguptas galmu un armiju, valsts pārvaldi un nodokļu sistēmu, tā laika Indijas savdabīgo sabiedrību. Bet, lūk, piezīme, kas maldināja un turpina maldināt vienu otru senās Indijas sabiedrības pētnieku: «Indijas zemes īpatnība ir tā, ka visi indieši ir brīvi un neviens indietis nav vergs.» Megastens tādējādi apgalvoja, ka senajā Indijā nebija verg- turības, lai gan pašu indiešu sacerējumi nepārprotami liecina, ka vergi bijuši. Megastena kļūda ir saprotama, jo grieķu ceļotājs noliedza, ka Indijā bijusi vergturība, tāpēc ka tās formas un izpausmes bija citādas nekā hel- lēnistiskajā pasaulē, pie kurām Megastens bija pieradis. Atrazdamies Indijā, Megastens uzzināja arī par lielo salu dienvidos no Indostānas un pirmais no antīkās pasaules autoriem pieminēja Taprobani (tagadējā Ceilona), kurā «vairāk zelta un lielākas pērles nekā Indijā».

Stāstā par hellēnisma laika tirdzniecību lappuses par sakariem ar tālajām zemēm austrumos neapšaubāmi būtu vissaistošākās, bet tirdzniecības vēriens, tās nozīmīgums un intensitāte pilnīgāk atklātos prozaiskākās lappusēs, kuras stāstītu par ikdienišķiem kuģu braucieniem uz Egejas jūras ostām un Melnās jūras pilsētām, uz Apenīnu un Pireneju pussalām, Sicīliju un Kartāgu. Vīnu no Egeias jūras salām un sālītas zivis no Melnās jūras, sudrabu no Pireneju pussalas un marmoru no Sicīlijas, dzelzi no Mazāzijas un vergus no visām Vidusjūras baseina malām — visu to kuģi pārveda uz Aleksandriju, kas bija hellēnistiskās pasaules lielākā un rosīgākā tirdzniecības pilsēta.

Ja Maķedonijas Aleksandrs savā mūžā būtu veicis tikai vienu pasākumu — 332.—331. g. pr. m. ē. Nīlas deltā nodibinājis pilsētu Aleksandriju —, ar to vien viņš nodrošinātu sev vietu vēsturē. Vajadzēja būt neparasti tālredzīgam, lai jaundibināmai pilsētai izraudzītu tieši šo vietu, kas veicināja Aleksandrijas attīstību gadsimtu gaitā līdz pat mūsu dienām, kad tā ir viena no lielākajām un nozīmīgākajām Vidusjūras baseina ostām.

Aleksandrijā, kas tika celta pēc izcilā arhitekta Rodas Demokrāta plāna, iezīmējās hellēnisma raksturīgākās īpašības — spēja iecerēt grandiozo un drosme iecerēto īstenot, iztēles lidojums un zinātniskā precizitāte. Milžu pilsēta dalījās četros kvadrātos — kvartālos, ko veidoja divas galvenās maģistrāles; 7,5 kilometrus garo un 30 metrus plato austrumu—rietumu maģistrāli, Kanopas ielu, rotāja kolonādes un skulptūras, bet ziemeļu—dienvidu maģistrāle bija ēnaina koku aleja. Pilsētas centrā, abu maģistrāļu krustojumā, bija uzbērts augsts uzkalns e.r parkiem un krāšņām celtnēm. No uzkalna virsotnes varēja pārskatīt visu pilsētu. Kvartālus šķērsoja taisnas, C metrus platas ielas, kas apbūvētas ar vairākstāvu akmens namiem. Aleksandrijā dzīvoja ap miljons iedzīvotāju — grieķu un ēģiptiešu, maķedoniešu un ebreju, tajā bija neskaitāmi tempļi un tirgi, pirtis un teātri, ģimnāzijas un parki. Greznās pilsētas lepnākais kvartāls bija Bru- heions, kur košu dārzu un plašu parku ēnā stāvēja lagidu valdnieku pilis un kapenes.

Bruheions iemiesoja lagidu varenību, bet hellēnistiskās

Ēģiptes bagātību un saimnieciskās dzīves uzplaukuma spilgtākais liecinieks bija Aleksandrijas lieliskā osta. Pilsētā bija trīs ostas, no kurām viena — tā dēvētā Lielā osta bija tik dzija, ka tajā varēja piestāt ari tādi milzeņi kā «Aleksandrija». Šajās ostās ik dienas iebrauca kuģi no visām oikumēnas malām, un Aleksandrijas tirgos varēja nopirkt visu, ko ražoja no «Hērakla stabiem» līdz Indas ielejai, no skitu stepēm līdz Āfrikas džungļiem.

Aleksandrijā saplūda pavedieni no visas senās pasaules, un visu šo pavedienu fokuss it kā bija «septītais pasaules brīnums» — bāka Faras salā. Šī sala pieminēta jau «Odisejā»:

Brāzmainā jūrā starp viļņiem, jo tuvu pie Ēģiptes krasta,

Visiem ir redzama sala, ko ļaudis mēdz dēvēt par Taru.

285. g. pr. m. ē. Faras salu, kas atradās tieši iepretim Aleksandrijai, savienoja ar sauszemi, uzberot jūrā 750 metru garu dambi. Arhitekts Sostrats no Knidas uzcēla bāku, kuras celtniecību pabeidza 280. g. pr. m. ēras.

Faras bāka ir 120 metru augsts trīsstāvu tornis. Pirmais stāvs ir kvadrātveida, ar sienu garumu 30,5 metri, katra mala precīzi orientēta uz vienu no četrām debess pusēm. Pirmais stāvs celts ho lielām kaļķakmens plāksnēm, bet otrais, kurš veidots kā astoņskaldņu tornis, aplikts ar sniegbalta marmora plāksnēm. Bākas trešais stāvs celts apaļa torņa veidā, virs kura uz milzīgām granīta kolonnām paceļas jumols, bet uz tā stāv 7 metrus augsta jūras dieva Poseidona bronzas statuja. Naktīs starp gra- nita kolonnām iededz uguni, kuras gaismu pastiprina sarežģīta metāla spoguļu sistēma. Skaidrā laikā tā saskatāma 30 kilometru attālumā. Faras bāka reizē ir arī cietoksnis, kas aizsargā ieeju Aleksandrijas ostā. No tās virsotnes novērotāji ar speciālu spoguļu palīdzību vēro Vidusjūras tālumus un seko kuģu braucieniem. Ievērojot to, ka otrā stāva astoņskaldņu torni rotāja bronzas figūras, kas rāda vēju virzienus un paziņo laiku, bākas autoram bija pilnīgas tiesības izkalt marmora sienā lepnu uzrakstu: «Sostrats, Deksifana dēls no Knidas, veltījis dieviem — glābējiem jūras braucēju labā».

Faras bāka lieliski raksturo hellēnisma laikmetu, kad tuvinājās un saplūda dažādas kultūras, tirdzniecības sakari aptvēra visu oikumēnu. Šī laika cilvēkus, it īpaši pilsētniekus, raksturoja neparasta mobilitāte un uzņēmība, gatavība riskēt un spēja pārvarēt bailes no nezināmā. Tieši tādos dzīves apstākļos un tādā garīgā atmosfērā varēja rasties ceļotājs un notikt ceļojums, kam līdzīgu grūti atrast senās pasaules odiseju saimē.

VAI MELIS PITEJS MELOJA?

«Pitejs, kurš stāsta par Tuli, ir pēdējais melis… Pitejs, kurš vienmēr un visur māna ļaudis… Visi Piteja nostāsti par Tuli (kā ari citām vietām šai rajonā) patiešām ir izdomāti, jo pat par mums zināmām zemēm viņš, kā jau iepriekš minējām, visbiežāk stāsta melus, tāpēc jo melīgākas ir viņa ziņas par tālām zemēm,» — tāds ir ievērojamā ģeogrāfa Strabona bargais spriedums par Piteju. Lai gan daži seni ģeogrāfi, it īpaši slavenais Eratostens, atzinīgi vērtēja Piteja veikumu, senajā pasaulē un viduslaikos iesakņojās priekšstats par Piteju kā meli. Kāpēc?

Ziņas par Piteju diemžēl ir visai trūcīgas. Mēs zinām, ka viņš bijis bagātās un rosīgās grieķu kolonijas Masīlijas pilsonis, dzīvojis 4. gs. pr. m. ē. un bijis Maķedonijas Aleksandra laikabiedrs. Lai gan Masīlija atradās grieķu pasaules tālajā rietumu nomalē, tā bija cieši saistīta ar pašu Grieķiju un masīlieši zināja un ar jūsmu vēroja Aleksandra gājienu uz oikumēnas austrumu malu. Divupē īsi pirms savas nāves Aleksandrs bija iecerējis karagājienu uz rietumiem, un VDR vēsturnieks Stihtennots jautā: vai, gatavodamies šim karagājienam, Aleksandrs nevienojās ar masīliešiem, kuri labāk par visiem grieķiem pazina oikumēnas rietumu nomali? Šāds pieņēmums ir interesants un iespējams.

Arheoloģiskie atradumi liecina, ka masīliešiem bijuši cieši sakari ar gailu ciltīm (mūsd. Francijā), no kurām viņi guva ādas un kokus, dzelzi un vergus. Gailu ciltis masīliešiem bija vēl nozīmīgākas kā vidutājas, ar kuru starpniecību viņi dabūja alvu no Lielbritānijas salas un visā Vidusjūras pasaulē tik iecienīto dzintaru no Baltijas jūras krastiem. Taču tieši 4. gs. pr. m. ē. šie tirdzniecības sakari starp Masīliju un gailu ciltīm izjuka, jo gailu cilšu pasaulē sākās dzimtas kopienas sairums, notika cilšu pārvietošanās un nemitīgas sadursmes starp tām.

Zaudējuši iespējas tirgoties ar gaiļiem, masīlieši bija ieinteresēti atrast ceļu uz alvas un dzintara atradnēm. Ja visam iepriekš teiktajam vēl pievieno hipotēzi, ka Aleksandrs, gatavodamies karagājienam uz rietumiem, varbūt bija saistījies ar masīliešiem, tad kļūst saprotami cēloņi, kuri pamudināja Piteju doties ceļā. Mūsdienu pētnieki dažkārt diskutē par jautājumu, vai Pitejs bija tirgotājs vai zinātnieks. Tas ir lieki, jo tolaik tirgotājs bieži vien bija arī zinātnieks un zinātnieks nekautrējās būt tirgotājs. Par Piteju mēs zinām, ka viņš bija turīgs un ļoti izglītots cilvēks, kurš labi zināja Homēra epus un Hēsioda poēmas, kur atkārtoti pieminētas noslēpumainās zemes oikumēnas rietumos. Pitejs noteikti bija lasījis arī Hērodota sacerējumu ar norādēm par nezināmām zemēm Eiropas ziemeļos un rietumos. Viņam bija zināma arī mācība par Zemes lodveidīgo formu un plašo jūru oikumēnas rietumos. Piteja ceļojums bija tipiska hellēnisma laikmeta parādība, ko iedvesmoja Aleksandra pasaules iekarošanas plāni un masīliešu tirgotāju intereses, zinātniskās domas meklējumi un apbrīnojamā gatavība, uzņēmība doties riskantos braucienos.

Pitejs savu ceļojumu aprakstīja sacerējumā «Par pasaules jūru», kas diemžēl nav saglabājies, jo laikabiedri un vēlākās paaudzes neticēja masīlietim un noniecināja viņa sacerējumu. Dažus šī darba fragmentus, kā arī ziņas par braucienu atrodam galvenokārt masīlieša visnesaudzīgāko kritiķu darbos. Tas ārkārtīgi apgrūtina Piteja veikuma izpēti, liek uzmanīgi un apdomīgi vērtēt katru ziņu un vārdu par masīlieti un viņa ceļojumu.

321. g. pr. m. ē. marta mēnesī Pitejs ar vienu kuģi atstāj Masīlijas ostu un gar labi pazīstamo Pireneju pussalas piekrasti dodas uz «Hērakla stabiem». Šķērsojis jūras šaurumu, Pitejs turpina ceļu ziemeļu virzienā, kamēr sasniedz Veksizamas salu, ko vairums mūsdienu pētnieku identificē ar Bretaņas pussalu. Tik tālu bija peldējuši jau Hi- milkona kuģi, bet tālāk sākas masīlieša jaunatklājēja gaitas.

Piteja triēra bija pirmais Vidusjūras baseina kuģis, kas no Veksizamas salas šķērso vētraino un bīstamo Svina jūru (Lamanša jūras šaurumu) un piestāj krastā, kur paceļas stāvas, baltas krītakmens klintis. Pitejs nosauc atklāto zemi par Bretaniki (tagadējā Lielbritānijas sala), un šis apzīmējums pierāda, ka masīlietis patiešām tur bijis, jo, kā atzīst valodnieki, nosaukums «Bretanike» atvasināts no gailu valodas vārdiem «brit» — tetovēts, krāsots — un «tania» — zeme, tātad «zeme, kuras iedzīvotāji tetovē savu ķermeni». Baltās klintis un nosaukums «Alvas zeme» pierāda, ka Pitejs piestājis Kornvelsas pussalā, kur atradās senās pasaules bagātākās alvas atradnes. Ja Pitejs būtu tikai tirgotājs, viņa ceļojuma galvenais mērķis — atrast ceļu uz alvas atradnēm — būtu jau sasniegts.

Taču Pitejs ir ne tikai tirgotājs, tāpēc viņš cenšas noskaidrot Bretanikes dabu un iedzīvotāju sastāvu, zemes izmērus un konfigurāciju. «Bretanike ir trīsstūraina sala,» raksta Pitejs un, aptuveni pareizi noteicis šī trīsstūra proporcijas — 3:6:8, vairāk nekā divas reizes pārspīlē Lielbritānijas salas izmērus, lai gan apbrauc salai apkārt. Vai tā ir Piteja kļūda vai apzinīgs pārspīlējums? Varbūt milzīgais trīsstūris, kura malas, pēc Piteja aprēķiniem, ir 1390, 2800 un 3700 kilometru garas, aptver ne tikai Lielbritānijas salu?

Atstāsim šo jautājumu pagaidām bez atbildes un sekosim Piteja tālāķajam braucienam. No «Alvas zemes» viņa kuģis brauc gar Bretanikes dienvidu krastu un tad pagriežas uz ziemeļiem Iernas jūrā (Īrijas jūra). No triēras klāja rietumos saskatāma liela sala, ko Pitejs dēvē par Iernu, kas atbilst Īrijas salas nosaukumam gailu valodā — Eire jeb Erina. Sī sala, raksta Pitejs, «apaugusi ar mežiem un vienmēr zaļām pļavām», bet tās iedzīvotāji ir mežonīgi un neviesmīlīgi. Izbraucis cauri Iernas jūrai, Pitejs nonāk pie Obudu salām (Hebridu salas), kuru iedzīvotāji «nepazīst zemes augļus un pārtiek vienīgi no zivīm un gaļas». Pēc septiņām diennaktīm drosminieki sasniedz Orkadu salas (Orkneju salas), kas visas «neapdzīvotas, bez mežiem un noklātas ar akmeņiem un smiltīm».

Atstājusi Orkadu salas, triēra pēc sešām diennaktīm piestāj salā «pie pašas sasalušās jūras». Pitejs nemin šīs salas nosaukumu, bet vēlākie antīkie autori to vienprātīgi dēvēja par Tuli. Kas tā par salu? Tulē, raksta Pitejs, klimats ir bargs un neviesmīlīgs, un vietējie iedzīvotāji saka, ka viņu zeme ir «vieta, kur saule guļ». Ziemā saule pat neparādās pie apvāršņa, bet vasarā — Pitejs pats to novēro — nakts ilgst tikai divas trīs stundas. Tule ir ļoti liela sala un «bagāta augļiem». Tās iedzīvotāji sēj rudzus un kuļ tos «lielās, slēgtās telpās, kurp aizved graudus, jo šajā zemē maz skaidru un saulainu dienu».

No medus salinieki gatavo reibinošu dzērienu. Pavasari un vasarā salas iedzīvotāji pārtiek no augļiem un labības, bet ziemā dzer pienu un ēd gaļu. Dzīvojamās mājas celtas no baļķiem, un jumti segti ar salmiem. Pār saliniekiem valda daudzi virsaiši, bet «sievas ir visiem kopīgas, un laulības viņi nepazīst». Aiz šīs salas, turpina Pitejs, c.nav vairs ne sauszemes, ne jūras, pat ne gaisa, bet tur atrodas dīvains visa tā sajaukums, kurā jūra un zeme, vispār viss liekas karājamies gaisā, un tur nevar ne kājām iet, ne ar kuģi izbraukt».

Tules aprakstā nav nekā fantastiska un sadomāta. Gluži otrādi, tas pārsteidz ar savu lietišķo konkrētību un aculiecinieka vērojumu precizitāti. Nav jāšaubās, ka Pitejs apmeklējis kādu no salām vai zemēm Atlantijas okeāna ziemeļos, bet kuru? Vairums 19. gs. zinātnieku identificēja Tuli ar Šetlendas vai Fareru salām, taču tām Piteja apraksts neatbilst. Tules dabas apraksts Piteja sacerējumā līdzīgs tālās Islandes dabai, augu un dzīvnieku pasaulei, taču Islande līdz pat 8. gs. m. ē. nebija apdzīvota, bet Piteja Tulē dzīvoja zemkopji un lopkopji. Stāstīdams par tālo ziemeļu zemi, Pitejs lieto sengrieķu vārdu «nē- sos», kas nozīmē «sala» vai «pussala». Pēc šī un citiem apsvērumiem slavenais polārpētnieks Nansens pierādīja, ka Piteja Tule lokalizējama Norvēģijas vidusdaļā.

Sinī sakarībā mums jāatgriežas pie Piteja apraksta pirmās mīklas — Bretanikes pārlieku lielajiem izmēriem. Vairums pētnieku uzskata, ka Pitejs vienkārši kļūdījies, taču Štihtennots pārliecinoši pierāda, ka masīlietis parasti ļoti precīzi noteicis apmeklēto zemju un jūru izmērus. Piteja dotie Bretanikes izmēri, turpina VDR vēsturnieks, ir pareizi, ja atzīst, ka ar vārdu «Bretanike» masīlietis apzīmējis Lielbritānijas salu kopā ar salu grupām ziemeļos no tās un Skandināvijas pussalu. Tādā gadījumā, secina Štihtennots, Tule lokalizējama nevis Norvēģijā, bet atradās uz ziemeļaustrumiem no tās un aptvēra plašu teritoriju starp Botnijas jūras līci, Somijas jūras līci un Balto jūru, t. i„ mūsdienu Somijas ziemeļos un Padomju Savienības ziemeļrietumos. VDR vēsturnieka hipotēze ir neapšaubāmi interesanta, taču vairums pētnieku pašreiz atbalsta Nansena priekšlikumu lokalizēt Tuli Norvēģijas centrālajā daļā.

Piteja atpakaļceļš no Tules ir vēl sarežģītāks un mīklaināks par turpceļu. Pitejs min Dumnas un Vergas salu,

Berikas un «Svēto dzintara salu» Abalu, «Ziemeļu stabu» un «Sudraba kalnu», Gadiras pilsētu un Tanaidas upi, gu- tonu, skitu un citas ciltis. Skaidrs, ka Piteja atpakaļceļa rekonstrukcija atkarīga no tā, kur lokalizē Tuli un kā identificē viņa pārskatā minētās vietas. Hipotēzes par ma- sīlieša atpakaļceļa maršrutu ir daudzas un dažādas, ievērojamākās no tām ir trīs.

Pirmās hipotēzes piekritēji uzskata, ka no Tules, kas lokalizējama Norvēģijā, Pitejs brauca dienvidu virzienā gar Lielbritānijas austrumu piekrasti līdz Kantijai (tagadējā Kentas grāfiste Anglijā). No turienes viņš devies pāri Ziemeļjūrai un braucis ziemeļaustrumu virzienā gar Holandes un Vācijas piekrasti, kamēr sasniedzis Abalas salu (Helgolandes sala pie Elbas upes grīvas), kur «jūras ūdeņi pavasarī sanes dzintaru». Uzzinājis dzintara iegūšanas vietu, Pitejs pagriezis savu kuģi dienvidu virzienā un pāri Ziemeļjūrai un Biskajas jūras līcim, garām Pire- neju pussalas rietumu piekrastei un Gadiras pilsētai, t. i., senajai Gadesai, atgriezies Masīlijā. Taču Helgolandes salā nav un nebija dzintara, un kā ar Tanaidas upi? Sie un citi jautājumi pirmās hipotēzes piekritējiem rada grūtības.

Citu hipotēzi izvirza vēsturnieks Štihtennots. Uzskatīdams, ka Tule lokalizējama Somijas ziemeļos un Padomju Savienības ziemeļrietumos, viņš atsaucas uz to vietu Piteja sacerējumā, kur teikts, ka atpakaļceļā «no Tules viņš apbraukājis visu Eiropas jūras krastu no Gadiras līdz Tanaidai». Tanaida bija grieķu nosaukums Donas upei, ko tā laika ģeogrāfi uzskatīja par Eiropas austrumu robežu un atzina, ka Tanaida savieno «Viesmīlīgo jūru» ar Pasaules okeāna ziemeļu daļu. Tāpēc, secina Štihtennots, Tanaida, ko atpakaļceļā apmeklējis Pitejs, jāidentificē ar Ņevu vai Daugavu, ķo masīlietis uzskatījis par Donas augšteci. Pitejs tātad, norāda vācu vēsturnieks, pirmais atklājis ceļu uz Baltijas jūru, kurā lokalizējamas arī salas Dumna (kāda no Dānijas salām) un Berika (?), bet ar dzintaru bagātā Abalas sala ir vai nu Rīgenas sala, vai kāda no salām Oderas upes grīvā, kur patiešām ir lielas dzintara atradnes. Piteja minētā Gadira ir ģermāņu cilts apdzīvotā vieta Garda Oderas lejastecē, bet ar nosaukumu «Ziemeļu stabs» masīlietis apzīmējis vienu no jūras šaurumiem, kas savieno Baltijas jūru ar Ziemeļjūru, pa kuru Pitejs atgriezies Masilijā.

Hellēnisma laikmeta ceļojumu maršruti un zināmās Zemes robežas.

Visradikālāko hipotēzi 1969. g. izvirzīja padomju pētnieks Boldakovs. Viņš lokalizē Tuli Norvēģijā un, tāpat kā viņa VDR kolēģis, atsaucas uz rindkopu Piteja sacerējumā, kurā teikts, ka atpakaļceļā masīlietis apmeklējis Tanaidu. Taču Boldakovs uzskata, ka Piteja sacerējumā minētā upe Tanaida patiešām bijusi Dona un ka atpakaļceļam masīlietis izmantojis… upju sistēmu, kas saista Baltijas jūru ar Melno jūru. Pēc padomju pētnieka domām, Piteja kuģis ir devies augšup pa Daugavu, pēc tam pa Volgu lejup un pa Tanaidu (Donu) uz Azovas jūru, no kurienes pa parasto maršrutu Melnā jūra — Egejas jūra — Vidusjūra atgriezies Masīlijā. Boldakovs labi apzinās, cik pārdroša ir viņa izvirzītā hipotēze un cik grūti izskaidrot, kā Pitejs un viņa ceļabiedri varējuši pārvilkt smago triēru pāri 119 metrus augstajai ūdensšķirtnei starp Daugavu un Volgu. Bet pētnieks atgādina, ka pirms divarpus tūkstošiem gadu ūdens līmenis Kaspijas jūrā un okeānā bijis daudz augstāks, tāpēc tas bijis augstāks arī Daugavā un Volgā un Pitejam un viņa ceļabiedriem bijis vieglāk pārvilkt savu kuģi no vienas upes uz otru.

Pēc mūsu pašreizējām zināšanām grūti noteikt, kura no hipotēzēm ir ticamākā. Tikpat grūti izlemt jautājumu par Tulas lokalizāciju un Piteja braucienu pa Baltijas jūru. Tāpēc atzīmēsim vispirms varbūtējo un tad neapšaubāmo masīlieša veikumā. Neizslēdzot iespēju, ka Pi- tejs sasniedzis Norvēģijas piekrasti un pirmais atklājis Baltijas jūras baseinu, jāatzīst, ka viņš noteikti pirmais atklāja Lielbritānijas un Īrijas, Hebridu un Orkneju salas, Ziemeļjūru un tās piekrasti. Piteja ieguldījums ģeogrāfisko zināšanu klāstā bija milzīgs. Hērodots pirms vairāk nekā gadsimta atzinās, ka viņš nekā nezinot par Eiropas ziemeļiem un rietumiem, bet pēc Piteja brauciena nezināšanas migla bija daļēji izklīdināta un vismaz par Eiropas rietumu piekrasti no Biskajas jūras līča līdz Ziemeļjūrai gūti visumā skaidri un pareizi priekšstati. Ievērojot, ka visu šo ceļojumu, pat tā vispieticīgākajā variantā, neiedomājami grūtos un dienvidniekiem neparastos ziemeļu klimatiskajos apstākļos veica viena triēra, Pitejam jāierāda vieta starp izcilākajiem kolumbiem pirms un pēc Kolumba!

Kāpēc laikabiedri neticēja Pitejam? Strabons, viens no masīlieša bargākajiem kritiķiem, savu neticību argumentē šādi: «Ir pilnīgi neticami, ka vienkāršs un ne sevišķi bagāts vīrs varētu apbraukt un apstaigāt tik milzīgas platības.» Arguments ļoti daiļrunīgs un laikmetam atbilstošs, jo Romas impērijas ziedu laikos, kad dzīvoja un darbojās Strabons, atsevišķa indivīda nozīme bija tik niecīga un viņa iniciatīvas iespējas tā mazinājušās, ka pasākt un veikt kaut ko nozīmīgu šķita pa spēkam tikai valstij, imperatoram. Ne mazāk raksturīgs Strabona otrais arguments, kurš izskan parastajās piebildēs: «visi tā saka» vai «kā vispār zināms». Piteju pasludināja par meli tāpēc, ka viņa veikums tālu pārsniedza laikabiedru līmeni, ka viņa atklājumi un secinājumi aizsteidzās priekšā savam laikmetam. Tāpēc arī tikai nedaudzi no Piteja laikabiedriem spēja pareizi novērtēt un izmantot masīlieša ceļojuma rezultātus un viņa sacerējumu «Par pasaules jūru».

MUZEJĀ UN BIBLIOTĒKĀ

Katrs cilvēks apbrīno to, kas viņa raksturam, kultūras līmenim un gaumei vistuvākais un atbilstošākais. Tirgotāji jūsmoja par Aleksandrijas plašo ostu un ar precēm piepildītām noliktavām, jūrnieki apbrīnoja Faras bāku, bagātie dikdieņi jūsmoja par Aleksandrijas teātriem un izpriecu vietām, bet visas hellēnistiskās pasaules zinātnieki apskauda savus laimīgos kolēģus, kuri strādāja Aleksandrijas Muzejā un Bibliotēkā.

Senajā Ēģiptē un Divupē zināšanu centri bija tempļi un zināšanu krājēji galvenokārt priesteri, Senajā Grieķijā topošā zinātne bija laicīga, bet ar zinātnēm nodarbojās atsevišķi vienpatņi. Hērodots pats vāca materiālus un uzrakstīja savu «Vēsturi», un Dēmokrits viens radīja savas materiālistiskās filozofijas grandiozo celtni. Taču jau Aristotelis saprata, ka zinātnes tālākajai attīstībai nepieciešama zinātnieku sadarbība un pastāvīga domu apmaiņa. Viņš izvirzīja priekšlikumu apvienot zinātniekus kopīgajam darbam vienā «templī», kurā kalpotu nevis dieviem, bet zinātnēm, nevis upurētu vīnu un vīraku, bet neatlaidīgā darbā meklētu un atrastu patiesību.

Aristoteļa ideja atbilda hellēnisma laikmeta garīgajai atmosfērai, kad visās zinātņu nozarēs strauji pieauga informācijas daudzums, ievērojami paplašinājās zinātņu apvāršņi un zinātniskās domas apmaiņa kļuva par nepieciešamību. Godkārīgo Ēģiptes valdnieku Ptolemaju I interesēja ne tik daudz zinātņu plaukums, cik vēlēšanās pārvērst savu galvaspilsētu Aleksandriju par visas hellēnistiskās pasaules kultūras centru, kās aizēnotu Atēnas. Tāpēc viņš nodibināja Muzeju, kas atradās Aleksandrijas visgreznākajā kvartālā — Bruheionā. Laikabiedri jūsmīgi aprakstīja Muzeja lielo lekciju zāli un grezno ēdamtelpu, ērtās dzīvojamās istabas un darba telpas, plašo dārzu, kur bija augi, krūmi un koki no visāmoikumēnas malām, un daudzos voljērus, kuros atradās Āfrikas degunradži un Indijas pāvi, Melnās jūras ziemeļu piekrastes vilki un Eiropas mežu brieži. Muzejā dzīvoja un strādāja ap simts zinātnieku, filozofu un dzejnieku, kurus uzturēja valsts. Tāpēc tie varēja bez rūpēm nodoties saviem pētījumiem un lasīt lekcijas studentiem, kuru skaits pārsniedza vairākus simtus.

Muzeju vadīja trīs valdnieka nozīmētas amatpersonas — mūzu virspriesteris, kas bija augstākais vadītājs, lietvedis, kurš pārzināja saimniecību, un bibliotekārs, kurš vadīja ar Muzeju saistīto un vēl slavenāko Aleksandrijas Bibliotēku. Senajā Ēģiptē nepazīstams dzejnieks izteica ģeniālo domu, ka viss pastāvošais lemts iznīcībai, vienīgi «viņu [rakstvežu] vārdi kļuvuši nemirstīgi… viņu man- tcjums ir raksti un pamācības … grāmata — vajadzīgāka par uzceltu ēku, labāka par kapeni rietumos, labāka par greznu pili, labāka par piemiņas templi». Atziņa, ka tīstokļos vai māla plāksnītēs iemūžinātā doma ir nozīmīgākais tēvu mantojums, mudināja Seno Austrumu valdniekus radīt plašas bibliotēkas.

Hellēnisma laikmetā lielas bibliotēkas bija it īpaši nepieciešamas. Grieķu kultūra jau pastāvēja apmēram piecus gadsimtus, kuru laikā bija sarakstīti tūkstošiem epu un dzeju, traģēdiju un komēdiju, traktātu par filozofiju un mūziku, matemātiku un bioloģiju, vēsturi un ģeogrāfiju. Senie grieķi vienmēr jūsmoja par Seno Austrumu daudzu tūkstošu gadu kultūru un mācījās no tās, bet, lai mācītos, bija vajadzīgi tīstokļi ar grieķu valodā pārtulkotiem seno ēģiptiešu un babiloniešu, feniķiešu un ebreju sacerējumiem.

Zinātne jau bija sasniegusi tādu attīstības līmeni, ka pētnieki vairs nevarēja pamatoties, kā to bija darījis Hē- rodots, vienīgi uz saviem novērojumiem un vēl dažiem sacerējumiem. Kad Aristotelis rakstīja savu darbu «Dzīvnieku vēsture», viņš izmantoja pāri par simtu savu priekšteču un laikabiedru sacerējumu.

Lai zinātne Muzejā plauktu, bija nepieciešama pēc iespējas plašāka bibliotēka, un lagidu valdnieki netaupīja līdzekļus tās radīšanai. Aleksandrijas bibliotēkā glabājās 500000—700 000 tīstokļu. To vidū bija Homēra epi un «Vecā derība», grieķu lirika un Divupes priesteru sacerējumi astronomijā, grieķu filozofu un indiešu prātnieku traktāti, vēsturnieku un matemātiķu, mūzikas teorētiķu un ģeogrāfu sacerējumi. Lai orientētos šajā tīstokļu jūrā, viens no Bibliotēkas vadītājiem — dzejnieks Kallimahs sastādīja katalogu, ko nosauca: «Katalogs par rakstniekiem, kuri spīdēja visās zināšanu jomās, un sacerējumiem, ko viņi sarakstījuši». Šī kataloga 120(!) tīstokļos ievietotas visu Bibliotēkā pārstāvēto autoru biogrāfijas un komentāri par viņu sacerējumiem, kas sistematizēti pēc zinātņu nozarēm. Katalogā jo bieži pieminēts arī viens no Bibliotēkas vadītājiem un Muzeja izcilākajiem zinātniekiem — Eratostens.

Eratostens (275.—195. g. pr. m. ē.) piedzima Kirēnē — grieķu kolonijā Ziemeļāfrikas piekrastē. Aleksandrijas muzejā jauneklis klausījās Kallimaha lekcijas un mācījās kritiski vērtēt pat vislielākās autoritātes, uzticēties savam saprātam un pieredzei. Muzejā strādāja labi filologi un dabas pētnieki, taču filozofiskās domas centrs joprojām bija Atēnas, kur Eratostens klausījās Platona sekotāju lekcijas. Eratostens nekļuva par filozofu, taču lekcijas iepazīstināja viņu ar Platona ideju par lodveidīgo Zemi un antipodiem.

Atgriezies Aleksandrijā, Eratostens četrdesmit gadus vadīja Bibliotēku, vairoja tās tīstokļu klāstu un Muzeja slavu. Viņš sacerēja arī dzejas, bet viņa priekšstati par dzejas uzdevumiem bija visai īpatnēji. Eratostens uzskatīja, ka dzejai jāmāca un jāpopularizē zinātņu sasniegumi. Tāpēc poēmā «Hermejs» Eratostens stāstīja par zinātņu sasniegumiem, apdziedāja to zinātni, kura aizņēma galveno vietu viņa raženajā mūžā, — ģeogrāfiju.

Kopš Hērodota lielā darba — 5. gs. ģeogrāfisko zināšanu enciklopēdijas iznākšanas bija apritējuši divi gadsimti. Maķedonijas Aleksandra karagājieni un Patrokla ekspedīcija, Eidoksa un Megastena ceļojumi pavēra grieķiem Vidusāzijas tāles un Indijas plašumus, iepazīstināja ar Kaspijas jūru un Indijas okeānu, bet Pitejs pirmais ielūkojās Eiropas rietumos un ziemeļos. Hērodota aprakstītā oikumēna vairs neatbilda konkrētajām zināšanām, un ģeogrāfijas zinātnei izvirzījās daudzi jauni uzdevumi.

Hellēnisms bija laikmets, kad saira un izzuda daudzi ierasti priekšstati un tradicionāli atzinumi, kad visās dzīves jomās parādījās kas jauns un nebijis. Noslēgto mazo polišu nomainīja lielas valstis, grieķu un Seno Austrumu norobežotības vietā stājās to sadarbība un saplūšana. Šādā radikālu izmaiņu laikmetā mazinājās cieņa pret autoritātēm, ja to atzinumi bija pretrunā ar saprāta slēdzieniem un pieredzi. Eratostens bija sava laikmeta dēls, un viņa kritiskā doma nesaudzēja pat Homēru, par kuru viņš rakstīja: «Homēra brīnumainie nostāsti vēsta tikai par tālām zemēm, jo par tām ērtāk sadomāt dažādas blēņas.» Arī «ģeogrāfijas tēvam» Eratostens pārmeta lētticību un neprecizitātes, naivus priekšstatus un nezinātniskus izskaidrojumus.

Nepietiekams zinātniskums — Eratostena galvenais pārmetums saviem priekšgājējiem. Lai to novērstu un ģeogrāfiju padarītu zinātnisku, tā jānostāda uz stingri zinātniskiem matemātiskiem pamatiem. Hērodota laikā par Zemes formu vēl strīdējās, bet apritējušos gadsimtos bija ieviesies priekšstats par Zemes lodveidīgumu. Eratostenam vairs nav jāatbild uz jautājumu — «Kāda ir Zemes forma?», bet gan jāaprēķina Zemes izmēri. Vienā no saviem ceļojumiem Eratostens ievēro, ka Siēnā (Ēģiptes dienvidos) saules pulksteņa rādītājs dienas vidū nemet ēnu, turpretī Aleksandrijā, kura atrodas uz tā paša garuma grāda kā Siēna, saules pulksteņa rādītājs dienas vidū tomēr met ēnu. Eratostens izmēra ēnas leņķi un attālumu no Siēnas līdz Aleksandrijai un ar sarežģītu matemātisku aprēķinu nosaka, ka Zemes apkārtmērs ir 252 000 stadiju jeb 39 883 kilometru. Eratostens kļūdās tikai par 48 km jeb 0,4%! Ievērojot, ka Eratostenam nebija ne jausmas par Amerikas un^ Austrālijas kontinentiem, ka viņš pazina tikai Eiropas, Āzijas un Āfrikas daļu, jāsecina, ka tik precīza Zemes apkārtmēra aprēķināšana bija izcils zinātniskās domas sasniegums, un «Eratostena metode ieņem godpilnu vietu ģeogrāfijas, kā arī visu zinātņu vēsturē».

Aprēķinājis zemeslodes apkārtmēru, Eratostens tiecas precizēt oikumēnas un Pasaules okeāna kontūras. Dižais aleksandrietis, tāpat kā citi tā laika ģeogrāfi, pārliecināts, ka sauszeme ir sala Pasaules okeānā, kura vienotību viņš pamato, norādot par vienādiem paisumiem un bēgumiem Atlantijas un Indijas okeānos. Ja vienotais Pasaules okeāns apjož visu sauszemi, tad, secina Eratostens, mēs «taisnā līnijā varētu aizpeldēt no Ibērijas [71] uz Indiju, ja nekavētu Atlantijas okeāna plašumi». Eratostens izsaka to ideju, kas daudzus gadsimtus vēlāk iedvesmos Ko- lumbu!

Dzīvodams un darbodamies Aleksandrijā, kur krustojas visas oikumēnas ceļi, vadīdams Bibliotēku, kur savākti materiāli par iepriekšējo gadsimtu ceļojumiem un ceļotājiem, Eratostens ir lieliski informēts par jaunākajiem ģeogrāfiskajiem atklājumiem. Tāpēc arī viņa oikumēna ir nesalīdzināmi plašāka par Hērodota aprakstīto. «Ģeogrāfijas tēva» skatījumā Eiropa rietumos beidzās ar Gibraltāru un Pireneju pussalas austrumu piekrasti, bet Eratostens jo plaši izmantoja Piteja brauciena rezultātus, un viņa Eiropa jau aptver Pireneju pussalas rietumu piekrasti un Biskajas jūras līci, Lielbritānijas un Īrijas salas, Ziemeļjūru un noslēpumaino Tuli. Hērodots uzskatīja, ka Āfrikas dienvidu robeža atrodas netālu no Nīlas krācēm,

Oikumēna Eratostena skatījumā.

bet Eratostens jau zina, ka ir Zilā Nila, un pavirza Āfrikas robežu tālāk uz dienvidiem. Pamatodamies uz Ne- arha atskaiti un Megastena sacerējumu, Eratostens daudz precīzāk par saviem priekštečiem zīmē Sarkanās jūras un Indijas okeāna kontūras, parāda arī Taprobanes salu (Ceilonu). Aleksandra karagājiena apraksti un Megastena sacerējums dod Eratostenam daudz skaidrāku priekšstatu par Indostānas subkontinentu, ko Hērodots vispār nepazina. «Ģeogrāfijas tēvam» Vidusāzija bija viens milzīgs «balts plankums», turpretī Eratostens jau iezīmē Amu- darjas un Sirdarjas upju tecējumu.

Divos gadsimtos, kas šķīra Eratostenu no Hērodota, oiku- mēnas robežas bija kļuvušas gandrīz divreiz plašākas, un Aleksandrijas ģeogrāfs tiecās precīzi noteikt oikumēnas sastāvdaļu izmērus. «Eratostens apgalvo, ka apdzīvotā pasaule atbilstoši dabas likumiem ir garāka virzienā no austi umiem uz rietumiem… aizņem Zemes apkārtmēra trešo daļu,» rakstīja Strabons un apstrīdēja aleksandrieša aprēķinu pareizību. Taču mūsdienu pētnieki pierāda, ka Eratostens pārsteidzoši precīzi aprēķinājis attālumu no Marokas līdz Āzijas austrumu nomalēm, kuras viņš nemaz nepazina. Ne visi Eratostena aprēķini ir tik precīzi, taču apbrīnojama ir ģeniālā zinātnieka prasme un spējas apkopot jaunāko faktu materiālu un vispārināt to ar matemātisku aprēķinu palīdzību, tādējādi paceļot ģeogrāfijas zinātni jaunā — daudz augstākā līmenī.

Aristotelis bija izvirzījis mācību par atšķirīgām klimatiskajām zonām uz Zemes, bet, tāpat kā daudzi citi filozofu atzinumi, arī šī ideja palika sveša tā laika ģeogrāfiem. Eratostens pārņem Aristoteļa domu, papildina to ar konkrēto faktu materiāliem un rada mācību par piecām klimatiskajām zonām. Zemeslodes ziemeļos un dienvidos ir divas aukstā klimata zonas, kur īsā vasara un garā ziema, sals un sniegs rada nepanesamus dzīves apstākļus. Tāpat neapdzīvojama ir arī karstā klimata josla ap ekvatoru, kur izplešas milzīgi tuksneši. Cilvēkiem visvairāk piemērotas ir abas mērenā klimata zonas, kurās dzīvo gan grieķi, gan arī barbari. Eratostens noliedz antīkajā pasaulē izplatīto uzskatu par cilvēku dalījumu grieķos un barbaros un uzsver, ka visi mērenā klimata zonā dzīvojošie cilvēki savā starpā ir radniecīgi un līdzīgi.

Varētu uzskaitīt vēl daudzus citus izcilā ģeogrāfa veikumus, bet atzīmēsim tikai, vienu: Eratostens pirmais ievieš nosaukumu «ģeogrāfija» — zemes apraksts. Tā nav nejaušība, bet likumsakarīga nepieciešamība. Hērodots lika pamatus jaunajai zinātnei, bet vēl nespēja to izdalīt no vēstures, etnogrāfijas un citām disciplīnām. Eratostens šo zinātni izveido par patstāvīgu disciplīnu un tāpēc arī dod tai nosaukumu.

Eratostena galvenais sniegums ir atbilde uz jautājumu — «Kāda ir mūsu planēta?».

Aleksandrijas zinātniekus nodarbina arī cita problēma — «Kāda ir zemeslodes vieta un stāvoklis Visumā?». Atkal no Aleksandrijas Muzeja nāca drosmīgs un pārsteidzošs secinājums, kas bija izaicinājums šķietami nesatricināmajam un autoritāšu svētītajam atzinumam par nekustīgo Zemi Visuma centrā. Muzeja un Bibliotēkas ilggadējais līdzstrādnieks Aristarhs no Samas (310.—230. g. pr. m. ē.) izvirzīja ģeniālo ideju, ka «Zeme ir planēta, kura, tāpat kā pārējās planētas, riņķo ap nekustīgo Sauli, veicot vienu apgriezienu gada laikā» un ap savu asi divdesmit četrās stundās. Tik vienkāršos un skaidros vārdos izcilais astronoms formulēja vienu no diženākajām idejām zinātņu vēsturē — heliocentrisko teoriju. Laikabiedriem t^ šķita tikpat neiespējama un nepieņemama kā Piteja brauciens uz Tuli vai Eratostena aprēķini par Zemes izmēriem. Tikai 1539. g. lielais astronoms Koperniks atjaunoja un nopamatoja heliocentrisko teoriju, norādīdams: «Tieši šis izvilkums [no Aristarha sacerējuma] lika man domāt par Zemes kustību.» Grūtāk iedomāties labāku un pilnīgāku novērtējumu hellēnisma laikmeta ieguldījumam mūsu Zemes izpētē!

ĒRGLIS PĀR ZEMESLODI

Senie romieši neuzbūvēja nevienu celtni, ko varētu salīdzināt ar Partenona templi Atēnu Akropolē, toties viņi būvēja ceļus un tiltus, kuri saglabājušies līdz mūsu dienām. Senajiem romiešiem nebija neviena domātāja, kas līdzinātos Dēmokritam vai Aristotelim, toties viņu juristi izstrādāja likumu krājumus, uz kuriem pamatojas daudzu mūsdienu buržuāzisko valstu likumdošana. Senie romieši neizvirzīja nevienu zinātnieku, kas līdzinātos Eratoste- nara vai Aristarham, toties viņi lietišķi un lietpratīgi apkopoja zinātņu un zinātnieku sniegumus. Senie romieši nevarēja dižoties ar ceļojumiem, kas līdzinātos jau minētajiem, viņu vidū nebija ceļotāju, kas būtu nostādāmi blakus Pitejam, toties viņu leģioni paplašināja oikumēnas robežas un iekaroja tās lielu daļu. To saprata arī paši romieši un 1. m. ē. gs. izlaida sudraba monētu, ko rotāja ērglis, kurš savos nagos tur zemeslodi!

LEĢIONI IEPAZĪST EIROPU

Romas ceļš uz pasaules kundzību ir pārsteidzošs un fantastisks. 5. gs. pr. m. ē., kad Atēnas bija grieķu pasaules centrs, Roma bija atpalikusi un nenozīmīga pilsētiņa Ape- nīnu pussalā. 4. gs. otrajā pusē pr. m. ē., kad Aleksandrs radīja savu pasaules valsti, Roma vēl izmisīgi un neatlaidīgi cīnījās, lai nostiprinātu savu varu Itālijā. Pat vēl 209. g. pr. m. ē., kad plauka greznā Aleksandrija, Romas šaurajās un netīrajās ieliņās atskanēja izbaiļu pilnais sauciens: «Hannibals pie vārtiem!» — jo lielais kariāgiešu karavadonis nopietni apdraudēja Romas eksistenci. Taču simt, simtpiecdesmit gadus vēlāk Romas leģionu ērgļi jau izpleta savus spārnus pār Pireneju un Balkānu pussalām, Mazāziju un Sīriju, Ziemeļāfriku un Vidusjūras salām. Vidusjūras baseins, tā zemes un tautas jau atradās Romas vara, un romieši ne bez pamata nosauca šo jūru par «mare nostrum» — «mūsu jūru».

Varētu domāt, ka romiešu iekarošanas kāre un nevaldāmā ekspansija tagad aprimsies. Tomēr ne! Nākamajos gadsimtos (1. gs. pr. m. ē.—2. gs. m. ē.) leģioni turpināja savus iekarojumu karus ne vien jau zināmajās zemēs, bet ielauzās ar! tādās zemēs, ko līdz šim vēl nepazina. Ar ko izskaidrojama šī nevaldāmā ekspansijas un iekarojumu politika?

Neatkārtojot to, kas teikts grāmatā «Cienīga nāve labāka par necienīgu dzīvi», atzīmēsim tikai, ka Vidusjūras baseina iekarošana, daudzu zemju un tautu cietsirdīgā aplaupīšana, pasakainu bagātību un milzīgu vergu masu ieplūšana Romā sekmēja un paātrināja vergturu sabied- jības attīstību un uzplaukumu. Reizē ar to auga un padziļinājās mantas un sociālā nevienlīdzība un Romas sabiedrībā savijās asu sociālu pretrunu mezgls. Pretrunas starp visvareno Romas aristokrātiju — nobilitāti un jātniekiem — jaunajiem bagātniekiem, augļotājiem un tirgotājiem; pretrunas starp nobilitāti un brīvajiem zemniekiem, kuru zemes piesavinājās alkatīgie virsotnes pārstāvji; pretrunas starp Romas pilntiesīgajiem pilsoņiem un miljoniem pakļauto zemju un provinču beztiesiskajiem iedzīvotājiem; pretrunas starp Romas brīvajiem iedzīvotājiem un milzīgajām vergu masām. Šīs pretrunas izraisīja pilsoņu karu, kas ilga veselu gadsimtu (137.—31. g. pr. m. ē.) un iedragāja Romas republikas pamatus. Lielās vergu sacelšanās un varenās zemnieku kustības, asās cīņas starp pilsoņiem un nepilsoņiem, nemitīgās sadursmes starp nobiliem un jātniekiem aizpildīja šī gadsimta hronikas lappuses. Romiešu vergturi drudžaini meklēja izeju no krīzes, un daudziem šķita, ka tāda varētu būt jauni iekarošanas kari. «Romieši jau iekarojuši un valda pār lielu daļu pasaules,» teica zemnieku kustības vadītājs Ti- bērijs Grakhs, «bet viņi cer pakļaut sev arī atlikušo daļu», lai ar jauniem laupījumiem noslāpētu pilsoņu kara uguni.

Bija vēl viens cēlonis, kas tieši pilsoņu kara gados aktivizēja Romas ekspansiju, — jaunradītā algotņu armija. Romas armija, tās neuzvaramie leģioni sastāvēja no karadienestā iesauktajiem pilsoņiem. Pilsoņu kara gados zemnieki, kuri veidoja leģiona kodolu, vairs nevēlējās kalpot armijā, tāpēc bija bīstami uzticēt neapmierinātajiem zemniekiem ieročus. 2. gs. beigās pr. m. ē. konsuls [72] Gajs Mārijs radikāli pārveidoja Romas armiju, aizstājot pilsoņu iesaukumu ar algotņiem. Tagad armijā varēja kalpot ikviens brīvais cilvēks — pilsonis vai nepilsonis. Katrs algotnis par savu dienestu saņēma algu un kara laupījuma tiesu. Tā radās profesionāli karavīri, kuriem karadienests bija darbs un zobens — darba rīks. Algotņu armija bija ļoti dārga, un tās uzturēšana prasīja milzīgus līdzekļus, lco varēja gūt sekmīgos iekarošanas karos, 1. gs. pr. m. ē. daži tālredzīgākie Romas nobili — Sulla un Pompejs, Krass un Cēzars jau saprata, ka Romas republikas dienas ir skaitītas, un ar algotņu armijas palīdzību cerēja sagrābt varu savās rokās. Tāpēc bija jānodrošina algotņu uzticība, un to varēja panākt vienīgi ar sekmīgiem iekarošanas kariem.

Sociāli politiskie apstākļi aktivizēja Romas ekspansiju, un jaunie iekarošanas kari nevis mīkstināja sociālo pretrunu asumu, bet tās vēl vairāk padziļināja un saasināja. Pilsoņu kara vētras daudzus vergturus pārliecināja, ka irstošajā republikā nepieciešams efektīvāks valsts aparāts, kas spētu savaldīt dumpīgos nabadzīgos, brīvos un vergus, nodrošinātu vergturu kundzību. Sīvās un asiņainās cīņās veidojās jauna valsts — Romas impērija, ko pēc uzvaras pār sāncenšiem kaujā pie Akcijas 31. g. pr. m. ē. radīja Oktaviāns Augusts.

Jaunradītā valsts ar vienvaldnieku imperatoru priekšgalā, kam palīdzēja plašs un sazarots birokrātisks pārvaldes aparāts un milzīga algotņu armija, apspieda nabadzīgo ļaužu un vergu kustību, nožņaudza iedīglī katru neapmierinātības izpausmi. Imperators Augusts dižojās ar to, ka viņš visā plašajā valstī ieviesa «Pax romana» — Romas mieru. Taču sociālās pretrunas nebija atrisinātas, tikai noslāpētas, tāpēc iekarošanas kari imperatoriem likās vislabākā izeja no visiem ļaunumiem, jo tos prasīja jaunie vergturu slāņi, kuri nāca pie varas, tie bija nepieciešami arī imperatoriem, lai segtu milzīgos izdevumus greznā galma un daudzo ierēdņu uzturēšanai, lai nodrošinātu sava galvenā balsta — rijīgās algotņu armijas uzticību. Tāpēc arī skanīgā frāze «Pax romana» nevis izslēdza, bet ietvēra sevī jaunus un jaunus iekarošanas karus.

Mēs sīkāk aplūkojām Romas ekspansijas cēloņus 1. gs. pr. m. ē.—2. m. ē. gs., jo atšķirībā no senās Ēģiptes un Divupes, Feniķijas un Grieķijas, kur jauno zemju atklājēji bija galvenokārt tirgotāji un galvenais dzinulis tirdzniecība, Romā leģioni bija tie, kuri paplašināja oiku- mēnas robežas, un galvenais dzinulis bija jaunu zemju iekarošana. Tas noteica ne vien Romas ekspansijas virzienus, bet arī gūto ģeogrāfisko zināšanu saturu un raksturu.

Romas valstsvīrus un karavadoņus, vismaz labākos no viņiem, raksturoja praktiskums un lietišķība, prasme nospraust līdzekļiem un apstākļiem atbilstošus mērķus un uzdevumus. Viņus nevirzīja zinātkāre, bet militāri politiski apsvērumi, viņus nevilināja Pasaules okeāna noslēpumi, bet zemes, ko varēja iekarot un izlaupīt, tautas, ko varēja pakļaut un paverdzināt. Meklējot objektus jauniem iekarojumiem, romieši 1. gs. pr. m. ē.—2. m. ē. gs. bija spiesti atzīt, ka izvēle nav liela. Dienvidos tālāku ekspansiju aizkavēja Sahāras smiltis, bet austrumos varenā Partiešu valsts, kas, sagrāvusi romiešu leģionus kaujā pie Karrām (53. g. pr. m. ē.), aizsprostoja tiem ceļu uz vilinošajām austrumu bagātībām. Atlika Eiropa, un romiešu leģioni kļuva par mūsu kontinenta pirmajiem atklājējiem.

Sie vārdi mums, eiropiešiem, var likties paradoksāli, jo, runājot par ģeogrāfiskajiem atklājumiem, mēs tos parasti saistām ar ceļojumiem un pētījumiem ārpus Eiropas kontinenta — Amerikā un Āfrikā, Āzijā un Austrālijā, Arktikā un Antarktīdā. Bet atcerēsimies, kādi bijuši ceļojumu un ģeogrāfisko atklājumu galvenie virzieni līdz romiešu leģionu iekarojumiem Eiropā. Senie ēģiptieši apceļoja Āfrikas kontinenta ziemeļaustrumu daļu un Vidusjūras austrumu rajonus. Senās Divupes tamkari vislabāk pazina Vidusjūras baseina austrumu daļu, Mazāziju un ceļu uz Indostānas ziemeļrietumiem. Feniķieši iepazina visu Vidusjūras baseinu, apbrauca apkārt Āfrikai un ceļoja gar Eiropas rietumu piekrastes dienvidu posmu. Senie grieķi labi pazina Vidusjūras baseinu, Eiropas rietumu piekrasti, Melnās jūras piekrasti, Vidusāziju un Indiju. Nemaz jau nerunājot par citu kontinentu iedzīvotājiem — senajiem ēģiptiešiem un babiloniešiem, feniķie-

Gajs Jūlijs Cēzars.

šiem un ķīniešiem, pat paši Eiropas iedzīvotāji — senie grieķi un romieši gaužām maz ko zināja par savu kontinentu. Viņi bija iepazinušies ar Pireneju, Apenīnu un Balkānu pussalām, pazina Vidusjūras salas un mūsdienu Dienvidfranciju, Melnās jūras ziemeļu piekrasti un Rietumeiropas piekrasti. Taču visa Eiropa uz ziemeļiem no Pireneju, Alpu un Balkānu kalniem un uz austrumiem no Ziemeļjūras bija grieķiem un romiešiem gandrīz pilnīgi nepazīstama pasaule. Līdz 1. gs. pr. m. ē. Vidusjūras baseina iedzīvotāji labāk pazina Vidusāziju vai Indiju nekā savu kontinentu. Eiropa vēl bija jāatklāj!

60. g. pr. m. ē. trīs Romas ietekmīgākie politiskie darbinieki — izslavētais karavadonis Gnejs Pompejs, visbagātākais romietis Marks Licīnijs Krass un jaunais Gajs Jūlijs Cēzars noslēdza privātu vienošanos, ko mūsdienu vēsturnieki dēvē par «pirmo triumvirātu», bet laikabiedri ne bez pamata runāja par «trīsgalvaino nezvēru», kurš aprīs republiku. Viņi nekļūdījās, jo triumvirāta īstais mērķis bija neierobežota vara. Visdedzīgāk uz šo mērķi tiecās jaunākais, bet izcilākais no trim partneriem — Cēzars (102.—44. g. pr. m. ē.), dižciltīgās Jūliju dzimtas atvase, kas bija reti spilgta personība. Izsmalcinātais un haudkārais nobils prata lieliski pielāgoties leģionāru sūrajai dzīvei. Lai gan viņš bija fiziski vājš un slimīgs, tomēr varēja nedēļām nenokāpt no zirga. Būdams vispusīgi izglītots, viņš viegli atrada kopīgu valodu ar vienkāršu romieti no ielas un kaujās notrulināto leģionāru, bija cietsirdīgs, kad nepieciešams, un žēlsirdīgs, kad izdevīgi, drosmīgs un piesardzīgs, straujš un apdomīgs. Cēzars bija ne vien lielisks karavadonis un tālredzīgs politiķis, bet arī izcils rakstnieks, kura sacerējums «Piezīmes par gailu karu» pieskaitāms pie romiešu literatūras šedevriem.

Triumvirātā Cēzars bija ne vien jaunākais, bet arī vismazāk ietekmīgais partneris. Viņam nebija Krasa bagātību un Pompejam uzticīgo leģionu. Bet kā vienu, tā otru varēja gūt veiksmīgā karagājienā. Cēzars pievienojās tri- umvirātam, lai iegūtu konsula amatu un pēc tam kādu no Romas provincēm pārvaldīšanai. Ar gudru ziņu un tālredzīgu aprēķinu Cēzars pieprasīja pārvaldīšanai divas šķietami nenozīmīgas provinces — Piealpu Galliju, t. i., gailu cilšu apdzīvoto līdzenumu Apenīnu pussalas ziemeļos, starp Po upi un Alpu kalniem, un nesen iekaroto Narbonas Galliju mūsdienu Francijas dienvidos. Lai aiz- dabūtu no Romas godkārīgo un bīstamo Cēzaru, tuvredzīgais senāts piešķīra viņam tiesības vervēt leģionārus un iekarot plašo teritoriju uz ziemeļiem no Pireneju un Alpu kalniem, ko augstprātīgie romieši nicinoši dēvēja par «Pinkaino Galliju».

Kā pierāda pašu romiešu liecības un daudzi arheoloģiskie atradumi, gailu ciltis, kuras apdzīvoja milzīgu teritoriju no Donavas upes līdz Īrijas salai un no Alpu kalniem līdz Reinas upei, 1. gs. pr. m. ē. nebūt nebija atpalikuši un primitīvi' barbari. Gaili ar dzelzs darba rīkiem apstrādāja zemi, audzēja kviešus un rudzus, miežus un auzas, linus un dārzeņus, turēja cūkas un aitas, govis un zirgus. No dzelzs viņi darināja darba rīkus un ieročus, het no zelta un,dzintara skaistas rotas, auda krāšņus audumus un ar podnieka ripu veidoja brīnišķīgus traukus. Gaili dzīvoja ciematos, bet viņiem bija arī labi nocietinātas pilsētas, piemēram, Bibrakte, kas aizņēma 135 hektārus lielu platību, vai Alēsija, kuras teritorija (97 hektāri) bija apbūvēta ar dažāda lieluma namiem. Gailu sabiedrība bija dzimtas kopiena tās sairuma stadijā, kad no dzimtas jau izdalījās bagāta un ietekmīga aristokrātija un iespaidīga priesteru kārta, jau sākusi veidoties vergturība. Cilšu virsaišiem jau bija liela vara, veidojās un pastāvēja spēcīgas cilšu savienības.

58. g. pr. m. ē. spēcīgā helvetu cilts, kura mita starp «visai plato un dziļo Reinu» un Juras kalnu grēdu, kaimiņu cilšu uzbrukumu spiesta, «nodedzināja visas savas pilsētas… ciematus» un devās meklēt sev jaunu dzīves vietu. Helvetu apdraudētās gailu ciltis Ronas upes baseinā aicināja Cēzaru palīgā. Asiņainā kaujā viņš sakāva helve- tus un pakļāva Romas varai mūsdienu Francijas dienvidaustrumu daļu. Liela ģermāņu cilšu grupa jau iepriekšējos gados bija šķērsojusi Reinas upi, lai apmestos auglīgajās un barātajās gailu zemēs. Apdraudētās gailu ciltis atkal griezās pēc palīdzības pie Cēzara. Lai gan ģermāņu virsaitis Ariovists «savam karaspēkam visapkārt novietoja ratus un kulbas, lai nevienam nepaliktu cerības uz bēgšanu», ģermāņi tomēr tika sakauti un tikai nedaudziem izdevās aizbēgt pāri Reinai.

Tā romieši iepazina vienu no Eiropas lielākajām upēm, ko Cēzars nolēma padarīt par Romas lielvalsts ziemeļu robežu. Sajā nolūkā viņš 57. g. pr. m. ē. uzbruka beļģu ciltīm, kas dzīvoja Reinas upes lejtecē. Cēzara leģioni bija nostaigājuši gar Reinas upi gandrīz visā tās garumā, un «Piezīmēs» lasām: «Reina dzimst Alpu cilts — lepontiju zemē, pēc tam… ar lielu ātrumu plūst caur nantuatu, helvetu, sekvanu, mediomatriku, triboku un treveru zemēm. Netālu no Okeāna tā sadalās vairākās attekās, kas veido milzīgas salas; vairākās no tām dzīvo mežonīgas barbaru ciltis, no kurām dažas it kā pārtiekot vienīgi no zivīm un putnu olām. Beidzot, sadalījusies daudzās grīvās, Reina ietek Okeānā.» Jau šajā nelielajā izvilkumā iezīmējas Cēzara sacerējuma īpatnības. «Piezīmēs» nav vietas brīnumiem — vienacainiem cilvēkiem vai spārnotiem vēršiem. Būdams saprātīgs un uzmanīgs vērotājs, Cēzars skopos, lietišķos vārdos apraksta redzēto un piedzīvoto, lai izceltu savus nopelnus un dotu lasītājiem priekšstatu par zemēm un ciltīm, ko viņš iekarojis un pakļāvis Romas varenības vairošanai. Tāpēc līdzās lietišķiem un precīziem zemju un cilšu aprakstiem «Piezīmēs» atrodam arī cita satura ierakstus: «Nākamajā dienā … Cēzars pavēlēja pārdot visu šai pilsētā gūto kara laupījumu … [Verdzībā] pārdoto iedzīvotāju skaits… bija 53000.» Un tā katrā iekarotajā ciematā un pilsētā!

Cēzars pavēlēja saviem leģioniem iekarot Gallijas piekrasti (Bretaņas pussalu), ko apdzīvoja varenie veneti. Viņiem, rakstīja Cēzars, «ir vislielākais daudzums kuģu, ar kuriem viņi brauc uz Britāniju. Veneti, kuri labāk par visiem gaiļiem pazīst jūrniecību … padarīja visus, kas brauc pa šo jūru, par saviem mesliniekiem.» Venetu pilsētas parasti «atrodas strēles galā jeb uz zemesraga; tām nevar tuvoties pa sauszemi, jo divas reizes diennaktī, ik pēc divpadsmit stundām, [zemi] pārplūdina paisuma viļņi; tām nevar tuvoties arī pa jūru, jo bēguma laikā [romiešu] kuģi tiek bojāti uz sēkļiem». Ar milzīgām pūlēm leģioniem izdevās salauzt venetu sīksto pretestību, un Cēzars ierakstīja «Piezīmēs»: «Šo karagājienu rezultātā visa Gallija samierināta.»

55. g. pr. m. ē. Cēzars nolēma doties uz Lielbritānijas salu, jo viņam šķita «lietderīgi kaut vai tikai izsēsties šai salā… un iegūt ziņas par tās apdzīvotajām vietām, ostām un karaspēka izsēdināšanai piemērotām vietām». Ekspedīcija bija iecerēta kā izlūkošanas operācija, kurā piedalījās divi leģioni un 80 kuģi. Nogaidījis labvēlīgus laika apstākļus, Cēzars pirmais pēc Piteja šķērsoja jūras šaurumu un Lielbritānijas dienvidaustrumu piekrastē uzcēla nocietinātu nometni. Taču pēc četrām dienām iestājās pilns mēness, un «šāda diena izsauc okeānā ļoti stipru paisumu, ko mūsējie nezināja». Gāja bojā daudzi romiešu kuģi, un Cēzars nolēma atgriezties Gallijā. Šajās rūpju un bažu pilnajās dienās viņš tomēr pierakstīja jaunu novērojumu par pilnā mēness izraisīto paisumu.

Ziemā leģionāri un gailu kuģu būvētāji uzbūvēja 600 kuģus ar nelielu iegrimi, un 54. g. pavasarī pr. m. ē. Cēzars ar pieciem leģioniem no jauna iebruka Lielbritānijā. Gailu ciltis, kuras dzīvoja Tamesas upes (Temzas) ielejā, virsaiša Kasivellauna vadībā sīksti pretojās. Kad Cēzars ieņēma Kasivellauna nocietināto ciematu Tamesas mežos, virsaitis atzina Romas kundzību. Tā aptvēra tikai Lielbritānijas dienvidaustrumu nostūri, taču karagājiena laikā Cēzars labi iepazina salas dabu un tās iedzīvotājus, par ko liecina šāds ieraksts «Piezīmēs»: «Britānijas iekšienē dzīvo ciltis, kuras, pamatojoties uz senām teikām, uzskata sevi par vietējiem iedzīvotājiem, kamēr piekrastes ciltis ir izceļotājas no beļģu zemēm … Iedzīvotāju blīvums šeit ļoti liels, lauku mājas viena otrai ļoti tuvu un līdzīgas gailu mājām, mājlopu ļoti daudz. Pie viņiem apgrozībā ir zelta monētas vai naudas vietā lieto noteikta svara dzelzs stienīšus. Salas iekšienē atrodama alva, bet piekrastē — dzelzs. Meži, tāpat kā Gallijā, ir dažādi: ir egļu un dižskābaržu meži. Klimats mīkstāks nekā Gallijā, un sals ne tik stiprs.» Lakonisks un skaidrs apraksts, kurā katrs vārds tiecas pārliecināt lasītāju, cik bagāta ir Britānijas sala un cik lieli Cēzara nopelni.

Cēzars nevarēja turpināt Lielbritānijas iekarošanu, jo Gallijā atkal iebruka ģermāņu ciltis. To vidū varenākā bija svebu cilts, kuras «zemes aptver simt novadus, no kuriem katrs ik gadu norīko sirojumu gājienos aiz savām robežām tūkstoti bruņotu vīriešu. Mājās palikušie apgādā ar uzturu sevi un karotājus; nākamajā gadā tie dodas sirojumos, bet otri paliek mājās. Tādējādi viņiem nav pārtraukumu lauku apstrādē, kaujas mākslas un kara pieredzes apgūšanā. Viņiem vispār nav īpašuma uz zemi, un nevienam nav atļauts ilgāk par gadu dzīvot vienā vietā un apstrādāt zemi. Viņi ēd samērā maz maizes, pārtiek galvenokārt no piena un gaļas. Bez tam viņi daudz laika pavada medībās, kās attīsta viņu fiziskos spēkus …» Lai savaldītu kareivīgās un nemierīgās ģermāņu ciltis, Cēzars 53. g. pr. m. ē. pavēlēja uzcelt koka tiltu pāri Reinai, pa kuru leģioni iebruka ģermāņu zemēs. Taču, uzzinājis no izlūkiem, ka «svebi atkāpušies uz savas zemes visattālākajiem nostūriem, kur izplešas milzīgais Bakenas mežs [73] », cēzars pavēlēja savam karaspēkam atgriezties Reinas upes kreisajā krastā.

Cēzars ar saviem leģioniem iekaroja Galliju no Alpu kalniem līdz Atlantijas okeānam, no Pireneju kalniem līdz Reinai, kā arī Lielbritānijas salas dienvidus, izlūkoja ģermāņu cilšu zemju daļu. Taču laikabiedri viszemāk vērtēja Cēzara ieguldījumu Eiropas izpētē, un «Piezīmēs» viņu uzmanību saistīja ne tik daudz lieliskie jaunatklāto zemju un to iedzīvotāju apraksti, cik šāda veida rindkopas: «Visi… ciemati nodedzināti, viss izlaupīts.» No iekarotās Gallijas uz Romu plūda pasakainas bagātības — zelts un sudrabs, ādas un simtiem tūkstošu vergu, bet uz Galliju no Romas devās tūkstošiem tirgotāju, amatnieku un zemnieku, kuri cēla tur pilsētas, ierīkoja darbnīcas un lauku saimniecības, iepazīstināja gaiļus ar romiešu sasniegumiem dažādās dzīves jomās, ar latīņu valodu.

Cēzara sākto darbu turpināja Romas imperatori. 78. m. ē. g. par Britānijas provinces — kā oficiāli dēvēja romiešu iekaroto Lielbritānijas salas dienvidu daļu — viet- valdi tika nozīmēts Gnejs Jūlijs Agrikola. Viņam uzdeva pakļaut visu plašo salu, un atkārtotos karagājienos viņš iekaroja Lielbritānijas lielāko daļu līdz Kaledonijai (Skotijai). Tajā laikā romiešu zinātnieki, neticēdami Piteja ziņām, dedzīgi diskutēja par jautājumu — «Vai Britānija ir sala?». Lai izšķirtu šo strīdu, Agrikola pavēlēja saviem kuģiem braukt apkārt Britānijai. «Romiešu flote, apbrau- kusi šīs visattālākās jūras [74] krastus, pierādīja, ka Britānija ir sala, un reizē ar to atklāja un iekaroja līdz tam nezināmās salas, ko dēvēja par Orkadām**. Tālumā varēja saskatīt Tuli, bet pavēle bija braukt tikai līdz šīm vietām, un bez tam tuvojās ziema. Jūra tur, kā stāsta, mazkustīga, un tajā grūti airēt…» Agrikolas karagājieni un flotes ceļojumi galīgi noskaidroja Lielbritānijas un tuvējo salu kontūras un nosprauda Romas lielvalsts vistālākās ziemeļrietumu robežas.

12. g. pr. m. ē. imperatora Augusta padēls — talantīgais un populārais karavadonis Klaudija Druss Germā- niks pārcēlās pāri Reinai tās lejtecē, «brauca pa Reinu līdz Okeānam un pakļāva lrīzus», kuri dzīvoja Ziemeļ- vācijas piekrastes salās. Trīs gadus vēlāk Druss no jauna iebruka ģermāņu cilšu zemē un «aizsniedza AIbu [75] .pāri šai upei, kura sākas Vandaļu kalnos [76] un veido plašu grīvu Ziemeļu jūrā, viņš taisījās būvēt tiltu. Bet tas viņam neizdevās, un, nospraudis uzvaras zīmes, viņš atgriezās», atklājis plašu Ziemeļvācijas teritoriju no Rei- nas līdz Elbas lejastecei.

Pēc Drusa nāves leģioni turpināja iekarošanas gājienus un pakļāva visas ciltis Elbas upes kreisajā krastā no tās iztekas līdz grīvai. Tādējādi Elbas upe uz laiku kļuva par Romas lielvalsts ziemeļu robežu. 5. m. ē. g. romiešu kara flote saņēma imperatora Augusta pavēli braukt no «Reinas upes grīvas pa Okeānu saules lēkta virzienā līdz kimbru robežām, kurp līdz šim neviens romietis pa sauszemi vai jūru nebija devies». Izpildot imperatora pavēli, romiešu kuģi «sasniedza Kimbru ragu [77] … kodanas jūras līcī [78] ir daudz salu, un to vidū pazīstamākā ir Skatināvija [79] , kuras izmēri vēl nav zināmi». Ja Kimbru rags patiešām ir Skagenas rags Jitlandes pussalas (Dānijas) ziemeļos un Kodanas jūras līcis ir Skageraka vai Kategata jūras šaurumi, tad romiešu kara kuģi stāvējuši Baltijas jūras pievārtē. Bet vai romiešu ekspansija šai virzienā turpināsies?

9. m. ē. g. ģermāņu cilts — heruski sacēlās pret vardarbīgo un alkatīgo romiešu kundzību. Sacelšanos vadīja enerģiskais herusku virsaitis Armīnijs, kurš vairākus gadus bija kalpojis romiešu leģionos un labi iepazinis to stiprās un vājās puses. Armīnijam izdevās ievilināt trīs leģionus kalnainajā Teitoburgas mežā un pilnīgi tos iznīcināt. Piesardzīgais imperators Augusts tagad saprata, cik grūti pakļaut un pārvaldīt ģermāņu ciltis, un pavēlēja evakuēt visu romiešu karaspēku no zemēm ziemeļos no Reinas. Ar to beidzās romiešu ekspansija Eiropas ziemeļrietumos, kuras gaitā leģioni atklāja un iepazina zemes no Reinas līdz Oderai un Ziemeļjūrai, ieskaitot Jitlandes pussalu, un apstājās Baltijas jūras pievārtē.

Izvākuši karaspēku no zemēm, kas atrodas ziemeļos no Reinas, romieši turpināja savu ekspansiju ziemeļaustrumu virzienā — uz Donavas upes baseinu. Istra (Donava) senajiem grieķiem un romiešiem bija tikpat nepazīstama un noslēpumaina kā Reina, jo antikās pasaules ceļotāji un ģeogrāfi pazina tikai tās grīvu un lejteci. 16. g. pr. m. ē. imperatora Augusta karavadoņi no Alpu kalnu novadiem un Balkānu pussalas ziemeļu rajoniem iesāka veselu virkni karagājienu, lai pakļautu zemes un ciltis Do- navas upes baseinā. Sājos karagājienos romieši pirmie atklāja Donavas izteku, ko Hērodots un Aristotelis meklēja … Pireneju pussalā. Romieši pirmie noskaidroja, ka «Reinas un Dānuvijas [80] iztekas atrodas viena otrai blakus un to starpā ir liels ezers **». Pakāpeniski virzīdamies lejup pa upi, romieši iekaroja visas zemes dienvidos no Donavas, kas kļuva par Romas impērijas ziemeļaustrumu robežu. Jauniekarotajās zemēs romieši organizēja provinces, dibināja pilsētas un nometināja kolonistus. Turp izsūtīja arī trimdiniekus, kuru vidū bija izcilais dzejnieks Pūblijs Ovīdijs Nāsons. Savā trimdas vietā Tomi pilsētā Melnās jūras rietumu piekrastē (tagadējā Konstances pilsētā) Ovīdijs sūrojās par neciešami smagajiem dzīves apstākļiem, vientulību un … bargo salu. Izlutinātajam un izsmalcinātajam dzejniekam dzīve tālajā nomalē šķita ļaunāka par nāvi, bet tūkstošiem tirgotāju, zemnieku un amatnieku bagātajās Donavas baseina provincēs pavērās plašas iespējas strādāt un pelnīt. Gar Donavas krastiem pacēlās romiešu villas un veidojās pilsētas, kuru iedzīvotājus tomēr māca bailes no iespējamiem daku uzbrukumiem.

Daki bija varena cilšu grupa, kas apdzīvoja plašu teritoriju starp Donavu un Karpatu kalniem, starp Tisas un Prutas upēm. Rumāņu arheologu atradumi liecina, ka mūsu ēras sākumā daki bija prasmīgi zemkopji, kuri ar dzelzs arkliem apstrādāja zemi un ar dzelzs sirpjiem novāca kviešu, miežu un prosas ražu, audzēja dārzeņus un augļu kokus. Ganībās un kalnu pļavās ganījās lieli cūku un aitu, govju un zirgu bari. Daku zeme bija ļoti bagāta ar izejvielām: plašie meži deva vajadzīgo koksni, bet zemes dzīlēs glabājās dzelzs rūda, sudrabs un zelts. Daku amatnieki darināja lieliskus ieročus un krāšņas rotas, un jau 1. gs. pr. m. ē. parādījās daku zelta un sudraba monētas, liecinot par augsto tirdzniecības līmeni.

Daki dzīvoja ciematos, no kuriem daudzi bija nocietināti ar zemes vaļņiem un koka sienām. Uzkalnu un kalnu virsotnēs viņi cēla cietokšņus, kur dzīvoja cilts aristokrātija. Viens no varenākajiem daku cietokšņiem bija Gredištja Munčelului (Rumānijā), kas atradās 1200 metru augstā kalna virsotnē un aizņēma 3 hektārus lielu platību. To apjoza 3,2—4 metrus biezs akmens mūris. Visapkārt cietoksnim atradās daku iegarenās koka mājas, daudzas amatnieku darbnīcas un divas svētnīcas — akmens mūru apjozti apaļi laukumi. Kā šis, tā arī daudzi citi cietokšņi un greznās aristokrātu kapenes liecina, ka daku sabiedrība bija militārās demokrātijas sabiedrība, kurā liela vara piederēja cilšu virsaišiem. Viņu vidū 1.— 2. m. ē. gs. mijā izcēlās enerģiskais un tālredzīgais Dece- bals, kuram izdevās apvienot un saliedēt daku ciltis cīņai pret romiešiem.

2. m. ē. gs. sākumā imperators Trajāns nolēma iekarot bagātās daku zemes un paverdzināt tās iedzīvotājus. Pieredzējušais un piesardzīgais karavadonis labi saprata, ka daki sīksti pretosies. Viņš sakopoja lielu armiju — 12 leģionus un daudzus kara kuģus, pavēlēja uzbūvēt akmens tiltu pāri Donavai, pa kuru 101. m. ē. gadā leģioni iebruka daku zemē. Uzmanīgi virzoties uz priekšu, iekarotajās zemēs būvējot bruģētus ceļus, tiltus un cietokšņus, niknās kaujās pārvarot daku izmisīgo un varonīgo pretestību, Trajāna leģioni pēc sešiem gadiem (107. m. ē. g.) pakļāva visu zemi līdz Karpatu kalniem. Romieši nevīlās savās cerībās: daku zemē viņi guva milzīgu laupījumu — 20 tonnu zelta un 40 tonnu sudraba, simtiem tūkstošu vergu. Taču galvenais bija auglīgā un bagātā zeme, ko pārvērta par Dakijas provinci, un tajā tūdaļ ieplūda tūkstošiem romiešu kolonistu.

Dakijas iekarošana bija Romas ekspansijas pēdējais izpaudums. Tās spēki izsīka, un jau Trajāna tiešie pēcteči Romas imperatoru tronī domāja nevis par jauniem iekarojumiem, bet par to, kā saglabāt Romas kundzību leģionu iekarotajā Eiropas daļā, kā atvairīt arvien bīstamākos barbaru cilšu uzbrukumus impērijas ziemeļu robežām. Tās sākās Lielbritānijas salas ziemeļos, gāja gar Reinas un Donavas upēm, pāri Karpatu kalniem uz Mel- lās jūras ziemeļu piekrasti. 2. m. ē. gs. romieši sāka nocietināt šo daudzus tūkstošus kilometru garo robežu ar  aļņiem un akmens mūriem, fortiem un cietokšņiem, kur izvietoja leģiona daļas. Jaunatklātajās un iekarotajās zemēs romieši izbūvēja lieliskus ceļus, kas bija domāti ātrai leģionu pārvietošanai. Vietās, kur atradās leģionu nometnes, vai svarīgāko ceļu krustojumos izauga lielas, rosīgas un skaistas pilsētas — Treveru Augusta (Trīra) Reinas tuvumā un Vindobona (Vīne) pie Donavas, Singi- duna (Belgrada) pie Savas, Akvinka (Budapešta) un daudzas citas, no kurām uzņēmīgie tirgotāji devās tālos ceļojumos aiz Romas valsts robežām pa barbaru cilšu zemēm.

Romiešu vēsturnieki labprāt aprakstīja savu karavadoņu un leģionu karagājienus, bet tirgotāji viņu acīs bija pārāk necili ļaudis, lai par tiem stāstītu. Tāpēc mēs esam labi informēti par Cēzara un Drusa, Trajāna un citu karavadoņu veikumu, bet mums ir ļoti maz rakstisku ziņu par romiešu tirgotāju ceļojumiem ārpus impērijas ziemeļu robežām. Nav šaubu, ka šādi ceļojumi notika, jo romiešu monētas un izstrādājumi atrasti gandrīz visās Eiropas zemēs — no Norvēģijas līdz Urālu kalniem. Vai tas nozīmē, ka visas tās zemes, kur atrastas romiešu monētas un bronzas trauki, stikla vāzes un ieroči, apmeklējuši romiešu tirgotāji?

Lai atbildētu uz šo jautājumu, minēsim vienu piemēru — romieši un Baltijas jūras zemes. Baltijas jūras dienvidaustrumu piekrastē ieguva senajā pasaulē tik iecienīto dzintaru. Romā dzintars bija tikpat dārgs kā zelts, un 1. m. ē. gs. par mazu dzintara figūriņu varēja dabūt jaunu, spēcīgu vergu. Tāpēc ari viens no Piteja ceļojuma mērķiem bija atklāt ceļu uz dzintara atradnēm. Latvijas PSR teritorijā atrasti ap divpadsmit romiešu monētu noguldījumi, bet, kā norāda arheologi Graudonis un Urtāns, «samērā clroši ir četri: pie Daugavpils, Cesvaines Kazzemniekos, Jaungulbenes Priedkalnos un Bauskas rajonā— Īslīces Ziedoņos». Visbagātākais ir noguldījums pie Daugavpils, kur atrastas 34 Romas monētas no 1. līdz 4. m. ē. gadsimtam. Vai šīs monētas briesmu brīdī Daugavas krastos ieracis zemē kāds romiešu tirgotājs? Jādomā, ka ne. Pirmkārt, 4. m. ē. gs. Romas impērija pārdzīvoja dziļu krīzi, tās tirdzniecība apsīka un tirgotāji vairs nedevās tālos ceļojumos. Otrkārt, romiešu monētas neatradās apgrozībā piecus gadsimtus, un 4. m.ē. gs. tirgotāja makā nevarēja būt imperatora Augusta monēta. Noguldījums pie Daugavpils, kā arī citi nav romiešu tirgotāju atstāti, bet droši vien piederējuši vietējiem iedzīvotājiem, kuri starpcilšu apmaiņas ceļā ieguva šis monētas par dzintaru, ādām un citām precēm.

Tomēr nav šaubu, ka romiešiem bija zināmi priekšstati par Baltijas jūru. Vēsturnieks Tacits (1.—2. m. ē. gs.) rakstīja par aistiem, kuri dzīvojot Svēbu jūras (Baltijas jūra) piekrastē, esot čakli zemkopji, audzējot labību un pielūdzot dievu mātes. Aisti, turpināja Tacits, piekrastes sēkļos vācot dzintaru, ko pārdodot neapstrādātu. Pēc padomju arheologa Moora domām, Tacita aisti identificējami ar senprūšiem, kuri m. ē. sākumā dzīvoja mūsdienu Kaļiņingradas apgabalā. Bet vai Tacits šīs ziņas par aistiem guva no aculieciniekiem — romiešiem, kuri apmeklēja Baltijas jūras piekrasti? «Vēl pašlaik dzīvs tas jātnieks, kuru Juliāns nosūtīja turp stāvokļa noskaidrošanai, kad tam bija jāsagatavo viss imperatora Nērona [81] rīkotajām gladiatoru spēlēm. Viņš [romiešu jātnieks] apceļoja visas faktorijas un krastus un pārveda tik daudz dzintara, ka pat aizsargtīkli un balkonu režģi, nestuves mirušajiem un visi svētku izrotājumi bija apbērti ar dzintaru,» rakstīja Plīnijs Vecākais. Nav nopietna pamata apšaubīt šo ziņu pareizību, lai gan nav skaidrs, vai nepazīstamais jātnieks sasniedza Baltijas jūras piekrasti vai tikai «faktorijas» gar senseno «Dzintara ceļu». Arheoloģiskie atradumi, it īpaši 1906. un 1936. gadā Vroclavas apkaimē atrastie milzīgie dzintara krājumi — vienā vietā 500 kilogramu, bet divās citās — 275 kilogrami un 550 kilogrami, pierāda, ka «Dzintara ceļš» šķērsoja mūsdienu Polijas teritoriju un ciemats Vroclavas apkaimē varbūt bija viena no «faktorijām», ko min Plīnijs Vecākais.

Ja arī atzīst, ka romieši paši neaizsniedza Baltijas jūras piekrasti, lai gan nav izslēgts epizodisks apmeklējums, viņi tomēr uzturēja ciešus sakarus ar ciltīm ziemeļos no impērijas robežām. Pateicoties šai saskarei, romieši ieguva zināmus priekšstatus par zemēm un ciltīm uz austrumiem no Eibas upes un uz ziemeļiem no Donavas un Karpatu kalniem, un tādējādi viņi pirmie izzināja mūsu kontinentu — Eiropu.

UZ DIENVIDIEM UN UZ AUSTRUMIEM

Romiešu ekspansija 1. gs. pr. m. ē.—2. m. ē. gs. izvērtās galvenokārt ziemeļu virzienā. Tomēr tas nenozīmē, ka uzņēmīgos un alkatīgos romiešus ^neinteresēja citi iespējamie ekspansijas virzieni. Visa Āfrika ziemeļos no Sa- hāras, no Sarkanās jūras līdz Atlantijas okeāna piekrastei, atradās romiešu varā. No Aleksandrijas un Kartāgas kuģi regulāri pārveda uz Itāliju ne vien labību un eļļu, juvelieru izstrādājumus un linu audumus, bet no Melnās Āfrikas stepēm un džungļiem arī vergus un ziloņkaulu, lauvas un ziloņus, žirafes un strausus. Šīs preces afrikāņu tirgotāji guva dienvidos no Sahāras un pārveda pāri tuksnesim uz romiešu provinču pilsētām. Daļa peļņas, protams, palika afrikāņu vidutāju rokās. Romiešu provinču vietvalžiem un tirgotājiem bija nodoms atklāt ceļus pāri Sahārai, pakļaut smilšu okeānu Romas kundzībai un reizē ar to arī novērst draudīgos klejotāju uzbrukumus Ziemeļāfrikas provincēm.

70. m. ē. g. provinces vietvaldis Septīmijs Flaks veda savus leģionus pāri Sahāras tuksnesim un pēc triju mēnešu ilga pārgājiena sasniedza «etiopu zemi». Trīsdesmit gadus vēlāk Jūlijs Materns, jādomā, arī virsnieks, «pēc četru mēnešu ilga pārgājiena dienvidu virzienā nokļuva etiopu zemē Agisimbā, kur pulcējas degunradži». Atskaitē par šo ceļojumu minēts, ka dienvidos no Agi- simbas izplešas nepazīstama zeme, kur «mājo baltie ziloņi, degunradži un tīģeri». Cik tālu Melnā kontinenta dzīlēs iespiedās romiešu ekspedīcijas? Degunradži dzīvo stepēs dienvidos no Sahāras, bet Plīnijs Vecākais norāda, ka romieši sasnieguši Dazibari upi. «Mūsu dienās,» atzīmē pazīstamais franču arheologs Lots, «vietējās ciltis dēvē Nigēras upi par Da Iza Bari, t. i.t «Da cilts ļaužu lielo upi».» Tādējādi, secina franču arheologs, var atzīt, ka romieši šķērsojuši Sahāru un sasnieguši Cadas ezeru un Nigēras upi, par kuru Plīnijs Vecākais rakstīja: «Šai upei tādas pašas īpašības kā Nīlai. Arī tajā aug papiruss, mājo tie paši dzīvnieki un vienā laikā ar Nīlu iestājas pali.»

Sajās rindkopās ievērojamais romiešu dabas zinātnieks pieskāries problēmai, kura, sākot ar Hērodotu, saistīja visu antīko ģeogrāfu uzmanību, proti — jautājumam par Nīlas upes avotiem. Šī problēma viņus nodarbināja, jo viņi nevarēja rast izskaidrojumu Nīlas «dīvainībām», tam, ka Nīlas pali regulāri iestājas vasarā, kad visās citās upēs ūdens līmenis krīt. Kur vien nemeklēja Nīlas avotus! «Ģeogrāfijas tēvs» bija pārliecināts, ka Nīla sākas kaut kur Lībijas rietumos, bet Aleksandra pavadoņi domāja, ka Nīlas augštece ir Indas upe, jo abās upēs dzīvo kro- kodili! Visprecīzākie priekšstati par Nīlas augšteci bija Eratostenam, kurš ne vien minēja Astapu (Zilā Nīla) un Astabaru (Nīlas pieteka Atbara), bet arī norādīja, ka As- tapas upe sākas «lielos ezeros (vai purvos)».

«Vai tu zini, ka starp daudzām hipotēzēm, kas izskaidro Nīlas vasaras palus, ir arī viena, saskaņā ar kuru Nīla izraujas no zemes dzīlēm un papildinās ne ar ūdeņiem rto kalniem, bet ar tiem, kuri plūst no zemes dzīlēm? Es to dzirdēju no diviem centurioniem [82] , kurus imperators nērons sūtīja izpētīt Nīlas avotus,» rakstīja ievērojamais romiešu filozofs, valstsvīrs un imperatora padomnieks Se- neka (1. m. ē. gadsimtā). Par Senekas liecības pareizību nav jāšaubās, tāpēc ieklausīsimies abu centurionu atskaitē: «Mēs nonācām … līdz plašiem purviem, kuru izmērus nezina pat vietējie iedzīvotāji un kurus neviens nevar noteikt. Augi tā savijušies ūdeni, ka purviem nevar tikt cauri nedz kājām, nedz ar laivu. Tur ieraudzījām divas klintis, caur kurām Nīlas varenie ūdeņi izlaužas ar milzu sparu. Vienalga, Vai tas Nīlas avots vai pieteka [saka jau Seneka]. .. vai tu nedomā, ka tā iztek no liela apakšzemes ezera?» Romiešu virsnieku apraksts ir tik skaidrs un nepārprotams, ka visi pētnieki lokalizē drosminieku atklātos plašos purvus Nīlas augštecē, purvainajā novadā mūsdienu Sudānas dienvidos ap 5° z. platuma.

Un, lūk, cits ceļojuma apraksts, kurš ir tik neskaidrs un juceklīgs, ka no tā grūti izlobīt patiesības graudu: «… kāds Diogens, viens no tiem [Aleksandrijas tirgotājiem], kuri brauc uz Indiju, atpakaļceļā, braukdams garām Smaržvielu zemei [83] , tiek ziemeļu vēja aizdzīts un pēc divdesmit piecām dienām sasniedz tos ezerus, no kuriem iztek Nīla.» Bet tālumā Diogens esot redzējis arī augstu kalnu ar sniegotu virsotni. Kas šai stāstā patiess un kas izdomāts? Baltā Nīla patiešām tek caur milzīgo Viktorijas ezeru, kura apkaimē paceļas Ruvenzori kalna (5109 m) sniegotā virsotne. Bet no Indijas okeāna puses ar kuģi nevar sasniegt Viktorijas ezeru zemes iekšienē! Tāpēc vairums pētnieku atzīst, ka Diogens, kura kuģis piestāja Austrumāfrikas piekrastē, iespējams, mūsdienu Daresalamas pilsētas apkaimē, vai nu no vietējiem iedzīvotājiem uzzināja par lielajiem ezeriem un augsto kalnu ar sniegoto virsotni, vai arī pats, kas mazāk ticams, pa sauszemi, protams, nokļuva Austrumāfrikas lielo ezeru rajonā.

Abi centurioni un Diogens neatrada Nīlas avotus, ko atklāja tikai 19. gs. otrajā pusē. Taču drosmīgie romiešu pārgājieni un ceļojumi iepazīstināja antīko pasauli ar zemēm un kalniem, upēm un ezeriem dienvidos no Sahāras un Austrumāfrikā.

No Indijas Romā ieveda dārgakmeņus un pērles, kokvilnas audumus un smaržvielas, pat pāvus. Jau 1. gs. pr. m. ē. gardēdis L. Licīnijs Lukulls pacienāja savus viesus or… pāvu mēlītēm. Kad varenā Partiešu valsts aizsprostoja romiešiem sauszemes ceļus uz Indiju, arvien nozīmīgāks kļuva tiešais jūras ceļš. Hipals (ap 100. g. pr. m. ē.) neatklāja jaunas zemes vai jūras, bet viņa atklājums — «Hipala vējš» — būtībā izmainīja braucienu raksturu pa Indijas okeānu. Hipals ievēroja, ka Indijas okeāna baseinā vēji — t. s. musoni vasarā pūš dienvidrietumu virzienā un tos lieliski var izmantot braucieniem uz Indiju, bet ziemas musoni, kuri pūš ziemeļaustrumu virzienā, paātrina atpakaļceļu uz Ēģipti. Agrāk, braucot gar piekrasti, ceļš uz Indiju ilga veselu gadu, bet tagad, izmantojot «Hipala vēju» un šķērsojot okeānu, šo attālumu veica 40 dienās! Sakari ar Indiju kļuva tik dzīvi, ka, pēc Stra- bona ziņām, turp ik gadus devās ap 120 kuģu. No Indijas Romā sāka ievest dārgakmeņus un pērles tādos daudzumos, ka, runājot imperatora Tibērija (1. m. ē. gs.) vārdiem, «visa mūsu nauda' aizplūst uz Indiju kā maksa par šiem akmentiņiem». So vārdu pareizību apstiprina fakts, ka Indijā atrastas ļoti daudzas 1. m. ē. gs. romiešu monētas.

Pateicoties biežajiem ceļojumiem uz Indiju, romieši labi iepazina Indostānas subkontinentu. «Eritrejas jūras pe- riplā», kas sarakstīts ap 90. m. ē. g., diezgan pareizi aprakstīta Indostānas rietumu piekraste, norādīts, kādi vēji

Romiešu ceļojumu maršruti un viņiem zināmās Zemes robežas,

tur pūš un kādas tur jūras straumes, atzīmētas ērtākās ostas un preces tajās. «Peripla» autoram bija arī zināšanas par Indostānas austrumu piekrasti, «kur atrodas Gan- gas upe un tās tuvumā, pašos austrumos, Hrisas zeme [84] . Sī upe Ganga ir pati lielākā Indijā, un tajā tādi paši pali kā Nilā. Tās krastā atrodas tirdzniecības centrs Ganga, no  kura izved … smaržvielas … zīdu … Saka, ka šajās vietās ir zelta atradnes …»

Diezgan labi romieši pazina arī Taprobanes salu (Cei- lonu). Plīnijs Vecākais atzīmēja, ka ap 50.—55. m. ē. g. Tapiobani apmeklējis romiešu tirgotāja Annija Plokama brīvlaistais, kurš salas valdnieka galmā pavadījis sešus mēnešus. Taprobanes valdnieks savukārt nosūtīja uz Romu savus sūtņus, no kuriem romieši uzzināja, ka salā «ir 500 pilsētas, galvenā osta atrodas dienvidos, pie Palai- simundas, valdnieka galvenās rezidences, kurā ap 200000 iedzīvotāju».

Taprobane nebija romiešu ģeogrāfiskā apvāršņa vistālākais dienvidaustrumu nostūris, jo ģeogrāfs Klaudijs Ptolemajs min kādu jūrnieku, vārdā Aleksandru, kurš stāstījis par Hrisas un Argiras zemēm, ko daja pētnieku

identificē ar mūsdienu Birmu, Lielo ragu (Indoķīnas pussala) un Lielo līci (Dievidķīnas jūra?), Katigaras pilsētu (Saigona vai Hanoja?) un Jabadiu salu (Javas vai Sumatras salas), Cilvēkēdāju salu un Satīru salu, kur «dzīvo satīriem [85] līdzīgas astainas būtnes, ko daži zinātnieki uzskata par orangutāniem Kalimantanas salāl

Pašreiz grūti izlemt, vai jūrnieks, vārdā Aleksandrs, patiešām dzīvojis un vai noticis viņa ceļojums pa Āzijas dienvidaustrumu jūrām un salām. Taču skaidrs, ka Alek- sandrijas ģeogrāfam Klaudijam Ptolemajam bija zināmi priekšstati par šo tālo oikumēnas nostūri, kur sastapās un krustojās seno romiešu un ķīniešu ceļi. Nav arī izslēgts, ka šeit romieši sastapās ar noslēpumainajiem «seriem» — ķīniešiem, jo tieši 1.—2. m. ē. gs. romiešu sacerējumos pirmo reizi parādījās sīkākas ziņas par «labsirdīgajiem un kautrīgajiem zīda ļaudīm» un viņu zemi, kas atrodas «vistālāk no Romas». Tai pašā laikā, kad ķīnieši tiecās nodibināt tiešus sakarus ar Romu, romieši pa «Lielo zīda ceļu» mēģināja nokļūt Ķīnā. Taču partieši rūpīgi sargāja savas robežas, un tikai reti kādam izdevās pārvarēt šo šķērsli. 2. m. ē. gs. sākumā Sīrijas tirgotāja Titiāna Mesas aģenti sasniedza «Akmens torni», kas «ir izejas punkts tirgotājiem, kuri dodas uz Seru», bet 166. m. ē. g. imperatora Marka Aurēlija sūtņi ieradās Ķīnas valdnieka galvaspilsētā.

VIENU VĀRDIŅU, MĪĻO CEĻOTĀJ

Lai pilnīgi likvidētu kādu «baltu plankumu» zemes kartē, nepietiek ar vienu vai diviem braucieniem uz šo vietu. Tādos braucienos var iezīmēt šīs vietas vispārējās kontūras, ievērot būtisko un vispārējo jaunatklātajā zemē. «Baltais plankums» izzūd tad, kad šo vietu apceļo atkārtoti un izzina detaļās. Romieši mūsu planētas kartē ne vien iezīmēja dažu «baltu plankumu» kontūras (Āfrikā, Āzijas dienvidaustrumos un citur), bet, tā kā viņu ceļojumi bija bieži, daudzus, it īpaši Eiropā, izdzēsa pilnīgi. Nekad iepriekš senajā pasaulē ceļojumi nav bijuši tik masveidīgi kā 1. gs. pr. m. ē.—2. m. ē. gs., kad ceļoja leģionāri un tirgotāji, ierēdņi un jūrnieki, daudzu citu profesiju pārstāvji un… tūristi. Tāpēc arī pētnieki ne bez pamata apgalvo, ka vienīgi mēs — 20. gs. otrās puses cilvēki pārspējam senos romiešus ceļojumu intensitātē un masveidībā.

Pastāv tieša sakerība starp ceļojumu intensitāti un mas- veidību, no vienas puses, un ceļiem un transporta līdzekļiem, no otras, jo bieži ceļojumi var notikt tikai tad, ja ir labi ceļi un piemēroti satiksmes līdzekļi, kuru attīstību savukārt veicina ceļojumu masveidība. Praktiskie un mērķtiecīgie romieši visai agri saprata, ka saimnieciskajam uzplaukumam nepieciešami labi ceļi. Jau 2. gs. pr. m. ē. Katons Vecākais sacerējumā «Par lauksaimniecību» uzsvēra, ka, pērkot saimniecību — villu, jālūko, lai tuvumā būtu «jūra vai kuģojama upe, pa kuru brauc kuģi, vai labs un rosīgs ceļš». Tikpat agri romiešu karavadoņi un valstsvīri saprata arī, ka Romas kundzības nostiprināšanai iekarotajās zemēs un to sistemātiskai ekspluatācijai leģioniem un tirgotājiem nepieciešami labi ceļi. Tāpēc arī leģioniem pa pēdām sekoja celtnieki, kuri iekarotajās zemēs būvēja lieliskus ceļus. Sākums šai grandiozajai, līdz pat 19. gs. nepārspētajai ceļu būvei tika likts jau 312. g. pr. m. ē., kad izbūvēja slaveno Via Apia no Romas uz Kapuju, ko laikabiedri lepni dēvēja par «ceļu karalieni». 4,25—4,3 metrus platais ceļš visā garumā bija noklāts ar lielām akmens plāksnēm, kuras pat šodien — pēc daudzu gadsimtu intensīvas izmantošanas nav nolietotas vai bojātas. «Ceļu karaliene» bija tikai ieskaņa! Mūsu ēras sākumā sazarots un rūpīgi plānots lielisku ceļu tīkls pārklāja visu milzīgo lielvalsti. Pa šiem ceļiem no Romas varēja nokļūt Pireneju pussalas dienvidos un Reinas krastos, Karpatu kalnu nogāzēs un Armēnijas augstienē, Eifratas krastos un Aleksandrijā, bet no turienes Kartāgā. Pāri upēm cēla akmens tiltus, no kuriem daži vēl mūsu dienās kalpo satiksmei. Romiešu celtnieki pārvarēja augstas kalnu grēdas un plašus purvus.

Romas lielvalsts lielāko pilsētu pievārtēs darbojās speciāli uzņēmēji, kuri ceļotājiem par maksu iznomāja transporta līdzekļus — zirgus un mūļus, divričus vai ratus uz četriem riteņiem. Gar ceļiem bija daudz lielu un mazu, greznu un pieticīgu viesnīcu un krogu, kur varēja pārnakšņot, ieturēt maltīti un atpūsties. Saglabājušās šādu krogu un viesnīcu izkārtnes: «Krogs pie gaiļa» — lasām izkārtnē, kas atrasta Francijā, bet uz ceļa no Utikas līdz

Senās Itālijas osta.

Karlāgai bija viesnīcas un krogi: «Pie lielā ērgļa» un «Pie mazā ērgļa», «Pie čūskas», «Pie zobena» un citas. Dažas izkārtnes «reklamēja» savas viesnīcas vai kroga priekšrocības: viesnīcnieks Septumāns no Lionas sola saviem viesiem labu peļņu un stipru veselību, bet citā izkārtnē lasām: «Vienu vārdiņu, mīļo ceļotāji Lūdzu, ienāc, un vara plāksnīte * Tev visu izstāstīs.» Izkārtnes, kā jau reklāma, nereti vīla, un ceļotāji bieži sūdzējās par kodīgiem dūmiem un riebīgu smaku, blusām un blaktīm, brīdināja no zagļiem un blēžiem viesnīcās un krogos.

Romas impērijas valdība gādāja par ceļotāju drošību uz ceļiem, izvietojot, it īpaši pierobežu rajonos, karaspēka daļas un nesaudzīgi apkarojot lielceļu laupītājus, kuri lielākoties bija izbēgušie vergi un izputinātie brīvie cilvēki. Taču izskaust laupītājus nevarēja, un kādā kapa uzrakstā lasām, ka divdesmit astoņus gadus vecs vīrietis un septiņi viņa pavadoņi tikuši aplaupīti un noslepkavoti Romas tuvumā, bet imperators Trajāns uzdeva Bitīnijas provinces (Mazāzijā) vietvaldim Plīnijam Jaunākajam sameklēt kādu bez vēsts pazudušu senatoru. Tomēr mūsu ēras pirmajos gadsimtos sauszemes ceļi bija samērā droši un pa tiem visos virzienos ceļoja tūkstošiem cilvēku.

Satiksmes līdzekli izvēlējās atkarībā no ceļotāja sabiedriskā stāvokļa un rocības. Vienkāršie zemnieki un trūcīgie amatnieki veica ceļu kājām, turīgākie jāja uz zirgiem vai mūļiem, bagātie ceļoja ratos, bet sievietes nestuvēs. Izlutinātie un baudkārie nobili devās ceļā ar milzīgu pavadoņu skaitu. Daudzos ratos veda līdzi zelta un sudraba traukus, greznas teltis un dārgas mēbeles, pat saliekamu mozaīkas grīdu, kā to darīja Cēzars, vai pieradinātus lauvas, kā to darīja viņa draugs un palīgs Marks Antonijs. Visus greznībā pārspēja imperators Nērons, jo viņu ceļā pavadīja ap 1000 apzeltītu ratu, ko vilka zirgi un mūļi ar sudraba pakaviem. Viņa pavadoņi bija simtiem vergu — pavāru un skrējēju, ziņnešu un ganu, kuri dzina 500 ēzeļmātes, lai imperatora sieva Popeja pat ceļojuma iaikā katru dienu varētu mazgāties ar ēzeļmāšu pienu pildītā zelta vannā, jo šāda pelde palīdz saglabāt jaunību un skaistumu.

Romas valsts sauszemes ceļu tīkls bija izplānots tā, ka galvenās maģistrāles veda uz lielajām Vidusjūras os- lām — Ostiju un Neapoli, Atēnām un Korintu, Milētu un Efesu, Cezareju un Aleksandriju, Kartāgu un daudzām citām. «Mūsu jūra» atradās Romas lielvalsts pašā sirdī un bija tās galvenā satiksmes artērija, pa kuru brauca tūkstošiem kuģu, pārvedot leģionus un ierēdņus, tirgotājus un tūristus, labību un eļļu, zeltu un pērles, zivis un vāzes, lauvas un pāvus, tīģerus un ziloņus.

Romieši, kuri sākumā bija zemkopji, ar jūrniecību iepazinās tikai 3. gs. pr. m. ēras. Viņu skolotāji bija grieķu kuģu būvētāji un jūrnieki, no kuriem romieši pārņēma gadsimtu pārbaudi izturējušo triēru. Praktiskie romieši redzēja, ka hellēnisma laika jūras milzeņi bija gan iespaidīgi, bet neizdevīgi, jo tie izmaksāja pārāk dārgi un bija pārāk neizturīgi viļņos un vētrās. Dažkārt arī Romā būvēja tādus milzeņus, kāds, piemēram, bija kuģis «Izīda», kas spēja uzņemt 3000—3500 tonnas labības, tomēr visizplatītākais kuģu tips bija triēra ar celtspeju līdz 200 tonnām.

Stāstot par ēģiptiešu un feniķiešu, grieķu un ķīniešu kuģiem, izmantojām laikabiedru aprakstus un zīmējumus uz sienām un vāzēm. Romiešu triēras ir atrastas, un tas ir zemūdens arheoloģijas nozīmīgs veikums. Netālu no Romas pie skaistā Nemi ezera 1. m. ē. gs. atradās imperatora Kaligulas greznā vasaras pils. 1927—1932. gadā itāliešu arheologiem ar milzīgām pūlēm izdevās pacelt no Nemi ezera dzelmes divus Kaligulas izpriecas kuģus, lielus bronzas un koka enkurus, kā arī daudzus citus priekšmetus. Nemi ezera kuģi bija pirmie senās pasaules kuģi, ko zinātnieki būtu varējuši sīki izpētīt, bet viņi nepaguva, jo 1944. gadā, vācu fašistiem atkāpjoties no Romas, kāds virsnieks pavēlēja sadedzināt abus kuģus. Itālijas varus iestādes zina šī vandaļa uzvārdu, dzīves vietu un nodarbību — viņš dzīvo Vācijas Federatīvajā Republikā un ģimnāzijā pasniedz… mākslas vēsturi! Pētnieki paguva noskaidrot, ka abi 72—80 metrus garie koka kuģi pēc konstrukcijas bija vienkārši, bet ar ļoti greznu apdari — bronzas kalumiem, statujām un brīnišķīgu mozaīku, kas rotāja imperatora kajītes grīdu.

1951.    gadā franču akvalangisti Sentropezas ostā (Dien- vidfrancijā) 100 metrus no krasta atklāja nogrimušu romiešu kuģi, uz kura klāja bija 14 milzīgi marmora bluķi. Kad šos smagos bluķus, kuri katrs svēra ap 15—16 tonnu, izcēla no jūras, noskaidrojās, ka tie no Itālijas marmora un tos veda tempļa celtniecībai Narbonas pilsētā (Francijā). So templi cēla viens no 2. m. ē. gs, bagātākajiem kuģu īpašniekiem — bijušais vergs Sēkts Mūza, kuram piederēja arī nogrimušais kuģis ar celtspēju līdz 200 tonnām.

1952.     gadā akvalanga izgudrotāja un izcilā zemūdens valstības pētnieka Kusto ekspedīcija Marseļas ostā atklāja vēl vienu nogrimušu romiešu kuģi. Tā korpuss bija stipri bojāts, taču arheologiem izdevās noskaidrot, ka kuģa ozolkoka ķīlis bija 0,5 metrus plats un 0,75 metrus augsts, ka 20 metrus garais kuģis bija darināts no Libānas ciedriem un Halebas (Sīrijā) priedēm, kuģa koka daļas sastiprinātas ar 38 centimetrus garām bronzas naglām un apšūtas ar svina plāksnēm. Nogrimušā kuģa kravas telpā atrasti bronzas izstrādājumi un keramika, daudzas amfo- ras ar vīnu. Pēc amforu formas var noteikt kuģa bojā ejas laiku — starp 250. un 200. g. pr. m. ē., bet uz dažām amforām uzspiestais zīmogs ar burtiem SES un trijžuburis norāda uz kuģa vai kravas īpašnieka vārdu. Burti SES ir romiešu vārda Sēstijs saīsinātā forma. Romas vēstures avoti liecina, ka ap 250.—200. g. pr. m. ē. dzīvojis ļoti bagāts tirgotājs iClarks Sestijs, kuram piederējis grezns nams Dēlas salā (Egejas jūrā) un kurš tirgojies ar daudzām Vidusjūras zemēm. Arheologi atrada Dienvidfrancijā daudzas amforas ar zīmogu SES un trijžuburi, bet nesenajos izrakumos Dēlas salā atrakts nams, kura galvenās istabas grīdu rotāja mozaīka ar tādu pašu trijžuburi kā uz amforām. Tāpēc arī franču arheologs Benuā secina, ka Marseļas ostā nogrimušais kuģis piederējis Markam Sestijam.

Ceļotāji brauca un kravas pārveda pa jūru un sauszemi, bet kāds 1. gs. pr. m. ē.—2. gs. m. ē. bija braukšanas ātrums? Tas bija visai dažāds atkarībā no ceļa un tiansporta līdzekļa, ceļotāja gribas un nodomiem. Laikabiedri norādīja, ka ļoti ātri mēdza ceļot Cēzars, kurš 150 kilometrus lielu attālumu veica diennaktī, bet ātrums — <irekords» sauszemes ceļojumos piederēja imperatoram Tibērijam, kurš 24 stundās nobrauca 300 kilometru. Parastie ceļotāji brauca daudz lēnāk un minētos attālumus pārvarēja 4—8 dienās. Pa jūru ceļoja tikai pavasara un vasaras mēnešos, un no Aleksandrijas līdz Marseļai triēra brauca 30 dienas, lai gan dažkārt tai bija arī lielāks ātrums — līdz 10 kilometriem stundā!

Ja mēģinātu atbildēt uz jautājumu, kas Romas lielvalstī ceļoja, tad vienkāršākā un reizē pareizā atbilde būtu — visi. Ceļoja tūkstošiem Itālijas izputināto zemnieku, kuri devās uz provincēm, bet greznā un bagātā Roma savukārt pievilka prasmīgus amatniekus un uzņēmīgus veikalniekus no visām lielvalsts malām. Tomēr šie ļaudis savā mūžā parasti veica tikai vienu ceļojumu — uz savu jauno dzīves vietu. Tāpēc iepazīsimies ar tām Romas impērijas iedzīvotāju grupām, kuras ceļoja bieži un sistemātiski.

Pie šādiem ceļotājiem pieskaitāmi birokrātiskā valsts aparāta daudzie ierēdņi, sūtņi un kurjeri, kuri imperatoru uzdevumā nepārtraukti apceļoja milzīgās valsts provinces un pilsētas. Priekšzīmi rādīja paši imperatori, jo enerģiskākie — Augusts, Tibērijs, Vespasiāns un Trajāns — ļoti bieži devās inspekcijas braucienos, bet visus aizēnoja

Hadriāns, kurš apceļoja savas milzu valsts robežas Ziemeļ- āfrikā un Britānijā, pie Reinas un Donavas.

Nenogurstoši ceļotāji bija tirgotāji, un dzejnieks Horā- cijs (1. gs. pr. m. ē.) sumina tirgotāju, kurš apmeklē visaukstākās un vissvelmainākās zemes, ceļo pat ziemā un dodas uz nepazīstamām nomalēm, lai zem jaunas saules gūtu jaunas bagātības. Horācijs nepārspīlēja, jo par Flā- viju Zeiksisu no Hieropoles pilsētas (Mazāzijā) kapa uzraksts liecina, ka viņš 72 reizes (!) apmeklējis Itāliju, bet par tirgotāju Oktāviju Agatopu no Puteoliem (Itālijā) teikts, ka tikai kapā viņš atpūšoties no neskaitāmiem nogurdinošiem ceļojumiem uz rietumiem un austrumiem.

«Vai jauniešiem lietderīgi atstāt dzimteni, vecākus, draugus, radiniekus un mantību, lai noklausītos, kā tu skaidro vārdus, un lai pēc katra tava slēdziena iesauktos— ah!» zobojās filozofs Epiktets (1.—2. m. ē. gs.), nosodīdams tā laika Romas sabiedrības virsotnē izplatīto pa- lažu sūtīt savus dēlus studiju braucienos uz Atēnām un Aleksandriju, Pergamu un Antiohiju. īsti klejotāji bija daudzi inteliģento profesiju pārstāvji, it īpaši retori un ārsti, aktieri un mākslinieki. Daudzi retori slavas un bagātības meklējumos brauca no pilsētas uz pilsētu. Lūkiāns no Samosatas, kuru F. Engelss nosauca par «klasiskās senatnes Voltēru», rakstīja par sevi, ka daiļrunība vinu pavadījusi klejojumos pa Grieķiju, Itāliju un Galliju. Tēlnieks Zenons no Afrodīsijas (Mazāzijā) strādāja Romā un Sirakūzās, bet slavenā dziedātāja Aurēlija Harma kapa uzrakstā teikts, ka viņa balsi apbrīnojuši klausītāji Atēnās un Antiohijā, Nikomēdijā (Mazāzijā) un Romā.

Taču bija vēl viena plaša ceļotāju grupa, kas it īpaši raksturīga Romas impērijas sabiedrībai. Atcerēsimies, ka Romas republikas laikā nobili bija valsts vadītāji un valdītāji; impērijā viņiem bija atņemtas iespējas tieši un aktīvi piedalīties valsts dzīvē. Viņu dzīvē radās tukšums, ko vieni mēģināja aizpildīt ar nejēdzīgu izšķērdību un baudkāri, citi tiecās paātrināt «laika lēno ritumu», dzīvojot ačgārni un pārvēršot naktis par dienām vai drudžaini ceļojot no provinces uz provinci, no pilsētas uz pilsētu. Ceļojumi kļuva par modi, un bagāto dīkdieņu bari plūda uz greznajām peldvietām jūras piekrastē Itālijā un Zie- meļāfrikā, Spānijā un Ēģiptē. Citi deva priekšroku ne mazāk greznajām atpūtas vietām Alpu vai Karpatu kalnos. Kad slavenais ārsts Galens atzina, ka ceļojumi pa jūru nostiprina veselību, nedaudzi patiesi slimie un daudzi iedomu slimnieki piepildīja kuģu kajītes. «Tūristi» visbiežāk apmeklēja Grieķiju, jo «labais tonis» prasīja pabūt antīkās kultūras šūpulī — Atēnās. Daudzi aristokrāti devās uz Sīriju, lai palīksmotu Dafnas (Antiohijas pilsētā) izpriecu vietās, vai uz Ēģipti, lai izbaudītu Aiek- sandrijas kārdinājumus.

So garlaicības mākto un garīgi tukšo «tūristu» vairumu interesēja tikai viens — izpriecas, un viņu tipiskākais pārstāvis bija kāds Pumidijs Dipils, kurš uz Pompeju bazilikas [86] sienas uzrakstīja, ka pilsētā «uzturējos piecas dienas… un jautri laiku pavadīju». Taču bija ari citādi ceļotāji. Daudzi interesējās par pagātnes pieminekļiem, jūsmoja par piramīdām un Partenonu, un pat Epiktets, kurš nosodīja studiju braucienus, ieteica apmeklēt Olim- piju (Peloponēsas pussalas ziemeļrietumos), lai aplūkotu diženā atēniešu skulptora Feidija (5. gs. pr. m. ē.) veidoto Zeva statuju, jo «tā ir nelaime mirt, to neredzējušam».

Ceļojumu neparastā intensitāte un masveidība 1. gs. pr. m. ē.—2. m. ē. gs. un tas, ka ģeogrāfisko atklājumu klāstā vislielāko ieguldījumu deva leģioni, dziļi ietekmēja ģeogrāfijas zinātnes attīstību un saturu senajā Romā.

KADAI JABUT ĢEOGRĀFUAS ZINĀTNEI?

«Labums no ģeogrāfijas ir daudzpusīgs: tā noderīga ne vien valstsvīru un valdnieku darbībai, bet ari zinātnēm par debess parādībām, par parādībām virs zemes un uz jūrām, par dzīvniekiem un augiem un visu pārējo, ko sastop dažādās zemēs,» raksta Strabons no Amisas (Maz- āzijā). Strabons (64./63. g. pr. m. ē.—23./24. m. ē. g.) pieder pie tās grieķu vergturu virsotnes, kura jūsmīgi sveica iomiešu virskundzību un vienmēr to atbalstīja. Būdams turīgas un ietekmīgas ģimenes atvase, viņš gūst lielisku izglītību kā dzimtajā pilsētā, tā Aleksandrijā un Romā. Jaunībā un brieduma gados Strabons daudz ceļo pa Maz- aziju un Grieķiju, Itāliju un Ēģipti un ne bez pamata raksta: «Es pats veicu ceļojumus no Armēnijas kalniem austrumos līdz Pireneju novadiem rietumos.»

Strabons apmetas uz dzīvi Romā, kur bagātais un izglītotais grieķis ir gaidīts viesis daudzu nobilu — imperatora Augusta līdzgaitnieku un karavadoņu namos. Tur Strabons dzird nostāstus par tālām zemēm un piedzīvojumiem bagātiem karagājieniem. Romas ielās, tirgos un Os- tijas ostā viņa acīm paveras visas milzu valsts bezgalīgā dažādība, visas oikumēnas preces un bagātības, kuģi un cilvēki. Pati vide un laikmets it kā aicina Strabonu rakstīt sacerējumu, kas padara viņa vārdu nemirstīgu, — 7. m. ē. g. septiņdesmit gadu vecumā viņš pabeidz savu nozīmīgāko darbu — «Ģeogrāfija».

Strabona laikā ģeogrāfijas zinātnē jau skaidri iezīmējās divi atšķirīgi novirzieni. Viens bija Eratostena radītā matemātiskā ģeogrāfija, kura par savu uzdevumu uzskatīja Zemes un tās sastāvdaļu konfigurāciju un izmēru noteikšanu. Otru — praktiski politisko novirzienu ģeogrāfijā ievadīja izcilais vēsturnieks Polibijs (3.—2. gs. pr. m. ē.), kurš uzskatīja ģeogrāfiju par vēstures zinātnes palīgdis- ciplīnu, bez kuras nevar izprast vēsturiskos notikumus, it īpaši karagājienus un kaujas. Ģeogrāfijas un ģeogrāfu uzdevums, secināja Polibijs, ir precīzi un sīki aprakstīt katru zemi, tās dabu un klimatu, pilsētas, kalnus un jūras. Romiešiem tik raksturīgais praktiskums, karavadoņu un virsnieku lietišķās atskaites un pārskati par iekarotajām zemēm un veiktajiem ceļojumiem, pasaules valsts administratīvi politiskās vajadzības un ceļojumu masveidība padara Strabonu par ģeogrāfijas praktiski politiskā novirziena pārliecinātu piekritēju un paudēju. Viņš vēlreiz atgādina «Ģeogrāfijas» ievadā teiktos vārdus un pasvītro, ka ģeogrāfija ir praktiska zinātne, kura it īpaši noderīga valstsvīram, jo «visi varenākie valdnieki — bez izņēmuma — ir cilvēki, kuri valda pār sauszemi un jūru, apvieno savā varā tautas un pilsētas … Tāpēc skaidrs, ka ģeogrāfija ir tieši saistīta ar valdnieku darbību. Valdnieki labāk var pārvaldīt zemi, zinot, cik tā liela, kur tā atrodas, kādas tās klimata un augsnes īpašības.»

Atbilstoši šādai ģeogrāfijas uzdevumu izpratnei Strabons uzsver, ka ģeogrāfu var interesēt tikai oikumēna, bet jautājumi par Zemi vispār un tās formu ir maznozīmīgi, kas vajadzīgi oikumēnas un tās sastāvdaļu vietas un izmēru noteikšanai. Ģeogrāfa galvenais uzdevums ir runāt «par katras zemes dabiskajiem apstākļiem», un Stra- bons detalizēti apraksta atsevišķu zemju dabu un klimatu, pilsētas un iedzīvotājus, kalnus un upes, ceļus un saimniecību, tiekdamies atzīmēt visu tai laikā zināmo par attiecīgo zemi un visu karavadonim un ierēdnim, tirgotājam un ceļotājam noderīgo. Lai gan Strabons ir principiāls teorētisku vispārinājumu pretinieks, tomēr viņš izsaka savus atzinumus par Zemi un tās formu. Šī pretrunīgā pozīcija arī nosaka Strabona attieksmi pret Eratostenu.

Izglītotais un saprātīgais Strabons nevar neatzīt Eratos- tena diženumu, bet lielā aleksandrieša tieksme pēc teorētiskiem vispārinājumiem viņam ir sveša. Strabons dzīvo laikmetā, kad valda autoritāte — imperatora un leģionu, provinču vietvalžu un romiešu likumu autoritāte. Tāpēc viņam nav pieņemama Eratostena drosmīgā kritika, bet daudz kas ģeniālā zinātnieka metodēs un secinājumos Strabonam, visai viduvējam domātājam, vispār nav saprotams. Ģeogrāfs — praktiķis negrib un nevar sekot ģeogrāfam — teorētiķim, un Strabons visbiežāk kritizē Eratostena praktiskās kļūdas, neizpratis lietas būtību. Strabonu no Eratostena šķir divi gadsimti, kuru laikā ģeogrāfiskās zināšanas ir ievērojami paplašinājušās. Tāpēc Strabonam nav grūti norādīt uz atsevišķām kļūdām un nepilnībām Eratostena darbā, lai gan teorētiskajos jautājumos viņš visumā seko savam lielajam priekšgājējam, kurš esot bijis «matemātiķis ģeogrāfu saimē un ģeogrāfs — matemātiķu vidū».

Strabons, protams, nešaubās par to, ka Zeme ir lode, kuras virspusē jāizdala piecas klimata joslas — divas aukstās un divas mērenās joslas, bet ap ekvatoru — karstā klimata josla. «Zemes pie ekvatora svelmainā klimata dēļ nav apdzīvotas, bet aukstajās joslās nevar dzīvot aukstuma dēļ, kamēr vidējās joslās klimats ir mērens, un tajās cilvēki var dzīvot,» raksta Strabons. Oikumēna atrodas mērenā klimata joslās un veido četrstūri, kas aizņem trešo daļu no zemeslodes un patiesībā ir milzīga sala Pasaules okeānā. «Par to, ka apdzīvotā pasaule ir sala, liecina mūsu jutekļu un saprāta norādījumi. Tāpēc ka visur, kur cilvēkiem izdevies aizsniegt sauszemes robežas, atrodas jūra, kuru mēs dēvējam par Okeānu,» no-

Oikumēna Klaudija Ptolemaja skatījuma.

rāda Strabons. Sis Okeāns apskalo mūsu oikumēnas kras- tusL un tā vienotību pierāda vienādie paisumi un bēgumi visās Okeāna daļās. Hirkanas jūra (Kaspijas jūra) un Iekšējā jūra (Vidusjūra), Eritrejas jūra (Indijas okeāns) un Iersijas jūras līcis, pēc Strabona domām, ir vienotā Okeāna līči. Lai gan Strabons, kā jau tipisks ģeogrāfs — praktiķis, lieliski un precīzi apraksta atsevišķas zemes, tomēr teorētiskajos jautājumos viņš atkārto un bieži vien pat vulgarizē jau iepriekš sasniegto. Viņš negrib un nespēj vispārināt ģeogrāfisko zināšanu klāstā visu to jauno, kas bija sakrājies divos gadsimtos pēc Eratostena. So uzdevumu mēģina veikt astronoms un ģeogrāfs Klaudijs Ptolemajs (ap 90.—168. m. ē. g.). Viņš dzimis Ēģiptē, mūža lielāko daļu pavadījis Aleksandrijā un sarakstījis divus izcili nozīmīgus sacerējumus — «Lielais sacerējums» un «Ģeogrāfijas rokasgrāmata».

Pirmajā darbā Klaudijs Ptolemajs cenšas pamatot ģeocentrisko teoriju — mācību par Zemi kā Visuma centru — un noraida Aristarha ģeniālo heliocentrisko mācību, kas bija aizsteigusies savam laikmetam priekšā. Ptolemaja mācība par nekustīgo lodveidīgo Zemi, ap kuru riņķo Saule, Mēness un planētas, laikabiedriem bija saprotamāka un pieņemamāka, jo atbilda novērojumiem un balstījās uz atzītām autoritātēm — Aristoteli un Hiparhu. Viens no 2. gs. pr. m. ē. izcilākajiem astronomiem

Hiparhs dziļi ietekmēja arī Klaudija Ptolemaja otro sacerējumu — «Ģeogrāfijas rokasgrāmatu». Viņš izgudroja zemeslodes kartes grādu tīklu, bet atzina, ka sastādīt Zemes karti varēs tikai nākošās paaudzes. Tieši šo uzdevumu cenšas atrisināt Klaudijs Ptolemajs.

Atšķirībā no Strabona, kurš uzskata, ka ģeogrāfijas uzdevums ir aprakstīt atsevišķas zemes, Klaudijs Ptolemajs atzīst, ka tas ir horogrāfijas jeb «zemju apraksta» pienākums, bet «ģeogrāfija ir visas pašreiz zināmās Zemes daļas lineārā attēlošana». Ģeogrāfam, norāda Aleksandrijas zinātnieks, ir jānosaka visu zināmo zemju un jūru, kalnu un upju, pilsētu un apdzīvoto vietu koordinātes un jāatzīmē tās uz kartes, kas sadalīta meridiānos un paralēlēs. Tikai tāda ģeogrāfija, kas ietver sevī matemātisko ģeogrāfiju un kartogrāfiju, secina Klaudijs Ptolemajs, «dod mums iespēju aplūkot visu Zemi kā vienu veselumu».

Atbilstoši šim mērķim «Ģeogrāfijas rokasgrāmatā» noteikti 8000 (!) ģeogrāfisku punktu, to skaitā arī 300 pilsētu, koordinātes uz 26 lielām un 64 mazām kartēm. Klaudija Ptolemaja ģeogrāfiskais apvārsnis ir nesalīdzināmi plašāks par Eratostena vai Strabona redzes loku, jo viņš cenšas apkopot un atspoguļot visas pēdējos divos gadsimtos gūtās ģeogrāfiskās zināšanas. Eiropas ziemeļos Klaudijs Ptolemajs zīmē Venedu jūras līci (Baltijas jūra), kurā ietek Vistula (Visla) un Rudona (Nemuna), Turunta (Venta) un Hesina (Daugava?). Āzijā viņš pazīst Ra upi (Volga) un Hipija kalnus (Dienvidurālu kalni). Ra upe ietek Hirkanas jūrā (Kaspijas jūra), ko Klaudijs Ptolemajs pareizi apraksta kā slēgtu baseinu, aiz kura izplešas Āzijas zemes, upes un kalni. Āzijas kontinenta austrumos atrodas Tsina (Ķīna), bet šī kontinenta dienvidos — lielā Taprobanes sala (Ceilona). Visai īpatnējs ir Aleksandrijas ģeogrāfa priekšstats par Āfriku, jo, pēc viņa domām, kontinenta dienvidaustrumos (aptuveni pie tagadējās Zanzi- baras) krasta līnija pagriežas uz austrumiem un, savienojusies ar Āzijas kontinenta dienvidu nomali (Indoķīnas pussalu), pārvērš Indijas okeānu par tādu pašu iekšēju jūru, kāda ir Vidusjūra. Oikumēnas rietumos atrodas Atlantijas okeāns, un, braucot pa to rietumu virzienā, var nokļūt Ķīnā, turklāt attālums starp Eiropas rietumu piekrasti un Ķīnas austrumu piekrasti, pēc Klaudija Ptolemaja domām, nav pārāk liels.

Divu galveno Ptolemaja darbu liktenis bija atšķirīgs. «Lielo sacerējumu» laikabiedri atzina par astronomijas zināšanu kalngalu, un viduslaikos tas bija vadošais un noteicošais darbs astronomijā, bet «Ģeogrāfijas rokasgrāmatu» laikabiedri neievēroja, un viduslaikos to pilnīgi aizmirsa. Kāpēc viena autora diviem sacerējumiem bija tik dažāds liktenis? «Lielais sacerējums» un tajā paustā ģeocentriskā teorija atbilda laikabiedru atzinumiem un sagatavotības līmenim, tā pilnīgi saskanēja ar viduslaikos valdošajām reliģiskajām dogmām. Turpretī «Ģeogrāfijas rokasgrāmata» bija krasā pretrunā ar priekšstatiem par Zemi un tās formu.

«TICI, LAI SAPRASTU»

Impērija uz laiku bija noslāpējusi vergturu sabiedrībai raksturīgās pretrunas. Tomēr tās brieda un saasinājās, līdz 2. m. ē. gs. beigās pārtrauca simtpiecdesmit gadu miera periodu, ievadot Romas vergturu sabiedrības krīzi, kas aptvēra visas dzīves jomas.

Laikabiedri sūrojās par lauksaimniecības un amatniecības pagrimumu, par pamestajām saimniecībām un tīrumiem, neražām un badu, kam neizbēgami sekoja epidēmijas un iedzīvotāju skaita katastrofāla samazināšanās. Ekonomikas pagrimums vissmagāk skāra antīkās pasaules saimnieciskos, politiskos un kultūras centrus — pilsētas. «Mūsu Mantuja [87] , pilsēta, kas agrāk pacēlās pār citām pilsētām kā ciprese pār vijīgajiem irbenājiem,» rakstīja kāds 3. m. ē. gs. dzejnieks, «tagad līdzinās milzīgām, nelaimīgām drupām.» Tāds liktenis bija ne tikai Mantujai. Dažās provincēs agrāk, citās mazliet vēlāk, bet visās Romas lielvalsts malās parādījās «pilsētas — rēgi» ar tukšiem, tirgotāju un amatnieku pamestiem dzīvojamiem namiem, ar forumiem, kur ganījās cūkas un aitas, un ar tīrumiem bijušajos parkos.

Pilsētu sabrukumu sekmēja milzu latifundijas, kas aptvēra simtiem tūkstošu hektāru, kur strādāja desmitiem tūkstošu kolonu **, vergu un amatnieku. Latifundija, tās zemkopji un amatnieki apgādāja īpašnieku, viņa grezno galmu un bruņoto sardzi ar visu vajadzīgo — labību un vīnu, amatniecības izstrādājumiem un ieročiem. Romas impērijas saimniecība naturalizējās, izzuda preču ražošana, naudas apgrozība, un pamira tirdzniecība.

Saimniecības pagrimumu un naturalizāciju, pilsētu un tirdzniecības panīkumu paātrināja nemitīgie un postošie naidnieku iebrukumi. Sen aizmirsti tie laiki, kad Romas leģioni iekaroja zemi pēc zemes, valdīja pār oikumēnu. Roma vairs nebija neuzvaramā laupījuma guvēja, bet pati kļuvusi par laupījumu, pēc kura tīkoja gan barbaru cilšu virsaiši, gan varenās Irānas valsts valdnieki. Vēl ļaunāki par ienaidnieku iebrukumiem bija nepārtrauktie pilsoņu kari un sacelšanās. Ārkārtīgi saasinājās pretrunas starp pasakaini bagātajiem un varenajiem magnātiem — lielo latifundiju īpašniekiem un miljoniem kolonu un vergu. «Kur ir tāda vieta, kur bagātnieki nelaupa atraitņu un bāreņu, visu godīgo ļaužu mantu?» jautā kāds rakstnieks 5. m. ē. gadsimtā. Simtiem un tūkstošiem darbā, nabadzībā un badā nomocīto vergu un kolonu pameta savas dzimtās vietas un devās bēgļu gaitās, bet bēguļošana pārauga aktīvā bruņotā cīņā, kas iedragāja vergturu sabiedrības pamatus un vājināja Romas valsti.

Lielas pārmaiņas notika arī garīgajā dzīvē. Uzvarēja kristiānisms un kristīgā baznīca, kas noliedza antīko kultūru, tās mākslu un zinātnes. «Jaunā derība» brīdināja kristīgos: «Uzmanieties, lai neviens jūs nevaldzina ir savu filozofiju un tukšu maldināšanu, kas balstās uz cilvēku mācībām un pasaules pirmspēkiem, nevis uz Kristu!» — bet ietekmīgais baznīcas tēvs Tertuliāns atzina, ka «galu galā ir labāk palikt neziņā nekā mācīties to, kas nav vajadzīgs, jo, kas tev jāzina, to tu jau zini. Ticība tevi ir izglābusi. .. zinātkāre lai atkāpjas ticības priekšā.» Tas bija saprāta un zinātkāres noliegums un aicinājums bez ierunām un iebildumiem ticēt Bībeles — Vecās un Jaunās derības vārdam un autoritātei. Ja «Vecā derība» atbilstoši 3.—2. g. t. pr. m. ē. cilvēku priekšstatiem atzina Zemi par apaļu ripu, tad jāatsakās no ģeogrāfijas zinātnes pierādītā un pārbaudītā atzinuma par lodveidīgo Zemi. Nevis pētī, lai saprastu, bet, kā mācīja viens no baznīcas tēviem, «tici, lai saprastu».

Zeme Kosmas Iijdikopleista skatījumā:

1 — Romas līcis; 2 — Nīlas upe; 3 — Arābijas līcis; 4 — Persijas līcis; 5 — Kaspijas līcis.

Ģeogrāfija ir viena no tām zinātnēm, kura cieši saistīta ar laikmeta saimniecisko, sociāli politisko un garīgo dzīvi. Kad nenotiek ceļojumi un tiek noliegts saprāts, vajāta zinātkāre un zinātne, kad priekšplānā izvirzās nedomājošā ticība un paļaušanās autoritātēm, ģeogrāfija, kā jebkura cita zinātne, neizbēgami pārdzīvo pagrimumu. Kad cilvēki, kas piesaistīti pie savām dzīves vietām, vai- lāku paaudžu laikā tās neatstāj, tad pakāpeniski aizmirstas iepriekš gūtās zināšanas par svešām zemēm un tautām, kļūst nesaprotami un neticami agrākie apraksti par tām. Patiesu zināšanu vietā stājas iztēles augļi un brīnumaini nostāsti, un Zemes kartē, sākot ar 3. m. ē. gs., «baltie plankumi» no jauna parādās pat tur, kur iepriekšējos gadsimtos tie bija izdzēsti.

Lūk, viens piemērs! Lielbritānijas salas daļa, kur atradās Britānijas province, bija viens no tiem novadiem Eiropā, ko romieši sīki pazina. Bet 6. m. ē. gs. vēsturnieks Jordāns rakstīja, ka sena siena sadalot Britāniju divās daļās. Salas austrumos esot veselīgs klimats un zeme dodot labas ražas, tur dzīvojot civilizēti ļaudis, bet rietumos — aiz sienas gaiss esot smacīgs un nāvējošs, zeme tur pilna čūsku, un tur mājojot… mirušo grēcinieku dvēseles. Ja šādas lietas par tuvo Lielbritānijas salu rakstīja nopietns vēsturnieks, tad nav grūti iedomāties, ko stāstīja par tālām zemēm! Tā, piemēram, pēc Soliņa (5. m.

Seno laiku ceļojumu robežas.

ē. gs.) domām, Āfrikas kontinents beidzas netālu no Ele- fantīnas salas (Ēģiptes dienvidos) un tās tuvumā dzīvo blemiji — cilvēki bez galvām, kuriem acis un mute atrodas krūtīs!

Pat tie nedaudzie ceļotāji, kuri apmeklēja svešas zemes, savus aprakstus aizpildīja ar brīnumainiem nostāstiem. Raksturīgs piemērs tam ir Kosma Indikopleists (6. m. ē. gadsimtā). Sākumā viņš bija tirgotājs, kurš vairākkārt ceļoja pa Sarkano jūru, Persijas jūras līci un Indijas okeānu. Kļuvis par kristīgu mūku, viņš sarakstīja grāmatu «Kristiešu topogrāfija», kurā var atrast vienu otru pareizu un precīzu ziņu par pilsētām un kristīgām draudzēm, precēm un cenām dažādās zemēs. Taču niecīgais patiesības graudiņš pazūd sadomātu, brīnumainu nostāstu okeānā. Kristīgais mūks apgalvo, ka aiz milzīgās Taprobanes salas (Ceilona), kur dzīvo baismīgi vienradži, atrodas Cinistas sala (Ķīna), aiz kuras «cilvēki 'nedzīvo un kuģi nebrauc», jo Zeme … ir plakana.

«Kristiešu topogrāfija» sarakstīta, lai noliegtu vienu no cilvēku domas izcilākajiem sniegumiem — atzinumu par lodveidīgo Zemi un «pierādītu», ka «Mozus bija liels kos- mogrāfs» un «Vecās derības» mācība ar plakano Zemi ir pareiza. Zeme, apgalvo Kosma Indikopleists, ir «ķeblīr tis pie dieva kājām» un līdzinās iegarenai grīdai istabā, kuras jumolveidīgie griesti ir debess. Cilvēki dzīvo uz šīs četrstūrainās plakanās grīdas, bet Saule, kura daudz mazāka par Zemi un atrodas netālu no tās, ik vakarus slēpjas aiz augsta kalna Zemes ziemeļos. Oikumēna ir četrstūris, kura garums divas reizes pārsniedz platuma, jo par galdu upurēšanai «Vecajā derībā» teikts: «Divi olektis lai ir viņa garums un viena olekts viņa platums.» Četrstūrainai oikumēnai apkārt izplešas Okeāns, aiz kura atrodas vēl viena sauszeme, kur, kā māca «Vecā derība», cilvēki dzīvoja pirms grēku plūdiem. Kristīgā mūka priekšstati par Zemi pamatojas nevis uz saprātu un pieredzi, bet vienīgi uz reliģijas svētīto sacerējumu autoritāti. Saprāts un zināšanas «Kristiešu topogrāfijā» apzināti tiek noliegti un apkaroti.

«Tādā dīvainā ceļā,» raksta angļu pētnieks Tomsons, «.ģeogrāfija atgriezās pie saviem primitīvajiem avotiem.» No pirmā acu uzmetiena šis secinājums pareizs, jo Kos- mas Indikopleista un viņa laikabiedru ģeogrāfiskie priekšstati daudz tuvāki seno ēģiptiešu un babiloniešu nekā hellēnistisko un romiešu ģeogrāfu atzinumiem. Vai tas nozīmē, ka daudzu zināmu un nezināmu ceļotāju pūliņi, ciešanas un upuri, daudzu paaudžu mokpilnie un sarežģītie patiesības meklējumi, ka viss titāniskais darbs, ko veica senās pasaules kolumbi, bijis veltīgs?

Nē! Ģeogrāfijas panīkums, kas iestājās 3. m. ē. gs. un turpinājās arī viduslaikos, ir nenoliedzams fakts, bet tas nenozīmēja pilnīgu atgriešanos pie izejas punkta, nebūt nebija visa senajā pasaulē sasniegtā un veiktā absolūts noliegums. Lai gan Kosmas Indikopleista priekšstati par Zemes formu daudz tuvāki seno ēģiptiešu nekā Klaudija Ptolemaja atzinumiem, kristīgais mūks tomēr zināja par oikumēnu nesalīdzināmi vairāk nekā Lielā Hapi zemes iedzīvotājs. Katoļu baznīca apkaroja un noliedza antīko kultūru, tās mākslu un zinātni, bet viduslaiku klosteru bibliotēkās glabājās tīstokļi ar Hērodota un Aristoteļa, Strabona un Klaudija Ptolemaja sacerējumiem, un tos arī lasīja, jo Visumā nav tāda spēka, atskaitot nāvi, kas spētu pilnīgi noslāpēt un iznīdēt cilvēka zinātkāri un gribu domāt. Feodālajai sabiedrībai attīstoties, atdzima tie ekonomiskie un sociāli politiskie dzinuļi, kas lika cilvēkiem doties tālos ceļojumos, un seno ēģiptiešu, babiloniešu, feniķiešu, ķīniešu, grieķu, romiešu un citu senās pasaules kolumbu pasākto turpināja vikingi un arābi, itāliešu un krievu ceļotāji, daudzi viduslaiku kolumbi. Bet tā jau ir viela jaunai grāmatai.

SATURS

No autora…………………………. i ….. . 5

Lielā Hapi zemes ceļotāji………………………………….. 7

Kā ceļoja senie ēģiptieši?………………………………. 8

Fakti un hipotēzes: kurp ceļoja senie

ēģiptieši?………………………………………………….. 12

Ceļojumi un kultūru mijiedarbība … 25

«Ja tamkars deva šamalumam sudrabu un nosūtīja viņu ceļojumā» 30

Valdnieku tamkari un tirdzniecības nami 32

Uz visām debess pusēm!……………………………. 38

Panbabilonisms: pareizais un kļūdainais 42

Tirgotāju tauta par exellence………………………………….. 46

Vidusjūra — feniķiešu ezers . … . 47

Uz Ofīru un apkārt Libijai…………………………… 55

Kartāgieši aiz «Melkarta stabiem» … 60

Mūsu alfabēta šūpulis………………………………… 67

«Padebešu valsts» ceļotāji………………………………… 68

«Rati, kas rāda uz dienvidiem» … 69

Pa jūru un sauszemi…………………………………… 74

«Ja salīdzina Ķīnu ar Zemi, vai tā nelīdzinās rīsa graudam?» 82

«Melnsānu kuģi» ……….. 85

MTnoja jūras kundzība………………………………. 85

Odisejs un argonauti …………………………………. 89

Vai Homērs bija ģeogrāfijas zinātnes pamatlicējs? 99

Ģeogrāfija top par zinātni……………………………………. 102

Lielā grieķu kolonizācija…………………………… 103

«Ģeogrāfijas tēvs»……………………………………. 111

Iekarotāji, ce|otāji un zinātnieki…………………………… 118

«Mūsu valsts robežas būs robežas, ko

dievi nosprauduši Zemei»……………………… 119

«Septītais pasaules brīnums»…………………….. 129

Vai melis Pitejs meloja?……………………………. 136

Muzejā un Bibliotēkā……………………………….. 142

Ērglis pār zemeslodi , . . …………………………….. - 149

Leģioni iepazīst Eiropu…………………………….. 149

Uz dienvidiem un uz austrumiem … 164

«Vienu vārdiņu, mllo ceļotāji» …. 168

Kādai jābūt ģeogrāfijas zinātnei? … 175

«Tici, lai saprastu»…………………………………… 180

Иоель Песаховчч Вейнберг КОЛУМБЫ ДО КОЛУМБА Серия «Рассказы об истории» На латышском языке Издательство «Лнссма» Рига 1973

Художник А. Станкевич

Joels Pesaha d. Veinber^s KOLUMBI PIRMS KOLUMBA

Redaktore J. Roze. Maksi, redaktors A. l-ipins. Tehn. redaktors L. Rudzitis. Korektore I. Kalniņa. Nodota salikžanai 1973. g. 19. aprīlī. Parakstīta iespiešanai 1973. g. 17. Jūliji. Tipogrāfijas papīrs Nr. 3, formāts 84X108'/ai. 6,00 fiz. Iespiedi.; 10.08 uzsk. iespiedi.: ID.fvt izdevn. I. Metiens 30 000 eks. JT 00605. Maksa 44 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv; 24. Izdevn. Nr. 25923-J2465. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Grāmatu tipogrāfijā Rīga, Ļeņina ielā 137/139. Pašūt. Nr. 231.

*** Skandināvijas pussala.

[1] senās Ēģiptes valsts novada (noma) vietvaldis.

*"* faraona augsta ierēdņa tituls.

[3] libijas tuksnesis rietumos no Ēģiptes.

[4] nīlas upes otrā un trešā krāce atrodas Sudānas ziemeļos.

[5] Ēģiptiešu panteona dievs.

[5] Seno ēģiptiešu amulets.

[6] 1 talants — 30,3 kg.

[7] 1 gurs — 252,6 1.

[8] 1 sikls — 8,4 g.

[9] 1 ka — 0,84 l.

[10] zeme dienvidaustrumos no Divupes.

pilsēta senajā divupē.

[12] Galvenokārt (franču vai.).

[13] novads senajā sīrijā.

[14] novads senajā Paleslīnā.

* ' * novadi egejas jūras baseinā.

[16] lespejams, novads mazāzijā.

4 - 23; 49

[17] zemes arābijas pussalas dienvidos.

[18] Šajā grāmatā citētās «iiiādas» un «Odisejas» vārsmas atdzejojis A. Ģiezens.

[19] pireneju pussalas iedzīvotāju nosaukums senatnē.

[20] vidusjūra.

[21] Āfrikas nosaukums senatne.

[22] akabas jūras licis.

[23] 1 kikars — 58,9 kg.

[24] Ēģiptes faraons 609.—593. g. pr. m. ē.

[25] suecas jūras līcis.

[26] gibraltārs.

[27] vidusjūra.

[28] indijas okeāns.

[29] Ceļvedis (sengrieķu vai).

[30] tagadējā lukusa upe Marokā.

[31] alu iedzīvotāji.

[32] kara mašīna akmens ložu mešanai.

[33] romiešu nosaukums karlāgiešiem.

[34] kartāgas augstākie ierēdņi.

[35] romas politisks darbinieks 2.—1. gs. pr. m. ē.

[36] antīkās pasaules garuma mērs; 1 stādijs — apmēram 150—190 iu,

***" viena no Azoru grupas salām.

[38] ievērojams 18. gs. spāņu zinātnieks.

[39] senās Ķīnas novadi.

[40] viena no indijas senajām valodām.

[41] senā baktrija Vidusāzijā.

[42] sečuanas province Ķīnā.

[43] indija.

[44] hanas dinastijas galvaspilsēta.

[45] senās indijas valdnieks 3. gs. pr. m. ē.

[46] fergāna.

[47] indija.

[48] partiešu valsts (3. gs. pr. m. ē. — 3. m. ē. gs.), kura Cžan Cjana ceļojuma laikā aptvēra teritoriju starp Kaspijas jūru un Persijas jūras lici, ieskaitot Irānas augstieni.

[49] 1 seslorcijs - 1 g sudraba.

t> — 231

[50] kaspijas jūra.

[51] romas imperators marks aurēlijs.

[52] egejas jūra.

[53] adrijas jūra.

[54] rietumu vējš.

[55] saules dievs.

[56] sengrieķu jūras dievs,

10t

[57] sena grieķu pilsēta mūsdienu Marmora jūras piekrastē.

[58] teiksmaini nezvēri.

[59] izzinātā jeb apdzīvota Zemes daļa.

[60] cilts dņepras augštecē.

[61] vidusjūra.

[62] ceļotāji, uz kuru pieredzi hērodots atsaucas.

[63] po upe.

"** estiiinnīdu salas.

[65] kaspijas jūra.

[66] pasaules okeāna ausUumu daļa.

[67] kaspijas jūra.

[68] pasaules okeāns.

[69] himalaju kalni.

[70] 1 stadijs — apmēram 150—90 m.

[71] pireneju pussala. 146

[72] augstākā romas republikas amatpersona.

[73] kalnu giēda Vidusvācijā.

[74] ziemeļjūra.

[75] elbas upe.

»**» Novads Oderas rpes vidustecē.

[77] skagenas rags.

[78] skageraka vai kategata jūras šaurums.

* Dormvas upe.

[80] * bodenes ezers Šveicē.

[81] romas imperators 1. m. ē. gadsimtā. It*

[82] leģionu virsnieki.

[83] austrumāfrikas piekrastē, varbūt Tanzānijā.

[84] «zelta rerae».

[85] mitoloģiskas cilvēkveidīgas būtnes ar āža ausīm un kājām.

[85] Cenrādis.

[86] pompeju pilsētas valdes nams.

[87] pilsēta Apenīnu pussalas ziemeļos.

Content

Veinbergs Joels Kolumbi pirms Kolumba

LIELĀ HAPI ZEMES CEĻOTĀJI

KA CEĻOJA SENIE ĒĢIPTIEŠI?

FAKTI UN HIPOTĒZES: KURP CEĻOJA SENIE ĒĢIPTIEŠI?

«JA TAMKARS DEVA ŠAMALUMAM SUDRABU UN SŪTĪJA VIŅU CEĻOJUMĀ»

VALDNIEKU TAMKARI UN TIRDZNIECĪBAS NAMI

UZ VISAM DEBESS PUSĒM!

PANBABILONISMS: PAREIZAIS UN KĻŪDAINAIS

VIDUSJŪRA — FENIĶIEŠU EZERS

UZ OFĪRU UN APKĀRT LĪBIJAI

KARTĀGIEŠI AIZ «MELKARTA STABIEM»

Kas tā par salu «okeāna vidū»?

MŪSU ALFABĒTA ŠŪPULIS

«PADEBEŠU VALSTS» CEĻOTĀJI

«RATI, KAS RĀDA UZ DIENVIDIEM»

PA JŪRU UN PA SAUSZEMI

«JA SALĪDZINA ĶĪNU AR ZEMI, VAI TA NELĪDZINĀS RĪSA GRAUDAM?»

«MELNSĀNU KUĢI»

MĪNOJA JŪRAS KUNDZĪBA

ODISEJS UN ARGONAUTI

VAI HOMĒRS BIJA ĢEOGRĀFIJAS ZINĀTNES PAMATLICĒJS?

ĢEOGRĀFIJA TOP PAR ZINĀTNI

LIELĀ GRIEĶU KOLONIZĀCIJA

«ĢEOGRĀFIJAS TĒVS»

IEKAROTĀJI, CEĻOTĀJI UN ZINĀTNIEKI

«MŪSU VALSTS ROBEŽAS BŪS ROBEŽAS, KO DIEVI NOSPRAUDUŠI ZEMEI»

«SEPTĪTAIS PASAULES BRĪNUMS»

VAI MELIS PITEJS MELOJA?

MUZEJĀ UN BIBLIOTĒKĀ

ĒRGLIS PĀR ZEMESLODI

LEĢIONI IEPAZĪST EIROPU

UZ DIENVIDIEM UN UZ AUSTRUMIEM

VIENU VĀRDIŅU, MĪĻO CEĻOTĀJ

KADAI JABUT ĢEOGRĀFUAS ZINĀTNEI?

«TICI, LAI SAPRASTU»

SATURS