Niedre Jānis

Kur zemes robežas, tur dzērves maldās

J. NIEDRE

KUR ZEMES ROBEŽAS, TUR DZĒRVES MALDĀS

1. nodaļa

Klūgu saišķi guļžogā bija jau tā satrunējuši, ka mežacūkām pietika iespraukt savus kārnos snuķus kārtiņu spraugās — un sēta pajuka. Kuiļa tēvs un cūcene iekļuva ar cilvēku pūlēm iekoptajā sakņāju, ogu krūmu un augļu koku laukā. Abiem lielajiem meža lopiem nopakaļ spraucās urkšķoši, kviecoši, spiedzoši dagli puscūči un svītraini sivēni. Un, lai gan sīkajiem zvērēniem nebija ne puses no veco mežeņu spēka, viņu plēsoņu iemaņu, mazākos smeceraiņus, tāpat kā lielos, kārdināja no aizrežģojuma otras puses virmojošais sakņāju, dārzeņu dzinumu smārds. Tāpēc sivēni un puscūči kozdamies grūdās kārtiņās, triecās pāri saplaisājušajiem, satrusēju- šajiem un apsūnojušajiem stumbēniem. Viņi jau kuro dienu bija okšķerējuši kārtīgu paēdienu, izklimtuši lauku laukus. Izrakņājuši brikšņus un mežaudzes, cilvēku pamestus līdumus, pļavas un druvas, šņukājuši visu, ko vien varējuši izurbināt no velēnām, no celmienēm, no krūmājiem.

Agrāk bagāto meža zvēru ganību vietā tagad te izdegas — zemes pelnienas un pārogļojušās kokaudzes. Senāk cilvēku mītņu tuvumā allaž atradās vārpu augi, pupu, zirņu, griķu zēlumi, dobēs — rāceņi. Nule visapkārt pletās postaža: visur — gušņu un dadžu pārņemtas vecaines. Bija izzuduši divkājaiņi, tas ir, cilvēki, no kuriem mežeņiem gan nācās piesargāties, bet kuru valdījumos cūku zvēri vienmēr pakampa garšīgus kumosus. Cilvēku nebija, un nobijā mežeņu rojai no divkājaiņiem gūstamo labumu.

Pēc ilgākas klaidonības kuiļa tēvs, cūcene un viņu pēcaudži nule pirmo reizi uzgāja cilvēku apmetni, kurā dārzu un aploku nožogi kairināja nāsis ar ēdeša smaržu.

Dārzā, ko ziemeļu vakaros aizvējoja zemnieku sēta ar guļbaļķu ēkām — klēti uz ozolbluķu pabalstiem, maltuves namiņa, lopu laidaru, dzīvojamo riju ar piedarbu, — vagās bija rāceņi, kāļi, burkāni (gan savītušiem, salnu apkrimstiem lakstiem) un saverkšķelējušies pupu stublāji. Ap izbalojušo kaņepju stiebru saknēm zaļoja izkai- sljušies sēklu graudiņi. Un zem ozola bija birums cūku saldumu — zīļu, Tikai garduma smaržām dažubrīd klāt jaucās tāda kā puvekļu smirdoņa. 7 ā nāca no lielās ēkas, kurā parasti mitinājās cilvēki, — no dzīvojamās rijas. Taču mežacūkas nebija izvēlīgas. Rukšu varza kampa lakstus, kamšķājās no arumiem ar šņukuriem izraktos sulotos sakņājos. Tik sulotos, ka patikā varēja gandrīz vai norīt pašu mēli.

Pa reizei, kad murdoņa sakņu dārzā kļuva sevišķi trokšņaina, no rijas puses atskanēja brīdinošas skaņas. It kā raustīgas elsas, aizžņaugtas rejas. Tādi kā nevarīgi suņa kunksti.

Jā, suņa. Rijas vērtnēs patiešām gaudoja un īdēja izkāmējis cilvēku apsargs. Suņuks ar ruzgu, izplūkātu, sānos plankumotu spalvu. Bet aiz suņa, rijas notumsā, kunkstēja cilvēka bērns, un aiz viņa uz salmiem un māla klona nedabiski uz sāniem, uz muguras bija sakrituši nomirušie. Vienas mājas saime: sirmgalvis, jauna sieviete un veča. Jādomā, ka sakņu dārzā jaužamā smirdoņa cēlās no viņiem, jo pašlaik bija lapkritis, kad visu, ko dzīvība atstāj, ātri pārņem nāves trūdējums.

Kas nogalējis cilvēku saimi, raudošā mazuļa aukļus? Kas atņēmis viņiem dzīvību? Tik pēkšņi, ka viņi cits pēc cita pakritusi bez dzīvības soli, pusotra sāņus no auklējamā?

Varbūt viņus nogalējuši bruņukreklos, pušķotās dzelzs ķiverēs tērptie sirotāji? Varbūt ar šaujamajiem stopiem un cērtēm bruņoti klaidoņas, kas velkas nopakaļ vācu bruņinieku bogiem (kuri nu jau kuro gadu drasēja 110 leišiem uz krieviem un no krieviem uz leišiem)? Vai ari slepkavnieki bija tepat Mltavā — tas ir, Jelgavā — un Daugavas krastu pilīs saligzdojušie zemgaļu, latgaļu un sēļu ciemu nomierinātāji?

Varbūt suņuka apraudātie, dzīvojamajā rijā trūdošie bija sērgas upuri? Kaut kur laukā vai ceļā kādu vīrieti vai sievieti aizķērusi sērga, gājējs to pārnesis mājās, uzpūtis saviešiem trūdu elpu, un drīz vien tūkstoš četri simti četrdesmit ceturtajā gadā visa saime aizgājusi nebūtībā.

Pašulaik Baltijas apvidus upju līču, mežvidu un purvu salu novadu ļaudis, sākot no Leišmales līdz Daugavai un otrpus latviešu likteņu upei, vāliem gūlās zem Melnās sievas izkapts. Šķiet, sēļu, latgaļu, zemgaļu un lībiešu apvidos Romas baznīcas krustnešu mieru'iedibināt saradušies bruņinieki un priesteri ir nolīguši melno jātnieci, lai viņa pārcērt dzīvības āderes visiem vāciem nepadevīgo pilssētu, ciemu un iebūviešu vietu apdzīvotājiem. Jo, vācuprāt, nelietīgie pagāni — tejienieši (kauču viņi tikuši apslacīti ar katoliskās baznīcas vīru skaldinātu ūdeni!) paliek pagāni no kājām līdz matu galiem. Tejienieši sparojas pretī jaunavas Marijas bruņinieku uzliktajām klausībām, negrib maksāt par iekarotāju ieviestajām kakla tiesām, pērieniem un karātavām. Un — ja reiz sātana dīdāmos nevar padarīt rāmus ar šķēpu, zobenu un uguni, lai tādus nobeidz melnā nāve! Gan jau Vāczemes bruņinieki no iedzimtajiem iztukšotajos pagastos sadzīs citurieniešus. Kara vaņģiniekus, siru gaitās pārstaigāto citpušu arājus un lopkopjus. Livonijas pagānu valodas nepratējus. Tādiem svešpusiešiem sēļu, latgaļu, zemgaļu kapu kalniņi neatgādinās sendienis iedi- ✓ bināto dzīves kārtību, nevēstīs par aizgājušo laiku brī- vestībām. Tālabad: lai slavēta mēra ģiltene un viņas uzkapinātā izkapts!

Suns, rijas durvīs kunkstēdams, pūlējās celt uz augšu galvu. Šķiet, gaidīja cilvēku pienākam. Vārgajā kustonī vēl bija dzīva suniskā paļaušanās savam pavēlniekam un gādniekam. Suņa apziņā pasaule bez cilvēkiem nevar pastāvēt. Tikai suņa bērnam jāliek jaust, ka te, šajā nāves sētā, ir kāds, kas viņu ļoti, ļoti gaida. Kaut ari suņa pakaļējās kājas, viņa ķermeņa astes pusi žņaudz stingums, kāda smaga ķetna spiež muguru pie zemes.

Kad suns, meža ceļā paklīdušajam mājastēvam pēdas dzīdams, saimnieces cujināts, saskrējās ar jātniekiem, viņš nepaguva laikus atlēkt malā. Un, kad pēc ilgas mocīšanās beidzot ievilkās saimnieka sētā, rijas krāsns priekšā jau kunkstēdami locījās mājas ļaudis. Ieraudzījusi suni, vecā saimniece pieģeņģeroja viņam klāt. Bubināja kaut ko par melnā spēku un paēdināja to. Atgriezdamās pie vārdzējiem, vecā paklupa, atsitās ar galvu pret dzirnakmeni un vairs nepiecēlās. Dienas nogalē ganceļa galā izmisīgi mauroja savvaļā palikušās govis, naktij iestājoties, ganībās atskanēja mājlopu izbaiļu brēcieni, meža plēsoņu rēkoņa, līdz suņa purnam atvirmoja asiņu un meža zvēru sviedru smaka. Līdzīga tām, kādas pašreiz nāca no dārza vagām, kur ārdījās mežacūkas.

Bet novārgušais suns spēja tikai kunkstēt un, reizumis iegaudojoties, nedaudz pacelt galvu.

— Vau-ū! … Vau-ū!… Cilvēki, atsaucieties! … Saimnieka tēvs, tu, kas aizgāji pa meža ceļu, atgriezies jel!…

Un — cilvēks parādījās. Iznāca uz tās pašas meža takas, pa kuru suņuks devās dzīt mājastēva pēdas un sakropļots atvilkās mājās. Tikai cilvēks nebija suņa saimnieks, bet gan sveša sieva. Rēgaini garā ģērbā, kādā lietainā laikā mēdza staigāt šās mājas izrīkotāja. Nācējai plecā bija paudele, viņa soļoja, balstīdamās uz resnas nūjas.

Cilvēku bija ieraudzījušas ari dārzā salīdušās cūkas. Vepris brīdinoši ierūcās, cūcene izslēja snuķi un ieurk- šķējās. Koku vicinādama, nācēja pietuvojās žogam un ņēmās dauzīt ar kūju pa sētas kārtīm. Mežeņi satrūkās un, barā spiezdamies, devās uz pašu pirmāk izlauzto eju. Cūkas jau bija pamielojušās, izrakņājušas visu, ko nebija slinkums rakt, viņas varēja arī aiziet, lai padzertos.

Nācēja vēl nobungoja pa sētas kārtiņām, uzkliedza: «Rukš, štervas!» — noskatījās, kā četrkājainie nozūd mežmalas krūmājā, un kāpa uz riju.

Uz rijas sliekšņa viņa bija ieraudzījusi suni.

—    Tu esi labs, pavisam labs suņuks. — Apgājusi rijas ēku, atnācēja izņēma no paudeles sakaltušu maizes do- niņu, nolauza gabaliņu un tad, tupus solītī virzīdamās, tuvināja to kustoņa mutei. — Labiņš, labiņš. Slikts suņuks būtu aizbēdzis no cilvēku atstātajām mājām, bet tu ne… Še tev maizīte… Nu-ū, sunīti — Runādama viņa izstiepa lūpas garas jo garas.

Nē, rijas sliekšņa sargam tieši acīs viņa neskatījās. Arī neteica buramvārdus, kas dzīvnieku piesaistītu cilvēkam. Pēc ārējām pazīmēm spriežot, šīs te ir pamestas mājas kā tās pārējās, kuras Zīle redzēja ilgajā nācienā.

Tāpat kā cituviet, šeitan rija, laidars, maltuve un klēts bija bez acīm redzamiem postījumiem, taču neapdzīvotas. Toties ap riju un dzīvojamā kambara durvīm, ap lopu dzirdināmajām silēm laidarā kamoliem vēlās zilās mēslu mušas, iznēsādamas puvekļu dvaku. Tā bija arī izmirušajās sētās citur, kur Zīle sadūšojās ielūkoties. Bieži likās, ka no visiem kaktiem uzglūn rēgi, lietuvēni, sumpurņi un vilkači.

Teitan biedu nejuta. Lai gan te dvakoja trūdējums, tomēr bija arī dzīvība. Rijas durvis sargāja suns. Un māja, kurā ir dzīvs kustonis, nav l^mta iznīcībai. Skat, suņuks grasās luncīties klāt. Laikam jauda, ka atnācēja ir cilvēks ar labu sirdi. Ar labu laužu saimes lolotu sirdi. (Bi jušo labo laužu… Zīles radu dzimtas vairs nav. Zīle tagad bija viena pasaulē, tikpat kā nātrienā nomests aizlauzts spieķis.)

—     Nu rau, cik maizīte garda! — Gurdenums ieriesās Zīles zilgani bālajās lūpās. — Ko, maizīte ķeras sunītim kaklā? Sunītim grūti sausu norīt?… Varbūt sunītim gribas ūdentiņa? Sunītim slāpst.? — Viņa atvilka noglāstām pacelto roku, piecēlās un raudzījās pēc skutula. — Kas zina, trauks būs pie akas?… — Bet aka bija nokalnītē un, likās, gaidīja smēlāja roku. Tikai noliec vindas kārti lejup un gremdē spaini ūdenī. Bet ja aka būs sagandēta, kā dažviet mēdza būt sētās, kuru iemītnieki nolaupīti vai nomirdināti? Bet — kā būs, tā būs. Tad Zīle iepūtīs akā trīs reizes dvašu un nelabums atkāpsies. Ļaundari nevar ņemt pārsvaru pār labo. Zīles vecmāmuļa līdz savam pēdējam elpas vilcienam mācīja turēties kopā ar labo, neaizmirst tēvutēvu ticējumus, «Ja tos godāsi, ļaunais nepievarēs!»

Brīnumainā kārtā palikusi dzīva ļaužu slaktiņā, Zīle bija daudz ko pārdomājusi. Par pieredzēto, piedzīvoto. Par sēļu un zemgaļu robežnovadu druvu kopēju posta likteņiem. Ko radu saimes nodarījušas greizi, ne tā, kā vēlējuši senči, kad dzimšu dzimtas izkūp nebūtībā tikpat kā spalvas vēja uzpūtienā? Taču labo turēt, veco godāt cilvēku bērni mācījās kopš nākšanas pasaulē. Un zemie ļaudis vienmēr gribējuši turēt mieru… Ne tā kā dižie, karadraudžu pulcinātāji bajāri, kuri vienreiz jozās līdzi vāciera uz leišu pusi, otrreiz piemetās biedros leišiem viņu gājienos uz Daugavu un pāri tai…

Pie akas zemē gulēja sausumā pušu pāršķēlusies dzirdināmā sile un saplaisājis smejamais kauss. Bet kārts galā iekārts izkaltis vienkoča spainis. Pieskaries — tūlīt sabirs. Acīmredzot ne jau šorīt cilvēki smēluši no akas.

Zīle vilka ar nagu uz grodu balķēna lietuvēna krusta zīmi, pēc tam uz smeļamā kausa, uz spaiņa sāna, tad noliecās un trīs reizes akā iedvašoja.

«…Zīle!… Zī-le!» — akas kacētājai pēkšņi likās, ka viņu kāds no sētspuses sauc vārdā. Un viņa uzreiz sa- guma, sastinga, spaiņa gremdu kārti sakrampēdama rokās. Bailēs, ka viņu atkal… atkal…

Tik daudz reižu viņa bija slānīta un valstīta, dauzīta un vardarbīgi mocīta! Kur tikai viņa nav žņurcīta: pa- krūmienā, laukgalā, lopu migā, rijas kulā. Aizceplē, klona vidū. Ar viņu izdarījušies gan pils kalpi, gan sveš- zemes lielmaņi, gan dzērumā šļupstoši bajārēni un vazaņķi …

Par stirnēnu vilku cejā viņa tapa pirms divreiz trejiem gadiem, kad plūca linus līduma ārē un tur pēkšņi uzkrita vācu siru vīru patekuli. Viņu aizrāva uz Īslīci, pēc tam uz Mītavu. Trenkāja, raustīja kā padauzu, kalpināja un apgānīja. Pēdīgi novārdzinātu un sakropļotu atdeva pils suņu vīram izbarošanai plēsoņām. Bet suņu vīrs gadījās ar lāga sirdi. «Tu rādies līdziniece manai negodā mirušajai māsiņai. Prieka stallī nogalētai Madžai. Es tevi paslēpšu rāceņu bedrē zem salmu kaudzes. Kamēr pils lielmaņi ar suņu varzu aizjozīs dižajās medībās uz kursinieku robežām. Tad tu diebsi prom. Pa silā ja taku uz leišiem vai uz Daugavu. Tikai neļaujies sagūs- tīties vēlreiz! Cilvēkiem acīs zemgaļu robežās nerādies.

Godīgie zemgali zem Namieša karoga aizgājuši leišos, bet no tiem, kas palikuši, jāsargās kā no trakiem suņiem. Tādi pārdos savus miesīgus dzemdinātājus, ja tikai kaut mata tiesu izdabātu jaunajiem valdītājiem un viņu patekujiem. Jo nav zem saules lielāku briesmoņu kā svešajiem uzkungiem pielabinājušies iztapoņas.»

Zīle nogulēja bedrē zem salmiem veselu dienu. Izkļuva brīvībā un tad ar zirņu riekšavu kulītē, ar sāls šķipsnu ņiebura vīlē, neizlaidusi no rokām sērmokšļa bozi, lavījās uz dienvidvakariem. Gāja agri, ausmai mostoties, un vēlu tumsā, dienasvidu kā lācene ieraususies biezokņa sūnās vai krūmājā. Pussnaudā ausīdamās, vai nedzirdēs cilvēku balsis. Gāja lietū, negaisos, pārtika no ceļā noplūktām skābenēm, zaķu kāpostiniem, no saknītēm, no tērcītēs noķertiem ūdens kukainīšiem. Tad nogriezās uz Augšzemi. Atcerējās: mātesbrālis bija atvedis sievu no sēļu puses. Kas zina, varbūt sētās sastop kādu no radu tuviniekiem. Kā nekā gaisā matīja salto šurp nākošās ziemas dvašu.

Bet sēju novadā labas laumas nedzīvoja. Arī sēju novadam bija pāri brāzušies nelaimes pali. Ciemati nopostīti, mežu līdumnieku sētas pamestas. Tikai mazās Zalvītes ielīcl viņa ieraudzīja kūpam pirti. Tālu no nodedzinātā ciemata. Pirtī pakurls sirmgalvis sildīja ūdeni. Rosījās mazgāt savu nupatās aizsaulē aizgājušo sieviņu. Zīle palīdzēja vecajam mirušo cilāt, uzģērbt aizsaules kreklu, aiznest uz kapu dobi. «Tagad mednieks Teicis paliek pasaulē viens pats kā aizkaltis koks,» sirmgalvis skuma. «Bet tu esi sievišķis ar labu sirdi. Ja tevi neviens nekur negaida, vari palikt zem mana jumta. Pirtij siena ir no sausiem sveķotiem baļķēniem, durvis un dūmu lūka — veselas. Esmu sagādājis ziemai septiņus vezumus sausas malkas. Paliec, ja tevi citur gauži negaida.»

Viņa palika. Uzņēmās pavarda uzraudzīšanu, virējas un mazgātājas pienākumus. Kopa mednieka tēva kazu un vistas. Kopa gandrīz gadu. Līdz Aizpēteriem. Līdz kādā saulainā dienā, tērcītē veļu skalodama, padzirdēja raitnieku zirgu dipoņu. Nelāgu jauzdama, iemuka brikšņos, savilkās kamolā kā ezēns un tupēja klusu. Paspieda sevi nedzirdēt vecā mednieka pārbīļa iekliedzienu, vecā vīra kazas priekšnāves mēkšienu. Pēc brīža viņai nāsīs iesitās karstu dūmu smaka. Kaut kur kaut kas dega. Varbūt sirotāji gatavoja sev maltīti. Varbūt lika katlānokauto vectētiņa piena lopu un taupīgi glabātos miežu graudu pārmalumus.

Pēc kāda laika sirotāji aizjāja. Zīle nogaidīja slēptuvē līdz notumsai, bet, kad viņa uznāca no brikšņiem, mednieka pirts vietā gruzdēja apdeguši baļķi un sakropļota cilvēka miesas. Zīle uzvēla tās uz rīta pus3 upītē skalotā palaga, aizvilka uz kapu birzi un nobedīja blakus pērngad apraktajai nelaimīgā vīra sievai. ,

«Jāiet uz citu vietu…»

Kā par brīnumu, aiz malcienas, laupītāju neskarta, bija saglabājusies rāceņu bedre. Pret vārnām un zvēriņiem ar žagariem un mizām pārklātajā slēptuvē atradās Zīles noliktie staņģīši ar kaņepju staku, kazas siers un puscepiens maize?. (Karstā laikā kārtīgas mājas saimnieces ēdienu glabā vēsā vietā!) Zīle salika ēdamo sētmalē nomestā lūku pītenī un devās viņgad aizsākto ceļu. Tikai ne vairs dziļāk sēļu zemē, bet uz otru pusi — uz Mēmeli, uz leišu pierobežu.

Un nu viņa bija mēmeliešu sētā. Gremdēja akā sausumā izkaltušo spaini bez īstas pārliecības, ka trauks piesmelsies un pāri grodiem izlīs riekšavas tiesa skaidra valguma, kas dzesēs slāpes.

Izrādījās — Akas māte (varbūt Akas tēvs?) neturēja uz Zīli ļaunu prātu. Gan ūdens šļāca pa spaiņa galdiņu šķirbām, tomēr traukā palika tik daudz, ka varēja izskalot dzirdāmo skutulu. Un viņa smēla vēl.

— Tūlīt, sunīt, tūlītās! — Zīle atsaucās suņa garajam, vārgajam gaudienam. Sāpīgi žēlajam. Tādam kā atsau- cienam kādam vēl vārgākam kunkstētājam.

Patiesi, tagad rijā kunkstēja. Varbūt kaķēns, varbūt jērēns. Pirmīt, kad Zīle, atburus murminādama, meta līkumus ap lielo ēku, šķiet, viņa aiz sienas uz mirkli padzirdēja tādu kā vārgu vēkšķienu, kas tūlīt pieklusa.

Zīle nolika ķoci ar ūdeni sunim pa lacienam un, bu- ramvārdus murminādama («Trīs septiņi pērkoni, trīs septiņi zibeņi nodzen ļaunumu, brīvē cilvēku no nelaimes!»), liecās rijas zemajās durvīs. Ar guns šķiļamo — krama lausku un cieti noārdētu dzelzs lokumiņu rokā. Iegāja rijā, uzšķīla. Dirkstis uzspurdza un nodzisa. Domās sacīdama vēl citu Jaunā atvaires pateicienu, viņa šķīlienu atkārtoja. Rijas smirdīgo tumsu pāršķēla krītošu dzirk- stelīšu atgaisma. Un Zīle pamanīja sakritušus cilvēkus un uz lāviņas, pie kuras atradās skalturis ar nodeguli, — bērnu. Vāri kunkstošu mazuli. Nāves aizrauto cilvēku bērnu, ko brīnumainā kārtā pasaudzējis dzīvību glabātājs liktenis, likdams gaudīgu suni par sargu un palīdzības saucēju.

Ar kāju pēdām pa klonu šļūkdama, rokas plati uz priekšu izstiepusi, Zīle virzījās lāviņai klāt.

— Es tūlīt… tūlītās! …

Ak, kaut jel ātrāk tiktu pie pilnas redzēšanas! Mazulītis jāiznes dziedinošajā saulē! Zīlei azotē lupatiņā bija sāls šķipsna. Ierunātas sāls graudiņu. Ja bērnu nebūs savainojis Melnās mātes pļaujas sirpis, Zīle viņu apmazgās sāls ūdenī, apriebs, padzirdīs, pabaros… Zem mazuļa guļasvietas zemē ieraks akmeni. Tad viņš dzīvos. Jo cilvēka guļasvietā ieraktam akmenim ir pārpārēm varens dzīvības uzturētāja spēks. Uti visi labie gari cilvēka mūža vērpienā mēdz ievīt neiznīcības pavedienu, kas jānosargā. Ļaudīm jānosargā.

2. noda|a

Nakti atkal bija neganti plosījies putenis. Triecis sniega lāstumus, sadzinis augstus vālus, gandrīz kalnus. Klajumā kupenas bija uzblīdušas līdz pat drūmi pelēkajam debesu jumam, likās — saplūst ar tām.

Upenāju māju cirtnis (Zīle par Upenājiem iekrustīja viņgad uzieto, sērgā ļaužu iztukšoto sētu, kur viņa no lāviņas nocēla novārgušo mazuli) bija pieputināts līdz pat sienas lūku aizvērtņiem.

Zīle rosījās bridienam uz tuvējo mežu pēc kurināmā un tagad, āram satuntuļojusies, mēģināja atvērt lielās piedarba vērtnes. Bet tas viņai padevās tikai pēc vairākiem grūdieniem. Un arī tik vien daudz, lai sāniski izsprauktos ārā. Bez pamatīgas durvju priekšas norūķes par iešanu uz rijas nojumi un aku nevarēja būt ij runas. Upenāji, šķiet, bija laundarīgu, ar nelaiku pārī sametušos ļaunu garu ieskatītā vietā. Viņu rudeni te pludoja kā lielezerā, tad viesulis nocēla klētij jumtu, un, kad iestājās ziema, lauskis kapāja sienas un pakšus vai katru nakti. Bet nule gala nebija sniega auriem. Ar visu to, ka, Upenājos piemetusies, kopdama puisēniņu un no- lēmēto suni (iepriekš sērgā apmirušos Upenāju ļaudis norakusi kapu smiltīs, kā senču vēlējumos likts), Zīle trejdeviņas dienas pēc kārtas bija kvēpinājusi miroņu cisājus, valka drānas,' svilinājusi apvārdotās ausmā gūstītu dzīvnieku un putnu spalvas. Bija līdz pagurumam skaitījusi buramos, ļauna aizdzīšanas vārdus, pērusies pirtī ar vietētu paegļu slotu, košļājusi sērmokšu ogas, ēdusi birzes koku piepju novārījumu.

Zīle bija cēlusies un gūlusies, labinādama pavarda ui sētas garus, lai tie nedusmojas, lai ļauj viņai rātni dzīvot, kopt melnās sērgas piegānītajā mītnē dzīvu palikušo puiškāniņu.

Visu savu nedienu lauzīto mūžu Zīle bija pūlējusies būt laba ar gariem tajā apvidū, kur nule piestājusi vai bijusi spiesta pabūt. Arī izlūgdamās žēlsirdību kokam, kas jānocērt, un zvēriņam, kas jānomušī. Upenājos viņa bija ņēmusi no dārza, lauka, strauta, no savvaļas ""augiem tik vien, cik vajadzīgs pašas dzīvības un abu aprūpējamo — atradeņa puisēna un četrkājainā mājas apsarga — uzturēšanai. Bija rosījusies tā, kā viņa bērnībā mācīta, kā bija nosacījusi mūžībā aizgājusī dzimtas māte Sloka, zaļlapiņu un saknīšu novirumu spēku zinātāja.

«Godā visu dzīvo un dzīvību glabājošo, kas ir ap tevi un tavējo piemetni,» Sloka pamācīja. «Esi laba ar tiem, kas dzīvo zemē, kas rieš ziedus un iepriecē skatienu. Turi godā koka plaukumu, putna dziesmu, skudriņas tecējumu, tāpat kā tu godā savus dzemdinātājus, gādīgus druvu arājus, bišu koku kāpējus.» Sloka piesacīja meitai turēties bijīgi sirmu galvu priekšā, neļauties glaimiem, neatvēlēt otram neko tādu, kas rēto paša sirdi.

Palikt Upenājos uz pastāvīgu dzīvošanu Zīle nebija domājusi. Bet šļupstētājs mazulis un kopš mazotnes ieaudzinātā pienākuma apziņa viņai neatjāva aiziet no posta piemeklētās sētas. Nepietiek, ja tikai Zemes mātei atdod viņas daju, jāaprūpē arī vārgumā Jimstošais.

Piena, kā kunkstētājam trūka visvairāk, Zīlei nebija kur ņemt. Arī tad, ja viņa nezin kā burtos. Nogūstītā meža kaza bija ālava. Glābdama zēniņa dzīvību, Zīle centās viņu paēdināt ar pašas mutē sakošjātās maizes drupačām, padzirdināt ar burkānu, vēlo ogu, pīlādža ogu suliņu. Un cēlieniem, auklējot klēpī, tīstīt mazā miesiņas sasulotās ceļmallapās. Reizē lūgdamās Mājas, Pavarda, Lauku un Meža mātes. (Otram vājiniekam — sunim palika pašdziednieclba: viņa miklā mēle, ar kuru viņš laizīja savas rētas.)

Līdzcietība pret cilvēkbērna dzīvību, kas jāuztur, piespieda Zīli rudeni palikt izmirušajās mežvidus mājās, kļūt par gādnieci, kopēju un visa cita darītāju. Lai būtu iztika, valkājamas drānas un kurināmais pavardam. Upenāju rijas nojumēs viņa uzgāja krietnu tiesu neiz- vētīta kūluma — labības graudus. Dārza iežogā salasīja rāceņus, bietes un burkānus. Kad tam visam pielika klāt birzī un mežā ievākto, nogalēja kādu vaļas putnu, nogūstīja cilpā no meža iznākušu suķēnu, bads ne reizes neienāca Upenāju mājās. Turklāt sētmalē viņai palaimējās nogūstīt pāri laimneša zalkšu. Viņa tiem uzčubināja midziņu zēniņa guļasvietas tuvumā, un zalkši tā sarada ar zēnu, ka viņa ar mierīgu sirdi varēja pamest Upenāju sētu pilnu dienas cēlienu. Droša, ka viņas prombūtnē mazajam Godiņam (tā Zīle zēniņu iesauca) ļauns nenotiks.

Nupat vajadzēja brist uz meža kaupri, kur rudens vētras sagrandījušas, nolauzušas un izgāzušas puskaltu- šus, dzeņu sadzeldinātus kokus. Kailsalam nākot, apvidu ar skaldņa cirvi apstaigādama, Zīle bija savākusi tepat vezuma tiesu sausseržu koku un pirmajā nosnidzī atvilkusi uz Upenājiem krietnu grēdu kurināmā. Bet nu pažobelē bija palikuši tikai daži stumbēni. Priedāja nostūrī savelto vajadzēja dabūt sētā, lai tur vai nezin kas.

Uguns pavardā nedrīkst izdzist, rijas apdzīvojamā puse jāpiekurina vienmēr. Lai siltumu justu arī neredzamie, bet vienmēr jaužamie (elsas, čuksti tumsā, klaudzieni aiz sienām, griestos!) māju un zemes gari. Un dienu neredzamais melnais suns — Pūķis. Zīlei ar viņiem ir labi jāsadzīvo. Citādi — ko vērta mocību spelte, kādu viņa ir izbridusi? Ko vērta viņas apņemšanās nosargāt dzīvību nezināmas mātes lolojumam?

Zīle izraka ar liekšķeri stigu līdz akai un dzirnavu kambarim (kauču Upenājos bija labi ja pāris maišeļu rudzu un miežu, tomēr graudi jāsamaļ — citādi,- ko lai jauc klāt pelavu un rāceņu ierauga mīklai!), uzmeklēja kaņepāju virvi, cirvīti un, suņuku pasaukusi, ņēmās brist pa vēja elsienos kūpošo sniega noklāju. Ar kāju lieliem, ar ceļgaliem dzīdama vagu apledojušajā sagulā, brīžumis aizsegdama muti un zodu pret ziemeļa svelmi.

Sākumā suņuks metās pa priekšu savai barotājai, taču sniega kupenas bija pārāk lielas. Suns nopurināja galvu, pagaidīja, kamēr Zīle tiek priekšā, un tad vilkās pa viņas kāju iesliedējumu.

«Būs jāiztiek ar koku galotnēm un resnākiem zariem,» Zīle sprieda. «Ar siku kapātavi brangu koka stumbru nesagarināsi…» Cirvelis viņai — neass tikpat kā velējamā vāle. Priedi manīgs bebrs pārgrauzīs ātrāk, nekā viņa pārskaldīs. Bet galotņu un stumbeņu sauso koku lūzmā jau palicis maz. Un ziema turas, ieķērusies zemē ij ar zobiem, ij ar nagiem. Kaut tikai nevajadzētu ārdīt Upenāju aplokus, kapāt pažobeļu stutes kā viņgad trakā negaisa laikā! Postīt kara gunīs saglabājušos cilvēku mītni, kur mazulītim un viņai ir pajumte un aizvējš. Un kur pēc kāda laika var ierasties kāds no apinirušo Upenāju radu saimes. Ja reiz Sētas māte ar Likteņa tēvu pieveduši Zīlei cilvēciņu, lai viņš nenogrimst nāves muklājā, tad ir jādzīvo un — jāpūlas.

Sniegā ievanditā ceļa stiga uz meža malu kļuva arvien garāka. Puteņa sadzītajos uzkalniņos bija ar plaukstām jākapā sniega virsējā kārta.

«Kā atvilkšu bluķēnus līdz Upenājiem?» Zīle atskatījās iemīdītajā iegravā. «Jālūko ieturēt taisnāks bridums. Citādi sacirstās malkas stumbeņi iesprūdis tikpat kā kauls rīklē.»

Jo tuvāk Zīle pievirzījās malcienas vietai, jo tramīgāks kļuva līdzi skrejošais četrkājis. Brīžiem suns piestāja saimniecei cieši klāt, brīžiem atpalika, ausīdamieS un gaisu ošņādams. Slēja galvu, it kā nejauku matī- dams, un viņa citkārt gludenā spalva uz skausta un muguras saslējās tikpat kā ezim adatas. Šķiet, suns priekšā matīja ko neparastu, uztraucošu.

— Kas tur ir? Kas tur? — Zīle piestāja, aizklāja ar plaukstu muti un, cik ļāva asais pretvējš, sasprindzināja skatienu. Uz piesnigušo priežu zarotni, uz stāv- koku biežņu, uz nedaudz vairāk kā šautras metiena attālo sagāzto koku lūzmu. Šķita: mežmala kā jau mežmala. Turklāt uz pusnogāzta priedes stumbra, spārnus vicinādamas, viena otrai pretim kaklus staipīja divas pelēkās vārnas.

«Droši vien kāds meža bullis vai rukšu tēviņš.» Zīle noglāstīja suņukam galvu. «Nebaidies! Tie mums nav bīstami. Un, ja arī būtu, diviem viņi neuzbruks. Aizkāpsim līdz galam, brīsniņu atvilksim elpu un krausim kurināmo nesienā. Atceļā aspūtis būs no mugurpuses. Slidināsimies kā ar uzvilktu zēģeli.»

Ieskatītās cirsmas vietā patiešām viss bija kluss un mierīgs. Tuvojoties vēja nogāztajai priedei, uz tās čubinājušās vārnas palēcās un, spārnus plati vēcinādamas, uzmetās tuvējā augstākā koka virsotnē, ziņkārē lūkodamas: ko tie tur lejā darīs?

Zīle piegāja pie šmaugākā sausseržu koka, tad pie otra, aplūkoja to tievgaļus un ņēmās ar cirvi skaldīt dzeņu un ķirmju izdobto stumbēnu. Bija ko svīst, līdz robojuma vietā koks pāršķēlās, kamēr pārskrubināja pušu resgali.

«Mežā dīkdams, sētā uz krāsns nosalsi,» viņa atcerējās bērnībā noklausīto un cirta, cik rokas jaudāja. Cirta, cirta, kamēr sniega iegrāvī nogulušais suns uztrūkās kājās un, uzslējis purnu pret zaļoksno koku sa- audzi, sviloši ierējās.

—     Kas tev? — Zīle palika saslējusies' ar atvēztu cērtamo rokā. Bet suns ņēmās riet vēl niknāk un spiedās saimniecei klāt."

Piesnigušo skuju mūdža pašķīrās, no zariem nobira baltas nosijas, un klajumiņā pie nokritušā malkas koka iznāca divi bārdaiņi mežnieku tērpā, ar garkāta kara cērtņiem pār plecu. Galvā viņiem bija sastīpotas karakalpu cepures, un ceļgalus un elkoņus nosedza spīdīgi nobružāti aizsargplākšņi. Svešie nāca platā solī, it kā sagulušais sniega klājs būtu bijis irdena smilts.

—     Dieviņ augstais! — "Zīle izdvesa ar nejūtīgām lūpām. Atvēzīto cirveli viņa nenometa un nebēga. Siem diviem pēc izskata draudīgajiem viņa skriešanā priekšā tā kā tā netiks, un, ja arī tiktu, kas zina, cik viņiem līdzīgu vēršakaklu neglūn koku biežņā. Arī suns neko nepalīdzēs, kaut vai viņš būtu četrkājainā sētas sargā pārvērties cilvēku labumu gādnieks Pūķis.

—     Pievaldi savu vanckaru! — Plecīgākais no nācējiem pacēla kara cērtni. — Kas tevi, bābieti, trenca šurp āvīties?

—     Lauskis attrenca. Bez iekura pavards negail, un bez. malkas krāsns nesilda, — Zīle attrauca, reizē ar otru roku glauzdama suņa sānu. Lai valdās, lai turas kluss. Nācēju runa Zīli nedaudz nomierināja. Vāciski, latvisko niekodami, viņi negārdzināja. Šķita, ka aizjūras sirotāji viņi nebija. Ar visu to, ka mežģīja gan sē- lisko, gan zemgalisko.

—     Malku gādā, tu saki? — Nu jau svešie bija pavisam klāt. Druknā pārinieks bija dažus gadus vecāks par runas sācēju. Un, šķiet, valdonīgāks arī. No lielmaņiem vai no bajāros izkalpojušamies vīriem. Viņa cepuri apņēma dubulta spīdvažu vija, un pie jostas viņam karājās izskatīgs strupņa duncis makstī. — Ko tad dara jūsu ciema vīru lauži, kad sievišķis šķeisto uz cirsmu pēc bluķēnu nešjavas?

«No lietuviešiem. Vai Lietuvā ilgi dzīvojušiem latuv- jiem,» Zīle minēja.

—     Ar mani cieminieku nav. Dzīvoju mežvidus sētā. Tajās mājās ir tikai vīriņš, kam mutītē vēl piena zobiņi. Un, ja negribi ļauties sasalt kaulā, jāsteberē pašai uz cirsmu un jāveļ sveķu celmi.

—     Kādas dzimtas mērga tu esi? Zemgaliešu vai augš-. galiešu? — Abi svešinieki bija jau pie Zīles kapātā gāzmas koka un nu pētīja viņu no galvas līdz sniegā sabristajām paslavām. It kā tiekdamies.ielūkoties viņā pašā. Uztvert kādu nedrosmes vaikstu, ātru acu šaudu, kas liktu nomanīt: mēle viņai gvelž vienu, doma valda citu.

—    Augšgaliete. Gan nevaru pateikt tieši, no kura novada. No tēvaines izspruku kā sīks skuķēns. Kad tur nebeidza brazdināt iebrucēji. Atņemdami visu, kas laidaros, apcirkņos, mantību tīnēs, mezdami kaklā dreiia cilpu katram darbā liekama® vīra cilvēkam. Tāpatās pusaudžiem. Esmu slapstījusies, kailo dzīvību glābdama, gan silos, gan Piedaugavas un leišmales brikšņos. Cik reizes mani kauliņi nav brīkšķējuši briesmoņu žokjos…

—    Dzīva tomēr esi?

—    Vēl šobrīd neticu, ka esmu izdzīvojusi. — Zīle turpināja apsaukt, riet nerimušo suni. — Esmu pūdēta līķu dobē, bijusi mērķēklis loka šāvējiem, svilināta degošā namā. Laikam jau visulielais dzīvības sargātājs gribējis pārbaudīt, kādu sīkstuma mēru kurais spēj celt. Un cik taisnības augšgaliešu sakāmvārdam, ka nelaimes bērnam klājas tāpat kā ceļmalas zirnim — kurš iet garām, tas noplūc grābienu pākšu. It kā pārbaudīdams, vai zirnis turas zemē cieši ar saknēm.

—    Zirnis, ko neteiksi? — Plecīgais pameta ar galvu pāriniekam. — Vai turas zemē?… Bet tagad bez mānī- šanāsl — Viņš piestāja Zīles aizkapātajam kokam cieši klāt. — Bez izlocīšanās! Klaji un tieši: kad un kur tu pēdējo reizi redzēji aizjūras krusta vīrus? Sķēpniekus melnajos svārkos, ļaužu dvēseļu bendes? Kad?

—     Kopš ienācu šāspuses izmirušajā sētā, neesmu ma- tījusi ne vienus, ne otrus. Raitnieka zirga pēdas arīdzan ne. Man domāt, vāci mujas gar lielajiem ūdens ceļiem. Lielo upi un Daugavu.

—    Pie lielajiem ūdens ceļiem ieperinājušies. Tas gau, — atsaucās snaikākais. — Pirms dažiem gadiem vel varēja brīvi plostot uz Vidzemes krastu dažā vecā ceļa vietā, nu vāci paguvuši sacelt mūra torņus vai lk Daugavas kraujā. Par Sēlpili, par Altoni esi dzirdējusi?

—     Pa ausu galam.

—    Tālabad!

—     Ko mēs tā klajumā? Mātei vai margai, kas nu viņa ir, rūp cisās atstātais raudulis. — Druknākais aizsteidzās priekšā pāriniekam. — Līdzēsim kaimiņienei sagādāt kurināmo, aiznesīsim to un sakāmo izrunāsim pēc tam. Tavai zināšanai, augšgaliet, mēs no zemgaļu ciema, no cietokšņa viņpus leišu robežām.

—     Lietuvas—Polijas kunigaikštē, — kalsnākais piebilda. Bet valdonīgais neļāva viņam neko vairāk sacīt, un viņa kara āva sāka skaldīt Zīles iekapāto koku. Cēr- tnis ātri cēlās un krita. Pieci sesi atvēzieni — un stumbrs jau atšķēlies no celma, vēl daži cirtieni, un iekuriem izvēlētā priede jau sagarināta. Pēc tam abi leišpuses vīri nogāza vēl dažus sauseņus, sameta vienkop galotņu žuburus un noskaldītos zarus («Tos tu, marga, aizvāksi pamazītēm!»), lika uz pleca balķēnus, un nu visi kopā slāja uz Upenājiem. Zīles četrkājainais sargs sliedē ja pats savu ceļu, lēkdams un grimdams līdz purnam sniegā līdztekus saimniecei.

—     Saskaldīsim bluķēnus šķilās, — druknākais sacīja Zīlei, kad nesumu nometa zemē pie Upenāju rijas. — Ej kurini guni, gādā, lai mazais nesasaldējas. Liec uz pavarda akmeņiem katlu. Kazi, iedosi mums siltu pastrē-

bienu? Un mēs tev krietnu riekšavu sāls.

*

—     Ziemas saule jāpārdzīvo kaut vai klupus vai rāpus, Tālab, ka aiz ziemas sala uzzied vasaras saule.

Dāsna un glāstošā kā māmuļas rokas. Bet notiek ari tā, ka tas, kiirš agri līksmo, vakarpusē lej gaužas asaras.

—    Un vēl notiek tā, ka sētā no meža pārvestais tik un tā skrien mežā.

Notupušies kurtuves priekšā, abi Zīles palīgi malkas nešanā atkal pārsprieda jau līdz aizsmakumam skaidroto: kas šijpuses ļaudīm gaidāms vai sagaidāms. Vai leiši un vinu kara sabrāļi apturēs Latuvas un Lietuvas ārēs lielo kā milža kūkums nedienu ritējumu? Vai zemes kopēji, maizītes gādātāji izdzīvos karu palos? Cik ļaudīm pietiks lāču plēsēju drosmes — neatkāpties, aizsprostojot vācu plūdus? Aizjūrnieki nestilstas. Arī pēc slaktiņa Prūsijā, kad kara laukā patrāpījušamies putniem lidojumā no spārniem pilējušas asinis un kad ūdeņi strautos tecējuši sarkansarkant.

Pēc tam, kad abi Augštaites kunigaikštes Izlūki Madis ar Vari nogaidīja, kamēr mājasmāte nogulda pamestībā noraudājušos puisīti, kad Zīle bija sīksīki izstāstījusi, ko novērojusi, dzīvodama šajā nomalē, abi izlūki iekaisa prātošanā: kādu vēsti viņiem nest savējiem (kas viņus sūtījuši izdibināt, kas notiek šaipus Lietuvas robežas). Kādi ceļi caur vāciešu sagrābtajiem novadiem ejami uz krievu kņazistēm, kur lietuvju un krievu vīri, mūža sadraudzību zvērēdami, dzers no brālības kausiem? (Lai neapdraudēti būtu sen iezīmētie ceļa lokumi no Panemunes uz Novgorodu un no Novgorodas uz Panemuni un citām Polijas—Lietuvas karalistes pilsētām.) Simts odu spēj nodzelt rikšotāju zirgu, bet bogs vācu kautiņnieku un ošņu pietekuļu var nogalēt visgaišāko Krievzemes vai Lietuvas virsaiša saimi.

—    Leišiem jādabū drošs ceļš uz krieviniekiem, par spīti aizjūras vilkaču trakošanai. Par spīti sakšu un vestfāliešu viltibām. Aizjūras vilkači, vāci, spēj zvērēt pliki pie zobena asmens un tūlīt pagriezt muguru, lai apspļaudītu zvērestu. Viņi krustīsies, piesauks par liecinieci debesu Jaunavu — sak, mēs neko, neko ļaunu, solīs saudzēt jebkuru druvu kopēju ciemu, jebkuru dravnieku sētu, bet, līdzko radīsies iespēja, jūgs godīgus arājus lemešu arklā un svilinās maizītes kopēju druvas un mītnes.

Kas palika pāri no brāļu prūšu tēvaines?… Kādus mocību krustus tagad kar kaklā brīvajiem žemaišiem!

Kā, pavarda kopēja nezina, kas notiek Zemaitijā? Nezina?…

—    Lai salauztu žemaišu pretestību, vācu ordenieši sagūstīja pulku cienījamu žemaitiešu ķīlniekos. Sagūstīja, aizgādāja viņus uz tālu pamali, bet rāmajiem ļautiņiem, druvu un lopu kopējiem, uzlika grūtas nodevas. Un arāji, pārmocījušies un izbaduši, sāka krist no kājām, vāci sagūstītos ķīlniekus nogalēja kā aplokā iedzītus kaujamos lopus.

—    Nevācu izkaušanā šurp sadzītajiem vestfāliešiem, reinzemiešiem un citiem vāciem līdzi netur pat lielākā izbadušu vilku mūdža, — Madis turpināja stāstāmo.

—    Ir sacīts: tēvutēvu laikos mūsu mares salās un krasta zemēs plauka daudzas slāvu-kriviču tirgus viesu un amatnieku pilsētas. Gotlandes salā, Pomorjes apvidū, Saulgriežu svētkos daži sirmgalvji vēl apdzied Pouior- jes drosminiekus, kuri līdz pēdējam cīnījušies ar senču pilsētu postītājiem. Viņugad lielajā Novgorodā gadījās dzirdēt koklētāju, kas apdziedāja pomoriešu cīņu pret iebrucējjem, kas aiz sevis atstāj tikai pelnu klajumus un miroņu strēķus. Kas zina, varbūt gadu ritējumā arī par vācu plosīšanos Zernaitijā dziesminieki, sēras meldijas vilkdami, atgādinās jaunajām paaudzēm tēvaines postu. Tāpat kā novgorodiešu piejūras pilsētu izpostīšanu.

Kas zina? Ja Lietuvas—Polijas un tagad pakļautās La- tuvas spēkavīri ļausies. Ja neturēsies ar mugurām cieši kopā sakļāvušies.

«Plēs sumpurni, jeb viņš tevi plēsīs,» māca tautas paruna.

—     Paldies, ciema māt, par siltu pavardu, par nosir- žus stāstīto. — Varis palūkojās uz durvīm, — Tavs stāsts mūsu karodzniekiem lieti noderēs. Vismaz leišu raitnieki zinās, kādi jāmet ceļa līkumi, lai neiekristu slazdos. Mūszemē, Lietuvā, ikviens saprot, ka vāci neatstās mierā nedz Augštaiti, nedz Novgorodu.

—    Paliec ar dieviņu, ciema māti — Madis piecēlās.

—     Mēs ar Vari slāsim tālāk. Norunātā vietā mūs sagaidīs raitnieki ar zirgiem… Sargi un audzini, māt, puiš- kāniņu, ko tev novēlējušas labās laumas. Un, līdzko ziemu gaiņāt sāks ziedu diedzētāja siltā saule, raugies pēc drošākas mītnes sev un savam apgādājamajam. Tu atrodies pārāk tuvu kara ceļiem. Pārlaid baigos gadus

kaut kur sila vidū, kādā alā. Zīmes pie debesīm un zīlnieku teiktais pareģo: jau pulcējas nāves jātnieki, jau Melnās mātes raitnieki seglo savus kumeļus.

*

Karstumi un drebuli… Sviedru līņa un tad atkal stingums, kas savelk zosādiņu uz krūtīm, kakla, muguras, rokām.

Zīle nenojauš, no kurienes, kādā veidā ir piemetusies negantā indeve. Sāpēs, drebulī un sviedros valkstītā miesa, lauzēji galvā, dūrējs pakrūtē moka kā dienu, tā nakti. Un, ja Upenāju rijas kulā, izmisīgi memmi saukdams, pa klonu klupdams, nevēkšētu zēnuks un ja Zili sagurumā nelaizītu ar mikli kraupainu mēli suns, viņa ļautos nevarības uzblīdam.

Bet apdraudēta ir mazuļa dzīvība. Laikā nepasniegts kumoss, īstā brīdī lūpiņām nepietuvināts skutulītis ar dzeramo, savlaicīga bērna neuzkopšana mazajam ir kaitīga. Tālab — Zilei jāpārvar slimība. Zīlei jāklunkuro, jātentelē, jāiet, jādara. Šķinot un gremojot kaltētas, vie- tētas, miltos berztas mizas, virsājus, lapas, mežogas un ziedus, kas plūkti un ievākti Ugunsdienā, Līgo naktī un Trejdeviņu vīru dienā. Reizā pūloties skaitīt nelabuma pārvarēšanas spēkavārdus: «Vilkam smilga uzkrīt, vilks kaukdams aizbēg, cilvēkam bluķis uzvēlas, cilvēks bluķi nomet!» Un: «Darba acis var izbīties, rokas nevar… Atstāj, Mājas māt, manas rokas darbam, atstāj darbam!»

«Ticēt vajag! Ļoti, loti ticēt vajag!» Zīle atcerējās Zalviešos dzirdēto. «Ticēt labajam, ko tu novēli ļaužu sadraudzei, vārgdieņiem un vārajām dzīvībiņām!»

Zalviešos dzīvoja zintniece •— tālu izslavēta dziedniece un gaišreģe. Sievas čukstēja (par brīnuma spēku neklaigā!, ka zintnieces pareģojumi nekad tukšā neizskanot. Tikai tam, kurš ieklausījies viņas padomā, jā- aizmirstot nevarība.

Zīli māc vājums. Pār mēru liels vājums. Bet tāpēc viņa nepārstāj skaitīt ticējuma vārdus. Tālab viņai jānoturas uz kājām! Jānoturas! Citādi postā aizies Sērgas večas izkapts nenopļautais mazais cilvēciņš.

Mazulis jo dienu jo vairāk pieņemas prātā. Viņa sīkās roķeles jau tver dzijparu pubuļus, kad Zīle ada vai mežģī adīkli. Nu vairs nav jābaidās, ka viņš tāpuļo- dams var ievelties kuttuves pelnos vai apgāzt uz soliņa nolikto spaini ar ūdeni, bridis ar kailām kājiņām nāt- rienā vai ieķersies piena lopam bārdā un kaza viņu pārmācīs.

Goaiņš jau varā smiltīs putriņu un skaita virēja pantus («Viru, viru putriņu, divi zirņi katlā»), un palīdz Zīlei dārzā sliet putnu biedēkļus. Jau pin sev un savam četrkājainajam draugam Lācim lūku apavus un solās saplēst tik daudz liepu lūku, ka Zīlei tiks vīzes līdz pus- lieliem un vēl ar dubultu pazoli.

Zīle apzinās: viņas pašas mātes klēpis auglībai sapostīts. Pēc tik daudziem pārdzīvojumiem, varmāku vardarbībām viņa nevar būt māte. Taču, ja liktenis viņu pielicis šiten tā mazuļa audzināšanai, viņš Zīlei jāizvada vīros.

Tālab — sakost zobus, paciest un — izdarīt! Cik nu vairs tālu līdz pavasara lielo lāsteku krišanas laikam?…

3. nodala

Šķiet, viņi bija satikušies nejauši, šie divi krietni ap- skrandušie un bārdainie kara laimes meklētāji. Satikušies uz zirgu un riteņu izdalbotā mālzemes ceļa un apmetušies apkārtni labi pārskatāmā vietā zem liepa?, iegrāves malā, pārlaist dienasvidus tveici. Ērtības labad atkāruši bruņucepures kakla saitēs, viņi ļāva vējam purināt- pagarās, uzkārstās matu krēpes, kas abiem izskatījās vienādi gaišas un kuplas.

Jā, matu krēpes abiem šķita gaišas, bet ne viņi paši. Zempieris, kam krūšu bruņu augšgalā uzzīmēta zili sarkana gaiļa galva, varēja būt dažus gadus vecāks par garsejaino svilpdeguni. (Droši vien vīru barā viņu neganti asā un smailā deguna dēļ to arī apsmēja!) Zem- pieres sejas viena daļa bija krietni izvagota ar grumbām un rētām, un no kreisās auss bija palikusi labi ja trešā dala, kamēr Svilpdeguņa rētas plankums zem acs varēja būt arī nokrimtas kārpeles pēda. (Ir zināms, ka vārdotāji, dziednieki kārpas nodzen, sasienot tās pie saknes ar zirga astru vai nodedzinot izaugumu ar nokaitētu asmeni.)

Abi bruņotie skrandaiņi turējās draudzīgi ar visu to, ka tērps un ieroči liecināja, ka viņi pakļauti dažādiem karogiem.

Varbūt — arī ne Livonijas bruņniecības karogiem? Varbūt, sekodami Vācijas un Dānijas valdnieku uzaicinājumam vai aizlūgumiem Prūsijas baznīcās («Lai sokas svētais karš pret Novgorodu!»), viņi atdrasējuši Livonijā, rosīdamies līdzēt Ordeņa vīriem iegūt iekārotās austrumpuses zemes? Tās, kas uz ziemeļiem no Pleska- vas ezera un kurām «pēc likuma vajadzētu vācu Livonijai piederēt» (tā rakstīja ungāru un vācu galma hronisti).

Romas svētā Pētera krēsla pavēlnieka un Romas ķei- zarvalsts valdnieku pasludinātais lielais karš par votu zemju («kaut kādā Ingermanlandē, kas atrodas ziemeļvakaros no Novgorodas») pievienošanu Livonijai uz mūžiem, karš ar mainīgiem panākumiem kauju laukos, ar sērgām apmetnēs ilga nu jau savus desmit gadus. Tā turpināšanai pasaulīgie un baznīcas hercogi Vācija, Dānijā un nule arī Zviedrijas ķēniņš sūtīja uz malu malām hēroldus aicināt, vilināt, līgt ar ieročiem skaldīt spējīgos vīrus.

Jā gan, nule jau uz cietokšņu mūriem arī krievu zemēs uzvelk lielgabalus, kas, zibeņus šķildami, apmētā karapulkus ar akmens un dzelzs lodēm. Vietumis uguns- šķīlējus stobrus ved ratos uzbrucēji jātnieki. Tā gadās. Tomēr bezbailīgi zobenskalži ir un paliek kara laimēs lēmēji.

Abi gulšņas koka paēnā, ij Zempieris, ij Svilpdegunis, sarunājās livoniešiem, Aizdaugavas vāciem svešā — lejasvācu izloksnē.

—    Tātad — uz Sēlpili, — noteica jaunākais (Svilpde- gunis). Un pagriezās ar skatienu pret austrumiem. Pret to pusi, kur viņpus meža zilgmās gaisotnes vajadzēja atrasties leišiem un krieviem, par spīti Ordeņa celtajai Sēlijas pilij. Livonijā allaž laipni vēra vajā vārtus cit- zemiešiem, kuri solījās karot pret Nevainīgās jaunavas pagāniskajiem noliedzējiem. Nejautājot, kāpēc kauties nākušais līdz šim ir mētājies apkārt kā nodeldēts kapara grasis.

—    Tātad uz Sēlpili, — jaunākais atkārtoja. — Stam- pat neizvēlīgā karodznieka pulkā. Pie bruņinieka, kuram viens pīpis, kāda skrandaine tevi izmetusi no klēpja, kuram bijuši vai nebijuši dižciltīguma raksti.-

—    Tā vēl tikai trūka, lai Sēlpils komturs meklētos savu vazātnieku radu rakstos! Liktu pierādīt, ka esi ieņemts sievas klēpī uz muižnieka guļas lāvas un tālab tev galminieka izturēšanās un mācīta sprediķotāja cienīgums! Domāju, ja zinošs rakstu vedējs parakņātos dziļāk šejienes komtura senču papīros, nezin vai pilskungam nebūtu jānoņem no krūtīm dižciltības ķēde. Arī Livonijas baznīcu grāfi, līdzīgi saviem tālā Jeruzalemes ordeņa bruņiniekiem, runā ģeķības, neietur gavēni un baznīcā lielākoties iet, lai nolūkotu glītu mei- tišķi.

—    Ordeņa baznīcas grāfs runā ģeķības, neietur gavēni, kāro pēc glītām mātišķām? — Svilpdegunis likās pārsteigts. — Kaimiņš runā ar mūka muti. Domāt, viņš gājis ļaudīs ar krusta zizli rokā.

—    Ar ko laimīga gadījuma meklētājs sliktāks par līķu apstāvētāju? Par pietempušos mišu skaitītāju? Turi tikai vaļā ausis un, kad tēvainis sutanā sauc arājus un ganus nest viņam desmito tiesu no visa, kas baudāms un valkājams, iegaumē viņa biedu teicienus un pareģojumus. Proties pateikt tos īstā brīdī, un tevi apgādās uz vislabāko. Apģērbs, apbruņos. Tikai auro uz zemajiem ļautiņiem: «Jūs, grēka gabali, pekles uguns malka! Jūs esat nolemti pazušanai. Tā kunga soda šķēps nāks pār jums kā zibins, un viņa balss kauks kā auka no dienvidiem. Pakļaujieties, kamēr vēl ir' laiks! Un — vajā mantu tīnes, vaļā paudeles!»

—     Gudri! Kā ar pirkstu debesīs! Tikai — kālab tēvainis ar tādu maņu klimst bez jezmas pasaules ceļos? Kāpēc neskaita mišas no svētās ambonas?

—    Tas garš un nogurdinošs runājiens. Un ne jau ar izžuvušu rīkli. Varbūt kaimiņa somā atradīsies ādenis ar reibīgo? Ak, ko nu! Kaimiņš jau pa gabalu ož pēc apdeguša. Esmu gatavs apzvērēt pie bendes cirvja, ka, šļenderējot no Rīgas uz Mītavu un atpakaļ, kaimiņam nav bijis pimbera, ar ko samaksāt par kausu laba vīna. Livonijā kaimiņš ir ieradies pliks kā baznīcas žurka un, kas zina, — paliks tāds!

—    Ko?… — Svilpdegunis brīdinoši iesaucās. — Tu man! — Viņš uztrūkās kājās. — Es tevi!<r» Bet — tu vēl neesi nosaucis savu vārdu.

—    Tāpat kā tu. Tāda vārna pērta, tāda nepērta.

—    Es esmu Heinrihs Ditmārs fon Goldenštūbe.

—     Un es — Jakobus Cvirns. Tikai tavs ioniņš teitan bijis nebijis. Un, ja mēs būtu zirgos, dižā tos Livonijas dažādu pilskungu baros, es tevi noguvis kulstītu bez tēvareizes noskaitīšanas. Piesietu zirgam pie astes un ievilktu senjora pagalmā. Jo par to mans pavēlnieks man dzīrēs pasniegtu trekna medījuma gabalu un sirojumos ļautu pagrābt vairāk nekā citiem. Tā, zemu cienījamais fon Heinrih un Ditmār!… Nu, nu! Zobenu ne! Zobens lai paliek citai reizei! Neaizskariet manus svaidītos un neceliet Jaunu maniem praviešiem, teic mūki. Kamēr noplok dienas sutoņa, pasēdēsim vēl bris- niņu tepat paēnā. Laiku īsinādami, labāk pacīkstēsimies ar spēļu kauliņiem. Šāspuses tirgus viri apgalvo, ka kauliņu ritināšana Livonijas zemē esot lielākā cieņā nekā svinīgās baznīcas mesas. Lūk, še! — Cvirns jau gruži- nāja plaukstā ogļu melnus sīkklucīšus ar iedobtiem baltiem lāsumiņiem sānmalās: diviem, trim, sešiem, astoņiem, divpadsmit. — Paklāsim vienu virs otra manu un tavu vai tavu un manu mēteli galda vietā un — paniekosimies.

—    Ak paniekosimies? — Goldenštūbes pirksti nebeidza miegt zobena spalu.

—    Metam pa nieciņam vinnesta lādē. — Nelikdamies manām kaimiņa draudīgo stāju, Cvirns izklāja uz zāles savu pelnu pelēko, apskrubušo plecu apmetni. — Teik-^ sim, līdzīgu šim. — Viņš izņēma no jostas somiņas apsūbējušu sudraba gredzenu. Sīkas rokas sīkam pirkstam bēdinātu stīpiņu auklas vijuma atveidā ar tādu kā čūskas galvas veidojumu vidū. — Kaimiņam kabatā droši vien arī būs kāds pagānu kaldinājums. Kādam lībietes, krievietes vai lietuvietes atcirstam pirkstam nomaukts riņķītis. Atzīstos: tieši šim līdzīgi grabuļi Hamburgas ostā mani pamudināja šauties pāri Austrumu jūrai. Karot par godu vācu ķeizaram un Romas baznīcai. Hamburgā laimīga gadījuma meklētāju nīktuvē man drauģeļos piesitās kāds no Livonijas zemēm pārradies paputējis Saksijas muižnieķelis. Smerdeļa dēls ar vērša rīkli. Sim te līdzīgus sudraba nieciņus viņš žvadzināja riekšavām. Lielījās ar guvumiem medību gājienos uz krievu Novgorodas, Pleskavas uri Smoļenskas pagāniskām zemēm.

—    Un droši vien ari leišos. Sātana kalpos leišos, — Goldenštūbe attrauca. — Vācu ordeņa šķēpu zibsnā pagāniskie leiši pieņēma jumpravas Marijas baznīcas kristību, bet nepiestāj turēties pekles valdnieka spalvās. Viņiem vajag brīva ceļa caur Nevainīgās jaunavas ordeņa valdījumiem uz Novgorodu, uz Polocku un Smo- ļensku. Leišus pieminēdami, pat Ordeņa komtura pārvaldītās Mītavas pilsētas vecajie met septiņus krustus — tik baismi Mītavai bijuši leišu iebrukumi. Cik reizes leiši nav Mītavu dedzinājuši, cik nav kāruši un gūstījuši Ordeņa brāļus, taisnīgās Romas baznīcas kalpotājus, nav nolaupījuši viņiem zirgus un govis? Tāpēc ari mūs raidīja šurp — uz sēļu zemi.

—    Lai būs gods visaugstākajam: Sēlpilī valda Ordera pavēlnieks, kam ārdēta dzelzs dūre. Sēlpilī sanāks drosmīgie vīri un tad dosies uz leišmali celt varenu Ordeņa cietoksni. Mana augstā aizstāvja bruņinieka Mauricija pusbrālis gaida tālas gaitas uz dažādām debess pusēm, kur kristīgie iegūs akmeņu skaldītājus, zemes racējus un koku vēlējus.

—    Kamēr gūs? — Goldenštūbe nometās uz ceļiem pie izklātā plecu mēteļa. — Šajā pusē nedabūsi ne pusspiā- gušu kaķi, kur nu vēl pagānu vīrus.

—     Bruņinieka Mauricija pusbrālis solīja, ka vergus sameklēs. Kauču pēc tiem būtu ļjāstupā līdz pašas elles pagalmam. Tad kā paliek ar kauliņiem? Ripināsim?

—     Ripināsim, Tavam pagānietes gredzenam es lieku pretim šo te važiņu. Leišu mārgas kakla važiņu. Kā es pie tās tiku? To pašu es varētu jautāt Jakobum Cvirnam. Arī viņš zem Livonijas karoga kopā ar svētās Māras bruņiniekiem nav rāpies pāri pagānu cietokšņu mūriem. Arī viņu nav kapājis bultu lietus, nav gāzuši zemē ielenkto mestie ugunī nokaitētie akmeņi. Es laikam nepārspīlēšu, apgalvodams, ka Cvirna tarbā nav tikai viens pagānu darināts sudraba gredzens.

—    Visaugstākais ir teicis: tas uzticīgais mūžam netaps aizmirsts, un viņa cerēšana mūžam neies bojā. — Sarētojums Zempiera sejā piesarka. Jo viņš bija viens no siru vīriem, kuri atmaigst, jaušot laimīgā gadījuma tuvumu. Kauliņu spēlē Jakobum Cvirnam veiksme līdz šim allaž stāvējusi blakus. Atskaitot to vienu reizi — viņā Vācu jūras ostas būdā. To vienu pašu reizi.

—     Es sākul — Sakratījis saujā spēļu kauliņus, viņš nometa tos izklātās drānas vidū. — Dubults divpadsmit!

—    Arī dubults divpadsmit.

—     Kauliņi pirms izbēršanas jāsakrata pamatīgi, nevis jāžņauga saujā. Kauliņu mešana bruņiniekiem goda spēle!

—    Bruņiniekiem? — Goldenštūbe bruzgulīgi iesmējās. — Ak mans siru brālis jau ir iesvētīts bruņiniekos? Metu: četri un seši.

—    Trīs un četri. — Cvirns nometa kauliņus uz paklāja. Un arī spēlē likto sudraba gredzenu. — Tavs!

—     Kādu pagānietes gredzenu Jakobus Cvirns liks vēl?

—    Nekādu. Gredzens mana vienīgā bagātība.

—    Un cienījamais bruņinieku slavas krājējs domāja ar vienu vārgu gredzenu tikt zirgā?

—    Gredzens nav spēļu rota. Kas zina: varbūt šo sudraba vijiņu valkājusi pagānišķu princese?

—    F-ī-ī! — Goldenštūbe iesvilpās. — Pagāniska princese? Nu ir lieldziedātājs! Varbūt tava apvāļātā bumbuļu josta arī nāk no valdnieka mantu lādes? Samuldēt var nezin ko. Ja tikai mēle nepagurst. Klau, ar tādu žagatas mēli tev Sēlpils karadraudzē par prastu. Ar tavu mēli var pieteikties komtura, fogta vai bīskapa apdziedātājos. Tādi dzīvo kā plācenis taukos. Bez bailēm kautiņā saķerties ar stiprāko, bez bažām kapāties ar tādu, kam zobena cilāšanā veiklāka roka.

—    Dzīvo gan, — Cvirns piekrita. (Nevarēja noprast, vai viņš gvelž vai runā nopietni.)

Cvirns sarosījās, pabīdīja sāņup savu ieroču un mantu varzu un tad atlaidās sēdus, ar muguru atbalstījies pret koka stumbru.

—    Māc snaudiens. Nosnaudīšos. — Viņš pievēra acis. Sak, muldi vien tālāk, muldi! Es neko nedzirdu. Jo man viena atkapāta auss.

Patiesību sakot, Cvirns ar savu kroplo ausi dzirdēja gluži labi. Tikai — nevēlējās dzirdēt. Taču viņa gadījuma biedrs nupat pateica ko tādu, kas iedzēla gluži kā lapsene. To — par bīskapa vai komtura apdziedāšanu.

Vai tad augstie feodālie kungi Vāczemē nesēdināja dziesminiekus tuvu paša goda krēslam? Vai nelika galminiekiem klausīties zingerus? Un vai daži apdziesmotie neapģērba un neapgādāja zingeru greznāk par savu pāžu vai ieroču nesēju?

Jakobum Cvirnam ir uzņēmīga galva. Viņš nav aizmirsis nedz Vestfāles hercoga dziesminieku ziņģes, nedz Hamburgas jūrnieku dzertuvēs auroto. Cvirns atceras daudzās vietās dažādu dziesminieku skandēto, pat var to atkārtot. Tādās reizēs, kad patrāpās jautri dzīru biedri, kas neskopojas ar muti veldzējošo. Tad Cvirns ber skaitāmos pantus bez rimtas. Un izpušķo tos ar paša rastiem iespraudumiem. Kā Hamburgā tam Saksi- jas muižnieķelim. Pareizāk sakot, — no muižnieka ratu pakaļas izkritušajam plātīzerim. Tilta gala ubaga dziesmu par slaveno krustakarotāju — bruņinieku Rodrigo:

Dievs tev' aicina, drošais brāli, Bezgala tāluma saulē, Tur, kur dzīvo nemirstīgie, Prieka kausus cilādami.

Cvirns bruņinieka Rodrigo vārdu nepieminēja. Apdziedāja kādu drošo brāli. Bet saksis priecājās: Cvirns slavina viņu — Livonijas klajumos bagātību krājušo.

Jakobum Cvirnam padodas atjaunināt vecas dziesmu teiksmas. Labi padodas…

Tad kālab Jakobum Cvirnam neizmēģināt laimi dziedātāja kārtā? Tikai jāpamanās tikt tuvāk Ordeņa mestra karogam, jānotver izdevīgs bridis un jāauro slavinājums bruņinieku pulka pirmajam šķēpam. Pulka pirmajam šķēpnesim. Visuvarenās Romas baznīcas un Vācijas valdnieka gribas piepildītājam. īpašus vārdus šejieniešu iemīļotu dziesmu meldijām. Un tad Jakobus Cvirns…

Patiešām: kālab slampt kopā ar tādiem rupjiem tēviņiem, kāds ir viņa šāsdienas kaimiņš? Kālab neizmēģināt roku tīkamāka laimes gadījuma gūšanā?

4. nodaļa

— Ak Bauska iedzimto mēlē ir slīkšņu pļava, slīkšņa zeme?.fī Un tāpēc arī te kādreiz pagānu celtie nocietinājumi sabiruši praulos? Livonijas ordenim, svētās jaunavas Marijas karotāju brālībai pagānu celtņu satrūdēšana bijusi nebijusi. Ordenim te būs cietoksnis.

Jaunu kaiotāju sasaukšanai zem svētās Romas baznīcas karoga, vācu spēku atdzemdināšanai pēc Tannenbergas baismu nakts. Bauska būs uzasināts zobens, kas kapās krievu un leišu brāļošanos, kopus midzeņu taisīšanu. Krievu kņazam ar savu draudzi palātas, ķecerīgas mo- ļebnes, leišu kunigaikštim savējās. Tieši krievu un leišu skaldīšanai te, divu upju satekas uzkalnā, jāuzceļ neieņemama Ordeņa cietokšņa pils. Jāuzceļ! Un jāuzstāda lielgabali, kas spļauj liesmas. Citādi es nebūtu grāfs Johans fon Mengdens, no dieva žēlastības Ordeņa mestrs, visaugstākā gribas piepildītājs!

Runātājs bija augumā garš vīrs greznā bruņu ietērpā ar košuma spalvām greznotu ķiveri. No atsegtās sud- rabterauda galvas un kakla iekļāvās uzrunājamajiem vīriem pretim vērsās lūša veidola seja. Kupli uzaci, liels, uzkumps deguns, taisni ūsu skumšķi, šaura mute un izspraukts zods.

Mestrs bija nostājies pavasara lietus kapātā klajā uz plienakmens pie Mēmeles un Mūsas «aplūda — Lielupes sākotnes un uzrunāja bruņiniekus un karakalpus. Ordeņa kungam tuvāk, gandrīz ieblakus, nelaika brāz-/ mienos ievaikstīdamies, stāvēja bārdains krustnesis stipri pieticīgākā bruņojumā. Gan ar lielmaņa ķēdi uz krūtīm un šķēpu pie jostas. Aiz viņa nostāk, pie ozola ar salnas nobrūninātām, vēl nenobirušām lapām, dīkāja bruņinieka karakalps, valdīdams .bagātīgi seglotu melnu sugas ērzeli un laukpieres zirģeli.

Bārdainais krustnesis, šķiet, bija kāda apvidus nocietinājuma valdītājs, varbūt ataicināts vai Ordeņa pavēlniekam ceļā patrāpījies iekarotāju vietsēdis. Kā nekā bārdaiņa bilstais par vietējo ļaužu, tas ir, zemgaliešu, apvidus nievājošām iesaukām — Bauska: «pļāpkule», «slikta pļava», «slīkšņa vieta», «sakritis, satrūdējis baļķu cirtnis» — nepārprotami vēstīja, ka viņš — šejienietis. Un viņš šaubās par mestra iecerētā cietokšņa noderību. Sak, reiz iedzimtie runā nievājoši par pauguru Lielupes sākumā, tas nav tukši. Zemgales un Sēlijas pagāni, līdzīgi nelietīgajiem leišiem un antikrista pielūdzējiem krieviem, biedrojas ar raganām un sukubiem. Viņi zina ļaunā apmīļotās vietas. Un, tā kā elles spēki neesot stāvējuši malā vācu krustakarotāju nelaimīgajā Tannen- bergas kaujā, jaunavas Marijas karoga sargam neklātos sātaniem lēkt acīs.

—    Plienakinens uzkalns divupju satekā ir īsti kā radīts vācu Ordeņa vairoga uzcelšanai, — mestrs plāja savu. — Pret neprātā trakojošiem leišiem vērsta vairoga uzsliešanai. Pasludinādams karu pret austrumu novadu pagāniem, Romas katoliskās baznīcas virsgans ir novēlējis svētās jaunavas karotājiem izraut no sātana ķetnām kuršu, zemgaļu, sēļu, latgaļu un krievu novadus un pārvērst tos vāciskā zemē. Vā-cis-kāl Tādā, kādci tagad kļūst Prūsija, Romas baznīcas tēvs pasniedza Livonijas bruņinieku ordenim jaunu krustakara karogu, un mums jāgādā, lai kaimiņos Mītavai zemgaļu robežās Kristus brāļiem būtu nesagraujams cietoksnis.

—    Mītavas kaimiņos un arī Sēlijā, kungs mestrs.*.- bārdainis iesāka.

—    Tikpat kā nav vairs iedzimto, tu gribi teikt, — mestrs aprāva pretim bildēju. — Secīgi: Zemgalē un Sēlijā tagad tikpat kā nav vairs pagānu apdzīvotu ciematu. Jātnieks dažviet var dienām dzīt savu kumeļu un neatradīs pagastu, kurā cik necik arāju, lopkopju un bitinieku. Tā ir: teitan pagānu gaitnieku nav ij tik daudz, lai sagādātu bruņiniekiem pagasta nodevas, par cietokšņu celšanu nerunājot. Zemgalē un Sēlijā nav kam lauzt plienakmens radzes, dedzināt kaļķus, velt un kraut laukakmeņus, gāzt un pievest būvkokus. Tā sācis Matheuss Broks?…

—    Augstais kungs mestr

—    Jaužu: Matheuss Broks tā prāto. Sak: Bauskā ar sarga pils būvi nekas nesanāks. Trūkst divkājaino vergu, kuri lauzīs, cirtīs, vilks, nesīs, cels sienas un torņus, raks grāvjus, slies tiltus, blieķēs ceļus… Un bruņinieki un bruņukalpi neaizstās darba lopus, amatnieku palīgus. Neaizstās — tur brālim Brokam taisnība. Bet • jaunava Marija ir likusi sava ordeņa bruņiniekiem rokās asu šķēpu, apzīmējusi viņu mēteļus ar Kristus krustu, lai Livonijas vīri valdītu pār elku dievību turētājiem visas austrumu zemēs. Romas pāvests un Vācijas ķeizars ir sūtījuši bruņiniekus valdīt austrumu zemēs, valdīt un pavēlēt.

—    Tomēr, tomēr…

—    Tomēr pagānisko zemgaļu-sēļu apvidos vergus svētīgiem darbiem nesameklēsim?… Zems ir tavs skatiens, Matheus Brok. Vai tad mednieks medī - tikai to, kas pašā medību slieteņa priekšā? Vai tad mednieki neiet tālajos mežos?

—    Leiši, kungs mestr. ? »

—     Nesaprotu, kālab mans priekštecis bruņinieku Broku iecēlis par Leišmales novada fogtu, — uzrunātais vīpsnāja. — Šķiet, Matheuss Broks spēj saskatīt tikai Augštaiti un Zemaiti. Un, tā kā tagad leiši ar poliem ir kātoju krustu skūpstījuša ķēniņa "pavalstnieki, bruņinieks Broks spriež, ka Lietuvā divkājaino medībām pienācis gals. Bet no kā bruņinieks Broks zīlē, ka mestrs sauks karadraudzes pret vakariem?

—    Tātad uz ziemeļiem, kur krievi?…

—    Krievi un krieviem līdzīgi elku turētāji. Novgoro- das un Pleskavas robežzemēs divkājainie savaislojušies trakāk nekā kucēni suņu aplokā, Savaislojušiesl…

—    Patiešām?…

—    Pavēlnieka griba nav sverama prece. — Mestra vārdos ieskanējās drauds. — Novada fogtam to vajadzēja zināt. Jeb vai Matheuss Broks gribētu būt gudrāks par kātoju svētā krēsla svaidīto?

—    Pasargi, dievs, mani no tādas apgrēcības! — Bārdainais atkāpās soli, tad otru un noliecās tik zemu, ka pietiktu mazumiņa, lai viņš pakluptu Ordeņa pavēlnieka priekšā. Viņa acīs, ķermeņa līganumā bija samanāmas bažas. Vasaļa izbīlis, matot lēņu kunga dusmas. Jo patiesībā Matheuss Broks jau bija Ordeņa mestra vasalis, kam feodālā virskunga griba ir viņa labklājība un arī — dzīvība. Lēņu kungs var būt nezin cik labsirdīgs, ja vasalis sanikno sizerēnu, vasalim 110 viņa dusmām neglābties.

—    Mestra mute vienmēr pauž debesu pavēlnieka gribu, — bārdainis sacīja skaidri saklausāmi. — Mums, mūsu priesteriem un mūsu tēviem, ij nomodā, ij miegā jātur godā mestra vārdi un griba.

—    Taisnīgais negaida ilgus gadus, viņš neaušojas savā prātā, — mestrs pamācīja. Un pamāja ieroču vīram, lai pieved zirgu. — Izlaidīsim loku līdz pils lejpu- ses piebrauktuvei. — Viņš pagriezās ar muguru pret Broku. Sak, šim bārdainim nav vietas starp mestra pavadoņiem …

—    Labu veiksmi jums, augstais kungs!… — Matheuss Broks paklanījās. Bet mestrs izlikās viņu nedzirdam.

Nogaidījis, kamēr Ordeņa kungs ar apsardzi nozūd skatienam upes krasta lokumā, Leišmales fogts uzlēca savam melnim seglos un tad spēcīgi trieca piešus zirgam sānos. Lai jūt, ka pavēlniekam nelāga prāts! Bijis karakalps Madis bruņiniekam Brokam pa roku tvērienam, puisis no pletnes nepaglābtos.

Broks nebija tālu no nesavaldīga dusmu izvirduma, kādi viņam uznāca diezgan bieži. Gan aiz klupieniem bruņinieka gaitās, gan aiz kaulu sāpju uzmākas Livonijas miklajā gaisā. Arī aiz citādām neveiksmēm, kam līdzi nāk sevis žēlums. Pēdējā vairāk. Taču, pārcelda- mies šijpus Baltijas jūras, viņš, Broks, paputējuša Sak- sijas muižnieciņa dēls, loloja cerības ātri piegrābt klēpi dārgakmeņu, paslēpt tos, Matildas zīdautā ievīstītus, zem kamzoļa azotī. Dodamies uz Livoniju, viņš cerēja piedalīties pagānu iznīcināšanas karos, kurus apdziedās ij vācu minnezengeri, ij vikingu skaldi. Kļūs bagāts, vizināsies karietē, kam priekšā iejūgti seši sudraba zvārguļiem apkārti zirgi.

Par iespējamām vācu Austrumjūras (tā Baltiju iedēvēja Saksijas—Virtembergas un citu Romas ķeizarvalsts ķēniņu un firstu algotņi un tirgusvīri) rītpuses bagātībām, turienes labumiem Broka dzimtenē dīkdienīgi kausu varoņi runāja, vai smakdami aiz sajūsmības. Kādas prieka dienas būs laimīgā gadījuma bruņiniekiem, bezaizspriedumainiem pakaušu skaldītājiem, kam baznīcas firsta izsniegta sizerēna vaļības zīme! Zelts, sudrabs, Austrumu jūras saules akmens — dzintars, zīdi, smalkkalumi! Un sievietes ar briedīgām krūtīm un mīkstiem klēpjiem.., Austrumos viņam tiks gan iejūgs, gan kaujamie lopi. Un vergi, vergi… Skūti, bārdaini vīrišķi spēka gados, kurus var ķēdēt pie sliecēm ar kravu mājas augstumā, var likt par tilta balstu turētājiem upēs, kad bruņinieku pajūgiem jātiek otrā krastā. Arī mācītus sholārus pieaicinādams, nesaskaitīsi, cik vezumu pūru graudu, miežu iesala, avju un nomedītu lūšu ādu var iegūt par Livoniju dēvētajā zemē. Un cik leišu kunigaikštēs un neaptverami plašajā pagāniskajā Krievzemē, kas uz rītiem 110 Livonijas.

Pēc krustakaru apsīkuma uz zemēm, kur Jēzus staigājis, Livonija, Lietuva, daudzas krievu tirgus pilsētas un kņazu valdījumi nupat bija visdaudzsološākie laimlgo iespēju lauki, kur izvērsties apņēmīgam drošulim. Par taisnīgumu nedomā, pie sirdsapziņas nediedelē, tikai darbojies! Broka vilinātāji, šķiet, bija aizmirsuši, ka Romas baznīcas svaidīto vācu dēkaiņu zobeni Austrumu jūras zemēs ir lauzti un lūzuši, ka saldo panākumu kausu vietā nācies daudz smelt no bēdu akām. Debesis pagāniskajās zemēs ir kļuvušas sarkanas no vācu vīru asinīm. Nelaimīga kara guvuma meklētājiem bija kauja pie Saules un drausma sagrāve — pie Tan- nenbergas. Tik drausma, ka tā pat tālas krustnešu gaitas izstaigājušiem spēkoņiem likās par mūku sludinātās pastarās dienas sākumu. Baigo slaktiņu pārdzīvojušie teica matījuši leišu un poļu šķēpu metējiem, krievu ka- racirvju cilātājiem palīgā stājušos sātana mudinātus mežaiņus. Izskatā briesmīgākus par kara jātniekiem. Tannenbergas slaktiņā Livonijas un Vācu ordeņa brālību dižākajiem karotājiem galvas ripot ripojušas. Bet dzīvi palikušie tik tikko jauduši pavilkt kājas.

Tā Matheusam Brokam stāstīja baismo sakāvi piedzīvojušie. Un Matheusam Brokam gandrīz zuda vēlēšanās braukt pāri jūrai cirst zeltābolu no laimīgo guvumu ābeles. Bet viņš atkal sadūšojās, kad tēva muiželes kaimiņos parādījās no Livonijas atceļojušais Ordeņa pulku karodznieks un solīja atgriezties pagānisko zemgaļu novadā, kas esot pie Lietuvas. Nav ko drukstīties, karodznieks drošināja. Livonijā vienmēr vajadzēs bezbailīgu vīru. Lai tur vai kas, bet zemes Austrumjūras rīta krasta pusē jāpievieno vācu dzimts valdījumiem. Jāpakļauj vācu gribai visas tautas, kas dzīvo Austrumjūras pusē. Tikai mums jābūt vērīgākiem, nekā bija jaunavas Marijas karotāji pirms Tannenbergas. Pirms Tannenbergas žemaiši rakstīja par vāciem sūdzības: Mūsus bendē! Mums tagad ir bīskapi, ir prelāti, ksendzi un ne mazums cienījamu ļaužu, bet mūs apspiež. Mums nevajag priesteru, kas mums atņem ij vilnu, ij pienu, visu, kas sverams un berams. Esiet taisnīgi pret mums! Prelāti un bruņinieki to visu laida sev pāri galvai. Tad leiši noslēdza ar krieviem sabrālību, pakalnos iededza kara ugunis un notika tas, kas nedrīkstēja notikt. Turpmāk jau nepavisam! Tagad Vācu ordenis ir sabrāļojies ar zviedru un dāņu ķēniņiem. Kopīgi salasīs nebijuši varenus katolisko spēku pulkus. Un no tiem pagāni pašķī- dīs kā pelavas.

Mītavas karodznieks piedāvājās Matheusam Brokam palīdzēt iejusties livoniešu dzīvē. Un karodznieka teiktais nepalika tukšs solījums. Kad Matheuss Broks Rīgas ostā nokāpa no kuģa, viņu iedalīja pie krustnešiem, kurus sūtīja uz Mītavu. Saksijā iepazītā karodznieka raitniekos. Ar karodznieku Broks pabija visās abu Zemgales novadu pilenēs, gūstīja lielmežos un dūķsnienu salās slāpstošos iezemiešus, piedalījās siru gājienos uz leišiem, uz Pleskavas valdījumiem. Iekrāja mazumiņu pasaulīgā labuma un krietni daudz gudrības, kā kristītos pagānus apsteigt viltībā. Pēc kāda laika viņš izvilka, laimīgo lozi — sadraudzējās ar Ordeņa mestra brāli un — tika fogta krēslā novadiņā starp vācu Mītavu un Lietuvas robežu. Laimes loze gan bija visai pieticīga: ilgajos karos kādreiz auglīgais Austrumzemgales apvidus pārvērties vībotņu un dadžu saaudzē, savulaik bagāto ciematu vietās nīka apdegušu ošu un ābeļu atvases, un rudeni no arājiem un bitiniekiem iegūtā tik tikko pietika vienam pagasta vācēju cienastam. Guvums pakuploja tikai pēc tam, kad Broks iemanījās lietā likt no savējiem atkritējos pārgājušos zemgaļu labiešus. Tie uzošņāja, kur slapstās karos paglābušies, uz leišiem ne- aizstaigājušie zemgaļi, un tādus varēja piespiest strādāt atmatās palikušajos tīrumos. Jo ir zināms: varas turētājiem nav labāka pielīžņas uh iztapoņas par savas dzimts, savas tēvaines nodevēju.

Debesu aizgādne parādīja Matheusam Brokam īpašu labvēlību. Starp bajārēniem gadījās patekuļu patekulis — bijušās Bruknas pilenes dižā dēls. Lampāns no izskata, bet smalks okšķeris. Cērms vārdā. (Varbūt iesaukā — Matheusam Brokam tādi sīkumi bijuši nebijušil) Patekulis uzradās pēc tam, kad fogta vīri Zalves pusē bija sagūstījuši pagānu skaistuli. Šķiet, sagūstītā smeldzi- nāja pieklīdeņa sirdi, varbūt bija pat viņa ieskatītā. Pamanījis, kurp gail Cērma acis, Matheuss Broks pasacīja pieklīdenim tieši: «Ja tu man padevīgi kalposi, tev tiks krekla bruncī tērptā dzeltenmatainā mačka. Ja izdibināsi un pavēstīsi, kurās brikšņās slapstās neklausībā un slinkumā kritušie, radītāja bauslību, apgānījušie arāji, lopu turētāji un bišu kāpēji. Ja pavēstīsi man, kuri no šejienes zemkopju ļaudīm aizlavījušies uz Mītavu vai citu pilsētu. Ja tu man uzticīgi kalposi.»

«Es diženajam zobenneša kungam būšu gan lapsa, gan vilks un ari čūska. Manis dēļ dižajam nebūs jāsūk- stās …» bajārelis apzvērēja.

Un — aizstāja savam pavēlniekam gan lapsu, gan čūsku, gan auru vilku. Ari smerdeli… Kad bruņiniekam Brokam radās vajadzība aizvākt apnicīgu padauzu, pār- tempušos, netīrumos izvārtījušos kalpa tēvaini vai apnikušu dziru brāli, Zemgales bajārēns prata saklausīt vācu pātagai pakļauto starpā pusčukstus izrunāto, aptvert ātri izmesta teiciena sajēgu, nojaust pavēlnieka un aizgādņa vēlmi, izdarīt tā, kā viņam patīk.

Cērms izošņāja vāciem spītējošo pagānu apmetnes, livoniešu klausībnieku graudu bedres, tirgusļaužu slēptuves. Cērms iegaumēja iezemiešu un cauri novadam ceļojošo citpusnieku nievas par prelātiem, mūkiem, jaunavas Marijas karavīriem. Viņš ātri izdibināja, cik nodevu sagādniekos ir spīta, cik slēpta naida. Un līdzēja izsvērt, kādas un cik lielas klausību nodevas var vēl uzkraut Bārbeles apkaimes pagāniem, lai viņi, pieprasīto gādādami, arī paši nenomirtu badā.

«Darba zirgam dienā jādod sava sauja ēdamā, pagānu bērniem jādabū savs pasmēliens sūkalu, un katra jaun- uzlikta nodevu nasta jālīdzsvaro kaut vai ar šķietamu līdzšinējā uzkrāvuma atvieglojumu.» Un Matheuss Broks Cērmam piekrita. Patiešām tā būs saprātīgi. Jauna verdzību uzkrava jāatsver kaut vai ar dūnu spalvas tiesu.

Bažās, ka Livonijas ordeņa valdītāja iecerētā pils būve varētu galīgi sabeigt Brokam pakļautā apvidus zemniekus, fogts sparojās pretim mestra vēlmei, lūkoja viņu atrunāt no cietokšņa celšanas. Bet — pārsteidzās. Mestrs bija tālredzīgāks. Būvēs karagūstekņi. Krievzemē sagūstītie ļaudis.

— Kad būsim mājās, paaicini pie manis nejauķeli Cērmu, — Broks pieteica savam pavadonim — bruņu- kalpam. Viņš lēsa: Ordeņa pulku sirojumos uz rītpuses zemēm pēc vergiem neiztiks bez ēdamā un dzeramā. Un ēdamais un zirgu barība jāsagādā Livonijas zemajiem ļaudīm, kuri ar, sēj, rijās kuļ. Matheusam Brokam jāzina, ar kādām domām pašlaik dzīvo viņam pakļautie kristītie pagāni.

*

Fogta mītnē vīkšās viesu cienāšanai. Bijušā pagānu pilenē, ar stāvbaļķu sētu apjoztā kalna māju puduri, dūmoja pavardi, krāsnīs un rovjos liesmoja gunskuri. Degošu bērzu malkas šķilu svilums jaucās ar ceptā un sutinātā nāsis kutinošo smārdu, ar kubulos un toveros raudzējamā izgarojumiem. Tumši nosarkušās cepējas, virē- jas, tāpat dzērienu brūverus tramdīja pilenes lielais vagars.

Baudījumam jābūt laikus gatavam. Pirms vēl ciemiņu zirgi iezviedzas pie pilenes nolaižamā tilta. Bet arī ne par ātru, — kad ēdamais atdzisis un dzeramajam krietni noplacis putojums. Tieši kurā brīdī ciemiņi saradīsies, to nezināja nedz lielais vagars, nedz pat bruņinieka lielskungs. Bet ēdienu gatavotājus par aizkavēšanos neglaudīs. Jo Matheusa Broka ciemiņnieki nebūs kaut kādu baznīcas svētku vai ģimenes goda viesi. Brokam jāuzcienā Ordeņa kapitula izsūtītie aizdara, uzkodas un pajūgu vilcēju barojuma ievācēji gaidāmajam krustnešu karagājienam uz Novgorodas valdījumiem. Jāpiebaro, jāpiedzirda tiktāl, ka vīri neturas seglos. Tad viņu vezumos no novada zemnieku audzējuma nāks tikai tas, kas vieglāk pagrābjams, toties paliks grūtāk pieejamais.

Savs krekls tuvākais ir arī bruņinieka miesai. Vienīgi apdauzīts aplamis nedomā par nākotni. Par to, kā barosies pats, kā aptekuļi un kalpotāji.

No laiku laikiem ir iegājies, ka kunga tiesas ievācēji novadā vispirms apmeklē dižciltīgo, kas valda pār ciematiem. Tālab dižciltīgajam jādara iespējamais, lai «vilks paēdis un kaza dzīva», kā sacītu Cērms. Gan Matheusam Brokam Ordeņa pavēlnieks ir apsolījis krietnu pulku pagānu, kurus atdzīs šurp no Krievijas kņazu zemēm, krietnu pulku gūsta sieviešu, pusaudžu un pavecāku vīriešu. Tikai novada fogts šaubās, vai viņam visžēlīgi piešķirtajiem būs gana jezmas uzplēst un iestrādāt vecainēs sagulušās ciematu zemes. Vai fogtijas zemnieku tīrumi izaudzēs bruņinieku galdiem un tirgus vezumiem pienākošos graudu birumu. Vai sagādās kaņepes, vaskus un kaujamos lopus. Kā nekā pili cels šurp atdzītie vīriešu dzimuma gūsta ļaudis. Kuri stingrāk turēsies uz kājām, tie vels, skaldīs, cels akmeņus un bajķus. Balstīs uz saviem kauliem mūrus, placinās kalnus, bērs ieplakās jaunus. Ja arī ar jaunavas Marijas gādību Ordeņa karaspēkam krievu ziemeļos uzsmaida lielā panākuma laime, palaimēsies nogūstīt visus Ižoras un Narvas novadu iemītniekus, Matheusa Broka šodienas tuksnešainajiem valdījumiem tiks visvārgākie — tizlie un gaudenie. Iz- ģindušas sievas ar nokarenām krūtīm, kaulu sāpju lauzīti veči un zīdala sūcēji mazuļi.

Tālab Bārbeles fogtam jādzīvo ar pēdu ošņas maņu, ar čūskas gudrību. Jāraugās, lai nodevas un klaušas, kuras jāsagādā novada bruņniecības un baznīcas labā, būtu zemkopju un bitinieku saimēm kaut cik pieciešamas.

Jāraugās, lai fogtijas darba lopi priekšlaikus neatstiepj kājas. Labi, ziemeļu lāči, tie krievinieki (kā viņus kuro reizi sauc) ir katoliskās baznīcas nolādēti sātana kalpi. Bet vai tad mūsu lielkungi, mūsu priesteri un mūsu tēvi nav gana grēkojuši pret bauslību un ticības liecībām, gādādami, lai pašiem tiek pilns galds un dukāti jostas kabatā? Lai svētkos un godos, mājastēva devīgumu slavējot, neaizkalst dziedamās balsis?

Un cik ilgi var turpināties Matheusa Broka ālavā dzīvošana, izlīdzoties ar jebkuro pa rokas galam pagadījušos pagānu vai vazātnieku mātišķi? Kristum un jaunavai Marijai par godu veiktie Matheusa Broka varoņdarbi pagāniskajās zemēs jāsaglabā pēctečiem, vīriešu kārtas pēctečiem. Bet kurš Saksijas vai Vestfāles dižciltis atvēlēs savu meitu patukšam preciniekam? Kopš Romas pāvests un Romas valsts ķeizars pasludinājuši krustakaru pret zemēm šaipus Austrumu jūras, ne Vestfālē, ne Rein- zemē neatradīsi tautās laižamu meitu ar dižciltības zaru kroni tēva vapenī, kurš nekārotu zeltā svaidīta znota. Trummelhornu Matilde bija Matheusa Broka saderinātā, viņas tēvs zvērēja sargāt jaunā krustneša līgavu līdz karotāja pārnākšanai. Taču saule pie debesīm nebija atritinājusi otro gada loku, kad Matilde kļuva sieva leišu Zemaitijā karojušam šķēpnesim. Mītavā atgriezies, Matildes kāzās jodlerējušais Tiroliešu Hansis, brāļu pulkā kausu cilādams, nevarēja rimt tīksmot par nedēļu ilgušo dzīrošanu Trummelhornu muižā. Pie sētsvidū izrindotām vīna mucām, pār kurām šalcis sudraba grašu lietus.

Pēc Trummelhorna znotam līdzvērtiga precinieka raugās dižciltīgie tēvi visās Vācijas firstu zemēs. Teiksmas par Austrumos gūstamajām bagātībām tur iet no mutes mutē, tāpat kā stāsti par septiņu švābu jocīgajiem piedzīvojumiem.

Matheusa Broka cienīgu mantinieku var iznēsāt tikai augstmanes klēpis. Bet ko lai iesāk, ja augstmanīšas ķiēpis veras tikai tādiem, kuri bilst no pagānu zemju labumiem?

— Cērms lai atnāk! Lai tūlīt atnāk! — pilsciemā atgriezies, pavēlēja Matheuss Broks.

«Viņam ar viņa loku medniekiem būs nomedīt treknus lāčus kunga tiesas vācēja karodznieka cienastam. Komtura karodzniekam loti garšojot vīnā izmērcētas lāču ciskas. Ja Bārbeles robežās nebūs pietiekami daudz pērno ķepaiņu, Cērmam tie jāuzošņā citur. Kaut vai Sēlpils medību laukos. «Gādā, lai tavs vārds top paaugstināts,» piesacīja komturs, uzkāris Matheusam Brokam amata ķēdi. «Lai tavs spēks ir akmeņu spēks un miesas varš,» kā sacījis visaugstākais ar savu praviešu muti.»

5. nodala

Tveicīgajā saulē sažuvusi lielceļa grantszeme kūpēja gluži kā rijas kurtuve. Abpus ceļa lokumiem tīrumus un laukus saliedēja vairāk simtu dzelzīs iekaltu jātnieku. Zirgu pakavu dangāti, dzirksteles meta no arumiem izceltie laukakmeņi,'šķindēja raitnieku bruņojuma tērauds, vairogu apkalumi, kara ķiveru un sīko ieroču metāls.

No Livonijas vidienes, no Daugavas pāri agrākajiem lībiešu, latviešu un igauņu novadiem rītup dangoja Ordeņa lielais karaspēks. Zem katoļu krusta karogiem, kas iezīmēti ar mežakuiļu ilkņiem, ar plēsīgu putnu galvām, sakrustotiem un izslietiem šķēpiem, sapulcināts milzums jātnieku, kājinieku un vezumnieku. Livonijas vāci, viņu dienderi, Ordeņa sabiedrotie šķēpneši, bultu šāvēji, skaldvāļu metēji un karakalpi.

Ordeņa karaspēks devās pretim lielās, tas ir, galīgās uzvaras kaujai nu jau tepat piecus gadus ilgušajā karā par ķrievu ziemeļzemju valdījumiem. Livonijas ordenim uņ viņam piepulcinātajiem karotājiem (gan bez vācu ķei- zaristē nolīgtajiem) šoreiz galīgi un negrozāmi jāpakjauj krievu Novgorodas valdījumi, to vidū Ingermanlande, ko citādi sauc par čudu un votu zemēm.

Dievam tīkamais un svētīgais darbs — krievu zemju iekarošana notika saskaņā ar kātoju baznīcas virsvald- nieka, paša Romas pāvesta gribu. (Pāvests Aleksandrs Ceturtais jau ir Rīgas virsbīskapam pavēlējis iecelt bīskapu Votlandes, Ingrijas un Karēlijas zemēm.) Livonijas

karaspēku atbalstīs Dānijas un Zviedrijas ķēniņu kara- draudzes. (Pošoties karam, visās Prūsijas baznīcās pēc pavesta vēlējuma notika mesas un aizlūgumi.)

Bruņotās draudzes, protams, neizgāja vienotā karapulkā. Livonieši ar saviem Vāczemē samangotajiem laimīgā gadījuma medniekiem virzījās pa sauszemes ceļiem tieši uz Novgorodas zemi, kamēr dāņi un zviedri kuģoja pa Somu jūraslīci, lai, krastā izkāpuši, satriektu «votu pjatinas» družīnas un pievāktu to, kas noder tirgum un dzīru galdiem.

Vienā ziņā uzsāktā siru gājiena dalībnieki varēja būt droši. Visuvarenā un viņa vietnieka, lēņu vīra Romas pāvesta gādība bija viņu pusē. Debesu un elles ugunis izlīs pār tiem, kuri sauc par kristiešiem krievzemnie- kus, kas skūpsta šķelto krustu. Pietiek gvelzt, ka krievu Novgorodai ir savi aizgādņi debesīs un tālab jāizrāda cieņa tirgus ceļos saceltajiem novgorodiešu lūgšanu namiņiem. (Kādreiz tādi bija Gotlandes Visbijā — Krievu tirgus sētā tur bija uzbūvēta pagāniskā svētnīca ar sīpol- veida tornīšiem un šķelta krusta zīmi. īstas dieva draudzes bruņinieki jau sagrāvuši pagāniskās krievu apmetnes visās Rietumjūras piekrastēs. Sagrāvuši un nekad, nekad vairs neļaus tām pacelties!) Pēc nule pasāktā karagājiena arī Novgorodas un Ingermanlandes plašumos dievkalpojumus noturēs tikai katoļu priesteri. Tāpat turienes tirgos pirkt un pārdot drīkstēs tikai tādi, kuri kristīti katoliski, kuri saradojušies ar Livonijas, Vācijas, arī Dānijas un Zviedrijas tirgus ļaudīm.

Lai gan, gājienu uzsākot, Livonijas lielais karaspēks bija pietiekami apgādāts gan ar ēdamo, gan dzeramo un bija noteikts, ka neviens no lielā karapulka pārgājiena laikā nedrīkst meklēt sev kara guvumu, ceļā daudzi Cēsu un Alūksnes (Marienburgas) zemnieki, bitinieki un dravnieki kļuva vēl nabagāki, nekā bijuši, un daudzas mer- gas un sievas palika guļam asiņu pelcēs.

—    Vīriem prasās' iesildīties … — atsmēja drukstītie laupītsteigas. — Lai nesamežģījas kājas, kad tiksim Novgorodas piļu sētās.

—    Lai karotājiem būtu asa oža, meklējot labumus, — krekšķināja Leišmales fogta pakalps Cērms. — Ja ožu nerimtīgi netrenēs, pārgājiena galā, tur krieviņnieku ciematos, tā būs pagalam notrulusi. Kā mednieka audzētam pēdu okšķerim, kuru ilgi tur piesietu. Kā nekā bruņiniekiem pretī stāsies viltīga tauta. Krievi mānīsies, slēpsies un izliksies. Tas ir tikpat kā āmen baznīcā.

—    Par āmen baznīcā lai lauza galvas mūku tēvi, — fogts Broks apturēja Cērma tērgas. — Ordeņa gaitniekiem jādara tas, ko liek pavēlētāji. Jaunavas Marijas karapulkiem jo ātrāk jātiek lielā pļāvuma vietā. Lieki netramdot ceļa tuvumā mītošos utaiņus. Arī bez mūsu dricināšanas utaiņi pret mums glabā azotē atriebes odzi. Un, ja viņus lieki nokaitinās, viņi nelāgā brīdī pārmetīsies pie Ordeņa ienaidniekiem. Ja tādi, pasargi dievs, parādīsies jaunavas Marijas zemju robežās.

«Ja tādi parādīsies jaunavas Marijas zemju robežās …» strostēdams savu pakalpu, fogts Broks izteica minējumu, neapjauzdams, ka tas reiz piepildīsies. Aptuveni pēc simt gadiem. Krievzemes — maskaviešu karotājiem graujot Vidzemes klajos nerimti uzmācīgā Livonijas ordeņa pulkus. Kad maskaviešiem talkā ordeniešus kapāt ies Livonijas zemnieki. Kad Cēsu pili ieņemt palīdzēs Cēsu Šķibustu kalējs, par kuru stāstīs teiksmas, kas glabāsies paaudžu atmiņā.

Sak: tā bija, tā notika, un tā būs!. (Tas ir: vācu kungus šķaidīt nākušajiem citzemju karotājiem palīgos ies latviešu māšu auklētie varoņvīri.)

—     Cērmam būs klausīt savus pavēlētājus kā lielumā, tā mazumā, — Matheuss Broks nobrīdināja. — Ja Cērms pārgājienā līdz Krievzemei turēsies savaldīgi, kā pavēlnieki likuši, jau no pirmās kaujas guvuma viņam tiks krievu jātnieku apseglotais rumaks. Līdz ar seglu somu mantību. Un, kad Ordeņa vīri atgriezīsies no tālā gājiena ar gandarītu guvumu, es neiebildīšu, ja Cērms, kā pats ir iekārojis, ies kalpot baznīcas tēviem. Neiebildīšu. Toties tagad, līdz robežu ciršņiem, pa kaklu dabūs katrs, kas palaidīs nagus.

Šķiet, Matheuss Broks patiesi gaidīja Ordeņa sirotāju savaldību. Ar visu to, ka avis livonieši zem kauju karogiem nepulcināja. Lielākais vairākums Ordeņa karotāju bija laimīga gadījuma vīri. Arī viņš, Matheuss Broks, pats savulaik apjoza bruņinieka zobenu, domās tīksmo- dams par zeltu un sudrabu. Un kādu vēl citādu mantību viņš iegūs (kas viņam atvērs durvis Vestfālē augstdzi- mušu līgavu namos)?

Pārgājiena trešajā dienā izbeidzās ērtais Livonijas ceļš.

Nu tālāk uz ziemeļaustrumiem stīdza līkumotas ieslie- des — izdangotas un pusizmldltas iesliedes. Ceļa galā karadraudžu pavēlnieki saaicināja izlūku jātniekus. Sadalīja tos pa pāriem, un tā tie dimkāja pa priekšu zobenbrāļu, karakalpu un vezumnieku mūdžai un pēc kāda brīža nozuda koku saaudzēs.

Livoniešu bogi tagad turējās blīvās ierindās aiz pavēlniekiem, bruņinieki izsprauca šķēpus. Krievu vai- rodznieki šajā vietā gan nebija manīti, tomēr, robežas joslu pārejot, jābūt piesardzīgiem. Krievus ar pliku roku nepaņemsi. Viņi izliksies kūtrāki par kūtrāko, bet izdarīsies manīgāk par meža plēsoņu — lūsi, kas uzglūn no biezas koku sazares un lēcienā iecērtas tev skaustā.

^.rī mantību slēpšanā krievi ir vareni makani. Skanošo meklēdams, pat triecienā ieņemtā pilsētā tu nokūpēsi melnāks par melnu. Tev ir izlūku pienestas ziņas: tajā tur pils ciematnieku apmetnē — pilnam kalta sudraba, pilnam krusta važiņu, kakla un roku gredzenu, naudas ripulīšu ar karekļu osiņām un bez tām. Caunu, lapsu, lūšu ādu kažokus neskaitot. Kā pirmais tu esi iekļuvis iezīmētajā ēkā, pirmais esi uzlauzis šķirstu aizslēdžus, tīņu aizvākus, pārsitis vēderainās māla krūzas, bet — palicis bešā. Neviena violetā akmentiņa, kas tā valkātāju pasargā no dzīves likstām, kas karavīru paglābj no nedraugiem, līdz viņus uzveikt… Ne riekšavas tīra sudraba, par zeltu nerunājot. Un tavs nogrābtais krievu pagāns, mantu saimnieks, nāves draudu priekšā uzrādīs slēptuvi, kurā glabājas vienīgi dienvidu jūru gliemežu vāciņi — kauri, kas atvesti no tālās Indijas. Teiks: šie gliemezīši, no izskata pārakmeņojušās čūskas galvas ir viņu, krieviņu, vienīgā nauda. Kauri esot apgrozībā šo tirgus sētās, ar kauri maksājot pagastu kņazu nodevu ievācējiem, ar kauri greznojot bajāru goda svārkus un kažokus. Bajārietes valkājot kauri gliemezīšu kaklarotu virtenes, lielmaņu zirgiem esot ar kauri izgreznotas sakas, apauši un seglu segas.

Kaut cik paliekama labuma var iegūt ķecerīgajās krievu baznīcās. Tur netrūkst zeltā kaltu pagānisko altāra trauku, spocīgo brīnumdarītāju veidolu, karogu un šķelto krustu. Tomēr tādu lauku baznīcu līdz šim dievmātes Marijas karavīru neieņemtās Novgorodas valdījumos bijis gauži maz, turklāt tās nomuitot steidz visi apvidū iedrasējušie bruņinieku brāli. Tikai — maz tādu, kuri tur iekļūst visupirmie.

Vēlā novakarā šķērsojis divas pretējos virzienos ūdeņus nesošās upes, Ordeņa lielais karapulks apmetās cirvju neskartā eglainē.

—    Apstāties nakts nometnē, — bija karaspēka vadoņa pavēle. — Ugunskurus nededzināt, zirgus nedancināt! Ievērot klusumu!

—     Ēd nu liesu un sakaltušu … Canimā sausu! … — karotāji grēma, grīni lūkodamies uz vezumnieku aploku. Taču garajās orēs, kurvja ratos zem buru audeklu pār- segas gul mučeles un vienkoči ar reibigo. — Iekamptu kausu, mutē uzreiz rastos cita garša …

—     Iekamptu gan. Bet mestrs noliedzVs. Pats augstais mestrs noliedzis.

Nakts pagāja nemierīgā nomidzī. Pret vēju muguru turot, uzmetnī tinoties karodzniekiem ap pavēlnieka tol- teni mujoties. Atgriezās izlūki, viņu vietā izgāja citi. Un, tikko debesīs iekvēloja ausma, karotājus cēla kājās.

—    Kārtoties, gājienam stāties! … Uz priekšu!

Otrpus meža ordeniešu priekšpulks nogriezās pret ziemeļiem.

—    Tā kā uz Petseriem, — minēja iepriekšējo gadu gājienos pabijušie. — Uz krievinieku Jamas cietoksni.

—    Nākamo Jamburgu, kad tā būs Ordeņa valdījums.

—    Jamburgu. Ja Jamu nenosvilināsim līdz pamatiem. Jau četras dienas Ordeņa lielais karaspēks lenca krievu pilsētu Jamu. Meta baļķu tiltus pāri cietokšņa aizsegas dzilgrāvjiem, kļāva trieciena dūrēs tēraudā iekaltos šķēpnešus un vieglā bruņinieku ietērpā ģērbtos kāpņu slējējus, kuri, dievmāti Mariju, citus svētos aiz- gādniekus un pekles lielmeistarus piesaukdami, lauzās pārvarēt cietokšņa mūrus. Bet katrreiz neveiksmīgi. Jamas aizstāvji atsita visus — gan ilgāk gatavotos, gan pēkšņi aizsāktos triecienus. No mūru augšas apbēra uzbrucējus ar bultām un akmeņiem. Nogrūda uzslietās āķu kāpnes, izkaisot kāpņu līdējus, plaucēja sturmētājus ar karstu darvu, ar sveķu kausējumu. Aplēja ar verdošu ūdeni. Izšķērdīgi lēja ūdeni. Lai gan, pēc ordeniešu aplēsuma, pilsētniekiem vajadzēja kaukt slāpju mokās baismāk nekā piekautiem suņiem. Bet jamieši šķiedās ar ūdeni kā aptaurēti. Acīmredzot Jamas cietoksnī bija kādas iekšējo ūdens āderes — akas un dzijavoti.

Ielenktos neizbiedēja arī livoniešu katapultas. Milzu lingas, ar kurām pilsētā meta degošu sveķeju klēpjus. Uguns neizplatījās — to tūlīt nodzēsa.

Jā, ielenktajā cietokšņa pilsētā ir gana karotāju, gana ūdens smēlēju, ūdens karsētāju, gana uguns dzēsēju. Un Jamas aizstāvjus neiebiedēja nedz uzbrucēju neatlaidība, nedz mūru graujamie rīki. Redzams: Jamas aizstāvji no sīksto cilts. Starp viņiem nebija vaiduju, kuri trīc par savu ādu, lien slēptuvēs, kuri iekārdināmi ar nodevēja algu (izdot ielenktā cietokšņa sardzes noslēpumus, atvieglot ielaušanos cietoksnī). Ordeņa pulku sirojumos Novgorodas zemē, nu jau kur tas laiks, nav bijis pārbēdzēju livoniešu nometnē. Nodevīgu bajāru, kā sendienis Ples- kavā, kur pieglaimīgie pašlabumnieki palīdzēja Marijas bruņiniekiem iekļūt krievu nocietinājumos.

Jamu aplencot, postā aizgāja krietns skaits Ordeņa vīru. Daudzus bruņiniekus smagi ievainoja. Daļu no viņiem tik pamatīgi, ka tos nācās ieguldit šķūtnieku ores un apsardzes pavadībā aizgādāt atpakaļ uz Livoniju. Bija arī kritušie — visvairāk slaktiņā uz pilsētas piebraucamā ceļa. Kad pēkšņi atsprāga cietokšņa lielie vārti un pilsētas aizstāvju vienība brāzienā kā aizdambim pāri krācoša straume uzbruka kaujai nesagatavotai livoniešu vienībai. Slaktiņa vietā nesakapāti palika labi ja pāris desmiti Krievzemē slavu un bagātību krāt saradušos bru- ņuvīru. Kad slaktējamajiem no aplencēju apmetņu vietām palīgā piesteidzās bruņinieki, Jamas pārdrošnieki jau bija ar savu asiņaino" darbu tikuši galā. Viņi ašā pārskrējienā saspruka nocietinājumu vārtu ielā, nozuda aiz dzelzs kaltajām vērtnēm, pirms livonieši paguva pieskarties viņu pakaušiem.

— Velna roku darbs! Ielenktajai Jamai palīdz pats elles valdnieks!

Paklausīdami Ordeņa pavēlnieku un katoļu baznīcas aicinājumam, lielā gājiena dalībnieki bija pārliecināti: Kristus māte — nevainīgi ieņemtā Jaunava aizsargās karotājus aiz sava dievišķības vairoga. Vadīs pa dieva ļaudīm tīkamiem ceļiem, nejaus neticīgajiem vāju. Bet kas notiek īstenībā? Karalaukos nav uzvaru, nav mantu, kas atlīdzina uzņēmīgu vīru drosmi. Drīz būs nedēja, kopš viņi mīdās uz vietas kā sapīti. Noasiņo un zaudē laiku. Cik ilgi vairs sildīs vasaras saule? Klāt būs rudens lietavas, zirgi un pajūgi stigs tejienes mālainēs un dumbros.

—    Ieroču vīru murdoņai var būt nelāga turpinājums, — karodznieku runās padzirdās bažīgas noskaņas. — Dāņi un zviedri būs sen krastā no saviem kuģiem. Iztukšos visu Ingermanlandi, pievāks visus ziemeļzemju labumus.

—    Aplenkšanu izbeidzam!

Arī lielā karagājiena pavēlnieks, Livonijas ordeņa mestrs Mengdens atskārta: neveiksmīgā Jamas sturmē- šana var kaitēt galvenajam — gūstekņu sagrābei.

—    Naktī atkāpjamies! Rīt agri dodamies uz Ižoras un Narvas apvidu.

*

Livoniešu uzbrukumā novgorodiešu zemēm votu novads uz laiku pārtapa it kā lielā zvejas laukā, kur Ordeņa bruņuvīri apņēmuši ar milzu tīklu Narvas un Ižoras zemes un rauc ciet milzu tīkla maisu. Livonieši sagrāba nocietinājumus, nodedzināja ciemus un sādžas un to iedzīvotājus pārvērta nepārskatāmā gūstekņu barē. (Kas pretojās ar ieročiem, tos nomušīja.) Spīvāko, spēcīgāko vīriešu rokas sasēja ar virvēm, ko iebrucēji veda kravas ratos no Aizdaugavas, no Daugavas labā krasta un no Vidzemes. (Pārāk daudz spīvo gan nebija, taču inģermanlandiešu darba tauta vairāk nekā gadsimtu bija savu valdītāju nebrīvnieki, kurus kņazi pārvietoja un izkalpināja pēc savas iegribas.) Ingru grūtās sievas, bērnus un sirmgalvjus ordenieši sagrūda pajūgos. Nu, duk- stot ar šķēpiem un āvām brēcošo un gaudojošo cilvēku un dzīvnieku drūzmu, krustnešu kalpi dzina gūstekņus uz rietumiem.

Sākumā Cērms un viņam radniecīgi bruņu nesēji līdz ar iekarotā apvidus ļaužu mītņu svilināšanu grasījās galēt nost arī viņu rokās tikušos večus un vārguļus («Kāda vajadzība uzturēt pie dzīvības dvašojošus nelaiķus!»), bet to viņiem noliedza. Ar pavēlnieka, mestra strikto: «Nedrīkst!»

—    Dievmātes Marijas ordeņa karotāji nav nākuši tikai pārmācīt un izdeldēt neticīgos. Katoļu baznīcas bruņinieki pilda augstās debesu Jaunavas viscēlāko gribu: atbrīvot votus no pagānisma, no elku klausībā piegānītām druvām un ūdeņiem. Ordenis novietos ingermanlandiešus dieva bijības iezīmētā zemē, kur, pildot darba klausību, kalpodami Romas baznīcas aizstāvjiem, ižorieši un vot- jaki glābsies no elles uguns speltes. Ordeņa karavīri atvedīs votjakus leišpuses pagastos veselām saimēm — ij ar brēkuļiem, ij večiem. Līdzīgi tam, kā no vienas muižas uz citas aplokiem aizdzen gan piena govis, gan vēršus, gan telēnus un ādniekus. Dievmātes karapulkiem votjaki un ižorieši jānometina Melnās nāves izkapātajos Ordeņa valdījumos veselām saimēm, kā tās mitušas un vairojušās līdz šim. Notiek votu deportācija.

—    Deportācija? …

Ne tikai zemgaliešu pilsciemā izaugušajam Cērmam, — Livonijas kara sirotāju vairākumam, arī vācu firstu zemēs dzimušajiem krustnešiem, vārds «deportācija» bija t.kpat nesaprotams kā mūku un priesteru latīniskie mur- mulējumi lūgšanu reizēs. Kaut kas klosterī neskolota cilvēka saprātam nepieejams. Bet, ja «deportācija» ir Ižoras un Narvas apvidos ņemto pagānu dzīšana uz izmē- rējušo ciematu vietām leišmalē, tad — lai dzīvo deportācija! Ieturēsim to, tāpat kā mēs ieturam klanīšanos, krustīšanos, roku un stērbeļu bučošanu mūku un baznīckungu izdarībās.

—    Pieskatiet pinkaini garajā paltrakā! Nu to, kuram garā nūja ar rētaino bumbuli augšgalā! — Ordeņa virsnieki nobrīdināja karakalpus. Arī fogta Broka vīru Cērmu. — Nu to, kuru uzmana votjaku sievas un nesa- važotie vīrieši. Šķiet, bārdainis viņiem tāds kā bara auns, ap ko mujas dulburās aitas. Kamēr bārdainis dzīvs, gūstekņi nemēģinās kaitēt mums un paši sev. Jā, jā — kaitēt paši sev! Ir pieredzēts: reizēm gūstā saņemtie pagāni pārkož viens otram rīkli, nomušījas, lai izbēgtu no vergu mūža. Kamēr bārdainis turas uz kājām, pa ceļam nobirumi būs mazāki. Pēc taisnības — pinkainais burvis būtu sēdināms vezumā. Turiet burvi acīs! Līdzko samaniet ko nelāgu, — ziņojiet!

—    Ziņošu! — Cērms apņēmās. Gan bez viņam raksturīgās iejūsmības. Karagājienā pret ingriem ordenie- šiem bijušas daudzas sekmīgas kaujas. Bet Cērms vēl nav dabūjis Livonijā fogta apsolīto brango kara zirgu ar mantību seglu somās. Kauču guvumu dalīšana starp bruņiniekiem notikusi. Cērmam nāktos skaisties, likt fog- tam Brokam saprast, ka viņš ir aizvainots. Tikai — ko tas dos? Bruņinieku kārtas vīri ir debesu valdnieka gribas piepildītāji, kamēr Cērms — čūris leišmaliešu iesaukā: paklausiņš, sulainēns, kuru vēl un vēl pārbauda varenie. Un — pasargi dievs, ja Cērms viņus sadusmo! Kalpotāja liktenis labi zināms: mūc kurp mukdams, galā būs purvs. Bet, kur purvs, tur dzīvo velni.

«Votjaku burvja un sagūstīto sarunas klausīties ir tikpat kā vēju gūstīt,» Cērms pārlika. «Ingru runāto tu neatminēsi pat tad, ja tevi gānīs — draudēs mest Jaunajam rīklē. Tālab prātīgākais būtu nelikt bārdainim manīt, ka viņu pieskata. Prātīgākais — turēties sāņus, novērot no malas.»

Prātīgākais! Ja būtu mala šai cilvēku un mājas lopu ņurdzai! … Savā mūžā Cērms ir gana vērojis gūstā sagrābto dzīšanu pa ceļiem un neceļiem. Pa Ordeņa un bīskapa valdījumiem. No Lietuvas uz Daugmali un otrādi. Cik jaužams, vēl nekad, pat ļoti ilgos karos, iebrucēji nav ņēmuši tik daudz gūstekņu kā pašlaik. Drūzmu, kas stiepjas no pašas ziemeļu pamales līdz saules rieta pusei. Ja Cērmu noliktu skaitītājos un vestu viņam garām nogūstītos vienā ailē, nepietiktu dienas, pat ja to pastieptu divtik garu.

Cērms slāja gūstekņu rojai pret vidu. Jo priekšā drasēja jātnieku bruņinieki — karotāji ar draudīgi atkailinātiem ieročiem. Vienpus un otrpus cilvēku un dzīvnieku jūkļa snaicījās pātagotāji zirgos. Aiz gūsteņu pūļiem stīdza vezumnieku virtene. Vidzemnieku un novgoro- diešu ores, augsti un zemi kulbu rati, kuros izsērotajās zemēs sagrābtie labumi. Pilīs, to sētās, zemnieku un zvejnieku ciematos sagrābtie labumi. Mantība, kas glabājās goda istabās, amatnieku sētās, tirdzinieku nojumēs un — krievu baznīcās. Varš, sudrabs, vaski, smalki un puķoti audumi. Bajāru kažoki — no lāču, lūšu, bebru, sermuļu ādas. Ķīpas, bunduli, saiņi, šķirsti, trauki, rīki. Un rei- bīga padzēriena mučeles.

Salaupīto labumu bija tik daudz, ka paši laupītāji brīnījās par to daudzumu. Neticami, ka šīs bagātības iegūtas, aptīrot tos pašus skrandaiņus un plikadīdas, kurus viņi šobrīd trenc uz Livoniju.

Neticami, ka šiem pārmocītajiem, aukstuma sakaltajiem badaiņiem piederējusi dala no sirotāju vezumos pārvedamā. Šiem pusplikajiem gauduliem, kam nomelnējušas miesas, kaulainas krūtis, rētainas kājas un aizsmakuši gārdzošas rīkles. Šiem nožēlojamā izskata vīriem, kuslajām sievām, pusaudžiem un sirmgalvjiem, kuri kustas kā nesamaņā, retu reizi kaut ko nesaprotamu nomurminādami savam līdziniekam. Nopūzdamies un vērsdami skatienu uz debesīm, kur mīt Visaugstākais, kurš vienīgais zina viņu likteni. (Izdzīvos vai nokritis ceja dubjos, pārtopot ēsmā maitu vanagiem un četrkājainajiem līķu skrubinātājiem?)

—     Kur bārdainais garsvārcis? Kur palicis ižoriešu burvis?

Aizrāvies ar vezumu lūkošanu, Cērms bija atpalicis no gūstekņu pūlīša, kurā atradās votu zintnieks.

Cērms metās uz priekšu. Mūdamies starp sagūstīto apsargiem, grūstīdams plecos saķērušos «trijniekus» — nespēkā ļimstošos un viņu pieturētājus. (Voti nepamet cejā savus nevarīgos ciltsbrāļus!) Šaudījās te vienup, te otrup, kur tikai pavīdēja snaikāks gūstekņa stāvs.

—    Kur, kur viņš ir pazudis?

«Pilskungs Broks mani…» Kuru katru mirkli pilskungs Broks var Cērmu pasaukt. Un tad … , — Ko darīt?

Cērms pacēlās pirkstgalos, pārlaida skatienu kustīgajam Jaužu plocim un metās spraukties sāņus. Uz bruņu jātnieku ielenkto vēršu pajūgu — divu sarkanbrūnu vēršu vilktiem jocīgiem kurvja ratiem ar grožotāju — vīru bruņutērpā un tādu kā drānu nastu aizmugurē, kas varēja būt sakumpis sēdētājs.

Vīrs kara tērpā svaidījās ar rokām, kā vēju grābdams, un galgināja vai dziedāja.

Uz mirkli zirgi pašķīrās, Cērms ieraudzīja, ka drānu nasta ir tikai drānu nasta, un rāvās atpakaļ. Taču viens no pajūga pavadītājiem bija viņu iezīmējis — proti, pilskunga Broka karodznieks — resnis Miklāss. Un Mik- lāss sauca Cērmu klāt: , — Nāc šurp! Nāc pie ratiem!

Kad pie ratiem, tad pie ratiem. Pilskunga karodznieka vēlme pašlaik labākais, ko Cērms var gribēt. Viņu aicināja, viņš pameta savu uzraugāmo. Un viņu nevar vainot, ka tai brīdi votu pagāns …

—    Nāc, paklausies, kā bruņinieks Cvirns apdzied tava pilskunga varonibu!

«Pilskunga Broka varonību? … Varonību? …»

Mukšanu no krievu družīnniekiem Jamas aplenkšanā? Vai maldīšanos mežā, kad jāiet uzbrukumā ižoriešu nocietinājumiem pie jūras līča? Bet — vai nu Cērmam par to spriest? Par pavēlnieka izdarību Cērmam brīnīties neklājas. Arī tad, kad tā acīm redzama aplamība.

—    Es klausos, cienīgais!

Cērms iespraucās starp Miklāsu un vēršu sajūga ratiem, kuros atradās plātīgais galginātājs, un ņēmās ieturēt ratu vilcēja slinko soli.

Dziedošā bruņinieka vārdi aizvirpuļoja gar apziņu gluži kā vēja triektas lapas. Dārdīgi nesaprotami, ar dīvainu piedziedājumu — kas atgādināja mežā klīstošā aurus. Šķiet, plātībnieks dziedāja par tālajiem ceļiem, kurus staigā jaunekļa straujuma nests bruņinieks.

Pēkšņi galginātājs apklusa un nolaida rokas. Atskatījās, vēlreiz atskatījās un — izslējās.

—    Viņa augstības Ordeņa mestra sardze! Kungs mestrs rosās apdzīt uzvarētāju gājienu. Uzdziedāsim Kristus mātes jaunavas Marijas apmīļotajam visaugstākajam kungam mestram:

Kas tas par bruņu nesēju kavalieri, Kura slava mirdz spožāk kā zvaigznes? Viņš atgriežas, vezdams gūstīto pulku Un vezumu vezumiem mantu.

Jātnieki ap vēršu pajūgu sadrūvējās. Skubināja zirgus, centās brīvēt ceļu mestra sargiem. Un tai mirklī Cērma skatienam vezumnieku rīdzē pavīdēja tāds kā votu burvja stāvs. Un Cērms manījās panākt vezumniekus.

6. nodaļa

Viņš bija jau gados, gandrīz vecis, tomēr jestrs un šaudīgs kā lapsa. Tālab arī savieši viņu, zintnieku un reģi, sauca lapsas vārdā — Repa. (Nevis tajā, ko jaun- piedzimušajam puiškānam deva dzimtas vecākais, svinīgu izdarību reizē paceldams mazo brēkuli savās spalvainajās rokās, rādīdams saviešiem, kāds viņš.) Repa — lapsa arī bija viņa segvārds — nodrošinājums pret ļauno, kas mīt uz zemes, uzglūn mežā, ūdeņos, klīst tumsā. Jo ļaunie meklē cilvēkus ar tādu vārdu, kādu viņiem deva piedzimstot. Bet zintnieks dzīvoja un darbojās kā Repa. Pieezera novada burvinieks un zīlnieks Repa.

Nepametot nelaimē iekļuvušos votu-ižoru cilšu brāļus, turēties no gūstā dzinējiem slepus Repam līdzēja prasme lapsīgi izdarīties. Kad satumsa debesis un nogranda pērkons, un gūstekņu apsargi un salaupītā vedēji steidza nodrošināties pret negaisa uzblīdu, viņš pielavījās pie kara šķūtniekiem, kuri bija no igauņu zemēm. (Livonieši, dodamies uz Novgorodas valdījumiem, ņēma šķūtniekus arī no igauņu apvidiem.) Aizsedza seju ar sakrustotām rokām, trejādi paklanījās, pasacīja kuiva vene (sausais nāk) un — tika igauņu aizgādībā. Igauņi viņam izlīdzēja ar plecu apvalku, galvas segu, un viņš uzreiz kļuva gūstekņu dzinējiem nepazīstams. Savējiem ne! Savējie Repu sazīmēja no izturēšanās, no īpašās roku cilāšanas, ko prata burvību un zinšu mācības apguvušais. Jo — pusaudzis Dzenītis kļuva Repa tikai ilgā noslēpumaino zinšu apmācībā. Kopš tā brīža, kad dzimtas vecais burvis — Vie- dais puišelī ar vienu pūžņojošu aci saskatīja viņa amatam cienīgu pēcnācēju. Gadu nešļavas nogurdinātais Zie- meļmātes novada zintnieks ievēroja, ka agri aizsaulē aizgājušā mednieka dēlēns Dzenītis bieži vienatnībā klimst pa koku saaudzēm, ap ūdeņu klajumiem, mīlinās ap ziedošiem ceriem, zāli un sīkkukainīšiem. Un, kad viņam trāpījās noklausīties, kā zēns runājās ar pērkona sasperto bērzu, kā viņš to skāva ar roķelēm, Viedais nodarīja trejādas burvības, un — zemes, ūdens un uguns pazīmes rādīja: īstais! Sirmgalvis pavēstīja Dzenīša mātei garu gribu, uzklāja savā vientuļa mājelē zēnam vasaras saulgriežu dienā pļautas- zāles cisas, ņēma viņu savā apgādā un — apmācīja.

Mācīja ieklausīties bērzu, ozolu un pīlādžu lapotņa šalkoņā, tulkot purva putnu brēcienus, skudriņu tecējumus. Mācīja pareģot pēc zvaigžņu uzmirgas, pēc mākoņu skrejas, pēc ziedu uzplaukas un vīšanas. Lika iepazīt veiksmīgā un neveiksmīgā iezīmes, saprast māju un āra dzīvnieku balsus, saklausīt rēgu soļus, nakts garu elsas, viņā saulē aizgājušo sasaukšanos, senču labvēlības vai neapmierinājuma atbalšu par dzīvo izdarībām. Sak, iegaumē labi: ja ziemu sniegs saputināts viļņu vālos, tas ir uz kariem (kā guļ sniega viļņi, tā gulēs nokautie vīri). Un neaizmirsti līdzību: veci koki — veci ļaudis, jauni koki — jauni Jaudis.

Viedais mācīja Dzenītim — nākamajam Repam asināt skatienu, trāpīgi uztvert to, kas ir ap mums un mūsos. Iegaumēt: katrai lietai, katrai parādībai ir sava labā un sava kreisā puse, ir augša un apakša. Labais nebūs bez sliktā un tas — bez labā, Citādi — cilvēks pa īstam nezinās, kas labais ir.

Bieži un daudz Viedais runāja par votu pagājību, par kopienu dzīvi dažādos laikos. Par dzimtas likteņiem un īpaši — par brīnumainajiem spēkavīriem un par sievām, kuras savos klēpjos iznesušas teiksmainus varoņus (kurus paaudžu paaudzes sumināja par viņu bezbailību, cildenajiem darbiem). Arī to, kā labie gari — lauka un māju dievi līksmojuši līdz ar cilvēkiem. Jo mirstīgajiem māšu auklējumiem pietrūka varoņu spēka, viņu vanaga skata asuma, brieža kāju ātruma. Mirstīgie lielākoties dzīvojuši bažās un bailēs par to, kas notiek un kas var notikt. Toties bezbailīgie varoņi…

Bezbailīgo varoņu darbus apdziedājuši, pavadot dziedājumu ar septiņu stīgu kokļu piespēli. Viņus pieminēdami, ļaudis stiprinājušies apņēmībā aizstāvēt vārgāko, karot ar ļauno.

Viedā stāsti un piedziedājumi aizveda Dzenīti tālajā Ziemeļmeitas zemē, kur meži mudžēja no lūšu un lāču daudzuma, kur vilki varēja pārvērsties cilvēkos un otrādi. Ziemeļmātes pamalē zvejnieks izgāja zvejot vētras sakultā jūrā, tirgotāji devās bīstamos ceļojumos pāri milzu ūdens klajumiem. Ziemeļmeitas zemē dzīvojis nabadzīgs celmu lauzējs un viņa trīs dēli. Jaunākajam — pameslītim bijusi iesauka Pelnu Ansis. (Tāpēc, ka puisis mēdzis tupēt pie pavarda gunskura, raust čupā pelnus un pickāt no tiem plācenīšus.) Reiz naktī tēva sētā ielavījies ļaunais, gribējis uzkrist guļošajiem, nokost viņus. Pelnu Ansis piebēris briesmonim acis ar pelniem, sasaistījis viņu, grasījies sadedzināt kurtuvē. Ļaunais raudājis un lūdzies, lai šo atlaiž. Zvērēdams turpmāk nekad, nekad vairs neuzmākties celmu lauzējiem, trūcīgiem darba cilvēkiem. Pelnu Ansim par izpirkumu ļaunais atdevis brīnuma zirgu. Vēja apskrējēju. Kad Ansis izlīdis cauri šī zirga labajai ausij, viņš pārvērties skaistākajā jauneklī no visiem; kad izlīdis caur kreiso ausi, bijis kroplākais no kroplajiem.

Kļuvis brīnuma zirga saimnieks, Pelnu Ansis jājis apskatīt dieva pasauli. Visas trejdeviņas zemes. Ij tādas, kur pilsētas ar zeltā mirdzošiem torņiem, ij tādas, kur kalnu un jūru mednieki, mēnesim trīsreiz uzlecot, gādā iztiku visai garajai ziemai. Ij tās, kur jaunekļi dzīvo sa- drūmuši kā dziļi sirmgalvji, ij vienmēr jautro viru novadus (arī nomirušos tur bedījuši, nebēdīgas dziesmas skandinādami). Pelnu Ansis pabijis zemē, kur dzīvojuši pus- zvēru cilvēki. Tur viņam dzīvam nomaukuši ādu pār acīm, bet viņš atkal izlīdis cauri zirga labajai ausij un pārtapis veselā cilvēkā.

Stāstīdams audzēknim teiksmas, Viedais tās allaž sasaistīja ar izziņām, kā burvji un pareģi dziedina sirdzējus, kā brīdina ļaudis no draudīgā, kādus padomus dod druvu un ganāmpulku kopējiem, medību vīriem, zvejas puišiem, bišu kāpējiem un tirgus turētājiem. Viedais skaidroja, kā Pelnu Ansis uzturējis možumu. Dodamies ceļā, Pelnu Ansis piekāris sev pie jostas lielu rieksta čaumalas blašķi ar rītausmā smeltu avota ūdeni, ar ko slacinājis acis, nomazgājis nogurumu. Vairīdamies no vilkiem, viņš plēsoņas saucis glāstu vārdā — «mans vilciņš», meža biežņā iejājis, pateicies vilkiem par labda- rījumu ļaudīm. Un pēc tam vilki patiešām sargājuši tās puses cieminieku ganāmpulkus. Jo labestība — varenākais spēks no visiem. Uz labestības kā uz milža pleciem turas dzīvīgais. Un uz tīrību. Uz tīrību lielumā un niecībā. Taču mazgājas peļu valdniece kaķe, tīrā migā guļas dubļu racēja rukša un no kažoka gružus izbirdina nerimtīgais zemes racējs kurmis.

Tikai dzīvīgo neklājas atkailināt. Tāpat kā, svešam klātesot, neklājas urbties pašu saimes sirds lietās. Manot tuvumā svešu ausi, jārunā senču valodā, šobrīd piemirstā valodā.

«Zintniekam, dievu gribas paudējam, svēts jātur vārds,» Viedais mācīja. «Zintniekam jāzina vārds, kas nokauj un kas-atdzīvina nogalēto. Zintniekam spēka vārds jāsaklausa vētras brāzmā, bula laika tveicē, koku šalkā, avotiņa burbulējumā. Jāzina, bet jāprot klusuciest, vārdam jāliek iedarboties.»

Līdz pat savam izplēnējumam ugunssārta pelnos (voti, novgorodiešu čudi savus mirušos sadedzināja dilstošā mēnesī sagādātu malkas šķilu ugunīs un pēc deguma paliekas savāca māla dvēseļu krūkā) Viedais mācīja savu audzēkni paturēt prātā dažādu stiebriņu, lapu čemurišu, pumpuriņu vai ziediņu sulas spēku. Mācīja plūkt, šķīt, vietēt un žāvēt asnus, saknītes, sūnas un ogas. Lai ar tiem, to uzlējumu vai sautējumu dziedinātu cilvēkus, kam piemetusies kaite, uznācis nelabums.

Ordenieši sagūstīja Repu viņa zintnieka mītnē. Sagrāba un aizrāva līdzi citiem gūstekņiem, neļaudami sirmgalvim pagrābt kaut šķipsniņu no dziedinātāju zālīšu vie- tējumiem. Tālab klajumos un ceļu lokumos, pa kuriem livonieši trenca Ingermanlandes gūstekņus, kur zaļoja burviniekam Repam pazīstamu stādu stiebri, kur vien bija izdevība, dziednieks šķina tos, krāja azotē, slēpa drēbju krokās.

*

— Nepieminiet nāvi! Tā pati zogas no aizmugures cilvēkiem klāt! — Repa brīdināja, padzirdējis gūstekņu pulkā sūkstāmies kādu pārmocījušos, dzinēju piedauzītu sievieti. — Sargies lūkot iežēlnieku varmāku barā! Kaut arī viņš tev stieptu palīdzīgu roku. Ižoru-votu dievi nav no savējiem novērsušies. Nupat lauku pārskrēja melns suns. Atriebes dievs melna četrkāja izskatā. Turiet svētus savas zemes tikumus, tēvutēvu ieradumus! Cietiet un gaidiet mūsu laiku! Es jaužu: reiz mūsu dievi vēstīs savas tautas atbrīves sākumu.

Repa bija pavadījis nomodā ne vienu vien nakti. Bija tupējis uz ceļiem, pirkstos sakrampētās plaukstas pie lūpām, pie krūtīm un pie pieres spiezdams. Domās piesaukdams nu jau tālās Ingermanzemes Neredzamos. Lai viņi apskaidro prātu, lai pamāca, lai dara zināmu, kas ir prātā Laika mātei, spokacīgajai milzei, kura Ziemeļzemes meža vidū liek liesmot sausas vecegles stumbram. Jo Laika māte sūta pasaulē gan vienu, gan otru no saviem četriem dēliem — Ziemeļu, Rietumu, Austrumu vai Dienvidu vēju. Dēli, vājībā tikuši, žūžo, elso, gubo un šķaida ar savām stiegrajām rokām lietus un sniega mākoņus. Arī kaltē druvu kopēju sējumus, sadzen dzelmēs prom no zvejnieku murdiem un tīkliem ezeru un jūras liču zivis.

Visneatlaidīgāk Repa lūdzās aizsaules Vārtu sardzeni, līdz acīm melnos autos ietinušos ģindo sievu. Lai viņa neatgrūž aizšķērša bomi pazemes aplokam, kurā mitinās no dzīvo pasaules aiztriektie. Cilvēku ēnās pārtapušie bez cilvēku dvēselēm.

«Paldies jums, labie gari, ka nogrudāt zemē varmāku karakalpu! Uzmākoņas latvieti, kam tā sarētotā lūpa.» Repa te atskatījās, te paraudzījās sāņup uz gūstekņu dzinējiem. «Labi, ka okšķeris neturas kājās, ka viņu tagad ved pauninieku orē. Pirmāk okšķeris mina Repam uz papēžiem, uzmanīja, kurp Repa griežas, ar ko runājas. Pazemīgs paldies gariem, kas nogāza okšķeri!»

«Jālūko sazināties ar pārējiem gūstā nogrābtajiem dievreģiem…» Šķiet, Repa ir uzminējis, kas darāms iekarotāju varā nokļuvušās tautas zintniekam. (Uzminējis — saklausījis lūgšanās piesaukto garu čukstos, nakšu tumsas elsās.) Vardarbji atrauj votu tautu no tās gādnieces — Ziemejzemes Laika mātes pagalma, vel pie kājām rietumu pasaules ragaiņiem, kā mednieku sasaistītu stir- nēnu.

Sagūstītā tauta kunkstēs, briesmoņu pinekļos sapīta, un ies postā, ja kaut mazumā atkāpsies no tēvu ieradumiem un ticējumiem. No dzimtas dievībām. No sensenis iedibinātajām paražām un pieņēmumiem. No garkātainā ūdens smejamā trauka, no drānu rotājumu rakstiem.

Arī no drānās ieaustajiem košuma rakstiem votu iecienītajos krāsu noziedos: rūzgi sarkanajā — kas izsaka uzticību iestrādātajai māla zemei, no zilā — debesu atveida, no lauku zelmeņa zaļā. No visa cita, kas mudina cilvēkus domāt par dzīvo.

Tālab zintniekiem jānorūda gūstekņi pārliecībā, ka verdzībā aizdzītie voti tomēr atgriezīsies senču ciematos, savos tīrumos, zvejas un medību laukos.

Zintniekiem jānorūda vācu laupītāju sagūstītie, izmisumā ļimstošie.

Un pašiem jāpārtop sīkstuma kamolā, pīlādzī, kas izaug klints ieplaisā. Kokā, ko nespēj noplāt nedz vētra, nedz sniegputeņu brāzieni. Nespēj nogalēt ledus, kas pāršķeļ klints bluķi, kad-tā šķēlumā iekļūst sala stindzināts ūdens.

Sendienās — tas ir, pirms Dzenīti greznoja ar zintniekā rotu — čūsku galvu virteni, — Viedais aizveda savu audzēkni uz čudu dievainēm — jauno pareģoņu iesvaidījuma izdarībām, kur diviem virszemes un apakšzemes garu gribas tulkotājiem jāapliecina viņu norūdī- jums.

Vīru tur uzveda uz nokaitēta akmens. Pēc tam viņam iešķēla rokas dilbu, notecināja sarkano dzīvības sulu uz ziedokļa zem milzu koka. Vispēdīgi apjoza kailu miesu ar dzelkšņu jostu. Cieši, cieši, tā, ka no ežu ādām sašūtās siksnas adatas sadūrās ādā.

«Dievu klausītājam, pareģonim un slimo dziedinātājam nebūs just miesas sāpju, mocīties slāpēs vai izsalkumā. Zintniekam jābūt gan kā čūskai, gan kā ērglim, gan kā nesaskaldāmam akmenim.»

«Zintniekam jābūt kā nesaskaldāmam akmenim.» Repa apņēmīgi spraucās klāt gūstekņiem. Pie bēdubrāļu vestā gaudenā sirmgalvja, kuram pietrūka spēka cilāt sarēti- nātās kājas.

Mugurā viņam ruzgs zvērādas svārks, notašķītas skrandu ūzas, kas tikai līdz ceļiem sedza viņa savītotos stilbus; viņš atgādināja no dūņām paceltu siekstas celmu. Nebijis saviešu, kas balsta, vārgais jau Novgorodas me- žājos būtu nogāzies ceļa dubļos. Un, bruņukalpu kapāts, tiktu guvums maitu ērgļiem, kas ķērkdami lidinās virs kautiņu laukiem un kara sirotāju takām.

— Saturies! Nepalaidies! — Repa sāka iet vārgajam cieši aiz muguras. — Mums jāiztur, jāizdzīvo! Galā būs atelpa, un čudu un votu tēvišķas gari, kas seko savai tautai, mūs spēcinās. Votu tautas dzīvības glabātāji galā uzpūtīs sirdzējiem dziedinātāju dvašu, uzrādīs cilvēkiem spēku vairotājas zāļu lapas un sūniņas. Dzimtas gari dusmo tādiem, kuri ļaujas vājumam, kad visu tautu plosa nelaimes zvērs. Ceļā nokritušais nevar cerēt viņā saulē uz sentēvu labestību. Ceļā saļimušais paliek bez miesas šķīstīšanas izdarībām, bez upurēšanas. Bet upurēšanā nebijušu tās pasaules saime savējos neuzņem. Ne- nošķīstītajam atliek tikai klīst starp debesīm un pazemi. Naktīs ielavoties dzimtas ļaužu mitekļos, uzkrītot guļošajiem, sūcot asinis no kakla dzīslām. — Vēl Repa pieminēja votu mirušo apbedības — līķa sadedzināšanu, tā pelnu izlikšanu laukā uz iezīmēta staba gala. (Lai vējš izkaisa pelnus pa zemi, ko mirušais briedinājis ar saviem sviedriem.)

Vārgais jau sparojās. Lūkoja likt drošāku soli, mēģināja atbrīvot elkoņus, ko turēja viņa balstītāji.

Diena bija jau dziji vakarpusē. Drīz gūstekņi apstāsies nakts pieguļā. \

— Labie gari raud! … Ļaunie ālējas! ..,

Livonijas valdījumos atdzīto ziemeļnieku tūkstoši (pēc ordeniešu skaitījuma: trīs tūkstoši astoņi simti galvu!) izbaudīja gan gūsta puses-zemes un āras garu niknumu, gan arī savējo žēlošanos par savu nevarību. Livonijas zemē votiem uzbruka pērkons. Augu dienu meta pār galvām zibens šautras. Sagūstītos noplāt draudēdami, vālu vāliem grūdās mellizili mākoņi, gāza zemē baltu ūdeni. Draudēdami aizskalot dubļu straumēs ne vien pārsalušos un izbadušos kājniekus, bet arī vezumu varzu līdz ar gūsta pulku pātagotājiem.

Ceļā līdz Daugavas pārceltuvēm karā sagrābtajiem vajadzēja šķērsot pārplūdušās upes un tērces. Un, tās pārejot, ne mazums novārgušo, sirdzēju un mazuļu pārstāja elpot. Nomirušos krāva šķūtnieku sklandu orēs, tās dažu karakalpu uzraudzībā izrindojās lielajai drūzmai aizmugurē.

«Apbedīsiet rīt. Kad pienāksim pie veco pagānu kapu kalna,» paskaidroja Ordeņa vīri.

«Ja nomirušo bērēs līst vai putina, viņā saulē aizgājušie uz dzīvajiem dusmojas…» Repa sprieda, bridienā dubļus šļakstīdams. «Savukārt gaismota, saulaina diena liecina: nomirušais aiziet ar labām domām par palicējiem …»

Viņš apstājās un, acis no lietus šaltīm sargādams, lūkojās, kur aizbriduši tie, kas no Ūdru ciema. Abas mātes, vectēvs, sievas ar krūtsbērniņiem, viņu balstītāji vīri un — tā. Livoniešu karakalpu ķircinātā linmate. Mājīgi tīrā sapanā (galvas un plecu apsegā), kas žilbināt žilbināja citu sieviešu nošķiesto plecu apklāju dūksnainumā. Tā (Repa nezina viņas vārdu, nav gadījies dzirdēt) varētu būt līdziniece apdziedātajai Ziemeļmeitai: slaika, kustībās līgana kā vīteņa stīga, ar acīm, zilgām kā kaln- ezera ūdeņi. No viņas dveš kaut kas mulsu raisošs. Tādu tikai labi noskatīt, nogaidīt, kad viņa laukā vai pļavā viena, apseglot zirgu un …

Apseglot zirgu?… Kāds neprāts! Kurais nejaukais gars viņam to tagadīt iečukstēja ausī? Tādu tumšu domu!

Seglot zirgu meitas dēļ nozīmē — zagt līgavu. Nolaupīt ielūkoto, lai nogulētu ar viņu nakti zem vienas segas un lai pēc tam savieši salīgtu ar nolaupītās dzimtu.

Raudzītu vedēju pāri, ģērbtu godību drānās. Lai ceptu, vārītu, raudzētu medaļu, rīkotu kāzu mielastu, rīkotu kāzu izdarības.

Repa ir zintnieks, dievreģis, nevis kāds neprecēts vīrs no votu vai čudu ciema. Repa nedrīkst dalīties ar sievieti maizes donā, aizdarā, vienā pavardā un vienās guļas cdsās. Repa ir iesvaidīts mūžu pavadīt, klausoties garu balsīs, dievības skubinājumos vai brīdinājumos. Zīlējot, ko sola austošā diena, ko liek aizmirst vakars. Repam jādzīvo vientulībā, uzmanot brīdi, kad kādam no zemes, sētas, mežu, druvu vai ūdeņu gariem labpatiks vēstīt savu gribu, pamācīt, brīdināt. Atgādināt: tuvojas vasaras saulgrieži! Vai — nāk ziemas saulgrieži!

Vajag tikai zintniekam dienu, otru iekārot neprecētu vīriešu prieku — patīksmot par sievišķa pievilcību, lai burvību māceklis (zintnieks ir burvību māceklis!) zaudētu gan dzirdes, gan skatiena asumu. To, kas raupjiem pirkstiem nesataustāms, kas nāk no viņējās pasaules šajā.

Repam to mācīja viņa audzinatājs — Viedais. Un Repa zvērēja dievu mežā, teica solījumu. Vairāku dzimtu diev- turu klātbūtnē. Zvērestu pārkāpt, mānīgi izdarīties (uz āru cēli, tomēr bez sirds atdeves) var tikai cilvēks, kam ir greizs prāts un dziņa uz krāpšanu. Bet māns un krāpšana rieš postīgas saknes, no kurām izaug nelaimes koks ar lapu nāvējošu smārdu. Apstāsies cilvēks tāda koka zarotnes pavēnī, saelposies tvanaino dvaku un, kad sāks iet, vairs neatskārtīs, kura droša, kura uzglūņu taka. Zintniekam nemitīgi jātiecas pēc pašatdevības pilnības, jādzīvo tā, ka ļaudīm sludinātais ij naga melnuma tiesu neatšķirtos no paša izdarībām. Tava tauta nemirs, ja tu nežēlosi savējo dzīvību viņas labā.

Pašreiz čudu un ižoru dzimtis, Votijas tauta brien posta dumbru. Tautai no visām pusēm uzglūn briesmoņi, uzbrūk indīgu odžu mūdža. Kālab tā notika?

Iespējams: votu tautas gara glabātāji savlaicīgi nepamanīja briesmu draudu pazīmes. Nebija pietiekami modri. Nebija, un — tagad voti ir tikai nožēlojams gūstekņu bars.

Tautas nelaime ir arī Repas vaina. Repa nesaklausīja nelaimes tuvošanos, laicīgi neievēroja draudu zīmes. (Tādas kaut kur pazibsnīja, katrā ziņā pazibsnīja!)

Nodarījums jāizpērk! Turpmāk Repam jākļūst par modrības dzelmeni. Un, lai tā būtu, viduklis, miesas viduklis jāsamiedz ar vēl durstīgāku žņaugu jostu. No ceļmalas ērkšķiem vītu jostu…

Gūstekņus uz naktsguļu livonieši apstādināja kalnie- nes ieplakā, mežmalas upītes tuvumā. It kā sagūstītajiem slāptu, it kā viņi nebūtu gana mērcēti lietus gāzmu ūdeņos..s

Jeb varbūt gūstekņu trencējiem upmalas apmetnē vieglāk apsargāt sagūstītos ļaudis? Sardzes vīri piesēja savus zirgus upes otrā krastā, atstāja uzraugos dažus šķēpnešus, pārējie nolīda koku aizsegā. Kamēr šās puses apsardze, pīķus un pātagas no rokām neizlaizdama, mīk- stījās lietū, uzmanīja ielenkumā turētās, kunkstošās gūstekņu saimes, zem vezumnieku orēm nolīdušos vedējus. Karakalpi un vāciem pakļāvīgie piedaugavas latvieši uz- slēja bruņiniekiem bragas — uz stabiem balstītas pārju- mes, kur paslēpties no lietus.

Repa notupās tuvu igauņu pajūgu varzai. Šķirti no dzimtas ciešanu brāļiem, šķirti no pajūgos kratītajiem vājiniekiem. Piemirkušās drānas saldēja plecus un muguru, kāju lielus un ceļus knaibīja lauzēja sāpe. It kā miesās būtu iecirtušies krūmu plēsoņu zobi. Kājas tik ļoti smeldza, ka Repa nebija drošs, vai saviešu klātbūtnē viņš noturēsies, sāpēs nevaikstījies. Bet to nevarēja pieļaut. Tagad par visu vairāk tautas brāļi nedrīkstēja manīt, ka viņu zintniekam sāp tāpat kā jebkuram neiesvai- dītajam. Kunkstošs dievu gribas klausītājs nav cienīgs valkāt čūsku galvu kakla rotu — pareģoņa amata zīmi. Sirdzēju zintnieku, burvi, kurš nespēj sev atvairīt slimības uzmāku, čudi un voti, pirmāk brīvē dzīvodami, slodzīja bedrē, aizveda pie zvēru midzeņa. Vai arī iedzina purvā, kur viņš noslīka akaci, pārtapdams par zemi. (Purvā noslīka Viedais, Repas audzinātājs, kad bija kļuvis akls un pavisam nevarīgs.)

«Iespējams, stilbu un locītavu sāpes vēstī laika maiņas. Ka izbeigsies lietus.» Tā varētu būt. Tomēr Repa nav īsti drošs, ka tas tiešām tā. Bet ļaudīm aplamu vēstīt nedrīkst! Aplam pareģot laiku nedrīkst. Laika maiņu paredzēšanā piedalās arī paši druvu kopēji, lopiņu audzētāji, zvejnieki un mednieki. Kopš neatminamiem laikiem viņi krājuši novērojumus un zina tos. (Suns zāli ēd uz lietu! Vārnas, barā mūdamās, ķērc uz atkusni! Sienāži pusdienas laikā sisina sausas, saulainas dienas! Kad iegriežas dienvidis, zvejas vīriem tiek labā zvejošana!) Toties pavarda, sētas, āres, ūdens, koku un pazemes, ij savu, ij svešpuses garu labestības izlūgšana, mājas cilvēka acīm nesaredzamo aizgādņu gribas vai brīdinājumu saklausīšana, slimību atgaiņāšana, vēl nenojaustā atklāšana visnotaļ zintnieka-vārdotāja ziņā. Viņam vienam aizsniedzami debesu augstumos un apakšzemes dziļumos slēptie spēki.

Lietus sāka sijāt retāk. Pāri sagūstīto apmetnei vāliem pūta šaudīgs vējš. Gan pieņemdamies spēkā, gan plakdams ūdens šļakstos, gan uzšalkdams ašā brāzienā.

«Šķiet, vējš. iegriežas pa saulei. Skaidrosies. Lietavas beigsies.» Repa nodrebinājās un slējās kājās. Pārlaida skatienu nakts apmetnei. Vakara tumsas dūmakā iegrimušo cilvēku pūlišu, lopu un pajūgu gūzmai. Upītei pretējā pusē uzkalnā, koku biežņā mirgoja guntiņas. Guns- kuru guntiņas. No votu gūstā rāvēju — bruņinieku guns- kuriem.

Repa apslapināja mutē rādītāja pirkstu un izslēja to pāri galvai. Pirksts apžuva. Tā ir: laiks mainās.

*

—    Diena, otra, un jūs varžosiet pa izmērdētu zemi, — Ikšķiles pils pievārtē Repam sacīja Daugavas pārceltuves plosta dzinējs lībietis, kad baļķu klājumos un plat- laivās Ordeņa gūstekņus šķūrēja uz upes kreiso krastu.

—    Aiz mežaines pauguriem aizsākas senāk iekoptās leišpuses līdzenums. Turp dzīs jūs, gūsta bēduļus. Tei- tan, garām vāciešu uzbūvētajam pils cietoksnim, kas uzsliets bijušo lībiešu ciemu (tiks kūli) vietā, uz Aiz- daugavu aizvests jau ne viens vien simts sagūstīto krieviņu. (Lībietis sacīja «krieviņi», ne voti vai ingri. Abu Daugavas krastu īstsenie iemītnieki, kā latvji, tā lībieši, Novgorodas pusē gūstā sagrābtos dēvēja draudzīgi līdzjūtīgajā vārdā — krieviņi.) Neba pirmo gadu Vāczemes siru šķēpnieki uzbrukuši Krievzemei. Tomēr tādu ļaužu milzumu, kāds jūsējais, vedam pāri Daugavai pirmo reizi.

Lībietis bija varens augumā. Izskatā — kā uzslējies lāča tēvs. Apjomīgu vidukli, spalvainām rokām, sētuves metuma galvu un spalvainu seju. Un rūcēja balsi. Runāja viņš pa savam — lībiski, bet prata gan ižorisko, gan somisko. Tālab Repa viņa teikto saprata gluži labi.

Repa būtu runājies ar pārcēlāju vēl. Kamēr visus gūstekņus nogādātu Daugavas kreisajā krastā, būtu vizinājies uz plosta, ko pāri ūdens tecei stūrēja klūgu cilpā iekarinātā, pāri Daugavai pārstieptā resnā kaņepāju tauva. Bet uzkrita bārdains zobenvīrs. Bļauris un dūru cilātājs. Bļaura saukti, divi karakalpi uzrāva Repu krastā un tad līdz gūstekņu pulka priekšgalam. «Siten te!» lībiski uzbļāva viens no viņiem. Kāds no vidzemniekiem vai augšzemis. No tādiem latvju zemes labie- šiem, kuri labprātīgi piemetušies kalpot aizjūras uzkungiem un izdarībā neatpalika no pluska klaidoņa. Tā kā bārdainais bruņnesis arī nāca rāvējiem līdzi, viņš ņēmās klaigāt un, kas zina, būtu vēl laidis darbā dūres. Ja nebūtu voti spraukušies apstāt strostēto, aizsegt viņu no sāniem un no aizmugures.

— Lavies, tēv, dziļāk Jautiņu biežņā! Tālāk no maitu suņu deguniem! — savieši skubināja reģi. — Tev jāizdzīvo jestram un manīgam kā jauniķim. Drīz būsim tur, kur būs jāsviedrē zemīte, lai tā nekļūtu ragana un skopule pamāte mūsiem, mūsu bērniem, mūsu kazu aplokiem. Kamēr pāries jau debesu aizmalē klabinošā ziema un atkal uzspīdēs pavasara saule. Kopš mēs spersim kāju uz pamestās zemes, tev, zintniek, jāprot sabiedrot mūsu cilšu dievus, senču ēnas ar tejienes āres, mežu, ūdeņu un citiem gariem. Lai mūsējie top kaimiņi tejie- niešiem un tie savukārt mūsējiem! Lai mums būtu mazāk mocību dienu!

«Kopš spersim kāju uz pamestās zemes…» Ingrijā sagūstītie jau ir apjauduši: Ingermanlandes plašumos dzimušos nometinās šijpusē — karos un sērgās iztukšotajos pilsciemos un līdumnieku sētās. Kur varmācīgi no- galēto ļaužu mītņu vietās — aplokos, rijās un maltuvēs pilns bojā aizgājušo nolādējuma dvakas. Nomirušo un nobendēto gari pat pirts kūrējam pūtīs sejā dzīvībai bīstamos dūmus. Tālab Repam un viņam līdzīgiem jārosās ziedot tejienes dieviņiem. Sazīmēt starp vardēm, čūskām, dienasvidus rēgiem nebūtībā aizgājušo tejieniešu garus.

Redzams: priekšgala drūzmā iekļuvušie votu saimju tēvi un mātes gūstniecības ceļā nav skaitījuši nomāktības soļus. Sirmgalvji, dzimtas ieražu un paradumu glabātāji, bija likuši un pārlikuši, kā turēties un ko darīt, kad viņus apstādinās kā jūga lopus gūsta aplokos ar uz- kliedzienu: «Stāt!»

Nē jau, zintniekus viņi nenoliedz, burvju izdarības ir bijusi zintnieka tiesa un paliks vienmēr. Bet darba ikdienas rūpes — kā klusināt izsalkušās mutes, kā art, sēt, malt ievāktos graudus, kā kopt ganāmpulkus, uzturēt tīru strautiņu, no kura smeļ ūdeni, kādu spraust robežas žogu — tā viņu rūpe.

—    Nekādu dzimts jaukšanos ar citpusiešiem! — Repam līdzgājējos piestājās te šis, te viņš no veco saimes. — Mūsu un šejieniešu dzimto garu saprašanās vajadzīga, bet ļaužu un neļaužu kopā iešana — ne! Draudzēšanās, jaunu ģimeņu lološana, raudzības un dievai- nes var būt tikai votu starpā. Lai svešnieciskais nesa- duļķo mūsējo. Lai nepārtrūkst gara saites starp votiem gūstniecības laukos un tiem, kas palikuši dzimtenē. Tā, dievreģi! Tā būt?

—    Tā būt! — Repa apliecināja.

Ceļa iesliedes šajā Daugavas pusē līkumo pa zemienēm, pa dūksnainām ieplakām uz mežiem un mežu klajumiem. Un, šķiet, lietus te lijis gāzmaināks nekā Vidzemē. Ar visu to, ka apvidus te gandrīz tāds kā čudu un votu dzimtajos novados. Visapkārt tikai egļu un jauktkoku meža un reti, pavisam reti klajumiņi.

Gūstekņu rīdze virzījās cauri vēriem it kā bez sākuma, bez gala. Un sagūstīto dzinēji — bruņneši un bruņnešu kalpi — turējās tuvu trencamajiem. Citādi jātnieki un kājnieki-pīķneši iestrēgtu apkārtējo koku biežņā. Vietvietām veceglu saaudzē mācās ceļa klajumam klāt te labajā, te kreisajā pusē gluži kā milzīgu slieteņu sienas. Dažviet egļu zariem bija ruzgas, tādas kā apsvilušas skujas. Izskatījās, ka te būtu klimtis milža tēvainis, rokā nesdams liesmojošu sveķeli. Vietumis, kur skujkoku vēri kļuva retāki, pavīdēja bērzu baltie stumbri, ozolu kuplās sazares un — ari pa kādai apsei, kam tramīgi trīcošas lapas.

—     Kas zina, vai votiem no apsēm neuzglūn leišpu- ses ļaunie dievi vai karos un sērgās izdeldēto zemkopju, riju un pavardu sargi? Ganāmpulku, māju aizgādņi, kurus var nojaust, bet ne saskatīt. Izkautās, pamestās zemes pūķi un rūķi droši vien dusmojas, ka ir palikuši bez klausītājiem, un tagad neapmierinātībā klimst no sētvidiem uz ciematu birztalām, no izdzisušo ziedokļu krāvumiem, kapu kalniņu velēnām uz klajāku vietu, kur tikai pavīd cilvēka augums. Kārodami uzzināt, vai ienācējs būs ziedojumu nesējs viņu saimei? Vai bijās tejienes Zemes, Lauku, Meža, Piena mātes, ieklausīsies to vēlējumos un gribā?

«Būs baismi grūti!» Repa dvašoja, kā rijas tvanu saelpojies. «Tikko nonāksim mūsu apmetnes vietā, jāmanās tejienes dieviņus pielabināt.»

Iespējams, votiem saprašanos ar tejienes zemes gariem būtu atvieglojusi krievu baznīca, kas sauca Inger- manlandes ļaudis skūpstīt pareizticīgo krustu. Kas zina. Kaut gan Novgorodas zemju postītāji grāva krievu baznīcas un krievu priesterus saukāja par pagāniem. Tāpat kā čudu un votu zintniekus!…

Pietiek! Kālab gausties ap neapjausto un nezināmol Votiem-ingriem jādzīvo ar savu īpašo vien! To, kas bijis līdz ar votu dzimtas nākšanu pasaulē. Līdz ar mežu līdumos ieaudzēto pirmo graudu birumu vai ar medībās sagūstītā brieža iedzīšanu dzimtas aplokā. Jādzīvo un jāizdzīvo ar sentēvu iedibināto, paaudžu gaitās iznēsāto. Ar uzasinātu griežņi, ar kapātavu, dažbrīd ar pašu zobiem pušu cērtot ižoriešu-votu dzimtij nepiederīgo.

Šāspuses — izmirdināto apvidu gari un dievības jāaizbaida ar čudu un ižoriešu burvestībām! Ar riebšanu, vārdošanu un buršanu katras arumu vagas, ežmalas dobes sākumā. Pie ganību aploka, mājas pakša, tērcītes, avotiņa. Ar spļaudekļu izmētāšanu, ar tārpu un grauzēju asiņu pilināšanu, gunskura pelnu izkaisīšanu, ar biedu vārdiem un ar ačgārnām izdarībām. (Lai viss citu ļaužu liktais ir ar kājām uz augšu!) Lai cilvēka bērnam un aitas bērnam, lai salapojušam krūmam un pērkona aizdedzinātam kokam, tāpat linmērča akmenim būtu īpašs, votu saimei vien zināms vārds.

Un vispirms — lai citurienieši, neradu tautas votus nesauktu viņu pašu vārdā. Lai saka: somiņi; lai saka: jumaliņi; lai saka: krieviņi. Tikai — ne voti, ižori un ingri.

7. nodaļa

—    Tu! Tu … Tu tur! …

Klajumā, laba ieskrējiena attālumā no divu upju satekas, kur beidzot bija atvests tūkstošgalvainais gūstekņu pulks, Ordeņa bruņneši un viņu ieroču kalpi sāka šķirot vienkop sadzītos vīriešus. Lasīja ārā visus sirmuma neiezīmētos, dzina viņus pulciņos, kurus kara jātnieku apsardzībā, gluži kā liela ciemata ganāmpulku ceļā uz tālajām vasaras ganībām, dzina uz ziemeļrietumiem. Uz mūdžo kā gadatirgus drūzma zirgu iejūgu un ratu kulbu biežņu.

Kad atlasītie pienāca klāt pajūgu ailēm, izrādījās — tirgus drūzma ir parastie šķūtnieku vezumi, tikai piekrauti ar dažādiem darbarīkiem. Kapļiem, cirtes lāpstām, laužņiem, bomjiem, nestuvēm, lieliem, no krijām sapītiem kurvjiem un dažādām sīkākām rocības lietām.

Ap vezumiem rukstījās tēvaiņi svešādos tērpos (ne īsti tirgus ļaudis, ne karakalpi, ne dīkdieņi!). Un, līdzko ordenieši bija apstādinājuši pirmo atlasīto vīru pulciņu, tēvaiņi sauca ingru votus klāt pie ratiem.

—    Surp!

Arī snaiko gaišmati drisku kreklā, kam mēļi sārteni izšūstīta apkakle un kājās skrandu paslavas, lūku vīzēs ar smailiem, uz augšu uzliektiem purngaliem. (Viņam tiešām derēja iesauka «skrandainis».)

—    Nāk švl! Pie rīkiem!

—    Kādiem rīkiem?

—    Ko tev došu.

—    Rauj jumala visus rīkus!

—    Kurš jumala?

Šķiet, klāt saucējs neatskārta, kas jumala tāds ir (dievs somu-ugru mēlēs, ne jau kāds no gūstekņu pulka).

—    Tiks tavam jumalam arī. Še! — Un saucējs jau stiepa uzrunātajam pretī koka lāpstu ar dzelzs apmali. Redzams, viņš bija īpaši ieskatījis šo kalsno ziemeļpuses skrandaini. Viņa priekšup saliecies stāvs, šaurā mute, dzedrās, mazliet izvelbtās acis pauda vāji apvaldītu spītu, tieksmi ērcēties. Kas nebija viņa līdzbiedru daļa. Tie vienaldzības poķi, kamēr šitais…

Un lāpstas sniedzējs piemetināja puslībiskā, pussēliskā izrunā:

—          Raksi zemi, nenoķersi bruku. Ja dabūsi lauzt radzes, stiept akmeņus — zarnas iztecināsi. Rau, tur bauzē — paugurā, kur Mēmele ar Mūsu saplūst, no kātiem ir jau novēlies ne viens vien.

Ratiem tuvojās karakalps ar rokā izsprauktu duramo. Skrandainis paklausīja: paņēma lāpstu, atvirzījās un palika tā stāvam, šķieli noraudzīdamies abu upju saplūda virzienā. Vairāk noskāršamā nekā pārredzamā lēzenajos krastos slīdošo zemienes ūdeņu saplūsmā, kur mainīgajā mākoņu1 izgaismā redzams robains radžu paugurs. Varbūt arī radžu kraujas atkare vai atkailināto kaļķakmeņu siena. Un šijpus tās — ņirbīgs, gluži kā pavasara saulē sasilis skudru pūznis — cilvēku jūklis. Uz šo jūkli kara sardze nule gatavojās dzīt arī vīrus un jaunekļus, kas tikko saņēma vezumnieku atvestos rīkus un nestuves.

—    Manies pie bedres racējiem kaļķu dedzināšanail

Skrandainis puslībiski runājošajā lāpstas devējā viesa

labestību. Vēlmi pasacīt kaut ko mierinošu, pat draudzīgu.

—    Tu, krieviņniek, droši vien esi no kuplas saimes? Stāsta, jūsējiem visiem lielas ģimenes. Pusciemata no vienas pašas. Vai pie taviem sievišķiem un bērniem paliks arī kāds kustēties spējīgs vīrietis? Jūsu sieviešus un vārguļus izmitināšot pa šīspuses bezlaužu sētām. Pa izkauto un izmērdēto ciemiem. Tā kā tavējiem.., Bet kā tevi, kaimiņ, sauc? Kas tev vārdā?…

—    Risti, — skrandainis atgrēma. Un palika ar pārsteigumā pavērtu muti. Ko viņš? Traka vilka sakosts, vai? «Risti» ingru-votu mēlē nozīmē cilvēks. Pirmkārt — votu cilts cilvēks. Bet zintnieks Repa visu gaitniecības ceļu zvērināja un biedināja sagūstītos: nekur nekad, pat nomiedzī, neteikt svešam, nesavietim vota dzimto vārdu, Cudu vai ižoru mēlē iedoto. Cilvēka vārds, cilvēkam piederīga mājkustoņa, tāpat dzimtās puses mežā, laukā vai ūdenī mītošā zvēriņa vai putniņa īpašvārds nedrīkst nonākt līdz svešai ausij. «Votzemes vīra lūpas drīkst tam pavērties vienīgi savējo pulkā, savietim ar savieti runājoties. Citādi svešinieks, ļaunuma perinā- tājs, zinādams tavu vārdu, sagrābs tevi pašu,, tavu garu, arī to, kas ap tevi un pie tevis. Paturiet prātā: uzbrucējs zvērs, plēsoņas putns, līdzko padzird sīko iesauk- šanos, tūlīt klūp plāpulim skaustā, plosa viņa dzīvās miesas. Tavu un tavējo vārdu tu nedrīksti atsegt pat nāves gārdzienā. Lai tie mūžam paliek svešajam neu7 minama mīkla. Ko viņš zīlē un čemmā tikmēr, kamēt pats pārtop vecā čūskas ādā, kas pavasaros kalst U2 purvu ciņiem.»

—    Mani sauc Svelpis. Rāmais Svelpis. — Skrandainis manījās labot tikko pasprukušo aplamību. — Tas man tēvu dots vārds un mana iesauka arī. Jo es no rāmajiem.

—    No rāmajiem, tu saki? — uzrunātais pārprasīja. Un, nenogaidījis skrandaiņa apstiprinājumu, pagriezās un, izplestās plaukstas aiz ausīm turēdams, lūkoja ieklausīties šurp no upes lejasgala nākošajā klaigu murdoņā. Upju satekas pauguri bija uzradušies jātnieki žilbos bruņinieku tērpos un pušķotām cepurēm. Viņi cilāja pīķus un bjauri klaigāja. Šķiet, kliedza uz gūstekņiem. Vai uz gūstekņu trencējiem.

—    Mestra sardze… Mestra karodznieks. Un… pats augstais mestrs… — sasaucās šaipusē jārējošie karakalpi un gūstekņu šķirotāji.

Lai gan līdz aizmugurē stāvošajiem aizskanēja vienīgi bruņinieku vārdu atbalss, tomēr, kas tur notika, bija tāpat saprotams. Ordeņa lielskungs rāja gūstekņu izrīkotājus. Jo viņi ir izdarījušies vai izdarās nelietīgi. Ne tā, kā tika nosacīts tai brīdī, kad augstākais no augstākajiem pameta Ingermanlandes 'gūstekņu jūkli un pieredzējušu apsargu pavadībā aizaujoja uz savu pili Vidzemē.

No saviem vietsēžiem izdibinājis, kas Livonijā noticis pa viņa siru laiku, aizsūtījis vēstnešus pie novadu valdītājiem ar steidzinājumu sūtīt mūra darbu un citu amatu meistarus uz jaunceļamā cietokšņa vietu, Ordeņa mestrs Mengdens sastapa Mēmeles un Mūsas saplūsmes vietā gūstekņu mūdžu, viņaprāt, tikpat jūklīgu, kāda tā bija pa ceļam no Novgorodas Krievzemes uz Daugavu. Ļaudis un vezumi, vīri, veči, sievas, bērni un vecenes mujās kā auru barā. Tāpat pils būvē nenodarbinātie. Tie, kuri gādās kungu tiesu no druvām, dravām un zvejas laukiem. Lai gan, Ingermanlandi atstājot, atsevišķu gūstekņu bogu pavēlniekiem tika piekodināts: zemes un laidaru kopšanai sūtāmie krieviņi, līdzko ļaudis būs pārcēlušies pāri Daugavai, tūlīt sadalāmi pa bez- ļaužu sētām Mēmelshofas, Altrādenes, Neirādenes un Kurmenes muižu zemēs. (Darba lopam jābūt ilksīs, iejūga strengas līdz ar saules lēktu! Citādi viņi palaižas miesas kārībā!) Bet — zemes klaušinieki dīkā kopā ar radžu lauzējiem vīriem Bauskas pilij, ar akmeņu skaldītājiem, ar sastatņu cēlājiem un zemes racējiem. Bet tepatās, kumeļa ieskrējienā, aiz Mēmeles sākas 2e- maites leišu meži. Cik tur daudz vajag, lai kāda pārgalvīga gūstekņu saime aizlavās pie leišiem? Vesela gūstekņu dzimta, ap kuru livo'nieši grūti nopūlējušies, kamēr simtu simtus jūdžu garā pārgājienā atdzina no Krievzemes lāču midzeņiem uz svētās jaunavas Marijas aizgādniecībā esošajiem Ordeņa valdījumiem. Dažu votu ģimeņu pārbēgšana leišos var samaitāt visu. Pirmajiem negantniekiem var rasties sekotāji. Un tiem līdzi būvniecībā nodarbinātie čudi sāks skatīties vairāk uz citurieni nekā uz bijušajiem zemgaļu un sēju ciematiem, kur nometina viņu dzimtas piederīgos. Bet, ja darba arkla vilcējs pārstāj raustīt važu, ar kuru piekalts, viņam var uznākt dulla doma. Pavisam dulla, vergotājam nepiedienīga doma.

Mēmeles piekrastē apstādinātos gūstekņus steigšus sadalīja četrās lielās drūzmās, kuras tūlīt novirzīja Altrā- denes, Neirādenes, Mēmelshofas un Kurmenes muižu (Vecsaules, Jaunsaules, Bārbeles un Bruknas pagastu) valdījumos. Drūzmās pārsvarā bija sievietes, pusaudži, bērni, veči un gaudeņi vīri. Veselie votu vīrieši, kas spēka gados, slāja uz pilscietokšņa būvvietu. Uz turieni devās arī skrandainais votu jauneklis Risti, kam paša ieteikta iesauka Sepa.

—    Raš! Ātrāki…

Gar visu rokamās gravas iedobi, vietumis dažu soju attālumā cits no cita rosījās gūstekņu izdzinēji. Uzmudinādami lāpstotājus, akmeņu skaldītājus, tos, kuri šķūrēja mālus un kaļķakmeni.

—    Ātrāk! Mirlas tādi!…

Aizsarggrāvis jāizdobj tūlīt — lai tur lūst vai plīst! Aizsarggrāvim jānošķir jaunceļamā cietokšņa būves vieta — divupju saplūds zemes trīsstūrī — no sauszemes, jāuzplacina zemes valnis nupat bruņojumā nākušo šaujamo piestu — mortīru uzstādīšanai. Ordeņa komtu- riem kļuvusi zināma leišu rosīšanās tuvējā aizrobežā.

Iespējams livoniešu otrā niknākā ienaidnieka (pirmais — krievzemnieki: Pleskavas un Novgorodas karadraudzes) pēkšņs uzbrukums. Taču nule ceļamā pils aizsprostos leišiem ceļu uz austrumiem. Gan leiši būs izdibinājuši, cik daudz jātnieku un kājinieku sapulcināti Lielupes sākumos un kāds tiem bruņojums. Jo viņi ir pagāni un paliek pagāni. Un pagānu (pat katoļu mesas noklausījušos leišu kunigu!) daba paliks pagānu daba, kamēr nenogalēs pagānus pašus. Tā lēmuši visuvarenais un Romas baznīca. Šajā saulē valdītājam jābūt vācu zobenam un pašu zobenbrāļu noteiktajai kārtībai. Atri jāizrok cietokšņa būvlaukumu norobežotāja grava. Arī mūrēšanas darbos sadzīto krieviņnieku iedrūkstīšanai. Lai jūt, kas draud, ja viņi darbā nesparosies, ja mīkstīsies, zags laiku. Vergam jāvelk, jāstiepjas, kamēr trūkst kāju vai vidukļa dzīslas.

Ordeņa pavēlnieki, leišmales fogts fon Broks gan rēķinājās ar vajadzību galīgi nesabeigt darbā sadzītos. Kā nekā vēl priekšā visgrūtākais — būvmateriālu sagāde, torņu, sienu, velvju mūrēšana. Klāt jauna darbaspēka nebūs. Aizsākt vēl kādu gūstekņu sagādes pasākumu pašreiz nav Livonijas ordeņa spēkos. Uz atkārtotu veiksmīgu uzbrukumu Krievzemei vairs nav ko cerēt. Krievi gan vēl nav pilnīgi padzinuši tatāru hanus, taču Maskavas lielkņaziste ir jau tik tālu nostiprinājusies, ka tai piekļaujas vairums krievu kņazistu. Un arī Novgoroda jau ķeras Maskavai pie elkoņa. Turklāt liela karadrau- dze jātur pie Lietuvas robežām. (Savā laikā dižkuni- gaišķa Alģirda vadītie lietuvji nopostīja vācu pilis Mežotnē un Tērvetē, kas tā ij paliek neatjaunotas.) Tālab gravas racējus skubināja arī ar pātagu, bet savaldīgi.

— Krievs, nāc augšā! — Piesitiens (piesitiens, nevis sitiens) ar pletnes galu pārtrauca Skrandaiņa locīšanos iedobes malā.

Skrandainis pašķielēja saucējā, citos izdzinējos, tad, ar lāpstu kā ar bozi balstīdamies, rāpās pa noslīpi krastā. Cik vien ļāva sāpīgi smeldzoša mugura un samocītās kājas. Savās līdzšinējās gūstniecības gaitās viņš bija iegaumējis: ja tu gribi izvairīties no lieka sitiena, esi paklausīgs. Arī pašam lupatainākajam. Zināja: jo gūsteknis ašāk atsaucas rungas cilātāja iebrēcienam, jo mazāk viņu kulstīs. Un, ja vēl iemanās varmākiem acīs staigāt ar lunkanu muguru, paliksi dzīvs un varbūt piedzīvosi dienu, kad Nelaimes mātes sagrābtā votu dzimta atgriezīsies tālās ziemeļu saules apspīdētajā dzimtenē. Ko nenorima atgādināt zintnieks Repa.

—     Dod šurp! — Pretim panācis, uzraugs izķēra Skrandainim no rokām lāpstu. Un aicināja sekot. Uz paugura plakni, kur salna zirga mugurā dīžājās jātnieks žilbi nospodrinātā ķiverē un krūšu bruņās. Votu vīram viņš likās jau redzēts. Gaitniecības ceļā šurp no Krievzemes. Šķiet, viņš brja no vardariem, kuri mina uz papēžiem zintniekam Repam. Tikai Krievzemē viņš neatšķīrās rfo iebrucēju ieroču kalpu vairākuma. Tur viņš bija vairāk nekā pieticīgi ģērbts un bruņots. Bez piešiem, bez režģu svārkiem, bez ieročiem. Tikai ar īsu dunčeli pie plus- kainas jostas.

—    Te viņš ir, vagarīt. — Uzraudzītājs atkāpās soļa attālumā, lai atvesto neaizēnotu. — Varbūt vagars liks atsaukt runas pārcēlāju?

. — Vēl ko? — jātnieks attrauca. — Manu pavēlēšanu viņš sapratīs no mana lībiskā un no krieviņiskā, ko esmu ieklausījies. Neba šitais kāds aizjūras viesis, ar kuru lalinās putnu balsī.

Augstā bruņinieka Broka vagarem Cērmam vēlēts šito krieviņnieku pielikt pie arkla un spriguļa. Un va- gare Cērms to izdarīs. Laiks krieviņniekiem iegaumēt šejieniešu valodu. Neba bruņinieka lielskungs ļaus saviem padotajiem kvankšķēt "mežaiņu mēlē.

—    Ak tā, parādi, kur šitais suska naktī mitinās! Varbūt bez tā, kas viņam uz miesas, cisu vietā ir vēl kāda lupata, kaut vai karote un putras bunduls.

—    Vajadzētu būt, — uzraugs noburkšķēja. Un lika gūsteknim saprast, ka jāiet uz naktsguļas vietu. Skujām klāto nojumi. Žuburu stabos salieto egju un paegļu zariem norobežotajā aplokā, kur noslrādinātie kūra pavarda guni, kur ēda, gulēja īso miega cēlienu.

Skrandainis gan lāgā neapjauda, ko mocītāji grib, kas viņu turpmāk sagaida. Taču viņš turējās līdz vienai- dzīgumam savaldīgi. Tikai slepus knikšķinādams miedza saujā vidējo pirkstu. (Tas atvairot ļauno, kurš lavās tev klāt.)

Sarausis vienkop savu ubaga mantību, Skrandainis pamanījās iespraust savu cisu vietā skujiņas strupulīti. Kā atvadas nelaimes brāļiem, — zemē stateniski nomesta skujiņa vēsta nometēja aiziešanu.

—    Turi gremojamo ceļam. — Jātnieks pameta gūsteknim vārītu rāceni un kumosu sazelējuša siera. — Neēdis nejaudāsi pavilkt kājas. Sepa tu!

—    Sepa, Sepa! — Skrandainis atsaucās. — Tā ir: mani sauc Sepa! — Visu laiku viņš bija raucies bažās, ka svešzemnieki izdibinās viņa īsto vārdu. Bet nu viņš izpestīts. Svešais jātnieks nosauca viņu par kalvi. (Votu-ižoru valodās «sepe» nozīmē kalēju.) Labi, viņš turpmāk visiem nevotiem būs Sepa. Dzīvos svešatnē kā Sepa. Un, ja dzimtas gari dos ziņu, lai atgriežas dzimtenē, pārkāpjot robežas ežu, «Sepu» aizmetīs.

—    Turies ar mani blakām, — jātnieks noteica, vien- laik paskubinādams saini kustēties. No kalna lejup uz upes braslu, ūdens teci šķērsojošo laukakmeņu grēdumu. Garām radžu lauzējiem krasta kraujā, garām ķieģeļu mālu mīcītājiem, kaļķu lašētājiem, baļķu tesējiem. Visam lācīgi kustīgajam ļaužu jūklim, ko šķīra un atkal kopā turēja svešādi ģērbušies tēvaiņi — brīvie būv- amatnieki un ko uzraudzīja ieročus žvadzinātāji karakalpi. Arī slieteņu, nojumju, nupat iegrodotu baļķu cirtņu aplokiem, uz kurieni votu vīri un svešādi runājošie tēvaiņi šļūcināja no upes krasta (tātad — atplu- dinātus) baļķus apskrubinātiem, it kā bebru apgrauztiem galiem.

Līkumojot starp nostrādināto pūlīšiem, Sepam un viņa vedējam reizēm nācās apstāties un nogaidīt, kamēr atbrīvojas ceļš. Un te uzraudzītājos Sepas vedējam gadījās paziņa — vīrišķis karotāja tērpā ar pīķi un rungu rokās. Cērms nokāpa no zirga, un viņi abi sāka sarunāties.

—    Pēc fogta pavēles… Vedīšu uz Jaunsaules mežaini … Melnās nāves iztukšotās mājās… Kādreiz labi iekoptās mājās… Tur mīcoties viena pagānu mačka ar bērneli… Bet lauki saguluši vecainē, un kungam pagasta tiesa, desmitais grauds neienāk. Fogta valdījumos atmatās nolaistu sētu nedrīkst būt…

Sepa no abu tērgātāju runas saprata tikai daļu, taču tā bija būtiskā. Gana ieilgusī kopdzīve ar dažādās mēlēs runājošajiem Vidzemes un Kurzemes latviešiem, ar lībiešu un somu vārdus mullājošiein vidzemniekiem un zemgaliešiem bija pietiekama, lai viņš apjēgtu, ko svešinieks saka, lai neatgādinātu lopu, ko trenc un valda te ar uzbrēcienu, te ar zara vicu.

Tad nu viņu, Sepu, atraus no asinsradu dzimtas piederīgajiem? Ievedīs mežienes kaktā, Melnās nāves zirgu izdangātajā sētā, kur ir ložņājuši un droši vien ložņā vēl dzīvības galētāji rēgi -un mošķi. Viņu spiedīs mitināties zem viena jumta ar svešu asiņu sievieti, kurt ar viņu vienu pavardu, dzīt pļaujā vienu spaili. Ar sievu, kura nav dalījusi ar votu senčiem dvēseļu mielastu, nav tinusi zaļumu vijas ap vasaras un ziemas saules kokiem.

Varbūt bēgt? Nolūkot nakti debesu kalnā lielo Ziemeļu zvaigzni un slēpjoties līkumot cauri mežiem un staignājiem, apejot piļu ciematus, arāju sētas, zvejnieku un mednieku būdas? Nostaigāt mocību ceļu pa naidā piesūkušām tālienēm, bez otra atbalsta, bez dzimtenes garu aizgādības? Ko darīt?

Sepa nav spēkonis, nav zintnieks un burvību zinātājs … Sepa ir nomaļnieka labieša otrās sievas dēls…

— KustiesI — Grūdiens mugurā atgādināja: nebrīnies, tev jāiet! Jāiet tur, kur tev liek!

*

Vienmuļa, vienveidīga šķita Zemgales—Sēlijas robežas zeme tālās Ingermanlandes dēlam. Ordeņa gūsteknim ar nule pieņemto vārdu Sepa.

Mežu rājumiem, krūmienu čurmām, dubrāju ieplakām, mālzemes tīrumu ielāpiem un nopostītu, nodegušu sētu vietām salāsumotais līdzenums pletās uz visām četrām debesu pusēm, saplūzdams ar padebešiem. It kā iz- dēnēdams padebešos. Līdzīgi tam kā pavasaros izdēn ezeru ledus upju iztekās.

Kad Sepu pērngad atdzina šijpus Daugavas, tolaik apkaimes vienmuļums tik ļoti acīs nekrita. Šķiet, tāds tas arī nebija tiešamībā. Ceļā uz Bausku līdzenumi mijās ar koku saaudzēm, pauguri ar baltbērzu puduriem, tumšas alkšņu saaudzēs ar nodegu plāņiem. Bija akmeņu krāvumiem un čakārņu vaļņiem apjozti tīrumi (vecainēs saguluši tīrumi), bija ne vien ciematu krāsmatas, bet ari lauku sētu puduri. Un no dažiem cēlās pavarda dūmu smārds. Matīja dzīvību. Kamēr šai te pusē…

Par pamestību liecināja arī klajumos augošie koki.

Kropli, rēpuļaini, kailiem, augšup stīdzošiem stāvzariem it kā izslietām rokām. Cits puskaltis, cits bez galotnes — šķiet, zibens saspārdīts.

Līkumotā lauku ceļa sliede, pa kuru jātnieks veda Sepu uz dienvidrītiem, vietvietām bija apaugusi ar dadžiem, vībotnēm un citādām nezālēm. Redzams, vezumnieku rati te nebija ritējuši jau kuro vasaru. Arī ceļmalas taciņu minuši labi ja viena otra gadījuma gājēja pēda.

Pamestības mala…

Sārtvaidze Ziemeļzemes saule palika dzimtajā pusē. Teitan, dzīvības pļāvējas pārstaigātajā pamalē, pie debesīm grozās pār mēru sadrūmusi gaismotāja. Un Sepa nezina stipro vārdu, kas ieriestu tās vaigā glāstīgu smaidu…

Tēvainē, viņpus Užoru kraujas, iebrucēju varā rauts, Sepa mēmi skaitīja pateicības lūgsnu Zemes, Lauku un Negaisa dieviem, pat novgorodiešu krusta cēlājiem par to, ka no gūsta izsprukuši ogot tālajos mežos aizgājušie viņa dzimtas piederīgie un ka mirušo sārtos sadedzināto tēvu un mātes pelni jau sabērti piemiņas traukā, un tas pacelts staba galā ļaužu ceļa malā. Kur tiem pāri lido agrie gājputni un kur svētku reizēs stabulēdami nostaigā zvēru galvās slēpušies ķekatnieki. Bijis Sepa suņugalvu iebrukuma brīdī kopā ar dzimtas saimi, Ižoras labiešiem, tagad viņš nemētātos viens kā sētmalā nomests krāms.

Nemētātos viens?… Neganta, nekrietna iedoma. Varētu likties: nelaimes jūgu vilkt pienāktos visiem tēva saimes bērniem. Vai tā būtu taisnīgi?…

—     Vilki un lāči plosa citus zvērus, un par to viņus nosoda, — it kā ieklausījies Sepas domu klaidā, Cērms ierunājās pilnā balsī. — Bet vilki un lāči plēš citus tāpēc, ka viņi ir izsalkuši. Nokož, lai izdzīvotu. Tad kālab vilku nosoda, ja viņš grib dzīvot? A?.., — Un draudīgi atvēzēja pātagu.

Sepa pieguma. Sak, tūlīt, tūlīt viņu zvilnīs…

Taču jātnieka roka ar sitamo gulēja zirgam uz skausta, un nākamajam meža sētas apsaimniekotājam nācās krietnu ceļa posmu klausīties jātnieka puslat- viski, puslībiski bubinātajā pļāpāšanā.

—     Sepa būs vagarem Cērmam parādnieks uz mūžu. To labo, ko Cērms darījis, Sepa atskārtis tikai pēc laika… Puslīdz iestrādāta tīrumu zeme, ēkas vēl stipras. Mājas būvētas no sveķainiem, labi izžuvušiem priežu baļķiem. Pie mājām dārzs, aka grodos ar skaidru avota ūdeni. Aiz mājām labs ganību līcis, tuva malkas cirsma. Un — pati sēta atrodas sāņus no pasaules lielceļiem, no leišu siru ceļiem.

Pamesto meža sētu vagare Cērms uzgāja pats, pavēstīja par to bruņinieka kungam Brokam. Un kungs Broks Cērmam vienam pašam lika izraudzīties no gūsta ļaudīm māju apsaimniekotāju. Vagare Cērms izraudzījās Sepu. Tālab — Sepam jāprotas…

Jāprotas?…

Sepa nepajautāja. Un nevarēja jautāt. Viņš bija tikai kara gūsteknis. No dzimtās puses, no dienu un nakšu, rītu un vakaru miju kārtības atgrūstais, varmāku iegribām pakļautais. No tiem, kurus senāk turēja pinekļos. Dažuvi,et ar važām pieslēgtus pie kuģu airiem, pie dzirnavu ratu dīselēm. Pinekļos iežņaugtie mira sāls raktuvēs, akmeņu lauztuvēs, austuvju šķūņos, būvēs, graudu, vīnogāju un garšvielu audzētavās. Vergs drīkstēja darīt tikai to, ko pavēlēja, ierādīja uzraugs. Kaut šijpusē tādu vergu nebija un gūstekņus par vergiem nesauca.

— Sepam būs jākristās. Jāapslacinās ar debesu jaunavas Marijas svētīto ūdeni! — jātnieks pina aizsākto tālāk. — Jukums Cērms kļūs krieviņu katoliskās baznīcas priesteris. Atvesto pagānu dvēseļu pestītājs. Glābējs no mūžīgās degšanas elles ceplī, kur ragaini un astaini velni ar dzelzs dakšām dursta grēciniekus. Met no karstas speltes vēl karstākā katru, kurš ievaidas, kauc sāpēs. Cērms valdīs krieviņu katoļu draudzi. Cērmam jau ir Mītavas bīskapa dāvināts baznīcas kalpotāja krusts. Un priesteris Cērms dos to Sepam noskūpstīt.

Viņš apturēja zirgu, aizbāza roku aiz kamzoļa apkakles, un nu viņam uz krūtīm spīdīgā važiņā nokarājās zeltaini spīgojošs krustiņš. Līdzīgs tiem, kādus miedza pirkstos katoļu mūki, spiezdamies līdzi karakalpiem cauri Ingermanlandē sagūstīto pūļiem. Šķirot spēcīgākos, gados jaunākos vīriešus no vārgajiem, no vecajiem. Mūki melnajos krekla svārkos (dažs uzrotījis savu paltraku augšpus ceļiem, jo ātrā soļojumā stērbeles pinās kājās!) raudzījās votos ar dūkni iezajām, piemiegtām acīm, vienmēr turēdami sev pret krūtīm dzeltenīgo

vara krustiņu, tāpat kā varmāku kalpi turēja vairogu. «Slēpjas aiz sava burvestības rīka,» sačukstējās gūstekņi. Tolaik, arī vēlāk, jau garajā nebrīves gājienā, Sepa vairījās no rokas ar izstieptu svešinieka krustiņu. Kamēr pašreiz… Cērma spožais krustiņš viņā bijību neizraisīja.

—     Es tev došu krustu noskūpstīt tad, kad tu būsi šķīstīts ar svētīto ūdeni. — Redzams, Cērms Sepas klusēšanu bija sapratis pa savam. — Kad būsi nokrustīts.

Pārcēla pavadu zirgam pāri galvai, satvēra to aiz lo- kuma.

—    Iešu kājām. Drīz būs klāt. Mājas, kur tu saimniekosi, atrodas tur — tajā meža pudurī.

Bet — apdzīvotai sētai jābūt ar vārdu. Lai koka tiesas ņēmāji zina izdrāzt nodevu koku, kurā iegriež robiņus. Birku, kā nodevu spieķi sauc augstdzimušais fogts Broks. Man domāt, tavu sētu, to, kurā tu arsi, sēsi, gādāsi valdītājiem pagasta tiesu, satiksim par Sepu mājām. Un tu būsi klausībnieks Sepa no Sepu mājām. Skan glīši. Jādomā, arī kunga Broka ausij. Ko tu par to sacīsi?

—     Ko es?

—    Taisnība: ko tu, tumšā dļvēsele, jēdz sacīt! Ejam!

Meža koku saaudzē kādreizēji ceļa iesliede kļuva vēl

mazāk samanāma. Skuju un sauszaru nobiras, stīdzzāle, ķērpji dažviet pilnīgi nosedza riteņu un ragavu sliežu saplacināto zemi. Ceļa abās malās augošie koki bijā sazarojuši tik zemu, ka gājēji brīžiem piesardzībā pielieca galvas.

«Kā te atvairīs ļaunā uzmāku? Nāves aizrauto atriebīgās dvēseles, apkārt klimstošos vilkačus un citādus asiņu sūcējus?» Sepa spieda pie kakla gāmura trīs - vienkop samiegtus pirkstus. Zintnieka ierādīto votu senču piesaukšanas zīmi. Veicamā tīrumu vagošana, zārdu kraušana, ganību aploku lobīšana, uzturēs gādāšana pašam, cūku, kazu un putnu lopiem, nepārskatāmie ikdienas saimnieciskie rūpesti Sepam pašreiz šķita ma- * zāk svarīgi kā nenovēršamā sadursme ar neredzamajiem svešās zemes dzīvīguma uzturētājiem un dzīvo postīt alkstošajiem spēkiem. Kaut jel nepaklupis, neizdarījis kaut ko pavisam aplamu brīdī, kad nāksies atvairīt svešo baismoņu uzmāku! Zinājis, kur pašlaik

atrodas votu garu valdītājs Repa! Zinājis, kā pie viņa aizkļūt! Bet — lai arī Repas nav. Sepa turēs svētus votu-ižoru ieradumus. Lai tur vai nezin kas!

Jauns ceļa "pagrieziens, pēc tam vēl viens… Un tad pēkšņi nācēju priekšā pavērās no meža saaudzēs brīvs klajš. Līduma celmiem nodalīts, ežu grāvjiem sabirzots tīrums, kāršu ierobežoti aploki. Kupls ozols, lieli dārza krūmāji un lauku māju guma. Gandrīz līdz spāru galiem zemē ieslīgusi rija zaļi nosūnojušu četrslīpju jumtu, ar piebūvēm galos un sānos. Divas mazākas koka ēkas — maltuve un kūts. Aka un pirts namiņš. Un pirts namiņa priekšā pār baļļu pārlikusi sieviete — kailām rokām un kailu galvu. Un turpat cilvēkbērns, bet viņu ar purnu baksta pinkains suns.

*

«Ja ne burvene, tad sukube gan!» Sepa minēja, no- raudzīdamies sievietē, kas locījās pirtiņas priekšā. «Redz, nāk no meža sveši, bet viņa, domāt, guns jostu apjozusies vai iestājusies svētā apļa vidū. Ij galvu nepaceļ!»

«Burvene vai sukuba draugaļa.» Sepa miedza saujās īkšķus. Sevī pārlikdams, kurais no miesas un prāta vārdiem tagad skaitāms. Mēra, Melnās mātes varas mazināšanai katrā ziņā (kā nekā teitan sērgās izmirušo apvidus!). Bet ko vēl, ko vēl citu?

Kopš mazotnes, kad viņu, puiškānu, sev līdzi druvi- nieku un mednieku gaitās sākuši ņemt dzimtas vīri, Sepa ir radināts, saskrienoties ar svešiem, teikt pie sevis ļaunā pievārēšanas pantu. «Ne soli bez sarga garu pieminējuma, ne vārda svešiniekam, pirms tu savā prātā neesi noskaitījis ļaunā pievārējuma pateicienu!» Tā piesacīja Repa, kad viņi šurp brida tālo nebrīves ceļu. No dzimtās Votijas uz šejienes pamestajiem laukiem. «Labie gari sargās tos, kuri paši sargās!»

«Es lāča tēvs, tu susurēnsl Es bara vilks, tu zaķa dvēsele!» Sepa murmināja, acu no baļļas sievas neno- laizdams.

«Sito biezādaino sievišķi! Jātnieka zirgs viņai gandrīz pie sāniem, bet viņa šļakstinās kā šļakstījusies. Tomēr nēt Rauj sev klāt mazuli, valda suni.»

—    Saņem mājastēvu! Saimnieku Sepu. Nomutē roku! — Cērms gari noplikšķināja ar pātagu kā zirga izjādelēšanā.

—    Mutēšu, kad viņš sagādās maizi un pavalgu. — Sieva izslējās. Gara, kaulaina, ar pārpūļa un gadu vītuma savagotu seju. Bet stiegra. Ar vienu atkailinātu elkoni miegdama sev klāt baltmataino, pusapģērbto zē- neli, reizē apsaukdama riešanā iesvilušo pluška suni.

—    Roku tu bučosi man. Bruņinieka lielkunga vag-i- rem un dievvārdu sludinātājam šāspuses tumsoņiem. — Cērms cēli virzījās sievai tuvāk. Saujā samiegto pā_- tagu spraukdams plecu augstumā. Sak: bučo nu! Jo es esmu tas, kam dota vaja labināt un kulstīt.

—    Bučo tūlītl Un turpmāk bez skubinājuma ikreiz, kad būšu šajā sētā vai kad tu mani sastapsi ejus vai braukšus. — Redzams, Leišmales fogta patekulis bija sasparojies parādīt vīru, kam vara. Un vara viņam bija. Viņš piedzīs no zemniekiem desmito tiesu un citas kungu uzliktās nodevas un klausības. Un piedzinējs var likt klausībniekiem lēkāt pēc savas stabules. Arī pieprasot, lai zemie ļauži skūpstītu dūri un pletni.

—    Nu!

Bet sieva palika stāvam kā stāvējusi. Pastiepa lūpas tikai tad, kad vagares un baznīcas mācību teicēja (tā Cērms Sepam dižojās!) sažņaiigtie pirksti skāra viņas zodu.

«Pašlepna!» Sepam īkšķu samiegums atslāba. «Varbūt gan tādu viņu uztur burvestības spēki?» (Kā skarbās Ziemeļzemes Votijas dēls Sepa bija audzis nerimtīgu baismu jausmās. Sak, nupat, nupat tevi ķers posta roka! Kāda burvības izdarībās iedeguša tumsības gara roka. Arī debess jumā rit divējas saules — silti glāstīgā vasaras un ziemas ledus skautā.)

—    Tavu šmurgulēnu arī apslacīsim ar baznīcas ūdeni. — Cērms pieskārās ar noskūpstīto roku puišelim. — Un dosim baznīcā vārdu.

—    Viņu sauc Godiņš. — Sieva kā aizsargādama iekļāva plaukstās bērna galvu.

—    Viņu sauks tā, kā kristībās teiks. Tāpat tevi.

—    Saucos Zīle un būšu Zīle līdz kapam.

—    Zīles vārdu es tev atņemt netaisos, — Cērms no- grēma. — Bet kristīti tiks visi. Tiklab tejienieši, kā no tālienes atvestie. Vienalga, vai maize viņiem saucas karašas, donas vai krieviskās hlebes vārdā. Vai bāba valkā brunčus vai lindrakus, vai ursku. Dižkunga Broka valdījumos dzīvos tikai ar katoļu baznīcas ūdeni apska- linātie. Bet nu rādi sētas saimniekam Sepam, cik un kādi zemes labumi ir šās mājas graudu grodos, laidarā un dārziņa dobēs.

—    Ak labumi? — Zīle savilka lūpas. — Baismi daudz laba gan sagrābsi, tīrumu ar nūjas galu urbinādams! Kaut vai rāposi uz ceļiem pie katras pupas un katra kaņepes stiebra. Šās mājas labības arodos tik vien turas kā peļu mēsli. Bet laidara aizgaldās ālava kaza un cilpās nogūstīts mežeņu rukšķis.

—    Teiksi, žagaru dobēs, zem paegļu ceriem nav itin nekā noslēpta?

—    Vait' pats un šķībais okstonis, kurš bij ar pašu, gana neizokšķerējāt? Ar iesmiem nebakstījāt, pamežu nebrazdinājāt?

«Tūlīt viņai tiks! Tūlīt vagare viņu nozilinās!… Tā pretim runāt valdītāja vīram?»

Kopš Sepa sācis iepazīt radu un neradu dzimtu dzīvi, dzirdējis svešotnē staigājošo stāstus, sievišķis nav līdzinieks vīrieša cilvēkam. Nav sievu daļa sparoties pretim vīrieša teiktajam. Vīrieši ir stiprākie. Bet, kurš ir stiprāks, tam taisnība. Vēršu barā, suņu saimē valda stiprākie, un vilku rojā spēcīgāko zobu krikšķis liek ieraut asti ātrākajai vilku mātītei. Pat zvirbuļi un maitas putni klausa kauslīgākā tēviņa uzbrēcienam. Kur nu vēl cilvēki!

Vai mednieku saimē, zvejnieku barā, briežu ganu kopu sēdēšanās viri ļauj sievām līdzi spriest? Sieviešu daļa pagādāt, lai būtu padzēriens sala laikā, sieviešu pienākums pasniegt ciemiņiem tīrus roku un mutes no- slaukus, apmazgāt sabristās kājas, gādāt, lai būtu silti, lai būtu koši.

Tā ir nolikts, tāda bijusi dievu un sentēvu griba, jm tā jābūt. Citādi Ingermanlandes votu garu aizbildināmais Repa neaizstāvētu lielo ļaužu ieviesto kārtību, neatgādinātu to, rītos celdamies un vakaros guldamies. «Kņazs un kņazēni ir no dieva. Un, kas ir no dieva, tā vārdu dzirdot, tev būs pazemībā gumt.»

Bet teitan — Posta vecenes izmērdētā novada zemnieku sētā brīnumu kārtā izdzīvojis sievišķis cērtas vārdiem ar zemes stiprākā gribas uzturētāju!

Sepas tēvainē dažreiz pieminēja Užoras kņaza bendi, vīru, kas vienā atvēzienā nocirtis jebkuru nesavaldīgu galvu un ar nūjas belzienu nositis sievu, kas varējusi pacelt un aiznest zirga velkamu pļāvuma gubu.

Nu gan-Sepas trenkātājs Cērms sies šito sievišķi pie zirga astes! Un tad… Gūstniecības ceļā Sepa redzēja, kā tas notiek.

Bet Sepa alojās. Vagare gan novicināja pletni, taču, iespundējis Zīles puiku un viņas suni pirts namiņā (durvīm priekšā aizvēla mazgājamo baļļu), lika Zīlei, izrādīt māju zemes robežas, — kur tīruma klaji, _kur zālienas, kur rāceņu, pupu un kaņepāju vagas. Kāds laidara aploks, maltuves būcenis, rijas pažobeles, kāda aka un pirts dīķis.

«Dīķu un ezeru valdītājas prasa ziedojumus. Dzīvīgus ziedojumus,» Sepa atcerējās zēnībā piedzīvoto upurēšanu Klinšu līču ezera spokiem. Ledus jaunavām ar mēnesstaru matiem, kuras zvaigžņotās naktīs, miglas plīvus vēdinādamas, vilkušas dzelmē laiviniekus, zvejas tīklu licējus. Ezera raganām ziedoja baltpierainus teliņus, jaunu medījumu un posta laikos arī cilvēka bērnu. Kā tajā baismo viesuļvētru gadā, kad pēkšņi pazuda lūku sievas skaistulīte. Pazuda…

Nu šās mežmājas dīķa garu, viņš, Sepa, lūkos pielabināt ar meža putnu ziedojumu. Noķers zīdspalvainu putnu un vēl ar pukstošu sirdi…

Meža sētas arumienā lekni zēla vībotņu, gušņu, staipekņu un citādu nezāļu pļaukas. Pussakritušās, ar lūku un klūgu varžojumiem salāpītās sētas iekšpusē uzruši- nātajās sakņāju, cūkpupu, zirņu un kaņepju dobēs vīta meža rukšu izbradāti un aplauzti stādi. Aizklētē nīka ogulāju krūmiņi, saraiboti plankumainām, pusapdzeltē- jušām lapām.

Klētiņā, maltuves kambarītī oda pēc pelējuma, kūf ī, siena nojumē, pelavniekā zirnekļu tīklu biežņa — liekas, visas apkaimes tīmekļu vērpēji te izkāruši žūšanai savus audumus. Par to, ka mežvidus sēta tomēr apdzīvota, liecināja kazas dzirdināmā sile (kaza iesieta krūmājā), siena guba, veļas baļļas, podi ar viru, vāceles ar pākšaugiem, sēnalu maizes kancīši, kaza un rukšķis, kā arī cisu un skrandu čupas pie salmu stirpas, pie rijas krāsns. Un piedarbā spriguļi, dakšas, grābekļi, pelavu sieti un salmu kratulīši.

—     Cūsliene, — Cērms nošņācās. — Bet tagad šajā sētā ir vīrieša mugura. Un tu, Zīle, tikai pamēģini slinkumu lāpīt! Nākamgad desmito tiesu nesisi, kaut vai pašai ādu novilkšu pār acīm! Bet, ja bēgsi, — striķos, akmeni pie kājām un purva akacī iekšā!

8. nodaļa

—     Tu būs man pilsciem piķers! — Matheuss Broks pasludināja, līdzko fogtijas bruņukalps viņam pieveda pils cēlāju imidžā sameklēto votu dievreģi. Viņš to pateica cēli un svinīgi, gandrīz kā lēņu kungs savam feodālim. It kā piķiera vārds nosegtu votu zintnieka un dziednieka godu apkaunojošo suņu kalpa stāvokli. (Dzimtu saimes, vairāku simtu prātu valdonis un — kurtu, putnu suņu, kvankšķu aprūpētājs!) Šķiet, Matheuss Broks izdarījās nesaprātīgi. Arī gūstekņu čurmā re- ģis-zintnieks nav jūdzams vienās ilksīs ar citiem gūsta lopiem. Kaut arī pagānu reģis necienīgs kristiešu priestera mazā pirkstiņa, viņš pieskaitāms saudzējamajiem — karā uzvarēto pagānu labiešiem, pret kuriem uzvarētāji izturas savaldīgi.

Livonijas ordenis nebija līdzinieks Svētā kapa un tām līdzīgām krustnešu brālībām un Novgorodas krie- viņnieku družīnu pavēlniekiem un viņu pātarniekiem. Par zintnieku nedomāt nevarēja. Livoniešiem ar gūstekņiem mājup nākot, pats Ordeņa mestrs pavēlēja uzmanīt pagānu bara burvi, raudzīties, lai ar viņu neāvītos.

, Mestra acīs Repa bija visvairāk uzraudzītais. Bet Matheuss Broks liek Repam valdīt fogta suņu varzul

Vai Matheuss Broks to darītu, mēģinot mestram kaitēt? Varbūt, taču Livonijas ordeni komturu un fogtu ecēšanās ar augstāko bija diezgan parasta parādība. Livonijas ordeņa bogos vestlālieši kašķējās ar reinzemiešiem un abi kopā ar sakšiem, rūpēdamies, lai virsroku paturējušais apveltītu balstītājus ar taustāmiem un baudāmiem labumiem. Taču šoreiz fogta Broka izdarība ar votu-ižoru zintnieku bija tikai novada pilskunga iedoma, lai jauža- māk uzkundzētos gūstā atvestajiem, pa Leišmales ciematu sētām izkaisīto krieviņnieku radu saimju prātiem.

Spēcīgie vīrieši augām dienām svīda Bauskas pilskalnā (upju satekas vietā tejienes iedzimtajiem, pagāniem, sendienās esot bijis ozolbluķu cietoksnis!). Četru pagastu

robežās izkaisītajās sētās, zemturu aruinienēs, līdumu cel- mienās izkliedēti, mitinājās pils celtnieku tēvi un mātes, viņu bērni: puņķaini un gārgstošl sukubisko izdarību piekopēji. («Kvēpina saslaukas, audumu sloksnes, buras ap ūdeņiem, nezin ko svilina tīrumu ežās un ceļa malās, ēku pakšos bāž apskrubinātus kaulus!») Var nodomāt, ka tīrumu apstrādāšana, mājlopu audzēšana, bišu kopšana viņiem bijusi tikai tā starp citu.

Bez īpaša pamudinājuma gūstekņu bara burvis savējos pie prāta nevedīs. (Sātana kalps paliek sātana kalps!) Un pamudinājums var būt tāds, ka Matheuss Broks iedala votu reģi savu īpašo kalpotāju pulkā. (Piķieris nav nekāds mēslu mēzējs!) Tad lielais pagāns būs ar Broka landsknehtiem, kad viņi drasēs pa ciematiem, valdīs suņus un reizē pabiedēs laiskos. Leišmales lauku mājās izvietotie krieviņi maz atšķiras no saimniecībā turētiem lopiem, ko izlaiž ganībās. Bet lopu bars izklīdīs viens divi, ja ganam nepalīdzēs suņi… Protams, fogti- jas Bari un Neri nav ganu kranči, kuri medību laukos briežu un mežacūku pēdas neošņās. īstos medību suņus Brokam uzmana vīrs ar Saksijas bruņniecības piesmaku,

Bet ar visu to votu reģis būs Brokam pa ķērienam. Un dažā mielasta reizē reģis saņems no bruņinieka bļodas sutinātu, lai arī dižciltīgā apskrubinātu medījuma gabalu. Kā sendienās Saksijā, kad Svētā kapa ordeņa bruņinieks pameta Brokam apgrauztu meža vepra stilba kaulu. Tas bija notikums, ar ko viņš, sakšu plukatas zēnelis, tika landsknehtu ģimeņu aprunās. Viņu bieži pieminēja, viņš bija kjuvis par vienu no tiem, kuru ceļā sastopot pastalu Jakobi un amatnieku Hansi liecās pazemīgā kūkumā.

Šobrīd Livonijas ordeņa diženie, arī pats mestrs allaž sūkstās, ka sirojumi krievu kņazu valdījumos kļūst jo gadu jo skopāki. Arī pēdējais viņu «lielais gājiens» uz Novgorodu—Ižoru nedeva iecerēto. Trīs tūkstoši un četri simti gūstekņu — jā. Ir sagādāts cietokšņa pils uzcelšanai vajadzīgais daudzums roku un plecu. Atvesto darbs dos iztiku karadraudzēm, amata un sargu ļaudīm, uzturēs pašus vergotājus. Tātad Livonijas dzīvei pats nepieciešamākais būtu sagādāts.

Toties Svētā krēsla bruņniecības lielais mērķis ir un paliek tālu uguņu mirga tumsā. Krievzemes druvas, zelta torņu Novgorodas preču bagātības, krievu kņazistu dru- žīnu sargājumi vēl nav livoniešu pakļautībā (kā bija lēsts un cerēts!). Vēl ļaunāk. Krievu kņazi ir pieņēmušies spēkā, kļuvuši varenāki. Lai gan vēstis par notiku, miem citās zemēs Rīgā, Cēsīs, Koknesē un Mītavā pienāk kā ar kusla svētceļnieka lēnajiem soļiem, jaunumi livoniešiem nav iepriecinoši. Pēc tam kad Dienvidkrie- vijā nāves klājienā noguldīti tatāru hana Mamaja jātnieku tūkstoši un šķībacainie nodevu grābēji attriekti uz dienvidiem, katolisko karotāju cerību balsti ir saļo- dzījušies. Sašķobījusies arī cerība, ka katoliskie šķēpneši pakļaus sev visu slāvu pasauli. Ir dzirdēts, ka bagātie Novgorodas bajāri sprieduši par apvienošanos ar Maskavas lielkņazisti.

Tajā pašā laikā jaunavas Marijas valsts saņem mazāk un mazāk ieroču no vācu grāfistēm, un Romas svētā krēsla pavēlniekam kļūst arvien grūtāk sapulcināt drošu us sirojumiem pa pareizticīgo pagānu zemēm. Tādos apstākļos apsviedīgs saimnieks Livonijas valdījumos nedzīsies pēc putniem gaisā, bet rūpēsies, lai jau iegūtais būtu pienācīgi apsaimniekots. Un fogts Matheuss Broks grib būt apsviedīgs saimniekotājs. Arī paredzot, ka pēc Bauskas cietokšņa uzcelšanas Ordeņa kapitulam būs pietiekami daudz uzņēmīgu vestfāliešu, reinzemiešu un sakšu, kuri tīkos pēc pilscietokšņa komtura karoga un krūšu ķēdes. Tā var notikt, ka Matheuss Broks nav laimīgais starp iekarotājiem. Var izrādīties, ka Matheusam Brokam nāksies ceļot atpakaļ uz tēva dzimteni. Tālabad jāgādā, lai kuģī, ar ko viņš zēģelēs, iekrautu krietni daudz viņam vajadzīgo labumu.

Cērms gādā par Matheusa Broka labklājību. Bet votu burvis varētu labklājības augumu paātrināt.

— Liec to suns ar viņ saostīties. Sarast, — Matheuss Broks norīkoja savu pavadītāju — Bārbeles ciema zemju vagari. Rūzmati, kas turēja pavadās pavēlnieka dūkano un paša dīdīto bērīti. — Viņš būs mitināties Bārbeles ciema veceņu būdās. Pie būdām ir maltuve un klēts. Suņiem uz siena tur būs laba gulēšana. Bārbeles ciems netālu no manas pilenes, — kad vajadzēs, varēs pasvilpot votu ar visiem suņiem.

Leb wohI, Pieķer! — Leišmales fogts paņēma sava rikšotāja apaušu siksnu un ar plaukstu noglaudīja dūkanā plecu. Vācisko viņš sacīja, jau pagriezies ar muguru pTet votu. Un, protams, gūsteknis teikto nesaprata.

Bet — kāda tam nozīme?

Kaņepju auklām sagrožoti smilkstoši vēkšķi, tris meln- raibi plukšaušu suņuki, viņiem pa vidu reģis Repa un ganāmpulka dzinēja karteli šķērsu pār bērīša muguru pārlicis fogta vagare — tādi viņi parādījās Bārbeles ciemata gala sētā. Guļbūvju un slieteņu ēku sētā. Piepēm apaugušu, pussakritušu, kāršu sētas nožogotu mājeļu čurmas pagalmā. Pret kuru kā ņirdzīgas bezzobu mutes pavērstas apkvēpušo, nosūnojušo ēciņu ejas un skata lūku dobumi.

Likās, sētu tās iemītnieki pametuši nesen. Pametuši lielā steigā — acīmredzot viņiem nav bijis laika piegrūst vērtnes un lodziņu aizveres. Un pašreiz te viss tikpat kā izmiris. Bet tā tas tikai likās.

Pēkšņi ierējās Repas valdāmie šuneļi. Tie iekaucās un rāvās uz priekšu pie maltuves namiņa, kam bija saplui- nīts, it kā ar zobiem apgrauzts niedru jumtelis un paslieksnē gulēja nomests dzirnakmens. Namiņa aizmugurē tupsnēja — sievišķis. Viņa rāpoja uz ceļiem, rušināja zemi. Suņu reju pārsteigta, viņa uztrūkās kājās un, rokām mādama, sāka atkāpties. Sievietei mugurā bija zie- meļnieces krekla lindruks, ap galvu tumšs tinuma auts, bluķigi resnas, sietavām notītas kājas.

—    Mierā! — Vagare ķēra suņu valgu, reizē grūzdams Repu uz priekšu. — Atsaucies! Saki, kas tu tāds!

Taču zintnieks pats saprata, ka sieviete jānomierina.

—     Uvā pāivā! (Laba diena!) — Viņš pieskārās ar labās rokas pirkstiem sev pierei, mutei un krūtīm. — Es nāku ar mieru. Es Užoras Repa.

—    Užoras Repa? Zintnieks Repa? — sieviete pārjautāja aizsmakušā balsī.

—    Es nāku ar mieru. — Repa atkal lika pirkstus pie pieres, pie lūpām, pie krūtīm. — Es nāku, lai teitan apmestos.

—    Tei-tan?. *,

Sieva it kā pārtapa. Noslidināja ar plaukstām brunču krekla priekšu, sakļāva rokas pret klēpi un, sveicienā palocījusies, traucās uz priekšu. Un — apstājās. Kopā ar reģi bija suņi un svešs vīrs uz zirga. Un, lai gan Repa teica, ka ir atnācis uz apmešanos, sveštautim redzot, ar sievu sasveicināties, kā pienāktos, nedrīkstēja. Sveštautieša — nebrīves sarga klātienē nedrīkstēja. Ar visu to, ka Ižoras votl savā dzimtenē dzīvoja brīvās radu saimēs, neilgajās nebrīvnieku gaitās — karagūstekņu mocībās viņi jau bija mācīti. Verdzinātājiem pienākot, ciet klusu, raucies čokurā. Citādi!… Citādi gūsteknim lups āda. Šiem gārgsti klaigājošajiem bozes un cirtņa cilātājiem vajadzīgi tikai zirgos un vezumos kraujamie labumi, kas bagātina uzdzīvi, un runājošie jūga lopi, kas labumus sagādā. Un, lai arī cilvēku reizēm sagrābj nezin cik plosīgs izmisums, tāds, ka viņš sāk alkt Aizkapa mātes pieskāriena, griba izdzīvot un darboties ir viņa miesas un asiņu spēks.

—    Apmetīsies teitan? — sieva vēl pārjautāja, vienlaik šķieli raudzīdamās jātnieka izdarībās. Kā svešais met suņu sasaites cilpu ap sētmalas mietu, kā pavicina zirga apaušu pavadu, kā uzraušas bērītī un izdipina no sētvidus.

Nu viņa vairs ilgāk nedrūvējās.

—     Mūszemes saimīte iežēlojusies par mums, — viņa šļupstēja (mutē zobu tikpat kā neviena!). — Sausmoņas, kas mūs nogrāba, iemeta teitan četrus slābanus sievišķus. Vīrus atņēma. Sievietīši netika pat līdz šķiršanās ap- raudām. Mitināmies ar zariem un velēnām pārsegtās, pašu izdobtās alās. Ieiet izmirušo nesaviešu ēkās baidāmies. Kā jau nevīžas zintīs, burvību kvēpināšanās un šķīstīšanas izdarīšanās. Zinām šo to, cik bijām saklausījušās, tēvainītē dzīvodamas. Bet neba neprašiņu riebšana nosargās- neaizsargāto? Paiet laiciņš, vēl kāds,- un mums, mātēm, atkal jākrauj gunskurs dvašot stājušo sadedzināšanai. Uz nevarīgiem vecīšiem kaulainā acīga. Vecie noveļas tikpat kā no odzes kodiena papēdī. Bijis šejienes sieviņām zintnieka padoms… Bet mūsu viedais Repiņš…

—    Viedais Repiņš mīcīja mālus, vēla akmeņus, locījās vējā un lietū līdzi dzimtas vīriem un dēliem. Pats neapjēdzu, kālab dzelžu pauri izvilka mani no grāvja bedres un pielika pie suņu varzas. Vai tāds bijis dieva prāts vai ļauno iegriba. Un, cik ilgi nostilšos šajā vietā, to zina tikai viņi un raibā govs.

Bet neba par to ar pieri sienā triekties. Palīdzi, māt, tu man aizbāzt rīkles suņiem ar kaut ko zobos graužamu. Lai aprimst ālētiesl Un parādi ūdens āderes, graudu maltuves, arumienes, ganības. Kur miegu izgulēt cilvēka bērniem, kur lopiņiem. Pirmāk gan pasaki pie auss — no kādas dzimtas tu nākusi, kadu "kūmas iedeva vārdu?

—    Ona, Ona es, — viņa nošļupstēja. — Tūlīt es suņiem pagādāšu…

Viņa manīgi aiztipināja pie paegļu ceriem, kas auga aiz lijas ēkas. Tur pavīdēja tāds kā paugurs, kā velēnu krāva.

«Šķiet, sievu zemnīca?» Repa minēja.'

Un tā ari bija. Sieva pēc brīsniņa atgriezās ar nesienu priekšautā — vezdama pie rokas notuntuļojušos pusaudzi, kurai bija ar drāneli pārsieta seja.

—    Cilpās gūstītu putnu kauliņi. — Ona atsedza priekšauta stūri. — Krāju dzīvo spārnaiņu pielabināšanai. Domāju: nāks nobedīt savējo kaulus un sapīsies manās cilpās. Ņem, met saviem vilku brāļiem! Un palīdzi šim meitēnam. Margai vaiga galā iemeties bumbulis. Un briest briedumā. Sautēju, laitīju — nelīdz.

—    Nelīdz, saki? — Repa pameta suņakiem kauliņus, lika atnest skutulā avota ūdeni, noveda meiteni aizvēja saules pusē un noņēma apsēju. Tiešām meitenei mutē nelabums. Virsējās lūpas ādas metumā uzspīlēts sasārtis bumbulis.

—    Tā, tā!

Noskalojis un nosausinājis plaukstas, Repa taustīja sa- milzumu un murmināja pie sevis kaut ko sievietēm nesaprotamu.

—    Vai te sāp? Un te?… Kā tad — raganas vēmekļi. Jāpārdur un jāizspiež. Jāpārdur ar duramo, kas nokaitēts ar paegļu malku kurtā gunskurā. Liekas, nāksies izraut arī raganas vēmekļu iemaitātos zobus. Ar cilpu, kas vīta no godīgas sievas baltiem matiem.

—     Oniņa tādu dabūs, tūlīt dabūs. Aizviņā sētā. — Bez- zobe klanījās. — Tikai kā ar to paegļa malku… Blakus manas zemnīcas bedrei iepleties viens ar nokaltušu stumbeni rokas resnumā. Paeglītis trejādi aprunāts, un svētīti dzīparu gail tajā kaisīti. Nodarīta pilna atburšana. Ne tā kā dzīvojamajās un klēts ēkās.

—    Ak tejienes ļaužu ēkas vēl nav atburtas?

—     Kur nul — Ona noplāja ar rokām. — Vait' mēs zintnieki? Teitan katrā ēkā čurma visvisādu krāmu. Tāpat aizspārēs un sienu spraugās. Cik ļaunā kalpi nav kuro lietu cilājuši? Pierunādami postu katram, kas pieskaras.

—    Tātad pamestie kapli un sirpji arī nav atburti?

—     Kot' mēs! Reiz nav reģa, nav tēvaiņu, kam dzīves garu labestība! Kas ir krancītis pret lūsi?

—     Bet zemē pupu sēklu iekaisījāt? Un gremojamo kazas lopam gādājāt?

—     Cik spēju, tik gādāju. Ko tēvs bija sacījis, kā māte mācījusi. Diedzēju, sēju, stādīju. No kājām veldamās, galvu nepaceldama. Rušināju, velēnas plēsdama, nagus aplauzu. No sēklinieku ģeldīšanas mute jēla kļuva. Tā mēs, šejienes sievas, esam vilkušās. Taupīdamas dru- pačas vīriem un dēliem, kad briesmoņas — gūstā turētāji šito vai to atlaidīs uz naksniņu pie savējās. Uz naksniņu, otru. Lai mačkas nepaliek ālavās,

—     Lai mačkas nepaliek ālavās… — Repa klusināti atkārtoja. «Tā ir: sievas cieš ari no ālavības. Un savās ālavības mokās viņas var pieglauzties kādam nesavietim. Pieglausties. Kas nav varmākas uzkritiens.»

Kālab par to viņš nav lūkojis sasaukties ar garu balsīm?

*

«Kad siru pulki dangādami pārstaigājuši dzimtas zemi, arī panīkusi nomale dzīvam palikušajam šķiet skaista. Ik paugurītis, ik strautiņš, ik priedīte un krūma bērziņš viņam dārgs kā paša bērns, kā māmuļas glāsts. Un tad cilvēkā nobriest apņemšanās to visu saudzēt un aizstāvēt. Aizstāvēt un saglabāt uz mūžu …»

—     Cilvēks solās saglabāt uz mūžu, — Repa nomurmināja un izbrīnījās, ka ir tā sacījis.

Taču dzimtās puses (arī panīkušas malas!) skaistumu cildināja viedais sirmgalvis tālajā Užorā. Pirms daudzu, daudzu pavasara palu aizplūdumiem. Tolaik, kad viņu, puiškānu, Viedais izraudzīja sev pēctečos. Tolaik daudzo dzimtu lielais reģis un dziednieks ņēma viņu sev līdzi apgaitās pa laukiem. Pa mežu lokumiem, lielūdeņu piekrastēm, gar purvājiem un klintājiem. Mācīdams atšķirt dziedinātāju staipekni no nederīgā, parasto zāles lapu no tūskas slāpētājas. Un, balstīdamies viņam uz pleca, mudināja allaž vērīgi ielūkoties debesu pamalē. Skubināja vērst plašāk sirdi pretim visam dzīvajam. Un teica dziesmas.

«Ja voti atdzīti šeitan, tad viņiem jāuztur draudzība ar dzīvo, kas ar viņiem. Varbūt pat jādalās mīļumā uz tēvainē ieloloto? Varbūt… Lai reizē atvairītu šāspuses garu nepatiku. Gari votiem seko visur, uzglūn katram cilvēka solim… Un, pasargi dievs, ja atnācēji izdarītos vai izteiktos tā, kā gariem nepatīkl Tiesa, par izteikša- nos, par runu votiem jeb krieviņniekiem, kā tejieniešu gūsta tautu iesaukuši, bēda maza. Ikdienā, savā pulkā, voti runā tikai ižoriešu mēlē, kas nesaviešiem ir nesaprotama. Arī ne somu radu brāļiem lībiešiem un igauņiem. Sazinādamies voti tejienes garus nevarētu nokaitināt. (Ja dusmas neiededz sveša sacītā neizprašana!) Toties tejienes zeme, krūmienes, -brikšņi, grauzēji un kukainīši var kļūt ļauni, ja vots nepratīs ar tiem apieties.

Kopā ar veco Onu, ar dziedniecībā ņemto Margu zintnieks Repa bija apstaigājis ciemata sētas un aplokus. Bija ielūkojies piegumušajās, līdz jumtiem nātru un vībotņu biežņās slīgstošajās rijas mājās. Bija skatījies laidaros, klētīs, maltuvēs, kur dzirnavu akmeņu galdā mālēs nobiras sagulušas pelējumos. Bija izklaudzinājis sienas virtuves slieteņiem un pirtīm. Aplūkojamo sētu vārtos Repa licis pirkstus pie krūtīm un pierēm tuvienā mītošajām sievām, večiem un bērniem. (Tāpat kā Ona, vairums votu ģimeņu ierakušās zemnīcās.) Saucis palīgos labestīgos tejienes garus.

Apstaigas laikā Repa vairākas reizes pārveda uz citu stāvvietu viņam uzticētos suņukus, pamezdams tiem drupačas un kaulu skrukšķus. Un, suņu varzu valdīdams, atkal uzklīdušā vagares saukts, pabijis nomaļā mežvidus viensētā, kur zem viena jumta ar sukubisku sievišķi dzīvoja puisis no Ižoras labiešu radu dzimtas. Mežsētā ieliktais vilka tīrumā arklu, ko vagoja sētā dzīvojošā latviešu sieva. («Tā labi,» uzslavēja vagare. «Ja kungam Brokam būs labs prāts, šai sētai tiks vērsēns, ja ne ku- melēns.»)

«Mazam zirgam katrs mugurā kāpj,» Repa atcerējās Užoras pusē skandēto. «Kaut jel labietēns noturētos pretim pagānietes miesišķiem kairinājumiem!»

Un, slādams tālāk pa ciemu, kur viņam tagad bija dzīvesvieta, lielais gaišreģis domāja, ko darīt, kā rīkoties pašam un, galvenais, —»ko ieteikt šejienes ciematos un sētās izkliedētajām sievietēm ar un bez bērniem. Tādām kā Ona, kā viņas pusmeita. Tāpat večiem un ve- čām, kuriem ar laiku piebiedrosies akmens nocietinājumu darbos gaudeni kļuvušie vīrieši. Gaudenie vairāk klandīsies nekā ies cilvēka soli un maz vai pavisam maz ko spēs druvu un ganāmpulku auglības uzturēšanā, medībās un bišu koku uzraudzīšanā.

Tomēr nelaimē nokļuvušai tautai ir jāizdzīvo. Jānorūdās pašiem — jānorūda tie, kuri mātēm ir uz rokām, kas iekustas apaugļotajā mātes klēpī. Voti-krieviņi ir strādīga, darba grūtumos iedzimusi tauta.

Senču tikums jānosargā. Vienīgi tā voti-ižori sagaidīs savu balto dienu — atkal skatīs ziemeļu saules lēktu. Gan vesu kā savaldīga māte, bet žilbi spožu. (Tik spožas saules nav citur nekur!)

Tā būs! Tā notiks!

Bet pašlaik jāgādā, lai krieviņu mītnes piemērotu votu dzīvei. Lai druvu un aploku kopēji strādātu ar svešu ļaužu atstātajiem, tomēr šās puses ikdienai pielāgotiem rīkiem un ierīcēm. Lai kuslie un vājie neklimstu bez pajumta. Lai vērpējas vītu kodaļas pavedienu mājas pavarda siltumā. Lai ciematos saceltajās ēkās savieši koptu mājas un krēslās pavaļas stundās atcerētos senču teiksmu stāstus, reizē apmācīdami bērnus sirmu mūžu nodzīvojušo gudrībā.

Repam jātiek galā ar burvībām, kas sablīdušas ap mērī izmirušo ļaužu mitekļiem, ap lopu aplokiem un pagalmiem. Jānosargā viss, ko varētu skart ļaunuma redzamā un neredzamā roka. Jāvīkšas atburšanas izdarībām.

«

«Jāiesāk atburšanas darbības… Jāsāk …» Tikai — kā? Ja dažādie dzīvošanas un izdzīvošanas vērpieni sametušies ciešā mezglā? Ja vagas kaplis, maltuves liek- šķere, zirņu grābjamais ķocis nav rīks vispār, bet tāds, ko pa savam tvers vējagrābsle meitene, pa savam sieva ar dzīslās savilktām rokām. Un pa savam — atbūrējs. Vai tad votu radu saimes — mednieku, zvejnieku un līdumu līdējs draudzes dienu neiesāk un nenobeidz savādāk nekā krievi, lībieši un šejienes dubļu bridēji?

Voti luģes, ragavas un arklus iezīmē ar debesu zelta krusta — saulītes zīmi. Katra dzimta to veic savādākā robojumā un citā vietā. Ziemas saulgriežus aizvadot, voti zīmē krustiņus uz cilvēku mitekļu un lopu mītņu vēr- tnēm. Jauno dzimtu namos citādāk nekā tajos, kur mīt pavecie. Savādāk mājās, kur jauni puiši vai kur neizprecētas meitas. Un vēl citādāk tādās, kur nesen pa durvīm iznests nelaiķis. (Viņpasaules gariem jādara zināms, ka šā ciema dzīvie lūdz piepulcināt mirušo saimei to, kurš ir atstājis šo sauli!)

Ak, jāaplūko arī apkaimes koki. Vai nav kāda liel- ozola, kura paēnā ļaudis pulcētos upurēt, mielot dzimtas garus vai svinēt svēto ozola dienu.

Svētozolam jābūt dižākajam no dižajiem. Bet vārgākajiem ļaudīm pieejamā vietā.

Un par svēto ozolu nedrīkst zināt sveštautieši. Arī ne zemes varenie. Votu dievaines ir votu pašu svētums. Un zibeņi, pērkons un nāves gaiss lai grūst pār noslēpuma izpaudēju!

Gandrīz dienu Repa noklejoja ap birzīm un mežmalām. Murmināja aizlūgumus, pavērsa seju gan pret ausmu, gan rietu. Plūca zāļu lapas, ķērpjus, knieba koku pumpurus, paegļu pazarītes un nerima prātot, kā nodarīt veicamo. Kā saglabāt saviešiem to, kas ir saviešu, kas nedrīkst nākt saskarē ar svešo. Apstākļos, kad svešais gluži kā viesulis rauj, trenc, uzrauj gaisā tevi un tavējos. Sagriež grīstē smuidri noaugušos kokus, paceļ gaisā un aiznes tālu prom. Līdz ar zirgiem un pajūgiem, ja tādi gadās.

Jā, izdari nu neiespējamo!

Labi: viņš uzminēs, kuru no šejienes vecajiem ozoliem izvēlēties par svēto. Pēc izvēles — vēlākais septītajā dienā — jāsapulcina ļaudis ozola burvestības dienai. Tad veikt jebkurus darbus ir stingri noliegts. Jo šī diena jāsvin visiem. Ar svētku teicieniem, ar mieļu dziras baudīšanu no koka traukiem. No tikko taisītiem koka traukiem.

Kā tādu izdarību noslēpt no svešajiem, ja savējie starp viņiem kā balandas starp ķērpjiem?

Vienkāršāk ir ar zvejnieka, līduma līdēja darbarīkiem, lopu kopēju mantību. Voti, tāpat kā citas asinsbrālīgās ziemeļu tautas, lietām un rīkiem dod vārdus, kas atvasināti no mantas lietošanas. Kaplis — ko kapāt, dzirkles — no šķēru asmiņu trīšanas, ķocis — no koka, rokturis — no rokās turamā… Tie visi ir sabalsīgi ar votu-ižoru mēlei tuvajiem somu un Sāmsalas ļaužu lietu nosaukumiem, bet nav ar tiem sakritīgi.

Repa zintnieka, reģa un dziednieka prasmi bija ieguvis, novērojot dabā dzīvo un nedzīvo, kas ap ļaudīm, tāpat novērojot pašus cilvēkus, viņu ģērbšanos un ieradumus. Repam bija vienaldzīga ļaužu sadzīviskā dalīšanās. Viņam bija vienalga, kas zemnieku kārta, kas pileņu valdītāji ar savām karadraudzēm, kas amatnieki, kas tirgus draudzes. Par ļaužu dalīšanu kārtās viņš galvu nelauzīja. Vai jr taisnīgi, ja bitenieki, mednieki, druvu kopēji, gani, darba gaitās iedami, nomokās līdz pārgurumam, krīt no kājām, toties kalnu nocietinājumos mītošie dižie dzīvo svētku noskaņās? Nedz Repa, nedz visa zintnieka radu saime nav prātojuši, kālab tas tā, Repam ir svarīgi veikt tikai savus uzdevumus. Un raiti — kā tēvi sākuši, kā mātes ieradinājušas, kā nomiedzī un senču barošanas reizēs priekšā sacījuši neredzamie.

Viņi dabā visu atdzīvina. Arī audzelību druvās. «Gari aizsargās čaklos pret ļaundariem. Un neļaus greizi rīkoties ļaudīm sadzīvē. Kā esot noticis ziemeļlaukos, kas prom no Ižoras. Turienieši nonāvējot vairāk par noteikto skaitu dzimušos sieviešu kārtas mazbērnus. Tāpēc ka sieviete ir vājais radījums, kurš patērē ēdamo, bet neprot izgatavot ieročus, negādā medījumus un neaizstāv cilti pret iebrucējiem,» Repam teica viedais sirmgalvis.

Tā jā! Viedajam zintniekam allaž jāuztur votu priekšteču iedibinājuņii.

9. nodaļa

Jaunieliktais Upenāju saimnieks ierīkoja sev guļasvietu norobežotā rijas pusē zem aizkara, netālu no pavarda krāsns. Pirms ņēma rokās kapli, lāpstu, sirpi, spriguli, jebkuru rīku vai trauku, viņš paklanījās, krustiski samiedza pirkstus, kaut ko pie sevis nomurminādams. Ēda tikai no sava trauka, dzeramo smēla ar paša azotē glabātu garkāta kausiņu. Bija nerunīgs ar Zīli un Go- diņu. Vajadzību, neapmierinātību, prasību izteica ar rokas pavēzienu, galvas pašķiebšanu vai nogrozīšanu. Trenca prom mājas sargu Lāci, un tas viņu izvadīja un sagaidīja bozdamies, pat rūkdams.

Jau vairākas reizes Zīle sarosījās uz prombēgšanu. Pa krūmiņiem, mežu, garām kājinieku un jātnieku ceļa iesliedējumam. Rosījās uz Lietuvu, pāri Mēmelei… Rosījās, bet tālāk par prātošanu netika.

Kurp bēgt, kur noslēpties? Viņa, Zīle, taču nav viena galva un viena bēda. Ar viņu ir mazulis, sešas ziemas izdzīvojis kukainītis. Puišelis, kas vēl jāuzmana, jāvīsta ij silti, ij sausi. Un vēl Zīlei ir suns Lācis.

Un vēl kas: Zīle paradusi iet ceju ar lejup vērstu skatienu. Raugoties, kur liek kāju, uz kā balsta pēdu. Zīles bērnības puse bija slīkšņa zemiene. Purviena ar kuslām priedītēm.

«Skaties ar abām acīm, kad tu ej. Uzmani dumbrājus, slīkšņu ciņus un kritušus zarus, kas dur kā ar īlenu. Neuzkāp čūskiņām, kas saulē gozās,» viņu brīdināja māte un sievas, kurām jau gadu gājuma izbalinātas galvas. Zīle iemanījās tā arī staigāt ar zemup vērstu skatienu, pacejot galvu tikai brīžos, kad jāpārbauda ceļa virziens vai jāmeklē patvērums negaisā. Bet cilvēkam, kas grib būt pasaules gājējs, jau pa gabalu jāredz strupceļa sākums, jāpamana aizdomīga krūmienes sakustēšanās vai ātras ēnas pavīdēšana pāri taciņai. Sieva, kuras gādībā ir bērns, nevar vadīties no patikas vai nepatikas. No nepatikas, ka viņai jāsadzīvo ar uzpūtušos vīrieti. Saimnieku, kas ar viņu nerunā, neliekas ne zinis par to, ko viņa dara, lai kuplāks tiktu tīruma, dārziņa un laidara devums. Taču pagasta vācēji (tagad mežvidus mājas kaklakungiem bija labi zināmasļ) nolikto nodevu tiesu grābs, neskatoties ne uz ko. Vii^i ņems visu, kas pagadīsies, zinādami, ka no desmitās tiesas maksājuma ļaudis parasti daļu noslēpj. Arī nerunīgā krieviņa atvedējs melsa, ka mežvidus māja turpmāk būšot viņa tiešā zināšanā. Viņa zināšanā! Zīlei nav jāstāsta, ko nozīmē tāda zināšana.

— Iesim sēņot. — Zīle ielika audžudēlam rociņā lūku groziņu. — Palasīsim ziemai aizdaru. Kad bļodā būs cepts rācenis un ieraudzētas sēnes, bada sieva ar kūju sētā neklaudzinās.

Ar Godiņu Zīle izturējās gluži kā ar pieaugušu. Runājās ar viņu kā ar prātā nobriedušu jaunieti. Stāstīja, kālab jādara tā un ne citādi. Skubināja vērīgāk ielūkoties apvārsnī un šijpus tā. Teikto dažreiz pušķodama ar ūjinoši nodziedātu dziesmiņu:

Vāverīte malti gāja, Sesku sūta druviņā; Samalusi vāverīte Panāk sesku celiņā. A-ā-a-āl

Bērnībā, mātei dzirnavas ritinot, dziedāta dziesmiņu. Un pie reizes arī kādu pašas sacerētu. (Kad cilvēks paliek viens kā klajumā vēja locīts bērziņš, viņš sevi valda, dziesmiņā remdinādamies.)

—     Uzvelc vilnas zeķītes. — Zīle sūtīja zēnu rijas nojumē. — Ar kailām kājām nevar klimst. Mežā ciņi pilni ar čūskiņiem, kam kodīgas sulas pierietuši zobiņi.

Mēles galā bija dziesmiņa par čūskiņu lodainīti, bet — kāpēc dziedāt? Taču tepat aiz pagalma žoga velēnu kapli cilāja Upenāju saimnieks. Vīrs, kuram Zīle ar Godiņu bija tikpat daudz kā izdedzis kūdrājs. Viņš kapāja velēnas. Trieca no visa spēka zemē skaldāmo rīku. Tik vareni, ka likās, — kapli atvēzījot, viņa nobrūnušie stilbi atraujas no zemes, viņš it kā palecas un, cirtienam nodunot, atkrīt irdnē.

—    Sepa.., spēkavīrs, — Zīle nomurmināja pie sevis.

Tāds Godiņam līdzētu izdzīvot un pieņemties prātā, ja ar Zīli kas notiktu. Viņš zina arī nedaudz tejieniešu vārdu. Zīle atceras, ka Sepa atbildēja jātniekam, kurš viņu atdzina uz Upenājiem. Kaut būtu reiz cilvēcīgi ierunājies!

Un krieviņš ierunājās.

Godiņš maltuves nojumītē raudzīja žūšanai izbērtās lauku pupas. Ceļgalos notupies, zēns lasīja no gaišajām pupām ārā plankumainās un melnās. Viņš dziedoši skandēja Zīles iemācīto:

—    Viens, divi, trīs, viens tāds īss. Viens, divi, trīs, viens tāds īss.

—    Ven, div, tres… — No tīruma pārnācis, nerunā- tājs nolika nojumītes galā zaru dakšas. Notupās Godiņam blakām un ņēmās skaitīt mazajam līdzi: — Vens, dev, tres … Iks, kaks, nelja … Sacīt voti poiss, Mūs poiss. — Pēkšņi saķēra zēnu aiz pleca un kļāva sev klāt.

—    Mem-mu! — Godiņš iespiedzās. — Mem-mīt!

Un rāvās prom. Pupas vien pašķīda.

—    Poiss! — Krieviņš traucās zēnu aizturēt. Bet, pamanījis Zīli kazas kūtiņas durvīs, atslīga. Tad lēni piecēlās, aizgāja līdz zaru dakšai, pacēla to un aiztāpoja uz tīrumu atpakaļ.

—          Viņš Jaunu nemeklēja… Viņš gribēja tevi apmī- lot, — salikusi lasīdama izkaisītās pākstis, Zīle mierināja šņukstētāju. — Viņš redzēja, cik cītīgi tu strādā, un tāpēc gribēja tevi pieglaust.

—    Pieglaust? … Kā Lāci, ar kāju?

—    Vait' viņš tevi grūda? Viņam tikai straujš ķēriens. Stipra vīra ķēriens. Viņš jau ar labu.

—    Labu — no kā memmīte taisījās mukt? .

—    Tas tāpat… Ātrumā. Man kļuva bail, ka te, mūsmājās, iebruks siru tēvaiņi. Varmāki un dedzinātāji. Tādu dieva pasaulītē netrūkst. Es tev par viņiem jau stāstīju. Vaidu dziesmiņu dziedāju. Atceries?

Zīlei nez kāpēc pēkšņi bija uzradusics vēlme, lai pui- kiņš ar Sepu draudzējas. Lai Godiņam būtu ar viņu tikpat viegli kā ar Zīli. Memmīti, aprūpētāju, rotaļu pārinieku un sarunu biedru. Varbūt tālab, ka mazulītim ar Zīli vien par maz. Taču Zīlei vienmēr tik milzum daudz darāmā. Gan sētā, gan sējumu ielāpiņos, kur aug gušņas un pērkones. Gan arī mal cienā. Arī nesiena spaiņus ridē- jot, zēna un pašas novalku drēbes šūstot un lāpot. Pašiem, kazai, sušķim, kvankšķim Lācim pastrēbienu vīk- šājot. (Ari ietrunējušos ēku vērtņu lūku atstutēs bo- mīšus apmainot. Par jumtu lāpīšanu ij nerunājot!)

Vasaras nogalē, ogodama lielajā mežā, Zīle nevilšus noklausījās divu viņpuses ciema sieviešu sarunu — sūkstīšanos, cik grūti sadzīvot ar vaņu šurp atdzītajiem krie- viņiem. Cik viņi sevī ir noslēgti, cik nedraudzīgi pret tejieniešiem.

«Krieviņnieks var sviedrēties ar tevi vienā riežā dienām un nedēļām, neatbildējis tev pat stulbo «izgrauž». Krieviņiem ticība neļaujot nesaviešus turēt sazināšanās vērtē. Un bozes junkuri gādājot, lai krieviņu burvinieks rīda saviešus pret mūsējiem. Lai vāciešu varā kritušie ecējas savā starpā.»

«Lai ecējas savā starpā …»

«Sepa turas mēms, vairīdamies no burvības priestera dusmām?» Zīle prātoja. «Daba krieviņiem šerpa.»

—    Tēvainis tev neko ļaunu nebūtu darījis. Varbūt viņš būtu tev pastāstījis, kurā koka dobumā ieperinājies zvēriņš vai putniņš ar raibu cekulu.

—     Raibi cekulots putniņš? — Zēna miklās acis iespul- gojās. — Kurš vilināja čūskiņu prom no ligzdiņas liepiņas krūmā? Čirkstinādams, ar spārniņiem plivinādams. Toreiz, kad memmīte ar pīlādža zaru …

—    Patrieca čūskiņu ar pīlādzi. Bet cekulainu putniņu ir daudz. Ari mūspusē neredzēti,

—    Neredzēti?

—    Varbūt ne tik daudz pēc izskata, kā pēc balss. Aiz- daugavā viņi dzied zemu, pie Susējas smalki, saldi lirina tie, kuri lido Mēmeles upes krastā.

—    Mēmeles, kurai mēs taisījāmies pāri brist?

—    Taisījāmies. — Zīle beidza raust izkaisītās pupas. — Taisījāmies, — viņa atkārtoja zemā balsī. Pavērās uz krūmāju aizdārzā, kur vēl darbojās Sepa, un vedināja mazo nākt palīgā smelt ūdeni pirts baļļai.

—    Atkal pērsimies? — Mazais šņaukājās. (Pirtī bieži ir dūmu rūgtums. Vari skalot acis aukstā vai siltā ūdenī, tās sūrkstēs kā saskrāpētas!)

—    Tu baidies, ka sūrums kodīs actiņās? — Zīle pa- bužināja Godiņa matus. — Vīrietim tā neklājas. Vīrieši droši kāpj uz pirts lāvas. Vai ik vakaru, kad darbā iz- svīduši. Bet ar varu nevienu uz lāvas nevelk. Tevim piedurvē būs ķipītis ar siltu ūdeni. Noskalosies turpatās.

—    Es, memmīt, nespārdīšos, ja krieviņa tēvainis mani atkal..

Godiņš bija paklausīgs zēniņš. Mātei vēlamo darīja labprāt, kolīdz apjauda, kas un kā. Nule memmīte vēlējās, lai Godiņš būtu draudzīgs ar mājās ienākušo drūmi nerunīgo tēvaini. Ja nu memmīte grib, viņš var būt draudzīgs … Paberzēja pierīti Zīlei pie rokas.

—    Tā būs labi. Tā būs pavisam, pavisam labi.

Izjautāta Zīle nevarētu atbildēt, kāpēc viņu sagrābusi

vēlme būt Sepas ieskatītai.

Varbīit tam cēlonis ir vienatnībā aizvadītās ziedu reibuma piesātinātās vasaras naktis ar krūšu un klēpja nemieru, ko nespēja noremdināt nedz rūpes par pamestībā nonākušo cilvēkbērnu, nedz bailes no agrāk pārdzīvotajām mocībām.

Līdz šim, kamēr Upenājos ievestais vīrietis turējās nedraudzīgi, Zīles sievietīgais nemiers nepamodās. Ari naktī, savas guļas cisās grozoties, viņu nesatrauca rijas nožogotajā pusē guļošais. («Uz divām kājām staigājošs smērdelis!»)

Pašreiz stinguma ledus skaldījās. Drupa un šķīda kā vižņi palu straumē. Nemeklēti dzimusi alka piesaistīt sev līdzās dzīvojošā vīrieša ievērību. Līdz šim viņai bija vienaldzīga savrupība ēšanā, nošķirtība mājas gaitās, darbā uz lauka, kuti, malcienā. Bet te uzreiz neredzams mulsinātā js, iekārdinātājs skubina aptecēt nedraudzīgo vīrieti. Un — vēl pirtī. Mājas svētnīcā, veselības un labklājības devējā cilvēkiem. Kopš neatminamiem laikiem pirts vienmēr bijusi un paliek labestības garu uzturēšanās vieta. Ij vecvecmātēm, ij vecvectēviem īstā brīdī izkurināta pirts bijusi visa labā pielabināšana. Tā mazgāšanās vecā mēnesī izkurinātā pirtī atsauc cilvēku jaunībā.

Nupat debesjumā mēness jau veras ar ragiem leiup. It kā atgādinādams, ka labā likteņa devēji — gari labprāt ciemosies laužu mītnēs. Tikai ja pirts kūrējs metis k-urtuvē savlaicīgi sagādātu lapkoku malku un piepildīs ballu ar skaidra tecējuma ūdeni — tik daudz, ka pietiek cilvēku-gaitnieku saimei un viņu neredzamajiem viesiem arī. (Neredzamie sarodas pēc tam, kad cilvēku saime beigusi sautēšanos un aizvērusi aiz sevis pirts namiņa durvis.) Kad visi pirts apmeklētāji slepus no citiem (arī tuviniekiem) izteikuši neredzamajiem pēcniekiem savas vēlmes.

Līdz šim Zīle un Sepa kūra pirti, kad kuram sagribējās. Lielākoties sētas līdziemītnieki pērās un skalojās pēc tam, kad pats kūrējs bija nomazgājies, apšļakstījis pirts priekšiņu, kurtuvi, lāvu uņ ūdens smeļamos. Un. nodarījis arī vēl citas burvestības. Tādas, kas atņem spēku ļaunajiem vēlējumiem. Bez kuriem neiztika nedz votu-ižoru puses vīrietis, nedz Zīle, berzdama ar zālāju vīkšķi sārtus Godiņa plecus un muguriņu. Šoreiz gan tā nebūs. Šoreiz Zīle mazgāsies, Sepam labu piedomādama, vienlaik izlūgdamās palīdzību no neredzamajiem pirts apmeklētājiem, kad tie kāps uz lāvas pēc cilvēku aiziešanas. Jāatstāj tikai uz lāvas galda svaiga sējuma slotiņa.

*

Pirti Zīle kurināja ilgi. Meta kurtuves rīklē gan bērza, gan oša (osis aklais koks!) malkas šķilas. Lai liesma nenoplok, lai augstu kāpj pirts dūmojums. Lai dūmus redz druvinieks, kas rosās aiz. sētas aploka. (Lai zina: krāsnš akmeņi turēsies īsti karsti ilgu laiku. Pērties varēs ari vēlāk, kad ārā jau būs gandrīz tumsa.) Viņa centās, lai Sepam ar viņas darījumu būtu tīkami, labi.

«Kaut tikai, pirti vlkšot, nodaritu visu tā, kā sendienis nosacīts!»

Lai, karsējot ūdeni ar kubulā mestiem nokaitētiem akmeņiem, raušot kurtuvē izdeguļus, pasacītu burves- tīgo: «Sūrums ārā, siltums iekšā!» — vai: «Kašķis mežā, vilks pirtī!» (Katrā ziņā, beidzot kurināt pirtskrāsni, jānorunā skaidri un skaļi: «Kašķis mežā, vilks pirtī!») Pirtī cilvēku nedrīkst saukt viņa īstajā vārdā — jāsauc par vilku vai vilcēnu, tad Jaunums nepiemetīsies. Un, ūdeni pirmo reizi uz sakarsētiem akmeņiem uzšjācot, jānovēl labestība neredzamajiem («Šis kausiņš gariņiem!»).

Tad, līdzko pirts izkurināta, gruži saslaucīti, lāva noberzta, bērza slotas noliktas pa ķērienam, no kurtuves jāizrauš bērza oglītes un jāsaliek vienuviet — kubuliņos ielietā ūdens šķīstīšanai. Un jāpatur prātā: ja mazgādamies Godiņš nošķaudīsies vai, vēl Jaunāk, iesvilpsies, nelabais būs klāt kā saukts. Bet nelabo no ūdens var izdzīt, tikai iebirdinot kubulā un ķipītī bērza ogles smalksmi.

Jāpiedomā, lai pirtī vēlāk ienākušais katrā ziņā apsveicinās ar Pirts māti. («Labvakar, Pirts māte, — vai gaidīji mani? Vai būs silts ūdens, mīksta slotiņa un labs gariņš?») Sepa var arī nezināt šejieniešu paradumu. Un, kauču Zīle ar zēnu, mazgātavi atstādama, būs tupējusi uz ceļiem pie lāvas ķeblīša, mutējusi lāvu, pirts slotas un, vērtnes aizverot, nobučos durvju stenderi, tomēr Sepa jāuzmana, lai viņam neuzbrūk ļaunums. Kaut vai slāpes dzesējot, kad būs nopēries sarkans kā novārīts vēzis. Nedod dievs, ja pirms padzeršanās neesi norijis ēdamā drupačiņu! Krūšu kaite, miesas nieze, dvašas trūkums taču ir nieks salīdzinājumā ar lielo nelaimi — atmiņas zaudēšanu, kas uznākot tūlīt, ja pirti gājfjs iekampj malku, iepriekš kumosu nenorijis.

Godiņu apmazgājusi, Zīle katrreiz lika zēnam norīt ēdamā mazumiņu — kaut vai vienu zirni. Tagad Godiņš pats uzmanās. Taču Sepa nav Godiņš, Sepa var arī izdarīties tā, kā nevajag. Un tālab Zīlei jāielavās pirts priekšiņā un jānoliek pie padzēriena smeļamā kaut kas no ēdamā. Vai vēl labāk — jāiebirdina dzeramajā garoziņas birzums. Kā nekā Sepa var neievērot smeļamajam blakus nolikto. Tāpat kā viņš ēdiena reizēs nepieskaras Zīles noliktajai bļodai. (Varbūt sargādamies no latviešu burvestībām …)

Pirtspriekšiņā Zīle kustējās kā pele, alu atstādama. Ausīdamās, ko sutas pusē dara Sepa, un — reizē valdīdama drebuļus. (Šurp viņa atskrēja vienā kreklā. Bez pleca sedzenes, bez lielā lakata, ko steigā un tumsā nebija varējusi atrast.)

Zīle taustījās, virzījās klāt ūdens kubuliņam, pie kura jānoliek no plaukstoša bērza pazarītēm sieta slotiņa mīļajai Mārai.

Pirmīt, Godiņu vākdama, viņa tomēr nebija līdz galam izdarījusi visu, kas bija vajadzīgs pirts ciemiņu pie- labināšanai. Atstāja gan peramos pirts ciemiņiem, kuri nāks pēc cilvēkiem, bet — aizmirsa to īpašo, mīļajai Mārai sakāmo: «Peries nu, mīļā Māriņa, ar saviem bērniņiem! Peries ar zelta slotiņu sudrabiņa lapiņām!»

Šķita, ka sutas pusē Sepa ar sautēšanos jau bija galā. Slotu vairs nešvīkstināja, neelsa, nešļakstījās. Varēja nodomāt, ka viņa tur vairs nav. Varbūt izlīdis caur griestu dūmu lūku, vai?

«Sepam būs uzkritis nelabums…» Zīle samīkstījās. «Varbūt viņš nogrūda gariņiem atstāto, sadusmoja Pirts māti? …»

Un viņa metās pie vērtnēm — atgrūda tās.

Tumsa! Sutīgi karsta tumsa, na kuras pēkšņi norasoja ij piere, ij krūtis.

—    Vai dieviņi — Viņa izstiepa uz priekšu rokas. It kā tiekdamās sagrābt nepārredzamo tumsu, pārplēst to.

—    Kes? — meklētais atsaucās no pirts lūciņas puses, kur Zīle baļķu starpā bija iespraudusi dzelzs skalturi (atstāja uz lūciņas palodas arī skalu un šķiltavas).

—    Māriņ, Pirtsmāt!… — Zīle atmurmināja. Neapjēgdama, vai viņai no gārdzošā pretsauciena jābīstas vai ne.

—    Šina .. . Tu! …

Šķiet, tumšā suta ap Zīli sagriezās virpulī. Pēkšņi viņa atradās spēcīgu roku skavās. Miklu, muskuļainu, pēc sārma dvakojošu roku skavās. Rokas kļāva viņu klāt vīrišķām krūtīm, viduklim, ceļiem. Un viņas mutei_ piesūcās cita mute — liela un reibīga kā medus norūgums.

*

—    Te nel — Zīle raisījās vaļā no Sepas skāvieniem. — Te Godiņš! — Viņa traucās ārā no gubeņa, kur abi bija ievilkusi uz zaru sliecēm uzkrauto siena gabanu. — Vēlāk aiz mājām. Krūmienē… •— viņa nočukstēja skāvējarn pie auss.

Jā, viņa gaidīja Sepas glāstu. Padevīgi kļāvās vīram klāt, kad viņš, šķelmi acis mirkšķinādams, sniedza Zīlei savas spalvotās, kā no lāča ādas izspraukušās ķetnas. (Pēc viņējā, pirts tveicē aizvadītā reibuma mirkļa viņa dažu labu brīdi bija ar Sepu tuvi mīļa.) Bet tajā pašā reizē Zīli māca kauns no — puišeļa. No Godiņa pārsteigti ziņkārajiem skatieniem, kad viņš pamanīja mem- mīti mutējamies ar Sepu, apskaujot abām rokām viņa galvu.

«Vai tad, kad tu apņem Sepam kaklu, tu labāk sadzirdi, ko viņš saka?» — «Labāk gan,» viņa atmurkšķēja. Un manījās noslāpēt zēna izjautāšanu ar kaut ko pavisam citu. Sacīt, ka Sepa būs memmītei vīrs un Godiņam tētis, — Zīlei mēle neklausīja. Aiz neziņas, kā īstenībā būs. Un aiz bailēm pārsteigties, pasacīt ne tā, kā pienāktos, kā vajadzētu, kā vēlētos nesaredzamie cilvēku gaitu pavadītāji, garu saimes piederīgie. (Bez kuru ziņas un atvēlēs cilvēkam nav brīv savā liktenī it neko grozīt, īpaši — sākt. ko jaunu vai atteikties no ierastā.) Tonakt, kopā ar Sepu pirti atstādama, viņa gan pamanījās nomurmināt: «Māra mīļā, nesodi manu vārgu miesu!» Bet ar to nepietika, lai Zīle patiesi būtu Sepas sieva. Kā augš- galiešu ēnu mātes sapratīsies ar krieviņu rēgiem, ar ziemeļu ledus zemes valdnieku gariem? Lai neredzamos pielabinātu, lai gari būtu ar tevi vienisprāt, jāpaveic milzum daudz dažādu izdarību. Jāziedo dažādi labumi gariem tīkamā veidā ..,

Zīle nezina, kā godāt krieviņu garus, ar ko gūt viņu labestību. Sepa Zīlei neko par viņiem nav bildis. Pat nav pieminējis.

Iespējams, ka Sepa nav vēl paguvis ar saviem aizgādņiem sazināties. Droši vien krieviņu gari šaudās apkārt, vēl neapjēguši, kā uzmanīt visus gūstā kritušos, pa svešatni izkaisītos ziemeļpuses ļautiņus. Taču ziemeļnieku šaipusē ir daudzāk nekā spietos bišu. Gan atmatu zemēs, gan Melnās nāves izpļaustītajos ciemos, gan leišmales ceļos un paugurā, kur Mēmele-ar Mūsu satek.

Jā, Sepa Zīlei vēl nav neko bildis par krieviņu gariem. Un nav arī viņai jautājis par mežvidus māju rēgiem. Vai viņi nedusmosies par Zīles saradošanos ar

svešzemnieku? Līdz šim Zīle mājas dieviņiem ir bijusi paklausīga meita. (Vai citādi no cilvēkiem tukšās mājās būtu ziemas izdzīvojusi vilku roju ielenkumā un pavasara un rudens palos, un pērkona negaisos?)

Tālab Zīlei jāmānās. Jāmelo Godiņam, kas jau tiktā! paaudzies, ka sāk saprast, ka ar memmīti nav vairs tā, kā bija līdz šim …

10. noda|a

Zeme nebija kurla, mežs akls, un mēmi nebija putni gaisā. Arī piesardzīgi tāpuļodami, cilvēki dimdināja zemi, arī slēpdamies mežā, viņi viesa tajā nemieru. Lidojošie putni balsīs izkliedza lejup redzēto un saklausīto, un vēji aiznesa putnu vēstis. Un cilvēku mītnēs kļuva zināms, ka votu vīrs saietas ar latuvieti. Mutējas, mīlinās. Varēja arī nodomāt, ka viņš jau rosās gaidāmajai sievas zagšanai. (Votu-ižoru puses jaunajiem jau no neatminamiem laikiem ir tikai viens sievas iegūšanas veids — ieskatītās meitas zagšana. Norunātā vai noskatītā vietā pēkšņi uzklūpot iekārotajai un aiznesot viņu klēpī vai uz zirga muguras līdz jaunā vīra pa vardam.)

Vēsts par vota saiešanos ar qittautieti kļuva zināma arī zintniekam Repam. Un viņš kūra uguni pie ziedokļa ozola. Meta šaudīgajā liesmā paegļa sīkzariņus, vilkābeles sprūdzeņus, dadžu galviņas, un ezermalas stiebrus. Vēroja dūmu grīstis, miedza acis, lūpas, kā citurienē maldīdamies. Kad liesmas noplaka, reģis sarausa čupiņā gunskura pelnus, sajozās, uzkāra plecā gaitnieka tarbu un, klaudzinādams savu svētnieka spieķi ar zvēru galvu rotājumiem izgriezumā, suņu baru valdīdams, sāka pārstaigāt sētas, kurās bija nometināti ingri. Gāja, galvu atsedzis, matiem vējā plivinoties. Draudīgi bargs. Līdzīgs teiksmu stāstos pieminētajam Ziemeļmātes valstības soģim.

Repa iegriezās mājās, kurās mita vīri ar sniega baltām galvām un bārdām. Nosēdās vecajiem blakus, runāja klusināti, — lai citi nesadzird. Bet citi arī nemēģināja noklausīties. Nedz mājās saimniekojošajām sievām, nedz sīkaudžiem tam nebija laika. Drīz rudens šļakstoņu sāks kapāt sala veča cirvītis, un līdz tam ļaudīm jāpasteidz nodarīt. deviņreiz deviņi darbi. Vēlreiz jāpārstaigā sakņu dārzi (vai nav zemē palicis kāds rācenis vai kālis), jāpārkrata zirnāji, jāpārsijā pelavu birzumi, jāaplasa vāverēnu neaiznestās ozolzīles, jāizliek / slazdu_ cilpas meža zvēru un putnu klejojumu vietās.

Jāgādā, ar ko ziemu remdināt kurcošos vēderus. Kamēr atkal uzsmaidīs pavasara saulīte, sasildīs zemi un no tās nāks augšā skostu galviņas, skābenes, nātres un cits gremojamais. Taču vienkočos sabērto graudu mazums ia- taupa nākamgada sējai un sēnalu cepiena piedevām (kad pārnāks Leišmales kalnā pie akmeņu velēšanas un grāvju rakšanas sadzītie). Votu un ižoru vīriešu mājinieku cepiena doniņa ar kaņepju sviesta picku ir vai vienīgā dzīvības uzturētāja.

Reģis Repa apstaigāja sirmgalvjus Vecsaules novadā un pēc divām dienām atgriezās Bārbeles ciemā, kur uzmeklēja vientuļo Onu.

— Ņem nūju, ar ko atkauties no zvēriem, un kāto uz viņpuses meža sētu, kur dzīvo tejieniete ar savu puišeli un vācu ielikto Suskas dēlu — Sepu, — Repa izrīkoja. — Parādi Sepam šo te kociņu ar ierobiem un pasaki, ka dzimtas zintnieks aicina pie sevis. Tūlitās! Lai nāk ar to, kas mugurā un kājās. Ja vilcināsies, dabūs kaisīt sev uz galvas karstus pelnus.

*

—    Suskas dēla mežvidos vaiis nav. Esot ieradušies jātnieki, aizrāvuši viņu prom, — Ona pavēstīja. Vārdus aizelpiem dalīdama. (Redzams, steigusies. Varbūt ceļā maldījusies arī.) — Aizrāvuši tik pēkšņi, ka Suskas dēls nav varējis paķert līdzi pat lieku pāri kājautu. Varbūt aiztrauca pie mūru celšanas. Vāci steidzina būvē- šanos, kamēr vēl nav uznācis bargais sals.

—    Tās meža sētas sievišķis, tā šejieniete, ir gauži vēlīgas dabas, — Ona nokrekšķināja. — Aicināja piesēst, piesolīja cienastu.

—    Ak piesolīja cienastu? Ak vēlīgas dabas sievišķis? — Repa pacēla savu svētnieka bozi. — Tā tu sacīji? Nav tiesa! Čūskas daba viņai ir. Septiņkārt čūskas daba!

—    Eju pie vīriem moku kalnā. — Reģis ļāva spieķim

krist. — Tu pagādā maniem kvankšķiem graužamo. Repa nevar kavēties. Repam jāsteidzas. Lai zemes un pazemes garu dusmas neizlīst pār votu galvām.

Sirmgalvji, ar kuriem Repa apspriedās, bija ar reģi vienisprātis, ka cilvēku pašu un ēnu valsts mītnieku nosacītā pārkāpējs jāsoda vienādi bargi ij tad, kad viņš dzīvo būdiņā, kur kārta viņa šūpuļa līksts, ij tad, kad viņš atrodas zemes malā, kur dzērves maldās.

Repa apstaigās moku pagalmus, kur sadzīti cietokšņa sienu krāvēji, atradīs Suskas dēlu un sacīs: «Asinsgrēku izpērk ar asinīm.»

*

Vēl lāgā neticis līdz Mēmeles piekrastes klajumam, votu reģis atskārta, ka tik sparīgi iesāktu pārgājienu viņam līdz Bauskai neizturēt. Tāds būtu pa spēkam tikai tad, ja Repa būtu bijis ziemeļnieku pasakās cildinātais gudrākais no septiņiem brāļiem, kas pamanījās nozagt velnam septiņu jūdžu zābakus un, tos apāvis, viens divi nokļuva viņam vajadzīgajā vietā. Krieviņu gūsta zeme nebija dzimtā Ižora, un neba Repas varā pagrābt teik- smotos ātrgājēja apavus. Jāsoļo prātīgi, apejot dūksnās ieplakas, ruzgās mālaines, kur kāja iestieg līdz pusstil- bam.

Lēnais pārgājiens attālina zintnieka tikšanos ar votu dzīves kārtības pārkāpēju. Taču vācu suņugalvas varēja Suskas dēlu aizraut silā pie koku gāšanas, varēja aizdzīt šķūtīs, aizvest nezin kur. Bet katra Sepas sodīšanā ievil cināta diena bija tas pats, kas lūša cirsta rēta vota-ižo- rieša skaustā. Ļaudis matīs, ka tēvaines garu gribas pa sludinātājā var arī neklausīties. (Reģis ir garu gribas paudējs!) Kā viņš neliekoties zinis par īgņas kaimiņa teikto. Un bērni, jaunā paaudze, augs patvarnieki un nevīžas. Ergotāji par Ziemeļzemes teiksmās apdziedāta jiem Votijas un Ižorijas dēliem, kuri svešzemes iebrucēju gūstā pat ugunī ir cepināti, nav ij mata tiesu atkāpušies no senču iedibinājumiem.

«Spīvi ļaudis, pašiecirtīga tauta.» Tā ižoru-votu dzimtas bija iesaukuši novgorodiešu tuvākie un tālākie kaimiņi. Tie, kuri kāroja pēc svešinieku nesuma tāpat kā žagatas pēc spīdīgiem nieciņiem. Voti nekāroja nedz pēc aizjūras tirgus viesu vai tālpuses ciemiņu vīru piedāvātajiem asmeņiem un krustiem, nedz pēc viņu sprādzēm, gredzeniem un smalka kaluma spīdekļiem sievām un jaunavām. Zeltītos saspraudņus un tālo dienvidjūru krastu pērlītes votu-ižoru sievieši meta mantu vācelēs un pašu godībās un vislielākajos svētkos greznojās tikai savējo darinātajos tērpos, kāra kaklā savu amatnieku kaldinātos zvārgulīšus, dižojās «urskos» — dzīparu rakstiem izraibotajos apliekamajos svārkos un «sapanos» — galvas un plecu seģenēs ar dzīparotu pārpieri-jostiņu. Un, ja kads nomira, vesela novada ļaudis neatstāja pavarda 'edobi, mirušo pieminēdami, negāja darbā tikmēr, kamēr mūžībā aizsauktā miesas nebija pārvērtušās pelnos.

Citurienieši, tālumnieki ir gana īgņājušies par votu turēšanos nošķirtībā. Pat ērgojušies. Sak, noņēmušies pavadīt mūžu pustumsā, aizsējuši acis pret ārpasaules gaišumu. Nesajēdz, ka tumsā nomaldās.

Aplamie! Votijas un Ižoras ļaudis nav maldījušies un nemaldīsies! Voti-ižori tiKai cieši turas pie tēvainē iedibinātā. Viņi vērojuši putnus gaisā, savvaļā dzīvojošos četrkājainos, bites koka dobumā, skudriņas tecējumā. (Pirms laisties uz siltām zemēm, putni rudenī, pulkā iedami, nošķir vārguļus un neatjautīgos. Neņem tos līdzi lidojumā. Lai izcieš ziemas sprēgoņu, lai norūdās.) Ne- norūdīsies — vaino sevi. Jaužot vienmērīgi siltu pavasari, lācis krimstīs mizu visam apšu stumbram; ja turēsies salnas, tad tikai galotnēm. Pirms lietiem skudriņas dzen smilti kaudzītē, pirms aukstas ziemas iestāšanās tās lien pūžņa dziļumā. Labā vai nelabā tuvošanos jauž katra dzīvā radībiņa. Un tālab cilvēku dzimtai jāturas līdzi dzīvajai pasaulei. Jāiegaumē izmaiņas, kas nāk gadu plūdumā līdz ar saules norietu un tās jaunu kāpšanu debesu kalnā. Ik paaudzei jāiegulda klēpis atziņu akmeņu uz ceļa, kas ved pāri neziņas slīkšņām.

Voti iemanījušies mūžu uzņemt un aizvadīt sabalsā ar to, kas ap viņiem, kas dvašo līdzi viņiem. Votiem tā bija labi.

*

Bauskas būvvieta jau vairs nebija tāda kā tobrīd, kad bargais bruņinieks atsauca Repu no bedres racējiem un norīkoja viņu valdīt pār suņu varzu.

Divu upju satekas pieejās šijpus pils gravas bija saceltas nojumes, mājeles, būdas un slitas, pie kurām sēja pajūgu un jātnieku zirgus. Un viņpus grāvja — kaupres augšā — sastatņu režģu ietvarā slējās ruzgi pelēku akmeņu un sarkanu ķieģeju krāvumi. Torņu un aizsprostu sienu mūri. Gān vēl tikai zemnieku rijas augstumā, tomēr draudīgi vareni, kā jau cietoksnis, pret kuru velsies, bet atsitīsies uzbrucēju viļņi. Dzimtajā pusē, apstaigājis Novgorodas bajāru pilenes, gūsta pārgājienā pavērojis Livonijas apcietinājumus, Repa noprata, ka līdz galam ar votu vīru sviedriem un asinīm sacietinātā torņu pils būs neieņemama. Ij tiem, kuri ar atvāztiem šķēpiem draudzēs nāks no citurienes, ij apkārtējo novadu arājiem, dravniekiem, zvejniekiem un plostniekiem, kuri apgādās pilī mītošos ar ēdamo, dzeramo un citādiem labumiem.

Strādājošo gan būvvietā, gan piekalnē, gan pie abu upju krastiem pašlaik bija krietni vairāk nekā tobrīd, kad Repa lāpstoja bedrē mālus. Varbūt vāci bija atvā- kuši šurp mocekļus vēl no citām pusēm. Šķita, ka svešās mēles tagadīt skanēja daudz balsīgāk nekā agrāk.

Repa apstājās uz izdangātā braucamā ceļa, mierināja līdzatvestos suņukus un raudzījās, kurp doties.

—  Ej, čurmi! — Pēkšņi uzradās kurāžīgs bārdainis, ģērbies gan kā vaļinieks, gan kā karakalps. Kumpainu klaušinieku mudināmo nūju rokā. — Ko tu āvies? No kurienes tev koiras saitēs?

Pienācējs teica koiru — tas būtu suns votu mēlē. Šķiet, ka bozinieks ilgāku laiku dzīvojis starp ingru vai lībiešu ļaudīm, ieklausījies viņu valodā. Tādam varētu jautāt, kur meklēt Suksas dēlu.

—   Atkāpu pēc meža māju vīra Sepas. Viņš manas ģints asiņu. Un man viņam jāpavēsta tēvu griba.

—  Jāpavēsta tēvu griba? Nepūt tu man acīs miglu. Es tev jautāju: no kurienes tev sasaitēti suņi?

—  Esmu piķieris. Bruņukunga piķieris. Viņš man, ļaudīs ejot, lika turēt koiras saitēs. Dūksi, Rēksi, Pimmu. Tāpat tos, kas palika sētā.

—  Tu būtu bruņinieka piķieris? Un viņš tev lika dra- cināt suņus te, būves pagalmā? Nu — rādi ceļu pie sava bruņinieka kunga!

—   Ceļu?… Es ceļa nezinu.

—   Nezini? Kas ir tavs pavēlnieks? Kā viņu godā?

—   Kā godā?

—    Kas viņam vārdā? Nu — senna, sona? — bozinieks atkal izmeta krieviņu mēlē.

—   Nudien nezinu. Teica, esot fogts.

—    Fogts? — Tincinātājs pieguma un tūlīt atslējās. Draudīgi liels, it kā būtu vienā mirklī izstiepies par veselu galvas tiesu. — Tul … Ute tāds!

—    Es… dziednieks. Krieviņu dziednieks un reģis. — Repa steidza klusināt riešanā iekaisušos suņukus. Nu gan bargais vīrs sapratīs.

Bet bārdainis nesaprata. Dziednieks un reģis?… Un kas no tā? Bozinieks nebija sirojis ar ordeniešiem pa Novgorodas zemēm, nebija lencis sagūstītos. Nebija arī kopā ar gūstekņiem, kad viņi pārcēlās no Daugavas labā krasta uz kreiso. Bozinieks nebija piedalījies krieviņu izmetināšanā pa ciematu sētām, nebija atlasījis vīriešus Bauskas būvvietas iežogošanai. Viņš nebija dzirdējis Ordeņa pavēlnieku rīkojumu — saudzēt reģi. Bārdainis zināja tikai vienu: pēc tam kad viņa uzraudzībā atstātie šķūtnieki savu būs padarījuši, viņam jāapstaigā būves lauks, jāskubina darbā gausie un jāpārmāca slaisti. Un kas gan cits, ja ne slaists, ir šis kvankšķu dancinātājs? Dēvējas par piķieri, bet rāda lielas acis, kad viņam jautā: «Kur ir tavs kungs?»

—   Nāc līdzi! — Bozinieks atvēzējās. Vēl mirklis — un runga nokristu Repam uz pakauša.

—   Ia, ial… — Repa atsaucās votu mēlē. Rāva aiz saitēm kaucējus suņus. — Kā kungs pavēl!

Par kungu nosauktais pavērsa bozes galu uz Mūsas krasta pusi. Uz laukumiņu — tādu kā palielu pagalmu pirms kāršu slieteņiem, nojumēm, teltenēm un divām guļbaļķu mājelēm ar neparasti stāviem divslīpju jumtiem. Klajumiņā gluži kā kādā tirgus vietā mujās un gal- goja gan kareiviski, gan plukatīgi ģērbti tēvaiņi. Ij drūzmēdamies, ij dalīdamies pie laukumiņa malā izslietiem baļķa stabiem un tāda kā gaisā pacelta plostela. Kaut ko tamlīdzīgu Repa vēl nebija redzējis. Nedz Votijā, nedz gūstekņu pārgājienā cauri Livonijas zemei.

Repam un viņa dzinējam nācās brītiņu nogaidīt. Palaist garām baļķu nesējus, ar ķieģeļiem piekrautus divričus un divus jātnieku zirgu izvadātājus, kuri aplūkoja suņu vadītāju ar ziņkāri izsmējīgu skatienu un brīsniņu noskatījās, kā viņš nāk arvien tuvāk cilvēku pū- lītim pie stabiem.

«Sukubil Tumsas garu aptekuļi!» Repa nogrēma pie sevis. «Tumsas garu aptekuļi!»

Ka «aptekuļi» vaikstās par laukumiņā gaidāmo un arī ieskaita Repu notikuma dalībniekos, tas votu zintniekam un reģim nevarēja nākt prātā. Kauču lielais reģis domās allaž bija kopā ar neredzamajiem — ar tiem, kuri zinot visu, kas bijis un būs, reģis un dziednieks nezināja, ka cietokšņa cēlāju trencēji, vācu ordeniešu pavēlnieki sasparojušies paātrināt apcietinājuma būvniecību ar gausāko, neizdarīgāko gūsta vīru pārmācīšanu.

Repa nezināja, ka pirms tam pils būvētāji bija pārdzīvojuši ļoti satraucošus notikumus.

— Uz tiem tu esi gaidījis daudzus gadus un tiem liecinājis caur saviem praviešiem. Bet tie neatgrieza savas ausis. Tāpēc tu esi tos nodevis pazudināšanas rokās, — Mitavas kanoniķis Gross toreiz sauca cauri sniega vērpetēm. No Mēmeles krasta kraujas, pie sastatņu nobru- kuma vietas, kur lejā melni mutuļoja straumes ūdens.

Kanoniķim Grosam bija kara zirgu valdītāja balss — to sadzirdēja ne tikai lejā pie klinšu bluķiem mujošies livoniešu karakalpi, bet arī vergu darbos izdzītie pagāniskie cietokšņa mūru cēlāji. Pagānu dēļ arī lielo spre- diķotāju Mitavas Grosu bruņukalpu apsardzībā ar pašu komtura sūtītu zirgu atgādāja no Mitavas šurp, pie paugura gravas. Lai ar kanoniķa grandigo balsi, Mēmeles krasta nograves slacināšanu ar svētito ūdeni patriektu burvju varu — neredzamos uzglūņas. Pēc vairākkārtīgiem sastatņu gruvumiem un kāpņu koku — tas ir, robotu baļķu stumbēnu — slīdējumieui, kad sakropļojās un upes dzelmē noslīka daudzi nostrādināto Ingerrcnn- iandes gūstekņu, spīvos krieviņniekus (Livonijas ordeņa vīriem grūti izrunāt «voti», «ižorieši») vairs ne ar kādiem mudinājumiem nevarēja pierunāt stiept mūrētājiem akmeņus gar apledojušā krasta nogāzi. Brēkdami: «Noburts!», «Nolādēts!» — voti saļima uz vietas, bet nogruvuma vietai, kur bija gājis bojā arī no meža mājām atdzītais Sepa, pat netuvojās. Lai arī mudinātājos bruņneši bija ielikuši uzraugus no vāciešiem pārdevušamies sēļiem un zemgaļiem — kaušļus ar maitas vilku iedabu. (Jo nav lielāku briesmoņu — slepkavnieku kā savas tautas nodevēji!)

Cietokšņa cēlāji, protams, varēja skaldīt krieviņniekus ar kara vālēm, varēja ripināt dumpīgās galvas. (Vai nu mūžos ma7 tā darīts divkājaino darba lopu savaldīšanā?) Varēja atdzīt būvvielas piebrauktuvē apkārtējo* pagastos nometināto iecirtīgo gūstekņu sievas ar bēr-^ niera, miegt viņus spīdzināmajos žņaugos. Varēja izdarīties ar gūstekņu tuviniekiem tā, kā bija izdarījušies sirojumos pa prūšu un krievu novadiem.

Taču, to atkārtodami, livonieši zaudētu krietnu tiesu darbaspēka, kad nupat būvētais vēl neder aizsardzībai pret divu dienu gājiena attālumā no šejienes klīstošajiem leišu šķēpnešiem. Vēl sirojumam uz austrumu zemēm pēc gūstekņiem livoniešu rokas pašlaik ir par īsām. Par. ja Zemgales aizrobežā nebūtu leišu, jaunu karagājienu nepieļautu Livonijas un Prūsijas tirgus ļaudis. Kanoni- ķis Gross to skaidri zināja. Tie, kuri izrīkoja kuģus uz Novgorodas valdījumiem un tālākajām Ingermanlandes ostām pēc labības, vaskiem un zvērādām. Pagājušo gadu livoniešu karadarbības dēļ vācu tirdzinieki bija daudz zaudējuši un vairāk zaudēt negribēja. Kā nekā tirgus Smojenskas un Lielās Novgorodas pilsētās rietumzemju viesiem bija ienesīgs. Iepriekšējā reizē, celdamies karam pret Ižoru un Nevu, livonieši vienojās ar Hanzas tirgoņiem, ka krustneši gan iztukšos vai nodedzinās turienes ciematus, bet pilsētas apies. («Tās sargā dievs un svētais erceņģelis Mihails!») Norunāja: pabaidīs pilsētniekus un — atkāpsies, nelikdami ciest preču, kārtai. Taču no prečiniekiem atkarīgs ir gan karotāju bruņu- krekla izturīgums, gan zobena tērauda lokanums, gan arī dzīru galda biķera saldais reibīgums. Pēdējais ordeniešu iebrukums Ingermanlandes zemēs bija satricinājis Novgorodas pilsētu tirgus draudzes. Kļuva zināms, ka krievu tirgotāju brālībās virsroku gūstot tādi, kas iestājas par pakļautību Maskavai. Pleskavas bajāri jau esot par savu kņazu izsaukuši Maskavas kņaza vietvaldi; moskoviteri var ņemt ļaunā vācu tirgotājiem, un Krievijas labības straumes sāks noplūst uz dienvidu zemju ostām.

Tā bija: Livonijas ordenis nedrīkstēja atkārtot jaunu gājienu pēc divkājainajiem darba lopiem. Bija jāiztiek ar to, kas jau savākts Mēmeles krastos. Tālab jārīko atburšanas nodarbības, jo tās līdzēs pievarēt divkājaino spītēšanos.

Lai baznīcas kanoniķis murmina cilvēka jausmu mežģījošos pātarojumus, lai plātās un ērmojas. Lai baida

Jaunos (vienalga, vai Jaunie elles sukubi vai pagāniskie rēģaiņi, vai acīm nesaskatāmie!), par kuru klātbūtni Ingermanlandes tumsoņas bija tik pārliecināti. Un ne viņi vien. Sai ziņā ar gūstekņiem vienisprāt bija vairums darba lopu uzraudzītāju, pat katolismā kristīto amatnieku. Tāpēc ka ticība Jauno esamībai, sātana spēkam katoliski kristītajiem sakrīt ar krieviņniekiem. (It kā Kristus baznīca iztiktu bez īstenības un maldu sajaukuma! Vai tad kristīgo dievs nav savējiem sacījis: nešķīstais, kas ir uz zemes, — tātad nešķīsts lops un nešķīsts tārps — padara nešķīstus cilvēkus, ja viņi ar tiem satiekas?)

«Es piesaucu to kungu ar savu balsil Es lūdzu to kungu ar savu balsi!» kanoniķis auroja. Pacēla baznīcas krusta zirnekli pāri galvai, novicināja to pret krasta krauju, pret sagrāvoto kaupri, pret ūdeņu tecējumu, pret gūstīto galvām. «Izej, Jaunais, izej! Es tev pavēlu tā kunga vārdā! Degošas ogles lai tiek pār tevi kaisītas! Līdz ar uguni tevi dzijā bedrē grūdis, tā ka tu vairs nekad necelsies!»

«Kuriet gunskurus, gādājiet kvēlojošas ogles! Izkaisiet tās uz krastmalas plieniem, uz mūrējumiem! Visur, kur rok, skalda, kur mūrē! Lai pāters svētī gunskurus! Un to kūrējus!» mestra vietnieks izrīkoja savus kalpus. Un nelabojamo miesīgai sodīšanai lika ierakt Vairoga laukā — būdu un slieteņu piečurmotajā laukumā — stabu divu vīru augumā, pie kura piesaistīs bendējamos.

— Stāvi te! — Bozinieka rungas gals piesitās Repas krūtīm. — Stāvi un gaidi!

Draudējumu viņš gandrīz izkliedza, lai sadzirdētu sanākušie un katrā ziņā karakalpi pie paceltā plostiņa, uz kura bija uzmests rikšu kūlis. Bozinieks atkāpās, piegāja klāt kādam smailbārdim spīdīgā pussvārkā un platmalē ar raibu spalvu sānā. Paklanījās, kaut ko jautāja, vēlreiz paklanījās un tad platā soli devās uz malējo gujkoku māju.

«Jel nenovērsiet no manis savu acu!…» Repa mēmi caur samiegtām lūpām ņēmās saukt neredzamos votu dzimtas aizgādniekus. Nu jau viņš atskārta, ka atrodas soda vietā. Baismu aka.

Suņuki smilkstēja. Tie raudzījās Repā lūdzošām acīm, spiedās viņam pie kājām. Redzams: izbijušies un — izsalkuši. Pēkšņi viņi spalgi ierējās, metās sāņup.

—    Skat, krieviņu zintnieks! Ižoru diženais reģis un dziednieks! — Repas plecu samiedza raupja plauksta. — Sen neredzēts!

Ūsainis garā uzpletnī. Jau krietni padzīvojis tēvainis ar melnu, stūrainu miciti galvā. Glūni karstu skatienu, it kā no pieres apakšā gruzdošām oglītēm. Votu-ižoru gūsta nācienā Repa bija viņu matojis savā tuvumā. Kad gūstekņus atdzina šijpus Daugavas, ūsainis nozuda. Bet nu viņš bija atkal.

—    Anna kāsi/ (Dod roku!) (Izrādās, ūsainis prot vo- tisko!)

—    Ja ciemiņam labs prāts… (Ar svešiniekiem, votu pātagotājiem, Repa dzimtajā valodā nerunās!)

—    Es neesmu no Iznīcības ceļu bridējiem. Jukums Cērms aicināts krieviņiem mācīt pasaules radītāja, grēkos kritušo atpestītāja kunga Jēzus atzīšanu. Katoliskās baznīcas svaidītais Cērms rāda krieviņiem dvēseles glābšanas ceļu. Nāc man līdzi! Paiesimies līdz jumpravas Marijas svētnieka pagalmam!

—    Man pavēlēts neizkustēties.

—    Kas pavēlēja?

—    Vīrs, kurš mani šurp atdzina.

—    Vai bruņu vīrs?

—    Kāds lielās bozes turētājs.

—    No tālienes?

—    Šepat. Bozinieks pienāca klāt.

—    Nāc līdzi, kad tevi aicina. Katoliskās krieviņnieku draudzes svētnieks aicina.

«Krieviņnieku katoliskās draudzes svētnieks?…» Repa nošmaukstināja pret suņiem ar lūpām. Lai šie rimstas. Ja vācu karakalpa līdzinieks Repam liek… (Ka uzstājīgais pielīdzināms vācu zobenu cilātājiem, reģis par to nešaubījās. Vai tad viņš baismu dienās nebija starp iebrucējiem Ižoras zemē? Vai neapsargāja gūstā sagrābtos bēdu ceļā?)

Cērms piedūra ar kreisās rokas pirkstiem sev pie pieres, pie krūtīm, pie labā un kreisā pleca, līdzīgi kā to darīja votu pilenēs ienākušie novgorodiešu baznīcas sludinātāji. Tad pagriezās un uzsāka rāmu soli, atskatīdamies, vai Repa neatpaliek.

Paūguriņā tuvāk Mēmeles krastam, ar kāršu sētu nožogota pagalma galā bija izsliets liels koka krusts. No tā iesāņus — četrslīpju nojumlte uz stabu balstiem. Ar negaru krusta zirnekli korē. Pagalmā tuvu nojumitei mīkstījās karakalps, savs ducis vecāku vaļas ļaužu un divas sievas votu ģērbā. Sievas sāņup no vīriem, kā bija nolikts ziemeļzemju dzimtās.

—    Piesien savus kvankšķus tepat pie mietiņa. — Cērms pacēla žoga kārtiņu. (Lai Repam ar dzīvniekiem būtu brīva ieeja.) Taču to nenolaida arī pēc ieiešanas, jo no pilskalna šurp nāca bruņuvīrs ar pavadītājiem. Bet varbūt vārtu bomi Cērms nenolaida izbrīnā par reģa izdarību? Reģis sēja pie mietiņa katru dzīvnieku atsevišķi. Vispirms pagrieza suni ar galvu pret ziemeļiem, tad atmuguriski piestūma pie mieta. Šķita, ka zintnieks būrās. Bet, tā kā Cērmam rūpēja viņa labestība (jo krieviņu ciematos Cērms drīz nesīs katoliskās baznīcas krustu), pret Repu, cik iespējams, jāizturas goddevīgi. Cietokšņa pils būve vēl bija tikai pusē. Ordeņa pavēlniekiem, tāpat Cērma aizgādnim fog- tam Brokam rūpēja Ingermanlandes gūstekņu klausī- gums. (Kaut vāci nākuši šurp, lai ar zobenu un uguni izdeldētu pagānus un visu pagānisko!) Tālab Romas krusta, brīnumdarītājas Marijas atzīšanu krieviņiem vardarbīgi neuzspieda. Tālab arī kātoju svētnieka godā iekļuvušais Cērms uzdrīkstējās ^izvest no soda laukuma krieviņnieku burvi. Acīmredzoti Repas aizturētājs neatskārta, -kāds Jaunums varētu būt, ja zintniekam nodarītu pāri.

Bruņuvīrs ar pavadoņiem pagāja garām krusta pagalmam. Cērms piegludināja sakrokojušos virssvāci un, tikko reģis bija ar savu izdarību galā, noteica:

—    Ejma!

Nē, Repu sev līdzi viņš neaicināja. Viņa dēļ reģis var piebiedroties vaļas ļaudīm, var runāties ar votu sievām — gaitniecēm lielkunga Broka pilenes aplokā. Tagad Cērma aizgādnieka valdījumos no krieviņu ciematiem klaušu darbos sauca votu sievietes. Mazgāt, uzkopt, satīrīt. Izrādījās, ka Novgorodas zemju pagāni ir loti tīrīga tauta. Istabas klonu un durvis viņi slauka gan rītā, gan vakarā. Roku autu lieto tikai vienu reizi (pēc vienas lietošanas tūlīt mērcē sārma ūdenī!), katru vārāmo trauku, katru bunduļu berž tik ilgi, kamēr tas spīd. Divas nupat klausību beigušās votu meitas Cērms lika atvest šurp, lai viņas būtu klāt pie katoļu krusta skūpstīšanas. (Ari pagānu sievišķiem jātiek pie katoļu dieva atzīšanas!)

Repam nākot, sievietes atvirzījās no vīriešiem vēl tālāk. Piekļāva rokas viduklim un pielieca galvas. Kā pieklājas tiklām Ižoras puses sievām, tiekoties ar vīrieti tēva gados.

—    Laba diena!

—    Laba, laba!

Sasveicinājās un, lai svešie nesaprastu, runāja dzimtajā valodā. Kā pasākts kopš gūstniecības nedienu sākuma. Pasākts un tika saglabāts arī trešajā un sestajā paaudzē. Kad vēlākā Bauskas apriņķa četros pagastos (Vecsaules, Jaunsaules, Bārbeles un Bruknas) dzimušajiem un izaugušajiem ingermanlandiešiem Lietuvas pierobeža jau bija viņu dzimtā puse. Nevis zeme aiz trejdeviņiem kalniem pie ziemejsaules apvāršņa. Kad četru pagastu krieviņi jau mitinājās pašu būvētās dižajās dūmistabās (kur guļamvietu bija desmit un vairāk abu dzimumu ļaudīm) un mala graudus pašu būvētajos maltuves namiņos. Kad krieviņnieku cilmes vīrieši un sievietes svētdienās apmeklēja vietējās baznīcas un viņus laulāja, krustīja vai arī mirušos noraka kapsētās pēc kristiešu bauslības noteikumiem. Tiesa, jau gadsimtu pēc Bauskas uzcelšanas krieviņu jaunās paaudzes lietoja arvien mazāk vārdu senču mēlē. Reizēm pat sencisko «jumala» aizstāja ar latvisko «dieviņ», bet līdz pat Livonijas iekļausmei Krievijas impērijā votu valoda bija un palika votu-ižoru ģints ļaužu «svētā runa». Senču valodā noslēdza saimnieciskos darījumus, izkārtoja ģimenes lietas. Un teica dziesmas gadskārtu svētkos. Arī pavasara saulgriežos, lapu saplaukas laikā, kad dziedādami ļaudis devās uz upi rumulēties.

—    Tejienes pulkā laikam mūsējo nav? — Repa apjautājās.

—     Torņu cēlāji mūsējiem izspiež pēdējo suliņu. Trenc kā lopus bizeņa laikā, — sievas atsaucās. — Teitan sa-, pulcējas tikai tādi, kam Mitavas amatnieki liek celt smēdes, podnieku kambarus, apavnieku mājiņas. Kā mūspusē piļu ciematu tirgus sētās.

—    Kā mūspusē… — Repa izdvesa. Un sāka izjautāt sievas par klausībās piedzīvoto. Kauna lieta, taču līdz šim viņš, zintnieks-reģis, nav ticies ne ar vienu no kalpu gaitās dzītajām sievietēm. Kalpu gaitās kaklakungu mitekļos. Tejienes bruņuvirs sievām klaušas uzlicis tikai nupatās.

—    Nav, viedais, mūsējo navi… Vācu patekulis, kas atveda viedo, jau patiesību nestāstīs. Neba cits, pats iečukstējis vācu pavēlniekam, iai uzliek votu sievām klausības dienas. Cērms jādelē pa sētām, izošņā pavardus, klētis un laidarus. Pat pirts kaktus. Kādā mežvidus sētā, kur mitinās tejieniešu sieva ar bērnu, viņš pēc kunga pavēles aizvedis votu vīru…

—    Mežvidus mājās, kur mitinās tejieniešu sieva?… — Repa iesprauca. — Mežvidus mājās, kas no šejienes pret rītiem? Bārbeliešos?

—    Rasi, Bārbeliešos. Neba mums prātā turēt tejienes buldurēšanu.

«Ak Cērms pievedis votu vīrišķi šīspuses sukubai?» Ropa izlikās par vērīgu klausītāju, bet prātā šķetināja savu. It kā tālmalas pērkona uzvandīto iedomu: likt lietā vācu suņuvilka Cērma kāri pielabināties votiem, piedabūt viņus pie katoliskā krusta skūpstīšanas. Savulaik pasaules noslēpumu atklājējs, Ižoras viedais pamācīja Repu smelties zināšanas arī no lokanajiem tārpiem. Arī no čūskām. Tad kālab Repam nepielietot čūskas viltību? Kālab Suskas dēla meklējumos apiet votu grēku izpirkšanā iekaisušo vācu pakalpiņu, katoļu krusta vicinātāju? «Nazis nekad nekož tiki sāpīgi kā zemais, ba- jārsaimei līdzi turēdamies,» mācīja Ižoras viedais, klāstīdams Repam reģu gudrības. Ja Repa kaut kā aplinkus? … Plātībnieku kungu zirgā vārdos paglaudīdams pa spalvai… Vārdos?…

—     Maltītes reizēs junkurs aizkostu maizes riecienu nomet uz klona gluži kā apskrimstu kaulu. Un nobirušās drupačas pats nepacels. Tās jāuzlasa klausībniecēm. Jāuzlaiza ar mēli. Par ko suņuvilkiem lielum lielā zviegšana. — Kalsnākā sieva iejaucās līdzinieces stāstījumā.

—    Bērni viņiem aug laiskumā, — pārtrauktā sieva turpināja. — Ko jaunībā neiemācīsies, vecumā nepratīsi .., Skat, mūs sauc tuvāk. Laikam ies vaļā vāciskā murmulēšana. Klaigonis iznācis šijpus nojumes, un viņš spīdina krustu. Sāks kaisīt nolādējumus. Viedais, dieva vīrs, tu neliedz mums savu aizsardzību! Atļauj palikt tev aiz muguras. Garu draugu lāstu šautras jau neķers.

—    Un neķers ari to, kas savā ticībā paliek kā klints viesuļos. Kopš saule gaismo zemi un zeme baro cilvēkus, tautas dzīvīgums ir- viņas dzimtas bērnu apņēmība neatkāpties no paaudzēs krātā.

—    Lielajam zintstēvam aiz muguras tā kā drošāk.

«Ne katrreiz grūtā brīdī trāpīsies mugura, aiz kuras

var paslēpties.» Repa gribēja atgādināt, no kurienes ir ziemeļzemes ļaužu izdzīvošanas spēki. Bet — ne jau šeitan tam īstā vieta.

—    Rādīsim gvelžam lēnīgus klausītājus. — Viņš pavirzījās uz priekšu.

«Gan vajadzīgie vārdi radīsies. Tādiem ir jārodas.» No prāta neizgāja iecerētā saruna par Sepu, Suskas dēlu.

—    Dodiet, un jums taps dots. Viens pilns, saspaidīts, sakratīts un pāri pārim ejams mērs jums taps iedots jūsu klēpī, — Cērms sprediķoja.

*

— Lasiesl Uz ātrāko! Lai Bauskā no tevis un taviem suņiem nebūtu ne smakas!

Piegumis, sabozies Cērms novāzīja pāri Repas galvai nezin kur pagrābtu kaņepāju virves strupli. Un viņa skatiens bija tik zvērīgi nikns, ka, liktos, krieviņu katoliskais gaismotājs saskrējies ar pašu elles ragaini, ar kuru viņš baidīja Lietuvas pierobežniekus. Liktos, ka Cērms nav vedis drošībā krieviņu reģi prom no soda vietas, nav pacietīgi klausījies zintnieka nopūtās par mežvidus sētā nometinātā votu vīra pazušanu. Vīra, ar kuru Repam katrā ziņā jāsatiekas. Paša un visu krieviņu dvēseles labad. Tās pašas dvēseles, par kuras glābšanu Cērms auroja. Liktos, Cērms arī nav ieteicis Repam pabūt tuvējās zemnieku sētās, kamēr viņš nebūs nodarījis pašu steidzamo. Jo Cērms — debesu jaunavās Marijas kalpotājs — vienlaikus ir arī fogta gribas izpildītājs. Un fogts nupat prasa, lai Cērms būtu klāt novada pavēlnieka rīkotajās godībās. Vecsaules pilenes ciematā medību godībās. Mednieku pulkā būšot arī bruņinieku dziesmu sacerētājs. Dziedāšot par Bauskas celtniekiem.

To visu Cērms pavēstīja labestīgi, pat draudzīgi. Tāpēc Repa varēja nešaubīgi cerēt, ka, atkal satiekoties pēc sarunātajām trim dienām, kuras zintnieks aizvadīja votu sētās, vagares labestība nebūs plakusi. Bet — no tās nebija ne miņas.

Ieraudzījis Repu krusta aplokā, Leišmales pātarnieks, logta vagare, metās patriekt viņu kā klaiņojošu suni vai netīru lopu. - v

— Kui tāma? (Kas vainas?) — Repa neizpratnē plātīja acis. Sak, varbūt medību godībās vagare-pātarnieks salacies miežu norūgumu? Dažreiz lielo izpriecās zemajiem tiek dzērienu palieku vai pilna mjšu tiesa.

Bet Cērmam niknums nebija reibuma viests. To uzdzina Leišmales fogta ciemiņi, medību viesi, kurus vitis aptekāja tāpat, kā bija aptekājis bruņinieku Broku. Droši vien vina darba dienas būtu pagājušas kā allaž, ja nebūtu lielmanības velniņa čuksts ticis ausī: sak. pastāsti medniekiem par krieviņu pagānismu. («Krieviņi pret baznīcas mācību ir gluži kā pekles dūmos kvēpināti. Kā ar zobiem pret akmeni,» viņš šausininā jās.l «Ak, Cērms cerēja plūkt sakramenta saldos ābolus? Tu — klostera sētā pa ratu pakaļu izkritušais!» atsmēja medību jāres vīrs.

«Pa ratu pakaļu izkritis…» atsaucās citi.

Un tad ņēmās test viens pār otru. Kas kurajam tobrīd uz mēles. It kā Cērms bijis spīļu arkla cilātājs vai bruņinieku dzīru pulka ērgu lupatnieks, kam tecina aiz apkakles kausu izskalas un matbs noslauka taukainos pirkstus.

Un Cērma pavēlnieks, bruņinieks Broks, āvījās līdzi ērgotājiem. Ņirdza un rēca tāpat kā pārējie nejauķeļi. Varēja nodomāt, ka viņi pirmo reizi skata priestera melnajā bruncī ieģērbušos Leišmales bajāia dēlēnu. Zobena un krusta bruņiniekiem labprātīgi piebiedrojušos zemgaļu puisieti.

Taču Cērms varēja doties līdzi vaļības meklētājiem. Varēja bēgt uz Lietuvu, kur bija viņa tēvu radu saime. Bet viņš iekāroja aizjūras bruņuvīru labvēlības. Sāka ar to, ka viņš iemanījās pirmais atvērt pilenes vārtus bruņinieka Broka jātniekiem, ka rādīja pagasta vācējiem sausāko ceju uz nomaļo mežienes ciematu. Ka gādāja bruņinieka Broka pavardam malku, kas kurtuvē maz dūmoja, un, sausās šķilas cilādams, balsī pārlika pirmāk ļaudīs ieklausīto.

«Būšu acīgs, būšu izdarīgs. Tad man tiks vieta tur, kur vācu bruņnešu galds. Sākumā varbūt vēl uz sola gala vai uz pamesta bluķēna, bet viņu galā… Tikai — manīties, neatlaisties… Un ne|aut vēl kādam Mtstalnie- kam mīkstīties turpat, kur es rosos…»

Likās, ka viņš bija uztrāpījis īsto āderi., Viņam iedeva apvalkātu karakalpa puskamzoli, pēc tam garo kamzoli … Viņš pavadīja bruņuvīru Broku viņa leišmales zemju apgaitās, iemantoja vagares vārdu. Kad Leišmales fogts uzturējās Mītavā, kāds aizjūras mūks paaicināja Cērmu palīgos pie pagānu krustīšanas — paturēt svētā ūdens trauku. Katoliskā murmināšana viņam iepatikās. Mūks lika Cērmam rāpot uz ceļiem ap k-rustā sistā tēlu un ierādīja, kā jāizturas, grēciniekus strostējot, iedeva zīļu virteni ar krustiņa kareklīti, pie reizes pamācīja viņu baznīcas kalpa izdarībās.

Nu varēja atelpot pārliecībā: «Esmu pie vāciešiem savējais. Esmu viņējais!»

Bet nupat, nupat… Bruņuvīru medību auļa laikā… Cērms rosījās pāriniekos te vienam, te otram no vā- ciem. Taču viņu patrieca. Pie vispēdējiem pulkā — pie zvēru dzinējiem. Un, kad medību beigās, kausu cilāšanas laikā, viņš iejaucās bebra kamzoļu valkātāju tērgās ar savu stāstījumu, nolija nievu gāzma.

Tad viņš atcerējās krieviņu reģi, abu norunu, metās uz iežogu Mēmeles krastmalā un… tad gāja vaļā…

«Kam spēks, tam tēvu zeme…» Repa pievilka suņuku pasaites, spurgas auklas, kas valdīja brīvē tiecošos četrkājainos smilkstoņas. Sišku, Mišku, Tošku viņa — Repas iesaukā. Sunēni bija izbaduši un saērcināti no ilgās dīkāšanas pie aploku un sētmales stabiņiem, kur vajadzības brīdī neiespējami pat pacelt pakaļkāju, lai neapšļāktu otru, tikpat īsā saitē piesieto. Ruzgi plušķā Toška lēca uz priekšu, paklupa, un tūlīt, baltos zobus ņirgdami, viņai uzkrita abi vilcēni.

—    Pē! Mierā!… — Repa atgrūda kodējus katru uz savu pusi. Ar izplestu plaukstu, it kā šķirdams plosīgus cilvēku mazuļus. Lai gan abi pusvilcēni bija pelnījuši pa krietnai dunkai.

—    Negantnieki! — viņš nogrēma. Un lika platu soli. Lai ātrāk tiktu prom no bļaurīgo ļaužu tirgus pie divu

upju satekas, sauktas Pauska un Bauska. Kur, pātago- tāju skubināti, akmeņus veldami un skaldīdami, zemes kaupres un baļķu grēdas pārvietodami, locījās un ļima votu vīri, jaucās vezumnieki, mujās amatnieki un zirgu puiši ar apseglotiem rumakiem.

Cietokšņa būvvietā Repa maisījās visiem pa kājām.

Tagad, pēc vācu pielīdeņa Cērma bļaustīšanās, kad katoļu krusta cilātājs uzbruka Repam tikpat kā satracināts vērsis auru laikā, zintniekam Bauskas jūklī uzturēties būtu vairāk nekā nesaprātīgi. Jebkuru mirkli varēja uzrasties atkal kāds līdzinieks varmākam, kas grasījās Repu vilkt pie kāķa. Bet pāri visam — un tā nav paša prāta tukša svaidīšanās — viņam, savas tautas re- ģim, jādomā par gūstniecībā nonākušo votu-ižoru cilts ļaužu izdzīvošanu. Jādomā. Jo šodien vairs nevar tā kā agrāk — vakardienas gudrībai pietrūkst rītdienas paļāvības.

Pietrūkst. To neaizstās nedz vectēvu gudrības pieminēšana, nedz ziemeļnieku teiksmu atcerēšanās, nedz cilvēku neredzamo pavadītāju labināšana. Tik ilgi, kamēr votu-ižoru ļaudis darbojas druvās, zvejas un medību laukos, kamēr jauniķus kāzu gultā gulda, jaunpiedzi- mušos saņem un mūžībā aizgājušos izvada visa cilts saime, īpašais tikumos un izdarībās paliks, arī vīriem mocību gaitās "ejot. (Jo vīri pēc kāda laika tomēr atgriežas saviešu pajumtē, kur di^nu un nakšu ritējumu nosaka sendienis iedibinātā kārtība.) Bet krieviņi nespēs uzturēt dzimtās svētīto, ja votu vīrus un arī sievas gadiem kliedēs pa malu malām. Liks iet pa vienu sliedi ar svešu asiņu un svešu tikumu cilvēkiem. Liks turēt vienu nesienu uz savieša un nesavieša pleca, strēbt viru no vienas bļodas ar svešo, skaidroties viņa mēlē. No Novgorodas līdzenumiem votus šurp gan atveda, sasaistītus vienā valgā, gan nometināja vienkop tukšos ciematos, nost no sveštautiešiem, taču ir jau- žams, un to Repam līdzību valodā likuši noprast neredzamie Ižoras dievību sūtņi, — krieviņu kopums turpmāk būs apdraudēts. Stipri apdraudēts.

Ja nemainīsies laika vēji, ja neuznāks lielais pārgrozību viesulis, kurā grūs svešotnes varmāku sprosti.

Dzimst bērni, augumā stiepjas mazuļi, kam senču dzimtās āres ir tas pats, kas pasaciņas iesākumā teiktais: «Reiz kādā zemē, kādā kņazistē…» Sākot jaunās dienas gaitas, beidzot vakara soli, jaunie, pagalmā izgājuši, neskatīs debesu ziemeļu pamali, kur brīvajiem krieviņiem ir mājas ar ziedu un zvēru veidola kokgriezumiem, kur skaņos vakaros, dziesmās līgodamas, griežas deju virtenēs ciematu meičas. Kur zveji tīklos smeļ no ledāja līčiem milzu zivis, bet mežieņu piegāzēs ar ķepām ogas šķin brūnie lāči.

Votu-ižoru vecākajam reģim, dziednieku un zintnieku rosminātājam, neklājas dienas vadīt, nopūtas krājot. Ne jau vārguma azotē turēdamies, viņš Ižoras sirmgalvim deva savu lielo uzticības zvērestu. Šaustīja ar dzelkšņu žagariem paša muguru un ciskas, kad miesa notvīka pasaulīgas kaisles ietvīkā. (Par reibuma uzmāku uz Kraujmales ciema Aņutu — toreiz, meičā tīksminādamies, tupēja pusi dienas zem kraujupes tiltiņa — viņš nopērās līdz jēlumam.) Atteicās no gardā un reibīgā (arī ļaudīm neredzot), neņēma dāvinājumus — .pat Ižoras kņazes sūtīto gredzenu ar zaļo burvības akmeni. Nerima saukt zemes un debesu garus uzturēt ciešu vārdu un darbu kopumu. Sak, ja tev sabalsā ar dzīvo, kas visapkārt, uzticēts norādit dzimtai taku cauri maldu brikšņiem uz gaišo pamali, tu būsi sava paša mūža plēsoņa, ja neieturēsi vārda un darba kopīgumu. Būsi no bara patriekts vilks.

—    Joziet nu! — Repa palaida vaļā saitēs valdītos suņus. Pats brīdi palika nogaidā, — kur kaucēji liksies. Tad devās tālāk. Viņš bija jau nogājis līdz Bārbeles robežai, šķiet, līdz kāda sen nosvilināta ciemata laukmalei. Klajuma vidū kā gatvē, nomelnušo zaru stumbeņus izslējuši, nīka kādreizējo māju ozoli. Bijušo tīrumu ež- malēs pletās bagātīgi šariesušies kārklu un blīgznu krūmi. Ap tiem šaudījās bariņos virpuļojoši putnēni.

«Uzpilda mādziņas sala dienām,» Repa nosprieda. Un, tikko sunēni, aplaiduši lielo apli, rikšoja klāt savam gādniekam, Repa uzņēma ceļu uz savu apmetni, kur viņš sastaps Onu. Tur aiz lapu koku saaudzēm, aiz slaido egļu galotnēm.

—    Bet kālabad votiem jānīkst nesaviešu celtajās ēkās? Kālabad krieviņi neuzbūvē jaunas, savējās? Negaidot, kamēr, ķirmju saēsti, sabrūk zemgaļu-sēļu cirtņi, kamēr nojumēs spāres sakapā trūdu tēva kapā- tuve? Kamēr vecie piemirst, kā Ingermanlandē iegrozīja saimes mājas pamatbaļķus? Tā, lai aklā siena būtu

pret ziemeļiem, ģimenes galvas logs verams pret rītiem un lielo saimes istabu augu dienu izgaismotu saules gaisma.

Kā gan pēc gadiem saguruši večuki pratīs iestāstīt jaunajiem, votu-ižoru ieražu nezinātājiem, šijpuses māju cirtņu cēlājiem, kas un kādā secībā jānodara: kad jāmizo baļķi, kā iecērtami pakšu robi, — tā, lai skaidas nelēktu acīs tuvumā esošajiem ciltstēvu gariem. (Ja jaunie nav radināti pa savam cilāt cirvi, apstrādē turēt lietaskoku pret labvēlīgo debesu pusi?) Vait' no pārsteigumiem vien vīriņš pratīs izdobt dēlī leduspuķes ziedu vai meža zoss pakausi — mājas jumtagala un loga aplodu rotājumu ciļņus? Dzīvajā novērotajam pieskaņoties jāmācās jau no mazotnes. No tālienes nestais, tāpat vien pa virsu sataustītais sirdī vis neatbalsosies. Bet sirdsbalss ir tas pats, kas izslāpušam briedim ūdens, — dzīvība.

«Līdzko sals sāks mest laipas pāri ūdeņiem un vāci palaidīs mājās Bauskas torņu krāvējus, jāmudina saimes pie talkas darbiem. Pie krieviņnieku sētu būvēm.» Repa lika jau īsti platu soli. «Šoziem jāuzbūvē kaut viensēta. Māja ar skursteņa pavarda apsildāmu saimes istabu, maltuvi un saimnieka galu. īsta paugura māja, kādas ceļ Ižoras krastos. Dižmāja — cietoksnis, ar vienām durvīm uz sētvidu. Ar brikšķu brakšķu kāršu ap- žogojumu visapkārt. Lai svešais nesadzirdēts neiebrūk mājā.»

Lokus mezdams, pāri meženim Bārbeles pusē aizlidoja vanags. Varens platspārnis.

— Laba zīme! Votu-ižoru gari būs ar mani.

11. nodaļa

Bauskas bruņneša Jakobus Cvirna teiktās slavas dziesmas par stipro piļu cēlājiem uz senā leišu-krievu siru ceļa aizskāra Ordeņa komtura dižmanību. Kā nekā komtura vimpeļi plīvoja vairākās livoniešu cietokšņu būv- vietās. Piedaugavā un iekarotajā sēļu-zemgaļu apvidū. Leišmales fogta alus nobaudē komturam gadījās dzirdēt minnezingeru gaumē Cvirna noskandēto teiksmu, kā dieva rīkste situsi vācu ceļā iepletušos pagāniskās Vinetas augstprāšus. Un dziedātāja paša rīmējumu par jaunavas Marijas karapulku dižajiem, kuri cej bruņu- torņus pret velna dīdītiem lietuvjiem. Cvirna rīmi kom- turs noklausījās ar sevišķu tīksmi. (Un neliedza klausīties arī amatā zemākajiem, godkārē kaismīgākajiem Ordeņa šķēpnešiem.) Un, kad, patukšojis dzīru kausu, bruņnesis Jakobus Cvirns nosūkstījas, ka viņš vēl nav bijis sēļu pils būves vietā, nav redzējis, kā Sēlijas pagāni lokās savas nodedzinātās koka pils kalnā, komturs lika atvest bruņneša dziesminiekam izjājamo zirgu. Sak, aizdipini līdz Daugavas kraujām, kamēr nav vēl iestājusies sala sprāgoņa.

Nule Livonijas ordeņa karotājs Jakobus Cvirns šūpojās apseglota šķimeja mugurā uz bedraina lauku ceļa. Cilpoti līkumota ceja, kas atgādināja nevīžas ritinātu platu audumu, noklātu starp klajumiem un birzīm pretim rīta dienvidu pamalei. Svaidīgs rītenis rāva no koku zariem lāsumaini brūnas, sačerveļotas lapas, grieza virpulī un, garām traukdams, iemeta tās jātniekam sejā. Pa kādai arī uzpletņa krūšu šķēlumā un piedurknē rokai, kas miedza zirga pavadu. Lai krikumus nobirdinātu, Cvirnam nācās novilkt cimdus, atsegt apgredze- notos pirkstus. Smalkstīpiņām, kam — dimanta acis, un pagānu vītņu sudraba aplīšiem apvītos pirkstus.

Kopš Jakobus Cvirns drasēja zem dievmātes Marijas krusta karoga pa pagānības un sātana dvaku apņemtajām zemēm, kas atradās uz austrumiem no Prūsijas, viņš bija kļuvis par pirkstu un krūšu dažādu greznumu īpašnieku. Daža mantiņa viņam tika siru karos, noga- lētos apčubinot, dažu viņš norāva cejā patrāpījušamies gājējam, lielākoties nevācu sievišķiem. Citu, kā gredzenu ar zila spulgakmens aci, Cvirns ieguva kā balvu no augstdzimuša bruņinieka par priekšā nodziedātu slavinājuma dziesmu. («Debesu ķēniņš ar spēka roku devis tevim zibens loku…»)

Bruņneša Cvirna gaitu brāļi spulgakmens gredzenā noraudzījās ar neslēptu skaudību (kā nekā tādam zaigojošam rotājuma graudam piemītot brīnumakmens īpašības — pasargājot valkātāju no slimībām), pats viņš alka iegūt jo vairāk pagānu sudraba (zelta šajā pamalē velnišķi maz!). Un ne jau-savu dilbu, pirkstu un kakla greznošanas dēļ. Sudrabu un tam līdzīgus dārgumus Jakobus Cvirns rauša, rūpēdamies par savu nākamību. Pagānu gredzenus, dilbu skāvās, pieres, krūšu un kakla važas viņš liks pārkausēt naudas stienīšos, kuru krāvuma priekšā noņems savas spalvainās platmales gan lielo jūras kuģu vadītāji, gan monētu kaltuvju saimnieki, gan augstmaņi, titulu dalītāji. Pa cejam uz zemi, kur Jēzus staigāja, zeltu un sudrabu ir grābuši krusta- karu gaitnieki un pēcāk muhamedāņu pilsētās, un no pirmajiem krustnešiem neatpalikt sasparojušies Krievzemei piederīgo novadu iekarotāji. (Par bīskapa Alberta vīru guvumu latgaļu Jersikas kalnā kunkst šo baltu dienu laimes meklētāji gan Rīgā, gan Mītavāl) Sudrabs nesmird, kaut arī tas pagrābts līķu bedrēs. Bagātība ir spēks, kas atsver drosmīgākos šķēpu pulkus. Bagātība tiecas apaugt ar jaunu bagātību, tāpat kā briedīga sēne apaug ar jaundzimušām.

Pēc bagātības laužas kā jauni, tā veci. Un, šķiet, lauzīsies vēl nevaldāmāk. Arī teitan, Livonijā, bruņukalpu barā, kur klausījās Jakobus Cvirna balādi par Baltijas jūras viļņos nogrimušo teiksmoti bagāto Vinetas pilsētu, kuras piļu un baznīcu dārgumus smelt ar tīkliem sarodas drosmīgie Skandijas vīri. Stāstīja, ka daži esot izzvejojuši pat kapara durvis, logu ietvarus un balta marmora pīlāru stumbeņus. Jakobus Cvirns labprāt draudzētos ar tādiem Baltijas jūras dārgumu smēlējiem. (Lai gan pašlaik, šķiet, pareizāk ir raudzīties pēc Livonijā gūstamā sudraba mazumiņa.)

Teitan, livoniešu siru gaitās, salasītais mazumiņš paliks tavs. Ar citu tajā dalīties tu neiesi, bet mazumiņš pie mazumiņa jau ir vērā liekams lielums. Un tālab Jakobus Cvirns ir acīgs gan bruņnešu pārgājienos, gan vienpatīgos klejojumos. Protams, staigājot nošķirtībā, viņš satvers cērtamā rokturi (kuru katru brīdi var rasties vajadzība atkailināt asmeni). Arī pašlaik, līdzko bija nokratītas vēja uzmestās drazas, viņš taustīja ar labo roku zobena turekli.

— Suņa laiks! — Cvirns nopurpināja. Melni kā piķis mākoņi blīda lielumā — kuru katru brīdi no tiem varēja nolīt sniega krusa. — Ziema uznāks, pirms es būšu nokļuvis Sēlpilī. Un mūru cēlāji būs palaisti savā vaļā… Kauču tā nedrīkstētu būt. Vergs paliek vergs, vienalga kad un kur. Bez tā nevar būt augstāko un visaugstāko valdītāju… Un, kā sludina melnie pātarnieki, augstajiem viss esošais balstās uz zemo pakļautību, Virs zemes, debesīs un zem zemes ellē…

— Laidīšos pa taisnāko. — Ceļu krustojumā jātnieks pagrieza zirgu pa labi. Iespējams, ka ceļa iesliecle beidzas kādu mežmalas vai ieliekņas māju pievārtē. Lietuvas pierobežā vienatnīgas, turklāt ļaužu pamestas pagānu sētas nebija retums. (Tiklab zemgaļi, kā sēļi —• kā kuro reizi viņus sauca — gan lielākoties mitinājās žogiem apjoztos ciematos, taču netrūka arī savrupmāju.) Ceļa nošķirtne varēja izbeigties kādā pamestības vietā, taču Jakobus Cvirns galvu par to nelauzīja, Baigi melnā debess ziemeļu pamalē draudēja ar nelaika uzbīīdu, tālab viņam katrā ziņā jātiek ātrāk cietoksnī uz Daugavas kraujas. Cietoksnī, kas aizcērt krievu-leišu draudzības ceļu austrumos, tāpat kā rietumos to aizcērt torņu pils Mēmeles krastā. Un bruņuvīrs Cvirns par Sēlpili stāstīs Livonijas mestram veltītajā augstajā dziesmā. Sak, Sēlpils nocietināšana ir Ordeņa karoga iznešana svētā karagājiena priekšā.

*

Negaisu jundītāji debeši pašķīda, līdz debesu virsotnēm neuzkāpuši. Tikai dažas piķa melnas mākoņu lai- veles pārslīdēja pāri Cvirna galvai, reizē spēcīgi sapurinādamas atlapotās koku zarotnes. Pēc brītiņa pavīdēja saules atstars, uzmundrinoši sasaukdamies, aizspurdza putni, un klusais lauku ceļš sāka izgaismoties jo tālu pārredzams. Ceļš aizlīkumoja starp nodzeltējušiem zālāju un tīrumu klajumiņiem, starp divām izskatā līdzīgām, lielkoku pavēnī sakumpušām zemnieku sētām.

«Laikam brāļu sētas,» Cvirns pārlika. «Savrup nodalījušos viena tēva brāļu mājas. Abi brāļi pagasta tiesu nes vienādi — cik viens, tik otrs. Bijusi man zemes bruņinieka varēšana, es no kalna puses saimnieka ņemtu lielākas nodošanas. Bijusi man zemes bruņinieka varēšana! …»

Bet kas liedz Jakobum Cvirnam tikt pie tādas varēšanas? Ja iemanto Ordeņa' pavēlnieka labestību, ja no- zvērē pie krusta un šķēpa asmens, ka bruņnesis Cvirns uz visiem laikiem paliek šeitan, vācu zobenam pakļautajā zemē… Ņemas valdīt pilsnovadu, ņem sievu no tejienes jaunavām? Kā būtu?…

Rāma ieskrējiena attālumā augšpus Kalna un Lejas mājām (Cvirna dēvējumā) uz celītes, kas sāņup no platās sliedes, Cvirns ieraudzīja sievieti ar bērnu. Baltā galvas apsējā, blāvi pelēkā plecu lakatā, brūnos lindrakos, viņa izskatījās pēc krūmāja, kam galotnē pavēries ziedu čemurs. Un viņas brūni pelēkajās drāniņās ietuntuļotais mazulis — pēc pakaļkājās tāpojoša lācēna. Šķiet, sieviete bija no jauniķēm, varbūt bērņuka māte.

Pamanījusi jātnieku, viņa pierāva mazo klāt un, to rokās turēdama, piemiegusi metās nost no taciņas pameža saaudzē.

Ja, mazuli tverot, sieva nebūtu pavērusies ar seju pret jātnieku, ja šajā mirklī neatslīdētu viņas plecu apmetnis un tā šķirtnē nenozibējis baltmetāls, Jakobus Cvirns būtu rikšojis tālāk, kā iesācis. Bet — bija metālisks uzspīds, un tas iedarbojās tikpat kā sitiens galvā.

«Sudrabs! Votietes krūšu sudrabs! Palikteņa bļodiņas lieluma sudraba krūšu sakta. Diži smaga, uz izplestas plaukstas tikko noturams sudraba ripulis ar saspraudni vidū. Ižoras novadā vairāki Jakobus Cvirna siru biedri bija grābuši saktu sudrabu gan no nogalētām, gan dzīvām votjaku bajārietēm. (Krāšņās krūšu rotas labiešu, nevis mednieku un arāju sievu tiesa.) Tikai viņš viens starp nedaudzajiem palicis tukšiniekos. Kauna lieta, bet.,.»

«Nepalaist laimīgo izdevību! Nepalaist! …» Viņš pierāva pavadu un ietrieca piešus rikšotājam sānos. Lai ap- dzītu bēguli. Zirgs iezviedzās, izslējās pakaļkājās un striedza uz priekšu, uz retākajiem kokiem.

—    Bīdla! … — Cvirns izlamājās. Izlēca no segliem, uzmeta zirgam uz skausta apaušu saiti un, zobenu pieturēdams, lēkšu soļiem ķēra bēgošo.

—    Iialt! Stā-vēt! — noauroja, zobenu no maksts izrāvis.

Šķiet, sieviete steidza glābt bērnu. Viņa šaudījās no viena koka pie otra, kamēr plecu sedzene aizķērās žuburā un palika karājoties. Nu viņa nolika mazo aiz tuvākās priedes stumbra, pagrāba paresnu kritušu zaru un, zvalstīdama to rokās, izlēca vajātājam pretī. Sarkana sejā un ar acīm, dzēlīgām kā cērtņi.

—     Eb voi!… Eb voil.,, (Laikam draudēja?)

—   Vellū, kur diža! (Tas par burbo sudraba saktu, kas votietei pie krūtīm!)

Jakobus Cvirns pieliecās, lika soli tuvāk priedei, aiz kuras raudāja meitenīte, — gribēja ielūkoties iekārotajā rotā no sāniem. Bet sieviete viņu pārprata.

—    Eb voi!… — Grūda sausserdi uzmākoņam plecā.

—    Sukuba! — Jakobus Cvirns atvēzēja zobenu un cirta, cik bija spēka.

12. nodala

Kad sieva bez iemījotā paliek viena kā koks izcirtumā, viņu sāk plāt smagums un brīžiem uznāk tik asa smeldze, ka pirksti nejaudā noturēt pat nieka sprūdzeni. Bet skatiens atkal un atkal vēršas uz pamali, aiz kuras izzuda viņas lolotais. (Kur bruņukalpi aizrāva Sepu?)

Kā jau zemes kopēju ģints meita, Zīle dienas bezdarbībā netērēja. Agri dedza skalu maltuves namiņā, mala miltus un putraimus. Lopu barojamā laikā gāja laidarā. Dienu vagoja druvu lauciņus, kaplēja, raka, drupināja velēnas, mēza kūtiņu. Vēdināja rāceņu un citu dārzeņu glabātavas, ielūkojās pupu, kaņepju, graudu staņģos un vienkočos. Sak, vai kas nesūt, vai nemetas pelējums, vai nav uzradušies grauzēji? Vārīja strebjamo Godiņam, pakurlajam sētas sargam Lācim, gādāja sušķiem un kazām silēs lejamo.

Diendienā veicamais skubināja steigties. Tikt galā ar darbiem. Laukā, dārzā, sētvidū, pie pavarda.

Mazotnē, mātei un brāļasievas bērniem līdzi rāpodama pa dārzeņu un pupāju vagām, ar pirkstiem ap stādiem zemi irdinādama, Zīle bija iemantojusi darba cilvēka otro iedabu — visu paveikt laikus un glīti. Vecāmāte un māte viņu iemācīja strādāt pamatīgi, allaž pārbaudīdamas mazuļa veikto. Ne tikai to, kā izlasīti nezāļu sazēlumi, kā sadrupināti zemes kukuržņi, bet arī — kādu aiz sevis atstājis vagu tās uzkopējs. Kā nolīdzināti rāpo jumā radušies ceļgalu, kāju pēdu (dažreiz arī elkoņu) ieplacinā- jumi.

Līdzko sējumi tīrumos bija sazēluši un sāka ieriest vārpas, bērni gāja druvās izlasīt gušņas un citas nezāles. Ravēt, plūkt, pārstaigāt lauku no malas līdz malai. Bet tas viss bija jāveic tā, ka aiz pārstaigātāja paliek ne- izmīdīts sējuma lauks. Ja nebija pienācīgi nodarīts, kad bija saskatāms nosliedējums — nobradāts, aplauzts, vainīgo pārmācīja. Ne tik daudz ar rīksti, ar bardzību, kā ar rāmi pasacītu vārdu: «Kauns!» Vai ar mātes nobirdinātu asara Un tas sāpināja, grieza kā ar nazi. (Ne velti ir sakāmais: «Mīkstas mātes rokas, bet smagas viņas asaras.») Kad iestājās pļaujas laiks, ārēs zvaņi skanēja izkaptis un baltos garkreklos un lindrakos ģērbušās sievas ar bērniem gāja nopjauto uzgrābt un žāvēt, pusaudži manījās viens otru apsteigt ar glīti padarīto. Taču visapkārt ciematu robežās, sākot no Leišmales līdz Daugavai un pāri tai, sabaisodamās līgoja dziesmas par darbā glabājamo skaistumu. Arī tā viena:

Skaista pļava ziedēdama, Vēl skaistāka pļāvumā. Vēl jo skaista, vēl jo daiļa, Kad samesta kaudzītē.

Vajadzīgais un daiļais, pūliņos izsviedrētais un līksmi nodarītais bija nedalāmi gadskārtu ritēs. Izkult, izvētīt dūmu rijas klājumu un tūlīt pēc graudu un salmu aizvākšanas izsmidzināt klonu ar ūdeni un tīri izslaucīt. Arī noraust putekļus no durvju un lūku aplodām, noliktā vietā uz sijas sakārt spriguļus. Pēc kulšanas pašiem tīri nomazgāties, pārģērbties un tīriem ķerties pie cita — tikpat neatliekama, tikpat steidzama.

«Grūti tā? Vai tad meža lopiņiem, putnu saimēm, skudriņām viegli rosīties? Bet vai viņi piecieš nejauko, vai nepiekopj savas ligzdas un medību ceļu apkaimi?» Dzimtas gudrības glabātāji — sievas un viri ar baltām galvām nerima pamācīt savus pēcnācējus. «Glītajā, uzkoptajā, lai nezin cik maznozīmīgā, ieriesta cilvēka mūža dzīvības dzirkste. Darba cilvēkiem jau nav citādas laimes kā pašu sviedriem gūts sirds mīļums un prāta možums.»

Darba sviedros gūts sirds mīļums un prāta možums t mācīja jostu audējām un audeklu rietējām darināt košuma zīmekļus. Rakstus, rakstu kopas, rakstu rīdzes. Kas priecēja acis ar savu krāsainību un glabāja ļaužu iztēles veidolus. Līdzēja secīgi stāstīt teiksmas par saulīti, kas ritina savu zelta pajūgu pāri debestēva pagalmam, par Pērkonu, kuru lodes dragā stingo un nīdējamo, par labā vēstītājas — rīta zvaigznītes uzmirdzējumu. Jostu un audeklu audējas, cimdu un zeķu adītājas zināja, kādu krāsu dzīparos rindot līčloču un zaru rakstus, lai tie pieturētu labo un atvairītu ļauno.

Ari Zīles jaunā mūža posta gados, kad viņa bēguļoja pa Augšzemes un Zemgales dumbravām, zemes kopēju, mednieku vai dravnieku sētās viņa nevīžīgu darbu nemanīja. Lai arī līdumu līdēju, maizes cepēju, zvēru dūrēju un gotiņu kopēju nomāca dzīves grūtības. Tomēr viņi nebija rimuši darboties tā, lai ļaudīm būtu droši un skaisti.

Apmezdamās Melnās nāves izbradātajā mežvidus sētā, auklēdama Godiņu, Zīle bija pūlējusies, lai darba un glītuma tikums būtu arī viņas dēlēna iedaba. Pat rudeņos pēc lielajām vētrām, rāpjoties pa žubura kāpni uz dzīvojamās rijas vai laidara šķūņa jumta, lai nosegtu ar sūnu un slogu klājumu negaisa izpluinīto jumta kori.

«Un pēkšņi uzradās viņš …» Zīles domas atkal aizmaldījās pie Sepas. «Upenājos ieradās Sepa. Svešas puses vīrs, svešas runas vīrs. Kuru es ieskatīju un kurš mani ieskatīja.»

—     Godiņ, dēls! … — Pēdīgi neziņa par Sepu Zīlei kļuva neizturama. — Godiņ, dēls! Es izlaidīšu aplokā mūsu piena lopus, lai paplūkā zālīti, kas nav vēl salnas nokosta. Tu uzģērbies siltāk, paņem gana rīksti un divatā ar Lāci pagani tos. Raugies, lai neizbradā sējumu, lai neaizklīst par tuvu mežmalai, — no biezokņa var uzkrist vilks vai cits plēsoņa. Pastaigā lopiņiem līdzi, kamēr es pārnākšu. Man jāpaietas uz aizmeža malu.

—    Vai līdz purviņam, kur aug dzērvenes? — Zēniņa acis iepletās jo kāri platas. — Līdz purviņam?

—    Ja vien lāči nebūs nočammājuši. Citudien mēs abi, lopiņus pabarojuši, iesim ogas palasīt. Bet tagadīt tu, kamēr manis nebūs, pieskati lopiņus un pagalmu. Abi ar Lāci pieskatiet.

Dzērvenes raudzīt Zīle nebija domājusi. Bija kāds varenāks dzinulis, kas nejāva stiīties. , Bažas par Sepu.

Upenājos Sepu atveda vācu bruņukrekla tēvainis. Atveda un pēc zemes valdītāju gribas vēlēja Upenājos saimniekot. Gādāt, lai mežvidus māju lauki briedinātu krietnu graudu birumu, lai no miežu, rudzu, zirņu kūluma ienāktu pilna pagasta nodevu tiesa.

Sepa iemanījās velt līdzenas, taisnas vagas Augšzem- gales mālainē, laicīgi birzīt un apsēt tīrumus, noklāt ar labiem salmu garkājiem iepuvušo jumtu, rakt nokalnās vietās (kur neuzkrājas lietus ūdeņi) dobes dārzeņu uzglabāšanai. Veicīgi ar divroču izkapti Sepa pļāva ij zāli, ij labību. Gluži kā savējais tika galā ar visiem zemes darbiem. Pamazām Zīle ar viņu sarada. Sepa kļuva viņai tuvs. Šķita, Labā māte nolikusi labestības skujiņu Zīles salīkumotajā dzīves celiņā.

Sepu aizrāva iebrucēji tur, šķiet, uz Mūsas pusi. Varbūt arī ne. Bet — tā vai šitā — Zīlei jālūko iztaustīt Sepas pēdas. Citādi, uz vietas neziņā mujoties, viņa var aizsākt kaut ko pavisam aplamu.

Galvenais — izrauties no dienu ierastības, ielūkoties citpuses sētā, apklausīties. (Teiksim, viņa nākusi uzzināt, kā tagad ar tirgiem, kur dabūt sāli.) Gan jau kaut ko manīs vai padzirdēs. Lai gan aizmēza ciematos mitinoties vieni krieviņi. Sevī ierāvušies, ar nesaviešiem valodā strupi, lai neteiktu — nedraudzīgi. (Kā Sepa sākumā Upenājos.)

Mežmalē vēlreiz atskatījusies palicējos, Zīle pārmeta pār plecu ceja kūju, uzņēma ašāku gaitu un devās koku saaudzēs. Biežņās, no kurām var uzglūnēt plēsoņas. Četrkājaini vai divkājaini baismoņi. Bīstamākie, zināms, — divkājainie. Ne velti zemes kopēji devuši vilkaču iesauku bruņu vijumos ietinušamies atbraucējiem. Nebijis divkājaino plēsoņu, zemes kopēji dzīvotu rāmas dienas, kā kurajam piedzimstot novēlējusi Likteņa māte un mājas krāsnspavarda dieviņš. Nule divkājaino vilkaču sarodas arvien vairāk. Un, ja tejieniešu labie gari iebrucējus nesavaldīs, bruņu kamzoju valkātāji neļaus zemes un dravu kopējiem neko pašiem bez viņu ziņas uzsākt. Arī palūkoties uz citu cilvēku, novēlēt otram labu dienu. No aizjūras «viesiem» tādu var sagaidīt.

Aizmeža pamalē, kur jau starp stumbriem kļuva samanāmi tuvākā ciemata ēku ieveidi, no augošo priežu zarotnēm pēkšņi spārnos pacēlās zilpelēku un melnu putnu bari. Lielie platspārņi — vārnas un pavārņi (ko citur sauc par kovārņiem). Gluži kā satracināti ragaiņi vai reibumā apdullušie, bļaurīgi klaigādami, zilpelēkie rāvās augšup virs melnajiem. Savukārt melnie spurdza un klīda, sakļāvās pūlīšos un metās uzbrucējus atsist. Dažu vārnu ķēra tik sāpīgs knābiens, ka tā līdzīgi akmenim krita lejup. Un, kas zina, vēl uzkristu Zīlei uz galvas, ja viņa trāpītos zem kaušļiem.

— Tiš, tiš, negantelesl — Viņa ņēmās griezt ap galvu uz pleca turēto ceļa bozi. — Tiš, pagānes!

Bet spārnotās melnās un zilipelēkās plosoņas brēca un turpināja gānīties savās putnu mēlēs. It kā cilvēku sievas draudi, viņas kūjas vicināšana bijusi niekkalbja ērmošanās. Vēl vairāk: pāris kauslīgo lidoņu ņēmās kūleņot nācējai ceļā. Gandrīz it kā kaitinādamas, apstādināt gribēdamas, mudinādamas griezties atpakaļ.

«Ja nu putni ecējas, dieviņu skubināti? … Ja nu dieviņu Lauku un Sētas mātes negrib Zīli ielaist krieviņu apdzīvotajā ciematā?» Zīle minstinājās. «Varbūt putnu ķīviņš zemesgaru izrīdēts? Vai arī putnus tracina krieviņu ciemata gari? Lai svešiniece nesper kāju pāri krieviņnieku slieksnim? Tā varētu būt. Parasti vārnu, kovārņu un citu ziemas putnu bļaustīgā jārēšanās sākas tikai atkušņos, ceļoties siltu miklumu žužinošajam vējam. Ziemai riešoties, āras putni nemēdz bļaustīties.»

«Nedrīkst lēkt pāri krieviņnieku robežas grāvjiem… Jāiet sāņš, jāmeklē cits ceļš. Varbūt vajadzēja nogriezties pirms eglāja biežņas, kur viņa meta lielo līkumu …»

Jeb — prātīgāk doties mājup. Godiņš būs mammīti pārgaidījies. Kā nekā — dzērveņu purviņš no Upenāju sētas ir tikai īsa ieskrējiena attālumā. Kamēr viņa at- klimta līdz šejienei, pa to laiku dzērveņu cinīšus varēja apstaigāt no visām četrām debespusēm, pārlūkot nevis vienu, bet visas trejdeviņas reizes.

Nebūtu viņa puisīti mānījusi. Vajadzēja zēnam godīgi pasacīt: manu sirdi urbina nemiera tārps. Paiešos līdz lielajam ceļam, apjautāšos, vai turienieši nav ko dzirdējuši par varmāku aizrauto Sepas tēvoci. , Nē, jāgriežas atpakaļ. Jāielūkojas aizmeža purvelī. Godiņš būs sakārojies dzērveņu ogu sulas. Viena riekšava salnas saldināto ogu sagādās zēniņam prieku.

«AtpakaļI» Zīle ātri notēmēja taisnāko ceļa virzienu, aprēķināja, kas jādara, lai neapmalditos (pie vecu koku stumbriem ziemeļu pusē vienmēr kupls pelēko sūnu sa- augums), un palēcieniem kā vāverēns zarotnē steidza atceļu.

*

. Purviņa kraujajā, sausajā krastā, bērzu, priežu un pīlādžu aizsegā zaļoja paegļi. Dažus gadu desmitus kuplojuši, pazarēs jau iesārtuši veckoki siena gubiņu augstumā un ap tiem — jaundzinumi, Cits stirnai, cits zaķim līdz krūtīm; dažādas pavasarīgi zaļas, žuburainas slotiņas. It kā lielo, veco koku sakņu izaugumi.

Paegļu saaudzē bija viegli dvašot, un ātrajā nācienā piegurusi Zīle apstājās atelpai. Jo vēl jau priekšā līkā- šana pa purviņa ciņiem un gājiens cauri meža stūrim. Un šķita, ka viņai jau sāka krūtīs knibināt vecas sievas kaite — aizdusa. Zīle atspiedās ar plecu pret pīlādža stumbru, pievēra acis un gari ieelpoja. Gari, gari, lai atveldzētu krūtis.

Pēkšņi aizmugurē padzirdās dima. Sauszaru brakšķi, soļu atduna. Zīle satrūkās, rāvās uz priekšu un — ietrā- pīja . stingrās rokās. Osaina tēvaiņa spalvainās ķetnās. Viņa roku dilbi bija sastīpoti platiem gredzeniem, kādus valkā sēļu-zemgaļu un leišu karavīri.

Tēvainis bija platkrūtis, par Zīli gandrīz galvas tiesu garāks. Lūšādas cepurē, ruzgā uzplecī, no važām veidotā krūšu aizsegā.

—    Klusu! — Viņš pierāva Zīli sev cieši klāt. — Nepīkstēt!

«Tūlīt viņš mani…» Zīli pārņēma šausmu reibonis. Ar uzkliedzienu: «Muti turēt!» — viņu bija rāvuši krūmos, gāzuši salmos ij bruņoti, ij nebruņoti tēviņi. Plēsuši viņas brunču kreklu un tad mocļījuši, kamēr viņa zaudēja samaņu.

Ūsainis gan lopiski neizdarījās. Sapurināja, samīkstāja un, vārdus svešādi (ne tā kā vāci!) dalīdams, uzbrēca:

—     Kur tu bizo? … Kam ziņu nest skrēji? …

—    Nekam. Nevienam. («Dieviņ augstais, stāvi klāt! Man jāpaliek dzīvai Godiņa dēļ!»)

—     Kurp bizoji?

—    Mājup.

—    Kurp mājup?

—    Aiz purviņa, viņā mežā …

—    Kāpēc mežā?

—    Upenājos. Tur mans bērns. Viens… — Viņas balss ieskanējās jau drosmīgāk. (Reiz uzbrucējs taujā, negāž no kājām, varbūt briesmīgākais ies garām.) — Nudien, mans puisītis palika viens pats!

—    Upenājos, meža vidū? — Paegļu saaudzē pēkšņi parādījās vēl viens svešinieks, šoreiz bārdainis. It kā vaļinieks, it kā karakalps. Un — šķiet, jau kaut kur redzēts. Tikai — kad un kur?

—     Vai neesi no meža sētas? Brieni ziemā viena cirst malkā nokaltušos kokus?

—     Es pati. — Nu viņa atskārta: leitis! No tiem, kuri to ziemu viņai palīdzēja sagarināt un atnest Upenājos nokaltušo koku stumbēnus. Leišu kara izlūks. Vācu neapdraudētu ceļu uz lielo Krievzemi klaušinātājs. — Kaimiņš laikam tādās pašās gaitās kā viņuziem?

—    Tādās vai ne tādās. — Bārdainis .pasmaidīja. (Nu jau viņa bija atbrīvota no ūsaiņa gūsta.) — Un kā kaimiņiene? Dzīvo pa vecam? Aizjūras ērzeļi sakas nav uzmaukuši?

—     Kā sacīt? Vācu patekulis ielika Upenājos par saimnieku krieviņnieku virišķi. Bet tad uzklīda citi vazāt- nieki un vīru aizrāva. Es ar puisīti atkal svīstu kā senāk.

—     Uzkrita, aizrāva, tu saki? — Bārdainis mirkli sevī kaut ko pārlika, piegāja pie kraujas pašas malas, paaicināja klāt Zīli un ierunājās zemu un dobji, kā akmeni veldams.

—    Tā ir sanācis, ka tev nāktos uzņemties mātes rūpestus vēl par vienu nelaimīgu mazuli. Par meitenīti.

—    Rasi kaimiņu meitenīti?

—    Nupatās vilkaču nogalētas sievas mazulīti. Mēs gā- iām slēpņu ceju uz Daugavas pāreju un netālu no šejienes, biezokņa taciņas galā, uzgājām tikko nogalētu sievišķi un jezmu zaudējušu meitenīti. Mazulīti, kas tik vien varēja pasacīt kā votisko «soda pois… minu emā». Tas būtu: viņas māti nobendējis kara puisis. No kurienes viņas, kā gadījušās briesmonim ceļā, kā tas noticis? Pēc tērpa spriežot — abas gājušas no kādām svētībām vai uz tām. Krieviņniekiem jau savi, viņiem vien zināmi cilvēku aizgādņi un dievu svētki. Jādomā, nācējām ceļā uzbrucis laupītājs. Un tad noticis tā, kā mēdz būt šādās reizēs: mazules mātes krūšu rotas norautas ar visu krekla priekšu. Mēs nogalēto atdevām zemei. Ar zobeniem un cirvjiem zem pīlādža saknēm izrakām bedri, aizbērām, nolīdzinājām. Uzlikām skujiņu un pīlādžu zariņu. Bet — kur likt bērnu? Mums priekšā bīstams ceļš. Tāds, par kuru sveša auss un acs nedrīkst zināt. Bērnu zvēru barībai neatstāsi. Lietuvji un svabadie zemgaļi nav kodaru radu.

—    Kur nu kodaru! — Zīle pavērās uz biezokņa pusi. — Sauc viņu, to nelaimes čupiņu, šurp!

—     Kaimiņieni — Bārdainis nokrekšķināja. — Tici man: bijusi mums kaut drupiņa ticēšanas, ka mūsu pārgājienā bērns paliks pie dzīvības, vēl vienā mocību iejūgā mēs tevi nevažotu. Bet mums uz visātrāko jātiek pie kuni- gaiša Daumanta saimes.

—     Nestāsti man to, kas man nav jāzina. Ja Nelaimes māte aizskārusi bērnu, tad viņam jāpalīdz. Bārenītei jāizaug par cilvēku. Tikai — kā es viņu nesīšu? Kājām gājēja viņa droši vien nebūs.

—     Ir viņas mātes baltā sagša. Liela kā sēļu vai leišu sagšas. To mēs kapā neierakām.

—    Tad — ejma pie viņas.

—     Paliec, pagaidi tepat! Lai tevi, kaimiņien, vienmēr sildītu Labās mātes plaukstas! Lai Pērkona tēvs apsargā tavas gaitas!

Vēl koku zarotnē nebija norimuši cilvēku trijotnes satrauktie putni, kad abi leiši bija atpakaļ. N.esdami uz rokām satuntuļoto bērnu.

—     Dieviņ žēlīgais! — Zīle metās attīt mazuli no drānu savīkšas. — Pat mutīti aizvaržojuši! Nosmacēt gribējāt, vai? — Viņa steigā rāva bērna mutes apklājus — drā- niņu, godību mutautu.

—     Tūlītās jau nosmacēt. — Bārdainis ņēmās balstīt mazules pleciņu, lai Zīlei ērtāk. — Gribējām viņu pasargāt no karstuma. Visu laiku tik^ii kunkst un žegojas. Noraudājusies zili sarkana. Jā, mēs viņu saucām gan par Māriņu, gan Tutari. Mārīte pa mūsējam, Tiitār — meita pa krieviņnieciskajam.

—     Māriņa… — Zīle atsaitēja pēdējo bērna sejas ap- saiti. .Norausa meitenītei pie lūpas kaktiņa pielipušo dzērveņu ogas miziņu. — Tutares Māriņa… — noteica, cik vien jauzdama vēlīgi. Raudzījās bērna piemiglotajās actiņās un sejiņā. Iekrituši no raudām sarkani vaidziņi, platgala deguntiņš, dūki zili acu ābolīši. Matiņi pureņu ziedu dzeltenumā. Šķita, meitenīte bija Godiņa viengad- niece, varbūt pat nedaudz vecāka par viņu. Lai gan gadu lēsumā Zīle varēja aloties. Taču mazā bija tik daudz pārdzīvojusi.

—     Nebaidies, labiņā! Turēsimies kopā. Es Tu taru Māriņai būšu ema. Šķiet, krieviņniekī māti sauc par emā, — Zīle centās runāt mīļi jo mīļi. — Mēs ātri vien saradīsim. Un tev vēl būs brāļuks Godiņš un vauvis Lācis. Tu taču esi prātīga, pai-pai Tutara, vai ne?

Kā paradusi Godiņu iesmīdināt, Zīle, lūpas šmakstinādama, lieca galvu mazulītei klātāk. Sak, nupat, nupat sakustēsies viņas lūpas. Bet — tās palika mēmas.

«Labie tēvi, labās mātes,» Zīle domās ņēmās saukt neredzamos palīgus.'«Nāciet ar padomu, stāviet man klāt!» Lai starp mums nāktu saprašanās. Lai man rastos trāpīgi vārdi, kas atvieglotu bārenītes sirds sāpi. Upenājos iekuršu pirti, lūgšu Pirts meitiņas noskalot mazulei uzkritušās nejaucības. Plaucēšu sārma ūdenī Tutariņas drānas, sagšu un citu.»

—    Palieciet veseli! — Zīle atvadījās no leišu vīriem. — Ar to dieviņu!

—    Ar to dieviņu!

*

Nu nē! Ar krekliņu vien, arī smalka linu auduma krekliņu, bez miesas auta — drānas gabala, ko krieviņnieku sievietes tin ap vidukli, meitene nestaigās. Rausies kaktā, līdīs zem sola, aiz dūmu pavarda, nepieskarsies ēdienam, kas uz galda, neatsauksies — un īdēs pēc sava «urska». Un Zīlei jānošķērē gabals no audekla rituma, jāmērcē, jāliek vārīties kopāx ar kodinātāju un ziluma zālēm (ursks ir zilā krāsā), jāgādā vairākas mazules vidukļa aptiņas (maiņām, kamēr apvalkātā mazgāšanā).

Tutarmāriņa bozās, ka viņai nejauj iziet laukā ar kailu galvu (galvas apsegas taču valkājot tikai māmujas un vecmāmuļas!), viņa nelabprāt ēda tādus šāspuses Jaužu kārumus kā kaņepju sviests un taukšķēti zirņi.

Tutarmāriņa jau saprata Zīles un Godiņa sacīto, at-' bildēja, kad viņu uzrunāja. Tikai — latviešiem neparastos pamazināmos vārdos: «mutīts», «rociņš», «ūdenīts», «dūmiņš». Dīvaini, kālab viņa tā sagrozīja latvisko? Tu- larmārītes dienu biedrs un auklis Godiņš taču runāja prātīgi. Skaidri jo skaidri. Un viņa, Zīle, bārenīti miegā vadīdama, mīlināmo pasacīja bez svelpstošā, kāds piemeties mazajai. Varbūt Tutarmārīte to ieklausījusies krieviņnieku ciemos, kad dzīvoja pie savas māmuļas? Varbūt krieviņiem ir iegājies citu ļaužu vārdus svešādi izlocīt? Līdzīgi tam, kā vietvietām augšzemnieki lībisko un leiši sēlisko un zemgalisko. Stāsta, ka no dažādām grozīšanām topot pavalodas, sauktas izloksnes.

Savās klaidu gaitās Zīle bija dzirdējusi augšgaliešu, zemgaļu un lībiešu izloksnes. Arī to, kā daži no tiem, kuri teica «man» un «gaļa», smīkņāja par tādiem, kuri izrunāja «mun» un «goļa». Gadījās — iedomīgākie neuzskatīja otros par sev līdzvērtīgiem.

Upenājos tā nebūs. Kauču puisītis sacīs «suns», bet Tu- tarmārīte «suniņš». Bārenīte jau saradusi ar Godiņu. Varētu domāt, aizmirsusi viņas pašas mātes doto vārdu vai ari baidās no viņsaulē mītošo atriebes.)

Puisītis, meitenīte un Zīle Upenājos sadzīvos draudzīgi. Strādās druvā, dārzā. Baros kaziņas, ruksīšus, kluksti- ņas. Un ziemas iegriežos, kad iestājusies būs notumsa, briedināsies labestībā pie pavarda vai skala guns. Vērpdami, adīdami, auklas vīdami, arī apavus darinādami. Pasakas stāstīdami, dziesmas locīdami. Briedināsies tikumā, bez kura nav cilvēciskas dzīvošanas. Labestīgais, vērīgi glabājamais mums nāk līdzi no priekštečiem. No gudrības, kas paaudžu paaudzēs krāta. Kaut arī to lietā liek katrs pa savam.

Rau, Tutarmārīte darbojās ap līkstes stellītē ieriesta- jiem jostas dzīpariem. Raudzījās priekšā izklātās sagšas apaudiņā iedarinātajās saulītēs un pa savam locīja mēļi zilus un ruzgus rakstus, zvaigznītes un svētzaru zarus. Kaut arī Tutarmāriņas jostiņā savdabīgais radās arī vēl no pilnīgi neapgūtām aušanas iemaņām, jaunais tapa.

Un tā tam jābūt!

Kurais nosiržus veco darina pa jaunam, tāds pieņemas spēkā un viņu tik drīz melnās dienas nenomāks.

«Melnās dienas nenomāks,» Zīle sacīja. Drošināja mazos un reizē drosminājās pati. Kauču bija brīži, kad grūti noplāt bažu tieksmi. Kā Upenāju saime iztiks līdz jaunai ražai ar tīnēs, sieciņu pīteņos, gubenī ievākto? Pat ja ēdīs ar sātu, ja uzlasīs katru drupatiņu, aplaizīs sausu karoti, ar ko strēbuši viru vai sūkalas. Cik daudz putraimu drīkstēs bērt viras podā, cik naža gala tiesu aizdara ņemt vienā ēdiena reizē? Cik pilienu medus atļaujams kumelīšu noviruma saldināšanai? Nudien, bunduļos un vācelēs iekrātais plok gluži kā ļaunu acu noskausts.

Bet domas par iztiku vēl nav visa Zīles bažu nasta.

Vēlu rudenī, ziemas speltē, kad ārā ātri satumsa, kad svilināja vēji, no kuriem plaka pavarda gunskurs, Zīli biedēja trokšņi un brakšķi ārpusē. (Bērni to nedrīkstēja jaust!) Brīžiem šķita, ka sienu guļbaļķus no āra apgrābsta skrāpīgi nagi. Arā notika kaut kas neiabs. Pat Upenāju sētas sargs Lācis, kas nelaikā gulēja pie cilvēkiem, tādā brīdī nenostila uz guļamā noklāja. Suns slējās uz priekškājām, aizdomīgi ausījās pret vērtnēm, pret aizbīdņa lūku sienā un tik tikko novaldījās neierējies.

«Tā bija toreiz, siru vazaņķu uzbrukumā…» Zīle no- drebinājās baismā atmiņu uzplaiksmē. Atcerēdamās drausmo mirkli, kad viņa kļuva varmāku gūstekne. Lai gan tas bija tik sen, tik ļoti sen. Tam vajadzēja palikt viņpus aizmirstības sliekšņa. Sākot ar to brīdi, kad Zile uzgāja mēra izbradāto mežvidus sētu, kad sāka rūpēties par sērgā mirušo vecāku zēnu. Un vēl vairāk, kad uzradās Tutarmārīte.

Kāpēc satrauksme? Vai tā tumšā gadalaika nesums? Varbūt vecuma nūjas piesitiens? Veciem cilvēkiem tā esot. Bērnībā Zīlei par baiju uzmāku vaimanāja vecmāmiņa, arī pusakla kaimiņu vecīte.

Bet ja baisma nav vecuma kūja? Ja ap Upenājiem ložņas zogas pie mājām, okšķerē? Tausta maltuvītes, klētiņas, lopiņu kakta vērtņu nostiprinājumus? Vai arī uzglūn, kad mājinieki atcels no āra durvīm atstutēs bomi, izies pagalmā? Lai iznākušajam uzkristu ar slep- kavnieka rīku. Uzbrucējs var būt gan izbadējies klaidonis, gan kāda vilkača aptekulis, gan pats vilkatis — bruņuvīrs.

Varbūt ārpusē slāj Sepa? -No gūsta atnācis viņš neziņā klimst ap Upenājiem? Pārbauda, vai viņa, Zīle, vēl ir pie dzīvības?

Bijis Sepa, viņa aizdegtu malkas sveķeli, uznestu to rijas augšā un nomestu pa lūku pagalmā. Nudien, ja tagad augšā izbāztu dzirksteļojošu sveķeli, Sepa samanītu …

—    V-ī-ī!- Tutarmārīte ieraudājās. — V-ī-ī-ī.. f

—    Kast', meitiņ?

—    Tumšiņš. Rau, Godiņš …

—    Godiņš?

Nūjā: puišelis iesnaudies. Skals nodzisis, gunskurs pavardā tikko plēn. Aizdomājusies memmīte nav neko pamanījusi. Un notumsā Tutarmārītei savaržājies aužamais.

—    Neslapini actiņas. Būs atkal gaišs. Memmīte atārdīs sačumuroto saaudu, meitiņa sasaistīs pārtrūkušos pavedienus, nītīs rakstaino audumu tālāk. Un līdz ziemas bluķu vakaram būs tāda sagšas apaudiņa, Ica prieks skatīt. Grezna apaudiņa. Šuj kaut pie meitas goda sagšas. Pie līgavas sagšas. Kādu precību reizē jauniķe dāvina labestīgai līgavaiņa mātei. Par to ir dziesmiņa. Tādas dziedot kāzinieki Daugmaliešos:

Saki tiesu, dēlu māte: Māte būsi vai pamāte? Būsi māte, sagšu segšu, Ja pamāte, — villainīti.

Vai nav gudra dziesmiņa, Tutarmārīt? Paturi prātā, ka villainīte ir gluži balts audums, bez kāda dzīparu ieauda.

*

Aizsākta jostiņu Tutarmārīte tomēr līdz galam nenoauda. Kādā strauji uznākuša atkušņa dienā, kad Upenāju mājinieki spodrināja dūmos nokūpējušo iedzīves mantību, tāpat kā Sepas aizdzīšanas reizē, sētsvidū, kā no mākoņiem nokrituši, pēkšņi uzradās jātnieki. Un ragavu pajūgs ar līdzbraucējiem. Un tad iekaukdamies sniegā ievēlās sētas sargs Lācis.

—     Lāci nodūra! Lācīti no-dū-ra! — Godiņš raudelīgi iekliedzās. Ieķērās ar pirkstiem Zīlei priekšautā, ņur- dzīja to.

—    Bābieti, nāc laukā! — Istabā iebrāzās varens tēvainis sasikšņotā kažokā. īsts vēršgalva. Iebrāzās un sāka ar bozi zvelēt pret dūmistabas stenderi. — Bāba, nāc laukā, kad tev sakal

. — Pažēlojiet, labie kungi… — Tutarmārīti sev aiz muguras slēpdama, Zīle sāniski kāpa pāri ārdurvju slieksnim. — Dieva dēļ, pažēlojiet veču ar maziem bērniem! Pūra un kaujamu lopu mums nudien nav vairāk kā melns aiz nagiem. (Citādi nav: nodevu grābēji! Apgāzīs visus kočus ar dibeniem uz augšu. Neatstās ij peles grauzuma tiesu.)

* — Ar mantību, cik aiz naga melnums, tev būs viegli kātot. — Vēršgalvu apsteidza cits jātnieks.

—     Dieviņ augstaisl — Zīle ar otru roku pierāva sev klāt Godiņu. Šito viņa labi atcerējās. Kauču viņš bija kundziskāk ģērbies nekā toreiz. Kad Upenājos atveda Sepu par mājas saimnieku.

—    Šeitan dieviņš augstais esmu es, Cērms. Lielkunga Broka vagare un dievmātes Marijas klausītājs. Un mana pavēlēšana ir īsa un strupa: savāc savas drazas un ēdamo un lasies ar saviem kucēniem prom. Sajās mājās turpmāk saimniekos tādi, no kuriem būs labums zemei un kuri laikus dos valdītāju tiesu.

—    Apžēliņ! …

—    Lasies, kad tev saka!

—    Taču labietis Cērms, vagare, teitan, šajās mājās, par saimnieku ielika vīru Sepu.

—    Un kur tāds Sepa ir? Uz leišiem aizmuka, vai?

—    Neaizmuka. Sepu aizrāva vīri važu svārkos. Kopš tā mirkļa par viņu man. nej ziņas, nej miņas.

* — Tā jau nu aizrāva?… Gvelži vien! Un no kurienes tev šitā te knīpa, kas brunčos ieķērusies?

—     Bārenīte. Kādas nelaimē kritušās pametene. Uzgāju kunkstošu pie dzērveņu purviņa. Pārvedu sētā, domāju, ja dievs vēlēs, būs mājas labuma glabātāja. Gaitniece sētā un druvā.

—    Gaitniece… — Cērms nomēdīja. — Dzīvotāja šajā lāču midzeņa aploku sētā bez klaušām, kāda tu pati.

—    Mēs neesam nākuši uz tielēšanos, — iejaucās Vērš- galvis, — kungs fogts līdz vakaram negaidīs.

—    Zinu! — Cērms noplikšķināja ar savu jātnieka pātagu. Un Zīlei bezmaz uzmina uz kājas. — Panckojies! Lai no tevis un taviem kucēniem te ij smakas nepaliktu!

—    Nogalējiet tepat! Uz mājas sliekšņa. Noduriet, sakapājiet!

—    Sie-va! Par mutes palaišanu Cērms var likt tev no- ģeldīt ādu no muguras. Kungs fogts pavēlējis šīs sētas nodot saimei, kas spēj uzart atmatas, laicīgi dot kungam un baznīcai pienākošo. Tā ir sacīts, un tā paliks.

Un nu viņš ar pilnu vīra spēku bīdīja Zīli atpakaļ ap- ' dzīvojamā rijas galā. Nedunkāja, negrūstīja — tikai bīdīja. Likās, ka bļaurīgā tēvaiņa vietā ir uzradies kāds cits. Prasīgs, uzstājīgs, bet ne vardarbīgs.

Kad Zīle un viņai līdzi klunkurojošie mazuli bija tikko iegājuši spodrinātajā telpā, Cērms uzšķīla uguni, aizdedza un iesprauda tureklī skalu, pagrūstīja ar kāju pī- teņus un vāceles, kas atradās pie sienmales. Tad pagrāba, iznesa pagalmā klētiņas un maltuves durvju slēdzeņu aizbīdņus (pirksta resnuma sprūdzeņus ar mēlīti gala iešķēlumā) un piesacīja, lai visi kopā ar ragavās atbraukušajiem pārbauda, kurā vietā kādas mantības vai labumi, un pats atgriezās rijā.

—     Bāz maisos visu, ko spēsi panest. Liec stiept arī knīpāml Lai zina, ka vēders pēc maizes staigā. — Cērms it kā skubināja, it kā pamācīja. — Dzīvība ir jāizvelk, kaut vai caur adatas aci.

—     Dzīvība jāizvelk… — Zīle pavērās ar izvalbītām acīm sagumušajos bērnos. — Līdz meža biežņai, līdz vilku rīklei… Tikt kādā pajumtē, mums, nabadziņiem, uz to veltīgi cerēt. Ak dievs, ak gaišās mātes! Ko ļaunu ir nodarījuši šie divi bērni? Goddevībā un čaklumā radinātie bērni!

—     Vilkam rīklē tevi nedzenu un to darīt netaisos. Leišmales bruņukungs nav nekāds vilkacis, un kunga vagare nav vilkača brālis. — Cērms pacilāja Zīles pau- nojamo maisu. — Tu apmetīsies pamestā mājā pie krie- viņu ciemata. Bārbeliešos tāda ir. Varēsi turēt arī kazu. Par to būs jāatkalpo dažas klausības dienas rudenī Bauskā. Kalposi visvarenā vietniekam zemes virsū — tāpatās kā jebkurais uz šās grēcīgās zemes. Vagare Cērms nav nekāds cilvēku bende.

«Cērms nav nekāds cilvēku bende…» viņš pasacīja pieklusināti, bet uzmundrinoši. Sak, neskati manī tikai siru vīru aptecētāju, zemo — nevācu ļaužu kaklatiesas turētāju. Cērms arī ir nācis no latviešu mātes klēpja, arī radinājies taustīt kailām kājelēm zemgaļu un sēļu zemi. Cērms zina, ka garajās lietavās un sala sniegputeņos bez drošas pajumtes nevarībā dzīvo ij vecie, ij mazie. Vaimanādami, ka no viņiem novērsušies neredzamie cilvēku aizgādņi — virszemes un aizzemes gari, kurus vēlēts bijāt un klausīt. Cērms ir zvērējis gan pie krusta, gan pie zobena, ka viņš palīdzēs katoļu baznīcas priesteriem vest šāspuses pagānus pie Romas baznīcas bijāšanas. Kalpot Pestītāja mātei, nevainīgajai debesu jaunavai. (Lai gan pats īsti neapjēdza, kā dēlu piedzemdējusī Marija palikusi jaunavīgi nevainīga!) Viņaprāt, katoļu baznīcas bijāšanai jānāk vēl ai lielāku goddevību, nekā tā ir Leišmales nevāciem pret savu senču dievībām: mātēm, gariem, rēgu mūdžu. Un, lai tā būtu (ja vien tāda izdarība nekaitēja viņa mugurai), Cērms dažubrīd turējās labestīgs. Savu dievu mežā dzīt jau neviens neies. Arī kokā ne. (Vecie saka: «Uzdzīsi kokā, pēc ij lūgdamies zemē nedabūsi.»)

— Labas acis no dūmiem nebaidās. Pamestajā mājā Bārbeliešos, tai ciematā, kur tagad krieviņu saimes, varēsi dzīvot tāpat, kā dzīvoji līdz šim. — Cērms ņēmās palīdzēt Zīlei likt paunā līdznesamo. (No balsu murdo- šanas sētvidū bija jaužams — vietraudži, tas ir, klēts, maltuves, kūts apskatītāji, nāk šurpu.) — Lielākās no tavām nešļavām es aizraušu ar zirgu. Tik un tā tajā Bārbeles ciematā Cērmam jāiemet acis. Bruņukungs lika.

"Bruņukungs lika …

Viņš, Leišmales fogts, bija licis Cērmam izdibināt in- germanlandiešu, tas ir, gūstekņu noskaņojumu Bauskā. (Ziemā būvētāji mitinājās ciematos.) Sak, vai Bauskas cēlāji nesazinās ar leišu izlūkiem? Kļuvis zināms, ka uz Pleskavu, uz Novgorodu un atpakaļ slepus, pa apkārtceļiem, staigājuši leišu izlūki. Kas zina — varbūt pierobežas krieviņi leišiem palīdzējuši. Lai Cērms izdibina.

13. nodaļa

Jau trešo dienu Zīle ar bērniem mitinājās nomaļā pamestā sētā netālu no krieviņu ciemata. Gadu zobu ap- skrimstā, pelējuma un trūdējuma piedvakotā, tikpat kā neapkurināmā rijas mājā. Mikls aukstums līdzīgi spocīga zirnekļa taustekļiem stīdza pretim ij no padurves, no sienu un griestu lūkām, ij no grīdas klona. Visvairāk naktīs, kad, apsegušies ar visu, kas vien apsegai der, ienācēji gulēja uz pussatrūdējušajiem salmiem, ko Zīle dienā bija nogrūdusi no piebūves jumteļa.

«Sala pirksti kniebj tik sāpīgi tālab, ka nezinām, kur atrodas Mājas veča barotava, ka nav appušķota Sētas kunga mielasta vieta.» Zīle kļāva sev klāt pie sāniem te Godiņu, te Tutarmāriņu. «Bet kur es zinu meklēt šo Mājas veča barotavu? Varbūt tā atrodas zem istabas sliekšņa? Varbūt zem akmens, kas guļ pie vārtiem?… Zem plakņa, kas pavarda kurtuves priekšā?… Jeb zem kuplās egles ēkas aizvējā, vai zem aizkaltušās ābeles vecā dārza vietā?.,. Visur tik bieza sniegotne, tikai kupenas un saledojumi. Kur tu, nabaga cilvēks, uztaustīsi vajadzīgo? Nezinādams, kā šajā pusē, šai te sētā apdarina Vecaiņa cienasta vietu. Ir dzirdēts, ka kādā zemgaļu pusē kraujot akmeņus zem lielākā mājas tuvumā augošā koka, sēļos ceļot būdiņas no nolietotu zaru ecēšu šķilām, gar Daugavu vairāk uz augšgaliem rokot dobi zem sētas dižkoku saknēm, to izklājot ar gludajiem akmeņiem. Mājas Vecaiņa cienāšana gan, liekas, visur vienāda: maizes drupačiņas, pirkstu grābuma tiesa vārītas gaļas, pusapkrimsti vistas kauli. Vēl olas, šķipsniņa aitas vilnas un krāsainu dzīparu pluskas. Tikai lielo godu reizēs, kā Ķūķu vakarā (tas ir, Ziemassvētku vakarā), kā Lapu dienā, kā Gunsdienā un Zāļu vakarā vasaras saulienēs, gādājams lielais cienasts. Ar krūzi miežu alus un trim karotēm gaļas pastrēbiena.

No Upenājiem aizejot, Zīle gan paguva nemanīti nolikt turienes Mājas vecim atvadu mielastu. Viņa un bērni var būt droši: turienietis viņiem teitan uz papēžiem nemīs. Neatriebsies. Toties salabšana ar šejienieti jāpanāk tūlīt! Šejienes Vecaiņa pacienāšana ir gan Zīles, gan bērnu liktenis. Izdzīvošanas ķīla… Kauču ne vienīgā. Kā nekā no Upenājiem viņi atgādāja šurp nedaudz uztura. Pašiem un tepat rijas istabā, aizgaldas kaktā iespundētajam kazas lopam un abām vistām. Kazai ir tikai drusciņ pelavu un šur tur sagrābstītais, lielākoties rijas mājas un piedarba piebūvju salmu apjūmums. Un pašiem? Kur ņems gremojamo vēdera krimtēja — bada tārpiņa remdināšanai? Ko ēdīs Godiņš ar Tutarmārīti?

Gan vakar, gan šodien divatp ar Godiņu apložņāja visu ēku paspārnes. Tāpat pirtiņu, malkas nojumi. (Tu- tarmārīte tupēja pie dūmu pavarda, kurināja ar tepat sagrābstītiem iekuriem un dažādu drazu.) i Visur grābšļi. Pat akai jāslien jauna vinda, no jauna jāsastīpo ūdens spaiņi, jātaisa nēši. Bet ar ko? Ar kādu rīku? Taču no Upenājiem viņai ir tikai nieka cirvītis, dunčelis un karošu grebjamais.

Ja dzīvotu ciemata mājās šejienieši, nevis krieviņ- nleki, Zīle uzvilktu uz stenderes ar ogli lietuvēna krustu, apstaigātu kaimiņu sētas, lūgtu padomu. Bet kā lai jautā tādiem, kuri, tevi ieraudzījuši, laicīgi pagriež muguru, rāda tādu seju, itin kā uz tava kamieša tupētu zvērs? Kā lai runājas ar tādiem, kuri izliekas nesaprotam vai nesadzirdam tavu teikto? Viņiem nav laika papūlēties sasprast, kas atnācējiem kaiš.

Stāsta, ka krieviņiem tā esot nolikts pēc senču garu un Ziemeļzemes dievu pavēlēj uma. Reiz tuvības brīdī Sepa tā sacīja. Gūstā savažoti, krieviņi atbriduši šurp no savas tēvaines bez atvadu cienasta dzimtenes dieviem.

Tālab viņu dzimtenes gari esot ar viņiem gūsta zemē. Tālab voti un ižori ticot, ka no svešnieclbas dumbriem viņi izkļūšot, atgriezīšoties atpakaļ senču tēvainē. «Tu ļoti tici, ka tā būs?» viņa toreiz jautāja Sepam. «Vai lielums svešotnē aizdzīto neapgulsies ar pēdējo elpienu tajā krastā, pie kura piedzīts viņu gūstniecības plosts? Padomā — kas tie par pauguriem abās pusēs Daugavai un Lielupei, kas tajos aprakti? Ļaudis no rītiem, no vakariem, no ziemeļzvaigznes zemes. Kamēr mūspusiešu bēduļu kauli balo nezin cik zemēs un nezin cik vietās. Tikai ieklausies veco ļaužu stāstījumos par bijušo un piedzīvoto…»

«Bet šķeltā krusta priesteri piemin jūdu tautu, kas paaudzēm ilgi smakusi Bābeles gūstā un tomēr ar dieva palīgu atgriezusies īstajā dzimtenē,» Sepa atrunājās. «Tāpat pienāks atgriešanās brīdis arī votiem un ižoriem. Aiz mūsu lielo zintnieku elkoņa ir mūsu tēvaines dievi.»

«Un tad… krieviņu atgriešanās ieizē tu mani pametīsi?» Viņai aizsmaka balss.

' «Kāt' citādi? Mūsu viedais, votu dižais reģis nepazīst lielāka ļaunuma kā tautu jaukšanās. Ja votiete paļaujas cittautietim, viņai sasien kājas un iemet atvarā.»

«Un ja votu vīrišķis pa īstam ieskata nesavieti?»

Sepa neatbildēja. Turpmāk Zīle sargājās Sepam kaut ko bilst par ticējumiem.

«Bet ja ar krieviņniekiem lūkotu saprasties Tutarmārīte? Krieviņnieku dzimtas asiņu bērns? Pilnam mātes mēli viņa aizmirsusi nebūs. Atcerēsies kaut vai dažus vārdus…»

Zīle rausās ārā no cisām, drebinādamās tāpoja pie pavarda krāsns.

«Jāuztur uguns gaile. Jāuztur par visu vari, spītējot Sala vecim, kuru droši vien šurp atsaucis saniknotais Mājas vecis.»

«Ja aukstā laikā krāsnī iemet cūku mēslus, tad paliek siltāks,» Zīle atcerējās mazotnē dzirdēto. Cūku mēslus? Dabū nu šajā pamestības alā cūku mēslus! Viņa meklēja sprunguļus un lielākus čužus no pagalma nestajā saslauku čupā. Varētu mest oglēs visu, kas neizbirst caur pirkstu starpām, taču jaunās mītnes pagalmā sagrābtie gruži jāglabā laidaram. Brīdim, kad kūtiņā liks sili piena lopam — viņu melnbaltajai mērkšķētājai Lindai (Tutar- mārītes iesauka). Pagalma saslauki ir drošākais mājlopu sargs pret burvestībām. Kā aizgājēju pamestajām, tā pašu salasītajām. . I

Ogļu gaile pārtapa liesmā. Uguns atblāzmā Zīle sāka apstaigāt dūmistabu no sienas līdz sienai. Nesa uz kurtuvi visu, kas bija nederīgs, bet dega ugunī. Bērni cisās raucās un kunkstēja. Grozījās un gārdza ari piena devēja Linda. Pavards sila lēnām un gaužām vāji.

«Tutarmārītei tomēr vajadzēs apstaigāt krieviņu mītnes …» izlēma Zīle. «Saaušu viņu silti, lai meitenīte var droši brist sniegā. Pierunāšu, lai lūko sadraudzēties ar_ kādu merģeli vai lāga večiņu. Lai Tutarmārlte pastāsta, kā mums teitan… Bez padoma, bez palīdzības nelaimē nokļuvušos voti neatstās.»

*

Meitenīti caur pagalmu izvadījusi, Zīle aicināja Go- diņu jaunā apgaitā. (Aizvakar un vakardien viņi apstaigāja nojumes.)

— Kamēr Tutarmārlte ciemosies, pārmeklēsim klētiņas un pirtiņas griestaugšas. Kas zina, varbūt trāpīsies kaut kas noderīgs. Ja ne citam, tad sausiem iekuriem.

Kā tiksim augšā? Es nostāšos zem griestu lūkas, tu kā manīgākais uzrāpsies uz maniem pleciem. Pieķersies pie grīduma, un tālākais tikai viens rāviens. Un, ko atradīsi, met man. Iztausti arī jumta spāru starpas. Mūspusē tēvi aiz spārēm mēdza glabāt amatnieku rīkus. Tikai neāvies, nesteidzies, laika, kamēr māšele atgriezīsies, mums tiku tikām. (Brīžiem Zīlei tika saukt audžubērnus par māšeli un brāļuku.) Ciematā būs savs pusducis sētu, un katrā mitinās vismaz desmit, ja ne vairāk lielu un mazu. Un, ja māšele apstāsies kaut vienā sētā, sapazišanās var ieilgt. Arī valodas dēļ. Krieviņiskais Tutarmārītei var sajukt ar latvisko. Un tad var sākties iztaujāšana…

Bet — Tutarmārlte bija atpakaļ negaidīti ātri. Mājinieku nepamanīta…

Klētiņas augšā bez dažādiem krāmiem un grābšķiem, bez krāsnī metamiem galdiem, pīteņiem, sagrabējušiem vienkočiem Godiņš bija uzgājis arī vērpjamo — rakstiem izraibinātu sprēslīcas lāpstu. Gan bez balsta kājas, toties abpusēji glītās ailēs sadobtiem saulīšu, debeskalnu, līč- loču un gunskrustu rakstiem. Kad Godiņš atradumu nodeva Zīlei, viņa to iznesa gaismā, nopūta putekļus un sauca zēnu lejā.

—           Ieiesim siltumā. Notīrīsim, labi apskatīsimies. Man šķiet, ka šitas ir prasmīga amata vīra darinājums.

Un tad mājas apdzīvojamā galā piekrāsnī viņa ieraudzīja — Tutarmāriņu.

—           Jau atpakaļ?… Tev palika slikti? Žņaudzējs, vai? — Zīle tramīgi taustīja meitenes pieri un pakrūti. Sak, būs ko aplamu grauzusi. Ar pārtiku jau ir tā, kā* ir, un šodien rītišķa virā putraims dzenāja putraimu. Kas. zina: Tutarmārīte samangojusi ēdamo uz savu roku. — Vēderiņš sasāpējās, vai? Saki: sasāpa?

—    Ne-sā-pa.

—   "Kas tad? Vai ciematā? …

—    Ciemā, jā! — meitene šņukstēja.

—    Tevi pagrūda?

—    Nē-nē!

—    Nu, kas tad? Godiņ, padod kausiņu ūdens! Atril

Meitene dzēra klunkstieniem. Zīle laitīja viņai kaklu,

deniņus, līdz viņa pārstāja elsot. Un varēja atbildēt daudzmaz saprotami uz māmītes jautājumiem.

Esot aizbridusi līdz iemīdītajam ceļam, kas vijas gar ciema mājām. Nomīkstījusies pie mājas sētas. Pagalmā žvankstējis suns, cilvēku neredzējusi. Aizgājusi līdz otrai sētai. Tur pavērušās mājas durvis. Un tajās viņa ieraudzījusi sievu ar satuntuļotu galvu. Kā mācīts, meitene pasacījusi labdienu. Sieva atņēmusi. Jautājusi, kurp tēvs sūtījis, ko māte prasījusi? Viņa ienākusi pa vārtiņiem un vēlreiz nosveicinājusi. Sieva pienākusi klāt. Un viņai līdzi bijusi meitene ar diviem zēniem. Kailiem pakaušiem, kā jau votu jaunieši. ŠI vēlreiz: «Laba diena,» — un, kā memmīte likusi, sākusi teicamo: «Nāku no mežmalas sētas. Esam trīs ļauži un kaziņa Linda.»

«Trīsi no līča votiem?» sieva noprasījusi.

Viņa nesapratusi, kālab viņai jautā par līča votiem. Mīkstījusies, līdz atskārtusi, ka tas — izziņas labad. Sak, sievai liekas, ka viņas dzemdinātāja cēlusies no līču votiem un tālab viņai ir līčinieku mēle. Tā arī pateikusi.

«Un tu dzīvo kopā ar svešiniekiem? Ne ar Ziemeļ- mātes ļaudīm?»

Šī atbildējusi: «Jā, dzīvoju ar tejieniešiem, Leišmales latuvjiem.» «Tu ar latuviešiem?» sieva iekliegušies kā izbailī. Un mazie viņai līdzi: «Dzīvo kopā ar latuviešiem?»

Sieva savicinājusi ar rokām, izmetusies pa vārtiņiem un aizdiebusi uz ciemata otru galu. Tutarmārlte gribējusi izjautāt mazos, bet viņi aizmukuši, Un, kamēr viņa vārtiņu priekšā mīkstījusies neziņā, ciema otrā galā sākuši klaigāt vīri, un tad viņai uzkrituši suņi. Vesela roja suņu.

—           Tev uzbruka? — Godiņš aizspraucās Zīlei priekšā. — Tevi sakoda suņi?

—     Pārplēsa seģeni. Norāva stūri.

—     Un pašu, pašu?

—    Ar nagiem … — Meitene ieraudājās.

—    Un suņus neviens neapsauca?

—    N-nēl

—           Nu… es tiem sesku bārdām!… — Godiņš pielēca pie pavarda, pagrāba garo virējas kāsi (tajā saimniece iekāra podu sildīšanai virs uguns), savicināja un izmetās pa vērtnēm.

—    Godiņ, uz kurieni? — Zīle traucās zēnu aizturēt.

Bet puiškans bija par viņu ātrāks. Sniegi vien nokūpēja, kad viņš aizdieba pa Tutarmārītes pēdām.

—     Godiņ, tā nedrīkst! Godiņ, nāc atpakaļ!

Šķiet, zēns kaut ko atkliedza pār plecu, bet neapstājās. Sodraino kāsi pārmeta, otrā rokā.

—           Pui-sīt!… — Zīles balss noplaka. Un tad viņa ar plaukstām aizsedza acis.

«Dieviņ, mīļais! Atgriez viņu pie prāta! Atgriez…»

Vairāk viņa nejaudāja. Taču dūmistabā pie neaizvērtām durvīm gulēja Tutarmārlte.

*

Pretēji Zīles bažām Godiņš pārradas nesa vainots un nesaplūkāts. Tikai — nikni sadrūmis. Un aukstumā pietūkušu padeguni, saknaibītām ausīm un lūpām. Sodrē- jaino virtuves kāsi viņš atnesa atpakaļ. Neuzkāra, bet saudzīgi kā ieplīsušu trauku nolika to pie kurtuves uz- ciļņa. Un tūlīt nometās pie gunskura un, plaukstām liesmu plādams, iejautājās blakām pietupušajai Zīlei:

—     Kāt māšukam?

—     Guļ. Sadzērās trijziedu uzlējumu. Māras dienā ierunātu uzlējumu.

—    Bet rētas?

—     Ieskrāpē jumi. Es apriebu, pārsēju ar linu drāniņu. Sadzīs.

—    Dievs dos, sadzīs.

«Runā kā pieaudzis vīrs,» Zīle nopriecājās. Lai gan nekā brīnumaina te nebija. Puisēns gandrīz sāka mērot liela cilvēka soli, siet vira nastu.

—    Ar tevi viņi tur runās neielaidās?

—    Ne-ie-laidās? — zēns nogrēma. — Kāda varētu būt ielaišanās, ja viņu nebija?

—    Viņu nebija? Ciematā nebija krieviņnieku?

—     Nav ciemata, ir tukšas sētas. — Godiņš atvirzījās no guns tālāk. — Laukā, sētās neviena. Vērtnes, durvis ciet. Kā aizvažotas. Gribi, klaudzini, gribi, ūjini, atbalsa nav. Es divi reizes nobrazdināju no viena gala līdz otram. Paklaudzināju ar kāša koku… A — varbūtās viņus nobiedēja mana boze? — Viņš piedūrās ar pirkstiem pie Zīles delma. — Sak, uzrodas svešs puišelis ar melnu garkāta kāsi… Mujas viņu aplokā … Tutarmārīte man stāstīja, ka krieviņpuses ļaudis katru nebijušu, nepazītu lietu ieskatot par Jaunā iezīmētu. Apejot to, nepieskaroties tai tikmēr, kamēr zintnieks, reģis, vai kā viņu sauc, nav sacījis atburamos vārdus. Kas zina, ciemiņnieki pamanīja melno kāša bozi un — paslēpās?

—    Noslēpās aiz nobultētām vērtnēm, aiz lūku aizva- riem. Nobēdzināja dzīvo radību. Tā varēja notikt, — Zīle piekrita. — Un vēl varēja notikt, ka krieviņus satrauca Tutarmārītes teiktais: šepat, viņu ciemata pievārtē, sadzīvo vienā ģimenē jauktu dzimtu ļaudis — votiešu meitenīte ar sēļu-zemgaļu puiškanu un māmuļu. Ir dzirdēts: krieviņi par grēku uzskata radu saimju sadzīvi, kur nu vēl savējo un svešinieku! Kas zina, varbūt tejienieši aizjoza apzināt savējos citos pagastos.

—     Ir gan šerpa tauta! Cik sen atpakaļ māšuku plēsa suņu roja, un nule viņi visi kā izkūpējuši. Var nodomāt, ka viesulis aizrāvis vai noplājusi Melnā uzglūņa.

—     Viesulis vai neviesulis, tikai krieviņi palīdzīgu roku inums nepasniegs!

Par palīdzīgo roku Zīle nebija alojusies. Tobrīd ciemata krieviņi jau nāca pulkā, lai norunātu — cik biežas, cik dziļas zvēru bedres rokamas tiem tur un viņu ceļa.

Nobrīdinājuši mājā palikušos kuslos, kustēties nevarīgos un bērnus turēties mēmi un akli, cieminieki pulcējās aiz bērzu birzs otrpus ciematam. Reģa Repas ierādītajā votu- ižoru jauno mītņu būvvietā. Sanāca līdz jumta klājumam uzceltajā baļķu cirtnī, kam bija strikti ziemeļnieku iedalījums: priekšistaba, no kuras uz griestaugšu sliesies platas kāpnes (kur kočos, tīnēs, pīteņos un māla podos glabās miltus, putraimus, medu un citus labumus), pavarda telpa (ar lielo krāsni un maltuvi aiz tās), plašā saimes istaba (tur katrā kaktā gana vietas īsti kuplai ģimenei). Ar saimes vecākā dzīvesvietas nodalījumu (nama dienvidu galā saimnieka guļamlāva, pie kuras glabā mājas ļaužu sadzīves mantas, drānas, vērpjamās un aužamās ierīces). Iestājoties ziemas sprēgoņai, Ordeņa vīri Bauskas cietokšņa cēlājus atlaida līdz pavasarim pie viņu ģimenēm — Ingermanlandes gūstekņiem ierādītajos ciematos. Arī tajā, kurā atradās reģis Repa ar bruņuvīra suņiem. Un te lielais zintnieks votu-ižoru dzimtas mudināja būvēt pašu Sētas. Tieši tādas, no kādām viņus izdzina Novgorodas zemē sirojušie cilvēku mednieki. Cietokšņa paveida sētas (visas ēkas sakļautas ap pagalmu, ar aklām āra sienām, un dzīvojamās mājas vienīgās durvis ar atsevišķi paveramu augšējo un apakšējo pārdaļu), parocīgas aizstāvēties pret iebrucējiem. Viedais Repa steidzināja radu saimes gādāt būvkokus topošajām celtnēm.

Reģaprāt, jādara viss iespējamais, lai uzturētu, riestu tālāk sensenis dzimtās zemes dieviņu labvēlībā iedibināto. Par spīti varmākiem, par spīti svešpuses garu trakošanai. Jāstiprinās iznesībā, jātop garā līdziniekiem ceļmalas zālei, ko fležēlīgi mīda neskaitāmas kājas, un tomēr tā noturas savā sakņojumā. Noplacināta ceļas atkal augšā un rieš jaunus cerus.

Klusajos rudens vakaros, veļu laikā, votu vecie Jaudis nerima stāstīt tēvaines miņas. Tādas kā to par puisi, kas izglābis savu ļaunā apsēsto brāli. Kā zemnieks pārdevis ļaunajam zirgā pārvērstu puisi, bet nav bijis piedabūjams pārdot arī zirga ganāmo aploku. Kā, spītējot viltībai un varmācībai, cilvēki, neatlaidīgi graujot burvestības, nodrošina sev cilvēcisku dzīvošanu. Atdzīti svešotnē, ziemeļpuses ļaudis nedrīkst rimt likt lietā visu, kas vien der viņu apziņas cietināšanai. Arī paaudzēm nomainoties, nepārstāja. Voti-ižori nepārstāja. Un laika raksti lie- ciņa, ka vairāksimt gadu pēc Bauskas pils uzcelšanas tai laikā jau vēstures mēslainē izmestā Livonijas ordeņa karaspēka gūstekņu dzimtas, daudzu kara viesuļu svaidītie, bada un slimību sērgu kapātie somu-votu pēcteči bija saglabājuši savas tautības kopumu. Septiņpadsmitajā gadsimtā, kad Kurzemes hercogistes luterāņu baznīcas superintendants, sprediķotājs un vēsturnieks Pauls Ein- homs stāstīja par hercogistes darbalopu — zemnieku dzīvi un ticējumiem, viņš ierakstīja ar zoss spalvu pergamenta lapā: «… Krieviņi ir tāda pati pagānu tautība kā latvieši un pat vēl vairāk bezdievībām un māņticībām pakļāvušies.»

Tā jā: krieviņi ilgi, ilgi dzīvoja ar savu, no latviešiem nošķirīgo, kādreiz no tālienes līdzatnesto labā un ļaunā, tikumiskā un palaidnīgā, daiļā un pretīgā vērtējumu. Bet tobrīd, tajā tūkstoš četri simti četrdesmit septītā gada ziemā, pulcēdamies nupat Bārbeliešu ciematā uzceltajā mājā, somu-votu vīri un viņu sievas, stūreniski plaukstas pret krūtīm miegdami, apņēmīgi teica līdzi lielajam re- ģim un zintniekam:

— … Zvēru pie uguns, pie ūdens, pie mirušo pelniem … Pie zalkša, kas sargā mājas svētību … Nedz gaismas ausmā, nedz nakts aklumā… Līdzko mātīšu kādu no viņiem, slēpšos pats, slēpšu savus bērnus, slēpšu no viņiem mūsu piena un vilnas lopus… Vilkšu lietuvēna krusta zīmes uz palodzēm, uz sētas stabu galiem… Lai atkrīt viss ļaunais, kas no viņu puses lavīsies šurp. Lai netiek klāt nedz manim, nedz maniem bērniem, nedz maniem dzemdinātājiem. Nedz lopam, ko es kopju, nedz manis apsētajam labības laukam. Nedz bišu spietam, kas krāj mūsējiem medu… Un, līdzko* pavasara saule atsildīs zemi, slepus nolikšu kurmi viņū robežās. Lai rok alas ap viņu māju … Nedienu alas …

Šķiet, pēdīgi mīļā Māra, Zemes māte un pārējās mātes, arī baltbārzdis Vecītis debesu kalnā, kas uzmana cilvēkus dienās un nedienās, sarunājuši nomest ceļa laipu Zīlei un viņas bērniem. Lai viņi nenoslīkst posta dūkstī — nenomirst badā. Graudi pelavu piemalumam Zīlei jau tepat, tepat pie beigām. Zvēriņi un putni apiet sētā un mežmalā izliktās cilpas (taču trūkst pievilinājūma kumosu, ko tajās likt). Piena lops Linda nobeidzies, lai gan to piebaroja ar to pašu, no kā pārtika cilvēki, un piedevām bēra silītē skuju kapājumu. Un kājās slēja, karinot auklās, kas pārmestas pār rijas ārdiem. Pārstāja dēt novājējušās vistiņas. (Tās nokāva un pāris dienas remdināja izsalkumu, skrimšķinot sasutinātos kaulus). Vācelēs, pīteņos, podos un krūkās — tukšums. Dažu nakti Zīle jau saklausīja ārpusē draudīga nācēja soļus. Zaglīgus, zaglīgus. Kādus, pēc ļaužu nostāstiem, liek Lielā Ģindā ar cirtienā atvēzētu izkapti. Ja Zīle zinātu, kāds milzums trūcīgo zemes kopēju, zvejnieku un mednieku dažādās pasaules malās katru gadu iet bojā no bada, viņa kristu izmisumā. Par laimi, to Zīle nezināja. (Un nevarēja zināt. Cik nu tālu tolaik sniedzās cilvēka apjēga par citu novadu, citu zemju ļaužu likteņiem?) Un tālab Zīle, tāpat kā citi rūpju ļaudis, sargājās mazāk domāt par baigo tiešamību, vairāk ļāvās labo garu aizgādībai.

Un dažreiz viņai laimējās. Kā tagadīt. Ziemas spel- goņā, Sveču mēneša vidū, labie atsauca siltus pavasara vējus, atmodināja aizmigušos ūdeņus, ņēmās briedināt līdz šim snaudošos koku pumpurus, lika balsīgi uzlīksmot putniem.

Dažās dienās klajumos izkusa Sniega mātes saklātie palagi, to vietā uzradās zaļi dzīvīgu dzīparu segumi. Vēl reti, vēl niecīgi, tomēr — svaigi iezaļi. Ziemas zobu. nesagrauztie nātru un krūmeņu lapotnīši. Tos varēja šķilt, čemāt, sūkāt, vārīt strēbienā. Līdz ar to sāka pierimt gurdenums un sāpīgā nevarība.

Vispēdīgi, kad Zīles izliktajās astru cilpās (astrus — nogrieztu kuplu zirga asti — viņa ar Godiņu uzgāja klētiņas augšā) iepinās pāris pelēko vārnu, no kuru gaļas un nātru savārījuma saimei tika pilns paēdiens, bērni tiktāl sasparojās, ka devās gūstīt apkārt tekalējošos zvir- bulēnus. Notipināja lidonītim nopakaļ krietnu gabalu pa grāvja ežu uz krieviņu ciemata pusi. Bet apstājās ne tik daudz aiz vārguma, kā izbaiļa — no lauciņa galā uz robežas mietiem saspraustajiem dažādu kustoņu galvaskausiem. Krieviņu burvestības izdarību liecībām un — arī brīdinājuma zīmēm. Sak, tuvāk ne soli! Nepārkāpiet mūspuses ežu!

— Kad kļūs siltāks un bērziem atraisīsies pumpuri, tad tecināsim sulas. Saldo, veldzējošo padzērienu. Bērzu sulas dod septiņas veselības un aizdzen septiņas slimības, — Zīle mundrināja bērnus. — Un, līdzko putni sāks dēt oliņas, lasīsim tās. Tad Tutarmārītei vaidziņi atkal kjūs apaļi un sārti. Un, kad nograndīs pirmais pērkons, iziesim tīrumā. Trijatā kaplēsim, vagosim, sēsim.

«Sēsim? Ko sēsim?» Viņa pūlējās noslāpēt bažu uz- blīdu. «Kur ņems sēklu?» Audžubērnus ar dziesmiņu uzmundrinādama:

Rūci, rūci, Pērkoniti, Skaldi tiltus Daugavā, Lai nenāca sūra diena Manis pašas zemītē! —

viņa prātoja, kurp iet, kur izlūgties sēklas aizdevumu. Kaut pupu vai zirņu kulīti, kaut riekšavu kaņepju, pāris riekšavu miežu un rudzu. Uz atdošanu, uz atstrādāšanu. Aizņemšanās ir vienīgais, kas var glābt viņas ģimeni no bada rītdienas.

Tā viņa arī atbildēja Cērmam, kas pēkšņi uzradās Mežmalās (Zīles pašas sadomāts māju vārds).

—    Aizņemšos Upenājos vai pie tāspuses ciematu saimniekiem. Ar to paglābšu bērnus no bada. Turienieši mani ar suņiem nerīdīs kā šijpuses kaimiņi, krieviņnieki.

—    Tu-rie-nieši ar suņiem nerīdīs … Tu-rie-nie-ši nebūs šāspuses krieviņu kaimiņi, — Cērms mēdījās. — Tu redzējies: krieviņi viņai vaininiekil

Leišmales fogta vagare un Livonijas baznīcas krusta cilātājs latvietēns Cērms bija noskaities. Iestājoties siltam laikam, līdzko daudzmaz atkusis zemes virskārta, Ingermanlandes gūstekņiem liks būvēt tālāk Bauskas cietoksni. Katram vīrietim uzliks savu dienas darba kravu. Pensumu — mesas skaitītāju valodā. (Cērmam gadījās dzirdēt divu ksendzu sarunu: pensums — vergam uzliktais dienas darba daudzums.) Ordeņa pavēlnieki labprāt uzliktu gūstekņiem lielāku pensumu, ja zinātu, ka ziemu novājējušie krieviņi tādu izturēs. Kā nekā pārmocīto vietā uzreiz citus nedabūs. Bez tam — bruņuvīri runā, ka leišu izlūki slepus iezogoties votu ciematos, droši vien auž nodevību.

Saziņā ar savu pavēlnieku krieviņu izspiegošanai Bārbeles ciematu tuvumā Cērms nometināja sēju un lībiešu saimītes. Sak, sadraudzēsies ar kaimiņiem, izdibinās, kas šiem prātā, un pačukstēs par to savam labdarim. (Tas

ir — Cērmam. Un tad uzpūtīgie vāci runāsies ar labdari atkal kā līdzīgs ar līdzīgu. Un bruņukungu aptecētāji rims ņirgāties par viņu: «Čāčas vīrietisl Sievai meitenes vien dzimst.») Zīlei lielu labdari rādīdams (taču uz sava zirga atgādāja šurp viņas paunu maisus!), Cērms cerēja, ka viņa satuvināsies ar ciemata krieviņiem. Izdibinās kaut ko viņam noderīgu. Bet šitā čužu slota!… Nedz protas, nedz grib prasties.

Padomā tikai! Viņa grasās iet pa pagastu ar ubadzes tarbu! Lādzīgās lauku mājās Cērma saimniekot ieliktā — ar tarbu kaklā!

— Nu, tā vis nebūšj Tad kar kaklā tarbu arī saviem kucēniem! Un no mājas ārā! Tūlītāsl — Cērms draudīgi uzslējās. — Kāto, kurp tavas acis rāda vai kurp tevi aizdzīs bruņu pīckā! Negaidi, ka vazātnieci kāds glaudīs. Neprāti dzīvot — tad saņem, ko esi nopelnījusi!

No pajumtes aizdzītie gāja bridēja soli. Brīžiem rokās turēdamies, brīžiem nošķirdamies. Kad jāapiet lāmas. Gāja, gumdāmi zem nesamā smaguma — plecos iekārtajiem paunu maišeļiem, no kuriem ārā spraucās mājas rīku un piederumu spali un turekļi. Tutarmārīte savā paudelā bija iebāzusi jostiņu aužamo, Godiņš — klētsaugšā atrasto rakstaino vērpjamo sprēslīcu. Pašas Zīles nesienā varēja samanīt ķocīšu un bunduļu apveidus, smejamo kausu un karošu kātus. («No kā ēdīsi, ar ko strēbsi piemešanās vietā?»)

Gājēji bija nerunīgi. Viņi gāja bez jaudas uz saulrieta pusi, jo tā bija vieglāk — vējš no muguras. Sis raustī- gais, mākoņus bliedējošais vējš.

«Kauču noturētos nelijis! Kamēr tiekam zem kādas pajumtes.» Zīle sevī pārlika, kuro no garu mātēm, gādniecēm lūgties visupirmo. Un kā lūgties?

Ne tā kā līdz šim? Varbūt pirmāk viņas sacītajos vārdos vai ziedu nesienā ir bijis kas aplams? Varbūt pat šķērsu nodarīts? Un, kas zina, jau mazotnē greizi iesākts. Pa īstam neieklausīts mātes un veco ļaužu pamācībās. Kuro gadu Zīle ir izdzīvojusi bez mocībām? Bez varmāku cirstām rētām? Nelaimes vilkači nav rimuši vajāt Zīli arī tad, kad viņa glāba un sargāja pamestībā nokļuvušās kuslās radibiņas — ar dieviņa ziņu pasaulē nākušos mazuļus.

Kālab Zīlei liegts dzīvot lādzīgi? Ar diendienas rūpestiem vien? Bez prieka brīža. Tikai ar nerimtīgu sviedrē- šanos. Dārzeņu aplokā, maltuvē, sētā, pie pavarda vai pie aužamām ierīcēm? Vai skaldot ar kapli apsējai izraudzīto sacietējušo arumieni, atmatā sagulušo lauciņa gabalu, ko noecē ar zarotu egļu galotņu saišķi. (No kā dzīslas rokās un kājās uzbriest resnas kā virvju stru- puļil)

Zile gan nav bēgusi no grūtuma. Nav strādājusi tikai tāpat vien. Ir godājusi darba tikumu un ēdāju pulkā kā pēdējā gremdējusi karoti virumā. Ir uzlasījusi un nomutējusi arī sīkāko cepiena drupačiņu. Un nav rimusi mācīt bērnus godīgi dzīvot… Bet — ar visu to Nedienu tēva rīkste nav stājusi rētot viņas muguru un skaustu. Un maizes trūkums viņai allaž bijis tuvākais rads un viesis.

Dažuviet atskatīdamies, dažuviet cintiņos pietupdams, gājēju trinītis pēdīgi izkļuva līdzenumā. Klajumā, pār kura pazemajiem, retajiem bezlapu krūmājiem, žēli sasaukdamies, lidinājās putni. Klajumā labajā pusē zvilnēja sašķiebusies būdele — no izskata pirtiņa. Šķiet, siru karos vai mājas ugunsnelaimē bojā gājušas sētas čurma.

—    Rau, mīļais dieviņš pagādājis mums pajumti, — Zile uzmundrināja savus krietni piekusušos līdzgājējus. — Un, ja vēl mājas gariņi būs pataupījuši iekurus, mēs būsim siltumā — gluži kā putni ligzdiņā. Par spīti ne- jaucenim vējam un bliestošajiem lietus mākoņiem. Tikai pie mājiņas turieties prātīgi! Neskrieniet man pa priekšu! Nepārkāpiet slieksni, kamēr es ļaušu. Svešā mājā allaž jābūt uzmanīgam. Pirts namiņš arī nav bez sava Mājas veča, bez neredzama glūņas. Tālab ienācējam no āra jāzina, ko pirmo sacīt. Notrāpīt īstos atburu vārdus, kas atņem ļaunajam spēku. Sapratāt?

—    Jā, memmīt. — Tutarmārīte nolika zemē savu pau- neli blakus Zīles nesienam. Un skatījās, ko dara Godiņš. Brāļuks ar nesamo plecā jau bija pie mājeles pakša un no turienes vēroja netālo lielā ceļa mālaini. No aizmeža iznākuši, nupat pa ceļu stupāja savs pusducis lauku vīru ar maišeļiem. Uz pleciem viņiem bija ķekši vai raukņi garos kātos. Un aiz kājiniekiem — jātnieks.

—     Mudīgi šurpl Paslēpiesl — Zīle vilka Godinu bū- deles aizsegā. — Nedod dievs, ja pasaules gājēji griežas šurpl

—     Domā, viņi mums liegs atpūsties?

—     Liegums vēl nav Jaunākais. Tādi pasaules gājēji var cilvēkam atņemt pēdējo. Pat noraut krekla krūšu saspraudi.

—     Man krūšu saspraudes nav. Man krekls turas kopā ar koka sprūdzenlti.

—     Tev turas? — Zīle attrauca. Tad atskatījās un gandrīz iekliedzās pārsteigumā: — Tutarmārīt!… Mei- tiņl

Tutarmārīte slīga pāri paunas maisam, ar dūrītēm miegdama acis. , — Kas tev notika?

—     Tev iedzēla? — Godiņš gurna te uz vienu, te otru pusi, kā lēcienam spriegdams.

—     Meitiņ, lūdzama, saki — kas tev notika? — Zīle nometās mazajai blakām, skāva, glaudīja, skaitīja lūgšanu Mārai — gādniecei. («Māra, mīļā, palīdzi mums! Noremdini meitenītei sirsniņu!»)

Pagāja krietns brīdis, līdz Tutarmārīte ierunājās. Ierunājās raustīgi, gluži kā murgu skāvā:

—     Toreiz jātnieks… nogriezās no ceja… Rāva manai emai krūšu saktu… Un kajbāja, kad viņa nejāvās…

—     Dieviņ žēlīgais!… — Zīle piekļāva mazās galviņu sev pie krūtīm. — Drostaliņ manu!

«Viņa atcerējās… Atcerējās… to visbriesmīgāko… Bet man, vecuma dzeguzes aizkūkotajai, likās — viņa visu aizmirsusi. Pūlējos, lai aizmirstu. Domāju: neesmu es viena. Man līdzi nāk zemes labo māšu saime. Viņas nejaus bārenītes prājiņam sāpēs maldīties. Tāpat Godiņš, mans prātīgais Godiņš…»

—     Tāds jātnieks pie mums netiks. Tāda nebūs..i — Zīle nodeva meiteni zēna pieskatā un gāja namiņā. Mā- laines ceja gājēji jau nozuda apvāršņa noslīdē. Bet no augšas, no vēja dzīto mākoņu plostiem zemup krita ūdens piles. Un smagas sniega pārslas arī. «Zem jumta! Ātrāk zem jumta!»

Goddevības vārds slieksnim, goddevīgs sveiciens neredzamajiem priekšpirts uzraudzītājiem, tad pirts gariem. Ar pirkstu gaisā zīmēts lietuvēna krusts un ugunskrusts. Paklanīšanās pret gaismas lodziņu, pret kurtuves akmeņu krāvumu. Vēl labdienas Mājas vecim un tam, kurš droši vien glūn no šķirboto griestu augšas.

Šķiet, patvertne būs laba. Pat ir iekuri pavardam. (No salauztās lāvas galdiem, no smeļamo koču atliekām.)

—     Nāciet namiņā! — Zile atgriezās pie bērniem.—Tikai, slieksnim pāri kāpjot, neaizmirstiet pasacīt labu- dienu. Un pastāviet piedurvē, kamēr es pielauzīšu žagarus slotām. Mūsu māja mums vispirms labi jāuzslauka.

Viņa sacīja «mūsu māja». Dižmanīgi, kā runādama par īstu māju. («Mūsu māja!») Jo tā izteikties piederēja visiem zemajiem ļaudīm, darba cilts saimei. Cilvēkiem, kuri sevi apzinās kā daļu no tā, kas ap viņiem, kā daļu no tā, ar ko viņi dzīvo sabalsā un kā aiziet no šās pasaules. Un, tāpat kā ātrspārne bezdelīga, kā cekulotais sarkankrūtītis, kā nenogurdināmā skudriņa, kas uztur tīru savu mītni un tās apkārtni, tā darba cilvēks spodrina savu piemešanās vietu. Kaut viņš tajā apstājas pavisam īsu brīdi.

—    Skaidrojas. Nelaika uzbrāza it kā pārgājusi, — iznesusi saslauku grābumu, Zīle atgriezdamās sacīja. — Varēsim apmest līkumu, pielauzt skujas, atnest pērngada grīsli vai ūdens zāli. Viņā pusē aiz noliekņas rādās, ka ir dīķis vai ezeriņš. Lai Tutarmārīte paliek pie pavarda, uzmana gunskuru, mēs ar Godiņu aizstaigāsim līdz ūdenim. Saplūksim niedres. Uz plika klona guļot, ātri iedzīvojas kaulu lauzējā.

—    Vecie, neba jaunie.

—    Lauzējs uzkrīt arī jauniem. Un kā vēl. Mītavas laivinieku sētā vienam Lielupes laivotājam bija lauzēja apsēsts puišelis, labi ja vasaras trīs vecāks par Godiņu. Nejauda paiet. Kunkuļoja kā vecis, kas septiņas dienas nāvei parādā.

—    Un viņam tā bija no gulēšanas uz plika klona? Un ne dieva sods?

—    Sargies pats,- tad arī dievs tevi sargās! — Zīle sameklēja savalkātu palagu pļāvuma nešanai, paņēma duncīti un auklas ritumu. — Nu, ejma!

—    Ejma!

Diždīķis jeb ezerelis bija stiebraugiem pieaudzis — biezi kā prasmīgi apsēta druva. Lietavās un sniegos

balti izbalējušie, nokaltušie ūdens augi lika lielos vālos kā rudzu lauks pirms pļaujas iesākuma.

—    Vajadzēs noauties un brist.

—           Es bridīšu, lauzīšu un nesīšu malā. Tu, memmīt. ņemsi pretim un krausi čupās.

—    Puisīt, tev brist neklājas.

—           Esmu jaunāks un mundrāks. Man… tīk slapjumā brazdināt.

—    Saaukstēsies, saslimsi.

—           Vecie ātrāk saslimst. Netielējies, memmītl — Godiņš attupās uz ciņa un ņēmās raisīt vaļā vīžu auklu mezglus.

—    Dēls!…

—    Būs labi, redzēsil Man patīk bradat pa ūdeņiem.

—    Pagaidi. Man tev kas jāpasaka.

—    Bridīšu es!

—     Bridīsi ta bridīsi. Es par citu. Par tavu māšuku.

—    Tutarmārīti?

—    Tutarmārītei grūti ap sirsniņu, tev viņai jāpalīdz.

—    Jāpalīdz?

—           Tu redzēji, kā viņa ieraudājās, kad neļāvu krist acis pasaules gājēju jātniekam? Tāds jātnieks esot no- galējis Mārītes māmuļu. Mums jāgādā, lai tavam māšu- kam neatliktu laika kavēties atmiņās. Tutarmārīte iesāka aust jostu ar pašas izgrieztiem rakstiem. Nebūtu slikti, ja tu uzprasītos, lai viņa nītī tev pubuļu jostu. Ar pašas vērstiem rakstiem.

—           Un es viņai par to paša grieztu sprēslīcas lāpstiņu! Ar saulītēm, zvaigznītēm, debesu kalna zīmju rakstiem.

—    Viens otru pamudinādami!

—    Nuka.

Grausta būdā viņi bija nodzīvojuši jau pilnas trīs dienas. Gan gādādami ēdamo (ezers tuvu — tajā zivis, laukā piesaules vietās sulīgi zaļi stiebru dzinumi), gan stutēdami jau ietrunējušās vērtnes, aizdrīvēdami šķirbas sienās un padurvē. Gan gunskura un skalu ap- gaismā salāpot cauro un sadriskāto, noņemoties ar to, kas tuvāks paša sirdij, — adot, izšujot, grebjot kokā. Bija nodzīvojuši, bet palikuši neziņā, kā būs turpmāk. Kur liksies, ko iesāks? Skaidrs bija viens — to saprata arī jaunieši: šī grausta būdele, pirtiņa kādreizējās lauku sētas aplokā (sētas vietā nezāļu riestiem apaugušas krāsmatas) nebūs viņu īstā dzīvesvieta. Arī tad, ja viņi cieši sadraudzētos ar tejienes neredzamajiem valdītājiem. Te viss jāgādā, jāceļ gluži no jauna. Māja, nojumes, rija, aploki. No jauna jāuzplēš arumiene. Pat ja viņu trijlapim tiktu lāču plēsēja spēks. Ja dzīvošanai uzceltu zemnīcu, ja savagotu tīrumiņus sējai, tiktu pie sava piena lopa, pie mājas putniem. Teitan pārlieku klaja vieta. Viss acīs pasaules staiguļiem un bruņu rait- niekiem. Pirmo dienu no tejienes pārskatāmais ceļa loks bija diezgan patukšs, toties vakar un šodien ij priekšpusdienas, ij pēcpusdienas cēlienu pa ceļu klimta jātnieki un kājinieki. (Kājinieki pulciņos uz ziemeļrietumiem, jātnieki pa vienam vai pa pārim lielākoties uz dienvidrītiem.)

«Kājāmgājēji laikam ir cietokšņa cēlāji?» Zīle pārlika. «Un vīri brūnajos tērpos — krieviņi. (Viņiem godā brūni svārki un krekli ar raibi izšūstītām apkaklēm.) Laiks pieturas remdēns, un vāci nav no tiem, kuri Jaus klausībniekiem gaidīt pavasara Meteņus, ja sniegs cik necik nokusis.»

«Sniegs nokusis… Agrais pavasaris. Bet agrajam pavasarim līdzi nākot slapja vasara. Pļāvumu pūdētā ja vasara… Ar skumju rudeni, bada ziemu druvu arājiem… Katrā ziņā tādiem kā mūsu trijnieks.»

No ezera pārnāca Godiņš. Atnesa sietiņā ķīšus un raudiņas.

—    Tiks krietns virums, — Zīle nopriecājās. Lika Tutarmārītei iekurt pavarda guni un pati ar veiksmīgo zvejotāju ķērās ķidāt vēl pēc ūdenszālēm dvakojošās zivis. Rosījās un nepamanīja, kā no lielā ceļa puses pienāk bārdainis ar maisu uz pleca. Kamzoļa svārkā, ādas slejām notītos kāju lielos, velteņa cepurē, ar garu zedeni kā balsta nūju rokā. Šmaugu un garu zedeni — ar kādiem večiņas valda savvaļā palaistos sivēnus un mājas putnus.

—    Labudien! — viņš gārdzi sveicināja. — Nodzerties ļausi?

—    Vai ūdeni? — Zīle gausi, it kā balstu taustīdama, cēlās kājās. Minēdama, no kurienes pienākušais uzradies, ko no viņa var gaidīt. (Pēc izskata nepateiksi: no nastas ārā spraucas cirvja un raukņa kāti, bet acis jes- tras un šaudīgas.)

—    Nuka ūdeni.

«Pēc izrunas augšzemnieks.» Zīle pasmalkstīja ar kausu vienkoča traukā, iesmēla ūdeni un sniedza to prasītājam. Bārdainis nolika nesamo, atslēja zedeni pret būdas sienu, iekampa guldzienu, nosēcās. Tad piegāja pie pirts būdas sliekšņa un atsēdās uz tā.

—           Slāpes jādzesējot ar prātu un apdomu. — Raudzījās uz bērniem un to, kas ap būdu. Ieraudzīja piedurvē nolikto Tutarmārītes jostu aužamo, ņēmās to taustīt.

—     Vai jauniķes audiens?

—    Jauniķes.

—    Brangi. Un kot' puiša cilvēks?

—    Aušana nav puisieša tiesa.

—      Kā kurajam. Jaunie ir agni uz visiem amatiem.

—           Man patīk griezt kokā! — Godiņš atsaucās. — Robot ar dūcīti.

—           Nu gan!..j — Zīle iejaucās. — Patikšana viena vēl ir par maz.

—           Tu proti griezt veidolus? Zvēru galvas, putnu knābjus? Vai tā? — Svešais nelikās dzirdējis Zīles iebildumu.

—     Es'… krustiņus, zvaigznītes, zalkšu līkumus…

—           Pui-si! — Zīle nenovaldījās. (Muļķa zēns! Vai tad niekošanās jārāda svešam? Vēl nezina, kas bārdainajam slāpju remdinātājam aiz ādas.) 1

—    Parādi nu, parādi! — svešais skubināja zēnu.

—           Tūlītās. — Godiņš iespurdza pirti un mirklī bija atkal klāt. Ar paša saraibināto liepas koka šķilu un mežmalas mājas klētsaugšā atrasto vērpjamo lāpstiņu.

—           Es gribēju šitādu te… — Viņš pirmo sniedza nezināmā prasminieka daiļoto dēlīti.

—           Gribēji šitādu? — Bārdainā uzači savilkās augstos lokos. — Šitais laikam tava tēva darbs? — Viņš kā svērdams pavalstīja vērpj lāpstiņu. — Vai tēva?

—    N-nē…

—           Mums tēva nav. — Un Zīle sāka stāstīt, kas Godiņš, kas Tutarmārīte, kas viņa pati. Nupatās, vēl pirms mirkļa, viņa būtu klusējusi, kamēr slāpju dzesētājs aiz- kāto. Bet — redzams, vīram lapsas iedaba. Ņemsies tincināt mazos, un tad drošāk, ja viņa pati. īsi un skaidri.

—           Ak, kaimiņmāte garus gadus saimniekojusi viena? — Bārdainis ilgi noraudzījās Zīlē un pusaudzēnos — Zīles

brunču krokās vīkstošos Tutarmārītē un Godiņā. — Un tagad kaimiņmāte ar cālēniem ir vaļas putni?

Laikam tāda bijusi debesu griba, ka mēs satikāmies. Ceļa māte atveda kaimiņieni uz šito čurmu, vecais dieviņš nodzina mani no Pauskas ceļa.

Es, kaimiņmāt, arī esmu bez savējiem un bez mājām. No savējo pulka patriekts briedis. Ar stiprākiem badoties, patriekts, pret citu ragaiņu galvām nenoturīgs sēl- pilietis.

Neapbruņots amatnieks pret vāciešu sirotāju zobenu cilātājiem. Tēvaine man Sēlpilī. Sēļu pils ciematā es pirmoreiz skatīju saulīti viņpus Daugavas grožojam rīta zirgus. Sēlpilī mācījos vectēva un tēva iemaņu grebt no kumpaina bērza, no oša saaug oma sēri smaidīgas un ākstīgas cilvēku galvas. Mācījos greznot ar robumiem dižās istabas galdus un solus, dzeramos kausus un pūra šķirstus tautās laižamām meitām. Mācījos, manījos un klusībā sparojos izcirst no oša stumbra brangu zirgu vai vētras putnu galvas. Tālu ceļu vagotāju laivu priekšgaliem. Teiksmu laivām, ar kādām mūsu sentēvi, Daugavas klintāja pils draudzes vīri braukuši pa straumi augšup uz krievu zemēm un lejup uz Daugavas grīvu. Pirms vēl mūszemē nebija nagus iecirtuši aizjūras bulbuļu putni. Plēsoņas ar dzelzs knābjiem un tērauda nagiem. Pirms vēl siru velni nebija vēluši pamatus savam cietoksnim sēju pils pagalmā. Mana paša vectēvs zināja stāstīt, kā tas viss noticis. Viņu, to dzelžu bulbuju, esot bijis tikai vēja pūsmas tiesa. Turējušies rātni, dalījuši dāvanas šāspuses bajāriem. Par būves vietu devuši gan Gotzemes vadmalu, gan sudraba nieciņus.

- Jā, arī sēļu pils dižajiem jāstāv kā nūjiniekiem pie vācu mūra sienas vārtiem un nevācu amatnieki jārīda ar suņiem. Mani pat…

Bārdainis pasmēla vēlreiz ūdeni, iemalkoja, atlikušo izšļāca zemē un, tāpat kājās stāvēdams, stāstīja tālāk.

Vāci šo ieslēguši siekstā. Tolaik, Daugavas palos ar plostu uz Vidzemes krastu irdamies, noslīkusi viņa — Sermokļa Osiņa saime. Sieva, bērni un tuvinieki. Kad šis izkļuvis no siekstas, bēdzis, ko kājas nes. Ceļā patrāpījies lāga krieviņu vīrs — no tiem, kurus vāci pā- tago pie Bauskas pils mūrēšanas. Krieviņš šo paēdinājis un ieteicis doties uz Mēmeles un Mūsas sateku. Tur līdzenumā šijpus cietokšņa lauka esot krietni daudz šim līdzīgu. Amata vīru. Nokalpojot vācu klausības dienas, uzslienot nojumes un pastarpām darbojoties uz savu roku. Kaldami, grebdami, varžodami. Strādādami visu, kas pa ķērienam prasmīgām rokām. Mūru kalnā runājot: ar laiku, kad vāciešu pils nākšot gatava, kad uz tās mūriem uzstādīšot no ārdētas dzelzs uguns stobrus, ar ko pļaut ienaidnieku, Mēmeles krastā ierādīšot vietas amatnieku nometnēm — hakverkiem. Gan smagu, gan smalku amatu pratējiem. Jo pils bez savas amatnieku saimes — ne cepts, ne vārīts.

— Tālabad tagad sēju pilsciema amata vīrs Osiņš raudzīs mājvietu Bauskas pievārtē. Pamanīsies uzcelt nojumi pret puteņiem un lietavām, pelnīsies, kā pratīs. Iedzīvosies, kamēr Mēmeles krastā vēl nejaucas vācu saaicinātie citpuses amatnieki. Baušķinieki jau būs saraduši ar tādiem, kāds es. Lūk, tā, kaimiņmāt.

Kaimiņmāt… Saki — kā būtu, ja tu ar cālēniem, arī amatu mījotājiem, kātotu man līdzi uz Pausku? Divi lielāku nojumi uzslies vieglāk nekā katrs par sevi mazākas.

14. nodaļa

Ne jau katrreiz un ne visur divatā nojumi uzcelt ir vieglāk, nekā vienam pūloties. Vieglums pavada cilvēku viņam iedzīvotā apvidū, kur celšanai noderīgais pa rokai vai arī zināms, kur tādu rast, kā piegādāt. Bet no kā lai iesāk padzīvojuši cilvēki ar diviem bērniem, atlāčojuši vējainā klajumā stirnas ieskrējiena attālumā no draudīgi augstu uzslietajiem mūra torņiem divu upju satekas pakalnā? Kur nav neviena lietaskoka sprū- dzeņa, pat ne apses vai alkšņa stumbēna? (Ka tādi kādreiz te šalkojuši, par to liecināja nesaskaitāmie celmi ar svaigi atlobījušās mizas plēksnēm.) Kur lai ņem kārte- les kaut vai apīņu maikstes resnumā slieteņa būdai, pagaidu apmetnei?

Atnācējiem rocības un iztikas bija tik vien daudz, cik turējās nastu kulēs, kas pašiem uz muguras. Vajadzēja atrast aizvēja vietu kaut uz šo' pirmo nakti, kas ātri tuvojās. Atnācēji lūkoja sarunāties ar dažu slieteņu mītniekiem, tomēr neveiksmīgi. Jauni un veci bija pār mēru grīni:

«Vazājas te šādi un visādi… Ejiet pie tiem, kas jūs šurp atveda!»

Bērni bija pārguruši, miklajā vējā nosaluši.

—    Diebsim atpakaļ uz mājelt, kas atradās pie zivju ezeriņa, — Tutarmārlte vairs nenovaldījās. — Te mūs neieredz. Tāpatās kā viņā ciematā, kur suņi… Un ja nu vēl tā ļaužiņu mūdža, kas tur ap mūriem rībinās kā pērkons, drāžas šurp pāri ūdenīšiem?

—     Līdz mājelei pie zivju ezeriņa pirms tumsas uznāk- šanas mums neaizklūt, — Zīle atrunājās. — Bez tam tumsā mēs varam nomaldīties. Iestigt kādā' raganu dīķī — muklājā. Ja arī teitan mūs neviens nepažēlos, hdīsim, rau, tur tajā blīgznu krūmājā. Saspiedīsimies ar mugurām, sasegsimies ar kankarīšiem. Pagulēsim kā putniņi, galvu zem spārna paslēpuši, un tad rīt no rīta…

—    Rīts vienmēr gudrāks nekā vakars. — Ūsiņš vedināja paieties vēl mazuliet. Tuvāk mājām ar lubu noklāju. — Varbūt tiksim kādā aizvējā kaktā. Ja ne šeitan, tad pāri pretim otrā pusē. Jādomā, turienes garie Јķūņi ir naktsmītnes vācu gaitniekiem.

—    Vait' pils cēlājiem?

—    Pils cēlāji naktī uz klaja lauka nepaliek.

—    Tajā vilku migā ar bērniem gan es nelīdīšu. — Zīle sniedza rokas audžubērniem. — Ir dzirdēts, ko, mūrus celdami, vāci izdarās ar atnācējiem. Mēmiem vai aizmigušiem.

—    Taisnība: vilkaču migu labāk apiet ar likumu. Es tikai balsī pārliku, kā mums zilēt un kā būt.

—    Zīlēt vajadzēja laikus, nevis kaut kā… — Kāda neredzama, bet varmācīga roka pēkšņi ieķērās Zīlei kaklā. Likās, tepat savu pelēko sedzeni aizplanda kaulainā Nelaimes veča — vēl uzmetis bērniem un viņai uz galvas. Kādā akacī bija ievēlies viņas saprāts, kad piekrita kātot bārdainim līdzi uz bruņuvīru aploku? Vai bažās, ka pašai samežģīsies kājas un audžubērni paliks pamestībā uz zvēru takas? (Bez vecāku padoma ij Tutarmārlte, ij Godiņš būs tikpat kā biezoknī pie plēsoņu midzeņa!) Redzams, Zīle ir pārsteigusies, izdarījusies aplam.

—    Vai viņi, tie vāci, tos tur torņus būvēs mākoņos? Sakrāvuši līdz koku galotnēm un vēl krauj. — Godiņš vēroja balsīgo laužu mūdžu aizupes uzkalnā. — Kālab tik augstu? Kā tie akmeņu vēlāji dabūs savu nesamo mākoņos?

—    Kaut vai cepurēs nesdami. Viņu, to vēlāju, te milzu pulka. Droši vien tikpat, cik pūžņos skudru. Skudriņas no čužām sanesušas pūžņus īstas siena gabanas metumā. Kā priedēs aiz Mežmalu sētas.

—    Un ar cepurēm sanestie mūri slapjā laikā nesašķīst. — Zilēs sacītais rosināja Godiņa iztēli.

—    Gan cēlāji pratis mūrējumu nostiprināt.

—    Noziedojot ļaunajiem. Velniem, kā viņi saka, — izmeta Ūsiņš. — Kauču savvaļas suni, kas mūrniekiem patrāpās. Iemūrē tādu sienā, tas naktis kauks un šķaidītājus aizbaidīs.

—    Pavisam aizbaidīs? — Tutarmārīte nepalika tikai klausītāja vien.

—    Pavisam. Vāci visapkārt savu cietokšņu sienās iemūrējot gan spēkavīrus, gan jaunavas. Tālab no vācu mūriem atlec prasmīgāko kaļvu kaltie laužņi. Un kad vāci Pauskas vaļņos uzvilks uguni spļāvējus stobrus…

—    Paga, tas tur vīrs, man šķiet, ir redzēts. — Ūsiņš atvairīgi pamāja Zīlei ar roku. — Pagaidiet brīsniņu te- patās. — Un platā solī, it kā sējamo lauku mērodams, gāja uz pašu neizskatīgāko būdas māju ar lubām klātu jumtu. Pie tās kāds tēvainis sparīgi skaldīja ar cirvi. Tesa mietu, vai?

—    Turies pie manis klātāki I— Zīle rotīja Tutarmā- rites galvas autu ciešāk ap zodu. Reizē blenzdama uz ieskatīto blīgznas krūmāju. Kā viņi trijatā tur nakts melnumā?… (Trijatā. Lai bārdainis sēlpilietis izdarās, kā viņam tīkl) — Gluži tukšu vēderu mēs gulēt neiesim! — viņa iedrošināja mazos. — Man nastiņā ir vēl novārīts ķīsis. Un sulīgu lapu pumpuriņi arī.

—    Nestāvēsim caurvējā. Tipināsim uz krūmaini. Gan kaimiņu tēvs mūs atradīs, ja viņam ievajadzēsies.

Kaimiņtēvs promgājējus apturēja pusceļā.

—    Es sacīju: pagaidiet! Jums pakaļdzidamies, es, vecs cilvēks, vēl noķeršu aizdusu, — viņš elsoja. — Pajumte ir! Vesels istabas kakts, pašiem savs kakts. Tajā mājelē dzīvo mans savietis no mātes puses. Zirga lietu meistarotājs. Bet viņa sievišķis ries audumus. Dzīvo divi vien, bez tuviniekiem.

Kad šis ieminējies par Tutarmārītes kāri uz jostu aušanu un sacījis — Zīle gadiem viena saimniekojusi

lauku sētā, savietis bijis ar mieru laist vl3us pie sevi3 būdā, — Osiņš klāstīja. Odratēvs, tas ir, Osiņa savietis, pats šujot zirgu lietas Pauskas amatnieku šķūtniekiem, bet sievišķis aužot linu audeklus tālienes laužu istabām. Greznajām istabām.

Nogurums plāja ciet acis tūlīt, līdzko Zīle nogulās blakus Tutarmārītei un Godiņam viņiem ierādītajā priekšistabas kaktā, taču viņa rāvās Srā no miega skavām. Gaidīdama, kad pusnakti sāks grabināties mājas gariņi un, no krāsnsaugšas vai no griestu kārtīm (ārdiem, kur žūst skalu kūļi) nokāpis, pa grīdas klonu sāks tāpāt Mājas vecis. Lamzīgais (lāča izskatā) sētas labklājības un laužu labas sadzīves uzturētājs.

Mājas veča labestība pašulaik Zilei bija vajadzīga tikpat kā maize un ūdens. Bez Mājas gādnieka labvēlības viņa ātri vien pārtaps nejaucenē un pārvērtis zvērēnos arī savus audžubērnus.

Osiņām ar savieti savstarpējas ecēšanās nebija. Lubu mājā viņi maz uzturējās — lielākoties strādāja sētas galā, nojumē. Vai mujās ap šķūtnieku pajūgiem šijpus krusta mājas tirgus laukā. Bet Zīlei un abiem jauniešiem istabā neklājās labāk kā arklā iejūgtam lopiņam, ko nemitīgi paskubina, rausta un trenkā. (Trūkst tikai pātagas vai vicas, ar ko četrkājaino slānīt.)

Viņi — Zīle un Tutarmārlte — gandrīz neko neizdarīja saimniecei pa prātam. Nedz istabu uzkopjot, nedz vērpienu šķeterējot, saiviņas tinot, nedz audeklu bali- •not, kas esot viņu — šās mājas piedzīvotāju daļa. (Zīle ar bērniem viņai ir piedzīvotāja!) Šī esot uzupurējusies piedzīvotāju labā, un ienākušajiem viņas labsirdiba godam jāatlīdzina. (Tā arī pasacīja: «Godam jāatlīdzina.») Bruņinieku pils piesētās mītošajiem jāstrādājot tā, ka var noskaloties paši savos sviedros. Tālab jau piesētu ļaudis velkot paši darba cilvēka jūgu bez bruņukalpu, piķieru vai vagaru nūjas skubinājuma. Velkot, rikšos tecēdami. Citādi viņi paliktu ne vien bez pajumtes un maizes, bet arī bez brīvestības. Neapsviedīgais un gau- sulis viens divi iesprūstu nebrīvnieku aplokā. Dreļļu vārdā kā vecvectēvu laikos nebrīvniekus gan tagad nesaucot, bet tie paši dreļļi vien esot. Zemes arāji, lopiņu turētāji, bitinieki un šķūtnieki pilskungu, fogtu, pagasta valdītāju novados.

Cik varēja noprast no abu Ūdru skopajiem teicieniem (viņiem nebija Ūsiņa valodīguma), mājasmāte bija piedzīvojusi Zīlei līdzīgu sievišķa nelaimi. Viņu spīdzinājuši, vazājuši, apsmējuši. Slapstoties klīzdama gar Piedaugavu,_ sastapusi pasaules ceļu gājēju, Sēlpils amatnieku tJdri, abi piebiedrojušies tirgus ļaužu pajūgu dzinējiem un tikuši svešzemes amatnieku, Bauskas cēlāju aptecētājos. Iemanījusies kaņepāju un linu audeklu nītīšanā, Ūdra pāriniece (būtu jāsaka: saimniece) dzīvojot, izdabādama audumu noņēmējiem un tejieniešiem.

Nē, senču dievus viņa nebija atmetusi. Dāvinājumus katoļu krusta kalpiem nesot ārīgai izrādīšanai — baznīcas saiešanas reizēs (lai tie, kam vara, jcedz viņas pie- kļautību valdītāju gribai). Pati Ūdra pāriniece ieskatīja sevi par īstenu latvju zemes sievu, gan nelikdamās zinis par latvju sievu labestības tikumu. Cietēja labestību sabalsā ar citu ciešanām un visupirms — ar vārgajiem un bārubērniem.

«Sievai jādzīvo ar labdarīgu sirdi.» (Ir dziesmiņa: «Bā- renītes asariņa maksā zelta gabaliņu.») Tikai bezgodei vienalga, kur otram sāp.

«Latviešu sievai nav vienalga.» Zīle sprauca rokas ārā no apsegas. Un nevilšus aizskāra Tutarmārīti.

—    Mammīti

—    Es, meitiņ, nevilšus. Čuči vien mierīgi tālāk.

—            Bet kālab mammīte nečuč? Vai mammītei sāp? —1 meitene čukstus jautāja.

—     Nogulēju sānus, pamodos.

—    Bet mammīte jau'ilgi gul ar vaļējām acīm.

—    Tad jau tu arī! Kas tev lēcies, ja miedziņš bēg?

—    Es, mammīt, domāju.

—    Naktī, tumsumā?

—    Ja dienu neizdomā…

—    Un par ko tu tik ilgi domā?

—    Kā man darīt, un kā man būt.

—    Kā būt?

—            Nu jā. — Viņa pārgāja uz zemāku čukstu. — Kā būt, ja saimniece izdarīs tā, kā runājās.

—    Ar ko runājās?

—           Ar ķuziņu sievu. To, kura staigā, melnā lakatā ietinusies. Kad mēs skalinājām upē dvieļu audumu un

mammīte man lika atnest no palieveņa otru velējamo vāli, mājas āra durvis bija pusatvērtas un es padzirdu — iekšā runājās. Mūsu saimniece un ķuziņu sieva. Dzirdu: kuziņu sieva stāsta savējiem par nolaupītu votu meiteni. Stirnēnu vilcenes aplokā. Viņu varmācīgi pieturot svešu asiņu māte. Votu svētnieks, krieviņu lielais re- ģis, jau cejot kājās savējos. Apstaigājot krieviņu saimes, mūru cēlāju mītnes. Ar to votu bērnu labi nebūšot. Kālab viņa, Odriene, dzīvojot kā ar vistas aklumu sista? Tālāko es vairs nesaklausīju. Laikam runātāja atgāja nostāk. Un ausi pie otra durvīm miegt, okšķerīgl klausīties nav tikli. Vēlāk, kad mammīte nesa no upes ūdeni, kad es sāku slaucīt vakara reizē istabas klonu, saimniece izņēma man no rokām slotu, lika sēsties pie jostu aužamās līkstes: «Daries tu ap savu! Es svešas dzimtas bērnu mācīt neiešu.» Tad man atausa gaisma: pirmāk viņa ar ķuziņu sievu bija runājusies par mammīti un mani. Tad es ņēmos piesaukt sargu Mātes. Visas sargu Mātes no vietas. Lūdzos, lai neatņem mani no mammītes un no Godiņa. Zvērēju noaust katrai pa ziedu jostai. Ar pašas sazaru ailēs saliktiem rakstiem. Lai manis dēļ manai mammītei nebūtu jācieš.

— Drostaliņ manu! — Zīle pieglauda meitenīti. — Drostaliņ! Manis dēļ tev nav jābaidās. Vai tik vien baismu ir lijis pār manu galvu?

*

Mājas veča apstaigu Zīle tonakt nesagaidīja. Pēc sačukstēšanās ar Tutarmārīti, pēc tam, kad viņa meitenīti atdeva Miega mātei, viņa nebūtu sadzirdējusi arī ēnu pasaules nācēja klaudzīgus soļus. Pēkšņi uzradās krūšu augšgalā knābātājs dzenelis (ne dzenis — dzenelītis!. Un galvā — ausīs duna. Audžubērns apdraudēts! (Par apdraudu pašai viņa nedomāja.) Tur, viņā krieviņu ciemā, Tutarmārīti rīdīja ar suņiem. Teitan vilku brāli apkārt neskraida, bet teitan ik pažobele, ik palu ūdeņu izskalota grava var pārtapt mazajai slazdā. Taču šeitan, ļaužu posta kalnā, šejienes cilvēku maltuvē saberžot ne tikai vīrus un jaunekļus, bet arī sievišķus un pusaudzes, kuras bruņukalpi attrencot no ļaužu sētām. (Uzpost darba uzraudzītāju mītnes, mazgāt un pielāpīt uzraugu un citpuses amatnieku ģērbus.) Iekritis Tutarmāriņa kādam sieviešu spīdzinātājam acis un — dieviņ augstais…

Ko viņa, Zīle, domāja, kur blandījās viņas prāts, kad viņa nāca Iīdzi_ bārdainajam sēlpilietim uz Bauskas uzkalnu? Tecēja Ūsiņam līdzi, tikpat kā ganu stabulīti pa- dzirdusi strupause aita…

Ja nu krieviņu lielais reģis satracina savējos un tie piepeši nozog Tutarmāriņu? To darīt krieviņu puisieši iemanījušies. Līgavām uzglūnēdami.

Līdzko uzausīs diena, Zīle ņems savu paegļa kūjiņu, kāps pa steķu laipu upes viņā krastā. Uzmeklēs bluķa laivu cirtēju pulkā (pērnās laivas saplaisājušas, daudzas aiznesusi palu straume, steidzīgi jādobj jaunas) sēlpi- lieti, pie kura turas Godiņš, un vedīs zēnu atpakaļ. Kāds dundurs viņu sadzēla, kad viņa neatturēja puisēnu iet Ūsiņam līdzi klausību darbā? Nogaidīs īsto brīdi, grābs zēnu aiz jostas un, līdzko tiks šajā pusē, tipās trijatā uz mežu. (Pašas un pusaudžu nastu kules viņa pievāks priekšlaikus. Gan ar Tutarmāriņas ziņu, bet Ūdrenei nemanot.) Tādiem bēgļiem kā viņi Meža māte patvērumu neliegs. Meža māte vienmēr ir devusi slēptuvi ij siru iebrukumos vajātajiem un kara vētrā trenkātajiem, ij pašu cilts saimju izraidītajiem. Jā, arī saviešu padzītajiem. Vecie atceras, ka tādi bijuši. Un viņi vienmēr glābušies mežos. Tādi koku biežņās nodzīvojuši vientuļnieki iegājuši aizmūžā.

*

Pret Lietuvas lielkunigaikštes sirdi notēmētā šķēpa — jaunavas Marijas ordeņa cietokšņa Bauskas pils (Livonijas ordeņa vēsturē pēdējās pils) virsvaldītājs bija Mī- tavas komturs. Ar dieva žēlastību augstdzimuša Vestfā- les grāfa, livoņu iekaroto Zemgales ostas pils sētu un bruņinieku soda rokai pakļauto pagāniski runājošo zemnieku likteņu kungs. Komtura mītnē uzturējās arī viņa drosmīgāko ieroču nesēju kopa, pagānu, ķeceru, ēdamā un dzeramā gādātāju bieds. Bija Mītava, taču jaunavas Marijas karodznieks, ja vien viņu neaizturēja svarīgāki Ordeņa valsts darbi, kara sardzes un sulaiņu pavadībā iedrasēia te tajā, te citā novadā. Pārbaudīdams fogtu un piļu pārvaldītāju centību piepildīt augstākā un visaugstākā gribu. Un — kattā ziņā — cik veiksmīgi ceļ Bauskas cietoksni. Cik darbīgi tie, kam jāuzrauga divkājainie darba lopi, jāpaskubina velt, nost, skaldīt, iecirst grodus, nirt upes tece, svilināties guns sārtos. Jau notālis, līdzko jātnieku skatiena lokā pavīdēja un sāka lielumā blīst nocietinājuma akli draudīgās mūru sienas un torņi, komturs uzslējās stiegrs sava ērzeļa mugurā, viņa kalsnā seja iekvēlojās, un viņa pavadoņiem bija krietni jāpiestrādā ar piešiem, lai zirgi turētos sakritīgā riksī ar pavēlnieka melni. Līdz Kirlak- pussalas zemei (tā vāci iedēvēja nu jau ar amatnieku būdām un mājelēm piebūvēto laukumu šijpus pils mūru giāvja) komturs vienmēr jāja auļos. Lai trūkstas dubļu Anči, visa būvnieku jezga. Lai pussalas vīriņi ļimst bi- jibā vāciski katoliskās baznīcas karodznieka priekšā. Ordeņa bruņinieki ir bijuši un būs šās zemes pātaga un debesu pērkoni. Un slikti klāsies spītniekam, kas lūkos apšaubīt Livonijas ordeņa visspēcību. (Diemžēl tādi uzrodas. No tiem, kas saklausījušies tērgas par krustnešu sakāvēm prūšos, kautiņos ar leišiem, par Krievzemes robežas gravās sagāztajiem Ordeņa brāļiem!) Bez tam komturu niknums māca, arī atceroties Ordeņa kapitulu (gadskārtējās sanāksmes), novadu augstmaņu dalīšanos partijās, kas jo gadu jo nesavaldāmāk ecējās savā starpā, kad bija piedzīvojuši kārtējo sakāvi austrumos. (Aiz Novgorodas tagad stāvēja Maskavas cara valsts!) Pēdējā laikā komturs novilka dzelzs važu cimdus, tikai sēzdamies pie maltītes galda vai apmeklēdams daiļas gaspažas guļamvietu. (Un nedod dievs, ja kādam tika viņa apkalto pirkstu glāstsl)

Dusmu pilns Mītavas komturs bija arī šajā Bauskas apskatē. Un tas notika tobrīd, kad lauku, kas šijpus pilij, apstaigāja Zīle, Godiņu raudzīdama.

Trūcīgi ģērbusies, no izskata gaudena sieviņa ar maisa kuli kaklā, kādas ir apkārt klīstošajām dāvanu lūdzējām, kādas redzēja vai visās Livonijas ordeņa pilsētās dikstam pie baznīcu un tirgus laukumu sētām. Par katru pasniegtu žēlastības dāvanu, arī putnu barībai iznestu azaida palieku ubadzes devējiem ilgi pateicās. Sacīja pateikšanas vārdus visaugstākajam debesīs, visaugstākā spārnotajiem ķerubiem un serafīmiem, un citiem feodālajiem debesu vasaļiem, kas karadraudžu vīriem, baznīcu kalpotāju piederīgajiem un jo sevišķi ļaudīm no tirgoņu un amatnieku kārtām bija visai nozīmīgi. Ubagotāji vērsās pie bezmiesīgajiem debesu spēkiem, vēl un vēl atgādinādami, kāds dāvanas devējs ir liels Jēzus mīļotājs. (Gan slavināt debesu iemītniekus ii muku sprediķotāju pienākums, tomēr neviens kristīgais no labāko ļaužu pulka nevar mierīgi baudīt šās zemes augļus, nenoskaitījis katru dienu vajadzīgo daudzumu lūgšanu. Un tad lieti noder tavā labā pat nabaga teiktais!) Kaut arī Zīle neko nezināja par ubagotāju lūgšanu nozīmību Livonijas brīvās sabiedrības piederīgo dzīvē un savu ārieni bija pielāgojusi dāvanu lūdzējām. (Parūpēdamās, lai Godiņa meklējumu apstaigā nepievērstu sev daudzo vagaru — strādājošo trenkātāju uzmanība. Bija dzirdēts, ka cietokšņa kalnā vecas nabadzes vergu darbos nedzenot.)

Mēmeles piekrastes pusē Zīle apstaigāja koku tēsējus, pabija pie baļķu šķirotājiem Mūsas malā, noskatījās viņos un gāja atpakaļ, uz otras upes krastu. Tipti- nādama un apstādamās uz braucēju un jātnieku ceļa, kas aizlocījās no zemes iekšienes uz sastatnēm ap debesīs stīdzošajām, drūmi draudīgajām mūra sienām. Aizlocījās uz cilvēku mūdžu sastatnes, pie akmeņu un ķieģeļu krāvumiem, baļķu kaudzēm, kaļķu un rīku glabātavām. Uz cērtņu, āmuru, laužņu šķindas, grieztuvju ratu čīkstoņas, cilvēku balsu murdoņas un sabrēcienu tirgu. Ar maziem pārtraukumiem ceļu dārdināja vezumnieku rati, nestuvju stiepēju un kravas divriču dzinēju uzbļāvieni.

Trokšņā kustība Zīli biedēja. Kā nekā viņa bija zemes meita, augusi un dzīvojusi lauku klusumā. Taču šeitan, trauksmainajā jūklī…

Brīdī, kad baušķinieki brīvoja ceļu šurp traucošajiem komtura jātniekiem, Zīlei radās iespēja netraucēti nokļūt Mēmeles pusē, viņai aizmugurē no baznīcas krusta aploka izjāja pagānu sudraba mednieks, minnezingeru slavas iekārojies Jakobus Cvirns. Viņš metās aulī pāri ielas klajumam uz augšu, lai pirmais tiktu pie pils vaļņa, pie augstā bruņinieka apsveicējiem. Jo Jakobus Cvirns, iivoņu varoņdarbu apdziedātājs, teiks odu par Leišmalē būvētā cietokšņa augstāko pavēlnieku — Mitavas komtura kungu. Jakobus Cvirns bija pārliecināts, ka, jātnieku pamanījusi, ielā tuntuļojošā pagāniete ar ubadzes tarbu metīsies ceļos, kā zemajiem pienākas, bruņiniekam tuvojoties. Bet sieviete neapstājās. Toties Jakobus Cvirna rumaks rēķināties ar šķēršļiem nebija radināts.

Zirga pakavu notriektā Zīle nepaguva piesaukt palīgos nevienu no neredzamajām Mātēm. Tāpat kā nepaguva atsaukties uz audžudēla Godiņa brīdinājuma iesau- cienu. (Lai gan puisis bija tikai pāris rokas stiepjenu attālumā no pliena, kur Zīlei uzdrāzās Livonijas ordeņa slavinātāja rikšotājs.)

Godiņš vairs nebija pulkā ar laivu cirtējiem. Bet strādāja komtura ataicinātā aizjūras smalkamatnieka nojumē, kur gatavoja rotājumus Bauskas pils goda zālei, un ar Ūsiņa savieša ziņu bija iedalīts pie Gotzemes meistara laufjungiem — izsūtāmajiem un mācekļiem. (Ja puisis būs vērīgs un izdarīgs, meistars viņam var atvēlēt irbuli vai kaltu, ar ko oša vai alkšņa plāksnēs iedobj praviešu, svēto tēvu un piemīlīgu jaunavu galvas, izdobj kroņus, scepterus, kā arī bedrīšu un robiņu apmales.)

Smalkamata meistara saukts, Godiņš bija iznācis ielas ceļa malā sveikt komtura kungu. Ieraudzīja Zīli čāpā- jam pāri cejam, māja un sauca, lai sargās. Bet Zili jau nogāza zemē straujā jātnieka krācošais zirgs.

15. noda|a

Vairāk nekā gadu pēc tam, kad Mītavas komtura apmeklējuma laikā Bauskas Kirlakpussalas laukā latviešu sievu samīdīja bruņuvīra zirgs, zobenbrāļu pils jau biia pilnīgi uzbūvēta. Divu upju satekas putojošo ūdeņu apskalotie, augstie akmens cietokšņa mūri blenza ar savu šaujamo lūku melnajām acīm pret visām četrām debesu pusēm. Ik mirkli draudēdami noplāt ar liesmu lodēm gan uzbrucēju pulku, gan siru trakuļus ar viņu karakalpiem. Turpmāk Livonijas ordeņa varenības pirmsno- rieta laikā uzceltais draudīgais akmens sienu un torņu krāvums gandrīz trīssimt gadus (gan pārbūvēts, ar jaunām piebūvēm platībā dubultots) bija Leišmales «stiprā pils». Vairāku valstu karadraudžu lielo pārgājienu mērķis un ari dažādu zemju valdītāju piemešanās un savstarpēju līgumu slēgšanas vieta.

Kirlakpussalā «stiprās pils» aizsardzībā pagaidu būdu un dažādu nojumju vietā nedaudzos gados izveidojās īsta pilsēta (dažās vācu hronikās pieminētais Vairog- miests). Ar tirgotāju un amata meistaru namu ailēm, ar svētās Ģertrūdes baznīcu, kuras katrs vārtu stabs bija daudz varenāks nekā pils būvniecības laikā uzceltais katoliskās dievmātes krusts ar jumtveida pārsegu, pie kura vācu pakalpiņš Cērms izbadējušos Ordeņa klaušiniekus kārdināja ar pārbagātajiem mielasta galdiem debesīs. («Klausiet savus valdītājus visur un vienmēr! Tad jūs viņā saulē tiksiet pie lielā dzīru galda. Kur jūsu vienīgais darbs būs apbrīnot to kungu, kas ir debesi un zemi radījis.»ļ

Kirlakpussalā kala, pārkala, kausēja un liedēja. Ritināja podnieku ripas, šuva, auda, krāsoja, būvējās un tirgojās. Rīkoja kāzas ar bagātām līgavām (ari ar atraitnēm un neizskatīgi vecīgām naudīgu tēvu meitām) Bauskas fogta ataicinātie Vāczemes un citpuses cunf- tīgo ģilžu ruļjos ierakstītie amatu vīri. Tāpēc ka varenā cietokšņa pilsētā bija atļauts apmesties tikai ļaudīm, kas vareni paši (amatos, maiņas darījumos, tirgus lietās, baznīcas lietās) un kas ir zemes vareno kalpotāji. Visi citi te bija nelūgtie ciemiņi. Un, kā teic augšzemnieki, — nelūgtam viesim nav nedz soliņa, nedz karotes.

Taču nelūgtie bija un radās vēl. No Augšzemes, no Zemgaļu, Daugmales un citiem pagastiem. Varmāku vajātie, bāreņos palikušie dažādu sīko amatu piekopēji. Viņi kužinājās Mēmeles labajā krastā, slēja kāršu namiņus, būdeles, ar māliem apziestas pīteņu nojumes. Pārtika no tā, kas atkrita, appuišojot Bauskas lielos ļaudis, daudzos iebraucējus no citurienes. Un vaļas brīžos, lielākoties miegam laiku zagdami, veica pašu sirdij un rokām tīkamu darbu. Ar cērtni, kokgrebi, ar urbi, ar īlenu un šujamo.

Tā ritēja arī smilšu kalniņā noraktās Zīles audžubērnu — Tutarmāriņas un Godiņa dienas. Divu Likteņa mātes nelolotu bāru ikdiena. Gan stipri atšķirīga no citu bāreņu ikdienas. Jo pasaulē katra jaunās dienas ausma nesakrīt, ar vakarējo, katra jauna diena iesākas no pagājušās atšķirīgi. (Arī vālodze šodien kokos zvana citādāk nekā vakardien, un vēl atšķirīgāki viņas saucieni būs rīt.)

Zīles audžubērnu apmešanās Vairogmiestā notika ne tā kā ienācēju vairumam.

—   Tagadīt mēs visu dzīvošanai vajadzīgo gādāsim paši. Kā dienišķo maizi, tā skalus gaismeklim, — Godiņš pasacīja Tutarmāriņai drīz pēc tam, kad viņu audžumāte bija apbedīta. Pasacīja apņēmīgi, strikti. Šķiet, puišelis bija jau pārtapis vīrā, kam piemīt pieaugušā pārliecība un drosme. Šķiet, viņš sevī visu ir pārdomājis un izsvēris. Viņš zina …

Jā, Godiņš zināja. Ūdru mājelē Tutarmāriņai tiks vienīgi pelnrušķītes dala. Steigas darbi,. kurus viņa saimniecei pa prātam nekad neizdarīs. Būs saskalu pa- ēdiens un skrandu ģērbs. Būs ganu vārdi un padurvē guļasvieta. Sācis kalpot fogta ataicinātajam koktēlniekam, Godiņš bija ticies ar citu amata meistaru zeļļiem un no viņu pastāstītā labi apjēdza, kāds mūžs draud bāra meitenei. Pilnā saimnieces patvaļā nokļuvušas vientulītes mūžs. Turklāt Tutarmāriņa visu laiku bijusi Godiņa aizgādībā. Tā gribēja Zīle, viņš tai pakļāvās, bija patiesi labsirdīgs aizgādnieks. (Un, šķiet, ne tikai mammītes dēļ vien.)

—   Meistars Magnuss, mans saimnieks, prasa, lai viņa mācekļi un kalpotāji dzīvo viņa sētā, — Godiņš stāstīja Osiņām un Odratēvam. — Meistars Magnuss ir uzcēlis īpašu kalpu mājeli, lai katrs no viņa ļaudīm, kad saimniekam ievajagas, būtu viņam pa saucienam arī nakti. Kalpu nojumē katram meistara māceklim (un Godiņš ir meistara māceklis!) ierādīts savs kakts. Ar lupatu audumu nodalīts kakts. Māceklis tur var žāvēt viņa apstrādei noliktās koku šķilas, var nolikt savu mantību. Un amata māceklis Godiņš savā kaktā turēs arī savu māšuku. Meistars Magnuss ciena Godiņu. Meistaram patīk Godiņa cenšanās, meistars solās viņu apmācīt baznīcas rotāšanā. Un, kad māšele būs pie Godiņa, viņam labāk veiksies amata lietas. To bruņuvīru svētnīcu, to Ger trūdes baznīcu steidzinot augstākais pavēlnieks pašā Mītavā, un mīkstīšanos tejienes virskungs neciešot.

Godiņa izklāstā bija krietni daudz sadomājumu. Gan par meistara Magnusa īpašo tēvišķumu, meistara apņemšanos iemācīt Godiņu grebt baznīcas rotājumus (bija sacīts: «Mans liks griezt baznīcas altārim svēto galvas»), gan par bruņukunga uzstājibu taisīt baznīcas izrotājumus.

Bet Godiņa sadomājumiem bija pamatojums — Tu- tarmāriņas drošība. Audžumāsa viņam pastāstīja tās nakts sarunu ar audžumāti. Atstāstīja, ko audžumāte grasījusies dar't, lai pašu neķertu krieviņu lielā reģa atriebe. Savā prātā Godiņš neatzina Zīles nodomu dzīvot, slēpjoties meža biezoknī, tomēr vēsts par krieviņu reģa (arī cilts vecākā) rosīšanos vieša bailes. Burvis jau izdarās saziņā ar cilvēkiem nesaredzamajiem visu varošajiem. (Zīles māte nekad neko neiesāka, pirms nebija viņus piesaukusi!) Krieviņu zintnieks sazinās gan ar lauka gariem, gan arī mežaiņiem. Un gari pavēstīs, kurā mežā slapstās krieviņu meklējamie. Toties Bauskas sētā, zobenu un krusta laužu drūzmā ziemeļnieku gari paši gumsies kūkumā.

—    Māšele dzīvos pie manis, ffianā kaktā, — Godiņš nobeidza garo klāstījumu ar to pašu, ar ko bija iesācis. Un aicināja Osiņu līdzi uz Odra mājeli. Lai, vākdams mammītes un Tutarmāriņas paudelītes, viņš ne- saskrietos ar Odra saimnieci. Kas zina, vēl gribēs mā- šuku aizturēt.

—   Man jātiek atpakaļ pie Magnusa meistartēva. Man ir ierādīts svarīgs darbs un ciqši piesāclts…

—   Tad bizojiet ar. Un lai mūsējiem nebūtu par jums jākaunasl

—   Nebūsi

—   Ni un nil — Tutarmāriņa deva Godiņam nest ari viņas aužamo līksti, (Taču uz Mēmeles viņo krastu jāiet pa līganu kāršu laipu. Un tad vismaz vienai rokai jābūt brīvai katram gadījumam.)

—   Kad tiksim meistara pagalmā, es tevi uz brīsniņu atstāšu vienu. — Godiņš lika meitenei turēties sev pie rokas, lai viņa ļaudis neapmalditos. — Teitan daudz ci- turieniešu. Svešinieku, kas runā tikai savā vai vācu bruņuvīru mēlē. — Arī Godiņa meistars, kungs Magnuss, šijpusiešus izrīko ar tulka Jorģa muti. Tālab pirmais, ko meistara Magnusa sētā Godiņš darīs, — meklēs Jorģi. Un māšuks izrādīs Jorģim pašas austās rakstītās jostas. Lai paskatās un lai pabrīnās.

—   Atradis, ko brīnot! — Tutarmārlte rauktos maziņa jo maziņa. Kas ir viņas dzīparotās jostiņas pret teitan skatāmo? Šeit, pilsciematā, vai katra trešā pretimnācēja izskatās gluži kā no varavīksnes nolaidusies: plivīgās drānās, pušķainos galvas apsējos. Pret tādām viņa tikai ceļmalīte magoņlauka gravā. Vienkārtnī austi pelēki brunči, pelēki rūtaina villaine, ap galvu rupjš linu auts, apavs — kārklu lūku vīzes.

—    Iekritīšu kā circenis pelnos, — viņa dūdiņā ja. Un gandrīz palaida gar ausīm Godiņa sacīto, kā izturēties, kamēr viņš sameklēs Jorģi. Teitan, kalpu nama pievārtē, vietas tik vien, cik diviem blakusstāvošiem apgriezties. Toties te vienmēr muja3 kalpi un mācekļi. Stiepj apdarinātus galdus. Dažreiz, kad izgreznoto nes uz pili, pagalmā sarodas īsts ļaužu mežs.

—   Metsas, — viņa atkārto votu mēlē. Kauču gadiem nebija ne ar vienu runājusi mātes valodā. — Vai tu savā un mūsu kaktā mani nevedīsi?

—    Gribēju, lai būtu Jorģis… Bet nāc ari — Godiņš pieskārās audžumāsas plecam. — Te, pa gala duravām.

—   Teitan? — (Izbrīns bija vietā: šī būtu meistara ļaužu māja? Gara, it kā no pirts namiņiem salikta baļķu cirtņa ēka ar daudzām loģeļu lūkām sānos un nekad neredzēti augstu, nosmailinātu lubu jumtu.)

—   Teitan I

Iekšpusē ļaužu māja maz atšķīrās no novada ciematos redzētajiem riju piedarbiem. Kur strēķos savelta nupat nodruvotā labība, kur pie sijām karājas spriguļi, bet uz klona izrindoti dažādi salmu, pelavu un graudu sijājamie sieti. Tikai nebija nedz labības strēķu, nedz kūlēju rīku, bet abpus vidus ejai atradās platas un augstas, ar noklājiem nodalītas aizgaldas. Cilvēkiem, viņu mantībai, darbam un guļamajiem. Ari mazuļu guļamajiem. «Mazie gan pašlaik negulēja. Viņu vīkšķi ieskanējās te vienā, te otrā ēkas stūri.)

Godiņš ieveda Tutarmāriņu pusē ar koku šķilām piekrautā aizgaldā, kas vienā sānā atdalīta ar driskainu pārsegu un cisu maisu uz klona. Citi iegrodi bija ar mantībām bagātāki. Pat vācelēm, tīnēm, vienkoča sēdekļiem. Un guļamām lāviņām, kas pārsegtas ar joslaina auduma segām. Iegrodā labajā pusē, kas atradās tieši pretim loga iecirtnim, bija ieslietas aužamās stelles ar ieriestu madarainas krāsas audumu. Ap stellēm pašlaik pūlējās audēja. Kumpa sirmgalve garā, vidukli sajozta pierietņa kreklā. Šķīla velkus, bīdīja saiviņas, pārcilāja atsvaru akmeņus, ar sistavu placināja audu dzijas,

—   Pastāvi te un pagaidi mani, ~ Godiņš nolika nesamo un aizsteidzās.

Tutarmāriņa uzkāra uz vadža savu jostu līksti, salika vienkop paudeles, nogludināja aizklāja krokas, brītiņu pastāvēja neziņā, ko darīt, tad pagāja uz audējas pusi un neslēptā ziņkārē sāka vērot viņas izdarības, Kā viņa te ar vienu, te ar otru roku met audu saiviņu. Kā sagrābj visas vienā saujā, lai ar otru pieplacinātu sistavas šķietu. Audums ātri pletās, audēja kumpa arvien zemāk, līdz bija klāt brīdis, kad noaustais jāuztin.

—    Drupīti pieturi. — Audēja pamāja klusējošajai vērotājai, likdama viņai plaukstā spolītes ar dziju uztinu- miem. — Lai nesamudžinās pavedieni, kamēr es ap riestuvi. Rasi, grasies pati nītis cilāt? Tu tik cītīgi raugies otra darbā.

—    Es… aužu jošteles. '

—    Jošteles ari lieta. — Audēja beidza griezt riestuvi. Un nu apveltīja Tutarmāriņu ar rāmu skatienu. Noguruša paveca cilvēka skatienu. — Smalkas jošteles ņem kungu krēslu taisītāji. Jostiņu pīnītes glīšl noklāj krēsla auduma sadzēlumu ar koku. Kad lielie ļaudis kā- zojas, Vairogciemā jošteles meklē kā ar uguni. Bauskas mieštelē pašulaik godā ir Strīpoti puķotie audekli. Vilnas ar pusvilnu vai liniem. Gultas segām, brunču drānai, ratu segām. Un, jo raibāk, jo labāk.

Nekasi, meit, vaigus. Es tevi neaprunāju. («Kam vaigi niez, to aprunā.») Pasacīju tāpatās vien. Sak, varbūt tu nāktu man pāriniekos? Vērptu, šķeterētu, krāsotu. Pie reizes pacilātu sistavas. Tavs brālis stāstīja, ka tev esot ķēriens jostu rakstu grozīšanā. Varbūtās audumiem arī? Kas ir: salīgsim? A, ko?…

*

Dažus gadus pēc tam, kad Bauskas Vairogciemats jau bija tālu iepleties Mēmeles krastā, kad jaunceltņu biežņa ziemeļaustrumu pusē pretēji tirgus un amatu ēciņu čurmai pils pievārtē šķita tikpat kā bagāts ciemats salīdzinājumā ar līdumnieka viensētu, nu jau tālu pieminēto miesta audēju, ar iesauku Krieviņiete, uzmeklēja divas votu sievas no Vecsaules puses. Tutar- māriņa tagad dzīvoja Bauskas miestā, izskatīgā baļķu ēkā, kam bija roboti izdaiļotas durvju apmales, koši logu aizvērtņi un jumtagaili. Ieslavēta smalkgaldnieka, Gotlandes meistara zeļļa Godiņa mājā. Greznuma galdiņu, greznuma soliņu, dārgumu šķirstiņu, daiļotu gaismekļu turētāju un baznīcas galdu grebēju mājas vienā galā, ar tiešu ieeju no āra. Jo Mēmeles krasta amata vīrs, Zīles dēls Godiņš (savas dzimtas, tāpat tēva vārdu, ar ko dižojas cienījami baušķenieki, viņš neminēja) bija precējies. Ar bagāta lopu uzpircēja meitu (tiesa, pavecu!). Sievas pūrā bija dukāti, un ar tiem vīrs varēja uzbūvēt izskatīgu māju. Pašiem un arī savai audžumā- sai — Bauskā un apkaimē iecienītai audējai. Tutarmā- riņas mītni no pašiem Godiņiem nodalīja akla baļķu siena.

Un nu Tutarmāriņu bija uzmeklējušas divas mātes no attāla krieviņu ciemata. Atnesušas jau krāsās nokodinātu dziju klēpi. Un viņām par to īpaša runāšana (latviski, bet ar krieviņu vārdu piejaukumu).

—   Tu, audējīša, esi ingru lctmasalla (Ingrijas bērns). Tava emā (māte) bija votu sieva, — viņas iesāka. — Tu esi mēlevā (gudra) audēja. Proti ieriest debesu krustus gan vilnainā, gan nātanā. Redzams, tava emā tevi tinusi ingru rakstainajos autos.

—   Autus neatminu. Jostas gan. Un mātes sapānu un villaini ar apaudiņu.

—   Ar ingru-votu apaudiņu? Skujiņās liktiem debess ozoliem? Tādi mūsu īsim (tēvam) vajadzīgi.

—    īsim vajadzīgi?

—   Votu-ingru garu klausītājam, dižajam Repam.

—   Repa kuolt (nomiris), — paskaidroja kumpākā no viešņām. Un viņas tūdaļ pagriezās ar seju pret rītiem, paklanījās, pieskārās ar pirkstiem pie krūtīm un pie mutes.

Un, tāpat kā iesākušas, — čukstus, viena otru pārtraukdamas, ņēmās stāstīt, kā tas noticis. («Vecs, gauži vecs bija mūsu lielais reģis.») Viņas stāstīja, ka tagad visos ingru ciematos ļaužu saimes vairs neiziet darbā. Dienas sagaida un aizvada mirušā pieminējumos, un tas turpināsies tikmēr, kamēr mēness uzlēks septīto reizi. Jo tad viedā miesas pārņems uguns mēles. Sadedzinātā pelnus sabērs dievinu dzirdināmajā traukā, kas jānoliek uz staba pie svētozola. Bet stabs jānosedz ar «pasaules svēšodu» — zvaigžpoto segu. Ar skujiņu ailēs saliktu daudzo zvaigžņāju, dažādo dvēseļu zīmēm. Katrā ziņā ar tādām, kas dzimtām' rāda atceļu uz senču tēvaini. Votu-ižoru zemi, uz ko posties nerimtīgi skubināja lielais viedais.

Audējas sapanā būs bijušas ieaustas ingru zvaigžņu zīmes. Tālab viņas lūdz ieslavēto baušķenieku audēju, votu mātes meitu, lai tā noauž zvaigžņu segu — ceļa autu viedajam viņa aizmūža gaitai. Votu, tejieniešu mēlē krieviņu, sievas līdz bēru dienai nedrīkst skart aužamos rīkus. Toties votu sievas klēpī iznēsātajai miestiņa amatniecei šai ziņā rokas brīvas. Izaust galvas auta lieluma mirēja sedziņu.

—   Cik dienās?

—   Viedo guldīs sārtā parīt.

—   Divi pilnas dienas. Un — viena nakts! — Tutar- māriņas skatiens apstājās pie visu steļļu platumā ieriestā audekla. Augšzemnieku svītrām un pašas salikto zvaigžņu un saulīšu ceriem rotātā guļas segā. Bet — viņai bija arī vēl otrs aužamais — nokaru stellītes, dvieļu un nēzdogu stellītes. Un ja vien pašai gribēšana… («Ja es gribu, tad es aužu Sauļu virsu villai- nīti,» dziedāja audumu darinātāja Gotlandes meistara Magnusa kalpu mītnē.)

—   Noaudīšu. Segas vidū būs debess ozols: cilvēka galva un pleci, un augšup paceltas plaukstas ar izplestiem pirkstiem.

—   Tas der. — Kumpā sieviņa piekritīgi pamāja ar galvu. — Tāds debesu ozols, cilvēks ar augšup pavērstām plaukstām, bija uz klintsakmeņa sienas sāmu pusē,

—   Anna. Tā vajag!

«Lūk, kā!» Tutarmāriņa nobrīnījās. Bet viņa domāja… Domāja, ka cilvēku-ozolu noskatījusi šejienes latuviešu sagšās. Un tāpēc staigāja ilgi sagšas valkātājai nopakaļ un vērodama slepus tina uz skaliņa krāsainu dzīparu kārtas. Kurā un kā mijas, kurā ar kuru sakrīt. (Ļaudīs ejot, gudrai audējai jātur azotē dažādu krāsu dziju kamolīši un skaliņš. Un, līdzko acīs no sveša tērpa iekrīt kāds vēl neredzēts košums, jāuztin uz skaliņa dzīparu sarindojums — atmiņai.)

Paklāju krieviņu lielā reģa pelnu traukam baušķenieku pagāniskā audēja (viņa kātoju mesas neklausās, baznīcas kalpiem roku nebučo!) pabeidza laicīgi. Norunātās dienas pievakarē mēļi zilajos, mālaini sarkanajos un brūnās iekrāsas dziju pinumos somu-ugru zvaigžņu, koku, dzīvnieku veidolu un Daugmales lībiešu žuburu krustiem saraibotais vilnas auts (ar dievozola krustu vidū) žilboja uz audējas stulpiņa krēsla atzveltnes. Atlīdzinājusi audējas darbu ar aizdaru un vilnas vērpumu, balti baltā lakatiņā ietīto paklājiņu aiznesa votu māmuļa no Vecsaules puses. Un jau nākamajā dienā Tu- tarmāriņa savās mazajās stellēs ieriesa citu audumu — aiznestā līdzinieku. Šoreiz pašas priekam.

Viņa votu-ižoru krāsas jauca ar Zīles un citu sēļu- zemgaļu darinājumos iecienītajām gaišākajām (pasargi dievs no melnās, ko vīksta bruņukrusta tēvaiņi!). Ziemeļnieku rakstu kopas vīdama ar latuviešu līčločiem, zalkšiem, saulītēm, ragu krustiem. Audums padevās košs un izskatīgs. Tas iepatikās pūra locītājām — baušķenieku turīgo tēvu meitām. Un Tutarmāriņai līdzīgus nācās aust vēl un vēl. Tāpat kā puķotās sievu brunču drānas un greznuma segas, kādas viņa darināja, pūlēdamās audumā saliedēt tejieniešu iecienītās sārti brūnās, zilās un iezaļās svēdras ar jostu rakstu ailēm — krieviņu zvaigžņu koku zīmēm. No strīpoti rakstainas drānas šūtie lepno sievu brunči tīksmoja acis gluži kā ziedu druva (un kura sieva varēja nejūsmot, tādus ieraudzījusi?).

— Man arī krieviņiešu puķaino! — Baušķenieces un tirgus viešņas uzmeklēja audēju Mēmeles viņā krastā, nesa dzijas, krāsvielas un apmaksu graudā. Un tuvējo pagastu brīvzemnieces nedeva miera pašmāju audējām, kamēr tās neiemanījās izaust līdzīgu Bauskā redzētajiem.

Šķiet, nebūs aplam, ja savdabīgo, joslaini puķoto vēlākās Zemgales sievu goda svārku audumu aizsākumus saskatīsim latvju dzimtu un somu-votu rakstu zīmju sapludinājumos.

Tikai — nemeklēsim šādu darinājumu pirmo aizsācēju. Nemēģināsim zinātniski precīzi izdibināt, vai aizsācēja bija svešā "dzimtā izaugusi krieviņiete, vārdā Tutarmāriņa, vai kāda cita.

Tāpat nepētīsim, vai tolaik nomirušā krieviņu zintnieka un dziednieka pelnu trauku lika uz Bauskā austa noklāja. Būtiskais ir cits. Proti: piecpadsmitajā gadsimtā Novgorodas valdījumos Livonijas ordeņbrāļu gūstā sagrābtie somu voti ne vien uzbūvēja Ordenim Bauskas cietoksni, bet deva arī savu ieguldījumu latvju kultūrā.

Jānis Niedre KUR ZEMES ROBEŽAS, TUR DZĒRVES MALDAS

Redaktors A. Ti||a Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne Tehniskā redaktore G. Slepkova Korektore I. Ruduba

Nodota salikšanai 15.03.82. Parakstīta iespiešanai 27.05.82. .IT 02082. Formāts 84x108/32. Avīžu papīrs, Ballikas gar. nltūra. Augstspiedums. 9,24 uzsk. Iespiedi.; 10.08 uzsk. kr. nov.; 9,89 iz- devn. 1. Metiens 45 000 eks. Pašūt. Nc 407-5. Cena 76 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. »N3 147/3I229/J-2749. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā. Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē II.

Niedre J.

Ni 403 Kur zemes robežas, tur dzērves maldās: Romāns / Maksi. A. Lielais. — R.: Liesma, 1982. — •171 lpp., ii. — (Stāsti par vēst.)

SĒRIJA «STĀSTI PAR VĒSTURI» PAREDZĒTS IZDOT ULDA STRUPUĻA ROMĀNU «RAUNAS STĀSTI»

Vēsturiskā romāna varoņu skatījumā atspoguļoti notikumi, kas risinājušies 16. gs. sākumā Livonijā.

No Augusta stāsta:

Ak, kaut mēs nemaz nebūtu šai nolādētajā Raunas pilī tovakar iekūlušies! Kaut būtu samaldījušies un aizgājuši uz Valmieru vai Dzērbenil

Bet nu viss ir cauri. Kungam pavisam un, liekas, ari man. Ja galu galā tikšu no Raunas novada dzīvs ārā, kam lai turpmāk piegriežos? Rozeniem es vairs nebūšu kraupaina suņa vērtē, jo kam vajadzīgs neveiksminieks? Laikam būs jāsāk sūri grūti strādāt, itin kā vienam prastam zemniekam vai kuģu lādētājam. Ak, vai

Pašlaik vēl staigāju pa pils ejām bez važām un apsardzības, taču Sungels, slavenais Raunas bende, mani jau gaida. Nu ko? Izteikšu šiem visu. Kas man būtu slēpjams? Lielā mērā Heinrihs pats pie savas nelaimes vainojams. Skaidrs, ka patsl Vienreiz vadzim vajadzēja būt pilnam un lūzt. Tālab teikšu visu, kā bija. Kaut tikai kungi ticētu maniem patiesiem vārdiem tāpat vien, bez spīdzināmiem rīkiem! Ak, es nelaimīgais!

Šķiet, visi raunēnieši ar baiļu trīsām kuplinātā ziņkārībā un nepacietībā gaida prāvas sākumu. Kā ne? Tā taču būs nepiedzīvota padarīšana, pārmaiņa šejienes vienmuļajā ikdienībā. Tiesas izrādi nekāro tikai tie aktieri, kam pret paša vēlēšanos tajā nāksies tēlot galvenās traģiķu lomas. Tādi bēdu brāļi kā es, kā Gitfrīds to vis negaida …

Pie pulka jļaudīm — visvairāk siēviešiem — nomanu dzīvu līdzjūtību manā grūtajā liktenī. Paldies viņām par to! Esmu saņēmis daudz gudru pamācību, kā man, tiesas priekšā nākušam, vajadzētu uzvesties.

Piemēram, ja ar kūju nositot čūsku, kas pašlaik rij vardi, tad to kūju vajagot ņemt līdzi uz tiesu; tad tur labi iešot. Vai arī: jānozog tiesas kunga kreisās kājas zābaks, jāaprok zem krusta, kas ņemts no kapiem un trīs reizes nests ap tiesas namu. Tad neviens nedabūnot zināt, kas vainīgs pie kāda izdarīta nozieguma. Uz pratināšanu ejot, kabatā liekams ledus gabaliņš. Kur dabūsi ledu? Kā nozagsi pilskunga zābakus? Diemžēl labie padomi gandrīz tādi vien,

ko grūti izpildīt. Vienīgi kreklu apvilkt uz kreiso pusi un iedurt

cepurē adatu ar ievērtu pavedienu — to es varēju.

Kad tiesneši bija apspriedušies tin no kambara iznākuši, tika pavēlēts, ka visiem uz kapelu ejams un tur maķenīt pēc nelaiķiem sērojams. Izgudrēm bija iekārtots tā. ka ikkuram pils iemītniekam pēc dvēseles aizlūguma staigājams abiem nelaiķiem lēnitēm garām Kungi tikām stāvēja blaku un, aci?' nenolaiduši, blenza šķirstos — cerēja, redzams, tā sazīmēt Heinrilia slepkavniekus. Kā zināms, ar asmeni nokauto brūces atveras un sāk atkal asiņot, kad kāvējs savam upurim tuvojas…

No Inta stāsta:

Kad atceros, jāsaka, taisnība vien manai mātei ir bijusi. Ļaunas zīmes — visas kā viena — allaž cieši vēstījušas par pašreizējiem bēdīgiem notikumiem. Vai tad jau toreiz, pirms gadiem diviem, kad vanags pusdienlaikā sētvidū noknāba jauno, balto vistiņu un kad raiba čūska, kā gala meklēdama,. bija uzlīdusi pie paša sliekšņa, māte nepareģoja mūsmājām visādas nākamībā gaidāmas likstas? Drīz pēc tam kovārnis nozaga un iestiepa kaņepēs Ilzes galvas lakatiņu — vai veci ļaudis tūdaļ nesprieda, ka tai meitai labi vis neklāšoties? Vai atkal dīvainais redzējums par nazi, kas iedurts tā kā siena gubā, tā kā pavarda dūmos un ko nekādi nevar un nevar rokā satvert. So sapni māte pati neprata izskaidrot; aizsteidzās pie Ilzes vecmāmiņas, kas izlika patiesību kā uz delnas: kungi tīkojot Gāļu saimniekam kaut ko atņemt. Un pareizi! Nepagāja ne pus gada, kad Ilzi tikpat kā ar varītēm aizvilka uz pili. Viss, viss ir piepildījies: kā mātes, tā manis paša nomurgotais.

Agrāk nekādu lāga sapņu neredzēju. Ja kāda parādīšanās naktī gadījās, to aizmirsu, tiklīdz acis nāca vaļā. No rīta, mātes taujāts, nekā jēdzīga vairs nepratu atstāstīt — par to māmulīte gan brīnījās, gan pukojās. Taču pēdējā laika ir savādāk. Bieži jo bieži no- midzī redzu tā kā zirņus kuļamus, kā pupas lobāmas — bet tas, tikpat kā sapni redzētas zivis, droši rāda uz gaužām asarām. Netici nu sapņieml Šoruden man gana bijis, par ko asaras birdināt. Ja, citiem redzot, pa pili neesmu staigājis sarkanām acīm, tad tik kauna dēļ vien, jo vīram jau neklājas izplūst skaļās vaimanās…

No pilskunga stāsta:

Nudien, es vairs nesaprotu, kas pagājušo nakti par brīnumiem notikuši. Viens no mums ir vājprātīgs: es vai Alberts.

Gotfrīdu un Rolandu šurpl

Kamēr Rozālija — šī kopā ar citām sievām bija klausījusies pia baznīcas durvīm — aizskrēja meklēt prasītos, klusi kā glodene ieslīdēja Hildegarde. Viņa bija vēl kaulaināka nekā parasti, šķita pēkšņi pagalam novecojusi, novājējusi un izģindusl. Bālajā, šaurajā sejā lielais deguns izskatījās kā vistas knābis. Uz vaiga un pieres dzel- tenzili plankumi. Bet acis! Acis dega neslāpējamā, šaušalīgā spīdumā. Man kļuva baigi, un es pārmetu krustu. Prasīju, kas vajadzīgs.

Šī gribot runāt ar mani. Ar mani vienu pašu, Hildegarde nočukstēja. Zādzības lietā… Bet bez lieciniekiem, jo te esot kāds baigs noslēpums…

Content

Niedre Jānis Kur zemes robežas, tur dzērves maldās

1. nodaļa

2. noda|a

3. nodala

4. nodaļa

5. nodala

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. noda|a

11. nodaļa

12. nodala

13. nodaļa

14. nodaļa

15. noda|a

SĒRIJA «STĀSTI PAR VĒSTURI» PAREDZĒTS IZDOT ULDA STRUPUĻA ROMĀNU «RAUNAS STĀSTI»