Jans Vasilijs

Liesmas virs kurgāniem

VASILIJS JANS

LIESMAS VIRS KURGĀNIEM

.

.

klaiņojumi un daiļrade

Esmu dzimis 1875. gadā Kijevā. Tālajās bērnības dienās bieži klausījos sava tēva — ģimnāzijas skolotāja stāstus par «Iliādas» varoņiem un Odiseja ceļojumiem. Tēvs ģimnāzijā mācīja vecas valodas — grieķu un latīņu valodu. Viņš bija arī pārtulkojis krievu valodā dažu grieķu autoru — Ksenolonta, Pavzānija, Herodota un Homēra darbus.

Viltīgā un gudrā Odiseja klaiņojumi man jau bija zināmi un tuvi kopš bērna dienām. Izgriezu no papīra mazus kuģīšus, sasēdināju tajos Odiseja pavadoņus, garā diegā piesietos kuģīšus vilku pa istabu un stāstīju saviem mazajiem rotaļu biedriem par Odiseja piedzīvojumiem. Sevišķas sekmes guva Skilla un Haribda, kuras tēloja divi kaķi. Tie pēkšņi izlēca no dīvāna apakšas, uzklupa kuģīšiem un tos saplosīja.

Odiseja piedzīvojumi un nostāsti, kurus dzirdēju 110 kāda veca matroža, kas bija apbraukajis visu pasauli, iedvesa mani ceļošanas alkas, un zēna gados es reiz pat aizmuku uz kuģa, cerēdams redzēt pasakainas, tālas zemes, taču mani notvēra, atveda atpakaļ mājās, un man vajadzēja cieši apsolīties vecākiem, ka nekad vairs nedošos nekādos ceļojumos, iekām nebūšu beidzis augstskolu.

Ģimnāziju beidzu vecajā Rēvelē (Tallinā), un ar šo seno pilsētu saistīti manas daiļrades pirmie trauksmainie uzplūdi. Ar pateicību atceros vēstures skolotājus Sokolovski un Ļahņicki, kuri ar saviem gleznainajiem stāstījumiem par Krievijas vēsturi un vispārīgo vēsturi lika man uz visu mūžu iemīļot šo mācību priekšmetu. Mani pirmie literārie mēģinājumi bija igauņu dziesmu tulkojumi krievu valodā, — šīs dziesmas atskaņoja Rēvelē vispārīgajos dziesmu svētkos, — vairāki dzejoli un mazi feļetoni par Baltijas dzīvi, kurus iespiedu ar dažādiem pseidonīmiem Rēveles krievu avīzē.

Šajā pašā laikposmā notika Peipusa ezera apmeklēšana kopā ar skolnieku ekskursiju. Mazais divriteņu tvai- konītis, ar kuru mēs braucām, speciāli apstājās pie «Kraukļu akmens», kur 1242. gadā bija notikusi «Ledus kauja» — jaunā Aleksandra Ņevska ievērojamā uzvara pār vācu bruņiniekiem — zobenbrāļiem.

1897. gadā beidzis Pēterburgas universitātes vēstures un filoloģijas fakultāti un atgriezies Rēvelē, nolēmu iste- not savu senseno sapni — paklaiņāt pa Krieviju, pētīt tās folkloru, dzīvi, valodu un tautas parašas. Ģērbies zemnieku drānās, ar maišeli pār plecu devos apc>?ļot Krievzemi.

Sāku ar Novgorodu, šo senseno pilsētu. No turienes ar zvejnieka' laivu traucu augšup pa Volhovu uz līmeņa ezeru un laiciņu uzturējos Ņeronovas sila sādžā. Tur alkatīgi un satraukti pierakstīju senas dziesmas, teiksmas un pasakas. No Novgorodas guberņas gāju uz Pleskavas guberņu, pēc tam uz Vjatkas guberņu, kur izstaigāju Malmižas mežu biezokņus. Tolaik tur plosījās bads, un iedzīvotāji steidzās uz citiem apvidiem, «gāja peļņšs», kā tolaik mēdza teikt. Pēc tam devos uz Smoļenskas guberņu, no turienes ar plostiem lejup pa Dņepru līdz Kijevai un apstaigāju Ukrainu.

Savas ceļa piezīmes sūtīju avīzēm, un nelielie honorāri palīdzēja man turpināt klaiņojumus, kuros pa īstam sapratu Ņekrasova vārdus:

Zemes virsū jel nosauc man vietu, Man nav zināms tāds novads vai miests, Kur tavs sējējs, kur glābējs tavs ietu — Krievu zemnieks, kam nenākas ciest'

Šajos klaiņojumos aizritēja vairāki gadi. Tie man deva iespēju ne tikai daudz ko redzēt, bet arī saprast vienkāršā krievu cilvēka dvēseli, talantīga, pacietīga, bet tolaik beztiesiska krievu cilvēka dvēseli.

1 Dzeju rindas šajā grāmatā atdzejojis H. Heislers.

Pēc ceļojuma pa Krieviju gribēju redzēt Rietumu valstis, un es, būdams Pēterburgas avīzes korespondents, aizbraucu uz Angliju, kur sabiju apmēram gadu. Ar divriteni apbraukāju Dienvidangliju, biju arī Anglijas ziemeļu rūpniecības rajonos, it īpaši interesēdamies par * Anglijas tautas masu dzīvi un jo sevišķi par Ņūkasles akmeņogļu raktuvju strādnieku dzīvi. Londonā daudz strādāju slavenajā Britu muzeja bibliotēkā un tur pirmoreiz lasīju tolaik Krievijā aizliegtos Hercena darbus.

Ilgas pēc dzimtenes lika man atgriezties mājās, bet drīz uzsāku jaunu ceļojumu, šoreiz uz Austrumiem, uz Vidusāziju. Apmetos Ašhabadā, sāku strādāt par aku uzraugu Turkmenijas smilšainajās stepēs, un man ridās iespēja apbraukāt visu šo novadu. Iegādājos izturīgu turkmēņu zirgu un ar to veicu grūtus, bet ļoti interesantus ceļojumus — vispirms caur Karakurna smilšu tuksnešiem uz Hivu un Buhāru, pēc tam uz Ziemeļpersiju gar Afganistānas robežu, caur Seistānu un Beludžistānu, un aizbraucu līdz Indijai, kurā Anglijas iestādes atteicās mani ielaist. Tagad šādus ceļojumus var ātri un viegli veikt ar automašīnu, bet tajās tālajās dienās tie bija saistīti ne tikai ar lielām grūtībām, bet arī_ar briesmām.

Sajā klaiņāšanā pa pasauli, it īpaši pa Āziju, man radās milzum daudz iespaidu^ manu vēsturisko romānu pamats un fons. Tolaik es iemīļoju dzeltenos, smilšainos līdzenumus, zilās tāles un bezgalīgās Āzijas sniegiem klātās kalnu grēdas. Turpat, šajos līdzenumos, man radās pirmās ieceres par vēsturisku stāstu rakstīšanu, radās ieceres attēlot diženos Āzijas iekarotājus, kas uzvarēdami izstaigājuši šos apvidus un aiz sevis nav atstājuši neko citu kā drupu kaudzes un bezgalīgu naidu to iedzīvotāju atmiņā, kuri palikuši dzīvi.

Taču sākās krievu—japāņu karš un uz ilgu laiku novērsa mani no šiem nodomiem. Visu karu aizvadīju kā Pēterburgas telegrāfa aģentūras (SPA) speciālkorespondents un tur, Mandžūrijas laukos, pats savām acīm redzēju krievu karavīru drosmi, izturību, pacietību un bezgalīgo vīrišķību varonīgā cīņā pret ienaidnieku, kas apbruņots ar labāku tehniku, kuru Japānai jau savlaicīgi bija piegādājuši angļi un amerikāņi. Pēc kara beigām at- Kal apceļoju Vidusāziju un Persiju, ierados Grieķijā un Ēģiptē un pēc tam vairākus gadus pavadīju kā tās pašas

telegrāfa aģentūras speciālkorespondents Turcijā, bet pēc pirmā pasaules kara sākšanās — Balkānos un Rumānijā.

1918. gadā atgriezos Krievijā, paklausīdams Tjutčeva vārdiem: «Ir laimīgs tas, kas atsteidzies šai zemē, kad liktenīgās dienas piedzīvoja tā …» Dzimtenē sākas grūtie un diženie jaunās dzīves celšanas gadi. Darbinieki bija va- • jadzīgi visās nozarēs, un es strādāju par lektoru, skolotāju īauku skolā, par avīzes redaktoru, dramaturgu un režisoru jaunā teātrī. Kopš- 1923. gada apmetos uz duvi Maskavā, un šeit sākās manas dzīves jauns periods: klai- ņāšana beidzās, pievērsos daiļradei — sākās neatlaidīga darba laikposms Ļeņina bibliotēkā, pētot materiālus sen iecerētiem vēsturiskiem stāstiem.

1908. gadā, braucot ar Krievijas tvaikoni gar Mazāzijas krastiem, apmeklēju Beirutas muzeju, kur redzēju senās Sidonas izrakumos atrastas māla plāksnītes ar nesaprotamiem uzrakstiem. Tās bija atsevišķas feniķiešu — drosmīgo jūras braucēju piezīmes. Toreiz manī iekvēlojās doma sarakstīt par šiem jūrniekiem aizraujošu stāstu jaunajiem lasītājiem, un pēc daudziem gadiem sarakstīju savu pirmo vēsturisko stāstu «Feniķiešu kuģis», ko 1931. gadā izdeva «Молодая гвардия» ar V. Behtejeva zīmējumiem, kas darināti tā laikmeta stilā.

Šo darbu rakstot, man pirmoreiz radās šaubas, ciktāl pieļaujama izdoma mākslas darbā ar vēstures tematiku, un toreiz nonācu pie secinājuma, ka autoram jādod vislielākā brīvība viņa radošajā izdomā, fantāzijā, kau! tikai šī izdoma, fantāzija būtu stingri balstīta uz precīziem datiem, kas nepieciešami zinātniskos vēstures pētījumos.

Otrs secinājums, pie kura es nonācu, bija šāds: parādīt lasītājiem, galvenokārt jaunatnei, zemju un tautu vēstures visvaronīgākās lappuses, parādīt spilgtos tēlos cīnītājus, kuri drosmīgi aizstāvējuši savu dzimteni pret nežēlīgo iekarotāju iebrukumu, lai šie tēli mūsdienās būtu atdarināšanas cienīgi.

Mans nākamais stāsts bija «Spartaks». Tajā centos attēlot skarbu traķieti, sacēlušos vergu drosmīgu vadoni, talantīgu organizatoru, kas pratis apvienot dažādu tautību cilvēkus. Vēl sarakstīju stāstus «Kalēji» — par pirmajiem dzelzs cepļiem Krievzemē, «Roberts Fultons» — par uzņēmīgu izgudrotāju, «Alķīmiķis Aškinazi» un < ītus vēsturiskus stāstus.

Uzturēšanās Āzijā, ceļojumi jāšus pa Karakumu un Persiju, Vidusāzijas tautu pagātnes pētišana radīja vēlēšanos attēlot seno skitu, saku, sogdu un citu tautu dzīvi IV gadsimtā pirms mūsu ēras Maķedonijas Aleksandra iebrukuma laikā. Šajā vēstures tēmā grūtākais ir tas, ka līdz šim Maķedonijas Aleksandra tēlu visu tautu buržuāziskie rakstnieki parasti ārkārtīgi idealizē. Taču es nolēmu parādīt viņu tādu, kāds viņš bija īstenībā: pilsētu sagrāvējs, veselu apvidu mierīgo iedzīvotāju iznīcinātājs, kas noslepkavo katru, kurš viņam pretojas vai liekas aizdomās turams.

Un tā par šo talantīgo, bet nežēlīgo iekarotāju radies stāsts «Liesmas virs kurgāniem», kas pirmoreiz izdots 1932. gadā stipri saīsinātā veidā. Vēlāk stāstu pārstrādāju un papildināju ar daudzām jaunām nodaļām.

Mana mūža galvenais darbs ir triloģija «Mongoļu iebrukums». 1939. gadā pēc daudzu gadu darba klajā nāca triloģijas pirmā grāmata «Cingishans», 1942. gadā — otrā grāmata «Batijs», un 1953. gadā pabeidzu trešo — pēdējo triloģijas grāmatu «Uz pēdējo jūru». «Ba- lijā» attēloju mūsu senču pašaizliedzīgo, varonīgo pretošanos un vīrišķīgos krievu vienkāršos ļaudis, kurus mongoļu iebrukuma baismīgā vētra sev pakļāvusi, bet nav salauzusi un kuri nodedzināto un sagrauto pilsētu drupās tūlīt sākuši celt jaunas ēkas. Tanī pašā laikā iznāca mazs stāsts bērniem par Ivana Fjodorova pirmo tipogrāfiju — «Ņikita un Mikitka», bet 1952. gadā stāsts jauniešiem par Aleksandru Ņevski — <'Karavadoņa jaunība».

Savās grāmatās esmu centies stāstīt, cik varonīgas bijušas miermīlīgās tautas, kuras drošsirdīgi pretojušās jebkuriem laupītājiem, kas iebrukuši viņu dzimtene un tīkojuši padarīt šīs tautas par vergiem, nesdami sev līdzi nāvi, bēdas un postu. Gribēju, lai mani lasītāj redzētu, kādas šausmas un kultūras pagrimums ir saistīts ar anek- tēšanas kariem. Tikai brīnišķīgā, radošā darbā, visu brīvības mīlētāju tautu mierīgā sadarbībā ir cilvēces laimes ķila. Un mans darbs ir maniem spēkiem atbilstoša deva, ko es veltīju kopīgajai taisnības un labā uzvarai, diženajai miera idejai.

V. Jans

1953. gadā

PIRMĀ DAĻA

ALEKSANDRS SIRMO KALNU IELEJA

Kaujas virmā kas dzina, ' Triecienā, zibsnījot skatam, Zelta vienības savas, Kurām ir liktenīgs spēks?

(No Aribtonika dziesmām)

MAĶEDONIEŠU POSTENIS KALNU PĀREJĀ

Ugunskura liesmiņa sprakšķēdama iedegas spožāk, kad kāds iemet oglēs sauju sausu dzelkšņu. Aukstā vēja brāzieni rauj projām biezo dūmu mutuļus. Vējš šūpo ga- ius stublājus ar dzelteniem ziediem, dzenā pa ceļu kalnu nogāzē klinšu plaisās augošo pistāciju koku sausās lapas. Brīžiem noripo viegli, sakaltuši vējriteņi un palēkdamies drāžas projām pa akmeņaino aizu. Abās pusēs taKai uz visiem krūmiem sakarinātas izbalojušas sārtenas vai zilas drānas strēmeles, ko atstājuši māņticīgie ceļavīri. Ja neatstāšot dāvanu kalna gariem, kas paslēpušies aizu dzīlēs, varot viņus sadusmot, viņi nogrūdīšot lejā klints bluķi, uzsūtīšot kādu slimību vai likšot klibot zirgam un ceļavīrs vairs nekad neredzēšot dzimto māju.

Ap ugunskuru, tīstīdamies vilnas apmetņos, kas jau kļuvuši rudi, sēž bārdaini karavīri. Pretim liesmām pastieptas viņu spalvainās, iedegušās kājas, apautas sarkanās ādas sandalēs ar zolēs sadzītām naglām. Sandaļu siksnas krustām šķērsām sniedzas līdz ceļgaliem. Uz pakauša atgrūstās bronzas ķiveres laika gaitā apsūbējušas, un tajās redzamas daudzu cirtienu svītras. Vēja aprautās sejas tumšas no putekļiem un iedeguma. Acis piemiegtas, vairoties no sīvajiem dūmiem.

—    Nolādēta vieta! … — viens purpina. — Salts vējš pūš no tās plaisas ka no kalēja plēšām.

—    Protams! Zvēru pie Hērakla, — kliedz otrs karavīrs, — pat zirgi kā traki niķojas šeit, šajā nolādētajā kalnu pārejā!

Astoņi zirgi piesieti pie slitas, pa četri katrā pusē, galvu pret galvu, četri melni un četri sarkanbrūni. Divi ērzeļi zviedz un iekrācas, cenzdamies viens otru aizsniegt.

Karavīrs viņiem uzkliedza, paķēra dažas garas siena grīstes, sāka tās atritināt un ļpurināt pie aprimušo zirgu galvām.

—   Aristoniks nekad neparūpējas par zirgu! Sēž kaut kur uz klints un dungo savu dziesmu.

—    Stāt! … — klintīs atskanēja sauciens. — Ne soļa tālāk, klaidoni, citādi uzduršu tevi uz pīķa!

Visi trīs karavīri pielēca kājās un satvēra pīķus.

—    Aristoniks nav vis gulējis uz ausīm! Kāds grib aiz- lavīties garām postenim. Tas jāaiztur.

—    Kur iesi? … — no augšas persiešu valodā atskanēja jauns kliedziens, un starp lielajiem akmens bluķiem sāka šaudīties dīvains, izģindis augums.

Neparasti viegli — plātīdams rokas un plato apmetni, līdzīgs sikspārnim — svešais skrēja pa kalna nogāzi, lēkdams no viena klints bluķa uz otru, bet šķērsām viņa skrējienam steidzās sardzes karavīri.

Ceļavīrs lēkdams pieskrēja pie ugunskura un tur noslīga zemē.

Sis cilvēks, šķiet, nebija mazgājies un cirpis matus

kopš dzimšanas. Garo matu pinkas sedza galvu, noslīga pa muguru gandrīz līdz zemei, mati bija sapīti vairākās bizēs, kas savijušās, samudžinājušās un uz pakauša saspraustas ar garām vara adatām. Cirtainā rudā bārda divās kodaļās noslīdējusi uz krūtīm. Zem netīrajām matu krēpēm melnas acis raidīja tramīgus zvēra skatienus. Puskailo, gandrīz melno izģindušo augumu sedza 110- skrandis apmetnis, izraibināts ar spilgtiem ielāpiem. Ceļinieks bija apjozies ar vairākām raibām auklām[3], pie kurām karājās līki vara nazīši, knaiblītes, urbiši, izžāvētas čūskas, ķirzakas un citi dīvaini pūšļotāja piederumi. Kailās kājas apķepējušas ar sakaltušu mālu kārtu. Rokā viņš turēja garu nūju; tās galā kūļājās tukša ķirbja pudele.

—    Kas tu tāds esi? Kurp iedams? — karavīri vaicāja.

—    Kāpēc lavies pa kalniem un neej pa ceļu? Tātad tev ir slikti nodomi! Kāpēc slēpies?

Atravāns pacēla augšup garās, kaulainās rokas:

—    Saskatu pie debesīm to, ko tur rakstījis diženais, visu redzošais. Daudz asiņu plūdīs, ne jau visi atgriezīsies mājās…

—    To mēs paši zinām. Sēdi šeit, diedelniek! Cik naudas esi samangojis? Stāsti!… — Karavīrs pacēla šķēpu.

Atravāns nokrita zemē un sāka vaimanāt:

—    Nenokauj, nenokauj mani! Pastāstīšu kaut Ko ļoti svarīgu! Kas ir jūsu virsnieks? Teikšu tikai viņam.

—    Aristonik, nāc šurp! Klaidonis grib satikt virsnieku. Droši vien grib apkrāpt! Lai ar šo diedelnieku ilgāk nebūtu jāķēpājas, iegrūdīsim viņu aizas bezdibenī! .. .

No klints nokāpa jauns karavīrs tūbas cepuri galvā, ietinies svītrainā feniķiešu vilnas apmetnī. Viņš nesa rokā kitāru[6] un ar pirkstiem izklaidīgi trinkšķināja stīgas.

—   Kas tas tāds? — Karavīrs nožāvājās un izstaipījās.

—    Diedelis. Tādi allaž klaipā pa visiem ceļiem un visu noglūn. Tie ir vis- neuzticamākie klaidoņi. Viņš jānosit.

Pinkainais ceļavīrs purināja galvu, sakampa sava skrandainā apmetņa malu un ar dzelteniem zobiem plēsa nost sārtenu ielāpu. Viņš izvilka nelielu sudraba monētas gabalu un rādīja to, uzlicis uz tumšās pastieptās delnas.

Aristoniks paņēma naudas gabalu, vērīgi to apskatīja un teica karavīram:

—    Berda, šis ir derīgs vīrs. Uz monētas ir mūsu valdnieka attēls. Sis monētas gabals ir pazīšanas zīme. Aizved veci tieši uz galveno kanceleju pie izlūku priekšnieka. Neaizmirsti, ka viņš jāaizved dzīvs . . . Sēdi šeit! — Aristoniks klaidonim norādīja uz vietu pie ugunskura.

No dziļās aizas skanēja skaļi kliedzieni. Nākdami augšup pa kalnu nogāzi, tuvojās putekļiem klāti jātnieki, ēzeļi un kamieļi, apkrauti ar nastām, un tiem blakus soļoja dzinēji, pātagas pliukšķinādami. Augstāk pār visiem rēgojās milzīgs pelēks zilonis ar grozu uz muguras. Viņš majestātiski spēra vienmērīgus soļus un šūpoja resno snuķi.

—    Stāt! Lai jūs sakropļo Hērakls! — Karavīri aizšķērsoja ceļu ar krusteniski saliktiem pīķiem.

Karavāna apstājās. No ādas telts iznāca posteņa priekšnieks; viņš apstaigāja un iztaujāja nule ieradušos ceļotājus. Blakus gāja tulks ar apaļu baltu tūbas cepuri galvā.

Vairāki jātnieki ar sarkaniem apmetņiem un spožām spīguļojošām ķiverēm izturējās augstprātīgi, atbildēja salti un strupi.

—     Uzgaidiet!

Vairāki raibi ģērbti ceļotāji jaja uz ēzeļiem.

Viņi visi reizē sauca:

—           Mēs zinām, ka slavenajiem, neuzvaramajiem karavīriem trūkst visa kā: ievainojumu dziedināšanas zāļu, bārdas nažu, smaržīgu ziežu. Mēs preces gan pārdodam, gan apmainām.

—    Pagaidiet šeit! Jāapskata jūsu saiņi.

—           Eli, atkal jāgaida! — tirgoņi ievaidējās. — Tiklīdz kāda apstāšanās, mūsu saiņi tūlīt kļūst liesāki!

Pusmūža ceļinieks svītrainā apmetnī piejāja uz liela pelēka mūļa, apsegta ar zaļu tīklaudumu, pie kura malām karājās dzeltenas bārkstis. Viņa apģērba piegriezums un zeltainais turbāns bija neparasts.

—           Ko tu muldi? Aleksandrs tagad ir ne tikai Maķedonijas valdnieks, bet visas Āzijas pavēlnieks.

—           Būšu laimīgs, apsveikdams visu ķēniņu ķēniņu, un tāpēc jāju tik garu ceļu.

—    Pagaidīsi! Un kas vēl šitas?

Karavīru acu priekšā vaibstīdamies sāka virpuļot vecis raibā, no spilgtām lupatām sašūtā apģērbā. Galvā tam bija augsta, smaila tūbas mice, izrakstīta ar zvaigznēm. Uz veča pleca, apskāvis viņa kaklu, tupēja pērtiķis un ņirdza zobus.

Dejodams vecis aši, aši skaidroja:

—           Rādu brīnumus: izsaucu labos garus, padzenu ļaunos, vedu slaveno Tīras un Sidonas dejotāju, daiļo Ana- šloretu. Viņa ceļo, lai rādītu savu mākslu diženajam Āzijas iekarotājam un viņa neuzvaramajiem karavīriem …

Izrādījās, ka slavenā dejotājā ir gracioza, kalsena meitene, ietinusies raibā segā. Viņa sēdēja uz lentām izrotāta ēzeliša. Segas spraugā jautri mirdzēja dejotājas melnās acis.

—      Lai viņa mums uzdzied un uzdejo! Paskatīsimies, kāda dejotāja viņa ir! … — ierunājās karavīri.

Anaštoreta smaidīdama nometa segu un, skandinādama tamburīnu, sāka dziedāt hellēņu valodā:

Es pa virvi skrienu dejā — Pāri ļaudīm, līdzi šūpām — Un ar jautru smaidu sejā Skūpslu smieklus sārtām lūpām.

Es uz rokām, čūskas vijā, Izlokos starp asiem nažiem, Un mans smaids, kas starus sijā, Dzelzī mirdz uz mirkļiem dažiem.

Iekodusi tamburīnu zobos, meitene pieķērās pie na- klajiņa uz ēzeļa muguras un nostājās uz slaidajām, lokanajām rokām, pārliekuši kājas pār galvu kā skorpions asti. Pēc tam uzmanīgi pavirzīja kājas vēl tālāk, saliecās gredzenā un nolaida kājas uz vienaldzīgi stāvošā ēzeliša muguras. Tūlīt viņa stalti izslējās un viegli nolēca zemē.

—    Lieliski! — skanēja atzinīgi karavīru saucieni.

—    Jums te nav ko darīt! — dusmīgi teica posteņa priekšnieks. — Griezieties atpakaļ!

—    Brāli! — meitene iesaucās. — Vai tad jūs negribat dzirdēt savas dzimtenes dziesmas? Es protu maķedoniešu un hellēņu dziesmas.

—     Grābos, ļauj viņiem jāt tālāk! — Aristoniks izsacīja savas domas. — Arī valdniekam patīk klausīties dziesmās un skatīties dejotāju bīstamajās dejās starp asi trītiem zobeniem.

Priekšnieks, atmetis ar roku, aizgriezās projām.

Aristoniks čukstēja:

—    Nebaidieties ne no kā! Jājiet uz pilsētu!

—    Lai tev ilgs mūžs! — meitene pasmaidīja un veikli uzlēca ēzelītim mugurā.

Ceļinieki devās tālāk, un no aizas skanēja jauni ?au- cieni:

—    Piesargās! Piesargās! Dodiet ceļu vēstnesim!

Trīs pelēki vienkupra kamieļi, zvalstīdamies no vienas puses uz otru kā aidinieki, skrēja pa aizu. Divos pirmajos kamieļos sēdēja persieši krāsainos apģērbos, aiztinuši sejas ar bašlikiem, trešajā kamielī — pusmūža maķedonietis purpura apmetnī un ādas ķiveri galvā.

Persieši pātagoja kamieļus ar resnām pletnēm. Dzīvnieki skrēja, izstiepuši garos kaklus. Viņiem nopakaļ, pavērsuši uz priekšu piķus, auļoja grieķu jātnieki, ietinušies rudos apmetņos.

—    Valdnieka vārdā — apstājieties!

Maķedonietis no kamieļa muguras iebļāvās:

—    Stulbeņi, kā jūs uzdrošināties aizturēt valdnieka pastu! Pag, pag! Vai tas neesi tu, Grābos? Kas tad tevi te attrencis? Vai tiešām tu, vecs veterāns, kas kalpojis jau mūsu slavenajam valniekam Filipam, vēl līdz šim esi tikai jātnieku simta priekšnieks, nevis viens no lielās Per- sijas valsts tautu valdoņiem? Pie mums Pellā[10] ļaudis tic, ka ikviens maķedonietis, ari pats pēdīgais zirgu puisis, kas aizgājis kopā ar mūsu dūšīgo kausli Aleksandru iekarot Āziju, ir jau kļuvis vai nu par kādas provinces valdoni, vai vismaz par provinces mantzini.

Posteņa priekšnieks piegāja pie kamieļa un sniedza vēstnesim abas rokas.

—    Nīkomandr, no kurienes tad tu?

—     Tieši no Pellas. — Vēstnesis paliecās lejup no kamieļa kupra un klusākā balsī teica: — Vedu valdnieka mātes Olimpiādes pašrocīgu vēstuli viņas dēlam — valdniekam; lai sveiks un vesels viņš dzīvo daudzus gadus! Gribu paskatīties uz savu audzēkni. Manā atmiņā viņš arvien vēl ir stūrgalvīgs un pārgalvīgs jauneklis. Vai dzīvs viņa zirgs Bucefāls [11]?

—    Bucefāls ir aptaukojies, stīvām kājām. Valdnieks vairs nejāj ar viņu, bet, agrākos gadus atcerēdamies, tomēr vadā sev līdzi kopa ar jaunajiem zirgiem.

—    Mans audzēknis Aleksandrs šajos gados guvis lielus panākumus; tā taču ir? Visa mūsu Maķedonija diez vai ir lielāka par šo vienu pašu ieleju. Jau šodien iztaujāšu viņam visu un sarāšu Aleksandru, ka viņš tevi tur tik zemā amatā. Ceļā redzēju daudz nekārtību. Gribu dot Aleksandram derīgus padomus, kā labāk valdīt pār barbariem. Viņš taču vēl ir jauns, un viņam vērīgi jāuzklausa mūsu — dzīvē vairāk pieredzējušu cilvēku domas. Bet kur tagad ir valdnieks?

—    Raugies turp! — Graboss radīja ar roku uz ziemeļiem.

No kalnu pārejas pavērās plaša ainava — ziedoša ieleja. Trīs upes kā sudraba straumes plūda pa zaļam pļavām, veidodamas kokiem un krūmiem apaugušas salas. Zaļo lauku bezgala daudzie četrstūri liecināja par novada bagātību un auglību. Tālē cauri rīta miglas trīsuļojošai dūmakai vīdēja pilsēta, kas līdzinājās daudziem citam uz cita sakrautiem māla klucīšiem. Ieleju ieskāva zilu kalnu grēdu gredzens ar sniegu klātām galotnēm.

—     Lūk, tā ir galvenā pilsēta Ortospāna jeb, kā to sauc šejienes iedzīvotāji, Zabula. Jau labu laiku šeit ir valdnieka apmetne, un tālāk viņš nekur nedodas. Neviens mēs arī nezinām, vai valdnieks virzīsies tālāk vai griezīsies atpakaļ. Pats viņš pilsētā nedzīvo. Vai tur iesāņus redzi taisnas telšu rindas? Tur novietojušies Filotas jātnieki; protams, tu viņu, valdnieka pienabrāli, atceries. Bet tālāk zaļo krāšņi dārzi — tur atrodas valdnieka galvenā mītne… — Graboss čukstēdams turpināja: — Aleksandrs neuzticas pilsētai, kur šauras, netīras ielas līkumo kā labirintā … Iedzīvotāji pa vienam vien var nožņaugt visus mūsu karavīrus, ja tie sagudrotu pārnakšņot viņu mājās. Zabulā taču pilsētnieku vien ir tik daudz, ka nevar ne saskaitīt!

—    Ko tu pļāpā? Vai tad iedzīvotāji nepriecājas, ka viņiem lik gudrs un skaists valdnieks?

—    Te nav īstā vieta skaidrošanai. . . Drīz tu pats visu redzēsi un sapratīsi. Bet pielūko, Nīkomandr, neaizmirsti savu solījumu un pasaki valdniekam, lai viņš mani ieceļ labākā amatā nekā sargāt ceļu šajā saltajā kalnu pārejā.

—    Dzīvojiet laimīgi! — iesaucās maķedonietis un pamāja saviem pavadoņiem persiešiem.

Skaļi pliukšķēja platās pletnes, un kamieļi ar žēlu vaidu zvalstīdamies skrēja lejup pa akmeņaino ceļu. Aiz viņiem, pastiepuši uz priekšu tievos pīķus, ieročiem šķindot, auļoja varā zaigojošie apsardzes jātnieki.

Karavāna sakustējās un lēni virzījās pa aizu. Divi karavīri atraisīja savus rumakus un uzlēca raibu segu apklātajos zirgos.

Starp jātniekiem soļoja pinkainais klaidonis atravāns, drūmi pamezdams acis sāņus un vīstīdamies rudā, caurumainā apmetnī.

Aristoniks apsēdās pie ugunskura, uzskaņoja kitāru un dungoja:

Tad pie Arbelām pēc kaujas Dižais Aleksandrs lēma

Atstāt Dāriju bez valsts..,

pieņemšana pie valdnieka

Vietējā satrapa ārpilsētas pils šaurajā, neērtaja /alē bija sapulcējušies tie, kas vēlējās stādīties priekšā bargā valdnieka gaišo acu skatienam. Pirmajā rindā stāvēja no Grieķijas un tālās Kartāgas ieradušies sūtņi. Aiz viņiem drūzmējās valsts amatus zaudējušie bijušie Persijas augstmaņi un dažu Aleksandra armijas karaspēka daļu priekšnieki.

Nīkomandrs nepacietīgi kārtoja balta vilnas apmetņa krokas, paklusām uzrunādams savu kaimiņu, Atēnu sūtni.

—     Tūlīt es viņu redzēšu. Pavērošu, vai pārvērties šis jautrais, straujais, lieliskais jauneklis. Vai viņš norūdījies, vai arī persiešu greznība viņu izlutinājusi? Vai prot rīkoties ar šķēpu tāpat kā senāk? Cik daudz labu kaujas paņēmienu es viņam parādīju! Vienu lielisku paņēmienu viņš ilgi centās iemācīties: māņu cirtiens pa galvu, tūlīt pa plecu, atkal pa galvu, tad cirtiens zem labās rokas un, kad pretinieks sevi atsedz, uzreiz klupiens ar visu joni kaklā — rokturis augšā, smaile lejup, lai šķēps ieurbtos spraugā starp ķiveri un bruņām … Šo paņēmienu sauc par «piektā cirtiena zibeni». Aleksandrs ilgi vingrinājās, kamēr šis viņa cirtiens kļuva nekļūdīgs … Bet tur, šķiet, viņš nak . ..

—    Vai tu viņu pazīsti?

—    Kā lai es viņu nepazītu! Netaisi nu jokus!

Raibs, zīda pavedieniem izšūts aizkars, kas nosedza durvis, plati atvērās, resna einuha rokas atgrūsts; einuhs nokrita ceļos un sastinga verdziskā godbijībā.

Visi apklusa un saslējās staltāk. Karavīrs spoži jo spoži nospodrinātās bruņās, uzlicis galvā tādu pašu ķiveri, kas aizsedza visu seju tik loti, ka tikai acis spīdēja pa ķiveres spraugām, ienāca smagā gaitā un nostājās pie durvīm.

Piķi ar platu, uzasinātu asmeni viņš nolaida ar galu pie kājas, tā ka tas tur stāvēja kā pieaudzis. Straujā g.ntā ienāca četri vīri. Viņi visi bija apmēram vienā augumā, spēku un jaunības plaukumā un gandrīz neticami līdzīgi cits citam. Balti vilnas apmetņi ar nesagumzītām, izgludinātām krokām pēc atēniešu parašas bija aptīti ap augumu un apmetņa gali pārsviesti pār kreiso plecu. Sejas rūpīgi noskūtas, mati, mazliet iesprogoti, viļņainās cirtās slīga lejup gar ausīm, nesasniedzot plecus. Visiem četriem spēcīgi kakli un neparasti attīstīti kailās labās rokas muskuji. Saaukloti zābaki sniedzās līdz ceļgaliem un, tāpat kā apmetņi, bija taisīti pēc atēniešu modes.

Nikomandrs neviļus sakustējās, lai steigtos uz priekšu, bet apstājās, izbrīnā papletis acis.

Atēnu un Kartāgas sūtņi zemu paklanījās, pastiepdami uz priekšu roku. Vairāki dižciltīgi persieši purpura apģērbos ar ieaustiem violetiem ziediem nokrita garšļaukus zemē, skūpstīdami paklāju, un sastinga bezgalīgā padevībā.

Visi četri ienākušie stāvēja dažus mirkļus, vienaldzīgi aplūkodami klātesošos. Viens no četriem, kas bija drusku mazāks, teica:

—    Nikomandr, kāpēc tad tu mani neapsveic?

—    Vai tu tas esi, valdniek Aleksandr? Bet varbūt man no priekiem viss dubultojas, jo es pašlaik redzu četrus Aleksandrus!

Pa Aleksandra seju pārslīdēja tikko manāms smaids, un, griezdamies pie pārējiem, viņš tos apsveica:

—    Lai jums labi klājas!

Nīkomandrs stāvēja nepakustēdamies, vērīgi lūkodamies. Pazīstamajā vīrišķīgajā sejā ar taisno pieres un deguna līniju un sievišķīgo muti, kas izliekta kā Erota1 loks, bija iezīmējušās skarbas, bargas grumbas. Taču ne jau tas viņu pārsteidza. Uz viņu skatījās nekustīgas, stiklainas acis, saltas un neizdibināmas. «Šis cilvēks spēj tikpat vienaldzīgi mani apmīļot kā samīt,» Nīkomandrs domāja. Dziļš bezdibenis pavēries starp seno, jautro, trauksmaino jaunekli, kam mācību laikā viņš sita pa pleciem ar neasu šķēpu, un starp šo pašpārliecināto, vienaldzīgo cilvēku, kas pārstaigājis puspasauli, atstādams aiz sevis neskaitāmas drupas, asaru un bēdu jūras.

Nīkomandrs apjucis steidzās pretim Aleksandram. Tas ļāva noskūpstīt savu vaigu un pats pakustināja lūpas, it ka skūpstītu bijušo skolotāju.

Raibā apģērba tērptais vecais resnais einuhs nolika uz violeta paklāja baltu salokāmu krēslu. Aleksandrs apsēdās, iepletis sarkanajos saauklotajos zābakos ieautās kājas; kailie ceļgali bija stipri iedeguši.

Nelikdamies ne zinis par pārējiem, Aleksandrs vērsās pie Nīkomandia:

—          Vai atzīsti, ka tavs audzēknis ir veiksmīgi karojis? Vai esi dzirdējis, sēdēdams savā mājiņā zem kastaņām, par neuzvaramā Aleksandra karagājieniem?

Nīkomandrs samulsis iesmējās, roka pa vecam paradumam sakustējās, lai uzsistu audzēknim uz pleca, taču Nīkomandrs sevi apvaldīja.

—           Kā tad nu neesmu dzirdējis! Tagad Pellā par to vien runā, kā cīnās mūsu jaunais valdnieks: ne sliktāk par slaveno, ātro Ahileju.

Viens no klātesošajiem iesaucās:

—           Ne tikai kā Ahilejs — mūsu valdnieks tālu jo tālu pārspējis savu priekšteci! Mūsu valdnieku var salīdzināt vienīgi ar neuzvaramo dievišķīgo Hēraklu.

Iejaucās cita balss:

—           Kādi tad ir Hērakla varoņdarbi! Viņš daudz klaiņoja pa pasauli, taču sevišķu labumu tēvzemei neieguva. Bet mūsu valdnieks ir pievienojis Maķedonijai veselas barbaru valstis un piespiedis barbarus turēt cieņā un godā hellēņu dievus.

Aleksandrs pielēca kājās un pārgāja pāri zālei.

—           Pareizi! Es gribu nokļūt vēl tālāk, nekā aizgājis Hērakls! Es aizvedīšu savu karaspēku līdz pasaules galam, kur nezināmus tuksnešus apdzīvo neparasti mežoņi, kur jūra apskalo pēdējo zemes krastu un kur neviens vairs neuzdrošināsies stāties man ceļā.

—    Tu uzvarēsi, tu nokļūsi visur! — sauca balsis.

—           Bet ko ļaudis runā Atēnās? Vai esi bijis šaiā pļāpīgajā, godkārīgajā pilsētā?

—    Pa ceļam mūsu kuģis iebrauca Pīrejā— Nīko- mandrs sacīja, — un es biju Atēnās. Tanī dienā tur bija izplatījušās baumas, it kā tu esot miris tālajā Persijā. Visi oratori sāka kladzināt kā iztraucētas vistas, un ļaudis skrēja uz agoru '. Tur pļāpas teica plātīgas runas, uzstādami, lai tūlīt pieteicot karu Maķedonijai. Tikai vtens pats Fokions2 nomierināja aurojošo pūli, teikdams: «Kāpēc steigties ar kara pieteikšanu? Pagaidīsim! Ja Aleksandrs ir miris, viņš būs miris arī rītdien un nākamajās dienās.v Vispirms šīs baumas japārbauda un karš jāpieteic tikai pēc tam.»

—    Aleksandrs ir dzīvs un būs dzīvs vienmēr! — skanēja balsis.

—     Es vēl parādīšu savu gribu šai viltīgajai un pļāpīgajai pilsētai! Lai gan mūs no Hellādas šķir pieci tūkstoši farsangu:i , pienāks laiks, un es likšu godkārīgajiem atēniešiem just, cik briesmīgas ir.manas dusmas.

Nīkomandrs izņēma no baltā vilnas apmetņa krokām ādas cauruli ar auklās piekārtiem zīmogiem un godbijīgi to pacēla.

—    Vēstule no Epīras valdnieces Olimpiādes!

Aleksandrs sakampa tīstokli. Drūma ēna pārskrēja pār viņa skaisto seju. Lokveida uzacis saraucās.

—    Lai slava un labklājība Epīras valdniecei! — viņš domīgi sacīja. — Tu man šodien vēlāk pastāstīsi visu, kas notiek mājās. Hefestion, paglabā šo vēstuli!

Aleksandra bērnības draugs Hefestions, mazliet garāks par Aleksandru, ar skaistu, mierīgu seju, paņēma ādas cauruli abās rokās kā ļoti dārgu mantu, pieskārās pie tās ar lūpām un pakāpās atpakaļ.

Novērsies no Nīkomandra, valdnieks ašiem soļiem piegāja pie Kartāgčis sūtņa un, raudzīdamies viņam tieši acīs, sacīja:

—    Tu esi atceļojis pats pēc savas gribas, vai tevi sūtījusi tava valsts?

Kartāgietis paplēta rokas:

—    Ja manas sarunas būs sekmīgas, tātad būšu Kartā- gas pilsoņu sūtīts. Bet, ja nesekmīgas, — būšu atceļojis pats pēc savas gribas.

Valdnieks pasmējās, mirkli iegrima domās, piemiedza kreiso aci un jautāja:

—    Kā lai es ar savu karaspēku labāk sasniedzu Kar- tāgu: kuģos vai pa sauszemi gar Lībijas krastu?

Feniķieša melnās acis mirkli pavērsās augšup, pārslīdēja Aleksandra augumam. Pēc tam feniķietis atbildēja, godbijīgi pieliekdamies:

—     Tas būs atkarīgs no tā, pa kādu ceju — jūras vai sauszemes ceju — dievi gribēs saglabāt tevi sveiku un veselu.

Valdnieks iesmējās un griezās pie saviem biedriem:

—     Feniķieši vienmēr ir bijuši viltīgi gan vārdos, gan darbos. Bet ar viņu būs jautri parunāties pie pusdienu galda. Hefestion, parūpējies, lai Anaka [12] dēls šovakar pie mielasta zvilnētu blakus man.

Valdnieks krasi novērsās un vienaldzīgi piegāja pie atēniešiem; viņa seja bija salta un neizdibināma.

—    Vai mans gudrais skolotājs Aristotelis vēl ir dzīvs? Vai jūsu dulnie valdoņi viņu nav vēl noslepkavojuši?

Bāls atēnietis, kas nevērīgi un neatkarīgi stāvēja priekšā diviem citiem atēniešiem, atbildēja:

—    Atēnas vienmēr ir bijušas visas Hellādas skola un izglītības centrs. Vai tad mēs varam rupji un bez godbijības izturēties pret visdiženāko gudrības skolotāju? Viņš, tāpat kā senāk, māca mūsu jaunatnei zināšanas L.ikejas[13]ēnainajos dārzos.

—     Taču pēc tam, kad Delfu orākuls pasludināja, ka gudrākais no gudrākajiem ir filozofs Sokrāts, jūsu pilsētas varasvīri piesprieda Sokratam nāves sodu. Atēniešu skaudībai nav robežu. — Aleksandra balss aizsmaka, kreisais plecs sāka raustīties. — Visa pasaule jau atzinusi mani par dieva dēlu, bet atēnieši ļoti čakli sargā no manis debesu vārtus. Vai, šādu rūpju nomākti, viņi neriskē zaudēt savu valsti? …

Valdnieks ātri novērsās un gāja projām no atēniešiem

pie persiešu augstmaņiem, kas bija piek]āvuši savu paklājam.

—    Celieties augšā, mani draugi! Tagad jūs esat mani pavalstnieki un tikpat mīļi kā citi paši cildenākie manas lielās valsts visu tautu pilsoņi. Par ko jūs esat ieradušies sūdzēties, ko lūgt?

Visi persieši runāja, cits citu pārtraukdami, un uz ceļiem rāpās pie Aleksandra, cenzdamies noskūpstīt viņa baltā apmetņa malu.

Tulks pieliecās un čukstēja Aleksandram:

—    Tie ir ķēniņa Dārija bijušie galminieki. Viņi zvēr, ka ir tev paklausīgi un uzticīgi, un lūdz tevi, lai viņiem neatņemtu viņu īpašumus un amatus.

—     Aicini viņus uz šāsdienas mielastu! Pasaki, ka viņu jaunais pavēlnieks Aleksandrs ir tikpat žēlīgs pret saviem uzticamajiem kalpiem, kāds bijis viņu labais ķēniņš Dā- rijs.

Aleksandrs atkal piegāja pie Nīkomandra:

—     Nu, vecais, vai tu vēl spētu pacīnīties ar mani, izmantojot «piektā cirtiena zibeni»? Kura šķēps tagad būtu stiprāks? …

Nīkomandrs kļuva priecīgs un steigšus iesmējās:

—    Izmēģināsim, cik veikli protam rīkoties ar šķēpu!

—    Izmēģināsim, kad tu būsi atpūties. Vai tad ceļojums tevi nav nogurdinājis?

—     Es tik ļoti steidzos tev atvest valdnieces vēstuli, ka nogurumu nemaz nejūtu. Taču jāatzīstas, ka man jau ļoti apnicis atkal un atkal redzēt apdegušas mājas, drupas klaiņājošus izbadojušos večus un vecenes. Un cik briesmīga smirdoņa! Tiklīdz vējš sāk pūst pretim, tūlīt zinu, ka redzēšu krustu rindas ar pienaglotiem pūstošiem līķiem, ap kuriem klaiņā suņi, kuru vēderi no pārēšanās uzpampuši. Toties cik ļoti priecājos, kad, izjājis cauri karstai ielejai, tiku augšā kalnu pārejā un sajutu pierasto auksto vēju! It kā es atkal būtu nokļuvis mīļajā Maķedonijā! Un tad starp mežonīgām klintīm pēkšņi d/.irdēju biīnišķīgu grieķu dziesmu. Šeit, tālu Āzijā, tanī dziesmā jau daudzināja neuzvaramā Aleksandra varoņdarbus.

—    Kur to dziedāja?

—     Netālu, pēdējā kalnu pārejā. Skatos: sēž pie ugunskura mūsu karavīri — un viņu vidū mans vecais dra jgs Grabošs Vai tu viņu atceries? Viņš bija uzticams karavīrs jau tavam tēvam, ķēniņam Filipam. Un svešais Graboša karaspēka vienības dziedonis dziedāja tik skaisti, ka es domāju: vai tikai pats Pāns [14] ar savu liru nesēž kalnā un nedaudzina tavus varoņdarbus?

—    Filota! — valdnieks uzsauca. — Kas ir posteņa priekšnieks tuvākajā kalnu pārejā?

No augstāko virsnieku grupas iznāca garš, slaids maķedonietis ar vieglām jātnieku bruņām.

Izstiepies kā svece, viņš sacīja:

—    Posteņa priekšnieks Svēto skrandu kalnu pārejā ir Graboss, maķedonietis. Kopā ar viņu pāreju sargā sešpadsmit tesāliešu jātnieku.

—    Izsauc viņu jau šodien pat, un lai viņš atved sev līdzi to karavīru, kurš tik jauki dziedot. Vakariņas ēzdami, mēs viņā paklausīsimies.

Aleksandrs devās uz durvīm, apstājās, pacēla roku un, uzsaucis: «Lai jums labi klājas!» — pazuda aiz aizkara.

«netici nevienam!»

Aleksandrs iegāja mazā istabā, kur viņam patika uzturēties vienam. Visādu veidu un apmēru tērauda šķēpi ar nule uzasinātiem asmeņiem taisnās rindās karājās pie sienām. Kaktā bija ieslieti vairāki dažāda garuma pīķi. Gar vienu sienu saliktas ar zeltu izrotātas bruņas. Blakus rēgojās ķiveres ar sarkanām astru sekstēm un paceltiem sejsegiem. Aiz tiem — apaļi vairogi ar reljefi attēlotiem karavīriem, kas pašlaik cīnās.

Vecs maķedonietis sirmām, bizēs sapītām matu cirtām, ģērbies tumšā vilnas tunikā, slaucīja ieročus ar dzeltenu lupatu, mērcēdams to traukā, kurā bija ielieta šķidra eļļa. Aleksandrs sarauca uzacis, un maķedonietis aizgāja.

Hefestions atlaidās uz šauras lāvas, pārklātas ar raibu paklāju, uzmanīgi pārgrieza ar dunci sarkano auklu, salauza vaska zīmogus un no ādas caurules izņēma pergamenta tīstokli. Valdnieks stāvēja pie sienas starp garajiem smagajiem šķēpiem.

— Ko raksta mana māte valdniece, augsti godājamā Olimpiāde? Vai dzimtenē atkal sacelšanās?

Hefestions pārlaida acis taisnajām burtu rindām.

— Valdniece atkal tevi brīdina. Klausies, valdniek: «Olimpiāde, Maķedonijas un Epīras ķēniņiene, neuzvaramajam, vislieliskākajam Aleksandram Filipa dēlam, visas Āzijas valdniekam un pavēlniekam (novēl), priecāties! Sūtu šo vēstuli ar mūsu galmam uzticamo Nīkoman- dru, kara mākslas skolotāju, kurš zvērēja pie Hestijas upuraltāra, ka nodos vēstuli no manām rokām Tavās rokās un ne bridi nešaubīsies ziedot savu dzīvību valdnieka labad.

Lūgtin lūdzu Tevi, piesaukdama mūžīgo dievu vārdus, esi piesardzīgs pret visiem, kurus turi savā tuvumā. Es zinu, ka Tu pārāk uzticies un esi visai žēlīgs pret Maķedonijas dižciltīgajiem. Iegaumē, ka Tu esi pasaulē vienīgais valdnieks, ko uz zemi sūtījis pats Zevs, bet viņi ir Tavi pavalstnieki, vienkārši mirstīgie, un viņu pienākums Tev paklausīt. Bet Tu pats vieglprātīgi padari viņus par jauniem valdniekiem. Izmantodami Tavas dāsnās veltes, visi šie iznireli, kas dzimtenē visu mūžu būtu nožēlojami gani un ganītu cūkas un kazas, tagad iedomājas, ka var līdzināties Tev.

Mani sasniegušas vēstis, ka pat Tavi vistuvākie draugi, aizmirsdami labumus un dāvanas, ar kuriem esi viņus bagātīgi apveltījis, slepus Tevi nokoda — kāpēc Tu piešķirot provinču pārvaldīšanas tiesības persiešiem, nevis maķedoniešiem? Un kāpēc padarot par sev tuviem ļaudīm barbarus? Pat vecais Parmenions, Tava tēva draugs, teicis saviem draugiem, ka Tevi vajadzētu iegrožot, ka maķedoniešiem no Tevis vairāk nekāda labuma nebūšot, un pat nekaunīgi sacījis, ka par ķēniņu vajagot pasludināt viņa dēlu Filotu.

Bet Tu neko neuzsāc un Filotu esi pat iecēlis par jātnieku karaspēka priekšnieku. Bet man stāstīja ievainotie, kas atgriezās mājās, ka Filota izdāļājot karavīriem vērtīgas dāvanas, tos piekukuļojot, lai tie viņu cildinātu un izraudzītu par valdnieku. Tiklab Parmenions, kā arī Filota un viņa kritušais brālis Nikanors kļuvuši slaveni — faču vienīgi tāpēc, ka uzturējušies Tavā — dieva dēla tuvumā, izpildīdami Tavas pavēles. Ja nebūtu Tevis, viņi tupētu Skardosas aizās, savās piekvēpušajās būdās, un vestu pārdot uz tirgu malku un kazu sieru.

Tu esi aizgājis tik tālu pa zemes klaju, cik tālu nav aizgājis neviens no senlaiku varoņiem vai dieviem. Atgriezies atpakaļ Peliā, izvēlies sev par sievu krietnāko Maķedonijas meiteni un valdi no šejienes pār pasauli, tāpat kā Tavs tēvs, gudrais Filips, bargi valdija pār nodevīgo un nelietīgo Grieķiju un gatavojās uz visas pasaules iekarošanu.

Ik dienas es ziedoju dieviem vīnu, lai viņi Tevi sargātu bezgalīgajos Āzijas ce|os un ļautu atgriezties sveikam un veselam dzimtenē.

Pateicos par atsūtītajām dārgajām dāvanām. Es vēl gribētu saņemt caurspīdīgus zīda audumus, ko audušas Austrumu tautas.»

Hefestions paskatījās uz Aleksandru.

Valdnieks pacēla roku ar zelta gredzenu rādāmajā pirkstā un pielika to pie lūpām.

—     Aizzieģelē ar klusēšanas zīmogu savas lūpas, — viņš čukstēja. — Viss mans jātnieku karaspēks, visa mana personiskā apsardze ir Filotas rokās, bet viņš pats pagaidām vēl ir manā varā. Mēs esam aizgājuši līdz Indijas Kaukāzambet etēri[15] arvien vēl domā, ka visu pasauli esmu iekarojis tikai viņu labā, tikai tādēļ, lai viņi varētu valdīt pār citām tautām. Bet man kā pateicību viņi ii ar mieru iedurt mugurā dunci, kā viņi to iedūra maram tēvam Filipam. Šonakt pēc dzīrēm tu slepus atvedīsi šurp Melno Klitu .. . nē! . . . Melnais Klits arī ir sācis strīdēties ar mani, un no viņa jāpiesargās. Lai atnāk Kraters, Aminta, Ptolomejs un Perdika! Jau šonakt likšu apcietināt nekaunīgo liehbnieku Filotu. Viņa teltī jaapskata visas mantas un katrā ziņā jāatrod viņa tēva Parmeniona rakstītās vēstules. Uzzināšu, no kurienes rit sazvērestības pa vedieni, es tos atrisināšu ar uguni un spīdzināšanu, i ik briesmīgi sodīšu vainīgos, ka etēri rāpos manu acu priekšā uz vēdera — gluži tāpat kā persieši.

—    Nepārsteidzies, neizdari steigā kādu kļūdu! Šajā vēstulē varbūt izpaužas tikai tavas mātes ķēniņienes aklā mīlestība un bailes par savu dēlu. Filota, viņa kritu.šais brālis Nikanors un vecais Parmenions vienmēr ir bijuši tev patiesi uzticīgi: Uz ko tu šeit balstīsies, ja apkausi savus labākos draugus, un vēl tik tālu no dzimtenes? Vai tiešām tu vairāk uzticies glaimīgajiem persiešiem, kuriem tu vienmēr būsi ienaidnieks, svešzemnieks un iekārotājs!

—     Mana dzimtene ir tur, kur stāv mana kāja un kur ir mans karaspēks! — Aleksandrs dusmīgi pārtrauca He- festionu, un valdnieka lūpu kaktiņos pavīdēja putas. Viņa skaistā seja dusmās saviebās un lielie, spēcīgie zobi plēsonīgi atšiepās. — Neaizmirsti, ka neesmu vairs mazās Maķedonijas valdnieks, kāds bija mans tēvs, bei visas Āzijas pavēlnieks. Manai gribai paklausot, visa pasaule griezīsies kā ritenis ap asi tur, kur stāvu es, un griezīsies uz to pusi, kur es vēlēšos. Ja divdesmit tūkstoši maķedoniešu negribēs man paklausīt, es samīšu viņus ar bezgala daudzo Āzijas ordu zirgiem, kuri klups viņiem virsū, tiklīdz teikšu vienu pašu vārdu… Aziāti raugās uz mani nevis kā uz svešzemnieku, bet kā uz dievu, kas nokāpis no debesīm, lai visiem cilvēkiem nestu mieru un ļauni.

Atskanēja sitiens pa bronzas vairogu.

—    Nāc iekšā! — iesaucās valdnieks.

Durvis pavēra efēbs [16] ar saskrullētām matu sprogām un zilu lentu ap galvu.

—    Atnācis eksitaziss. Atļauj viņam ienākt pie tevis!

—    Ielaid!

Eksitaziss, garš, ļoti kalsens grieķis ar dzeltenu seju un iekritušiem vaigiem, ienāca kāsēdams, apmetnī tīdamies. Viņa lūpas bija zilas un zods drebēja.

—    Tu esi pavisam slims, — valdnieks sacīja. — Kas tās par svarīgām darīšanām, kas izcēla tevi no gultas un lika nākt šurp?

—    Tu par katru cenu prasīji piegādāt ziņas no ziemeļiem. Vienu spiegu šodien man atveda no Svēto skrandu kalnu pārejas. Viņam ir mūsu pazīšanas zīme. Spiegs daudz redzējis, daudz zina.

—    Atved viņu šurp!

—    Viņš ir tik netīrs …

—    Tad es viņu nopratināšu tur, otrā istabā …

spiegs no Sugudas1

Nelielā istabā ar nobalsinātām sienām ienāca atravāns, pinkains kā zvērs, izpūrušu bārdu un garām putekļiem klātām bizēm. Viņš savilka ciešāk caurumaino apmetni ar daudziem jo daudziem ielāpiem un pietupās. Karavīrs ar blāvām, šķēpu cirtienu iedobtām bruņām kā sastindzis stāvēja viņam aiz muguras.

Atravāns bija pietupies kā pērtiķis, balstīdamies ar garajām rokām pret grīdu. Zem pinkaino matu krēpēm brīžiem iedzirkstījās kvēlas, dzēlīgas acis.

—    Vai tu runā persiešu valodā?

Vecis aizsmakušā balsī kaut ko norēja, izņēma no mutes sudraba naudas ripiņas pusi un, uzlicis to uz tumšās delnas, sniedza šo pazīšanās zīmi. Viņš redzēja gados jaunu svešzemnieku sniegbaltā vilnas apmetnī sēžam uz saliekamā krēsla. Jaunekļa roka ar spēcīgajiem muskuļiem bija atsegta. Rokas āda sārtena kā meitenei, no viņa plūda jauka smarža gluži kā no ziedošas ābeles. Acis lūkojās tik vienaldzīgi, kā dižciltīgi ļaudis raugās uz vergu vai akmeni. Viena acs bija tumši zaļa, otra — gaiši pelēka.

Blakus stāvēja vīrs persiešu apģērbā, ar baltu seju un ar melnu krāsu atēnotām acīm. Tā matu cirtas sasaistīja sarkana siksniņa, kurai bija zelta sprādze. Sēdētājs runāja atravānam nesaprotama valodā.

Stāvētājs skaidroja persiešu valodā:

—    Ja neteiksi taisnību un tikai taisnību, tevi aiz elkoņiem uzkārs uz āķa, kamēr neizstāstīsi visu patiesību, kā labs bērns saka patiesību savai mātei. Sāc! Kas tu tāds esi?

—     Baktrietis, atravāns. Zinu pagatni, saskatu pāri daudziem kalniem un jūrām tagadni, redzu nākotni, atklāju to, kas ir apslēpts.

—    Klusē! Runā tikai to, ko tev vaicā!

—    Es klausos, tu diženais, tu visuspēcīgais! Pamosties no bezrūpības miega, lai tavas auss uzmanību es pievērstu svarīgām vēstīm.

—   Pats atnāci šurp vai pēc pavēles?

—    Dieva Aguramazdas slepenā balss man pavēlēja; ej pāri kalniem, cauri ielejām, sludini ļaudīm, ka pienākusi pēdējā stundiņa. Viss brūk, zīdaiņi atrauti no mātes krūtīm, drīz mākoņi vairs neslīdēs pie debesīm, bet kritīs zemē kā akmeņi.

—      Pa kādu ceļu tu nāci?

—    No Sugudas, no Marakandas1 pilsētas, nācu šurp cauri Baktras pilsētai. Pa ceļiem virzās bezgala daudz persiešu karavīru, viņi pārmeklē visus, nesaudzēja pat manas skrandas, it kā nabaga atravānam varētu būt zelts.

Sēdētājs sakustējās un sāka skatīties vērīgāk.

—   Tu teici, ka pa ceļu nākot daudz karavīru? Uz kāda ceļa tu viņus redzēji?

—    Nācu taisnā ceļā cauri Dzelzs vārtiem Baisunas kalnos. Pārbraucu ar laivu pāri Oksas[17] upei un devos uz Baktru . ..

—    Vai tur daudz laivu?

—   Ļoti daudz. Cauru dienu un nakti laivās ved pāri karavīrus. Viņi visi nāk šurp uz Sirmajiem kalniem.

—    Kāpēc tad tu nenāci šurp pa taisnu ceļu, no ziemeļiem, bet meti tik lielu līkumu un Svēto skrandu kalnu pārejai tuvojies no dienvidiem?

—    Es taču tev sacīju, ka karavīru vienības stāv uz galvenā ceļa. Es metu lielu līkumu, taču ne ar ļaunu nodomu, bet aiz bailēm. Ja kāds gribēs doties kalnos, karavīri tam ietrieks šķēpu zem kreisās krūts un iegrūdis bezdibenī. Skrēju pa kalniem, pa kazu takām, kuras karavānu vadītāji nezina. Šīs takas līkumo pāri klintīm, blakus dziļam aizām. Izlavījos pa šīm takām cauri sniegiem un puteņiem, un, kad jau biju Svēto skrandu kalnu pārejā, javani[18] mani sakampa ar savām rupjajām rokām.

—    Vai pa ceļam redzēji sakus? Vai zini, kas ir saki?

—    Zinu, kas ir saki, tie ir visdrošsirdīgākie viri, ķēvju slaucēji. Tikai Marakandā redzēju nedaudz saku, bet citur visos ceļos bija tikai sugudi[19] un baktriešu karavīri. Visi saki aizgājuši uz ziemeļiem, uz savām stepēm.

Svešzemnieks pielēca kājās.

—    Tu, svētais un viltīgais atravān, kas tik daudz zini, tagad nāksi man līdzi un rādīsi man ceļus uz Marakandu, pa kuriem neiet karavānas.

Vecais nokrita zemē, piekļāva seju pie grīdas un, gauži lūgdamies, izstiepa rokas:

—     Atlaid mani, tu spožākais, tu labsirdīgākais! Es neiešu uz Marakandu, tur mani uzspraudīs uz mieta, un taisnprātīgais atravāns būs beigts kā sašķaidīta muša!

Svešzemnieks paspēra soli atpakaļ, bet veča garās un cīpslainās rokas sniedzās viņam pakaļ.

—    Šeit netālu man dzīvo sieva un trīspadsmit bērnu. Apbalvo mani un atlaid, citādi mani sāks aizstāvēt visuvarenie gari un metīs tev ceļā akmeņus.

—    Iebāziet viņu kaut kur, labi ēdiniet un nelaidiet laukā!

Svešzemnieks pazuda aiz aizkara, karavīrs pagrūda at- ravānu ar kāju un, sakampis aiz matu pinkām, aizvilka sev līdzi kā maisu.

DZĪRES PIE VALDNIEKU VALDNIEKA

Trīs terases kā pakāpieni cita virs citas sniedzās pāri pilsētas valdoņa pilij. Persiešu paklāji un Indijas audumi sedza visu grīdu. Terases malās kūpēja bronzas trijkāji, un tajos ar šaudīgām liesmām dega smaržīga eļļa.

Augšējā terasē pakava veidā bija sarindoti zemi galdiņi un pie katra iekārtota guļvieta, apklata ar izrakstītu zida segu. Persiešu kalpotāji baltos, garos apģērbos lidz pat papēžiem, ar brokāta saitēm ap galvu klusi slīdēja pa terasēm, likdami uz galdiņiem traukus ar cienastu.

Stūros, kaujas torņos, kā sastinguši stāvēja sargkareivji ar pīķiem. Zirgu astes uz ķiverēm šūpojās, kad tie pagriezās un vērīgi raudzījās tālē.

Sirmo kalnu melnās, asās, klinšainās smailes spilgti rēgojās šaipus dziestošās, asinssarkanās blāzmas. Satum- sušajā platajā Kolena ielejā kā zvaigznes iedegās neskaitāmas uguntiņas. Viesi gan baltos grieķu apmetņos, gan sarkanos, bārkstīm apšūtos persiešu tērpos gāja augšā pa kāpnēm uz terasi.

Cirtainie, dižciltīgie grieķu karavīri, valdnieka miesassargi apzeltītās bruņās, ar īsu šķēpu pie gūžas, stāvēja uz terases kāpnēm, vaicāja, kā viesus sauc, un pēc vārdiem, kas bija atzīmēti uz koka dēlīšiem, norādīja katram viesim viņa vietu uz vienas no trijām terasēm.

Visi aicinātie jau bija sapulcējušies un paklusām sarunājās, uzmezdami pa skatienam apakšējai terasei, !cur gaidīja ierodamies valdnieku. Maķedonieši, karaspēka vienību priekšnieki, stāvēja savrupos pulciņos; viņi runāja skafi, izturējās pašapzinīgi. Visi bija ietinušies baltos persiešu vilnas apmetņos ar sarkanu izrotātu apmali

Garais, slaidais Filota sarkanās ādas bruņās, apšūtās ar baltu ziemišķādu, tērzēja ar pusmūža grieķi, filozofu Ka- lisfenu ', kas tinās baltā grieķu apmetnī.

—    Kur ir aukstāk, Maķedonijā vai šeit?

—    Skaidrs, ka aukstāk ir šeit.

—    Kāpēc tu tā domā?

—     Paskaties uz šiem maķedoniešiem: savā dzimtenē Skardosas nogāzēs viņi droši vien ganījuši aitas, ietinušies cauros apmetņos, un gulējuši tajos, nesūrodamies, ka ir auksti. Bet šeit viņi uzreiz ievīstījušies trijos krāšņos persiešu apmetņos; un viņiem arvien vēl par maz!

—     Lai gan tu, kā jau filozofs, neatzīsti greznību un luti- nāšanos, bet ari tev ir silts baltas vilnas apmetnis! Laikam gan tu tādā nesildītos, ja mēs, maķedonieši, nebūtu šķērsojuši visu pasauli un nebūtu iekarojuši visu pasauli.

—    Bet vai maķedonieši tagad nav līdzīgi tai čūskai, kas norijusi pārāk lielu zaķi un nezina, kā to sagremot?

Pāršalca čuksti: «Valdnieks!» Visi apklusa un nostājās staltāk. Skanēja arfas, dziedāja sīringas[20] un taures, divdesmit tamburīnu dūkoņa nomāca uz terases visas citas skaņas.

Uz apakšējā laukumiņa iznāca zēni un jaunekļi vienādos mēļos hitonos. Sarkanas lentas vijās ap viņu sasmaižo- tajām un sacirtotajām matu sprogām. Viņi nostājās pa pāriem uz kāpnēm.

—    Tie ir ķīlnieki, — pūlī viesi runāja, — Aleksandra iekaroto trīsdesmit tautu valdnieku dēli.

Aleksandru viesi uzreiz nepazina. Viņš nāca kopā ar Hefestionu, bet valdnieks nebija ģērbies parastajā grieķu liitonā un baltajā apmetni. Sens Persijas valdnieka tērps, purpursarkans, ar ieaustiem brokāta ziediem un spārnota titeņa [21] attēlu, un kalta zelta josta ieskāva viņa spēcīgo augumu. Visi Persijas augstmaņi un kņazi nokrita uz ce- Jiem, skardami ar pieri paklāju. Maķedoniešu virsnieki stavēja stalti, ievērodami karavīru stāju. Valdnieka drūmā, bālā seja ar sarauktajām uzacīm atplauka, kad apsveikuma saucieni kļuva skaļāki un Persijas dižciltīgie kņazi pierāpoja un skūpstīja viņa apzeltītās sandales, un aizšķērsoja ceļu. Aleksandrs parkāpa pāri vecajam Arta- bazanam, kas bija slavens ar to, ka piecdesmit gadus kalpojis vairākiem Persijas valdniekiem, bet tagad arī bija nometies knūpus, un viegliem soļiem uzskrēja augšējā terasē.

—    Esiet sveicināti! — Aleksandrs uzsauca persiešu valodā un devās galdiņu rindas vidū.

Melns kalps nūbietis atraisīja valdnieka apzeltītās sandales, un viņš atlaidās zvilni, izrotātā ar lauvu attēliem no lieta zelta.

Persiešu aristokrāti, pielēkuši kājās, sāka barā drūzmēties uz kāpnēm, vēlēdamies nokļūt uz augšējās terases, bet efēbi atstūma viņus atpakaļ, rupji pagrūzdami un sizdami, un laida augšā tikai sarakstā paredzētos.

—    Atļauj mums pastāvēt tev blakus! — kliedza persiešu kņazi. — Ļauj mums papriecāties par tavu skaistumu!

Aleksandrs smējās, sarunādamies ar Hefestionu:

—    Vai šeit ir tas kara dziesmu dziedonis, par kuru stas- tīja Nīkomandrs?

—    Valdniek, viņš ir jau ieradies! — teica Pilota, pa- nākdamies uz priekšu. — Es steidzami aizsūtīju viņam pakal labākos jātniekus.

Valdnieka acis iezvērojās, kad viņš sastapās ar Filotas skatienu, taču seja bija tikpat salta un neizdibināma.

—    Tev tā vajadzēja rīkoties. Lai tas dziedonis uzgaida tepat kaut kur tuvumā.

Hefestions pēc saraksta pārbaudīja personas, kurām bija atļauts dzīrot pie valdnieka galda. Viņi visi jutās ļoti apmierināti un, kārtodami apmetņu un krāšņo apģērbu

krokas, devās uz efēbu norādītajām vietām, novilka apavus un atlaidās uz zviļņiem, bet kalpotāji palika viņiem zem kreisās rokas zīda spilvenus.

Kopā ar Aleksandru pusdienoja apmēram divdesmit «vislaimīgāko» viesu. Blakus viņam pa labi zvilnēja resns, uzblīdis persietis Oksafrs ar piesietu apzeltītu bārdu, noslepkavotā Persijas valdnieka Dārija brālis. w iņš bija slavens ar to, ka varēja bezgala daudz ēst, dzert ne- sareibdams un stāstīt, kādas svinības rīkotas senāk «vislabsirdīgākā un cildenākā valdnieku valdnieka» Dārija laika. Blakus Oksafram mielojās Maķedonijas troņmantnieks Aridejs, Aleksandra plānprātīgais brālis, kam garšoja tikai saldie ēdieni. Pa kreisi no Aleksandra efēbi bija ierādījuši vietu Kartāgas sūtnim; aiz viņa pusguļus iebaudīja pusdienas Maķedonijas karaspēka pavēlnieki un starp tiem izcilākie persiešu augstmaņi.

Aleksandrs, zvilnēdams pakava vidū, varēja redzēt visus viesus. Dažreiz viņš pameta skatienu uz kreiso pusi, kur Filota pārmija asprātības un jokus ar filozofu Kalis- fenu.

Ieraudzījuši, ka valdnieks sniedz roku uz bļodu ar ceptām, ar ingveru apkaisītām irbēm, visi viesi kampa ēdienus, skaļi jūsmodami par bagātīgo mielastu un ķēniņa pavāru mākslu. Sajūsmu radīja nobarotas kastrētas vistas, pildītas ar pistāciju riekstiem, granātābolu sulā miecēti meža cūku sivēnu šķiņķi, marinēti zuši, kastrēti gaiļi, apkaisīti ar safrānu, un daudzi jo daudzi citi Persijas augstmaņu iecienīti ēdieni.

Viesi ņēma ar labo roku to, kas viņiem patika, vai arī pamāja apkalpotājiem, un tie pienesa kaltas zelta bļodas, un katrs izvēlējās, ko gribēja. Katram viesim blakus uz galda bija mīklas pikas taukaino pirkstu slaucīšanai. īpaši apkalpotāji stāvēja ar raibiem dvieļiem, uzmanīdami, lai pēc pirmā mājiena noslaucītu viesim lūpas, kas spīdēja no taukiem un dažādām mērcēm.

Aleksandram garšoja zivis, un viņš uzlielīja milzīgu kūpinātu stori, ko viņam bija atsūtījis kā dāvanu Hirkā- nijas [22] vietvaldis.

Valdnieks pavēlēja nest stori apkārt galdam, lai to nogaršotu visi viesi.

Kad beidzās neskaitāmo smalko ēdienu virkne, kalpotāji pasniedza sudraba mazgājamās bJodas un krūzes ar siltu ūdeni un visi nomazgāja rokas. Efēbi apveltīja viesus ar rožu un zaļu miršu vainagiem. Galdā bija salikti saldi augļi un zelta kausi ar iekaltiem medību ainavu zīmējumiem.

Dzērienu devējs lēja kausos vīnu, un kalpotāji pielēja ūdeni, cik nu katrs viesis viņiem lika. Maķedonieši pēc sava paraduma dzēra tīru — ar ūdeni nesajauktu vīnu.

Aleksandrs pacēla kausu pret debesīm, kur aiz uzmācīgajiem tumšajiem mākoņiem ātri dzisa zvaigznes, un noskaitīja lūgsnu Hēlijam izliedams no kausa vīna šalti zemē. Grieķi un maķedonieši sāka dziedāt iemīļoto Ana- kreona dzīru dziesmu:

Ziedu vītnes, smaržu pilnas, Savās matu cirtās veram, Un tad vīnu, jautri smejot, Mēs no pilniem kausiem dzeram …

Kad dziesma bija izdziedāta, kausi saskandināti, valdnieks jautāja:

— Kur tad ir tas solītais dziedonis un karavīrs? Kur viņa dziesma, kas daudzina manus karagājienus?

Visi apklusa. Tumšajā nakts krēslā maiga, sulīga balss sāka dziedāt:

Sarkanās sekstes uz ķiverēm

Apcirstas kaujā — ar šķēpiem.

Meiča, jel dejo un lokies,

Lai augums kā mīlā tev dreb!

Valdnieks Aleksandrs Dižais,

Apvīts ar uzvaras slavu,

Skaļi dzīro mums līdzi,

Skatās, kā dejosi tu.

Sasisti naidnieka rati,

Vēl zobeni riteņos ķeras.

Ik jātnieks kā akmens no kalna

Uz naidnieku vēlās spējš.

Kaujas virmā kas dzina,

Triecienā, zibsnījot skalam,

Zella vienības savas,

Kuram ir liktenīgs spēks?

Ieroči, ziloņi, rati —

Tāds bija valdnieka guvums.

Daudz vēl visskaistāko zirgu

Un sievu — kā marmors balts.

Un lādīte griezta — no zelta,

Ar pērļu un dzintara vītnēm;

To atvēra nūbietis melnais

Ar nazi, kas asinīs kūp

Un sacīja valdnieks: «Tik tiešām

Jūs kāvāties šodien kā vīri!

Tad ņemiet šo zeltu un sievas,

Un ieročus visus, un pērles,

Un dzintara gabalus,

Un četru pilsētu pilis,

Un persiešu satrapijas! …

Es pirmais starp jums.

Lai jaunība dzivo!

Man draugu sirdis ir dārgākais zelts.

Es vienīgi zelta lādīti tukšo

Sev ņemšu un nolikšu ēnā pie telts.» '

Un asiņu smaka pār ieleju stīdza,

Un uzvaras skāņas riets drebēja sārts,

Kad Homēra dziesmu vīstoklis garais

Zem vāka bij likts, lai dzīvs ir ik vārds.

Pie valdnieka atnāca sapņi

No lādītes, galvgalī liktas, —

Tur glabājās skanīgās dziesmas

Kā slīpēta tērauda skaņas.

Un iznira Homēra varoņi

Gan duļķainu asiņu zaigā,

Gan Gavgamelu kvēlošos dūmos,

Gan nīneviešu drupu liesmās.

Lūk, zilā miglā gulst tvanigums viesmains,

Uz trijkājiem slaidiem jau ugunis tumst,

Bet karavīrs saglabas sildi šīs liesmas —

Pats Aleksandrs ir starp mums!

Lūpas mērcēsim dzintara vīnā,

Naidnieka bruņas mēs grausim!

Uguņu blāzmā par vīriem, kas cīnās,

Jāskan ir smagajiem kausiem!

Visi aplaudēja un sauca:

—           Lieliski! Lai dzīvo mūsu valdnieks, kas līdzīgs Homēra varoņiem! Lai mūsu šķēpus viņš dara slavenus ar jaunām uzvarām! Nē, Aleksandrs ir diženāks nekā Homēra varoņi!

—          Jaunekli, pienāc tuvāk pie manis! — valdnieks sacīja.

Aristoniks piegāja pie viņa; jaunekļa seja bija bāla, un saltu sviedru lāses spīdēja uz pieres. Kā jau karavīrs, viņš nepakustēdamies nostājās Aleksandra acu priekšā.

—    No kura apvidus tu esi?

—    Esmu tēbietis no Boiotijas.

Aleksandrs strauji piecēlās un ar aizdomām paskatījās uz Aristoniku. Visi apklusa, atcerēdamies, ka Aleksandrs līdz pamatiem izpostījis Tēbu pilsētu, nolīdzinājis līdz ar zemi mūra sienas un pārdevis verdzībā trīsdesmit tūkstošus pilsētas aizstāvju. Taču jauneklis stāvēja stalti un vaļsirdīgi skatījās acīs valdniekam.

—    Ka tad tu paliki dzīvs?

—          Tēbu ieņemšanas laikā es biju jūras krastā, un tavas dusmas mani neskāra.

—          Vai tad jūs vēlētos, lai Tēbu mūri atkal tiktu atjaunoti?

Aristoniks nodūra galvu, acīm redzot, šaubīdamies, un pēc tam teica:

—          Ja Tēbu pilsēta būtu atjaunota, mēs vienmēr baidītos, ka vēlreiz ieradīsies Aleksandrs un to atkal ieņems.

Aleksandrs pasmaidīja, atzinīgi papurināja cirtainos matus un pārlaida tuvākajiem viesiem skatienu.

Tie čukstēja, vēlēdamies, lai valdnieks viņus dzirdētu:

—          Jauneklis ir uzslavas cienīgs! Cik valdnieks žēlīgs pret tēbieti!

—          Tu esi mantojis dziedoņa mākslu no jūsu slavenā tautieša tēbieša Pindara — Aleksandrs laipni teica.-Es tevi paturu savā svītā. Tu dziedāsi, tiklīdz tevi aicināšu.

Ka balvu ņem šo dāvanu! — Aleksandrs sniedza jauneklim savu zelta kausu, pilnu ar vīnu.

Aristoniks pacēla kausu pret debesīm, izšļakstināja dažas lāses uz paklāja par godu dieviem un izdzēra vīnu, nenolaizdams acu no Aleksandra. Kareiviski apgriezies, viņš aizgāja stingros soļos un iejuka efēbu pūlī.

Aleksandrs sāka runāties ar Kartāgas sūtni.

—    Mūsu pilsēta ir bagātākā no visām Iekšējas jūras pilsētām, — teica feniķietis. — Mani sufeti [23] jau sen veda slepenas sarunas ar Persijas valdnieku par ciešas savienības noslēgšanu. Persija ir visstiprākā sauszemes valsts; feniķiešu kuģi ir jūrā visspēcīgākie un to skaits vislielākais. Ja brīvpilsēta Kartāga un varenā Persija noslēgtu ciešu savienību, tad šādas savienības vara sniegtos līdz pašām vistālākajām zemes robežām. Tagad galvu cel nekaunīgā Roma. Itāļi grib uzlikt savu ķepu Grieķijai un Maķedonijai. Diženais valdniek, kāpēc neapvienot tavus spēkus un brīvās, savas bagatibas dēļ visu varenās Kartāgas spēkus? Kāpēc lai divas visspēcīgākās pasaules valstis nenoslēgtu savienību?

Galda kreisajā malā maķedonieši, kas sēdēja Filotas tuvumā, pārmija zobgalīgas frāzes:

—    Glaimi ir visdrošākais ļerocis.

—    It īpaši pret Aleksandru!

—    Pēc kaujas pie Gavgamelām viņš no iegūtā kara laupījuma sev neko nepaņēma, tas ir taisnība, toties Per- sepolē viņš nekautrējās un aizsūtīja mātei uz Pellu trīsdesmit piecus tūkstošus mūļu un piecus tūkstošus kamieļu, apkrautus ar zeltu un sudrabu.

—    Vai tad satrapiju pārvaldīšanu viņš izdaļāja saviem ieroču biedriem? Nebūt ne! Tos viņš netur ne par ko! Visur par priekšniekiem iecēlis persiešus.

—     Mēs viņam iekarojām valsti pēc valsts, bet mūsu apbalvojums — smagas brūces un sūtīšana uz dzimteni, ja kļūstam par nevajadzīgiem kropļiem.

—    Tagad mēs, Maķedonijas dižciltīgie etēri, pat reti redzam Aleksandru un esam spiesti vispirms paklanīties einuham, lai tas mūs ielaistu pie viņa, mūsu bijušā drauga.

— Bet kāpēc viņš sevi apkauno, vilkdams kājās phtās persiešu ūzas un tērpdamies barbaru apģērbā?

Muzikanti atkal sāka spēlēt spiedzīgu meldiju, bijušā valdnieku valdnieka Darija mīļāko dziesmu. Svilpa sīrin- gas, dūca taures, un dobji dārdēja tamburīni.

SKITS UN HELLENIS

Pēc tam tumšajās debesis virs dzīrotāju galvām iedegās divas lāpas, un kļuva redzama stipri nobaltinājusies kalsena meitene raibā, īsā tunikā ar zelta spīguļiem. Šūpodama izstieptajās rokās lāpu, viņa it kā slīdēja pa gaisu. Kad akrobāte sasniedza terases vidu, viņai blakus uzliesmoja vēl divas lāpas, un neliels pērtiķis uz pakaļkājām uzmanīgi gāja šūpodamies pa virvi, atdarinādams meitenes kustības.

Augšējā terasē atskanēja skaļi smiekli, un visi pamanīja garu, neveiklu grieķu hitonā ģērbušos jaunekli, kas, rādīdams ar pirkstu uz pērtiķi, vairākkārt pietupas un smējās, kamēr viņam sāka trūkt elpas. Viņa skaļie smiekli pielipa arī citiem, nodārdēja pa visām terasēm un atbalsojās apakšā, pagalmā, kur drūzmējās karavīri.

—    Kas tur tik skaļi smejas? — jautāja Aleksandrs. — Man viņa seja mazliet pazīstama.

—    Tas ir skits, jaunais saku kņazs Skolots, — to; c:a pienākušais efēbs. — Tu pavēlēji izvest viņu vakar no pagraba, nomazgāt, pārģērbt un atvest pie tevis.

—     Iedod viņam vīnu un esi laipns pret viņu! Šovakar runāšu ar šo skitu.

Meitene uz virves apstājās virs dzīrotājiem, veikli sviez- dama augšup degošās lāpas un atkal satverdama to rokturus. No apakšas uzlidoja gaisā cita pēc citas vēl četras degošas lāpas, un akrobāte tās veikli saķēra, arvien vēl sviezdama augstāk, un beidzot virs viņas izveidojās kvēlojošs riņķojošu uguņu vainags. Visi apklusa, baidīdamies meitenes dēļ, kas ar vienu kāju stāvēja uz virves augstu gaisā.

—    Tāda ir Aleksandra slava! — noskanēja kāda balss.

Daži pazina, ka runātājs ir filozofs Kalisfens.

Meitene sasprindzināja visus savus spēkus, lai noturētos līdzsvarā un uztvertu lāpas. Spriegi savilktā virve trīcēja, pērtiķis paslīdēja un, izmetis lāpas, palika virvē karājamies, pieķēries tai ar visām četrām kājām.

Lāpas, dzirkstis šķiezdamas, cita pēc citas krita zemē, kur tās uztvēra vecs vīrs ar augstu, sarkanu mici galvā un garā, zeltītām zvaigznēm izrotātā apģērbā. Meitene, paturējusi rokās divas degošas lāpas, aizgaja līdz virves galam un apstājās, ar roku sveikdama skatītājus. Pērtiķis aizrāpās pa virvi līdz meitenei un uzlēca tai uz pleca. Abas lāpas riņķodamas krita lejup. Meitene un pērtiķis pazuda tumsā.

Pie valdnieka pieveda jauno skitu. Viņam iedotā tu- nika bija šaura un īsa. Kaulainās rokas ar milzīgajam plaukstām un garās kājas bija vājas un neveiklas. Skits, muti pavēris, caur pieri vērīgi skatījās uz Aleksandru.

Blakus Aleksandram stāvēja divi viņa sekretāri. Viens, bāls jauns sīrietis ar sarkanu lentu ap melnajiem, cirtainajiem matiem, pierakstīja pavēlnieka teikto, otrs, pusmūža persietis ar piesietu, sīkos gredzentiņos saskrullētu bārdu, bija tulks.

—     Sen tevi neesmu redzējis, — Aleksandrs sacīja. — Varbūt tev ir slikti klājies? Bet pats esi vainīgs ka negriezies pie manis.

Skits paspīdināja baltos zobus, un ap viņa acīm savilkās zobgalīgas krunkas, i

—    Es arī sen neesmu redzējis tevi, valdniek, un man droši vien ir klājies sliktāk nekā tev. No sava tumšā pagraba redzēju caur lodziņu tikai garāmejošo karavīru kājas. Un mani ēda nost ērces un blaktis.

—    Par to es pratīšu tev atlīdzināt. Ko tu gribētu?

Skits brītiņu pavilcinājās un paraustīja platos plecus.

—    Man jāsameklē mans ērzelis. Viņš ir stepē izdaudzinātā Vētrasputna dēls, pāts, ar tumšu sliedi visgarām mugurai.

—    Lai notiek! — teica valdnieks. — Pavēlēšu, lai sameklē tavu pato. Varbūt tu vēlies vēl kaut ko?

Skits pārlaida acis nepazīstamo — viņam svešo ļaužu lokam, kuri, cits atlaidies zvilni, cits stāvēdams, ar izsmieklu skatījās uz viņu ar vīna reibumā mirdzošām acīm.

—    Ja zirgs ilgi tiek turēts bez darba, viņš saļimst. Tas pats ir noticis ari ar mani. Esmu noilgojies pēc darba! Ļoti gribētos ar kādu izkauties.

Valdnieks sasita plaukstas:

—    Tas būs jocīgs skats! Kas grib pacīnīties ar skitu?

Daži ierosināja:

—           Vajag ataicināt no valdnieka apsardzes dūšīgi noaugušus maķedoniešus, kas cienīgi cīnīties ar skitu.

Aleksandra skolotājs Nīkomandrs iesaucās:

—           Ja skits prot rīkoties ar šķēpu, esmu ar mieru likt viņam just savu prasmi.

Tulks Nīkomandra teikto pavēstīja skitam.

Jaunais skits nevērīgi paskatījās uz Nīkomandra pusi.

—           Iedodiet man manu kara cirvi, un es cīnīšos ar trijiem tādiem kā šis vecis.

Valdnieks pieaicināja Nīkomandru un pačukstēja:

—           Tu nedrīksti viņu nogalināt, viņš man ir vajadzīgs. Tikai viegli ievaino.

Nīkomandrs nicinoši atmeta ar roku.

—    Kurā vietā viņu ievainot?

—    Tu viņu trīs reizes ievainosi kreisajā plecā.

—           Dodiet man manu Maķedonijas šķēpu! — Nīkomandrs uzrunāja efēbus.

Viņš nosvieda apmetni, mugurā palika tikai hitons un uz iesirmajām cirtām vainags. Nīkomandra spēcīgās rokas un kajas bija kailas, un vecās baltās rētas liecināja, ka viņš piedalījies ne vienā vien kaujā.

No ieroču kaudzes, kurus viesi pēc paraduma bija noņēmuši, iedami uz norādīto dzīru vietu, efēbi izņēma Nīkomandra šauro tērauda šķēpu ar zeltu izrotātu rokturi. Skitam iedeva maķedoniešu smago šķēpu. Viņš pārbaudīja tērauda elastīgumu, asmeņa asumu un pacēla šķēpu pret debesīm:

—           Tev, dievs Papaj es veltīju šo upuri! Tu sargā mūsu ganāmpulkus no vilkiem sāļajās stepēs; saigā arī mani šo laupītāju vidū!

Sikts lūgdamies skatījās uz tumšajām, smagu padebešu segtajām, drūmajām debesīm. Vējš kļuva spēcīgāks, gaismekļu liesmas trauksmaini raustījās. Tuvojošās vētras brāzmas alkatīgi tvēra dzirkstis un tālu aiznesa tas.

Skits iepleta garās, kājas un izstiepa šķēpu, vērsdams to pret maķedonieti.

Skits lūgdamies skatījās uz tumšajām debesīm .

Nīkomandrs pagriezās ar labo plecu pret pretinieku un, pievilcis kāju pie kājas, turēja šķēpu taisni, ar smaili uz augšu, aizsegdams ar ieroci krūtis un seju.

—     Valdniek, slavenākais starp slavenākajiem, un jūs visi — maķedonieši, hellēņi un pārējie viesi! Mans šķēps, kas nekad nav uzvarēts, šovakar saskaņā ar mūsu valdnieka vēlēšanos saudzēs šo barbaru. Bet es apsolu, ka ar šķēpa smaili trijos cirtienos uz jaunekļa kreisā pleca uzrakstīšu «alfu», visvarenākā Āzijas pavēlnieka vārda pirmo burtu.

Skits, kvēlošām acīm vērodams pretinieku, lēni pietupās uz kreisās kājas un pastiepa uz priekšu dzīslaino labo roku ar šķēpu.

Maķedonietis aizlika kreiso roku aiz muguras, viņa acis piemiedzās. Skūtajā sejā grumbas kļuva skarbākas un dziļākas. Kailo roku muskuļi saspringa un uzbrieda. Kuru katru mirkli viņš varēja uzbrukt.

Viņa šķēps, iezvīļojies kā zibens, pasitās pa labi, pa kreisi, un tērauda asmeņi saskaroties iešķindējās. Garais skits noliecās vēl zemāk, un tikai viņa kaulainā roka ar tērauda asmeni griezās uz vienu, uz otru pusi, pūlēdamās uztvert mirdzošo maķedonieša šķēpu.

Nīkomandra seja, kas līdz šim bija pašapmierināta un zobgalīga, pēkšņi kļuva nopietna. Viņš noskārta mežonīgā pretinieka spēku. Skits neskatījās uz šķēpu. Viņa zilās acis satumsa un dzēlās maķedonieša sarauktajās uzacīs. Ar meža zvēra veiklību viņš atvairīja Nīkomandra straujos cirtienus, pats neuzbrukdams.

—    Labi! Lieliski! — terasi pāršalca maķedoniešu kliedzieni.

Kreisajā skita plecā sāka sārtoties šķība svītra, un asinis tumšā straumītē tecēja pa krūtīm.

Skits, kas šķita smags kā kamielis, uzreiz viegli, atsperīgi palēcās sāņus, un Nīkomandrs, nepabeidzis straujo izklupienu, tikko noturējās kājās, taču ātri pakāpās atpakaļ, un uz viņu kā krusa bira pēkšņi uzbrukušā s<cita cirtieni.

—     Nīkomandr, nesaudzē viņu! Sakapā barbaru! — kliedzieni skanēja no visām pusēm: no jumta, no sienām, uz kurām bija sakāpuši karaviri. — Iedur viņam šķēpu kaklā!

Vēl viena slīpa līnija iezīmēja «alfas» leņķa otru pusi, un asins strūkla straujāk tecēja pa skita krūtīm. Tikai škērssvītra vēl nebija iecirsta. Daži efēbi un karavīri pienāca tuvāk, lai kuiu katru mirkli varētu izšķirt pretiniekus.

Skits pielietoja neredzētu paņēmienu. Viņa šķēps nevaldāmi urba gaisu un ar lielu spēku brāzās uz pieti- nieku. Nīkomandra asmenis, sadūries ar skita šķēpu un iezīmēdams gaisā loku, izšļuka no rokas un aizdrāzas sāņus. Skits mežonīgā lēcienā ar kaulainajiem ceļgaliem uzgāzās uz maķedonieša krūtīm, parāva viņu sev apakšā un rēkdams iekodās ar zobiem Nīkomandra kaklā.

—    Stiepiet nost barbaru! Viņš nokodīs mūsējam galvu! — visapkārt skanēja kliedzieni.

Karavīri un efēbi uzklupa skitam, satvēra viņu aiz rokām un kājām un atrāva nost no maķedonieša.

Skits piecēlās un viegli izsvaidīja karavīrus uz visām pusēm. Viņa seja bija asiņaina un mute pilna asiņu. Nī- komandrs piecēlās apjucis un pārlaida visapkārt baismīgu skatienu. No viņa kakla šļāca asinis, apšļakstinādamas efēbu gaišos hitonus.

Aleksandra ārsts pieskrēja ar dziedinošu zāļu šķirstiņu un steigšus pārsēja maķedonieša kaklu.

—    Kāpēc tu gribēji nokost karavīram galvu? — skitam bargi uzprasīja valdnieka tulks.

—    Nepavisam negribēju! —j- skits, priecīgi smaidīdams, teica un slaucīja dvielī seju. — Es tikai padzēros viņa asiņu, lai viņa spēks un prasme pārietu manī. Viņš māk labi rīkoties ar šķēpu, tagad es būšu stiprāks nekā viņš …

Vētra pieņēmās spēkā. Straujš brāziens apgāza augsto gaismekli, un pa paklāju izplūda smaržīgā eļļa. Lielas sniega pārslas virpuļodamas trauca virsū dzīrotājiem. Aleksandrs piecēlās no sava zviļņa, melnais nūbieiis uzsēja viņam sandales un uzmeta uz pleciem raibu indiešu apmetni ar bebra ādas oderi. Miesassargu pūlītis, vaiam spīguļojot, nostājās divās rindās.

Aleksandrs pačukstēja Hefestionam:

—    Es gaidīšu visus ieroču istabā. Visuzticamāko jātnieku vienība lai ir trauksmes stāvoklī. Filota jāpārsteidz pēkšņi. Atsūti pie manis dejotāju!

Valdnieks paspēra dažus nedrošus soļus un apstajās iepretim filozofam Kalisfenam.

—    Protams, šis mežonīgais skits pārkāpa cīņas noteikumus, bet viņš ir barbars, un tāpēc vajag vai nu viņam

piedot, vai viņu nogalināt. Tu, Kalisfen, filozofs un Aristoteļa — visa gudrā un daiļā cienītāja skolnieks, zini, ka smalki jāizturas pret cilvēkiem, lai gan dažreiz izsaki nepiesardzīgas piezīmes … Uzticu tev šo barbaru: iemāci viņam hellēņu valodu un pārliecini, ka hellēņu idejas jāmīl vairāk nekā dzimtās skitu stepes. Tu esi sofists un pratīsi taču pierādīt, ka pareizs ir itin viss, ko vien tu iedomāsies. Pēc mēneša tu ieradīsies pie manis un pastāstīsi, kādus panākumus esi sasniedzis skita apmācīšanā.

Muzikanti sāka spēlēt «slavas dziesmu» Persijas ķēniņu ķēniņam. Sniegs cirtās acīs. Paklāji apsniga gluži balti. Aleksandrs grīļodamies, viesu un karavīru skaļiem kliedzieniem skanot, lēni devās lejup pa kāpnēm, atbalstīdamies uz diviem efēbiem. Dzīru dalībnieki, apmetņos tīstīdamies, apjoza ieročus un steigšus atstāja terases.

Kartāgas sūtnis apstājās pie mazās virves dejotājas, saņēma viņu aiz rokas un feniķiešu valoda jautāja:

—    Šķiet, mums abiem ir viena dzimtene?

—    Jā, es nāku no «jūras un saules pilsētas», ko saplosījis šis zvērs. Esmu dzimusi slavenajā Tīrā.

—    Kāpēc tad tu viņus šeit iepriecini? Vai esi aizmirsusi, ka Aleksandrs pienagloja pie krusta pusotra tūkstoša drosmīgāko tavas pilsētas aizstāvju?

—    Es to atceros un nekad neaizmirsīšu. Arī manu tēvu piesita krustā. Tāpēc jau es atceļoju šurp . ..

Divi efēbi satvēra meitenes rokas:

—    Tu nāksi mums līdzi! Tevi gaida valdnieks! . ..

Nelielā istabā ar persiešu paklājiem pie sienām, ar grebumiem izrotātām divviru durvīm, kas atvērtas uz balkonu, zvilni ar izliektām zelta kājiņām gulēja valdnieks. Kā jau parasti pēc bagātīgam vakariņām, viņš uzreiz ieslīga dziļā miegā, izstiepies uz brūnā lāča ādas.

Aleksandrs lielījās, ka varot, ja vien pats to vēloties, aizmigt vienā mirklī jebkurā dienas vai nakts laikā un pēc īsa miega piecelties pavisam mundrs un spējīgs atkal strādāt.

Zelta gaismeklis ar smaržīgu eļļu, piekārts pie augsta bronzas trijkāja grieztalas, plūdināja vienmērīgu sarkan- dzeltenu gaismu. Sakruzuļotās cirtas izklaidus sedza gaiš-zilu zīda spilvenu, kura audumā ar lielu mākslu bija ieausti aveņsārti ziedi. Skaistā seja bezrūpīgi mierīga, grumbas izlīdzinājušās. Varen spēcīgais kakls un atlētiskā krūšukurvja maigā, sartenā āda bija pārsegta ar caurspīdīgu zaļganu hitona audumu.

Mazā leniķiete stāvēja pie aizmigušā jaunekļa un plati ieplestām zvīļām acīm vērīgi lūkojās mierīgajā sejā ar iezilganajiem plakstiņiem. Domas trauksmainos virpuļos joņoja viņas galvā:

«Nu man acu priekšā ir Āzijas valdnieks … Tūlīt es tev atriebšos par tūkstošiem krustā sistiem un nomocītiem leniķiešu jaunekļiem. . . Lai mani pēc tam saplosa tavi bendes, bet Tīras pilsētas meitas roka nedrebēs …»

Feniķiete, noliekdamās pie Aleksandra, uzmanīgi izvilka no savas sarežģītās, augstās sasukas garu un tik asu ka duncis tērauda adatu. Sešpadsmit tievas bizes noslīga par viņas pleciem. Viena bize noslīdēja un nokrita uz Aleksandra sārtenajām krūtīm. Viņš mazliet sarāvās, pa seju parslīdēja ēna, uzacis saraucās, starp tām ievilkās skarba grumba. Pusatvērtās lūpas neskaidri čukstēja dažus vārdus, taču viņš joprojām elpoja mierīgi — valdnieks nebija pamodies. Feniķiete saslējās staltāk, pacēla roku, izvēlēdamās vietu dūrienam.

Uzdvesa viegla vēja pūsma, un viņa atskatījās atpakaļ. Meitenei blakus, rokas uz krūtīm sakrustojis, stāvēja vecs grumbām klāts persiešu einuhs. Viņa plānās, bālās lūpas klusītēm iesvilpās, it kā šņāktu čūska. Sakustējās durvīm aizkārtais zīda paklājs, un pa spraugu ieslīdēja melns puskails nūbietis. Einuhs pamāja ar acīm uz feniķietes pusi, nūbietis uzmeta meitenei raibu šalli un klusu iznesa viņu no istabas. Aiz nūbieša, grozīdams kailo vecenes galvu, izgāja laukā einuhs.

Pagāja divas dienas, un pēc ilgas spīdzināšanas ar uguni feniķieti sacirta četrās dalās, kuras, kā tas bija vajadzīgs saskaņā ar paradumu, piekāra virs pilsētas apjumtā galvenā tirgus četriem vārtiem.

otra daļa SKITU STEPES

Apsegloti zirgi? Šķēpi asi trīti?

Vai ir jūsu loki savilkti, kā nākas?

(No Saksalara dziesmām)

ceļavīrs uz pakalna

Pakalna virsotnē, kas vientuļi rēgojas bezgalīgajā līdzenumā, blakus vēju nogāztai, ar salmiem aptītai »ignal- kartij, kā sastindzis nepakustēdamies stāv cilvēks. Viņa vecais izbalojušais apģērbs tikpat ruds kā zeme. Galva aplīta ar sarkanu, noskrandušu lupatu. Cilvēks stāv stingri,,rplati iepletis kājas, kas ieautas mīkstos, ielāpainos zābakos bez papēžiem. Šaurās, piemiegtās acis nemirkšķinādamas veras tālē.

Seja Jauna, platiem vaigu kauliem, tumša iedeguma segta. Ada sasprēgājusi saulē un vējā. Pleci plati. Ar vienu roku viņš pietur pār plecu pārmestu ādas maisu, ar otru žņaudz azotē iebāztā platā naža kaula spalu. Gara, jēlmīta siksna vairākkārt aptīta ap jostas vietu.

Viņš raugās tālē — tur, kur plašajā līdzenumā izkaisītas bezgala daudzas -baltas un melnas saku [24] teltis. Virs tām

kāpj augšup zilgani dūmi. Pie teltīm, žagariem iežogotos laidaros, drūzmējas melnu un baltu jēru bari.

Šodien svētki. Takām nosliedētajā līdzenumā redzamas spilgti ģērbtu jātnieku virknes. Viņi visi jāj uz telšu drūzmu. Raibie apģērbi, apšūti ar daudzkrāsainiem izrotājumiem, laistīt laistās dažādos krāsu noziedos nule virs apvāršņa uzlēkušās saules staros.

Cilvēks pakalnā stāv tik ilgi un nepakustēdamies, ka jātnieki, kas jāj pa līdzenumu, jau rāda uz viņu ar pletnēm.

—    Kas tas tāds tur ir, un ko viņš glūn? — viņi saka. — Tas nav gans. Vai tikai nav sogdu atsūtīts spiegs? Vai arī burvis grib pieburt kādu kaiti Budakenam? …

Viens no jātniekiem uz sirma zirga, nošķīries no pūliša, auļos drāzās uz pakalnu. Neapstādamies uzšāvās tā virsotnē un pēc tam lēni no mugurpuses solos piejāja pie svešinieka. Ar tievā, trīcošā pīķa smaili tas iebakstīja viņa plecā. Svešais paskatījās atpakaļ un pārlaida jātniekam vienaldzīgu skatienu.

Piejājušais uzsauca parasto apsveikumu:

—    Lai dievs Papajs dod tev veselību!

—    Vai esi sveiks un vesels? — skanēja atbilde svelpjošā balsī. — Vai spirgts esi? Vai spēcīgs esi?

—    Lai priekā mieru rod tava sirds! — jātnieks turpināja. Viņš pārlaida roku par melno, aso, nesacirtoto bārdu, neuzticīgi uzmezdams acis ceļavīra galvai, kura bija ietuntuļota sarkanā apsējā pēc sogdu — senseno skitu ienaidnieku parašas.

—    Kas tad šī par nometni? — svelpjoši skanēja ceļavīra jautājums.

—     Vai no debesīm esi nokritis, ja nezini, ka šī apmetne pieder slavenajam Budakenam, pēc iesaukas «Zelta ru- makam»? Tavas kājas putekļiem klātas, zirga tuvumā nav. Pa kādu ceļu esi nācis?

—    Uz tā ceļa, pa kuru nācu, manis vairs nav. 1 ieicas, kaut kas svarīgs atdzinis mani šurp, ja desmit dienas esmu nācis cauri tuksnesim, lai sastaptu slaveno kņazu Budakenu.

—    Nu tad sēsties aiz muguras uz mana Pegaša, — jātnieks sacīja. — Kidrejs, mežonīgo zirgu savaldītājs, tevi pievedis tieši pie paša kņaza telts. Šodien Budakenam ir dzīres: viņš izprecina savu meitu. Meitu iegūs tas, kas

jāšanas sacīkstēs izkamps no viņas rokām lakatiņu. No tuvām un tālām klejotāju apmetnēm — no visām pusēm šodien sarodas viesi. Ja tev būtu zirgs, ari tu varētu pamēģināt iegūt Budakena meitu. Bet es gan pamēģinašu. Vai tiešām meiteni noķert būs grūtāk nekā mežonīgu, raibu zirgu?

Ceļavīrs veikli uzlēca mugurā pālajam zirgam, kas lēni devās lejup no pakalna pa līčloču taku, nagiem klabot un akmeņiem ripojot.

budakena joki

Pēc jauniešu sacensībām auļošanā, pēc laušanās un sacensībām stopa šaušanā Budakens Zelta rumaks gribēja vēl vairāk uzjautrināt savus viesus un pačukstēja v braša- jiem kalpiem lai viņa meita jātu uz auļošanas sacensībām un lai kalpi paņemtu sasaistīšanai arī vienu kamieli. Brašie jaunekļi, jau iedomādamies vien drīzo aizraujošo skatu, saka smaidīt un aizskrēja izpildīt pavēli.

Budakens, liels, platiem pleciem, likām kājām no pastāvīgās jāšanas, tumšpelēkā pašaustā vilnas apģērbā, kas no bašlika līdz bikšu galiem bija apšūts ar gaišzilām krellēm un izgreznots ar zelta pogām, centās vareni pārsteigt ar viesmīlību, gods godam pacienāt savus ciemiņus, lielāko tiesu vecus vīrus — viņa cilts dzimtu vadoņus.

Budakenam pieveda bēru ērzeli ar platiem krustiem; tas mežonīgi krāca un kārpīja ar priekškāju zemi. Zirgam bija iemaukti ar zelta ripuļiem, kaklu greznoja siksnas, izpušķotas ar tirkīzu un serdoliku, mutes dzelži no tīra zelta, mākslinieciski izrotāti ar cīņā iekaisušu lauvu attēliem.

Viesu vidū sevišķi atšķīrās kāda Tigrahaudas[25] dzimtas nozarojuma jaunais vadonis, smuidrais, garais, vīzdegunīgais kņazs Helons. Viņa seju vēl sedza jaunekļa pūkas, bet sarauktās uzacis un lepnais acu skatiens liecināja, ka iekšķīgi viņš jau sen vairs nav jauneklis. Pie jostas kaiā-

jās īss šķēps zelta makstī ar iekaltām skitu un persiešu kauju ainām. Visā viņa apģērbā, kas bija darināts no sarkanas svešzemju drānas, kvēlot kvēloja uzšūti zelta ripulīši, zaigodami kā zvīņas. Helona ērzelis, zeltaini ruds, bez krēpēm ar garu, baltu asti, bija vēl krāšņāks un skaistaks nekā Budakena ērzelis. Ļaudis melsa, ka Helons ērzeli dabūjis no masagetiem [26], kas izdaudzināti ar augstajiem, veiklajiem zirgiem, un iemainījis to pret četriem vergiem, kuri pratuši rakt akas akmeņainā zemē un taisīt mīkstu ziemišķādu.

Pēkšņi, melnā ķēvē sēdēdama, no pūļa izdrāzās Budakena meita Zarika ar dzirkstošu smaidu un spridzīgām, spožām acīm, visa vienās krellēs, spilgtās lentās un sudraba izrotājumos. Visi zināja, ka Budakens dod viņai pūrā trīsdesmit barus zirgu, katra barā deviņas ķēves un vienu ērzeli, aitu baru, desmit kamieļus, apkrautus ar dāvanām, un četrdesmit verdzenes. Tāpēc greznu brašuļu pūlis ar straujiem zirgiem tūliņ drāzās pakaļ Zarikai. Viņa auļoja uz augsto kurgānu, lai apjātu tam apkārt un atjoņotu atpakaļ. Melnā, sacīkstēs izslavētā ķēve, it kā lidodama pāri dangām un ciņiem, viegli trauca pa stepi. Jātnieki, pakaļ dzīdamies, izklīda kur kurais, tīkodami notvert Zariku, kad ta aizauļos aiz pakalna.

Helons uz zeltaina ērzeļa, koši sarkanā apģērbā, kas mirdzēja kā liesma, ātri nošķīrās no pārējiem jātniekiem. Viņš jau tuvojās Zarikai, bet viņa krasi pagrieza ķēvi sāņus, un Helons padrāzās garām. Zarika uzskrēja blakus piejoņojušā pārdrošā zirgu savaldītāja Kidreja dārkajam ērzelim. Kidrejs satvēra Zariku, cenzdamies izraut 110 viņas rokām plīvojošo zīdautu. Zarika atvēzeniski sita Ki- reju ar resnu pletni un pati, kā čūska izvairīdamās, slēpās aiz ķēves kakla. Pēc dažiem mirkļiem visi auļotāji pazuda aiz kurgāna putekļu mutuļos. Kad viņi atkal kļuva redzami, Zarika bija zirgu ielenkta, svaidījās no vienas puses uz otru, sita ar pletni pa labi un pa kreisi, bet dārkais Kidreja zirgs joņoja projām viens pats bez jātnieka. Pēc tam ļaudis stāstīja, ka Helons uzdrāzies Kidrejam, ietriecies viņa zirgā ar sava zirga krūtažu tik spēcīgi, ka Kidrejs izsviests no segliem un zaudējis samaņu.

Helons piedrāzās pie Zarikas, isu brīdi abi cīnījās — un viņa rokā jau plandījās sarkanais zīds.

— Pati viņam atdeva! — pūlī skanēja balsis. — Buda- kenam būs dižciltīgas dzimtas znots. Bet pats Budakens kādreiz bijis gans… Taču tagad Budakens tik bagāts, ka var ņemt par znotu, kuru vien vēlas.

Zarika atau]oja atpakaļ pie nometnes, viņai apkāri saskrēja sievietes un jauniņas draudzenes. Verdzenes saņēma aiz iemauktiem putās saskrieto ķēvi, bet Zariku ieveda paklājiem un lakatiem izgreznotā līgavas teltī.

Helons joņoja pie Budakena un izcilajiem viesiem, kuri uzvarētāju gaidīja, zirgos sēdēdami, uz vietas apstādināja ērzeli desmit soju attalu, pēc tam, ar pūlēm valdīdams savu zirgu, soļos piejāja pie Budakena un iesvieda viņam rokās sarkano lakatu. Pie Helona pieskrēja kalps un sniedza kumisa trauku, izgatavotu no cilvēka galvaskausa, apkaltu ar zeltu. Helons saņēma kausu abi rokām, noskūpstīja to un padeva tālāk Budakenam.

Druknais mājastēvs saņēma kausu. Viņa seja ar nokarenajām ūsām bija neizdibināma, bet acīs šaudījās jautras dzirkstis. Helons sniedza kausu kā zīmi, ka bildina Zariku. Tagad Helons, kas cēlies no senas kņazu dzimtas, kļūs par bijušā gana Budakena znotu, kurš izkūņojies par vadoni tikai sava prāta, viltības un veiksmīgas laupīšanas dēļ.

Budakens pielika kumisa kausu pie lupām, uzpūta dzērienam un iztempa trauku līdz pēdējai lāsei. Helons pārsēdās uz sava otra zirga, bet viņa zeltaino ērzeli kalpi aizveda sāņus, kur tajā ar pūlēm uzķepurojās vecs vīrs, kas gatavoja zirgus sacensībām, un soļos sāka jāt šurpu turpu, lai ērzelis atdzistu.

kas atraisīja kamieli

Skiti atveda lielu, pinkainu, tumšpelēku kamieli un ar lielām pūlēm piespieda nomesties viņu uz ceļiem. Kamielis bija pusmežonīgs — viņš rēca, svaidījās un pūlējās piecelties. Skiti steigšus sasaistīja dzīvnieku ar astru virvēm, sasēja saliektās kājas, pašķieba galvu sāņus, sasēja

daudz jo daudz mezglu un virves galus sapina kopā, lai grūtāk būtu atraisit. Budakens steidzināja jauniešus. Milzīgs pūlis stāvēja visapkart, trokšņoja un bļaustījās. Visi trieca jokus, gaidīdami iecienīto izrādi.

Vecais Hošs, kas Budakena nometnē bija āksts un liekēdis, kliedza:

—     Sis kamielis spēj pacelt astoņus maisus miežu un tikpat daudz uzreiz apēst. Skrien aidinieka gaitā pakaļ kamieļu mātītēm un kāpjas atpakaļ, ja redz seglus. Spēj soļot bez ūdens desmit dienas un tikpat ilgi stāvēt uz vietas, blenzdams uz maisu ar kumisu. Aizgājis līdz Babilonai, atnācis atpakaļ un tagad ir vēl mežonīgāks un apaudzis ar bārdu. Taču devīgais Budakens Zelta rumaks, vēlēdamies iepriecināt viesus, dāvina šo reto kamieli tai drosmīgajai sievietei, kas bez naža atraisīs visas virves un pēc tam ar kamieli apjās apkārt nometnei. Bet pēc vecas ierašas [27] šai sievietei nedrīkst būt mugurā nekāda apģērba, lai viņa tajā nevarētu paslēpt nazi…

Sievietes stāvēja savrup, bikstīdamas cita citu, smaidīdamas, aizsegdamas seju ar platām piedurknēm. Viņas gaidīja, ka tūlīt iznāks vecā Bolhaša, piedzērusies un nekaunīga, kurai vienalga, kādā izskatā rādīties ļaužu pūlim. Bolhašu sameklēja aiz telts, kur viņa gulēja, sadzē- rusies buzatu[28], un tikai dīca, atbildēdama uz dunkām, kuras nežēloja sievas, pūlēdamās viņu pamodināt.

—    Ko jūs stāvat? Nebaidieties! Pamēģiniet atraisīt, dabūsiet kamieli! — ļaudis pūlī sauca.

Beidzot no sievu bara izspraucās smuidra jaunava. Viņa pienāca biklā, atturīgā gaitā pie dižciltīgajiem viesiem, salikusi rokas uz krūtīm, paklanījās Budakenam, nobālēdama, acis nodūrusi, teica:

—    Esi sveicināts, varonīgais un devīgais Budaken! Es pratīšu atraisīt kamieli, ja tu tiešām apsolies viņu man uzdāvināt…

Budakens izbrīnījās, jo redzēja šo meiteni pirmo reizi, un atbildēja:

—    Ja tu atraisīsi kamieli un apjāsi ar to apkārt teltīm, kamielis piederēs tev. Jaunava, kas tu tāda esi, ja nebaidies nekā, pat kauna?

Meitene bezcerīgi atmeta ar roku.

—    Vai kauns kāda manta tam, kas zaudējis brīvību?

—    Tu esi verdzene? Kas tavs saimnieks? Ka tevi sauc?

—    Mans vārds ir Tomirisa …

—    Tomirisa, Tomirisa! — dūca pūlis.

—    Esmu dahu 1 cilts piederīgā, mani nolaupīja uzbrukumā un pēc tam pārdeva tirgoņiem. Tagad mani atsūtīja šurp kņazs Helons kopā ar citām dāvanām tavai brīnišķīgajai meitai.

Kņazs Helons, kas plātījās ar savu uzvaru, kļuva giuži melns aiz trakām dusmām un pačukstēja kalpam sev blakus:

—    Pasaki šai nekrietnelei, lai vācas projām no šejienes un neuzdrošinās darīt sev kaunu.

Skits drāzās pie meitenes un čukstēja viņai kaut ko ausī. Tomirisa stāvēja, neko neatbildēdama. Taču pūlis alka drīzāk redzēt jautras izdarības, un visi sāka kliegt, prasīdami, lai Tomirisa tūlīt uzsāktu kamieļa atraisīšanu.

Tomirisa brīdinoši pamāja ar roku, lai kalps iet nost, un pieskrēja pie pinkaina, tumšpelēkā kamieļa rumpja. Negaidītā, neērtā stāvokļa apstulbināts, kamielis bija nikns, spārdījās kājām, locījās ar visu augumu, gribēdams saraut virves, šņāca un elsa, šaudīdams sāņus garo, sārteno mēli. Meitene žigli novilka visas savas raibās drānas, saritināja sainītī un pārsēja to ar plato bikšu sarkano auklu. Viņa nolika sainīti smiltis starp retās zāles ceriem. Pūlis dūca un skaļi zvaigoja. Taču tūlīt visi apklusa, saskatījuši, ka meitene ir smuidra, kalsena, izrotājusies vienīgi ar sarkanu ap kaklu apliktu kreļļu virkni un raibam lentām, kas iepītas sešpadsmit tievās bizēs, kuras slīga pār šaurajiem, jaunavīgajiem pleciem.

Nelikdamās ne zinis, Tomirisa apsēja bizes ap galvu.

—    Bet tā taču vēl pavisam sīka meitenīte! — nošļupstēja vecais kņazs Tamirs. — Vai viņa spēs atraisīt tik daudzus mezglus, ko cieši savilkuši seši braši jaunekļi?

Tomirisa trauksmaini pieklupa klāt kamielim, kā sār- tena lelle uzlēca uz kamieļa brūnās vilnas un raisīja vaļā mezglus, tverdama tos ar pirkstiem un zobiem. Vispirms viņa atraisīja kamieļa galvu, kas bija pievilkta pie vēdera. Kad kamielis atbrīvoja galvu un izstiepa kaklu, viņš vairs nespārdījās un līkai reizēm žēli ievaidējās, pavērdams šauros, garos žokļus. Tomirisa čakli pūlējās ap samudžinātajiem mezgliem; viņas tievās rokas, šķiet, lidoja un vijās kopā starp melnajām astru virvēm, kas, gluži kā sarežģīts tikls, ieskāva dzīvnieku.

Pēc tam viņa vienā lēcienā bija pie drānu sairuša, iekoda to zobos un pietupusies rosījās tālāk. Pēc brīža atbrīvojās kamieļa pakaļkāja. Virves kļuva slābanākas. Kamielis atkal sāka spārdīties, apvēlās uz vēdera un smagnēji pielēca vispirms pakaļkājās, pēc tam priekškājās.

Tomirisa jau sēdēja kamieļa mugurā, piekļavusies si.arp spalvainajiem kupriem. Kamielis nopurinājās, bez jēgas palēcās un sāka skriet spēcīgiem, platiem aidinieka soļiem projām stepē tālāk no dūcošā ļaužu pūla.

Dzīvnieks sāpēs skaļi rēca, jo Tomirisa durstīja viņa kupri ar bronzas adatu, ko bija izvilkusi no matiem.

Pēc sensenas parašas, kamielim skrejot, vajadzēja prast apģērbties, apjāt apkārt nometnei un atgriezties svinību vietā. Tumšpelēkais kamielis ar meiteni, kas bija iekļāvušies starp kupriem, pazuda aiz kurgāna. Neviens nepamanīja, ka kņaza Helona kalps uzlēca zirgā un aizdrazās stepē pakaļ kamielim.

SPITAMENA DAVANA

Todien pirmoreiz ļaudis redzēja Spitamenu un sāka par viņu runāt.

Kamēr skiti zobojās par meiteni, kas kaila nav kautrējusies atraisīt kamieli, pie Budakena un izcilajiem viesiem pienāca putekļiem klāts ceļavīrs ar maisu pār plecu. Svešinieks apstājās dažus soļus no viņiem un uzsauca pareizā saku valodā:

—    Augstsirdīgais kņaz Budaken Zelta rumak, atnesu tev dāvanu, kas ir lava spēka, tavas varonības un sirsnīgās viesmīlības cienīga. Tādu dāvanu tu jau sen gaidi.

Budakens izbrīnā paplēta rokas:

—    Ko man var uzdāvināt sogds, kas runā saku valodā? Man ir jau viss, ko vien cilvēks var vēlēties. Pienāc tuvāk pie manis!

Ceļavīrs piegāja pie Budakena zirga, iebaza roku savā ādas maisā un izcēla no tā nelielu tumšpelēku kucēnu ar

garu asti. Pūkainais zvēriņš atšiepa asos zobus, iz- slēja baltās ūsas un, izmisīgi ķepurodamies, ņurdēja.

— Vai tev patīk šāds skaistulis? — svešinieks vaicāja. — Pats īstākais un niknākais. Vai redzi melnu svītru uz deguna? Pēc diviem gadiem viņš kopā ar tevi ies medībās, ķers savvaļas kazas, lauzis skaustu kalnu auniem un raus nost no zirgiem tavus ienaidniekus. Vai pazīsti šo zvēru?

Visi pazina, ka tas ir gepards[29], visātrākais un visbriesmīgākais kalnu zvērs, kas pieķeras saimniekam gluži kā suns un kaujā bezbailīgi klūp virsū saimnieka ienaidniekiem.

Budakenam iekvēlojās'acis. Geparda kucēnu grūti sameklēt: zvērs mitinās vismežonīgākajās kalnu aizas, nepieejamās klintīs.

—   Paldies, ceļavīri Ko gribi par šo kucēnu?

Visi zināja, ka Budakens neskopojas, ka viņš nekaulēsies, ja viņam kas iepaticies. Tāpēc tuvāk stāvošie karavīri sauca:

—   Saki, ka tu Budakenam uzdāvini mazo gepardu! Budakens tevi apbalvos dāsnāk, nekā zvērs ir vērts!

Taču svešinieks atbildēja:

—   Budaken, tu esi bagāts un slavens! Neviens nespēj saskaitīt, cik aitu vai zirgu tavos lopu baros. Tu pats nezini, cik viņu tev ir. Uzdāvini man jaunu zirgu ar savu degzīmi…

Tādi vārdi pēc nomadu parašām bija bezkaunīgi un bez godbijības. Svešinieks izskatījās trūcīgs vīrs, un viņš nedrīkstēja prasīt, viņam vajadzēja gaidīt žēlastības dāvanu no bagātā un ietekmīgā Budakena. Tāpēc visi pamanīja, ka Budakens drūmi sarauc uzacis. Taču šim diženajam un spēcīgajam kņazam patika joki un visādas izdarības, un viņš dažkārt pēkšņi ļāvās untumam.

Budakens teica:

—    Drošsirdīgais ceļavīr, kā tevi sauc, un kur tu esi dzimis un audzis? Un vai tu spēsi uzlēkt mugurā Budakena zirgam? Tev taču nebūs jāsēž uz dūnu spilvena, kā to dara sogdi, skaitīdami tirgojoties nopelnīto. Tu tūlīt nogāzīsies zemē, ja tevi uzsēdinās mūsu ērzeļa mugurā …

Visi apkārtējie sāka skaļi smieties un klaigāja:

—    Uzsēdini šo sogdu ērzeļa mugurā! Parādi mums, kā sogdu āzis ķepurojas, zirgā ticis! …

Svešinieks, nelikdamies ne zinis par aizvainojošo klaigāšanu, nodūra piemiegtās acis un teica:

Budakens bija sagudrojis jaunu joku, lai uzjautrinātu viesus, un sacīja:

—    Labi, Šepetemen … Priecājos, ka mums ir vienāds kaujas sauciens. Lai notiek — tu vari ņemt kuru katru manu zirgu, tikai ne no tiem, kas ir piesieti, bet no tiem, kuri ganās savvaļā.Turklāt tu ņemsi zirgu, kājās stāvēdams, nevis cita zirga mugura sēdēdams …

Šepetemens pateikdamies sakrustoja rokas uz krūtīm un geparda kucēnu iedeva pienākušam vecam vīram, kurš prata audzēt medīšanai klinšu ērgļus, vanagus, kurtu suņus un citus dzīvniekus.

—    Budaken, tikai nedusmojies, ja es izvēlēšos nevis sliktāko, bet labāko zirgu . ..

vētrasputna ķeršana

Budakens uzsauca saviem kalpiem, lai viņi piedzenot tuvāk zirgu baru, kas ganījās netālu stepē, un pats kopā ar viesiem lēnos so|os jāja uz zirgu pusi. Kalpi kliegdami auļoja turp un, ķēdē sakārtojušies, ielenca dzīvniekus. Spitamens viegli uzlēca zirgā aiz kāda skita muguras, kurš viņam bija laipni uzsaucis. Visi sīkiem rikšiem truk- šināja pakaļ Budakena svītai.

Satrauktu ķēvju bars auļoja pa stepi uz nometnes pusi. Skiti, arkānus vicinādami, mežonīgi kliedza un svilpdami jādelēja ap zirgu baru. Daži ērzeļi izdrazās no bara; tie joņoja, kaklu izstiepuši, ausis piekļāvuši, pretim skitiem, ik mirkli grasīdamies klupt viņiem virsū. Tad skiti, pletnēm sizdami savus zirgus, griezās sāņus, lēkšoja projām stepē un, apjājuši pusloku, atkal atgriezās pie zirgu bara.

Budakenam un viesiem vajadzēja auļot uz kurgānu, lai nepakļūtu zem satrakotā bara kājām. Viņi uzjāja kurgānā, un tobrīd, neveikli zvalstīdamies, no kurgāna stepē aizskrēja trīs kamieļi.

Tagad kalpi un gani ar kliedzieniem un garo pātagu plaukšķināšanu sadzina zirgu baru vienkop un apstādināja pie kurgāna.

Ķēves saspiedās cieši pūlī, dažas augstu cēla galvas, citas lēkāja, spēra, vairīdamās no rudajiem un bērajiem ērzeļiem, kuri kā saimnieki rikšoja pa baru.

— Kur tad ir tas sogds? — Budakens kliedza. — Varbūt viņš ir nobijies, ieraudzījis saku ķēvju astes?

Taču Spitamens jau bija sagatavojies. Viņš izskatījās sevišķi drukns un spēcīgs, kad līgani gaja lejā pa kurgāna nogāzi, svārstīdams gredzenos saritināto jēlmītās adas arkānu. Otrā rokā viņš turēja savu ādas maisu.

Kurgānā uzjājušie skiti sadzirdēja spēcīgu svilpienu, ilgu, trīsuļojošu svilpienu, ar kādu nomadi nomierina izbiedētus zirgus.

Viss bars sāka vērīgi klausīties, no tā izdrāzās melns ērzelis, slavenais, nesavaldāmais Vētrasputns, liels, ar saules staros zaigojošu spalvu. Spitamens apstājās. Ērzelis vairākkārt palēcās, pacēlās pakaļkājās, apsviedās uz iām apkārt un šāvās atpakaļ. Spitamens piegāja vēl dažus soļus tuvāk baram. Melnais ērzelis apstājās, spēcīgi ieelpodams caur nāsīm gaisu, un atkal auļoja uz Spitamenu.

Zirgs bija tikai trīs soļus atstatu, kad Spitamens svieda arkānu. Jēlmitā siksna pazibēja gaisā un apvijās ap spīdīgo, izliekto kaklu, bet mednieks palēcās sāņus un ciešāk savilka siksnu. Ērzelis saslējās pakaļkājās, virpuļoja un atkal metas virsū pārdrošajam ienaidniekam. Zirgs kozdams, ar priekškājām cirzdams, gribēja notriekt zemē cilvēku, kas arvien stingrāk savilka siksnu. Tobrīd Spitamens veikli uzmauca satrakotajam ērzelim galvā ādas maisu, un pēc mirkļa skiti jau redzēja, ka mednieks karājas zirga kaklā, cieši apskāvis to ar rokām un kājām.

Vētrasputns purinaja galvu, cēlās pakaļkājās, lēca, spēra, cenzdamies nokratīt neatlaidīgo jātnieku, un beidzot kā traks drāzās pa stepi, uzvandīdams zilganus putekļu mutuļus.

—    Ulalā! — Spitamens kliedza.

—    Ulalā! — bļāva skiti. — Viņš ir mūsu asinsradinieks! Viņš ir mūsējais! Neviens sogds nekad neuzdrošinātos lēkt mugurā mūsu nesavaldītajam ērzelim! . . .

Budakens bija apmierināts. Lai gan nabaga vīrs bija ticis mugurā vienam no viņa labākajiem zirgiem, toties viesi bija gauži pārsteigti par neparasto notikumu. Tagad viņi izklīdīs pa savām nometnēm, un visa stepe zinās, cik devīgs ir Budakens, visi runas par melno ērzeli, ko viņš atdevis par geparda kucēnu, Budakena vārdu daudzinās pie visiem ugunskuriem, visās skitu līdzenuma takās.

bēgle tomikisa

Spitamens aizdrāzās kā viesulis garām kurgānam un nometnei, kur skitu raibais pūlis kliedza un auroja lielā satraukumā; viņš ar siksnu sita satrakoto zirgu, kas drāzās bez jebkāda ceļa ar maisu galvā. Tikai tad, kad apmetne vairs nebija redzama un, garam auļojot, cits aiz cita steidzās atpakaļ smilšu barhani, mednieks nomauca no zirga galvas adas maisu, joprojām šaustīdams ērzeli ar siksnu, kuras galā bija bronzas sprādze.

Neļaudams ērzelim atvilkt elpu, viņš to trieca starp smilšainiem, ar retiem kandima[32] krūmiem apaugušiem pauguriem, un, kad no nevaldāmā aulotāja sāka krist baltu putu lēkšņas, Spitamens izvilka no azotes apaušus un uzmauca nikna Vētrasputna skaistajā galvā. Zirgs v^irs nepretojās, negrasījās, galvu sāņus paliecis, iekost jātniekam ceļgalā.

Pēkšņi Spitamens sadzirdēja priekšā skanam kliedzienus un ieraudzīja starp pakalniem tumšpelēkā kamieļa smagnējo augumu. Starp kamieļa kupriem spīdēja spilgti sarkana meitenes kleita; šo meiteni viņš redzēja Buda- kena nometnē uz. sasaistītā kamieja.

Bet tagad kamielim pakal joņoja jātnieks ar smailu bašliku un tumšu apģērbu. Viņš pūlējās meiteni satvert un noraut zemē.

Meitene lielās bailēs kliedza un sita uzbrucējam.

—    Stepe, paslēp mani! Stepe, glāb mani! Nāve grib izdurt man acis …

Spitamens tuvojās jātniekam no muguras. Viņš redzēja, kā auļojot zib salnā zirga nagi, redzēja skita plato, brūno muguru, viņa svītrainās bikses, pie potītēm apsietas ar siksniņām. Skita roka jau tvēra meitenes sarkanā apģērba malu, bet viņa, spalgi kliegdama, vicināja garu bronzas adatu, cenzdamās iesist vajātājam pa roku.

—    Neliete, tu no manis neizmuksi! — aizsmakušā balsi kliedza vajātājs. — Nu tu esi pagalam! …

Bet tobrīd Spitamena jēlmītās ādas arkāns atkal aizvijās uz priekšu, un cilpa sažņaudza skita kaklu, uzbrucējs» izlidoja no segliem, paplēta rokas un smagi nogāzās smiltīs. Kādu brīdi viņu, galīgi apjukušu un pa pusei nožņaugtu, vēl rāva sev līdzi pa smilti melnais Spitamena zirgs. Spitamens pārgrieza siksnu un, pametis skitu smiltīs guļam, trauca tālāk pakaļ kamielim. Salnais zirgs bez jātnieka aizjoņoja sāņus un pazuda, brīžiem vēl pazibēdams starp barhaniem.

—    Ulalā! — Spitamens sauca, lai bēgle dzirdētu, ka viņš to draudzīgi sveicina. — Meitene, no kādas dzimtas tu esi?

—    Mašudži!1 — bēgle atbildēja.

Viņa paskatījās atpakaļ. Meitenes galva bija ietunlu-

Jota aveņsārtā lakatā, zem kura malas varēja saskatīt melnas acis ar taisnām uzacīm.

Spitamens zināja, ka «mašudži» ir tās sieviešu cilts kaujas sauciens, kuras savrupās apmetnēs dzīvoja ziemeļos pie Oksas jūras. Kaimiņu ciltis turēja cieņā un godā šīs sievietes, jo tās dzīvoja pēc sevišķi bargiem likumiem. Spitamena nule pieveiktā skita uzbrukums šis cilts sievietei, pēc nomadu likumiem, bija uzskatāms par noziedzīgu.

Melnis panāca skrejošo kamieli un auļoja tam blakus.

—    Viņš gribēja mani noslepkavot. Tas bija kņaza He- lona kalps. Bet vai tu mani neaizskarsi? Palīdzi man aizbēgt! Esmu dzimusi kā brīvs cilvēks un gribu atgriezties pie savām teltīm, — Tomirisa pašķielēja uz mednieku, pacēlusi roku, kurā turēja bronzas adatu ar asu smaili.

—    Pie Rūgtajām akām, ceļu krustojumā netālu no Atro- siāba akmens dievekļa, ir Spitamena telts. Tur d/īvo mana māte, un viņa dos tev patvērumu, — Spitamens sacīja.

—    Bet vai tu man dosi brīvību? — meitene jautāja. — Varbūt arī tu gribi mani iesaistīt verdzenes važās'.'…

Viņu vārdus nomāca vēja svilpoņa. Abi joprojām auļoja blakus — smagnējais, sēcošais kamielis un vieglais melnais zirgs. ļ

Spitamens iesaucās:

—     Spitamens ir nabaga vīrs, bet brīvs! Manā lopu barā tikai desmit aitas. Taču Spitamens neloka muguru kņazu priekšā, viņš ir važās iekalto draugs. Manā teltī tu atradīsi plāceņus un aitu sieru. Manas telts durvju aizkars vienmēr būs vaļā, ja tu gribēsi doties projām.

Meitene dažus mirkļus apsvēra dzirdēto.

—     Nezinu, vai tavi vārdi runā taisnību par manu glābšanu vai arī tu ņurrā kā viltīgs tīģeris, kurš tīko mani saplosīt. Taču gribu tev ticēt: tu man uzsauci jūsu dzimtas apsveikumu. Jāšu uz Rūgtajām akām un meklēšu tur Spitamena telti.

Mednieks rādija ar roku.

—     Pašlaik tu jāj pareizi — uz dienvidiem. Drīz ieraudzīsi kārti ar piesietiem kauliem un žagariem. Aiz tās jāj tālāk pa platu taku, pēc tam ieraudzīsi dievekļa Afro- siāba tēlu un manu telti.

Spitamens pagrieza sāņus savu melni un devās tikpat strauji nevis uz Budakena nometni, bet uz austrumiem — uz šauru papeju joslu, kuras auga gar Jaksartas krastu. Viņam garām steidzās pauguri, apauguši ar līkiem, ktop- liem saksaula stumbriem. Brīžiem turpat pie zirga purna gaisā uzspurdza irbes, sāņus aizcilpoja zaķi, bet viņa skatiens redzēja tikai melnas uzacis, savienotas ar zilu josliņu, un viņa lūpas čukstēja:

— Sārta jo sārta saule applūdināja ar saviem stariem tavas zeltainās rokas, kas paslējās augšup, lai sasaistītu sešpadsmit bizes, un es sev teicu: «Luk, mana rīta zvaigzne, ko es nocelšu no debesīm!» Bet nāve dzenas man pa pēdām, un man vēl atlikusi puse no dienas…

jaksartas krasta

Papeles un kārkli peldina savus zarus strauji plūstošajos, duļķainajos Jaksartas ūdeņos. Upe izskalo krastu, un daži koki tik tikko vairs turas, noliekušies par upi, kurā ūdens mutuļo, slīd un aši nes garām zarus, salmus un siekstas.

Tur, kur upe met likumu un radusies zaļa palienes pļava, zālē un meldros izklaidus ganās pāris simtu zirgu. Daži piesieti un riņķo ap zemē iedzītiem mietiņiem, citiem sapītas kājas, un palēkdamies tie lēni virzās no vienas vietas uz otru.

Lielākā daļa zirgu ir mazi, novājējuši. Viņu muguras apsegtas ar tūbas gabaliem vai ar izbalējušu rupju drānu. Šeit nav redzami grezni argamaku šķirnes zirgi, krāsainas seglu segas un sudraba rotājumi.

Kad Spitamena melnis pārrikšoja pāri pauguram un skaņi iezviedzās, ieraugot citus zirgus, no papeļu ēnas izsteidzās vairāki skiti ar smailām cepurēm.

— Šepetemen, tu pie mums? Sveiks, Šepetemen! — sauca rupjas balsis, un daži saki ar kvēlām, melnām acīm, ar gariem, līdz pleciem noslīgušiem matiem satvēra sasvīdušo, putu lēkšņām klāto ērzeli un piesēja to pie koka. — Šeit jau dažs labs klaigāja, ka tu esot pārdevies Buda- kenam, ka viņš tevi nopircis par savu zirgu …

Spitamens uzkāpa uz nogāzušās apses resnā stumbra. Viņa acu priekšā krasta nogāzē, cieši piespiedušies cits pie cita, sēdēja daudzi nomadi dažādos apģērbos. Vie- aiem platās, svītrainās bikses pie potītēm sasaistītas ar siksniņām. Citi uzrotījuši bikses virs ceļiem,, un viņu apģērbs vēl bija mitrs: tie pārpeldējuši upi no otra krasta.

Spitamens ierunājās:

—    Budakens nespēja mani nopirkt. Es ciniņā ieguvu viņa Vētrasputnu. Budakens ir aptaukojies, viņš draudzējas ar kņaziem, kņazam izprecina savu meitu. Viņš pats vairs nezina, cik aitu viņam pieder. Bet vai tad Budakens viens devās karagajienos vai kopā ar mums? Vai viņš viens pats cīnījās, vai arī mēs visi glābām viņu kaujās un nolikām savas galvas?

—    Tiesa kas tiesa! Kas lad to nezina? — skanēja balsis.

—    Kāpēc vairojas Budakena ganāmpulki? — Spitamens turpinaja. — Tāpēc, ka mūsējie samazinās. Cik daudz kalpu viņam ir — un visi uzrauga viņa lielo mantu. Ja viņš kādam iedos govi, nākamajā gada jāatdod govs ar visu teļu.

—    Bet ko mēs varam darīt? Budakens ir spēcīgs un bagāts un visi kņazi ar viņu uz. vienu roku.

—    Un vai tad jūs esat aizmirsuši visas vecas parašas, ka ikviens strādnieks, ikviens kalps ir brīvs un drīkst aiziet no saimnieka, ja divdesmit viens karavīrs vēlas dibināt savu atsevišķu dzimtu, darīt visiem zināmu savu kaujas saucienu, dzīvot savrupā nometnē?

—    Bet kā tad mēs uzsāksim savu jauno dzimtu? — iekliedzās izģindis vecis ar sirmu bārdiņu, gluži tādu kā kazai. — Mums nepietiek lopu, lai paēdinātu ar pienu un sieru mūsu bērnus. Nav aitu, lai savāktu vilnu, no kuras mūsu sievietes izaustu mums apģērbus. Budakens un kņazi dod no savas lielās mantības tukšiniekiem, kad tiem kaut kā trūkst…

—    Turi muti, āzi Sagil! Gana esi lielījis Budakenu! — atskanēja skaļas balsis. — Tevi pie mums atsūtījis Budakens? Vai arī pats esi atnācis, lai atbrīvotos no viņa? Lai saka Šepetemens, ko mums iesākt!

Spitamens vērsās pie skita, kuru sapulce nule apvainoja, ka viņu atsūtījis Budakens:

—    Es tevi pazīstu, kaut arī redzu pirmoreiz. Tavā teltī droši vien činkst tik daudz bērnu, ka tu katru rītu jau trīci, iedomādamies vien, kā viņus paēdināsi. Taču tu līdz savai pēdējai stundiņai mocīsies ar cilpu kaklā, un virves otrs gals vienmēr būs zem Budakena zābaka. Taču, ja ty allaž baidīsies, tad ari tavi bērni vienmēr strādās Budakena bērnu labā. Bet, ja visi kalpi aizies no Bi.da- kena, vai viņa ganāmpulki neizklīdīs pa visu stepi? Vai viņš viens pats bez ganiem spēs saturēt savā dūrē visus ganāmpulkus?

—    Pareizi, Šepe, pareizi!

—     Lai sāktu jaunu dzīvi, jādodas tālāk stepē un tur jāuzslien savas brīvās teltis. Kaut arī sākumā būs grūti, toties ikviens piedzimušais jērs piederēs jums un jūs to nenesīsiet Budakenam. Katru kumeļu jūs audzēsiet paši un pēc diviem gadiem viņa mugurā jau uzsēdināsiet savu dēlu.

—    Lai notiek tā!

—    Ja mums būs divdesmit viena telts, mēs aiziesim tālu stepē, izraksim sev aku un uz aicinājumiem dosimies visi vienkop. Bet, ja divdesmit viens karavīrs uzbruks svešai, naidīgai ciltij, mēs uzreiz atvedīsim tik daudz, lopu, ka nodzīvosim visu ziemu, bada nebaidīdamies.

Skiti sāka skaitīt, cik daudz jātnieku grib nošķirties savrupā dzimtā, celt jaunā nometnē savas teltis. Viņi ilgi strīdējās, dažs brīžiem domāja gan tā, gan atkal šitā, taču beidzot viņi saskaitīja septiņdesmit astoņas teltis.

budakena liela telts

Krēsla klājās pār stepi kā zils tīmeklis, kad pārguris melns zirgs sasniedza Budakena nometni. No visām teltīm, kas šķita melnas, pa spraugām spīdēja spoža sarkana gaisma no iekšā degošām ugunīm. Pie malējām teltīm kvēloja daudz ugunskuru, un dūmu mutuli, gluži kā dieva Papaja bārda, skrudzēs vīdamies, slīdēja uz dziestošo rieta blāzmu.

Četrpadsmit lielos bronzas katlos vārījās zirga, govs, auna un kazas gaļa daudzo jo daudzo viesu pacienāšanai, kas bija ieradušies no kaimiņu nometnēm, dažs ielūgts, bet lielākā tiesa bez jebkāda aicinājuma.

Katli bija ierakti zemē — pa septiņi vienā rinda. Zem tiem iekārtoti dūmvadi, piepildīti ar sausiem mēsliem un žagariem. Sarkanu atblāzmas plankumu apstarotās sievas ar prāviem koka kausiem rosījās pie katliem un lika gaļas gabalus lielās koka un māla b]odās, kuras kalpi pienesa viesiem, kas sēdēja telšu tuvumā uz paklājiem un meldru pīteņiem.

Kad Spitamens piejāja pie plašās, raibās Budakena telts, viņam klāt pieskrēja divi skiti, kas stāvēja blakus telts ieejai, un, vērīgi palūkojušies, teica, ka Budakens jau daudzkārt jautājis par Spitamenu un aicinot viņu iekšā. Viņi pasauca gadu gaita gluži salīkušu veci, tas paņēma zirgu pie apaušiem, pārlaida roku par tā kaklu, pataustīja zirga miesu starp priekškājām un ribas un pagrozīja galvu:

—    Tu viņu pavisam esi nokausējis. Vētrasputns mēnešus divus būs jāpiebaro ar miežiem, kamēr alkal ataudzēs taukus.

—    Vai tad zirgs ir auns, ka tu gribi viņu nobarot treknu? Zirgam jābūt vieglam kā briedim.

Skiti ieveda Spitamenu Budakena plašajā telti. Tā bija apaļa. Jumts un sānu sieniņas ar lielu maku sapītas 110 klūgām, pārvilktas ar baltu tūbu, kas izrakstīta ar zvaigznēm un ziediem. Jumta vidū pa apaļu caurumu sūcās laukā dūmi, kuri kāpa augšup no neliela sveķainu sakņu ugunskura. Kalps brīžiem piemeta sausu dzelkšņu kušķus, kas iekvēlojās ar spožu liesmu un apstaroja iedegu- sos, skarbos un dižciltīgos skitus, kuri sēdēja uz paklājiem ap ugunskuru.

Viesu vidū atšķirīgs bija vecais salīkušais kņazs Ta- mirs, ģērbies svītrainā zīda tērpā un sarkanā, pērlēm apšūtā bašlikā. Viņam blakus sēdēja jaunais Helons, pēc tam Ariasps un citi dzimtu vadoņi.

Kreisajā pusē ieejas tuvumā karājās divi milzīgi ādas maisi, taisīti no veselām, nepārgrieztām govs ādām un piepildīti ar kumisu. Kakli bija aizsieti, un no katra ku- misa maisa rēgojās grebumiem izrotātas koka lāpstiņas, ar kurām divi puskaili vergi, kam acu dobumu vietā bija sārtas strutojošas rētas un ap kājām, važas, nemitīgi maisīja skitu iecienīto dzērienu.

Pie kumisa maisiem bija nolikts milzīgs koka trauks, tam blakus citi — mazāki, no balta māla, kuri līdzās lielajam izskatījās pēc sīkiem bērniem. Lielais kauss bija pilns ar kumisu, ko nemitīgi maisīja ar mākslinieciskiem kokgriezumiem rotātu koka kausu traukam blakus ceļos nometies vecais bārdainais Hošs, kurš ar saviem stāstiem prata uzjautrināt Budakenu. Sadzirdējis Budakena pavēli,

Hošs pārtrauca kumisa maisīšanu un, noslaucījis rudā paltraka stērbelēs mazākos traukus, lēja tajos dzērienu. Bija seši balti māla trauki, un katrā ietilpa vismaz pieci kausi. Kad visi trauki bija pilni, divi izsūtāmie kalpi, kas stāvēja attālāk pie lielās telts durvju aizkara, nesa ku- misu viesiem, stingri ievērodami vecumu un amatu.

Viesi izdzēra pienestos traukus līdz dibenam. Lai būtu vieglāk, dzēra vairākos paņēmienos, atpūtās sarunada- mies, pūzdami elpu uz kumisa putām, un tā mazliet atguvās. Tukšos traukus kalpi tūlīt savāca un, atkal pielējuši ar kumisu, iznēsāja pārējiem — mazāk ietekmīgiem viesiem, kuri aiz kautrības ņēma laukā no ādas maisa, kas bija aizbāzts aiz jostas, savus cejojuma kausus [33] un pielēja tos ar kumisu.

Spitamens, zinādams skitu parašas, stāvēja kā sastindzis pie ieejas, gaidīdams, kad ievērojamais mājastēvs pievērsīs viņam uzmanību. Budakens, kas uzmanīgi vēroja visu notiekošo un ar acīm pamāja Hošam un kalpiem, tūlīt bija pamanījis Spitamenu ienākam. Bet mājastēvam vajadzēja izturēties ar pašcieņu: viņš taču nevarēja izcilu viesu klātbūtnē pievērsties nezināmam nabaga medniekam; un tikai tad, kad vecais kņazs Tamirs nočamsti- nāja ar bezzobaino muti: «Laikam šis brašulis šodien apņēmās savaldīt melno Vētrasputnu?» — Budakens savieba laipnu ģīmi, pamirkšķināja Hošam, lai tas dodot Spita- menam kumisu, un sacīja mierīgi stāvošajam medniekam:

—    Tuksneša viesi, nāc tuvāk, sēsties pie uguns.

Tuvāk pieiet nebija iespējams: itin visur uz paklājiem

sēdēja vairāk vai mazāk cienījami viesi no izcilām dzimtam. Taču vajadzēja katrā ziņā paradīt savu viesmīlību, savu laipnību pat pret nabaga klaidoni, kas vēlāk to pārspīlēdams, izpušķodams ar visādiem sīkumiem, klāstīs plašā līdzenuma nomadu mītnēs.

—    Pastāsti mums — kur esi dzimis un kura kņaza kalps esi bijis? — kņazs Helons vīzdegunīgi vaicāja.

—    Pastāsti arī to — kur iemācījies tik veikli sviest ar- kānu un uzlēkt zirga mugurā? — piebilda Helona kaimiņš, šķielacis kņazs Ariasps, kas bija ieradies no tālaiam austrumu nometnēm.

' Skiti vienmēr sev lidzi nēsaja pie jostas sevišķā ādas maisiņā bronzas vai mala kausu, bet bagātie — zelta kausu.

Pēc skitu parašām, ja kāds tukšinieks auļošanā, divcīņā vai citās sacensībās laimēja zirgu vai kādu vērtīgu balvu, uzvarētājs nepaturēja laimestu sev, bet dāvināja kadam dižciltīgam vadonim, kurš kādreiz darījis viņam labu vai no kura cerēja nākotnē iemantot labvēlību.' Tāpēc visi gaidīja, ka nabaga mednieks ar salāpītajiem zābakiem, kuram nebija pat bašlika, izmantos slaveno vadoņu iecietīgo izturēšanos pret viņu un vienu no tiem pasludinās par savu aizstāvi, uzdāvinādams tam Budakena zirgu.

Kalps ar kumisa trauku rokā gaidīja, ka Spitamens ies, apsēdīsies uz paklāja, iespraucies starp viesiem. Taču dīvainais mednieks joprojām stāvēja pie durvīm. Biida- kens mirkli paskatījās uz viņu un pamāja kalpam. Tas pienesa Spitamenam kumisa trauku.

Mednieks saņēma trauku abās rokās un teica, svelpjoši čukstēdams:

—    Mūsos rit vienas asinis. Lai mūsu dzimta nepiedzīvo ziemā džutu2 un sakāves rūgtumu! — Pēc tam viņš izdzēra dažus malkus un paklakšķināja ar mēli. — Lieliskas ķēves ir Budakenam! Strauji kā vējš ir Budakena ērzeli, un vienu savu ērzeli, kas spēj tālu ceļu auļot, Budakens atdod nabaga medniekam par geparda kucēnu.

Budakens, tapat. sēdēdams, ijiagriezās un dzēlīgām acīm urbās pavisam mierīgajā Spitamena sejā. Viņa šķībajās, brūnajās acīs lāgiem ieplaiksnījās ugunskura atspulgs.

—    Spitamenam vajadzīgs zirgs, stops, šķēps un pīķis. Tu visu to man dosi par vēsti, ko es tev pateikšu un kas nesīs tev gan lielu prieku, gan lielas bēdas…

Budakens bija mierīgs, viņa smaids laipns un neuzticības pilns, un viņš teica, paraustījis plecus:

—   Kādu vēsti tu vari pateikt, kas mani iepriecinātu? Runā — un tu neaiziesi bez apbalvojuma.

Vecais kņazs Tamirs pagrozīja galvu.

—    Kas telti reiz ieradies ar labu vēsti, tam mājastēvs tiekoties vienmēr sacīs: «Esi sveicināts! Atnāc vēl!»

—    Pareizi! — Spitamens atbildēja. — Taču veci ļaudis saka arī citādi: «Kas atnes Jaunu vēsti, tam visi citieiz

Tad Spitamens rādīja ar roku uz dienvidiem

iet apkārt ar lielu līkumu.» L.tii ciemiņi neņem ļaunā, bet es mājastēvam iečukstēšu ausi dažus vārdus… — Spita- mens veikli izspraucās starp sēdošajiem, pieliecās pie Budakena lielās auss ar smagu zelta oriņu izstieptajā auss ļipiņā un pačukstēja dažus vārdus.

Budakens, lai gan viņš vienmēr prata apslēpt savas bēdas un prieku, šoreiz nespēja savaldīties. Viņš aizsedza seju ar lielajām četrstūrainajām plaukstām, sēdēja un šūpojās, dobji vaidēdams.

Visi apklusa, izbrīnā lūkodamies uz allaž mierīgo un diženo skitu dzimtas galvu, bet Spitamens izlikumoja atpakaļ uz durvīm un nostājās tāpat kā pirmīt, gluži kā sastindzis, abām rokām satvēris jostas siksnu.

Budakens piecēlās un smagiem soļiem izgāja no telts.

Visi klusēja un dzirdēja, kā Budakens, stāvēdams ārā pie telts aizkara, smagi pūta un elsa. Viņa nopūtas atgādināja kamieļa vaidus. Pēc tam viņš atgriezās telti gauži mierīgs, kā jau vienmēr, un apsēdās savā vietā.

Ar neuzticīgu skatienu viņš blenza Spitamenā:

—    Tu gribi zirgu, stopu, šķēpu un pīķi? Kādā karā tu grasies doties?

—    Karā pret Divraģi!

—    Par kādu karu runā šis noskrandušais mednieks? — iesaucās nepacietīgais kņazs Helons. — Divragu tūrus medījot, nevajag šķēpa.

Tad Spitamens paradīja ar roku uz dienvidiem.

—     Paskatieties tur — stepē! Svinībās dzīrodami, jūs neesat pamanījuši trauksmes signālugunis, kas aizdedzinātas kurganos.

trauksmes ugunis »

Tūbas gabalus no telts sāniem uzsvieda uz jumta, lai ieplūstu svaigs gaiss. Starp tievajiem režģa kokiem visi tālē nakts tumsā saskatīja dažus sarkanus punktus. Pie sardzes kārtīm, kas nepārtraukti virknē stiepās no tālākajām nometnēm līdz pirmajiem nocietinātajiem Sugudas ciematiem, kvēloja liesmas. Neviena sogdiešu, parapami- sadu vai citu cilšu vienību pārvietošanās nevarēja palikt nepamanīta. Sardzē norīkotie skiti dienu un nakti vēroja stepi no kurgānu virsotnēm un, ja tuvojās ienaidnieki,

tūlīt aizdedzināja ap garām kārtīm aptītas salmu grīstes. Pēc dažām stundām visa stepe simtiem verstu tālu zināja, ka jāpulcē karotāju vienibas iepriekš nosacītās vietās ceļu krustojumos un jābūt gataviem aizstāvēt savus lcpu barus un dzimtās teltis.

Ieraudzījuši sarkanās ugunis, visi kņazi pielēca kājās un izskrēja no lielās telts. Ikviens pēc sava prāta izskaidroja šos trauksmes signālus:

—     Vai masageti nāk mūs aplaupīt? Bet mēs taču ar viņiem esam noslēguši savstarpēju draudzības līgumu. Varbūt atgriežas mūsu karaspēka vienības, kas pirms gada aizjāja, paklausot ķēniņa Dārija pieprasījumam? Vai arī karu pieteikuši sogdi? Bet sogdiem taču patīk tirgoties, nevis cīnīties . . .

Budakens deva rīkojumu iededzināt uz kurgānā signal- uguni. Divdesmit skitu karavīriem viņš pavēlēja apseglot zirgus, sakārtot ieročus un iebērt pārliekamajās somās miežus trim dienām.

Uz paaugstinājuma, kas bija sakrauts no žagariem un kamieļu kauliem, kalpi uzslēja garu, salmiem aptītu kārti. Jau gadus divus stepē valdīja miers, nekādas trauksmes vēstis netika izziņotas, un vētras nogāztā kārts nevienam nebija vajadzīga. Skits atnesa māla podā ogles un aizdedzināja kārts salmus. Tie uzliesmoja, liesmas laizīja kārts augšgalu un apgaismoja skitu uztraukti dūcošo pūli.

Pēc stundas vajadzēja atgriezties vēstnešiem 110 tuvākā sardzes posteņa. Viņi atjās, lai saņemtu Budakena rīkojumu, un varbūt atvedīs vēstis, kas īsti noticis un kāda nelaime tuvojas stepei.

Viens no viesiem steidzās sameklēt sapītos zirgus, citi atgriezās Budakena lielajā teltī un atsēdās uz paklājiem strīdēdamies un uztraukdamies. Caur kāršu režģi sāka vilkt salts vējš, un kalpi uzmeta uz cienījamāko veču pleciem kažokus ar pelēka zīda virsdrānu, ar lapsu, sabuļu un caunu ādu padrēbi.

Budakens nosēdināja sev blakus Spitamenu. Viņš gribēja iztaujāt no dīvainā mednieka visu, ko vien tas zināja. Būdams neuzticības pilns, Budakens šaubījās: vai tikai šis nav nezināmā ienaidnieka atsūtīts spiegs? Mājastēvs ne ar ko neizpauda satraukumu, prieku vai bēdas.

Lielākajiem kliedzējiem viņš labsirdīgi sacīja:

—    Vēl nav zināms, kas tas par ienaidnieku un kur viņš ir. Bet, ja tu nesaēdisies uz iesma ceptu jaunas ne- iejātas ķēves galu, tava sirds skums.

Budakens izjautāja Spitamenu; lai gan uzzinaja maz ko, bet ari ar to Budakenam pietika, lai atzītu, ka mednieks turpmāk var būt viņam noderīgs.

Brīdi klusējis, viņš teica:

—    Tu, Spitamen, paliksi pie manis līdz rītdienai, kad vairs nebūs pārējo viesu, kas visi jāpaēdina un godam jāaizvada. Bet jau rītdien es tev sameklēšu savos zirgu baros īstu sauranu [34] ar tumšu svītru pār muguru. Tāds zirgs derēs garam ceļam. Vētrasputns tev neder. Viņš jau septiņus gadus vadā savu baru, kurā ir trīsdesmit ķēves, un, sargādams zirgu baru no vilkiem, izšķiedis savus spēkus. Tāpēc jau Vētrasputns bija tik noguris pēc pirmītējās auļošanas. Taču Vētrasputns slavens ar to, ka visi kurnēji, viņa dēli, ir ar mazu galvu, vienmēr uzslietām ausīm, lieliski izliektu kaklu, to kājas ir taisnas kā bultas, cīpslainas, ar maziem nagiem un neapspalvotiem vē-' zīšiem.

—    Tas ir tiesa. Stepē visi jau notālēm pazīst Vētras- putna kumeļus, — kņazs Tamirs apliecināja. — Tie nevis iet, bet drasē; tiem ir nevis galva, bet dziesma, nevis kājas, bet vanaga spārni.

Spitamens klusēja, nodūris acis, sēdēdams uz papēžiem, izstiepis rokas gar ceļļgaliem. Viņa seja joprojām bija stinga kā ceļmalas akmens stepē. Viņš saprata, ka Budakens negrib šķirties no Vētrasputna, un gaidīja, ko vēl mājastēvs piedāvās šā zirga vietā.

Budakens piebilda:

—    Tu dabūsi sauranu kopā ar seglu segu un iemauktiem, kas izrotāti ar baltiem gliemežvākiem, kuri pasargā no ļaunas acs.

Taču Spitamens joprojām klusēja, un Budakens piebilda:

—    Tu vēl dabūsi pīķi ar dzelzs[35] uzgali un tad jāsi man līdzi uz Marakandu par pavadoni.

Spitamena šķielējošās acis joprojām lūkojās paklajā. Ugunskura gaismā ēnas šaudījās pa viņa stingo seju.

—           Nu ko tad tu gribi? Kāpēc nesaki paldies? • kņazs Helons jautāja. — Piekriti drīzāk! Kurš gan, atskaitot Budakenu, spējīgs pasniegt tik bagātīgu dāvanu?

Tad Spitamens teica, zobus sakodis:

—    Uzdāvini man zālē pazudušu bultu …

Budakens ar vienu aci šķībi paskatījās uz Spitamenu. Viņš noskārta, ka mednieka vārdos slēpjas īpaša jēga.

. — Uzdāvini man debesu augstienē uzlidojušu vanagu. Uzdāvini man verdzeni, kas atraisīja kamieli. . .

Budakens sāka smieties. Acis iegrima pavisam šaurās spraugās, un no deguna pa seju stīdzēja milzums grumbiņu. Viņa lielais, druknais augums kratījās, un arī pārējie viesi, skatīdamies uz Budakenu, sāka smieties.

—           Tas nu gan ir pārāk daudz! — iesaucās kņazs Helons. — Par geparda kaķēnu prasa jaunu zirgu, pīķi un turklāt verdzeni — tas ir pārlieku! Šis mednieks, kas atnāca kājām ka ubags, ir aizmirsis, ar ko runā.

Spitamens paraudzījās uz kņazu Helonu drūmu skatienu, kurā iedzirkstījās draudi, un sacīja:

—          .Kāpēc tev vairak žēl mantas nekā Budakenam, zirga īpašniekam? Vai žēl dāvināt neizzvejotu zivi, kas vēl ūdenī, un padebeša ēnu? Kāpēc Budakens vilcinās? Šo verdzeni viņš taču tik un tā ir zaudējis. Viņa aizbēga ar kamieli, un viņu nevar notvert — tāpat ka no zieda aizlidojušu biti.

Tobrīd vecais kņazs Tamirs īgni iečīkstējās:

—           Tā verdzene ir dūšīga meitene! Un man viņa di-ikti patika. Viņai blakus ikviens laikam gan kļūs jaunāks. Ja Budakens man to meiteni pārdos, došu par viņu deviņas ķēves.

Budakens vairs nesmējās. Pielēcis kājās tik veikli, ka tas nemaz nebija domājams, vērojot viņa lielo, izblīdušo augumu, viņš sasita plaukstas, taču kalpi nenāca, tie bija aizgājuši meklēt zirgus ciemiņiem, kuri steidzās doties projām.

Skaļā balsī Budakens kliedza tumsā, saukdams kalpus:

—    Marmer, Mava! Kur jūs esat? Nāciet šurp!

—           Saimniek, tepat jau esam, — netālu skanēja balsis, un no tumsas ugunskura gaismā ienāca jauneklis zilā apģērbā un ar iemauktiem rokā.

Budakens sačukstējās ar skitu. Saimnieks nedusmojas, nekliedza, ne ar ko neizrādīja, vai saniknots par verdzenes aizbēgšanu. Viņš pārāk rēķinājās ar veco kņazu klātbūtni, lai, tiem redzot, dusmotos nieka verdzenes dēļ, kura ikvienam brīvam karavīram nevar būt vairāk vērta kā pazaudēta salmu nasta.

Mājastēvs atgriezās savā vietā, nometās ceļos, pēc tam atsēdās uz papēžiem. Viņa seja bija laipna kā allaž.

—    Tu lūdz gredzenu, kas iekritis akā, bultu, kas ielidojusi meldros. Tev taisnība. Verdzene, kas atraisīja kamieli, līdz šim vēl nav atgriezusies. Ja nebūtu šīs kara Lrauksmes, kad visi mūsu brašie jaunekļi jāsēdina zirgos, es tūlīt izsūtītu pa visu stepi divi simts savu karavīru, un rītdien bēgle tupētu bedrē ar riņķi degunā un uz pieres iededzinātu Budakena piederības zīmi. Kņazs Tamirs grib pirkt šo verdzeni. Pārāk augstu cienu kņazu, lai uzdrošinātos pasniegt viņam dāvanu, kura nav manās rokās.

—    Bet, ja es pats sameklēšu bultu, kas izkritusi no tava bultu maka, tu taču neprasīsi, lai tev to bultu atdodu?

Spitamens skatījās uz Budakenu, gaidīdams izšķirošu atbildi.

—    Vai man nu mazums citu bultu! — Budakens nevērīgi atbildēja.

Spitamens paklanījās Budakenam un teica:

—    Būšu tavs pavadonis, sargāšu tevi un tavus zirgus, ja ņemsi mani līdzi, lai sameklētu to, ko tu meklē . ..

Budakens bija apmierināts, ka Spitamens atsakās no melnā ērzeļa. Majastēvs visvairāk mīlēja zirgus, pēc tam dēlu, kas bija aizjājis, paklausot Persijas ķēniņa Da- rija aicinājumam, un tad tikai visu pārējo. Ko vērts viņa ķēvju bari, ja nebūs Vētrasputna? Bet tagad visās nomadu nometnēs runās, ka Budakens nav bijis skops un atdevis par melni apseglotu sauranu un jaunu verdzeni, ka viņš sievietes vērtē zemāk nekā kaujas zirgu, un Budakens priecājās, ka ir tik gudrs.

vēstnesis no sugudas

Nometnes otrā galā pēkšņi sāka skanēt vaimanas un kliedzieni.

— Tur jāj vēstneši, — vecais Tamirs teica, vērīgi klausīdamies un sildīdams pie ugunskura vaska dzeltenās rokas.

Citi viesi pielēca kājās un izskrēja no lielās telts. Tiok- snis k[uva stiprāks, bija dzirdama zirgu un skrejošu ļaužu soļu dunoņa. Vairāki skiti ar piķiem rokā sastājās ierindā pie ieejas telti, kur palika tikai Budakens, Tamirs un Spitamens.

—    Viss zaudēts! Viss pagalam! … — vaimanāja sievietes un vīrieši. — Un mēs visi iesim bojā! Kāpēc Papajs dusmojas uz mums? … Ko var līdzēt varenais Budakens, ja dusmojas pats Papajs! …

—    Ievediet vēstnesi un nevienu citu nelaidiet lielajā teltī! — nogranda valdonīgā Budakena balss, skanēdama gluži citādi.

Viņš piecēlās, plati iepletis ar stikla pērlītēm izrotātos zieinišķadas zābaciņos ieautās kājas, noņēma no sienas jostu ar īsu šķēpu, apjozās un satvēra rokā zeltā kaltu pletni ar c^vām siksnām.

—    Nespiedieties virsū! Ejiet nost! — skiti kliedza. •— Dodiet ceļu vēstnesim! . . .

Skanēja sitieni un kliedzieni: kalpi atbrīvoja ceļu vēstnesim un viņa pavadoņiem.

Teltī ieskrēja bārdains vīrs saplēstā greznā persiešu svārkā, platās zīda biksēs ar uzšūtiem krāsainiem izrotājumiem. Garā bārda un saskrullētie mati bija izpūruši. Skatiens mežonīgi šaudījās. Viņš vicināja īsu persiešu šķēpu.

—    Kurš ir kņazs Budakens? Tu vai tu? — vēstnesis vērsās gan pie vecā Tamira, gan pie Budakena.

—    Kas noticis? — Budakens jautaja. — Ko tu kladzini kā pārbiedēta vista, kas lapsas zobos atstājusi savu asti?

—    Viss pagalam! — izmisušā balsī iekliedzās vēstnesis un noslīga uz raibajiem spilveniem, kas čupā bija samesti uz paklāja.

—    Viss pagalam! — Šiem vārdiem pievienojās balsis aiz telts.

Vaimanas un kliedzieni pāršķēla nakts klusumu. Pēc tam visi aprima, saspringti klausīdamies, ko sacīs Budakens.

—    Nu, stāsti: kas ir pagalam? — Budakens drūmi vaicāja, joprojām stāvēdams.

—    Skitu karaspēka vienības, ko pirms gada aicināja pie sevis visu ķēniņu ķēniņš Dārijs . .. Nespēju parunāt, dodiet dzert. ..

—    Dodiet viņam kumisu, lai galva kļūst skaidrāka! — Budakens pavēlēja.

Kalpi, pieslējuši pīķus pie telts sienas, ietecināja kumisu no lielā ādas maisa traukā un sniedza to vēstnesim.

Tas iedzēra dažus malkus, nopūtās un žēlā balsī ievaidējās:

—   Visi pagalam! Visus līdz pēdējam vīram apkāvis Divraģis!

Klātesošie paskatījās uz Budakenu. Viņi zināja, ka kopā ar šo vienību aizgāja karā arī Budakena mīļais dēls Skolots un reizē ar to divdesmit jauni Budakena dzimtas puiši, nemaz nepieskaitot vienkāršos karavīrus.

—    Kur ir mūsu dēli, mūsu brāļi, mūsu vīri? — atkal ievaimanājās ļaudis ārā aiz telts režģa.

Zaigojošas acis spiedās pie režģa kārtīm, rokas ar sakrampētiem pirkstiem sniedzās iekšup.

—   Budaken, atdod mums viņus! Tu viņus aizsūtīji no mūsu stepēm uz tālām zemēm.

Budakens joprojām stavēja, plati iepletis kājas. Viņa zods bija atkāries, vaigi raustījās, acis šķielēja uz deguna galu, bet roka drebēja tik ļoti, ka pletnes siksnas abi gali locījās kā čūsku astes.

—     Nopērt viņu! — Budaiens nodārdināja un, pārkāpis pāri ugunskuram, sāka šaustīt ar pletni un spārdīt nobiedēto vēstnesi. Trauks izkrita no vēstneša rokām, baltais kumiss plūda pa zīda spilveniem. — Nopērt viņu, kad es jums saku! Ko jūs bolāt acis kā lutauši auni! — Sakampis vienu kalpu aiz pleca, Budakens ar joni grūda viņu uz sa- gumušā vēstneša pusi.

Skiti metās pie vēstneša, vilkdami laukā mugurpusē aiz jostas aizbāztas pletnes. Viņi zināja, cik briesmīgs Budakens ir dusmās. Kņazs sirdījās reti, bet pārskaities bija drausmīgs un ne vienreiz vien niknumā sāka žņaugt vainīgo.

—    Turiet viņu aiz kājām un aiz galvas! — Budakens bļāva, nevaldāmās dusmās smakdams. — Turiet viņu stiprāk! Es pats viņu pēršu. Trakais kamieli! — Budakens kliedza un ar divastu pletni sita vēstnesi, kurš sāpēs locījās kā tārps.

Vēstnesis bija tik ļoti pārbijies, ka sākumā aiz šausmām klusēja, bet tad sāka kliegt nelabā balsī. Pūlis ārpus telts pieklusa, un likai daudzas spīdošas acis blenza starp režģiem.

—      Arī tie, kas tevi sūtījuši, ir traki kamieji! Nav sūtījuši citu — gudrāku! Tu gribi sacelt kājās visu mūsu stepi, lai visas nometnes dotos prom pāri kalniem pie ise- doniem, bet mūsu vietā atnāktu jūsu sogdu gani ar saviem lopu bariem? Varbūt viss vēl nav pagalam? Runā!

—     Varbūt viss vēl nav pagalam! — vaimanāja vēstnesis.

—     Kur viņi palikuši? — Budakens kliedza, arvien vēl sizdams vēstnesi.

—    Tur! … — bļāva vēstnesis.

—    Kur — tur? .. .

—    Persijā . ..

sūtņus nenogalina

Beidzot Spitamens, kas smaidot vēroja vēstneša piekaušanu, pienāca pie Budakena un cieši satvēra viņa roku, kas zvetēšanā nemaz negribēja rimties.

—     Pietiek, Budaken! Tu esi aizmirsis likumu: «Sūtņus nelamā un nenogalina. Sūtni noslepkavot ir aizliegts …»

Budakens gribēja izraut savu roku, bet Spitamens to nelaida vaļā.

—     Tagad viņam atkal prātiņš mājā, — pasmiedamies sacīja vecais Tamirs. — Viņš vairs nekladzinās. Lai tagad mierīgi izstāsta, kas noticis. Iedodiet viņam svaigu ktf- misu!

—     Un palieciet apakšā vairāk spilvenu — viņam sāpīgi sēdēt, — Spitamens piebilda.

Budakens apgāja apkārt ugunskuram un, vēl cīnīdamies pēc elpas, apsēdās savā vietā. Viņa platās krūtis svilpdamas cēlās. Budakens skatījās neprātīgām acīm. Vēstneša stāstītais viņu pārsteidza tikpat stipri kā ausī iečukstētie Spitamena vārdi, taču Budakens arvien vēl negribēja ticēt. Viņu satrauca dēla liktenis. Vai tiešām dēls kritis kaujā un vairs nav nekādu cerību redzēt viņu atkal jaunu, drošsirdīgu, tādu pašu kā Budakens bija jaunībā?

Vēstnesis nogulās uz sāniem. Viņu apkrāva ar spilveniem. Kalpi pasvilpa divus sudrabaini pelēkus, kalsnus kurtus, kuri izlaistīto kumisu ātri nolaizīja no paklājiem un spilveniem. Vēstnesis mēģināja iedzert kumisu, viņa zobi klabēja gar zelta kausa malu, asaras vēl plūda pa vaigiem, un viņš brīžiem atskatījās uz Budakenu kā vajāts zvērs.

Vecais Tamirs mierināja vēstnesi:

—    Tu taču esi vīrietis! Tev vajadzēja atjāt, ne vārda iepriekš nesakot, griezties pie kņaziem vai izraudzītiem labākajiem vīriem. Pēc tam mēs apspriestos, sapulcinātu visus un izdomātu, ko darīt. Vai atceries pasaku, kā viens krusas grauds uzkritis pelei, bet tā nobijusies skraidījusi pa stepi un pīkstējusi, ka ienaidnieki nākot kā melns mākonis un šaujot uz viņu ar stopiem? Toreiz taču visi zvēri stepē tam noticējuši un aizmukuši kalnos. Vai tad tu gribi to pašu?

Budakens sāka runāt, vērsdamies pie vēstneša, un viņa balss atkal bija stingra un noslēpumaina:

—    Vai tava dvēsele atgriezusies atpakaļ liesā?

Vēstnesis klusēja un centās nemanot noraust no acīm asaras.

—    Tagad pasaki mums — kas tu esi, kā tevi sauc, kas ir tavs tēvs un no kā tu bēdz?

STĀSTS par divraģi

—    Es esmu kņazs Oksiarts, Amirga dēls, viens no Kurešatas[36] daudzu paaudžu valdoņu pēctečiem. Mans amats — lopbarības piegādāšana Sugudas valdonim Bēšam.

Kņazi pārmija skatienus. Visiem pavīdēja doma: «Ja tas ir Besam, visuvarenajam Sugudas un Baktras satra- pam, tuvs cilvēks, vai tad Budakens nav rīkojies pārsteidzīgi, piekaudams tik izcilu Persijas ierēdni?»

Vecais Tamirs teica mīlīgā un glaimīgā balsī:

—    Kāpēc tu nesēdi kopā ar diženo valdnieku pie padomdevēju galda, bet joņo pa stepi kā kamielis ar aizdedzinātu asti, satraukdams mierīgu lopkopju — ķēvju slaucēju sirdis?

Helons piebilda:

—    Valdonis Bess pirms gada aizjāja ar visu Sugudas, Baktras un saku cilšu karaspēku, lai pārmācītu nekaunīgās tautas, kas apvainojušas visu valdnieku valdnieku …

Brīžiem neuzticīgi un drūmi paraudzīdamies uz Buda- kenu, kas nebilda ne vārda, Oksiarts teica:

—     Ko var padarīt diženais valdnieks, ja pret viņu cīnās pats dievs, kas izkāpis no jūras un pavēl dēmoniem? Tas neizskatās pēc parasta cilvēka. No viņa acīm izšaujas zibšņi un nogalina visus, kas tuvumā. Viņš ir divreiz lielāks par parastu karavīru, un uz galvas viņam aug ragi, kas savijušies kā kalnu aunam .. . Kad viņš runā, ļaudis krīt zemē kā no pērkona spēriena. Viņš ir ļaunā dieva Arimana un svētās čūskas Angromainas dēls. Dievs Arimans dāvājis viņam spēku un ļaunu prātu, čūska apveltījusi ar viltību, un tāpēc visas tautas bēg no viņa karaspēka kā aitas no ugunsgrēka, kad aizdegas izkaltusi stepe . ..

Visi skiti, mutes iepletuši, klausījās persietī un nezināja: ticēt vai neticēt. Pārāk neiespējams likās viņa stāstītais.

Skanēja aprauti jautājumi:

—    Vai viņš rāpo uz vēdera kā čūska?

—    Vai viņam ir aste?

—    Vai esi viņu redzējis pats savām acīm?

—    Ja es būtu viņu redzējis, vai tad es atkļūtu šeit? Visi mirst 110 viņa skatiena . ..

Klausītāji apklusa. Skiti, kas ārpus telts bija piekļāvuši ausi pie tās režģiem, aizturēja elpu, gaidīdami, ko teiks vadoņi. Bet kņazi, acis nodūruši, viltīgi gaidīja, kurš pirmais kaut ko sacīs.

Spitamens paskatījās uz visiem ar šaurajām, brūnajām acīm. Viņa lūpas savilkās dzēlīgā smīnā.

—    Kņazi, kāpēc jūs klusējat? Vajag taču pasteigties, citādi Divraģis, dieva dēls, kas cēlies no čūskas, aprīs visus skitus, kā dzērve aprij vardes. Steidzieties pie ise- doniem vai pie melanhleniem'! Tur cauru gadu snieg sniegs. Varbūt tur Divraģis jums pakaļ nedzīsies.

Budakens saklausīja Spitamena vārdos izsmieklu.

—    Saki nebēg, sadzirdējuši baumas, ko uz astes atnesusi sogdu žagata! Vai pie mums stepēs neiebruka neuzvaramais ķēniņu ķēniņš Kurušslai mūs sodītu? Vai mūsu kaimiņi masageti nebija tie, kas nogrieza viņam galvu un iebāza to maisa ar asinīm, lai viņš tās pielaktos atliku likām? Bet mēs, saki, esam spēcīgāki nekā masageti, un mūsu ir daudz vairāk nekā viņu.

—    Tiesa kas tiesa! — skiti attapās. — No kā lai mēs bītos? Kas drikst iebrukt mūsu bezgalīgajās stepēs?

Spitamens ierunājās vēlreiz:

—    Ja saki aizmirsuši, kas jādara, kad tuvojas ienaidnieki, tad pasauciet dziedoni, lai viņš padzied senās dziesmas. Tajās mūsu vectēvi iemūžinājuši visu, ko mēs nedrīkstam aizmirst.

—    Pasauciet Saksafaru! — ārpus telts atskanēja balsis. — Lai viņš padzied mūsu senās dziesmas!

SAKSAPARA DZIESMAS

Saksafaru sameklēja un tūlīt atveda. Izģindis, sagumis, ar plīvojošiem sirmiem matiem — viņš bija ģērbies ļoti trūcīgi: brūnā rupja kamieļvilnas auduma apģērbā, apjozies ar jostu, pie kuras karājās milzīgi daudz mētāla rotu, lellīšu un talismanu. Kājās plati dzelteni zābaki, aiz kuru stulmiem redzamas tūbas zeķes. Izbalojušās acis nepamirkšķinādams, viņš lūkojās augšup. Vecais nāca ar izstieptam rokām, sastaptos aptaustīdams. Skiti viņu nosēdināja goda vietā. Priekšā nolika plakanu, trīsstūrainu kasti ar spriegi savilktām stīgām.

Saksafars pieskārās ar pirkstiem stīgām un teica vārgā veca vīra balsī:

— Sveiciens jums, drošsirdīgie Tigrahaudas un Rok- sonakas dzimtas vīri! Es neredzu jūsu sejas — tās man aizsegusi mūžīgā tumsa, bet es atceros jūsu tēvus un vectēvus. Tāpat esmu dziedājis dziesmas viņiem, kā dziedu jums, un viņi atkārtoja varonīgos senlaiku vārdus, brāzdamies kaujā…

— Saksafar, dziedi mums! Lai mūsu sirdī iekvēlojas niknums!

Ieskanējās stīgas, kad tās sāka trinkšķināt desmit liki veča pirksti, un Saksafars dziedāja augstā, skanīgā balsī, kas trisujoja nakts klusumā.

Pirmā dziesma

Ja jūs vēlaties, lai saules iedegums var zeltīt Mūsu kailgalvaino bērnu smaidu pilnās sejas Un lai mūsu sievas, apaļās un dāsnās, Dāvāt var mums dēlus nākamajām kaujām, Lai var draiski dejot daudzbižainās meičas Un lai skaņi nosprauslo ik ērzelis, pilns kaisles, Lēkājot ap ķēvju baru, saldi smaržojošo, — Pārbaudiet, vai makstī bultas asi kaltas, Pārbaudiet, vai loki savilkti, kā nākas!

Lietus paceļ līmeni, kāpj ūdens katlā akā, Ķēves nnims ar kumisu ādas krūkas pilda. Ja reiz zēns ir iemācīts stipri sist pa žokli, Viņš ar smaidu sagaidīs ugunīgus mirkļus, Kad pār galvu noskanēs nāves ķēžu švirksti. Tur, kur tālie kurgāni tā ka torņi slienas, Sasaukt biedrus steidzieties — krustceļi jūs gaida! Apsegloti zirgi? Šķēpi asi trīti? Vai ir jūsu loki savilkti, kā nākas?

Otrā dziesma

Ulalāl Skili! Vai saucienu dzirdat? Vēl virmo ugunīgā vējā Kā čūskas, galvu saslejot, Mūsu stepju zilganās lāles …

Vai redzat, pie apvāršņa kustas kaut kas?

Tur atkal divkāju šakāļi ložņā.

Mums vajag tos panakt

Uz auļotajiem, kas negurst,

Lai reiz bultas var muguras caururbt!

Ulalā! Skiti! Vai saucienu dzirdat?…

Nepamet ievainoto kaujas laukā, Tev pa pēdām kaut naidnieku simts, — Atceries drosmīgo Sakmaru! Deviņus nonāvēt spēja pēc kārtas. Kas viņam nopakaļ dzinās. Un vēl atveda desmito virvē …

Tev seko — vai pakavus dzirdi,

Vai novilkts ir stingri loks?

Vil naidniekus sāļajās stepēs,

Kur iestigs to smagnējie zirgi!

Jel tēlo, ka ļoti tu baidies,

Ka izbēgt no dzinējiem vēlies! .. .

Ulala! Skiti! Vai saucienu dzirdat? …

Trešā dziesma

Ja jūs prasīsiet padomu zaķim,

Tam drebēt sāks aste un rādīs viņš pēdas

Prasiet padomu mūsu spēkavīriem.

Tie zobenu pacels

Un kara saucienu izkliegs «ulalā!».

Izvelciet platos nažus! Triniet uz melna akmens!…

Ja četri cilvēki apvienojas, Tie zvaigzni no debesīm nocels; Ja astoņi spēkavīri ir naidā, Tie zaudēs pat dienišķo maizi,..

Plēš tīģeris vientuļu vilku, Bel, kad septiņi vienaudži vilki — brāļi Kauc savu nāves dziesmu, — Tīģeris rūkdams zūd) niedru džungļos.

Skiti, ātrāk palīgā steidziet,

Tiklīdz, sadzirdat mūsu saucienu «ulalā!»!

Ceturtā dziesma

Jel neticiet, draugi, garbardainajiem sūtņiem!

Slima vilka ķetnas šakaļi kož,

Bet agrāk tie vārstījās bailēs,

Pat vilka astes ēnu pamanot…

Uz melna akmens asiniet nažus!

Nolieciet galvas vienīgi sirmgalvju priekšā Un biedru priekšā, kas krituši kaujā! Garbārži persieši grib mums kaklā maukt cilpu, Bet atceras viņi, ka bulta kā čūska šņāc. Uz melna akmens asiniet nažus!

Dižais Kurušs bij valdnieku valdnieks. Viņš gribēja skitus iekalt važās.

Kas palika pāri 110 viņa vienību simtiem?

Mēs pārvērtām tos par maitām, ko šakāļi izvazā naktīs!

Uz melna akmens asiniet nažus!

Mēs dižā Kuruša nogriezto galvu Ar asinīm dzirdījām ādas krūkā. Ar viņa kareivju galvaskausiem Bērni spēlējās skitu teltīs … Uz melna akmens asiniet nažus!

Varenais Kīrs bij valdnieku valdnieks, Bet labāk uz paklāja dārzā viņš sēdējis būtu Un klausījies savu četrsimt sievu dziesmās. Bet neaiztiktu skitu lapseņu pūzni .., Uz melna akmens asiniet nažus!

Piektā dziesma

Lai mūsu kaujas zirgu kumeļus

Gan kopj, gan lolo sieviešu maigās rokas,

Lai mūsu zirgiem ir tikpat viegla gaita

Kā bižainām meičām, kas staigā, zvanot ar krellēm …

Lai mūsu zirgiem ir tikpat lepna stāja

Kā mūsu sievām, kas dodas ar krūzēm pie akas

Sievietes kumeļus sirmgalvjiem nodos — Tiem, kas pār savām dusmām prot valdīt; Un bus prieks mums, redzot, ka kumeļi slaidie Apdzen tādus, kas sen jau ir raduši auļot.

Lai mūsu zirgus lolo sieviešu rokas!

Mūsu zirgi nesaprot, ko nozīmē vārdiņš «tālu» … Lai nolādēti ir tie skiti, Kas piemiedz acis, sadzirdot monētu skaņu, Un tirgonim atdod savus sviedrainos zirgus, Kas cauri tika pat sāļajām stepēml

Musu pinkainie, rūsganie zirgi

Pat iztālēm naidniekā iedzen šausmas,

Kā smilšu viesulis brāžas

Un izzūd kā dūmi, kad izsvaidīts sārts.

Ar mūsu zirgiem mēs nezinām, kas tas ir — tālu!

Lai mūsu zirgus lolo sieviešu maigās rokas!

Sestā dziesma

Skiti! Mūsu sega — zila debess ar spīdošām blusām. Lai persiešu drošsirži, slēpušies torņos,

Klausās veldzīgo strautiņu čalas Un lēš, cik ražas dos briedīgā zeme, Kur sviedrus lej vergi, pirktie pie mums. Lai zviln uz paklajiem auglīgos dārzos, Ar muti ķerot saldas kritošās ogas.

Lai gurdenu ceļinieku priekšā tie lielās Ar augstiem mūriem, kas apskauj to mājas, Kas pilnas ar dūnu spilvenu kaudzēm, Ar safrāna, vīģu un muskatu maisiem.

Jel baidieties, skiti, gulēt akmeņu kastēs, Kur bez trokšņa caur puķainiem aizkariem Lien labi slipēts un asināts nazis Un uz mūžu nolaižas pārklājs melns Pār acīm, kas sapnī redz zilganas stepes.

Mēs, skiti, dzīvojam kā dzeloņi stepē,

Mēs mīlam vējus, kam vērmeļu dvaša,

Un šakāļu vaidus, un sālītu lāsi no akas,

Un dūmus, kas augšup no dziestošām pagalēm kāpj;

Un mūsu sega ir zila debess ar spīdošām blusām.

Skiti uzmanīgi klausījās Saksafara senlaiku dziesmās. Sievietes nopūtās, nevarīgi veči raudāja, spēcīgi karavīri brīžiem iekliedzās un kratīja spalvainās rokas. Kad Saksafars dziedāja plaši pazīstamo iemīļoto piedziedājumu: «Ulalā! Skiti! Vai saucienu dzirdat?» — vai ari: «Uz melna akmens asiniet nažus!» — visi uztvēra piedziedājumu, un skaļi skanēja rupjās, spēcīgās balsis. Kāds iesaucās:

—    Saksafar! Uzdziedi Afrosiāba dziesmu! 1

—    Uzdziedi, Saksafar, par Afrosiāba dusmām! Saksafars pavērsa blāvās acis pret debesīm, pagrozīja

sirmo galvu un iesāka dziedāt skitu iemīļoto kaujas dziesmu:

Afrosiābs iesaucās: «Es karagājienā dodos! Manam zirgam ar hennu krāsojiet asti! Persieši tirgū mūsu meitenes pārdod. Šī doma man sirdi griež otrādi krūtīs!»

Visi skiti, kas klausījās, korī uztvēra piedziedājumu:

Afrosiābs iesaucās: «Es karagājienā dodos!

Vecais dziedonis turpināja:

Visi kareivji vecie ielenca Afiosiābu

Un sāka sist plaukstās, par karagājienu dzirdot.

Sievietes uguni kūra un katlos salika ga]u,

Bet jaunieši metās pie zirgiem sev labakus izvēlēties

Afrosiābs pirmajā dienā uz priekšu sūtīja izlūku virkni Un krustcelēs vēlēja sagaidīt viņu pie Rūgtajam akām. Bet trešajā dienā Afrosiābs uzkāpa sarkanastainā zirgā Un sacīja sievietēm: «Gādājiet pašas par lopiem!»

Afrosiābs gājienā devās. Viss līdzenums drebēja bailēs, Uz persiešu robežas torņos trīcošas ugunis dega. Afrosiābs ielaužas gluži ka upe, kas laužas no krastiem. Divsimt tūkstoši bašliku melnu pa pēdām sekoja tam.

Kalni nespēja noturēt Afiosiāba trieciena spēku. Nenoseglojuši zirgus, kareivji tika peldus pār upēm. Persieši, pametot majas, uz kalnu virsotnēm bēga; Cietokšņi stāvēja tukši ar vaļā atstātiem vārtiem.

Septiņas dienas asiņains miglājs debesis sedza, Astotā dienā jau atkal iedegās saule. Tad Afrosiābs iesaucās: «Pagrieziet atpakaļ zirgus. Noslaukiet šķēpus ar persiešu sievu matiem!»

Afrosiābs, slavas vils, atgriezās stepē, Tūkstošiem apkrautu kamieļu sekoja viņam. Skiti dzēra no naidnieku galvaskausiem kumisu, sēžot bpie teltīm, Un dziedāja dziesmas par sartiknotā Afrosiaba gājienu. * * *

Pa to laiku kņazi, nelikdamies ne zinis par dziesmām, sabāzuši kopā galvas, čukstēdami apspriedās, kas jādara, ja no Sogdiānas atklīdušas šādas satraucošas, dīvainas baumas.

Helons teica:

—    Visiem jādodas uz savām nometnem un jāpaziņo citām nomadu dzimtam, lai visi sagatavojas ganāmpulku dzīšanai tālāk, aiz Oksas jūras.

Budakens paklakšķināja ar mēli, likdams saprast, ka viņš tam nepiekrīt.

—    Kāpēc jāsteidzas? Sugudā man ir draugi. Pats sat- raps Bess pērngad pieņēmā no manis dāvanu — divus

ērzeļus un aicināja pie sevis ciemos. Jau vairākus gadus mēs ar sogdiem esam dzēruši no miera kausa, solīdamies pārtraukt savstarpējos uzbrukumus. Rītdien es pats kopā ar divdesmit karavīriem jāšu uz Sugudu un uzzināšu, kādas visjaunākās vēstis saņemtas no ķēniņu ķēniņa un kas ir tas Divraģis — uzvarētājs, par ko melš šādas pasakas.

Vecais kņazs Tamirs atzinīgi pamāja ar kalsno galvu un klusu teica, vērsdamies pie Budakena:

— Tu pacenties izjāt cauri visai Sugudai līdz pīšai robežai pie Oksas, kur ir celtuve uz Baktru. Vērīgi skaties un klausies, vai kaut ko ļaunu neperina pret nums šie viltīgie salda vīna brūvētāji, no kura mēs zaudējam saprātu. Pēc katrām trim dienām tu sūtīsi vienu karavīru ar jaunākajām vēstīm. Bet, ja redzēsi, ka mums diaud lielas briesmas, sūti vēstnesi ar pavēli, lai katrā kurgānā sakur divus ugunskurus. Bet. šis kņazs Oksiarts, kas biedē meitiešus ar saviem stāstiem par Divraģi — čūskas dēlu, lai paliek šeit, nometnē, kamēr tu atgriezīsies. Pret viņu jāizturas kā pret izcilu ķīlnieku, taču acīgi jāuzmana un, ja viņš mēģinās bēgt, tūlīt jāiekaļ važās, un jāietupina dziļā bedrē.

Saksafara dziesmām skanot, kņazi centīgi piekrita vecā Tamira gudrajiem padomiem, i

Kad Saksafars atkal uzsāka kaujas dziesmu, skiti korī dziedāja līdzi:

Dzirdat, kā brāļi mūs sauc?

Sauc mūs uz kaujas taku!

Mēlei jau sajust ļauts

Saldeno asins smaku … 1

Spēkam un drosmei — slava,

Šķēpam, ko cīniņā tver!

Sen asinis dzēris tas nava.

Lai dzer!

Šakāļi pretī jau stājas.

Seglojiet straujākos -zirgus!

Spēku tiem ielejiet kājās,

Krēpēs — viesuļa mirgu!

' Skiti dzēra viņu nogalinata ienaidnieka asinis, domadami, ka ar šīm asinīm uzvarētājā pāriet nogalinātā vai ievainotā spēks.

Dziesma par bardzību sacīs, Dziesmā sirds drosmi smels. Naidnieka ļaunajās acīs Asakā bulta dzels)

Ulalā! …

VERGI BEDRE

Vēlā naktī, kad nometnē visi jau gulēja, Budakens pats paklāja ārpus telts tūbas zirgu segu un apgulās, palicis zem galvas ar sabuļu ādām apšūtu jērādiņu kažoku. Aizmigt nevarēja, viņš grozījās no viena sāna uz otru un nespēja nomierināt satrauktās domas.

Pie Budakena klusītēm pienāca viņa vecais kalps Hošs, nometās ceļos un, atsēdies uz papēžiem, sāka stāstīt — kā to darīja katru nakti — visu, kas dienā nometnē noticis: cik miežu apēduši viesu zirgi, kādā ķezā iekūlies Kid- rejs, kas, kumisu pārdzēries, kļūdījies un iegājis čepana telti, kurš bija aizjājis medībās, un Kidrejs tumsā uzgrū- dies Čepana mātei, vecenei, kas jau gulējusi, bet pamodusies un norāvusi Kidrejam bašliku. Tagad Kidrejs baidoties no Čepana, kad tas atgriezīšoties un pēc bašlika pazīšot, kas naktī nācis viņa teltī.

Budakens vienaldzīgi klausījās un lika Hošam iet projām, pavēlēdams:

— Pasaki Kidrejam, lai līdz rītam sāpošās, būs jādodas ceļā ar ieročiem un zirgu. Viņš jās man līdzi uz Sugudu.

Mēness lēni kāpa augšā debess jumā, dažbrīd ietīda- mies dūmakaina mākoņa plīvurā. Viena no Budakena sievām atzagās pie vīra, ne varda neteikdama, pasēdēja viņam pie kājām uz zirgu segas, bet, nedzirdēdama laipna vārda, pazuda nakts ēnās.

Klaidonis, mednieks ar sarkano saiti ap galvu, čukstus bija teicis Budakenam vārdus, kurus tagad, šķiet, viņš dzirdēja nemitīgi atkārtojamies kliedzošās, spalgas balsīs: «Runāju ar cilvēku, kas redzējis tavu dēlu. Tavs dēls Skolots ir dzīvs, bet viņš kļuvis par vergu . . .»

Budakens nevarēja rast mieru. Viņš raudzījās tālē uz zilganās mēnesnīcas applūdinātajiem līdzenumiem, kur jau bija apdzisušas visas vakaros mirdzošas ugunis, un domāja par dēlu — slaidu, staltu, iekļautu tumšā ček- menā, kas dēlam tik labi piestāvēja un ko rotājumiem mākslinieciski izrakstījušas prasmīgo verdzeņu rokas. Atvadīdamies dēls smējās, spīdinādams baltos, vienādos zobus. Viņš paņēma līdzi divus lielus zirgus — Vētrasputna dēlus . .. Un tagad šis jautrais, drosmīgais jauneklis varbūt ir piekalts pie dzirnakmena, kas viņam jāgriež, un uzraugs skubina viņu ar smagu pātagu. Skitus taču viņu spēka dēļ vienmēr liek pie vissmagākā darba. Vai arī dēlam ir izdurtas acis kā Budakena vergiem, kas maisa kumisu, un viņa Skolots ar lielu stampu drupina piestā miežus.

Trakas dusmas un izmisums pārņēma Budakenu. Smagas elsas, gluži kā no kalēja plēšām, plūda no viņa platajām krūtīm. «Nedrīkst kavēties nevienu dienu — jājāj kopā ar to klaidoni, ar to mednieku, un jāsameklē cilvēks, kas redzējis Skolotu. Ar tā cilvēka starpniecību varēs nosūtīt vēsti dēlam un apsolit izpirkšanas maksu, kaut arī būtu jāatdod puse no visiem ganāmpulkiem.»

Gaudas — zvēriskas, ilgas — skaidri atskanēja pāri aizmigušajai nometnei. Budakens uzmanīgi klausījās. Senāk viņš nekad nepievērsa uzmanību šiem kliedzieniem, bet šonakt paslējās sēdus, iebāza resnās kāju pēdas adas puszābaciņos un smagnēji soļoj|a uz gaudotāju pusi.

Budakens apstaigāja guļošos augumus, izbiedēja dažus suņus, pagāja garām pēdējām teltīm un sasniedza bedri, no kuras plūda nemitīgas gaudas. Kāds cilvēks bija at- tupies pie bedres malas.

—    Kas tu esi, un ko tu te dari? — Budakens uzkliedza.

—    Vēroju, kāds ir cilvēka liktenis! — atbildēja pazīstama svelpjoša balss. — Tas pats var notikt ar katru no mums.

Mēness iznira no dūmakainā šķidrauta, un Budakens ieraudzīja, ka viņš runā ar Spitamenu. Tas turēja rokā garu rīksti, mauca tās galā plāceņu gabalus un laida iekšā bedrē, no kuras skanēja vaimanas un kliedzieni.

Mēness stara apgaismotajā bedres dibenā bija redzami pieci cilvēku augumi. To kājas bija piekaltas pie vienas ķēdes. Četri, cits citu grūstīdami, stiepa augšup rokas, cenzdamies sakampt rīkstes galā uzsprausto plāceņa gabalu. Piektais gulēja bedres dibenā, piekalts pie viena no tiem, kas vēl lēkāja, un gaudoja mežonīgā zvēra balsī. Četri, nelikdamies ne zinis par guļošo, kāpa tam virsū, pūlēdamies palēkties augstāk. Bedrē iemestie bija Budakena vergi, kas negribēja pildīt viņa pavēles. Tie bija īsti stulbeņi, neprata skitu valodu un nemitīgi mēģināja bēgt uz dzimteni.

Budakens pietupās pie bedres malas. Paskatījās lejup uz gariem matiem un garām bārdām apaugušajiem cilvēkiem, kas stiepa viņam pretim rokas un kliedza nesaprotamus vārdus. No bedres plūda drausmīga smirdoņa. Skiti bedrē meta ēdienu atkritumus, un važām piekaltie vergi turpat nokārtoja ari visas savas dabiskās vajadzības.

«Varbūt arī mans dēls grib aizbēgt uz dzimteni, bet tup smirdoša bedrē, raudams otram no rokam apgrauztus kaulus.»

—     Kādā valodā viņi runā? Kur ir viņu dzimtene? Viņi kā tumsas dēmonu apsēsti kliedz tādus vārdus, kādus Budakena nometnē nesaprot neviens, pat priesteris Kur- suks, kas negaisa laikā sarunājas pat ar dievu Papaju.

Spitamens jautāja vergiem dažadas valodas, ko bija iemācījies ilgajos klejojumos. Lejā visi vergi apklusa, uzmanīgi klausījas un tad, cits citu apsteigdami, atbildēja aizsmakušas pārsalušu cilvēku balsīs.

Spitamens tulkoja viņu atbildes Budakenam, kas vērīgi klausījās:

—     Lūk, tas ar matiem, kas satīti ap galvu, ir no tol.aru zemes. Viņš pavadījis karavānu, kas vedusi uz Babilonu zīdu un dārgakmeņus. Masageti uzbrukuši karavānai, aplaupījuši to un visus gūstā saņemtos tirgoņus un pavadoņus pārdevuši verdzībā kaimiņu ciltij. Bet tie divi ar garajam bārdām un tik tievām rokām kā nūjām dzimuši un auguši Hirkānijā. Masageti, naktī atlavījušies pa kalnu lakam, pēkšņi uzbrukuši viņu ciematam; aizdedzinājuši to un aizveduši sev līdzi cilvēkus, zirgus un kamieļus. Viņi abi kļuvuši par vergiem, bet saimnieki negribējuši viņus paturēt, jo abiem nebijis pa spēkam strādāt. Dzimtenē viņi bijuši magi, pielūguši dievus un no slimniekiem dzinuši lauka ļaunos dēmonus, tāpēc viņi labāk tupot bedrē nekā griežot dzirnu akmeni.

Ceturtais runāja valodā, no kuras Spitamens nesaprata neviena vārda. Garaja stāstījumā reizēm ieskanējās pilsētu nosaukumi: Tīra, Sidona, Jerušalaima bet, ko viņš gribēja pateikt, tas bija un palika noslēpums.

—    Viņam ir cirtaini mati un melnas acis, — Spitamens skaidroja. — Varbūt viņš ir no tās provinces, kuras galvenā pilsēta Jerušalaima. Viņš ir līdzīgs tās jūras krastā esošās valsts iedzīvotājiem. Bet piektais ir slims, strutojošam brūcēm klāts, tajās jau iemetušies tārpi. Viņš runā javanu valodā — tās tautas valodā, no kuras cēlies ķēniņš Divraģis; taču šis ir sajucis prātā, viņa runāšana nesakarīga, caurām dienām viņš raksta ar akmens šķembu uz bedres sienām vārdus, zīmē cilvēkus un zirgus, neļauj citiem gulēt. Četri nelaimes biedri viņu piekāvuši, lai viņš gulētu klusi.

Budakens piecēlās un devās atpakaj uz savu lielo telti. Nejauka smirdoņa vilkās viņam līdzi. Pie telts viņš ieraudzīja skitu, kas ciešā miegā gulēja uz muguras ar paplestu muti. Budakens aizsedza viņam ar savu plato delnu muti un aizspieda nāsis. Pēc dažiem mirkļiem ski- tam jau trūka elpas, viņš pielēca kājās un skatījās uz Budakenu ar apstulbušām acīm.

—    Jau aust gaisma, laiks posties ceļā! Cel augšā manus dūšīgos karavīrus!

Kad skits attapās, Budakens piebilda:

—     Tūliņ pat tu izvilksi no bidres visus piecus vergus un noņemsi viņiem važas. Es viņiem piedodu viņu stūrgalvību. Viņi var doties uz visām četrām debess pusēm. No viņiem nav nekādas jēgas: strādāt viņi nevar. Velti jāēdina. Viņu vidū ir divi Hirkānijas magi ar garām bārdām. Lai lūdz savus dievus par mana ceļojuma veiksmi. To visu viņiem var ieskaidrot tas klaidonis mednieks ar sarkano sogdu lakatu ap galvu, tas, kurš savaldīja Vētras- putnu. Bedrē ir vēl viens slimais, viscaur brūcēm klāts. Viņam važas nenoņemiet, bet lieciet priesterim Kursu- kam skaitīt par viņu lūgsnas un padancot ar tambuiīnu, lai no slimā aizbēgtu ļaunais dēmons. Viņa brūces jāizmazgā ar govs urīnu[37] un jāieziež ar aitu taukiem. Bet nekādā ziņā neļaujiet viņam aizbēgt! Viņš var noderēt gūstekņu apmaiņā. Pēc tam . .. Līdzko vecais kņazs

Tamirs pamodīsies un paēdis, mēs dosimies ceļā. Pielūko, lai līdz tam laikam gan zirgi, gan viss ceļojumam vajadzīgais būtu sakārtots!

budakens dodas ceļa

Pa pērļainas rasas klātu, apžilbinoši dzirkstošu stepi virzījās jātnieku grupa. Trīs jāja blakus. Budakens tumšā ceļa apģērbā sēdēja bērā, spēcīgā ērzelī. Raibo, ornamentiem izrotāto bikšu staras bija iebāztas dzeltenos bez- papēžu stulmu zābakos ar smailiem, augšup uzliektiem purniem. Pārliekamās somas aiz segliem cieši pievilktas ar jēlmītas ādas siksnām. Budakenam pašam un vina zirgam viss bija ērti pielāgots, jo veicams tāls ceļš.

Blakus lielā, pelēkā ērzelī ar brūniem lāsumiņiem jāja kņazs Tamirs, uzkucies, izžuvis, ar baltu, retu bārdiņu, kas rēgojās zem sarkana, pērlēm apšūta bašlika. Acis viņam bija kā vanagam un neatlaidīgi vēroja tālo apvārsni, bet iekritušo muti viņš nepārtraukti čamstināja. Trešais jātnieks bija jauns, skaists, jaunā zīda vamzī ar uzšūdi- nātiem putnu un ziedu attēliem. Platās, svītrainās bikses pie potītēm savilktas ciešāk ar sudraba važiņām. Viņš nedroši jāja augstā, zeltaini dzeltenā ērzelī ar baltu asti. Zirga krustus apklāja aveņsārta sega, kuras malas bija apšūtas ar zelta pozamentu. Zirgs, saliecis savu gulbja kaklu, grauza mutes dzelžus, trauca uz priekšu, taču kņaza Helona stingrā roka viņu savaldīja.

Priekšā, simt soļu attālu, jāja četri patruļas karavīri. Nopakaļ sekoja blīvs jātnieku bars — lielākā daļa apbruņojusies ar tieviem, pie smailes ar sarkanu astru pušķi izrotātiem pīķiem. Viens turēja rokā kārtiņu ar šķērskoku, uz kura tupēja trīs vara vanagi ar pulkstentiņiem knābjos, bet zem vanagiem karājās trīs baltas zirgu astes.

Tā bija vecā kņaza Tamira kaujas zīme; Tamirs bija vēlējies pats pavadīt Budakenu līdz viņam pakļauto nometņu robežām.

Budakena nastu nesēju zirgu karavāna bija jau izsūtīta laikus, pirms dažām stundām, un, saulei rietot, karavānai bija jāapstājas atpūsties noteiktā vietā.

Kad jātnieki devās garām nelielai nometnei ar kādām desmit teltim, pie Budakena pieauļoja Kidrejs un radīja

uz tumšpelēku kamieli, kuram bija sasaistīti ceļgali un kurš gulēja pie noskrandušas, kvēpos un gadu gaitā nomelnējušas telts.

Budakens, kā jau nomads, kas vienmēr atceras, kāds izskatās katrs viņa lopu bara dzīvnieks, tūlīt pazina kamieli, ko viņa svētkos bija atraisījusi drošsirdīgā jaunā verdzene. Budakens uzsauca kņazam Tamiram, ka viņu panāks, un, uzgāzis zirgam ar pletni, lieliem auliem drāzās pa saplaisājušo malaino stepi. Viņam pakal joņoja Kidrejs.

Pie teltīm pretim izlēca pinkainu suņu bars un rīstīdamies nikni rēja. Kaulaina vecene, krunkām izvagotu seju, garā, izbalējušā kreklā, kas sniedzās līdz pat papēžiem, iznāca no telts un vērīgi lūkojās uz Budakenu, pielikusi virs acīm brūnu roku, izrotātu ar vara aprocēm un gredzeniem.

—    Kāpēc jūs iebrūkat teltīs, ja mūsu vīrieši aizgājuši medībās? Drīzāk jājiet mājup!

Kidrejs kaut ko ātri teica, bet Budakens ar dižmanīgu rokas mājienu neļāva viņam rijnāt.

—    Kam pieder šis kamielis?

—                   tev par daļu? No kurienes tu esi? Vai tik tevi nav atsūtījis alkatīgais Budakens, kurš katru dienu pie saviem zirgu bariem pievieno vēl vienu zirgu un pie saviem kamieļu simtiem vēl vienu kamieli? Bet mums nav neviena kustoņa, kas atvestu no stepes kurināmo, un man pašai viss jāstiepj uz līkas muguras.

—     Budakens ne tikai palielina savus ganāmpulkus, viņš dāvina lopus arī saviem draugiem. Šo kamieli taču ir dāvinājis Budakens?

—    Vecene, ko tu muldi? — Kidrejs čukstēja. — Ar tevi taču runā pats Budakens …

Sadzirdējusi pieminam visuvareno kņazu, kurš var nogalināt, tiesāt un apžēlot ikvienu viņas dzimtas piederigo, vecene steigšus uzmeta sev uz galvas skrandainā lakata malu un nokrita zemē pie kājām zirgam, kas kāpās atpakaļ, un centās zirga nagu uzlikt sev uz galvas.

—          Piedod man, dumjai, prātu izkūkojušai vecenei! —

viņa vaimanāja. — Vecuma dulnumā sarunāju muļķības. Pie visa vainīgs bads, niknums guvis mani savā varā. Maizes nav, aitu nav, dēls klaiņāja veselus divus gadus, un Papajs vien zina kur …

—    Piecelies un nebaidies ne no kā! — Budakens pavisam mierīgi sacīja. — Kā tad sauc tavu dēlu, un kur viņš klaiņojis divus gadus?

Vecene piecēlās visa vienos putekļos un pētīgi lūkojās Budakenā.

—     Laikam tu esi gan Budakens! Tavam zirgam mutes dzelži tiešām no tīra zelta. Mans dēls gāja līdzi karavānām uz Babilonu un no turienes vēl tālāk — līdz jūras krastam pie tiem, kas netic mūsu dievam, pie svešzemniekiem — javaniem un kilikiešiem,[38] kuri nekaunas staigāt bez biksēm, ar basām kājām. Nesen viņš atjāja ar zirgu, ar zirga segu un iemauktiem. Tagad mani paēdinās … Kad zirgs ir mājā, tad jau var aizceļot pat līdz pasaules otrai malai.. .

Budakens uzmanīgi klausījās vecenes pļāpāšanā. Spita- mena gājiens uz Kilīkiju pie grieķiem radīja jaunas šaubas aizdomīgajā kņazā. Viņš labprāt vēl izprašņātu veceni, kas jau aicināja kāpt nost no zirga un padzerties aitu pienu. Taču Budakens piejāja pie pašas telts un, nenokāpis no zirga, paraudzījas teltī, mazliet pacēlis rupjo vilnas durvju aizsegu.

Telts dibenā uz sadiluša paklāja sēdēja jauna^ sieviete spilgti sarkanā apģērbā un grieza dzirnu akmeni, drupinādama kviešu graudus. Teltī pa jumtā ieplestu caurumu bija iespraucies slīps saules stars un apgaismoja melnīgsnēju roku ar bronzas aproci virs elkoņa un sarkanu lakatu, aptītu ap kaklu un zodu/*— precētas sievietes pazīmi. Malējas acis, melnas un smejošas, ar taisnām, zilu svītru savienotām uzacīm Budakenam likās pazīstamas.

—    No kurienes šī kalponīte? — Budakens uzrunāja veceni, pagriezis zirgu nost no telts.

—    No kurienes? To es nezinu! — atbildēja runīgā vecene. — Viņa atjāja zilā mēnesnīcas naktī uz tumšpelēka kamieļa. Protams, mans dēls to bija sameklējis. Sepete- mens pat no zemes apakšas dabūs visu, ko gribēs . .. Bet es gan vēlētos, lai viņš sēdētu mājās, nevis jādelētu pa kalniem un lejām. Tad nesāpētu mana mātes sirds. Vienmēr baidos, ka reiz man atvedis viņa līķi bez galvas Budakens, vecenē vairāk neklausīdamies, auļoja pakaļ kņaza Tamira vienībai, kas lēni virzījās pa stepi.

—    Tur dzīvo tas mednieks, kas savaldīja manu Vētras- putnu. Viņš pievienojis pie sava guvuma arī tumšpelēko kamieli, bet tā nekauņa, kura kamieli atraisīja, laikam kļuvusi par viņa sievu …

Helona zirgs saka drasēt, un kņazs nikni iesaucās:

—    Lai cik labi baro kraupainu suni, viņš vienmēr liecas pēc maitas! …

—    Mēs visi reiz kļūsim par sprāgoņām, — teica klusa, šņācoša balss.

Kņazi pagriezās atpakaļ un ieraudzīja turpat tuvumā Spitamenu. Viņam mugurā bija tas pats noplīsušais, nabadzīgais apģērbs, apjozts ar siksnu, pie kuras karājās neliels šķēps un ādas soma ar ceļojuma trauku. Saliekts loks un bultu maks, cieši piebāzts ar galos apspalvotām bultām, bija piestiprināti abās pusēs seglu segai. Spita- mena zirgs, stepes saurans, pelēks ar melnu svītru visgarām mugurai, neliels, bet spēcīgs un ar līku purnu, bija ists berks[39], ar kādiem skiti devļās tālā ceļā, nebaidīdamies ne no kādām likstām.

Drīz kņazi apstājās. Sajā vietā krustojās stepes galvenās takas: uz ziemeļrietumiem — uz Hovarezmu [40], uz dienvidiem — uz Sugudu un uz austrumiem — pie tohariein. Daudzas jo daudzas saksaula zariem apkrautas akas bija izkaisītas lopu nomīdītajā, saulē izdegušajā stepē. Liels akmenī kalts dieva tēls blenza ar aklām, uz aru izspiestām acīm un turēja rokās akmens trauku. Kņazs Tamirs un pēc tam arī pārējie ceļavīri nokāpa no zirgiem un cits pēc cita ielika elku dieva traukā gabaliņu saulē kaltētas aitas gaļas, placeņa kumosu vai dažus miežu graudus.

Pēc tam kņazi sanāca kopā, saņēma cits cita elkoni, čukstēdami lūgsnas vārdus, un noskūpstīja cits cita plecu. Budakens palīdzēja vecajam kņazam Tamiram atkal uz- ķepuroties zirgā. Pēc tam Budakens veikli uzlēca savā brūnajā ērzelī un pa šauru, mālainajā zemē iemītu taku gluži kā pa grāvīti devās uz dienvidiem. Skitu karavīri garā virknē viņam sekoja.

Tamirs uzgāza zirgam ar pletni un auļos bez ceļa aizdrāzās stepē — uz savas mītnes pusi. Viņam pakaļ, putekļus uzvandīdami, joņoja visi viņa pavadoņi.

Vientuļais pelēkais elku dieva tēls ar aklajām akmens acīm lūkojās tālē — kur pārkarsušajā, trīsuļojošajā gaisā jātnieku pūlītis strauji saruka un beidzot vairs nebija saskatāms.

treša daļa LAIMĪGĀ SUGUDA

Neviens nedomāja, ka tūlīt viss sabruks, ka asinis plūdīs pa sausajiem, putekļainajiem ceļiem, ka sāksies jauna dzive.

(No Austrumu hronikas)

uz pilsētas vārtiem

Kurešatas pilsēta snauda svelmainajos nokaitušās saules staros. Pilsētas vārtu arka, mūrēta no lieliem četrstūrainiem ķieģeļiem, kā rikli pavērusi plato, melno ieeju. Vecās karagača koka vārtu vērtnes laika zoba un termītu sagrauztas; koka iegrebts pakaļkājās uzslējies lauva un neparasti varonīgais Persijas valdnieks, kurš, turēdams lauvu aiz ausim, pāršķeļ viņam vēderu ar šķēpu. Zem arkas iet ēzeliši, apkrauti ar āboliņa sēku, gausi, bārdaini bifeļi, zemi zirgi, kas nemaz vairs nav saskatāmi zem milzīgām žagaru nastām. Pakaļ šiem dzīvniekiem, brīžiem tos kliedzieniem paskubinādami, soļo zemnieki pelēkos rupja auduma apģērbos un smagās ādas sandalēs. Viņiem ir garas, melnas bārdas; neuzticības pilnās acis dziļi iedubušas, deguni ar kūkumu. Zemnieki apjozušies ar trim auklām, katra savā krāsā, — zīme, ka viņiem, godīgiem ugunspielūdzējiem, ir trīs tikumi: labas domas, labi vārdi un labi darbi. Galvas apsietas ar dzeltenu vai zilu dvieli, kura gals noslīd līdz plecam.

Pilsētas vārti atrodas dziļā spraugā starp nededzinātu ķieģeļu mūriem. No sienām ārā izvirzītas šaujamlūkas. Ja 110 stepes atauļos skiti un gribēs uzbrukt pilsētai, viņus apšaudīs no pilsētas mūriem, apmētās no augšas ar akmeņiem, aplies ar verdošu ūdeni un karstu darvu.

Virs vārtiem uz izciļņa sēž sargs Kukejs un ada raibas vilnas zeķes. Viņš ir vecs un šinī vietā nosēdējis daudzus gadus. Seja saulē iedegusi brūna jo brūna un grumbām izvagota. Sirmās uzacis virs asarojošām acīm spurojas uz visām pusēm. Jau sen pilsētai nav uzbrukuši stepes nomadi. Taču viņš labi atceras, kā pēdējo reizi atjoņoja jātnieki ar nelieliem lāsumainiem un tumšbrūniem zirgiem, ar īsiem pīķiem, smagiem kara cirvjiem, ar smailām, melnām cepurēm galvā. Nomadi bauroja kā bifeļi. Viņu bultas lidoja tālu un vienmēr trāpija mērķī. Pilsētas aizstāvji steigšus nokāpa no mūriem, paslēpās un augšā atstāja tikai katlus ar verdošu ūdeni. Šie jātnieki ar saviem zirgiem izdangāja apūdeņojamos kviešu laukus, auļodami kampa un rāva augšā uz zirgiem aitas un teļus, ar kara cirvjiem kapāja vārtus. Nomadi devās atpakaļ stepē tikai tad, kad bija dabūjuši daudzus kamieļus, apkrautus ar svītrainiem miežu piebērtiem maisiem un lielām krūkām ar stipru vīnu un medu.

Sargs Kukejs snauž, bet rokas pa paradumam kustina koka irbus un nepārtraukti ada zeķi. Viņš brīžiem paraugās lejup no mūra sienas, kad apakšā skaļi sāk strīdēties zemnieki.

Pa labi no Kukeja, nededzinātu ķieģeļu torņa galā, kas saulē, vējos aplupis un ziemas lietos deldēts, rēgojas iz- pūrusi ligzda, un tajā stāv lepns stārķis uz garas, sarkanas kājas.

Dažbrīd stārķis palecas, izplezdams platos spārnus, vai atmet atpakaļ galvu, uzlikdams knābi uz muguras, un klabina kā ar klabekli.

«Laimīga ir mūsu pilsēta,» Kukejs domā. «Kā redzams, vēl neesam sadusmojuši savu visuvareno aizstāvi Agura- mazdu, kas mīt tur debesīs.» Dievu pielūgdams, Kukejs sniedz rokas ar zeķi pretim saulei.

Pa kreisi pilsētas mūru dziļajās spraugās ir lielo, pelēko stepes kliju ligzdas. Klijas atkal un atkal izlido no tām straujas, bezbailīgas un pēc tam lidinās augstu jo augstu, smalkās čīkstošās balsīs kliegdamas, it kā virs akas čīkstētu trīsis: pirluļu-ļu-ļu, pirļuļu …

Stārķis pēkšņi savēcina spārnus, palecas ar tievajām kājām it kā dejodams un slaidi aizlido, dodamies uz stepes līdzenumu, kas ziemeļos plešas kā bezgalīga, izbalo- jusi sega.

Kukeja miegainās acis vērās pakaļ stārķim, kas saulē zaigoja kā sudrabs. Starp četrstūrainajiem prosas un āboliņa laukiem, kur mirdzēja no grāvjiem uzplūdinātais ūdens, pa ežām piesardzīgi jāja šurpu jātnieku pūlītis. Kukejs viņus uzreiz pazina: skaidrs, ka tie ir skiti, apmēram divdesmit karavīri. Kā lai nepazist smailās, melnās cepures, nelielos tumšbrūnos un dārkos zirgus! Jau varēja saskatīt tievos, uz priekšu paslietos pīķus.

Kukejs skrēja pie bronzas kaujas katla, kurš bija piekārts pie šķērskoka, un, cik vien spēka, sāka dauzīt to ar rungu. Asās, drebelīgās skaņas izplūda pa pilsētu, visur radīdamas trauksmi. Uz plakanajiem jumtiem kāpa pārbiedētie iedzīvotāji, steigā pametuši katrs savu darbu.

Kukejs sita pa katlu, kamēr atdrāzās nobijies desmitnieks [41] ar miegā uzblīdušu seju. Viņš uzmeta acis gan Kukejam, gan paraudzījās uz stepi un beidzot piesteidzas pie mūra sienas malas, pēt.īgi lūkodamies briesmīgajos jātniekos, kuri virzījās arvien tuvāk. Pa ceļu skrēja zemnieki, lēca pari grāvjiem, dzina ēzeļus no visam pusēm tieši pāri laukiem.

—    Vārtus! Drīzāk aizveriet vārtus! — desmitnieks kliedza un kopā ar Kukeju steidzās lejup no torņa pa nodilušajiem nededzināto ķieģeļu pakāpieniem.

Bet, kad abi apakšā aizskrēja aiz sienas līkuma, tur jau bija trīs skiti, atjoņojuši ar saviem dārkajiem zirgiem. Viņi jau bija izjājuši cauri vārtiem un apstājušies, gaidīdami pārējos.

—    Atpakaļ, jājiet atpakaļ! —skitiem uzkliedza desmitnieks. Viņš baidījās iet tuvāk un tikai notālēm māja ar rokām.

Viens no jātniekiem ar sarkanu galvas apsēju uzsauca Kukejam:

—    Vecais zeķu aditāj, vai tiešām negribi mani vairs pazīt? Es taču esmu Kreilis, Šepetemens, podnieka dēls!

Vai tad tu neatminies? Tu mani mācīji, kā no lopu zarnām savlt stopa auklu, kā no brieža raga saliekt loku.

Kukejs vērīgi skatījās un beidzot pazina jaunekļa vēja aprauto seju, šaurās, zobgalīgās acis.

—    Patiesi, tu laikam esi Kreilis Šepe! Kā tad nu es tevi nepazīšu: dzīvojām kaimiņos! Tagad tu jau esi iegādājies savu zirgu! Iedzīvojies mantā! Bet ko lai daru, ja mums aizliegts ielaist pilsētā skitus?

Desmitnieks joprojām kliedza: viņš baidījās, ka skiti sāks viņu kapāt ar smagajiem kara cirvjiem.

—    Jājiet laukā aiz pilsētas mūriem — mēs aizslēgsim vārtus un tikai pēc tam runāsim ar jums. Ej nu sazini, vai jums nopakaļ nejāj tūkstošiem skitu, lai iebruklu pilsētā.

—    Rimsties, ko tu bļauj! — Spitamens viņu mierināja.

—    Kāpēc sacēli kājās visu pilsētu? Tik daudzus gadus neesam karojuši ar jums! Saku vadoņi ne vienreiz vien tukšojuši kopā ar jūsu kņaziem draudzības kausu.

—     Tu man te nedziedi ka lakstīgala, vācies atpakaļ! — desmitnieks sauca. — Pilsētas vietvaldis lielās dusmās pienaglos pie vārtiem gan mani, gan sargu Kukeju tāpēc, ka esam jūs ielaiduši.

No blakus ielas, kur bija daudz ļaužu, kliegdami izdrā- zās vairāki jātnieki. Priekšā uz liela, labi barota zirga auļoja resns sogds, apkāries ar ieročiem un pastiepis pīķi. Viņa bruņas mirdzēja, pie ķiveres plīvoja fazānu spalvas. Viņam pakaļ lēkšoja jauneklīši, kam vēl nebija dīgušas ne ūsas, un turēja rokā paceltus šķēpus.

Tobrīd pa vārtiem iejāja arī Budakens un aiz viņa Budakena ceļa biedri. Viņš sēdēja zirgā mierigs kā jau allaž, drūms, ar nokarenām ūsām; acis gan bija piemiegtas vēl vairāk un mirkļiem saspringti iezaigojās. Visi apstājās.

Kukejs skriešus izspraucas priekšā.

—    Lūk, tur atjāja mūsu virsnieks. Ari viņš pateiks, ka skiti nedrīkst iejāt pilsētā.

—    Kāpēc esat atjājuši? — šņākdams aiz dusmām, kliedza virsnieks.

—    Tas ir ļoti izcils saku sūtnis, — Spitamens atbildēja,

—    kņazs Budakens Zelta rumaks. Viņš ceļo uz Marakandu pie satrapa Besa, ved dārgas dāvanas. Ja tu, cienījamais, bļaustīsies, neielaidīsi mūs pilsētā un piespiedīsi pārnak

šņot ārpus pilsētas mūriem klajā laukā uz atkritumu čupām kopā ar šakājiem un suņiem, mēs šeit neapstāsimies un jāsim tālāk. Tur mēs pasūdzēsimies par jums ķēniņa satrapam un pastāstīsim, cik rupji jūs saņemat ievērojamus sūtņus . . . Tad Bess atsūtīs pilsētas valdonim un reizē arī tev savītas kaņepāju virves, lai jūs abi pakārtos un tiktu sodīti par ievērojamam sūtnim nodarīto pārestību.

Virsnieks sačukstējās ar saviem pavadoņiem.

—    Ielaidīsim viņus tirdzniecības pagalmā1 un tur ieslēgsim, — jaunekļi runāja.

Sargs Kukejs satvēra zirgu aiz iemauktiem un paņēma no virsnieka pīķi. Virsnieka druknais augums noslīdēja no zirga. Sakrustojis rokas uz krūtīm, viņš lēni gāja pie skitu kņaza, noliekdamies līdz pat zemei.

Budakens nolēca no zirga un, zvalstīdamies uz līkajām Kājām, devās pretim virsniekam. Abi pastiepa uz priekšu rokas, bridi tās paturēja un, apliecinadami cienību, pacēla celī saliektu labo kāju.

—     Apsveicu augsto viesi, — virsnieks sacīja, — laipni lūdzu! Jājiet tālāk uz galveno laukumu! Tur ceļinieku vajadzībām ir iekārtots tirdzniecības pagalms. Nedusmojieties uz sargu — viņš rīkojas pareizi: no Marakandas saņemta pavēle, lai nevienu svešzemnieku bez atļaujas rteielaiž pilsētā. Taču par tik aiigstiem sūtņiem mēs vienmēr priecājamies. Laiki kļuvuši visai nedroši! Klīst valodas, ka uz Sugudu nākot ķēniņa Divraģa vadītie ienaidnieki. Lai tavi sargi kāpj zirgos un seko man!

Budakens un virsnieks atkal uzkāpa zirgos.

—    Azrak, sargam Kukejam uzmet kaklā cilpu! — virsnieks pakliedza.

Drūms, plecīgs sogdu kareivis piegāja pie sarga Ku- keja, uzmeta viņam kaklā cilpu un, apgriezis zirgu, vilka veci sev līdzi. Kukejs satvēra ar rokām virvi, kas žņaudza viņam ciet rīkli, un šņukstēja:

—    Pagalam mana galviņa! Tagad man vairs nav glābiņa! Un tas viss to saku dēļ! Kas nu mani glābs! Ak, mana māte, tu redzēsi mani mirstam!

Jaunekļi brāzās ļaužu pārpildītajā šaurajā ielā un gāza ar pletnēm pa galvu visiem, kas vien gadijāsceļā.

Abās pusēs šai ieliņai bija tirgoņu bodes. Ēzeļi, zirgi, zemnieki, grezni pilsētnieki raibos apģērbos — visi klupdami krizdami skrēja uz priekšu, glābdamies no briesmīgajiem skitiem.

Skanēja kliedzieni:

—    Saki ielauzušies pilsētā! Arimana dēli! Slēdziet ciet vārtus! Afrosiābs atgriezies! Jau slepkavo!

Tirgoņi steigšus vēra ciet grebumiem izrotātās bodišu durvis. Ļaudīm bēgot, apgāžas grozi ar granātāboliem, pomerancēm, persikiem.

Uz māju plakanajiem jumtiem steidzās augšā sievietes garos, raibos apģērbos. Viņas bija pakampušas raudošos bērnus, nesa segas, paklājus, spilvenus, krūzes.

Pavisam veca večukiņa, stiepdama zaļu spilvenu, pierāpās pie jumta malas un, kratīdama plaukstu ar izplestiem līkiem pirkstiem, atkārtoja persiešu visvairāk aizvainojošās lamas:

—    Cepu tavu tēvu! … Lai viņš sadeg ellē! …

Tad Kidrejs smiedamies uzsauca viņai:

—    Kāpēc rādi savu ģīmi? Tas ir nejauks kā hiēnas tesmenis! Aizsedz savu purnu ar spilvenu!

Kad pilsētas iedzīvotāji redzēja, ka skiti jāj mierīgi, ka viņu kara cirvji un pīķi nevienu neskar, tie sadūšojās, apstājās, sapulcējās savrupos bariņos, pēc tam sāka iet skitiem nopakaļ, rādīdami ar pirkstiem, smiedamies, plaukšķinādami sev pa gūžām un jozdami sāņus, tiklīdz skiti paskatījās atpakaļ.

Galvenā iela šķērsoja pilsētu no austrumu vārtiem līdz pretējiem — rietumu vārtiem. Namiņiem ielas pusē bija māla kleķa sienas bez neviena loga, šur tur sienās vārtiņi, un no galvenās ielas vietumis nogriezās šauras šķērsielas. Aiz šīm sienām bija zaļi dārzi un dzīvojamo ēku — milzīgo noslēgto dzīvojamo kvartālu plakanie jumti.

Jātnieki iejāja nelielā laukumā, kura vidū rēgojās ķieģeļu arka un aiz tās ar mūri ierobežotas zemas ēkas.

—    Tas ir karavānu tirdzniecības pagalms, — Spitamens skaidroja Budakenam.

Uz. laukumu bija vērstas Kurešatas tirgoņu veikalu durvis. Veikaliņu priekšā novietotas daždažādas koka letes un soli, apklāti ar tepiķiem, apkrauti audumu kaudzēm, krāsainām kurpēm, ar smalki saberztu krāsu piebērtiem šķīvjiem, ar līkiem nažiem, lakatiem, kreiļu virknēm, kakla rotām, aprocēm, krūzēm, šikiem traukiem, zirglietām, āķiem, gredzeniem un citām spožām mantām, kas skitiem likās brīnumainas.

tirdzniecības pagalms

Priekšējie sogdu karavīri, pātagas pliukšķinādami, iedrāzās pa tirdzniecības pagalma platajiem vārtiem. Skanēja kamieļu bļāvieni un rēcieni.

Virsnieks, laipni pamājis ar roku, uzsauca:

—    Šurpu, šurpu!

Skiti sagāja kopā pulciņā un paklusām runājās:

—    Jāpiesargās no sogdu mūriem! Iejāsim un ārā vairs neizjāsim. Šeit mūs sašķaidīs kā žurkas bedrē. Labāk ap- metīsimies klajā laukā.

Taču tuvāk pienākušie sogdi pietupās, sita ar plaukstām pa akmeņiem un aicināja jāt iekšā pagalmā.

Kidreja darkais zirgs un jātnieka platā mugura pazibēja tumšajos vārtos. Viņš pēc brīža jāja atpakaļ un uzkliedza:

—    Tur ir ūdens, ir siens, un pagalmu tīra, lai mēs tur varētu apmesties!

Budakens pacēla roku ar pletni, un divdesmit skitu zirgu cits aiz cita virknē devās iekšā pa vārtiem.

Liels, četrstūrains, ar mūra sienu iežogots pagalms bija kliedzošu ļaužu un satrauktu kamieļu pilns. Uz grebumiem izrotātām koka kolonnām balstījās nojumes virs terasēm, kas atradās visapkārt pagalmam. Sienās tum- snēja dziļas nišas, kurās varēja novietoties ceļinieki.

Dažas nišas aizsedza krāsaini aizkari un paklāji. Pa spraugām lūkojās nobijušās sievietes, ietuntuļojušās dzeltensārtos un aveņsarkanos apmetņos.

Pa visu pagalmu skraidīja sogdu karavīri, grūstīdami ceļavīrus, celdami tos augšā ar pletņu sitieniem, dzīdami ļaužu baru vienā pagalma malā. Skaļi kliegdami, \nņi skrēja laukā no nišām, ķēra ciet nobiedētos kamieļus, nesa vienuviet ķīpas, maisus ar mantām, grāba klēpī izkaisītos salmus un āboliņu.

Skiti, neuzticīgi apkārt lūkodamies, sēja zirgus pie vienas sienas, kurā bija padziļinājumi lopu barošanai.

Sogdi kļuva drošāki, nāca klāt pie skitiem; daži aptaustīja, cik labi viņu apģērbu audumi, zirglietas un ieroči, pietupās un aši sarunājās savā plūstošajā, maigajā valodā.

Kaili vergi ar vērmeļu slotiņām sāka slaucīt terasi un nišas, sviezdami ārā saiņus, grūzdami laukā sievietes un raudošus bērnus.

Vecais Hošs rauca degunu, grozīja galvu un paklusām jautāja Spitamenam:

—    Vai zini, kā no šejienes var tikt laukā? Sinī pilsētā vieglāk apmaldīties nekā meldros. Un kas tad tas par vājprāti? Ko tas te meklē?

Pa terasi nāca sogds dārgā zīda apģērbā, bet basām kājām, ar nodriskātu lupatu apsietu galvu. Rokās viņš turēja maisu, kuru kratīja, un nemitīgi skaitīja lūgsnas, acis augšup bolīdams.

Viņš iegāja nišā, kur vergi slaucīja sienas un klonu, pieklupa pie gružiem, kampa no tiem laukā blaktis, simtkājus un skudras. Visu viņš meta savā maisā, kratīdams to un vienmuļi vaimanādams.

—    Ko tu dari, savas tikumīgās mātes viscienījamākais dēls? — Hošs viņam jautāja.

—    Es esmu grēcinieks! Septiņi simti septiņdesmit septiņas nelaimes mani piemeklējušas. Tagad man draud sodi šinī pasaulē un viņpasaulē. Tumsas gari mani plosīs.

—    Par ko tad tevi piemeklējušas šīs nelaimes?

—    Biju svinībās pie sava brāļa tolaik, kad viņš bija iecelts par nodokļu ievācēju. Vecais vīns man sakapa galvā, un gāju mājās grīļodamies un dziedādams. Ari- mans kļuva skaudīgs, mani sāka vajāt suņi un ieķērās manās biksēs. Tad es paķēru akmeni, lai suņus aiztriektu, un tik stipri trāpīju vienam, ka tas apvēlās, notirināja kājas un — ak tu, mana nelaime! — nosprāga.

—    Bet kāpēc tad tā tik liela nelaime? — Hošs brīnījās. — Tu taču darīji pilnīgi pareizi, sviezdams sunim.

—    Cik grēcīgus vārdus tu ņem mutē! — sogds šausminājās. — Govis un suņi tak mums ir svēti, un tos sarga pats diženais dievs Aguramazda. Kad iesviedu sunim ar akmeni, tuvu garām gāja tempļa kalpotājs un vēlāk nosūdzēja mani augstākajam priesterim. Tagad, pēc likuma, man ar savām paša rokām jāsalasa četri simti astoņdesmit ļaunā Arimana kalpi: simtkāji, ķirzakas, čūskas, ērces, skorpioni, skolopendras un citi nešķīsti dzīvnieki. Tie visi man jāaiznes templī katrā ziņā dzīvi, jānodod priesterim, lai viņš tos nogalina ar svētajām knaiblēm. Pēc tam viņš skaitīs lūgšanas un šķīstīs mani no grēkiem.

—    Un cik tev vēl jāmaksā priesterim? — Spitamens vaicāja.

—    Esmu jau ziedojis priesterim aunu, divas aitas, astoņas vistas, un, cik vēl vajadzēs maksāt, to zina tikai priesteris … — Sogds gāja projām pūzdams un elsdams.

—   Sis nu gan ir dīvains novads! — Hošs brīnījās. — Šķiet, suņiem šeit klājas labāk nekā cilvēkiem?

—    Tu jau tūlīt vari pārliecināties par to, — Spitamens atbildēja. — Pamēģini vispirms iesviest ar akmeni cilvēkam, pēc tam sunim.

Pagalmā iejaja vecs vīrs uz glīti izrotātā zirga, ko pie iemauktiem veda divi kalpi. Dzeltenais aveņsarkanam bārkstīm apšūtais apģērbs, smailā tūbas cepure, īsais, zeltu apkaltais spieķis liecināja, ka vecim ir izcils stāvoklis. Garā, sudrabotā bārda bija mākslīgi savīta vienādu gredzenu virknēs. Ar melnu krāsu atēnotās acis tramīgi un vērīgi raudzījās visapkārt.

Virsnieks skaļi sauca, griezdamies pie Budakena:

—    Lai visuredzošais Aguramazda sargā dižciltīgo Fei- zaulu, mūsu pilsētas valdoņa l^bo roku!

Viens kalps nostājās pie Feizaula zirga un zemu noliecās. Vecais uzlika ar sarkanām siksnām appītu kāju uz kalpa muguras un nokāpa zemē. Otrs kalps turēja virs augstmaņa galvas platu saulessargu ar sarkanām, baltam un zilām svītrām. Feizauls mazliet pacēla apzeltīto spieķi un klusi teica dažus vārdus.

Sogdi, kas godbijīgi pieliecās, tiklīdz viņš iejāja, padzirdējuši pavēli, ātri drāzās uz visām pusēm. Kalpi žigli atvilka šurpu paklāju, raibus spilvenus un salika terasē starp kolonnām.

Feizauls atkal pacēla roku ar sarkani nokrāsotu delnu, un kalps pasniedza viņam groziņu. Feizauls pārlieku svinīgi izņēma no tā sarkanu rozi ar garu kātu un dzelten- sarkanu granātābolu. Turēdams tos savu acu priekšā kā lielu dārgumu, Feizauls lēniem soļiem devās pie Budakena:

—    Visugudrā un visudaiļā Rokšaneka, šās pilsētas kņaza meita, kas ar savu tikumu spožumu grezno pasauli,

sūta tev sakarā ar tavu ierašanos visa laba vēlējumus, labu peļņu pērkot un pārdodot un tev saka: «Esi sveicināts!» — Tobrīd Feizauls satvēra Budakena rokas, ielika tajās rozi un granātābolu un pakāpās atpakaļ blakus viņam stāvošo karavīru aizsardzībā.

Budakens nopurpināja Spitamenam:

—          Tu šeit esi bijis; vai nezini, kas man ar pasniegto jādara? Vai jāapēd, vai?

—           Nē, atdod savam kalpam, bet lai viņš stāv blakus un tur rokās dāvanas kā trauku, kas pilns kā acs.

Budakens sarauca uzacis, paskatījās uz Hošu, tas nostājās kņazam aiz muguras, turēdams izstieptajās rokas rozi un granātābolu. Budakens drūmi klusēja.

Spitamens griezās pie Feizaula:

—           Skitu kņazs Budakens tencina un lūdz pastāstīt, kādēļ viņam atsūtīta roze un granātābols.

—           Kņaze Rokšaneka vēlas, lai kņazs plauktu tāpat kā visdaiļākā roze un laimīgi nodzīvotu tikpat gadu, cik sēklu granātābolā.

Budakens sāka skaļi smieties.

—           Mūsu stepē visiem pastāstīšu, ka esmu līdzīgs rozei un dzīvošu četrsimt gadu. — Viņš piebilda: — Es ļoti vēlētos redzēt jūsu kņazi Rokšaneku. Arī es pasniegšu viņai dāvanu, kas viņas daiļuma un tikuma cie- nīga.

Feizauls aši paraudzījās visapkārt un teica, ar lēnu, diženu rokas mājienu norādīdams uz paklāju:

—           Iesim vispirms turp, pie atpūtas paklāja, un iegrimsim tīkamā sarunā, kas gudrāku darīs mūsu prātu un cēlākas mūsu domas.

Budakens un Feizauls apsēdās katrs savā paklāja galā.

Feizaulam aiz muguras nostājās virsnieks, kalps ar saulessargu un daži apbruņoti jaunekļi.

Feizauls sāka ar parastajiem jautājumiem:

—           Kņaz, vai esi vesels? Vai tavs deguns resns? [42] Vai spēcīgi, tāpat kā allaž, tavi muskuļi? Vai brīvi elpo tava krūts?

—          Tavas žēlastības gaismā elpoju tikpat viegli kā pilsētas valdoņa gudrā «labā roka».

Feizauls pacēla ar zeltu apkalto spieķi — pienāca kalpi un uzlika uz paklāja vara paplātes. Uz tām bija sakrautas rauslšu kaudzes, kaltētas vīnogas, mandeles, pistācijas rieksti un šūnu medus.

Kails vergs, kam ausī bija ievērts kaula gredzens, pienesa lielu, sūnām un pelējumu klātu māla krūku. Vecs kalps ar dzeltenu lakatu ap galvu un platā, svītrainā apģērbā izvilka no azotes citu citā ieliktas vara tasītes, noberza tās ar savu zilo vilnas jostu, ar nazi nodauzīja sveķus, kuri bija aplipināti ap krūkas kaklu, izvilka koka aizbāzni un lēja tasēs tumšu, biezu vīnu.

Pēc tam vecais paņēma pilnu tasi vīna, nopilināja no tās dažas lāses uz savas kreisās krunkainās delnas un sniedza tasi Budakenam. Tanī pašā laikā viņš nolaizīja vīnu no kreisās delnas un paklakšķināja mēli. To pašu viņš atkārtoja, sniegdams citas tases Feizaulam un ski- tiem. Visi saprata, ja vecais dzērienu devējs vīnu dzer pirmais, tad tasēs nav indes un vīnu var dzert bez šaubīšanās.

Feizauls saņēma tasi abās rokās un, pacēlis acis augšup, dziedoši iesaucās:

—    Lai Aguramazda pasargā diženo ķēniņu ķēniņu, visu mūsu valsti un visus, kas cieņā un godā tur visaugstāko! — Vienā elpas vilciena viņš izdzēra tasi.

Budakens vēroja, kā rīkojas Feizauls, un centās atdarināt viņa kustības. Izdzēra vīnu: tas bija smaržīgs, salds un stiprs.

Budakens sāka taujāt:

—   Vai ķēniņu ķēniņš ir vesels? Kur tagad ir diženais, neuzvaramais Persijas valdnieks?

Feizauls paplēta rokas.

—    Jūs, saki, cienījamie un gudrie ķēvju slaucēji, dzīvojat bezgalīgās stepēs, un tāpēc visas jaunās vēstis nokļūst pie jums tikai pēc gada. Par kuru ķēniņu ķēniņu tu jautā? Ja par augstsirdīgo Dariavaušu tad viņa vairs nav — viņu aicinājis pie sevis debesīs Aguramazda; kur ir viņa ģimene, tas nav zināms: vai nu gājusi bojā, vai — un tas vēl ļaunāk — nelietis Divraģis padarījis viņus par vergiem. Dzer vēl šo vīnu, tas bijis ierakts zemē daudzus gadus un tāpēc kļuvis biezs kā medus.

—     Kas tad noticis ar ķēniņu ķēniņu, kādas nelaimes varēja viņu piemeklēt? — Budakens turpināja taujāšanu.

—     Ko mēs varam zināt šeit, mazā pilsētiņā uz sāļā tuksneša robežas! Mums jāklusē un jāgaida, ko pavēlēs diženie viri, kuri valda pār mums, — Feizauls pieticīgi nolaida acis.

—    Bet satraps Bess? Droši vien viņš ir dzīvs un joprojām pārvalda Baktriānu un Sugudu?

—    Dzirdēju, ka tu laikam gribot ceļot uz Marakandu?

—    Jā, es jāšu uz Marakandu pie satrapa Besa. Viņš mani aicināja viesos jau pirms gada.

Feizauls pagrozīja galvu.

—     Tu nezini itin neko, kas noticis. Satrapa Besa vairs nav. Sīs pasaules diženajam radītājam labpaticis padarīt Besu par ķēniņu ķēniņu, likt viņam galvā ķēniņa tiāiu [43]un nodot viņam visas Persijas valdnieka zizli. Tagad nav tik viegli un vienkārši aizjāt uz Marakandu ciemos pie Besa.

—     Ja Bess kļuvis par ķēniņu ķēniņu, tad droši vien tāpēc, ka ir taisnīguma pārpilns, — Budakens teica. — Ķēniņam jāatceras un jāpilda savi solījumi. Domāju, ka Bess nebūs aizmirsis divus ērzeļus, slavenā Vētras- putna dēlus, ko es viņam uzdāvināju, un atminēsies, ka mani aicinājis viņu apciemot.

Feizauls sāka runāt saldenā, glaimīgā balsī:

—     Tagad ķēniņu ķēniņš atrodas Marakandā un tiek stingri apsargāts: nevienam nav atjauts ierasties pilsētā bez sevišķa aicinājuma un rakstveida apzīmogotas pavēles. Vai labāk nebūtu tev atpūsties šeit, šinī pilsētā, un nogaidīt, kamēr mans vēstnesis aizjāj uz Marakandu ar vēstuli un lūgumu, lai atļauj tev tur ierasties? Tad tu bez bēdas varēsi ceļot uz Marakandu — tā taču tagad ir visas Persijas jaunā galvaspilsēta.

Budakens jau bija izdzēris vairākas tases saldā vīna. Lai gan viņš bija ļoti izturīgs, bet vīns viņu skurbināja, un Feizaula vārdi viņam likās apvainojoši un aizskaroši.

—     Mēs, saki, esam brīva tauta un neesam ne satrapa Besa, ne ķēniņu ķēniņa dienestā. Mēs dzīvojam, kur gribam; ja nepatīk, nojaucam teltis, sakraujam tās ratos1 un dodamies uz citām akām. Tu domā, ka spēsi mūs noturēt šajā mālu slazdā, kur tik daudz ērču un skorpionu, un aizsūtīt uz Marakandu vēsti, ka Feizauls viens bez karaspēka un tikai ar savu gudrību un viltību ir savaņģo- jis neuzvaramo kņazu Budakenu un divdesmit brīvus ski- tus? Feizaul, tu maldies un laikam esi aizmirsis Afrosiāba karagājienus. Hei, karavīri, šurp manu zirgu! — Buda- kens iesaucās. — Gribu redzēt, kā tu ar saviem karavīriem uzdrīkstēsies aizturēt Budakenu, kas viens pats aizvedis veselas sogdu karavānas!

Budakens pielēca kājās, satvēra kara cirvi un tik spēcīgi to vicināja, ka gaiss svilpa.

Feizauls paskrēja sāņus un, kāpdamies atpakaļ, notālēm centās remdināt Budakena dusmas:

—    Mēs tīšuprāt ierādījām tev šo pagalmu, lai tevi netraucētu ziņkārīgie pilsētas iedzīvotāji! …

—    Vai sliktāku vietu nevarēji sameklēt? Šeit nāk vājprātīgie, lai lasītu blaktis; un šeit tu gribi nozūmēt mani un manus karavīrus?

—    Veriet ciet vārtus, nelaidiet laukā nevienu! — slēpdamies aiz kolonnas, kliedza Feizauls.

—    Tur sapulcināts vesels karaspēks, — skiti teica. — Kidrejs gribēja iziet pa vārtiem, bet viņu sagaidīja īsts pīķu mežs.

Vēlreiz Budakena kara cirvis gaudodams virpuļoja virs Feizaula galvas. Viņš stiepa pretim Budakenam drebošās rokas:

—    Kņaz, neuztraucies! Tu vari pārvietoties uz mūsu kņaza vasaras pili. Tur tu būsi dārzā, koku ēnā, zvilnēsi uz paklāja un ēdīsi saldus persikus. Mūsu dziedoņi skandinās tev jaukākās dziesmas.

—    Pavēli saviem karavīriem, lai viņi jāj nost no vārtiem, citādi mani karavīri parādīs, kā lido saku bultas un kā mūsu pīķi uzreiz caururbj trīs pretiniekus.

Vārtos skanēja kliedzieni:

—           Saki trako! Viņi kāpj zirgos! Tūlīt viņi klups mums virsū!

—           Ulalā! . .. Ulalā! … — Budakens baismīgā balsī kliedza saku kaujas saucienu.

—           Ulalā!… — rēkdami atbildēja divdesmit skiti.

Aiz vārtiem atskanēja pavēle un nodimdēja zirgu soļi, pēkšņi aizauļojot pa ielu.

—           Man jāredz visugudrā Kurešatas val- doņa meita! — Budakens uzplijās Feizaulnm.

—           Mūsu sievietes nebaidās no vīriešiem, bet tu esi divu vīriešu vērts! — Feizauls atbildēja. — Rokšaneka nomirs no bailēm, kad tu ieiesi viņas mājās.

—           Tu mani ievedīsi pie viņas. Mēs, saki, nedz sievietēm, nedz bērniem nedarām nekā ļauna. Ved mani pie viņas!

Feizauls cēla rokas pret debesīm.

—           Tu, visuvarenais! Mēness un sešu planētu radītāj! Tu redzi, ka es neesmu vainīgs; atpestī mani no mana kņaza Oksiarta dusmām!

—    Kāda Oksiarta? — Budakens pārsteigumā apstājās.

—           Kņazs Oksiarts ir Kurešatas pilsētas un visa apgabala valdonis. Tikai šobrīd viņa šeit nav. Kņazs aizjāja sagādāt zirgus ķēniņu ķēniņa karaspēkam. Oksiarta vietā valda viņa gudrā meita Rokšaneka.

Budakens ar īgnumu atcerējās, kā viņa teltī ieradies Oksiarts un visu citu, kas ar Oksiartu vēlāk notika.

—           Pagaidi mani, — Feizauls sacīja, — es tūlīt aizjāšu pie kņazes Rokšanekas, aprunāšos ar viņu, atgriezīšos un paziņošu tev viņas atbildi.

—    Bet vai es varu ticēt, ka tu atgriezīsies?

—           Atstāšu tev kā ķīlu visvērtīgāko, kas man ir: zelta jostu, tērauda šķēpu un dzintara kakla rotu.

—    Tādu mantu man pašam ir daudz.

—            Tad es tev atstāšu kaut ko vērtīgāku — savu bārdu… — Feizauls noņēma savu sirmo, saskrullēto bārdu, kas bija prasmīgi uzkabināta ar zelta āķīšiem, kuru gali aizlikti aiz ausīm, un izrādījās, ka viņš ir jauneklīgs glīts persietis ar gludi noskūtu seju.

Viņš pavēlēja vienam kalpam apsēsties uz paklāja un turēt vara paplātē ielikto dārgo bārdu. Bet pats sveici

nādams pamāja ar zeltā kalto spieķi un devās pie sava izgreznotā zirga.

Kalpi viņu satvēra, uzcēla nobarotā ērzeli, kas laistīt laistījās un bija apsegts ar paklāju, un pazuda platajos vārtos.

ķēves nav slauktas

Novilcis vilnas apģērbu, Budakens tā vietā uzvilka svītrainas sogdu bikses, sildīdams saules staros kailo, muskuļaino muguru. Viņš gulēja uz plata paklāja ar ieaustiem ziliem ziediem un sarkaniem putniem. Virs viņa pleta zarus simtgadīgs aprikožu koks ar bezgala daudziem sīkiem dzelteniem augļiem. Vīnogulāju resnais stumbrs vijās kā čūska apkārt aprikozei, sniegdamies līdz pašai tās virsotnei, un biezaja lapotnē visur bija redzami vaska dzelteni vīnogu ķekari.

Vairāki Feizaula kalpi bija norīkoti Budakena rīcībā, un viņš tos iztaujāja, kā stāda kokus, cik augļu iegūst no tiem, kā tos izžāvē ziemas patēriņam un kas novietots šķūnī.

Skiti noņēma zirgiem seglus un nastas, aplaistīja viņus ar ūdeni, kas plūda pa grāvīšiem, noskaloja uz zirgu sāniem sakrājušos sviedru sāļus, putekļus, un tagad viņi, spīdoši, ar zīdainu spalvu, stāvēja ēnā, skrumšķinādami nule pļautu sulīgu sēku.

Tirdzniecības pagalmā iejāja vēl viens skits ar novājējušu, bieziem putekļiem klātu zirgu. Viņš piesēja to pie staba gredzena, parāvis lopiņa galvu tik augstu, lai tas, iekāms nebūs atdzisis, nesāktu ēst.

Klusiem soļiem skits pienāca pie Budakena un apstājās viņa priekšā, krusteniski uzlicis rokas aiz jostas aizbāztam dunča spalam. Pelēkiem putekļiem klātajā sejā sviedru straumītes bija ievilkušas tumšas svītras. Paraudzījies Budakenam acīs, skits nometās ceļos uz paklāja malas un atsēdās uz papēžiem …

— Ko dara manas ķēves? Kā auļo Vētrasputns? Vai mazais gepards sveiks un vesels? — tādi bija Budakena pirmie jautājumi.

Skits paplēta rokas. Zem smailās tūbas cepures sniedzās lejup garas sirmganu matu šķipsnas, atdurdarnas pret pleciem. Zoda galā, lokā sagriezusies, karājās reta bārda.

—     Ai, ai, slikti! Ja aiziet gans, vai viņa ganāmpulks neizklīst? Tūliņ atskrien vilki un stiepj aitas uz visām pusēm.

Budakens nolika abās rokās saņemto raibo māla bļodiņu ar vīnu un sāka bažīgi klausīties.

—    Bet kņazs Helons taču man apsolīja, ka uzmanīšot visus manus ganāmpulkus! Vai tad kņazs Helons ir devies mājup?

—     Kņazs Helons dara visu, ko spēj: aujo no viena ganāmpulka pie otra, maina nokausētos zirgus, kliedz uz ganiem, pats sit tos ar pletni, bet jēgas no visa tā ir maz.

—     Kāpēc tad viņš auļo? Tā nav viņa darīšana. Viņam jāsēd pie teltīm uz paklāja vēsā ēnā, jāiedzer pa malkam kumisa un jāgaida, bet pie viņa lai godbijīgi ierodas zirgu gani un pastāsta visu, kas tiem vajadzīgs un kas noticis stepē. Vai tad es kādreiz esmu dzinies pakal saviem ganiem?

—    Tu esi pavisam kas cits. Tu visus turēji sažņaugtus savā spēcīgajā dūrē. Bet, tiklīdz tu aizjāji, visi rāpās katrs uz savu pusi kā kucēni bez mātes. Ai, ai, ko nu iesāksim!

Nomads neko nepasaka uzreiz. Viņa valoda vijas kā taka stepē, un viņam jāsāk runāt aplinkiem, lai pārstāstītu visu, ko redzējis ceļā.

Budakens sniedza viņam vīna trauku.

—    Iedzer vispirms sogdu vīnu un nebaidies! Gans atgriezīsies pie savām aitām, un viss būs kārtībā. Kas tad noticis?

Vecais skits paņēma vīna trauku, pašķielēja ar vienu aci uz tumšo, eļļaino vīnu un to paoda.

—     Nekad tādu neesmu baudījis. Lai Papajs dod mums visiem daudz spēka un veselu baru bērnu! — Ieņēma dažus malkus un mēģināja noteikt garšu: — Ar medu! Vai galva nesāks riņķī griezties? — Skits paslēja atpakaļ galvu, kļuva redzams māla tases dibens, un vecais vīrs, izvalbījis acis, pūzdams un elsdams nolika tasi uz paklāja.

—    Kaujās sogdi ir vājāki nekā mūsējie, bet šādu vīnu mūsu kumisa skalinātāji neizbrūvēs, — Budakens teica. — Nu, bet tagad stāsti pēc kārtas — kas tevi trieca no mūsu līdzenuma man pakaļ? Kā tevi sauc? Laikam Asuks?

—    Pareizi, pareizi — Sagils Asuks! — uzreiz atbildēja mazliet ieskurbušais skits. — Kad es esot piedzimis, tēvs ienesis telti savvaļas āzi — asuku '! Tāpēc esmu iesaukts par Sagilu Asuku. Kopš tā laika es kā asuks klaiņaju pa stepi un telti man nepatīk dirnēt. Pats zini, mājā sēdot, cilvēks apēd pēdējo kumosu, bet, pa stepi klaiņājot, rod sev laimi.

—    Labi, labi! Tagad stāsti tālāk, ko dara sogds Oksi- arts, kurš atjāja pie manis, kad kurgānos aizdegās ugunskuri.

—    Šis sogds ļoti iecienījis kumisu un buzatu, dzer bez gala, pēc tam lec kājas, skraida, dejo, pacienā večus un arī tiem liek dejot.

—    Saimnieks var tikai priecāties, ja viņa viesis ir jautrs. Bet es vēl nesaprotu, kāpēc man jāuztraucas.

—     Kņaz Budaken Zelta rumak, tev ir lieli zaudējumi: ķēves netiek slauktas, bari saskrējuši kopā un ganās izmīdītās pļavās, kur nav vairs nekādas zāles, — nav neviena, kas dzītu lopus uz citām ganībām.

—    Ko tad dara mani kalpi? Vai plītē kopā ar sogdu? Vai cits citu nosituši? Vai arī kāda sērga tos nožņauguši?

—    Kalpi gandrīz visi aizgājuši no tevis . . .

Budakens sadrūma un neatlaidīgi skatījās uz Asuku.

Viņa lielā roka čamdījās pa paklāju, it kā meklētu šķēpu. Budakens dzēlās vēstneša acis, vēlēdamies zināt, ko vēl slēpj un nepasaka līdz galam šis vīrs ar vēju aprauto, krunkaino seju.

—    Dzer vēl! — viņš teica, rādīdams uz pilno trauku.

Vecais atkal vienā elpas vilcienā izdzēra trauku, un

mēle kļuva lokanāka. Viņš pieliecās pie Budakena un paklusām sāka stāstīt:

—    Daži saki mūs gumdīja. «Kāpēc jūs kalpojat kņazam Budakenam? Vai tad viņš nav tāds pats skits kā visi citi? Vai tad viņš tāpat nav dzimis piekvēpušā, taukiem notašķītā teltī kā mēs? Kāpēc tad mēs,» šie turpināja, «pūlamies, strādājam viņa labā, bet viņš tikai vairo savus aitu un kumeļu barus, un mēs, kā esam valkājuši

'Asuks — sogdu vārds, mūsu valodā — kalnu āzis skrandainas ādas bikses, tā ari valkājam tagad, uzšuj am. virsū tikai jaunus ielāpus.» — «Pareizi, pareizi,» mēs atbildējām tiem, kas mūs kūdīja, «bet ko var padarīt Bu- dakenam? Viņam pat saule spīd spožāk nekā mums.»

—    Un visi norunājāt aiziet no manis? —Budakens sēkdams vaicāja.

Viņa dūres sažņaudzās. Hošs pabāza saimnieka šķēpu zem paklāja, zinādams, cik mežonīga daba ir Budakenam.

—     Ne jau nu mēs norunājām, — Asuks atbildēja, — bet barveži gan mūs kūdīja. Es šiem teicu: «Vai jūs zināt, ko tas nozīmē, — viņš dod man maizi!» Bet šie atbild: «Asuk, tu esi gjēvs kā aita! Budakens tev dod nevis maizi, bet maizes druskas, kuras nodrūp no viņa ēstā rieciena.» Daži neapmierinātie saki slepus sajājuši Jaksartas upes krastā tanī pašā dienā, kad mēs rīkojām aujošanas sacensības un svētkus.

—     Kas tur todien bijis? Nosauc man visu vārdus! — Budakens uzklupa Asukam un ar smagu roku piespieda viņu pie paklāja.

—     Visus minēšu, visus! Ari es pats tur biju. Bet visvairāk man pretim runāja tas mednieks, kas atjāja ar tavu ērzeli Vētrasputnu …

Budakens palaida vajā Asuku, piecēlās, pārlaida acis visapkārt — skiti, pienākuši klāt, klusēdami stāvēja, un viņu acis dzēlas Budakenā. Spitamena viņu vidū nebija.

Skiti čukstēdami sarunājās. Visi bija dzirdējuši Asuka stāstu un gaidīja, kā rīkosies viņu kņazs. Budakens taču neko nedara tā kā citi, bet visu pa savai modei.

Bet Budakens uzsita uz pleca Asukam, sāka smieties, un neviens nenoskārta, kas viņam aiz ādas.

—    Dzer, Asuk! Mūsu stepē tev šādu vīnu nedos! Stāsti tālāk! Kur tad aizgājuši mani kalpi? Pie kura kņaza? Varbūt pie viltīgā veča Tamira?

Asuks, ar baudu dzerdams vīnu, turpinaja:

—     Iekārtojuši sev jaunu — īpašu nometni Skroša kalna klinšu pakājē. Teica: «Dzīvosim kā brīvi vīli, neviena priekšā muguru nelieksim!» Arī es jau gribēju uz- sliet savu telti, bet domāju: vēl pagaidīšu, paskatīšos, kas būs tālāk. Budakens ir mans saimnieks, viņš man dod darbu un maizi; kāpēc lai es viņu pametu? Un tagad He- lons sūtīja mani pie tevis, lai es tev visu pastāstot. Deviņas reizes nomainīju zirgus pie mūsu sardzes kurgāniem. Auļoju dienu un nakti, lai tevi panāktu, apturētu un tu drīzāk grieztos atpakaļ pie saviem ganāmpulkiem.

Budakens sāka skaļi smieties:

—     Vecā ķirzaka, vai tu domā, ka jāšu atpakaļ, lai pats slauktu ķēves? Lai staigā neslauktas, kumeļiem būs vairāk piena! Vai tu, vecais Sagil Asuk, domā, ka lēkšiem likšos pakaļ kalpiem un lūgšos, lai tie atgriežas pie sava vecā saimnieka? Lai dievs Papajs dod visiem sakiem tikpat daudz zirgu baru, kā viņš ir devis man. Uz priekšu! Uz priekšu! … — Budakens rēca. — Kur tad ir tas dancotājs ar piešūto bārdu? Vai viņš domā mūs apdzirdīt ar vīnu šajā rabatā, kur tik daudz kamieļu un ņudzēt ņudz blusas, un pēc tam mūs, piedzērušos, sasaistīt ar virvēm? Sauciet viņu šurp, citādi es pats iešu viņu meklēt…

Bet Feizauls, dižens un stalts, garā, mēļā apģērbā, ar raibu saiti ap galvu, ar jaunu, saskrullētu kastaņbrūnu bārdu, jau nāca pagalmā, dažu izkāmējušu kalpu pavadīts. Viens no viņiem nesa uz spožas paplātes uzliktu zvaigznes veidā sagrieztu meloni.

Feizauls paklanīdamies pielika roku pie pieres.

—     Kņaze Rokšaneka sūta tev šo meloni, lai tu ar to pabarotu savu brīnišķīgo zirgu. Viņa grib redzēt tavu diženumu un spēku un arī tavus drošsirdīgos karavīrus. Pašlaik viņa tevi gaida.

Budakens pavēlēja sešiem skitiem apseglot zirgus, ņemt līdzi ieročus un viņam sekot, bet pārējiem ne soli neatiet no mantu saiņiem. Budakens steigšus nomauca sogdu platās bikses un uzvilka skitu apģērbu.

—     Iegaumējiet, neejiet nost no zirgiem, turiet ieročus pa rokai un neticiet sogdu mīlīgajiem vārdiem! Vienu karavīru atsūtīšu atpakaļ, tiklīdz sasniegšu pili, lai jūs zinātu, kas ar mums noticis.

Budakens un seši skiti izjāja no tirdzniecības pagalma, bet uz paklāja, tukšo vīna krūku apkampis, palika guļam un murminām Asuks:

—    Sagils Asuks ir gudrs vīrs: viņš tiklab no Budakena dabū maizi, kā arī draugiem palīdzēs! …

Pagalmā palikušie skiti sēdēja blakus Asukam un pūlējās uzzināt, kas noticis Budakena apmetnē.

runa ķēniņu ķēniņš

Cita citai sekoja šauras, likumainas ieliņas, no māla kleķa sastampātas sienas bez neviena lodziņa; aiz šim sienām slēpās mājas, pagalmi un dārzi. Visa dzīve klusi ritēja tur, pagalmos.

Visapkārt pakāpienu veidā cits virs cita rēgojās plakani jumti. Uz tiem sievietes izritināja žāvēšanai garus baltus un zilus audeklus. Melnīgsnēji, puskaili bērni rāpās uz žogiem, ar lingām svieda māla lodes, tūlīt paši nobijās un paslēpās.

Pretimnākošie sogdi svītrainos apģērbos lavījās gar žogiem un spiedās pie sienām, lai palaistu garām jātniekus ar neparastiem, krācošiem zirgiem, ar zaigojošiem ieročiem, spilgtiem apmetņiem.

Pilsētas vidū pakalnā sniedzās augšup drūms, resns tornis. Šaipus tā pletās neliels četrstūrains laukumiņš, ierobežots ar sienām, bez neviena loga, pāri kuram varēja saskatīt bezgala daudz Jaužu pilnu plakanu jumtu. Sarkanos, spilgti dzeltenos, zaļi baltos svītrainos apģērbos tērpušās sievietes un bērni bija sagājuši savrupos pulciņos. Tikpat raibās drānas ģērbušies vīrieši sēdēja uz sienam, un viņu dzeltenie, zilie un sarkanie galvas apsēji izskatījās pēc lieliem ziediem.

Laukuma vidū rēgojās kubveida upurēšanas altāris; virs tā kūpēja vieglu dūmu strūkla. Ap altāri staigāja divi veči baltos, garos apģērbos un ar vēdekļiem uzpūta gruzdošās ogles. Lai ar elpu neapgānītu svēto liesmu, večiem mute bija aizsieta ar četrstūrainu baltu auduma gabalu.

Gar vienu sienu bija nostājušies rindā sogdu kājnieki, gar otru sienu — jātnieki. Pavisam apmēram simts. Ģērbti katrs citādi. Vieniem — no virvēm adītas bruņas, citiem — ādas bruņas. Zirgi — gan lieli, gan mazi, ar dažādu spalvu.

Feizauls kopā ar saviem kalpiem un skitiem apjāja apkārt laukumam un apstājās pie torņa mūra:

—    Kņaz Budaken, tūlīt šajā laukumā tu redzēsi, kā mēs skaitam lūgsnas un kā soļo mūsu karavīri!…

—    Vai tu redzi, kas te notiek? — Budakenam čukstēja ausī Hošs. — Jāsim atpakaļ! Mēs vēl paspēsim izlauzties līdz savējiem. Šeit ir simt karavīru! Mūs nokaus un sadedzinās uz šā akmens.

Pagalma stūri atvērās vārti, spalgi sāka svilpt fleitas un dūkt taures. Pa pāriem iznāca astoņi muzikanti. Priekšā fleitisti, aiz tiem bundzinieki, un nopakaļ nāca taurētāji ar garām, taisnām ādas taurēm, kuru gali sniedzās pāli priekšējo muzikantu galvām. Pēc tam sekoja vairāki zēni — dziedātāji baltos halātos. Aiz viņiem slāja vārgs vecis augstu cepuri galvā, ietinies mēļā apmetni. Divi jauni priesteri palīdzēja vecajam nākt, bet viens sekoja nopakaļ, turēdams platā apmetņa malu. Vēl iznāca trīs pāri priesteru ar augstām micēm un garos, platos uzmetņos.

Visa procesija novietojās pie upurēšanas altāra. Muzikanti apklusa. Dziedātāji nodziedāja gauduligu, gari stieptu dziesmu. Pie upurēšanas altāra pieveda veco priesteri, un viņš ar trīcošām rokām izņēma no pasniegtā groza vairākus zarus un, aizsedzis muti ar platu piedurkni, lai neapgānītu altāri ar savu elpu, iemeta zarus liesmās. Tie sāka sprakstēt, uzmutuļoja smaržīgi, zilgani dūmi. Pēc tam priesteris ielēja ugunī divus traukus, vienu ar vīnu, otru ar eļļu, un tūlīt garās mēlēs augšup uzšāvās liesmas. No jumtiem skanēja skaļi saucieni:

— Agni [44] pieņēma mūsu upuri! Agni mūs mīl! Agni ir uzklausījis mūsu lūgsnas!

Jauns priesteris smalkā balsī sāka dziedāt senu dziesmu no Zaratustras svētās grāmatas[45]:

Zvaigžņotā debess, Dziljūru dzelmes, Zvēri un dievi, Burvji un ļaudis — Saistīti visi mēs Vienotā spēkā.

Gaišreģa vārdam Visur ir vara, Vārds ir vēl stiprāks Par bultām un šķēpiem. Klausieties, zvaigznes, Klausieties, vēji, Dziesmiņu manu!

Spēki, kas pakļauti Burvīgām zinībām. Saucošas skaņas Aizsūtiet viņai…

Priestera dziesma izskanēja pa visu laukumu un atbalsojās drūmā torņa mūros.

Vecais priesteris pacēla vaska dzeltenās rokas, un abi kalpi viņa rokas pieturēja, lai tās nenoslīgtu. Veča acu priekšā atritināja garu pergamenta tīstokli. Laukumā ļaudis apklusa, lai labāk sadzirdētu drebelīgo vecīgo galvenā priestera balsi.

— Klausieties ķēniņa pavēli! Klausieties, ko saka ķēniņu ķēniņš:

«Diženais dievs Aguramazda, kas radījis šo zemi, kas radījis šo debesi virs mums un mākoņus, kuri slīd tur augstienē un nekrīt mums virsū, kas radījis cilvēku labā visu ēdamo un dzeramo, šis diženais dievs Aguramazda izraudzījis par Persijas un visu tai pakļauto zemju jauno ķēniņu Besu — lielisko un viscienīgāko, kas godā tur visugaišo dievu, lai Bess būtu aizlūdzējs par citiem un citu aizstāvis Aguramazdas vaiga priekšā.

Kopš šīs dienas Bess būs ķēniņu ķēniņš, ķēniņš visām zemēm un visam tautām, kas katra runā savā mēlē, un valdonis pār mūsu laimīgo Sugudas zemi un pār tālām zemēm.

Kopš šīs dienas viņu sauks par ķēniņu Artakserksu.

Viņš cēlies no Ahemenidu dzimtas, ir īsts persietis, persieša dēls, ārietis, sēkla no āriešu sēklas. Un tagad visiem top pavēstīta ķēniņa Artakserksa griba: tā kā dievs Aguramazda padarījis Besu Artakserksu par ķēniņu ķēniņu, tad visam tautām tiek pavēlēts paklausīt ķēniņam Artak- serksam, minēt viņa vārdu savās lūgsnās un pasniegt viņam dāvanas ik gadus, kā tas darīts senāk ķēniņu ķēniņa Dariavauša vārdā, kura dvēseli diženais Aguramazda aicinājis pie sevis visaugstajai tiesāšanai.

Un tagad Artakserkss, ķēniņu ķēniņš, saka: tāpat kā senāk, kad persiešu šķēps tālu izplatīja diženā ķēniņu ķēniņa varu, pakļaujot visus savai gribai, nometot putekļos pie persiešu kājām visus, kas tiem pretojušies, tāpat arī tagad, kad ļaunā Arimana un čūskas dēls Divraģis, ja- vanu noziedznieks Iskanders no Kilikijas, iebrucis kā ļauns laupītājs mūsu novados un daudzās kaujās nav varējis uzvarēt slaveno un vareno persiešu karaspēku, bet tikai skraida kā traks vilks pa persiešu zemi, diženajam Aguramazdam ir labpaticis aizdzīt Divraģi Iskanderu no mierīgās un laimīgās Sugudas; un Divraģis devies uz apsnigušajiem Haraivas [46] kalniem, kur viņš nosprāgs uz akmeņiem kā netīrs, tārpu saēsts šakālis.

Ļaudis, klausieties! Artakserkss, ķēniņu ķēniņš, saka visiem godīgajiem gaišā dieva cienītājiem: lai kas notiek virs zemes, viss notiek pēc Aguramazdas gribas, pēc viņa pavēles.

Aguramazda tiem, kas to vēlas, palīdz rīkoties pēc viņa gribas. Aguramazda aizstāv visus, kas viņu tur cieņā, un godā, un tāpēc lai jūs nemulsina uztraucošas baumas, jo Aguramazda, kas radījis persiešu lielo valsti, pats ari pasargās to neskartu un vienotu lidz visaugstākajai tiesāšanai.

Ļaudis, klausieties! Nerīkojieties pret Aguramazdas gribu! Nenovērsieties no taisnā ceļa, nedariet ļaunu nevienam! Cieņā un godā turiet Aguramazdu!»

Vecais priesteris nolaida rokas. Viņa palīgs, kas bija turējis pergamentu, rūpīgi to saritināja, pielika pie pieres un iebāza apaļā ādas apvalkā, kurš siksniņā karājās pie viņa jostas. Vecais pamāja ar roku, un seši citi priesteri nostājās apkārt upurēšanas altārim. Viņi nolieca savas garās mices līdz pat zemei, čukstēja lūgsnas, atkal izslējās un, aizseguši ar plaukstu muti, iemeta upurēšanas altārī vairākas saujas graudu un sveķu gabalus. Uguns atkal uzliesmoja.

—     Upuri dievam Agni ir tīkami! — iesaucās seši priesteri un pacēla rokas. Labā roka ar delnu augšup kā ņēmēja, kreisā roka ar delnu lejup kā devēja.

Fleitas sāka spēlēt maigu melodiju, bungas un tambu- rini dārdēja sešās taktīs, priesteri sāka virpuļot un reizē ar to virzīties ap upurēšanas altāri. Ikviens no viņiem virpuļoja pa sava lieluma apli, daži cieši pie altāra, citi arvien vairāk no tā attālinādamies. Vienmērīgi virpuļojot, viņu garie apģērbi izpletās kā zvani, un šajās vienādajās pozās ar paceltām rokām priesteri izskatījās pēc lieliem, raibiem vilciņiem, ar kuriem rotaļājas bērni.

Budakens sev blakus sadzirdēja pazīstamu klusu balsi:

—    Viņi tēlo sešas debess planētas; viņi virpuļo ap Zemi: Mēness, Nagida, Tirs, Gormizds, Brahams un vecais mūžsenais Kaivans.[47]

Budakens pavērās atpakaļ. Viņa tuvumā dābolainā zirgā sēdēja Spitamens. Piemiegtām acīm tas lūkojās uz virpuļojošiem priesteriem, pēc tam nevērīgi atmeta ar roku.

—    Ar šim lūgsnām un virpuļošanu viņi cer apturēt rlivragu zvēra uzbrukumu! Bet viņš alkst pēc asinīm un ar katru dienu nāk mums tuvāk …

Budakens pārlaida Spitamenam saltu skatienu. «Ļaunais laupītājs!» viņš klusu čukstēja. «Ak, tu esi tas, kas sakūdīji manus sakus, lai tie iet projām! Es tevi varu sašķaidīt ar diviem pirkstiem! Bet tu man vēl esi vajadzīgs!» Budakens savaldījās, viņa sejā nepakustējās ne vaibsts.

Vecais priesteris iekliedzās:

—    Stāt!

Dejojošie priesteri uzreiz apstājās. Kalpi uzcēla veco priesteri sev uz pleciem. Uzlicis plaukstu virs acīm, viņš vērīgi lūkojās, kur un kā stāv priesteri, kas nupat vēl bija virpuļojuši. Pēc tam kalpi nolaida veco zemē.

Viņš sāka skaļi un dziedoši saukt:

—    Sešas planētas radījis visulabais Aguramazda. Tās virzās pa debesim, zemē nekrizdamas, pa saviem mūžīgajiem ceļiem, lai rādītu cilvēkiem dibenā dieva gribu, lai pareģotu nākotni un brīdinātu tos no briesmām. Lielais ienaidnieks vispirms pienāca pavisam tuvu. Taču planētu stāvoklis rādīja, ka nelaime aizsteidzas garām un mūs neskars. Ai, Suguda! Tu esi pastāvējusi tūkstoš gadu laimīga, ienaidnieku neskarta, un tu pastāvēsi arī turpmāk, baudīdama mierīgas dzīves augļus, uzkrādama dievbijīgo sogdu bagātības. Paklausies, Feizaul, tagad tu esi Avšina Oksiarta vietnieks; raksti ķēniņu ķēniņam Bēšam Artakserksam, ka mēs dienu un nakti aizlūdzam par viņu un tāpēc viņš var justies mierīgs. Raksti arī, ka planētu stāvoklis pie debesīm un virpuļojošu planētu pareģošana virs zemes — viss liecina, ka divragu zvērs aiziet arvien tālāk un tālāk kalnos, likdams Sugudai mieru.

Feizauls skaļi iesaucās:

—    Lai daudzus gadus laimīgi dzīvo mūsu ķēniņš Artakserkss!

Laukumā visi priesteri un karavīri atkārtoja šo saucienu.

Kājnieku un jātnieku kareivji, cenzdamies ievērot kārtību, pagriezās, nogāja garām Feizaulam, saukdami: «Slava ķēniņu ķēniņam!» — un pazuda vārtos aiz torņa.

Feizauls paskubināja savu grezno zirgu un piejāja pie Budakena.

—    Vai dzirdēji visuaugstākā, visugudrākā Artakserksa pavēli? Tagad Sogdiāna būs galvenā satrapija visā lielajā Persijas valstī un Marakanda tās galvaspilsēta. Mūsu bijušais satraps Bess no turienes valdīs pār visām tautām. Dižena nozīme tagad lemta Sogdiānai, un, ja tevi atceras Artakserkss, tad viņš var tevi aplaimot un apveltīt dāvanām.

Budakens paraustīja platos plecus.

—    Mēs, klejotāji, dzīvojam trūcīgi, bet brīvi. Mums nav ne piļu, ne tajās paslēptu bagātību. Tāpēc mums nav ko baidīties arī no divragu zvēra. Mums ir asi šķēpi un labi zirgi. Mēs varam aiziet no ienaidnieka tālu stepēs un sagaidīt viņu tā, kā jau sagaidījām ķēniņu ķēniņu Kurušu.

Feizaulam nepatika Budakena atbilde, bet persiešu izsmalcinātā pieklājība lika viņam savaldīties un neizpaust īgnumu.

—    Kņaz Budaken, esmu spiests tevi atstāt vienu, jo man jāraksta uz Marakandu par mūsu galvenā — svētā priestera svarīgo pareģojumu. Tevi pavadīs atceļā uz sirds prieka dārzu mani kalpi.

—    Bet kņaze Rokšaneka? — dusmīgi jautāja Budakens. — Tu taču sacīji, ka viņa mani gaidot, pieņemšot un patērzēšot? Tāpēc jau esmu šeit ieradies. Kāpēc tu jokojies ar mani?

—    Nupat šeit tu biji viņas pieņemšanā; ko vairāk tu vēlies? — Feizauls sacīja, izlikdamies ārkārtīgi izbrīnījies. — Lūk, kur kņaze ir uz jumta, — Feizauls rādīja uz mājas jumtu, pār kura malu karājās sarkani izrotāti paklāji. Tur sēdēja vairākas sievietes spilgtos, raibos apģērbos. — Lūk, tur ir kņaze Rokšaneka! Viņa noskatījās sešu planētu pareģošanas svinībās un ir jau redzējusi tevi un tavus karavīrus.

—    Neesmu šeit tāpēc, lai redzētu uz jumta paplivojam kņazes Rokšanekas plīvuru. Gribu viņu sastapt un runāt ar viņu, bet, ja tu to nevēlies, pats ieiešu kņazes namā un sameklēšu viņu! …

Budakens tik neatlaidīgi uzstāja, lai jauj viņam satikties ar kņazi, ka nekādi Feizaula iebildumi — kņaze esot nogurusi, esot ļoti kautrīga un baidoties no karavīriem — neko nelīdzēja. Feizauls uzgāza zirgam ar pletni un pie- auļoja pie mājas, uz kuras jumta sēdēja Rokšaneka. Pēc dažiem mirkļiem uz jumta sākās satraukums, skraidelēšana, un visas sievietes nozuda — palika tikai spilvenu kaudze.

Feizauls atgriezās pie Budakena.

—    Tūlīt tu redzēsi visdaiļāko Sugudas ziedu, kņazi Rokšaneku. Pašlaik viņas visas aizskrēja pārģērbties.

kņaze Rokšaneka

Jātnieki apstājās pie nobalsinātas sienas bez neviena loga. Atvērās vārti, ielaida Feizaulu un tūlīt aizvērās.

Skiti palika gaidām ārpusē. Šķita, māja ir tukša, neviena skaņa nenāca no tās.

Hošs pačukstēja Budakenam:

—     Kādēļ tev jāredz šī meitene? Viņa baidās, viņa neko nezina. Visu izrīko tas resnais vīrs ar piesieto bārdu.

—    Nerunā, tu neko nesaproti!

—    Tev taču jau ir četras kuplas sievas! Kāpēc tev vajag vēl? — Hošs nerimās. — Vai tad tev mazums rūpju?

—    Ja es ceļoju uz tālām zemēm, — Budakens skaidroja, — tad mana sirds grib redzēt visu: kā savās mājās dzīvo sogdu kņazi, kādi viņiem paklāji, kā ģērbtas viņu sievas un meitas. Par visu to man taču jāpastāsta mājās, kad sveiks un vesels atgriezīšos savās teltīs un pēc kārtas pasēdēšu pie savām sievām. Ja šis kņazs labi dzīvo, varbūt arī es sev stepē uzcelšu tādu pašu.pili un savas meitas apģērbšu tāpat. Lai visā plašajā stepē ļaudis zina, ka arī Budakens nedzīvo sliktāk kā sogdu bagātnieki.

Hošs paklakšķināja ar mēli:

—          Ir gan tev gudra galva! Ai-ai, vai-vai! Bet es pat nesapratu, kādēļ tu to dari. Domāju, ka gribi vest mājās vēl vienu sievu.

Vārti atvērās. Tuvojās Feizauls.

—     Kņaz, nāc iekšā, un lai tevi pavada viens virs! Vairāk tavējo nedrīkst nākt: sievietes ļoti baidās no tādiem kā tu.

Skiti atteicās iet pagalmā.

—    Tur mūs nožņaugs, — viņi čukstēja. — Arī tevi, kņaz, nodurs ar dunci cauri zīda aizkaram. Atceries Sak- safara dziesmas!

Ja Budakens bija nolēmis kaut ko darīt, neviens nespējā viņu atrunāt. Viņš noslīdēja no zirga, iedeva piķi Hošam, izstaipīja plecus un notirpušās kājas.

—    Kas nāks man līdzi?

—    Ja atļauj, iešu es. — Spitamens nolēca no žirga. — Es taču solījos tevi pavadīt līdz pašām Sūzām. Tagad nu mēs redzēsim sogdu liliju jeb, viņu valodā runājot, — susu.

Pārējie skiti nolēma gaidīt, bet Budakens pieliecies iegāja pa durvīm tūlīt aiz Feizaula. Viņiem sekoja Spi- lamens.

Pagalma vidū mirdzēja četrstūrains ūdens baseins, apmūrēts ar akmens plāksnēm, kas gadu gados nopulējušās gluži gludas. Visapkārt puķu dobes ar bieziem tumšsarkanu rožu krūmiem. Pagalmu ieskāva galerija ar tievām, mākslinieciskiem grebumiem izrotātām koka kolonnām. Nojumē karājas no ziliem pavedieniem pīti būrīši ar lakstīgalām un sarkanacainām paipalām.

Abi skiti, sekodami Feizaulam, iegāja persiku dārzā, kas bija ierobežots ar augstu māla žogu. Zem kupliem karagačiem viņi ieraudzīja nelielu māju, it kā saliktu no pelēkiem četrstūrainiem akmeņiem, kas cieši pieslīpēti cits pie cita. Jumta vietā bija uzblīduši vairāki nelieli kupoli.

Melni pāvi, vilkdami pa zemi garās astes, klaiņāja pa dārza takām, sasaukdamies spalgām balsīm. Divas pie cilvēkiem pieradinātas antilopes ar maziem radziņiem ganījās starp kokiem. Mājas durvīs, it kā nevienu iekšā nelaizdams, stāvēja garš, resns bezbārdis einuhs ar ļenganu, sakrunkājušos seju. Feizauls viņu rupji pagrūda sāņus.

No dārza viņējā gala skanēja smeldzīga dziesma, ko uzsāka augsta, maiga balss. Sāņus zem ēnaina koka sēdēja vairāki jaunekļi greznos mēļos apģērbos, sajozu- šies ar šallēm, ar raibām lentām apsietu galvu. Katram aiz auss bija aizsprausts sarkans zieds. Viņi turēja rokās kokli un pavadīja dziesmu ar liegiem akordiem.

Jaunekļa dziesma

Pa jumtu mēness klīda lēnām …

Bij mīļās ēnu redzēt ļauts.

Tā sajaucās ar kāpņu ēnām,

Ik pakāpiens kur tumsas skauts.

Es mīlu tevi, mīļotā, par untumaino viltul

Ai, mīļotā! Tu Kurešatas auglis!

Par upuri tev sevi nesu es.

Tavs vārds man, neprātim, ir sauklis,

Ko vējiem līdzi nepārstāju dvest.

Es mīlu tevi, mīļotā, par untumaino viltu'

Tu mīļāko uz jumta nonāvēji,

Lai rakstīts tiek ar asinīm ik burts.

Bet svaigo brūci diez vai aizmirst spēji —

No vēstules, šķiet, asins straumes urdz.

Es mīlu tevi, mīļotā, par untumaino viltul

Ar tevi slims pa pēdām karavānām

Es nesu skumjas, ceļš lai cik bij tāls.

Bet tur uz jumta staru drīksnām plānām

Plaukst brīnumzieds, viss apzeltīts un blāvs…

Es mīlu tevi, mīļotā, par untumaino viltul

Spitamens pieskārās pie Budakena rokas:

— Tie visi ir bildinātāji! Laika viņiem daudz. Viņiem nav jāķer stepē mežonīgi zirgi.

Feizauls ieveda skitus pirmajā — mazajā istabā. Vāja gaisma plūda no augšas, no kupola, kurā bija trīs apaļi logi, aizsegti ar mākslinieciski kaltiem režģiem. Pa visām režģu starpām plūda gaisma cauri plānām raga plāksnēm.

Kad acis pierada pie krēslas, kļuva redzams, ka sienās ir nišas, kurās sarindotas vara un māla vāzes, tases un krāsaina stikla pudelītes.

Feizauls, pašķirdams raibos aizkarus, veda viesus tālāk cauri tādām pašām nelielām istabām un ieveda plašā zālē, kurai griestu vietā bija četri kupoli ar apaļiem, grebumiem izrotātiem logiem. Visi četri kupoli balstījās uz vienu kokgriezumiem izdaiļotu kolonnu, kas atradās zāles vidū.

Grīdu sedza raibi paklāji. Sāņus bija nolikts viens pats neaizņemts krēsls ar augstu, kokgriezumiem rotātu atzveltni. Gar sienu, cieši piespiedušās cita pie citas, sēdēja kādas divdesmit sievietes spožās, krāšņās drānās.

Viņas visas reizē piecēlās, lika roku pie pieres un krūtīm un, paklanījušās zemu jo zemu, sogdu valodā iesaucās:

—    Esiet sveicināts!

—    Lai jums labi klājas! — Budakens atbildēja.

Drānas nošalca, sievietes noslīga uz paklāja, bet, tiklīdz Budakens pakustējās, viņas pacēlās sēdus un nodrebēja, it kā grasītos bēgt projām.

—    Sēsties, cienījamais taisnības aizstāvi! — atskanēja dziedoša sievietes balss.

Viesi atlaidās uz spilveniem.

Iestājās klusums.

Budakens šad tad pašķielēja uz raibajiem, spilgtajiem sieviešu apģērbiem, uz viņuj sārti nokrāšļotajām sejām un nespēja noskārst, kura no viņām ir kņaze — novada valdoņa meita.

Grupas vidū majestātiski sēdēja ļoti tukla sieviete, ietinusies caurspīdīgā zīda šallē. Galvu rotāja zelta vainags, un pie tā, stieplēs pakārti, trīcēja zelta taurenīši. Budakens pamanīja smagus zelta auskarus, krāsainu akmeņu kakla rotu, daudzas jo daudzas zelta aproces ap apaļīgajām rokām un gredzenus visos desmit pirkstos.

Priekšā uz paklāja sēdēja mazas meitenes, ģērbtas garos tērpos gluži kā pieaugušas sievietes. Viņu sejas visapkārt acīm bija apziestas ar tumšas krāsas svītru, uzacis savienotas vienā līnijā un vaigi tik nobaltināti un uz- sārtoti, ka visas meitenes līdzinājās cita citai. Šaipus meitenēm sēdēja mazs resns zēns, izgreznots ar kakla rotu un pie apģērba piešūtiem zelta skanuļiem.

Viņš viens pats neatlaidīgi lūkojās Budakenā un smaidīja.

Visi parejie sēdēja, acis nodūruši.

Feizauls sāka pieklājības pēc jautāt:

—           Kādi ii jūsu cildenie apstākļi? Vai jums daudz spēka? Vai jūs nemoka galvas sāpes?

Visu vietā atbildēja tuklā sieviete ar vienu un to pašu frāzi:

—           Pēc visuvarenā dieva gribas un jūsu uzmanības aizvējā — ļoti labi.

Feizauls čukstēdams griezās pie Budakena:

—    Knaz, varbūt ari tu vēlies kaut ko jautāt?

Budakens gribēja atbildēt tāpat čukstus, bet viņa balss

nogranda pa visu zāli:

—           Kas ir tā ar kuplajām miesām apveltītā skaistule, kura sēž vidū? Vai tā nav kņaze, valdoņa meita?

Sievietes sačukstējās, skanēja izbrīnās saucieni un apvaldīti smiekli.

—           Šī sieviete, kura apveltīta gan ar tikumību, gan ar kuplumu, ir mūsu novada valdoņa sieva. Viņas meita, kņaze Rokšaneka, vēl nav ienākusi.

Kņaziene, sakārtojusi uz krūtīm tērpu un kakla rotu, pačukstēja ausī zēnam:

—           Kņaza dēls Histan, ieej pie Rokšanekas un saki, lai viņa beidzot nāk. Šis varonīgais skitu valdnieks dikti grib viņu redzēt.

Zēns aiztipināja ar zaļajiem safjānādas zābaciņiem. Salīgojās rotājumiem izšūdināts safrānkrāsas aizkars, un aiz tā atskanēja neapmierināta balstiņa:

—    Arī viņš grib mani redzēt?

Zēns, spurkdams delna, nāca atpakaļ un parāva sāņus aizkaru. Viņam sekoja kalsena meitene ar bālu seju. Meitene skatījās augšup ar tumši apēnotām iegarenām acīm, nevienam nepievērsdama uzmanību. Divas melnas, iezilgani spīdošas, viļņainas bizes zem ausīm bija sapītas no vairākām tievām bizītēm un noslīdējušas uz krūtīm, ko rotāja dzintara krelles. Ļoti garā aveņsārtā kreklā, kurā bija ieaustas mēļas svītras un kurš sniedzās līdz papēžiem, ar taisni izstieptām bālām rokām kņaze nāca pa paklāju tik piesardzīgiem soļiem, it kā vairītos uzkāpt virsū kādiem neredzamiem, trausliem priekšmetiem.

Pienākusi pie lielā, kokgrebumiem rotātā krēsla, kņaze gurdi pakāpās uz soliņa un atslīga uz brokāta spilvena, parāvusi apakšā kājas, kas bija tērptas zaļās, platas zīda biksēs. Tievas zelta stīpiņas pamirdzēja virs kāju potītēm. Rokšaneka mazliet novērsās no Budakena, un šķita, ka viņai viss apnicis.

—           Bet kur tad mana skaistulīte? — viņa gražīgi iejautājās. — Atvediet viņu šurp!

Aizkars pašķīrās, un zālē ienāca līksmi smaidoša nēģeru meitene ar cirtainiem spožiem matiem, ar svītrainu drānu ap gūžām. Nāsī bija ievērts vara gredzens ar tirkīza akmentiņu.

Nēģeriete turēja pie važiņas lielu pelēku ķirzaku — varanu, kas brīžiem rāvās uz priekšu, brīžiem paskrēja sāņus.

—    Iedod viņai mušiņu, — Rokšaneka sacīja.

Nēģeriete izņēma no pīta groziņa zaļu sienāzi un palaida to uz paklāja.

Sienāzis lēca, ķirzaka paskrējās un saķēra to jau gaisā.

—    Pateicos tev par tavu dāvanu, — Budakens norūca.

—           Par kādu dāvanu? — Rokšaneka izbrīnījusies, vārdus gari stiepdama, jautāja. — Vai tad esmu viņam sūtījusi kādu dāvanu? — kņaze griezās pie Feizaula.

—           Tiklīdz uzzināju par varonīgā kņaza ierašanos, tavā vārdā pasniedzu viņam krāšņāko rozi no tava darza un nobriedušu granātābolu.

—    Viņš man atsūtīja arī meloni, — Budakens piebilda.

—           Tikai vienu meloni? — Rokšaneka iesaucās. — Vai tad tik lielam tēvainim var sūtīt tikai vienu meloni? Fei- zaul, tev vajadzēja viņam sūtīt ar melonēm un granāt- āboliem apkrautu kamieli.

Sievietes sāka smieties, bet zēns, rādīdams ar pirkstu uz Budakenu, teica Feizaulam:

—    Viņš ir daudz stiprāks nekā tu.

Rokšaneka vienaldzīgi vaicāja:

—    Vai tiesa, ka pie jums vīrieši paši slaucot ķēves?

—    Un ka jūs ēdot zirgu gaļu? — piebilda kņazes māte.

—           Ar saviem zirgiem mēs joņojam pa stepi, tie dod mums pārtiku, urt mēs ēdam to, kas mums garšo.

—           Vai jūsu dzimtenē ir arī šādas ķirzakas? Vai jūs tas nogalināt?

—           Pie mums to ir daudz, — Budakens atbildēja. — Taču tās nedrīkst aiztikt: ķirzakas ir mūsu draugi, tās iznīcina indīgās čūskas.

—            Bet vai tev ir tāds nams kā šis? — Rokšaneka laiski pavērsās pret Spitamenu, kurš visu laiku klusēja.

—    Mums, klejotājiem, ir tādas mājas, lai tās varētu aizvest sev līdzi uz citu vietu.

—    Kāpēc? — Rokšanekas domas mita kaut kur tālu, viņa ar pāva spalvu kaitināja ķirzaku, kas šņāca tik ļoti, ka uzpūtās kakls .. .

—    Mūsu zirgiem un aitām patīk arvien jaunas ganības, — Spitamens atbildēja. — Kad mēs veselu ziemu esam nodzīvojuši vienā ielejā, kad pavasaris sasilda zemi, kad sāk ziedēt sarkanās magones, dzeltenās tulpes un zilās skalbes, kad uz ziemeļiem virknēm lido gāju putni — tad visiem nomadiem iekvēlojas sirds, mēs steigšus jaucam nost teltis un dodamies tālu, tālu projām, jājam daudzas dienas līdz kādas upītes krastam vai kalna pakājei, kur starp akmeņiem urdz dzidri avoti. Tur mēs atkal steigšus uzslienam teltis un laižam savus lopus svaigā, nenomīņātā zālē. Tad mūsu buļļi un zirgi drīz kļūst apaļi un viņu spalva spīdēt spīd.

Rokšaneka sasita plaukstas:

—    Tas man patīk! Šeit, šajos mūros, man ir garlaicīgi. Gribu redzēt citas zemes, braukt pa bezgalīgiem ceļiem, kuri ved cauri visai pasaulei. Bet viņas, — Rokšaneka pamāja uz pārējām zālē sanākušajām sievietēm, — spiež mani precēties ar kādu no tiem zēniem, kas tur dārzā smilkst, lai pēc tam vīrs mani ieslodzītu savā tornī un visu mūžu liktu izšūdināt aizkarus.

—    Kāpēc tad tu nedodies apskatīt pasauli? — Spitamens jautāja.

—    Es? Viena pati? Bet kas tad sapīs man matus? Kas ieziedīs manu augumu ar smaržīgu eļļu? Nē, es gaidu, ka diženais Aguramazda uzklausīs manas lūgšanas un atsūtīs man tik varenu jaunekli, kas izvadās mani cauri tālām zemēm līdz tai vietai, kur debess saplūst kopā ar zemi.

—    Es pazīstu kādu sievieti, — Spitamens teica, — kura bez jebkāda varena pavadoņa viena pati ar savu bērnu kājām izstaigājusi visu Persiju no Marakandas līdz Babilo- nai, lai sameklētu savu verdzībā pārdoto vīru.

—    Tātad viņa gājusi kājām kā ubadze? — Rokšanekas lūpas savilkās nievīgā smīnā.

—    Jā. Viņa ar nokaitētu dzelzi dedzināja savu seju, kamēr uzmetās tulznas, ievīstījās skrandainās drānās kā spitālīgā, lai neviens viņu ceļā neaizskartu, un izstiepta roka,

Nometies ceļos, Feizauls sniedza kņazei davanu

lūgdama žēlastības davanas, paedinaja viņu un viņas bērnu.

—       Un vai tad viņa Babilonā atrada savu vīru? — iejautājās viena klausītāja.

—       Jā, viņa atrada savu vīru, palīdzēja viņam izbēgt, un viņi kopā atgriezās Marakandā. Tā bija mana māte.

—   Ai, laimīgā! — sievietes iesaucās.

Bet Rokšaneka, plecus paraustījusi, novērsās no Spita- mena un griezās pie Budakena:

—   Kāpēc tu esi tik sērīgs?

—       Mans dēls aizgāja karā, paklausīdams ķēniņu ķēniņa aicinājumam, un ir kritis gūstā; tagad viņš esot vergs.

—   Mana sirds skumst par viņu — man viņa žēl…

—       Ja mans dēls būtu brīvs cilvēks, — Budakens sacīja, — viņš tev spētu parādīt puspasauli.

—       Bet es taču nevaru viņu ilgi gaidīt! Sajā mājā man ir garlaicīgi.

Feizauls bija nolēmis, ka runāts ir gana, un pačukstēja Budakenam:

—  Vai tu nevēlējies kņazei kaut ko dāvināt?

Budakens parakņājās azotē, izņēma ādas kārbiņu, mākslinieciski sapītu no melnām un sarkanām siksniņām, un sniedza to Feizaulam. Tas izrāva aiz jostas aizbāztu zaļu zīda lakatiņu, uzlika uz tā kārbiņu, piecēlās un, ārkārtīgi godbijīgi pieliecies, sīkiem soļiem piegāja pie Rokšanekas. Nometies ceļos, viņš, rokas izstiepis, sniedza kņazei dāvanu. Rokšaneka šaubīdamās savieba lūpas, paņēma kārbiņu ar slaido nobaltināto pirkstu galiem, kuru nagi bija krāsoti, kārbiņu atvāza, paskatījās tajā, aiztaisīja un pagrozīja rokā. Pēc tam atvāza vēlreiz, izņēma no kārbiņas zelta kakla rotu, ko skitu meistari bija darinājuši no tievām savītām stieplēm, gredzentiņiem un spīguļiem.

Rokšaneka pagrozīja rotu acu priekšā un nepacietīgi iesaucās:

—   Ko jūs vēl gaidāt? Pasniedziet taču man spoguli!

Nēģeriete aizskrēja viņpus aizkara un ienesa slīpēta sudraba spoguli ar garu rokturi un izrotātu māla trauku ar ūdeni. Rokšaneka paskalināja ūdenī spoguli1 un iedeva nēģerietei, lai tā to paturētu viņai acu priekša, bet pati pielaikoja zelta kakla rotu.

' Tajos laikos stikla spoguļu vēl nebija, lietoja slīpētus metāla spoguļus, kurus vajadzēja apmērcēt ūdeni, iekām tajos raudzījās.

—       Ļoti skaista! — sievietes sauca cita pēc citas. — Tu esi brinum daiļa! Tu varētu būt skitu valdniece!

—       Protams, varētu, — Rokšaneka nevērīgi sacīja. — Visi mani mīl. Bet, ja skitu valdnieks mirst, viņa sievu sadedzina reizē ar mirušo, tāpēc es ne visai vēlētos būt par skitu valdnieci… — Dūdojošā balsī viņa vērsās pie Budakena: — Es gaidīšu pusgadu; ja tavs dēls šinī laikā atgriezīsies, lai viņš ierodas šeit, pie manis. Paraudzīšos uz viņu un tikai tad teikšu, kurš labāks: tu vai viņš.

Viņa pacēla tievās rokas un, sprādzēm šķindot, uzmanīgā, līgana gaitā izgāja un pazuda aiz aizkara. Līdzi kņa- zei izslīdēja nēģeriete ar ķirzaku. Visi klusēdami skatījās viņām nopakaļ, bet no dārza skanēja bildinātāju žēlīgās dziesmas.

Feizauls uzmanīgi piecēlās. Budakens palūkojās uz viņu, smagnēji slējās augšā un plati iepleta kājas.

Sievietes pielēca kājās un sauca:

—  Lai jūs sargā visuredzošais!

—  Ziediet kā puķes! — viesi aiziedami atbildēja.

Viņi izgāja cauri mazām istabām, piesātinātām ar neļķu

un muskusa smaržu, un iznāca dārzā. Spožā saules gaisma nācējus apžilbināja. Skiti, kas sēdēja ēnā aiz vārtiem, pielēca kājās un pieveda Budakenam zirgu. Viņi devās projām jāšus un cits aiz cita iejāja šaurā, drūmā šķērsielā.

Hošs sāka taujāt Spitamenam:

—      Vai tiesa, ka kņaze Rokšaneka esot pati skaistākā un gudrākā Sugudas meitene?

Spitamens mirkli padomāja un atbildēja:

—       Pasakās valdnieka sieva vai meita vienmēr ir visskaistākā un visgudrākā. Par to, ka Rokšaneka ir brīnum daiļa, dzied visi jaunekļi, kuri vienā rāvienā grib iekļūt paradīzes dārzā, līdzko tiks kņaza Oksiarta znota godā. Bet jāšaubās, vai Rokšaneka prot samalt trīs kviešu graudus, un jāšaubās, vai viņa prot izslaukt kazu.

Hošs nopūtās:

—       Tādi darbi jāprot mūsu sievām, tukšinieku sievām, bet viņa taču ir kņaze! Vai tad kņazēm jāstrādā?

Spitamens paskatījās uz Hošu un īgni teica:

—  Tu esi lišķis, visu laiku čuksti ausī savam kņazam.

Bet tagad pačuksti savam kņazam, lai viņš nogriež tavu garo mēli…

Kad skiti virknē piejāja pie tirdzniecības pagalma, Spi- tamens apturēja Budakenu, rādīdams uz diviem apbruņotiem sogdiem, kuri bija sakampuši cilvēku, kas skaji vaidēja un rāvās laukā no sogdu nagiem. Viņa seja bija applūdusi asinīm, cauri degunam izvērts kauls un pie ta piesiets virves gals. Rokas cieši sasaistītas aiz muguras. Tiklīdz virvi parāva, cilvēks iekliedzās.

—  Droši vien liels noziedznieks? — Budakens vaicāja.

—   Kreili Šepe! Tevis dēļ man jāmirst, glāb mani! — kliedza sasaistītais.

—   Zeķu adītājs Kukejs! Ko viņi tev nodarījuši? — Spi- tamens iesaucās.

Viņš drāzās uz priekšu, atvēzeniski sita ar pletni, un abi sogdi, kas turēja Kukeju ciet, paskrēja sāņus. Spita- mens nolēca no zirga un ar nazi pārgrieza virves.

—   Nerauj kaulu laukā no nāsīm, — Kukejs vaidēja. — Atkal plūdīs asinis! — Viņš ieķērās Spitamena zirga pavadā. — Tagad neiešu prom no tevis, turēšos kopā ar jums, citādi viņi mani nobendēs!

—   Kukej, kaut arī tagad tev nav deguna, bet var jau dzīvot arī bez tā — pasaulē ir vēl trakākas nelaimes! — skiti mierināja Kukeju. — Turies kopā ar mums, un neviens tevi neaizskars! — Paķēruši raudošo Kukeju zem padusēm, viņi to ieveda pagalmā.

«ES MlLU TEVI, MĪĻOTA …»

Kad sāļo stepju viesi aizgāja, Rokšaneka atgriezās lielajā istabā. Piespiedusi plaukstas pie deniņiem, viņa drebēja, grīļojās un, šķiet, ik mirkli varēja noslīgt zemē.

Sievietes, sēdēdamas visapkārt cieši cita pie citas, čivināja, stāstīja savus vērojumus:

—   Tas resnais skits nemaz neprot uzvesties kā kņazs — plāta rokas un kasa sev aiz auss.

—   Bet viņam ir vairāk zirgu nekā mūsu pilsētā iedzīvotāju!

—   Cik lieliska gaita bija mūsu Rokšanekai — gluži kā valdniecei! Viņa ir dzimusi, lai kļūtu par valdnieci! …

—   Ja Rokšaneka apprecētos ar šo skitu, viņa kļūtu par visu skitu valdnieci un valkātu sarkanu valdnieces apģērbu ar zeltotām bārkstīm.

Rokšaneka ievaidējās:

—   Rimstieties, nekladziniet! Vai neredzat, ka es mirstu nost!

Kņaziene un citas sievietes nobijās, pielēca kājās un satvēra kņazi.

—   Mīļa, kas tev notika? — māte čukstēja. — Tas jaunais skits raudzījās ļoti nikni, vai viņš tevi nav nobūris ar savu ļauno skatienu? Bet varbūt tā kakla rota, ko tev uzdāvināja stepju milzis, ir apburta un aplipinājusi tevi li kādu kaiti? Skili jau mūs, sogdus, nīst.

Taču Rokšaneka nepacietīgi atmeta ar kalseno roku, un sprādzes dusmīgi iešķindējās.

—   Nē, nē! Pavisam kas cits!

—   Kas tad? Saki, mana sirdsmīļā!

—   Neko jūs neredzat un nesaprotat: no tiem mežoņiem plūda tik drausmīga smaka kā no savvaļas zirgu bara!

Sievietes pārmija skatienus un sasita rokas.

—   Lūk, tā ir īsta kņaze! Cik ļoti viņa cieš pat no tā, ko mēs nemaz nepamanījām! Bet viņi taču ir jau aizgājuši; kāpēc tu vēl zūdies?

—   Vai jūs nejūtat, ka pēc viņu aiziešanas mājās ir palicis neciešami skabas dvakas mākonis? Dodiet muskusu un rožūdeni! Dariet kaut ko, citādi es noslāpšu!

Visi sāka skraidīt. Atnesa pannu ar kvēlojošām oglēm. No gruzdošām smaržīgām saknēm sāka kūpēt zilu dūmiņu strūklas. Mate, lūgsnu skaitīdama, meta uz oglēm kaltētus ziedu stiebrus un safrāna pulveri. Kalpones izsmidzi- nāja istabu ar rožūdeni. Saudzīgi aizveda Rokšaneku uz viņas istabu un noguldīja uz mīkstiem spilveniem. Kņaze vaidēja, valbīja acu baltumus. Mazā nēģeriete apvēdināja viņu, kustinādama vēdekli. Taču šobrīd pat iemīļotā ķirzaka radīja Rokšanekā dusmas, un nēģeriete dzīvnieciņu iznesa no istabas.

Kņaziene izsūtīja visas sievietes un klusītēm aizgāja, atstādama uz paklāja blakus Rokšanekai bļodu ar vīnogām un medus cepumiem. Nēģeriete, tiklīdz kņaziene iz- gāja, aizbīdīja durvju bultu un atgriezās pie Rokšanekas.

—  Vai visi ir projām? — meitene ievaidēdamās vaicāja. — Cik ļoti viņi mani moka ar bildinātājiem, viesiem

un rūpēm! Tu sēdēsi pie durvīm un klausīsies! Ja klauvēs, teic,' ka kņaze ļoti slima un neļauj sevi traucēt

Nēģeriete ar bailēm paskatījās uz slimnieci un pazuda aiz paklāja veidā darinātā durvju aizkara.

Rokšaneka tūlīt pielēca kājās un klusītēm kā kaķene pārgāja pāri istabai. No paklāja apakšas viņa izvilka vīstokli, noņēma no sienas mazu dunci un aizbāza to aiz zīda jostas; pa pieslienamām kāpnēm aši uzkāpa līdz pat griestiem un pa četrstūrainu logu, pa kuru spīdēja zila debess un zvaigznes, izgāja uz jumta.

Pilsēta dunēja, klusu murdēdama snaudulīgajā, siltajā naktī. Dziedošas balsīs sasaucās pieradinātās paipalas. Notālēm plūda šurp skaista līgana dziesma, ko brīžiem pārtrauca maigi stīgu akordi. No laukiem brāzmām atdrāzās un uzreiz atkal apklusa drūmas šakāļu vaimanas; viņi lavījās tuvāk mājam.

Lielām, dzeltensārtām zvaigznēm pie debesīm mirguļojot, Rokšanekas gaišzilais tērps spīdēja tumsā. Viņa piegāja pie jumta malas, skatījās tālē uz līdzenumā izkaisītajām dziestošajām maju uguntiņām. Aiz tām iepretim debesim skaidri iezīmējās kalnu grēdu līčloču līnijas.

Kņaze paraudzījās lejup dārzā, kur tumsnēja granāt- ābolu krūmi un garās rindās auga jauni persiku kociņi.

Krūmos iečirkstējās sienāzis. Rokšaneka attina vīstokli un uzmanīgi nolaida no jumta zīda auklu kāpnes, augšgalu aizkabinājusi aiz sienas koka izciļņa. Neskaidra ena pārslīdēja par jumtu un kā vēja pūsma tuvojās Rokšane- kai.

—   Tas esmu es, Firaks, ko ievainojusi tavu uzacu loka bulta! Trīs dienas un trīs naktis es miru lielās ciešanās, neredzēdams uz sienas tavu sarkano šķidrautu. Tagad, mīļā, esmu šeit! Ierados, tiklīdz tu mani aicināji, un labprāt mirtu tevis dēļ.

Maiga roka pieskārās pie Rokšanekas pleca, un viņas kakla rota iešķindējās.

—   Firak, nāc šurp! Mēs šeit sēdēsim zem dimanta zvaigznēm, un tu man daudz stāstīsi! Šonakt gribu tevī klausīties… Stāsti man par tālām zemēm! Gribu redzēt trokšņainas pilsētas, zilas jūras ar sārtsparnu kuģiem . ..

—  Es neesmu kņazs, jauneklis čukstēja, — man nav nekādas mantas, esmu tikai nabaga dziedonis, bet es protu dziedāt, un cilvēkiem patik klausīties manās dziesmās. Šīs dziesmas paēdinās tiklab tevi, kā arī mani. Bēgsim no šejienes, aizjāsim uz tālu, tālu zemi! Tur es dziedāšu par tavām starojošām acīm, par tavu maigo ēnu, par tavu aproču šķindu, kad tu staigā viegla kā pantera. Ļaudis man pasviedīs smagus sudraba naudas gabalus un spožus zelta dārikus

—   Es nevaru bēgt tev līdzi. Es nevaru iet pa putekļainu ceļu, ģērbusies ubadzes skrandās. Bet es negribu dzīvot arī bez tavām dziesmām. Tēvs teica, ka vedīšot mani uz Marakandu, kur jaunais valdnieku valdnieks meklējot sev līgavu. Tēvs saka — ja es būšot gudra un viltīga, es pratīšot kļūt par Persijas valdnieka sievu. Tu zini, cik dusmīgs ir mans tēvs, un, ja es viņu neklausīšu, viņš pavēlēs mani iemest klusēšanas tornī[48]. tā dzīvot es vairs nespēju. Bet kas tad tas? Mani pirksti jūt, ka tev no acīm rit asaras. Nebēdājies, es tevi neaizmirsīšu un ņemšu tevi līdzi; tu dziedāsi kņaza galmā, un,.kad es tevi aicinašu, tu dziedāsi dziesmas par paradīzes dārziem, uz kuriem karavānas tiecas un kurus tās nekad nevar sasniegt .. .

—   Mirsim abi kopā — un uz mūžīgā miega spārniem aizlidosim brīnumainajos dārzos!

Pēkšņi atskanēja skaļi sitieni pa vārtiem, kliedzieni, un Rokšaneka sarāvās. ViņJa izslīdēja no jaunekļa skāvieniem un pieskrēja pie jumta malas. Pa dārza taku nāca ļaudis un nesa sev līdzi dzeltensarkanu lukturi.

—   Tas ir tēvs! Pazīstu viņa balsi. Viņš negaidot atgriezies! Ko nu lai iesāk? Tēvs nāk šurp. Ja viņš ieraudzīs mūs abus kopā, tad mana kauiia bungas iedārdēsies šeit un dārdēs tālāk pa visiem tirgiem.

—   Mirsim tūlīt abi kopā! . ..

—   Ai, mans mīļais Firak! Jā, mirsim! Še tev mans duncis!

Jauneklis pielika dunča smaili pie krūtīm un metās uz tā.

—  Es mīlu tevi, mīļotā! … — čukstēja stingstošās lūpas.

Rokšaneka pieliecās pie jaunekļa un uzmanīgi klausījās.

—  Ko lai daru? Kā lai glābjos? Cik briesmīgi ir mirt! Kāpēc viņš to darīja?

Bija dzirdams, ka runātāji apgāja apkārt mājai, un tad balsis jau skanēja no apakšas, no iekštelpām.

Rokšaneka gaidīja, viņa bija zaudējusi pēdējo spēka lasi un nezināja, ko darīt… Iečīkstējās viņas istabas kāpnītes, un četrstūrainajā jumta lūkā viņa ieraudzīja luktura apgaismotu kņaza Oksiarta seju, viņa garo, skrim- šļaino degunu, cirtaino bardu un tūbas mici, zem kuras spraucās laukā gari mati. Oksiarts jautri smaidīja. Viņam pakaļ uz jumta uzķepurojās drūmais vecais einuhs Fan- fals.

—   Rokšaneka, tu esi šeit? Tu te staiga, nebaidīdamās ļauno garu vai bīstamā nakts vēja, kas uzsūta slimības? Tātad tu vairs neesi sasirgusi? Pati vainīga — kāpēc pieņēmi šos stepes laupītājus, sakus? Es viņus būtu sakapājis sīkos gabalos un pasviedis aprišanai hiēnām. Iedomājies, šis kņazs Budakens izturējās pret mani kā pret vienkāršu gūstekni. Tikai viņa znots kņazs Helons iedeva man zirgus, pavadoni un palaida brīvībā. Par to apsolījos aizsūtīt Helonam vecu nogulējušos vīnu, zeltu un verdzenes .. . Bet kas tev noticis? . . . Tava seja ir bāla … Kā radušās asinis uz tavam rokām un apģērba? …

Acis nodūrusi, Rokšaneka ar lielu piepūli atbildēja:

—   Uz jumta bija uzrāpies kāds svešs laupītājs un uzklupa man. Bet es esmu karavīra meita un dūru viņam ar dunci. Svešais pakrita …

Rokšaneka sagrīļojās un bez spēka atslīga uz paklāja. Oksiarts apjucis paskatījas uz meitu, pēc tam uz einuhu. Tas, nemaz neuztraukdamies, paslēja augšup rādāmo pirkstu:

—   Klusāk!

—  Fanfal, stulbais auns! F.s tev nocirtīšu galvu!

—   Kāpēc?

—  Tāpēc, ka tu rūpīgāk neuzraudzīji! Ko tu dailji?

Izpildīju kņazes Rokšanekas pavēli un uzmanīju, lai

visas mūsu nama sievas neklaiņātu pa istabam, nedziedātu un nesarunātos, — Rokšanekai sāpēja viņas gudrā galva.

Bet tu esi aizmirsis manu pavēli — apsargāt māju!

—       Nē, es biju ari dārzā un tur klausījos sienāžu čirkstēšanā.

—   Vai kaut ko redzēji?

—   Redzēju, ka sienāzis uzrāpās uz jumta.

—   Un tu neko nedarīji, lai saņemtu viņu ciet?

—       Sadzirdēju zirgu soju dimdoņu, skrēju tev pretim un atvedu tevi šurp, uz jumta. Lūk, tur guļ tas laupītājs . . . Bet tas taču mūsu bezbēdīgais dziedonis Firaks! Klusāk, mans pavēlnieki

—       Kā tu uzdrošinies teikt «klusāk»? Jāpasauc kalpi, nešķīstais līķis jāaiznes uz laukumu, tur jāsacērt, lai iebiedētu citus!

—       Nē, mans pavēlniek! Ta nevajag darīt. Ļaunām mēlēm tīk nomelnot viscildenāko. Tāpēc jāpaaicina uzticams kalps un šā sienāža līķis jāaiznes uz klusēšanas torni. Turp jāieiet trim un jāiznāk vienam.

—       Fanfal, tu man esi uzticams. To es neaizmirsīšu! Kad visi aizmigs, tu to izdarīsi. Bet tagad paaicini tikumības balstu, veco kņazieni! Jāpalīdz nabaga kņazei. Viņa jūtas nevesela. Mums viņa jāpasargā.

klusēšanas torni

Piejājis pie tirgoņu pagalma vārtiem, Budakens apturēja zirgu un piesauca klāt Hošu.

—       Vai pavēlēsi, lai izcepu tev aunu? Lai izvāru pienā jēru? — iztapīgi lūkodamies Budakenam acis, vaicāja vecais kalps.

—       Kā tu domā, kas būtu garšīgāks un labaks? — kņazs vaicāja Spitamenam.

—       Vislabākais būtu tūlīt sakārtot ceļam zirgus un jāt projām! — mednieks čukstēdams atbildēja. — Mūri mācas mums virsū, un aiz šiem mūriem glūn nodevība.

—   Lai notiek tavs prāts! — Budakens atbildēja.

—       Bet tagad ir jau tumšs, — Hošs ieminējās, — slūžas paceltas, un pa grāvjiem ūdens plūst uz tīrumiem. Mēs neatradīsim braslu, zirgi iestigs izmirkušajā zemē.

—       Jāsim tūlīt, pasteidzini mūsu brašos puišus! — Budakens ņurdēja.

—        Tava griba man ir tas pats, kas bultai stopa stiegra! — Hošs paklanījās un pieskārās Budakena

kājām. Ar acīm pamirkšķināja uz Spitamena pusi un čukstēja: — Netici viņam!

—   Dari, kas tev jādara! —Budakens uzbļāva.

—   Darīšu, darīšu! — Hošs purpināja un iejāja vārtos.

Sargtorņa gals vēl kvēloja pēdējos sarkanajos rietošās saules staros, šķērsielās jau klājās mēļas ēnas, kad skiti rindiņā lavījās pa maju sētas pusēm, pa sienās iz- brukušiem caurumiem. Viņi izjāja no pilsētas pa otriem vārtiem, no kuriem veda ceļš uz Šurbelas kalniem. Asuks bija uzsiets uz zirga muguras, viņš bija tik piedzēries, ka neko vairs neatskārta un tikai murmināja vienu un to pašu:

— Asuks ir gudrs vīrs, gudrāks nekā pats Budakens!

Zirgu veda, pavadu satvēris, sargs Kukejs. Baidīdamies, ka Feizaula kalpi viņu varētu pazīt, Kukejs bija aptinis seju ar zilu lupatu un ietuntuļojies skitu apmetnī.

Divi sargi, kas sēdēja pie vārtiem, skatījās, mutes iepletuši, uz skitiem, kas jāja viņiem garām, skatījās uz skitu neparastajiem raibajiem apģērbiem un pinkainajiem zirgiem. Sargi ilgi strīdējās, vai jāiet pie priekšnieka un jāziņo tam par šiem svešzemniekiem. Beidzot viņi nolēma, ka vēlāk, kad vārtus aiztaisīs, viņi ies uz tirgu, ieies vīnūzī un tur iztaujās pastāvīgos apmeklētājus, kas bijuši tie dīvainie ciemiņi, kuri izjājuši cauri pilsētai.

Skiti jāja pa vientuļu ceļu augšup uz kalnu pusi. Kad klinšainās kalnu kores aizsedza asinssārto debesi, Spita- mens pamāja, lai karavāna apstājas. Priekšā pletās liels, ūdeni pieplūdis lauks ar zaļiem kokvilnas krūmiem. Daži zemnieki, melni no iedeguma un dubļiem, tik tikko apseguši savu miesu ar skrandām, staigāja gar grāvjiem ar garām kārtīm un virzīja uz tīrumiem ūdens straumes. Klusajā vakarā skaidri bija sadzirdamas viņu skaļās balsis.

Šeit skiti noņēma zirgiem nastas un tos sapina. Laukumiņš, kurā viņi apstājās, bija apaudzis ar dadžiem un zāli.

Sāņus varēja saredzēt zemu un platu torni bez jumta. Cieši pie torņa bija piekļāvusies māla kleķa mājele.

Skiti sakūra trīs ugunskurus un, iedūruši zemē piķus, sagūlās ap ugunskuru kā riteņa spieķi ap rumbu.

—   Kas tas par torni? — Budakens taujāja.

Spitamens saviebās:

—  Tas ir klusēšanas tornis, tur suņi apgrauž līķus. Tu, kņaz, mirsti kaut kur citur, šeit mirt ir nejauki.

—   Kāpēc tad tos suņus nenosit?

—   Vai tev prāts! Tie ir svētie suņi. Kas tos aizskar, tam cilpa kaklā. Bet mājiņā pie torņa dzīvo īpaši svēti veči, vispirms viņi noskaita mirušajam lūgsnas, pēc tam atdod līķi suņiem.

—   Ai, visuvarenais Papaj! — iesaucās Budakens un nospļāvās pār kreiso plecu. — Es gribu mirt klajā laukā, kaujā, lai pēdējo reizi vēl skatītu Dzelzs naglu [49] pie debesīm, dzirdētu vēju svilpjam un justu zirgu bara smaržu. Bet šeit labāk nemirt, kaut vai jaklaiņā kā pēdīgam nabagam. Tomēr derētu pastāstīt stepē, kā sogdu suņi apgrauž. līķus. Kņazs Tamirs to droši vien nav redzējis. Vai nevar aiziet uz to torni paskatīties?

Uzlēca mēness. Skiti snauda, ugunskura sasildīti. Budakens un Hošs devās uz klusēšanas torni; pa priekšu gāja Spitamens, meklēdams pa ežām cietāku taku starp applūdinātajiem tīrumu četrstūriem. Viņi gāja gar grāvīti, kurā ātri plūda ūdens, lēca pāri aizdambējumiem. Zilganā mēnesnīca apstaroja mēmo līdzenumu, pa kailajiem klajumiem slīdēja klusas vilku un šakāļu ēnas. Priekšā vientuļi melnēja platais tornis. Piebūvē mirguļoja uguntiņa. Skiti tuvodamies sadzirdēja dobju rūkšanu, kaukšanu, gaudošanu, uz kuru gravas atsaucās simtiem neredzamu šakāļu. Gar vienu sienu uz torņa virsotni veda šauras mūra kāpnes. Spitamens klusītēm devās augšup pa milzīgiem akmens bluķa pakāpieniem. Torņa virsotnē kaut kas čabēja, lielas, melnas ēnas sāka plivināt garus spārnus un, gaisā uzlidojušas, riņķoja virs skitu galvām.

Budakens izrāva šķēpu; Hošs apsēdās uz pakāpiena un lūgtin lūdzās, lai neejot tālāk.

—   Gari un briesmoņi šeit salido pa naktīm, lai pabiedētu miroņus. Viņi izsūks mums asinis un saplosīs mūs gabalos.

— Tie ir kailkakļi, meitu ērgļi! — Spitamens teica. — Uzmanies, Hoš, lai viņi tevi neuznes kalna gala. Viņiem garšo tik tukli veči kā tu.

No kāpņu augšas varēja paraudzīties torņa iekšienē. Gaišzilie mēness stari spilgti apgaismoja daļu no iekšējā laukumiņa. Balsnēja cilvēku kaulu kaudzes. Lieli, melni suņi ar garu spalvu klaiņāja un plēsās, cits citam ņemdami nost kaulus.

Sajutuši, ka ieradušies sveši cilvēki, suņi vairs neplēsās, saskrēja kopa un sāka riet.

—    Suņi prasa, lai viņiem dod ēst! — Spitamens sacīja. — Mirušo radinieki nāk šurp, skatās uz suņiem no augšas un sviež tiem ēdamo.

—   Kāds troksnis, kāda suņu jezga! — Budakens spļaudījās. — Iesim drīzāk projām no šejienes!

Suņi pēkšņi apklusa un paskrēja sāņus. Apakšā noklabēja durvis. Nāca vecis baltā apģērbā un ar baltu mici galvā. Vienā roka tas nesa lukturi, otrā — garas dakšas ar trim zariem.

—   Paslēpies! — Spitamens čukstēja. — Tūlīt redzēsi to, ko ne katram lemts redzēt.

Visi trīs pieplaka pie mūra un neatlaidīgi skatījās.

Pakaļ vecim ienāca divi vīri ar nestuvēm uz pleciem. Viens nesējs bija liela auguma, izblīdis, bez bārdas. Otrs — puskails vergs. Uz nestuvēm gulēja virvēm sasaistīts augums. Mēnesnīcā skaidri bija saskatāma jaunekļa seja ar aizvērtām acīm, balta ka sniegs. Nestuvju vienu galu viņi nolika zemē, otru pieslēja pie mūra, un tagad nu jauneklis it kā slavēja.

Vecis ar mici galvā izrīkoja un skaidroja:

—    Līķis jānoliek ar seju pret austrumiem, lai to skartu uzlecošā saule. Viņa dvēsele mitīs šeit, iekām svētie suņi nenograuzīs visu miesu. Tad dvēsele aizlidos uz Cinvadas tiltu un tur gaidīs atjauju nosoļot pa dēli, tik plānu kā naža asmens. Ja dvēsele bijusi bezgrēcīga, tā bez kļūmes pāries pa dēli, bet, ja tā dzīvē nodarījusi daudz jauna, tad dvēsele paslīdēs un iegāzīsies zaļā, staignā purvā, kur ļaunie gari to mocīs un cepinās mūžīgā ugunī.

Vecais sāka murmināt, dziedāt lūgsnas, stiepdams rokas pretim mēnesim.

Uzbhdušais bezbardis pakāpās atpakaļ, izņēma virvi un zagās klāt vergam no mugurpuses. Cilpa uzkrita vergam uz galvas, viņš nogāzās augšpēdu, bet tūlīt sāka sīvi pretoties un norāva zemē arī uzbrucēju. Suņi rēja, bet vecis ar trīszaru dakšu centās nodurt pretojošos vergu.

—  Trakais, ko tu gribi darīt? — Budakens šņāca.

Spitamens uzskrēja uz mūra, ieķērās tā malā ar rokām un nolēca lejā.

—       Es esmu šejienes ļaunais gars! — viņš ierēcas aizsmakušā balsī. — Kas uzdrošinās traucēt miroņu svēto mieru?

Spitamens paķēra apgrauztu liela kaulu un zvetēja ar to resnajam tēvainim un vecim. Briesmīgās bailēs bļaudami viņi drāzās projām un izskrēja no torņa. Durvis palika vaļā.

Pārbiedētie, izpūrušie svētie suņi, lēkdami cits citam pāri, smilkstēdami metās uz durvīm un izdrāzās no torņa.

Spitamens pieliecās pie giuļošā verga un atvilka vaļā cilpu, kas bija aizžņaugusi viņa kaklu. Vergs pieslējās kājās gluži apdullis un kāpās atpakaļ, ar bailēm lūkodamies uz Spitamenu:

—      Ja tu esi šejienes ļaunais gars, nenobendē nabaga vergu! Nevienam neesmu darījis neko sliktu.

—       Esmu tāds pats ļaunais gars kā tu! — Spitamens atbildēja. — Kas ir tavs saimnieks?

—       Mans pavēlnieks ir kņazs Oksiarts, šās pilsētas val- donis. Šovakar viņš pēkšņi atgriezās un pavēlēja atnest šo līķi šurp uz klusēšanas torni.

—  Bet kas bija otrs nesējs?

—       Galvenais einuhs Fanlals. Nezinu, kāpēc viņš sāka mani žņaugt. Esmu sava kunga centīgs vergs.

—      Tu uzzināji vairāk, nekā gribēja tavs kungs, un tā ir tava vaina.

Spitamens pagriezās pret. mirušo. Jaunekļa sejai arvien vēl bija nāves neskarti, maigi vaibsti. Acis aizvērtas. Spitamens piespieda ausi pie jaunekļa krūtīm iepretim sirdij un ilgi klausījās. Pēc tam atkabināja no jostas mazu ķirbja trauciņu un iepilināja jaunekļa mutē dažas lāses šķidruma. Plakstiņi nodrebēja, un lūpas čukstēja:

—   Es mīlu tevi, mīļotā, par untumaino viltu! . ..

—   Šeit taču atkal iejaukta tā tievā ķirzaka. Kņaze raidījusi jaunekli uz Činvadas tiltu, bet viņš arvien vēl nespej šo aizmirst. Es tevi izārstēšu no šās slimības!

Izrāvis nazi, Spitamens pārgrieza virves. Pie viņa kājām nokrita mazs duncis. Spitamens to pacēla, apskatīja un aizbāza aiz zābaka stulma.

—   Paklausies tu, neprātīgais sava kunga vergs! … Ja tīģerim nav izdevies lēciens un viņš aizdrāzies garām, tīģeris lēks otrreiz, lai pieveiktu savu upuri. Tev, nabadziņam, nebūs vairs nekādas dzīves pie kņaza Oksiarta: viņš tik un tā tevi noslepkavos. Nāc tūlīt man lidzi! Un palīdzi man uzcelt plecos šo puisi!

Spitamens satvēra jaunekli un pa mazajām durvīm izgāja no torņa. Budakens un Hošs viņu gaidīja apakšā.

—   Kas noticis?

—   Kņazs Oksiarts pēkšņi atgriezies no stepes un gribējis divus aizraidīt uz Činvadas tiltu. Mums jājāj tālāk, lai drīzāk tiktu laukā 110 šā novada. Bet šis tev, kņaz Buda- ken, būs vēl viens uzticams kalps. Viņš uzraudzīs tavus zirgus. Jauneklis, ko nesu uz. saviem pleciem, mirst tāpēc, ka pieskāries indīgām lūpām, kādas ir kņazei ar čūskas acīm. Viņš jās ar manu zirgu, ja tu atļausi, un es iešu blakus. Šis ir viens no tiem skaistajiem savādniekiem, kuri dārzā dziedāja dziesmas par godu kņazei Rokšanekai…

—   Lai jau jāj! — Budakens teica. — Pietiks gan prosas, gan maizes. Kad izveseļosies, vedīšu līdzi uz stepi — lai dzied dziesmas maniem viesiem un daudzina manu meitu daiļumu.

Kad visi atgriežas pie ugunskuriem, Spitamens noguldīja jaunekli un ilgi noņēmās ar viņu. Spitamens apskatīja un nomazgāja viņa krūtis, apkaisīja brūci ar sveķainu ambras pulveri un pārsēja ar lupatām.

Jauneklis kaut ko murmināja un brīžiem iekliedzās, taču samaņu vēl neatguva. Spitamens pasēdēja pie viņa, kamēr ievainotais apklusa. Visi skiti gulēja. Budakens snauda uz zirga segas, palicis plaukstu zem vaiga. Viņa acis brīžiem atvērās un vēroja ugunskura liesmiņas, brī- iiem atkal aizvērās. Spitamens piecēlās un piegāja pie verga. Tas sēdēja blakus ugunskuram, apņēmis ar rokam ceļgalus, un bažīgi lāgu lāgiem uzmeta acis skitiem. Spitamens piegrūda viņam pie pleca un pamāja, lai nāk līdzi. Pēc tam mednieks pieliecās pie viena gulētāja, kas klusi un nemitīgi vaidēja, paslēja to sēdus un kaut ko iečukstēja ausī. Visi trīs pagajās nostāk tīrumā un, kad dadžu krūmi jau bija aizsegusi ugunskura liesmas, apsēdās cieši cits pie cita, pieskardami delnu pie delnas un sakrampēdami pirkstus. Tā sēdēdami, viņi sabāza kopā galvas.

— Tev, Kukej, degunā bija iedzīta kamieļu nagla, tu nevarēsi nekur glābties tāpēc, ka aizbēgi no pilsētas; bet tu, paklausīgais vergs, atkal vari nokļūt kņaza Oksiarta cilpā. Tagad jums tikai viens glābiņš — jāaiziet kalnos. Šeit, aizā, upes krastā dzīvo mana māsa — Mēness Smaids. Turp jūs nogādāsiet šo jauno strazdu, kas čiepstēja savas dziesmas, līdz viņu skāra kņazu nazis. Mana māsa viņu izdziedinās ar kalnu zālītēm, un, ja viņš negribēs apklust uz visiem laikiem, arī viņš dosies tālāk pie brīviem kalniešiem. Māsa parādīs jums taku, pa kuru aizjāsiet kalnos pie kalējiem; viņi kausē dzelzi un kaļ tērauda šķēpus; viņiem vienmēr vajadzīgi strādnieki, un viņi jums dos iztiku. Bet, ja jums arī tur klāsies slikti, tad varēsiet doties vēl tālāki — pāri lielajai Oksas upei.

Visi trīs apskāvās, norunāja, kur atkal sastapties, pēc tam visi reizē paslēja rokas pret debesīm, lūgsnas čukstēdami, un klusi atgriezās pie ugunskuriem. Viņi saudzīgi uzcēla sadurto jaunekli uz zirga, piesēja ar astru virvēm un klusu pazuda tumsā.

Kad austrumi kļuva bālgani, Budakens pielēca kāiās un uzkliedza:

—  Sakārtojiet zirgus!

Spitamens sēdēja pie ugunskura, meta liesmās dadžus. Viņš piebikstīja cieši aizmigušajiem skitiem.

—  Kur ir ievainotais? Kur vergs, kur sargs ar sakropļoto degunu? — Budakens brīnījās.

—  Kņaz, viņi aizbēguši, — Spitamens atbildēja. — Kāds tev labums no viņiem, ja viņu vairs nav?

Jātnieki sakrāva nastas uz zirgu mugurām un, gaismai svīstot, jāja virknē pa augšējo ceļu, kas līkumoja gar kalnu pakāji un veda uz Marakandu.

«laimīga zeme»

Ceļinieki trīs dienas jāja pa tuksnešainu taku, izvairīdamies no galvenā tirdzniecības ceļa. Laiku pa laikam tālē dūmakā bija manāmi augsti mūri, kuri šeit bija sacelti apkārt septiņām pilsētām, lai aizsargātos pret tuksneša nomadu uzbrukumiem.

Gar ceļu rindā auga veci zīdkoki, viscaur pilni ar saldām, baltām ogām. Zīdkoki sedza ceļu ar biezu ēnu… Soļi viegli sadrebināja kokus, un 110 zariem, kas bija zemu nokārušies, kā krusa bira uz putekļainā ceļa baltas ogas.

Pa visu līdzenumu bija izkaisītas sogdu kņazu bagātas saimniecības. Augsti, robaini māla mūri iežogoja ēkas. Gar mūriem auga smuidras, garas papeles. Pa saimniecību žogu atvērtajiem vārtiem varēja redzēt četrstūrainus, rožu krūmiem apdēstītus dīķus. Pāri tiem pleta zarus vareni karagači, ar milzīgajām cepurēm sniegdamies debesīs. Ap dīķiem uz līdzeniem, uzbērtiem laukumiņiem, apsegtiem ar paklājiem un tūbas gabaliem, atgādinādamas raibas puķu dobes, bariņos bija sasēdušas sievas un bērni. Tie dziedāja, smējās, citreiz dejoja, skandinādami tamburīnus. Izbrīnā iekliedzās un apklusa, kad pa atvērtajiem vārtiem pamanīja skitu jātnieku virkni ar melnajiem bašlikiem un tievajiem pīķiem.

Dažreiz ceļā gadījas sogdu kņazi krāšņas svītas pavadībā. Kņaziem blakus jāja mednieki, turēdami ādas cimdos piekūnus un klinšu ērgļus ar micītēm, kas uzmauktas pāri putnu acīm. Pa priekšu skrēja baltu un dzeltenu kurlu bars ar ierautiem vēderiem un kuplam astēm. Kņazi greznos tērpos, bruņojušies apzeltītiem ieročiem, drasēja ar nevaldāmiem argamaku šķirnes zirgiem, kuriem starp ausīm bija piestiprināti spalvu pušķi. Zirgus sedza sudraba vai zelta pavedienu tikli, un tie kvēloja kā liesmas.

Līdzenumā lauku vidū vietumis bija sabērti augsti kur- gāni. Blakus tiem čurnēja nožēlojamas zemnieku būdas, saķepinātas no māliem un žagariem. Laukos strādāja sau-

Ies apsvilināti zemnieki, un viņu augumus tik tikko sedza rupjas drānas skrandas. Kaili, brūngani bērni ar tievām kājelēm un lieliem vēderiem, ar vairākām bizītēm, kas rēgojās šur tur uz galvas, valstījās smiltīs un, ieraudzījuš: ceļiniekus, rāpās uz žogiem un kliedza no turienes.

Skiti divas naktis iekārtoja atpūtas vietas tālu no ciematiem uz pauguriem. Izjājuši cauri Zargarai un Darvas- kamai, viņi pārcēlās pāri Sanzaras upes daudzajiem kanāliem. Beidzot iejāja Zelta 1 upes ielejā un tālē ieraudzīja bezgala daudzos krāšņās Marakandas — sogdu galvaspilsētas namus un dārzus.

Šķita, šai pilsētai nav ne sākuma, ne gala. Marakandu no visām pusēm ieskāva dārzi. Starp kokiem slēpās ēku plakanie jumti, un šā nepārtrauktā dārza vidū slējās gaisos augsti māla mūri ar robainiem torņiem.

— Šajā cietoksnī dzīvo Sugudas valdonis satraps Bess, ļaunais ķēniņu ķēniņš, — Spitamens slastīja. — Tur viņam uzkrāta maizes labība pieciem gadiem. Zirgu aplokā ar ķēdēm piekalti tūkstoš vislabāko rumaku, un namos, kuriem visapkārt rozes un persiki, skumst trīssimt sešdesmit piecas sievas — tik daudz, cik gadā dienu. Sogdu kņazi dzīvo vienos priekos, .tie nezina, kas ir bēdas!

1 Par Zelta upi senos laikos sauca Zeravšānas upi.

CETURTA DAĻA negaiss no rietumiem

.. .Un tur, kur bija pilsēta, mitis pelikāni un eži, drupas taps par zvēru midzeņiem, un ceļavīrs, garām iedams, iesvilpsies un neapstāsies.

(No Austrumu hronikas)

SOGDU CIEMATĀ

Firaks gulēja uz pīta meldru paklāja. Acis vienaldzīgi raudzījās apkvēpušajos, ar žagariem piepītajos kāršu griestos. Jaunekja uzmanību saistīja liels dzeltens zirneklis, kurš vienbrid skrēja pa kārti, pēc tam tikpat ātri diedza atpakaļ un apstājās, pacēlis divas priekšējās spalvainās ķepiņas.

Kārts otrā galā no sienas spraugas lāgiem izlīda otrs dzeltens zirneklis, uzmanīgi aizlavījās līdz kārts vidum un aši skrēja atpakaļ.

Viss Firaka augums bija sapampis, smeldza, un, tiklīdz viņš mēģināja pakustēties, skaudra sāpe iedzēla krūtīs. Kāds smalkā balstiņā ieraudājās, pēc tam bija dzirdama vienmērīga klaboņa un čirkstēšana. Firaks pacēla galvu un pie kājām ieraudzīja sēžam sievieti. Viņas pirksti veidoja baltu pavedienu, kura galā palēkdamās griezās vārp- stiņa; ar otru roku viņa plūca vilnu no liela kušķa. Sievietes melnīgsnējā, iedegusi, dziļām grumbām izvagotā seja liecināja, ka viņa strādā smagus laucinieces darbus. Ap galvu apsiets balts lakats, tā malas aizsedza kaklu un zodu.

Atka) kāds ieraudājās smalkā balstiņā, un roka, palaidusi vaļā pavedienu, saka šūpot šūpuli, kas bija apkrāsots ar spilgtiem ziediem un šūpojot čīkstēja.

—   Dzert! — Firaks čukstēja, un paša balss viņam likās sveša, ķērkstoša un tāla.

Sieviete paņēma māla bļodiņu, iemērca tajā krunkainu mazo pirkstiņu un pārvilka ar to pa jaunekļa iekaisušajām, sausajām lūpām. Viņa mērca pirkstu pienā un ēdināja jaunekli ar piena lāsēm, kā daudzkārt to bija darījusi, barodama mati zaudējušu jēru. Saplaisājušās, iekaisušās Firaka lūpas kļuva valgas.

—   Kur es esmu?

—   Nejautā, nerunā, lai slimības ļaunais gars neatgrieztos un tevi nenožņaugtu. Nekusties, citādi atkal plūdīs asinis!

Firaks juta mutē silto, saldeno pienu, un jauneklim šķita, ka viņš ir nule piedzimis, ka pagātnes nav un nevar būt. Viņš nespēja atcerēties, kas bijis senāk, pirms viņš nokļuvis šeit, šajā piekvēpušajā būdā. Pats sev viņš šķita mazs bērniņš, un šī sieviete — visuvarena, visuspē- cīga kā māte; šī sieviete spēj glābt viņu, vārgo, nule piedzimušo.

—   Dzert! — atkal neviļus čukstēja jaunekļa lūpas

—   Pietiks! — atbildēja sieviete, virpinādama pavedienu. — Jāatstāj arī manam bērnam.

Firaks atkal iekrita nemaņā. Kad atģidās, nespēja saprast, cik ilgs laiks pagājis. Sievietes vairs nebija, bērns nepīkstēja, šūpulis nešūpojās. Uz kārts divi indīgi zirnekļi tupēja viens pretim otram un draudīgi kustināja paceltās priekšējās ķepiņas. Saules stars, iespraucies pa griestu četrstūraino caurumu, šķērsoja visu būdu. Spilgts sarkandzeltens plankums kvēloja uz sienas. Saules starā mirdzēja virmojošie putekļi.

Firaks jutās spirgtāks, spēki vairojās. Taču krūtis siipri sāpēja. Viņš pacēla galvu augstāk un paskatījās apkārt. Abās pusēs platas māla guļamās lāvas. Starp tām šaura eja. Tās galā sienā pavards; pavarda sānos no māliem veidotas kviešu vārpas un putniņš, kas knābā graudus.[50]ogļu čupa, apbērta ar pelniem, un virs pavarda gaišzila dūmu strūkliņa, kas vīdamas kāpa uz piekvēpušo caurumu griestos. Uz guļamajām lāvām apdriskāti meldru pīteņi un nodiluši paklāju gabali.

Firaks nesaprata, kāpēc viņš apsegts ar rudu zemnieka apmetni un kāpēc viņam kājās raibas vilnas zeķes: agrak taču viņš bija ģērbies citādi — pa pilsētnieku modei — zaļās kurpēs un platās svītrainās biksēs.

Aiz muguras kaut kas ieklabējās. Rupji darinatajās durvīs bija caurums, un pa to iekšā sniedzās veca cilvēka sastrādātā roka un ilgi ņēmās ap bultu, pūlēdamās atvērt durvis; pēc tam viss apklusa.

Firaks gulēja, vērodams uz sienas saules plankumu, kas lēni virzījās, apgaismodams arī dziļu spraugu, no kuras brīžiem izbāza purniņu pelēka pele. Saules stara skarts, spoži balts šķita pie sienas pakārts rupjš audekla krekls, apšūts ar sarkanu apmali, un iemirdzējās līks bronzas sirpis, arī pakarts uz koka vadža blakus izžāvētu vērmeļu pušķim.

—   Draudziņ! — viņam blakus ieskanējās smalka aizsmakusi balss. — Draudziņ, lai tevi sargā visi gaišie debesu gari! Kā tevi sauc?

Firakam blakus stāvēja vecs vīrs ar smailu mici galvā un ērtā apmetnī, sajoztā ar dažādu krāsu auklām. Visa viņa seja ar sirmajiem bārdas rugājiem, ar piemiegtajām nespodrajām acīm, plati smaidot, savilkās neskaitāmās krunkās. Tiklīdz mute aizvērās, apakšējā lūpa paslīdēja zem augšējās un seja kļuva uz pusi mazāka: vecam nebija neviena zoba.

—   Kāpēc man neatbildi?

Firaks skatījās uz veci, nesaprazdams, kas tam vajadzīgs. Atskanēja rupjas balsis. Būdā ienāca vairāki zemnieki garos kreklos, kas sniedzās līdz ceļgaliem, un platās rupjas drānas biksēs.

—   Kāpēc neliec miera slimniekam? Redzi, viņš taču mirst. Tu esi atravāns, dieva kalps, tavs pienākums skaitīt lūgsnas, apbedīt mirušos. Kāpēc tu pāragri un neaicināts nāc citu mājā?

—  He-he-he! Bet kas tad viņš tāds ir?

—   Tas ir mednieks. Nokritis no klints, salauzis kaulus. Mūsu vecenes viņu ārstē.

—   Vai tad viņš ir mednieks? — Vecais pārlaida zemniekiem neuzticības pilnu skatienu un padraudēja ar pirkstu. — Kāpēc viņš tin ciet savu ģīmi? Varbūt viņš ir izbē

dzis laupītājs? Par svarīgu noziedznieku notveršanu kņazs Oksiarts samaksā piecus dārikus un pat vēl vairāk.

—       Lai noziedzniekus tvarsta Oksiarta kalpi. Kāpēc tu maisies šajā būšanā?

Vecais palaida sīku smiekliņu:

—       Pieci dāriki ir liels apbalvojums! Padomājiet titcai: pieci sudraba dāriki!

—       Pareizi, pareizi, svētais patiesības mīlētāj, — teica zemnieks. — Bet kam tev vajadzīgi dāriki? Svētie atra- vāni taču nav kāri uz naudu un pārtiek no lūgšanām. Ko darīsi ar tiem darikiem?

—       Ko visu cilvēks nevar izdarīt ar naudu? Es atvērtu bodīti, pārdotu sveces un govju svēto urīnu, kas izdziedina visas slimības. Es pat varētu apprecēties.

—   Kas ies pie tevis, tik veca veča?

—       Ja makā man skanēs sudrabs, skaistākā sādžas roze nāks manā būdā. Iešu pie mūsu gudrā sādžas vecākā. Neaizturiet mani, laidiet! Veseli pieci dāriki! — Vecais steigšus aiztipināja.

Zemnieki čukstēja:

—       Labi, ka sādžas vecākais pašlaik nav mājās. Viņš aizjāja sagaidīt kņazu, kas ieradīšoties no Kurešatas.

—   Ko darīsim ar slimnieku?

—       Tu jau vēl nespēj paiet? — viens no zemniekiem uzrunāja Firaku. Firaks paraudzījās ar gurdu skatienu. Zemnieki noliecās pār viņu.

—       Viņš ir tikko dzīvs. Kur nu tāds var paiet! Ja arī ies, viņu panāks un saņems ciet.

—       Puisis jāpažēlo. Kamēr noskaidros, ir viņš laupītājs vai nav, viņu ietupinās bedrē.

—       Kas nu tas par laupītāju? Sepe teica, ka viņš esot mūsējais, tātad viņš jāpaglābj.

—       Noguldīsim viņu uz jumta, virsū uzmetīsim sienu, bet stāstīsim, ka aizbēdzis. Tuvumā neviens nemeklēs. Sādžas vecākais sūtīs vīrus uzmanīt takas un ceļus. Bet pēc pāris dienām tracis aprims. Mēs viņu izvedīsim ārpus kņaza Oksiarta novada robežām;'tālāk puisis steberēs pats. Ja jau Šepe tā teicis, tad mums .šis puisis jāpaglābj!

Zemnieki saudzīgi satvēra Firaku, iznesa pagalmā un pa kāpnēm uzvilka uz šķūņa jumta. Tur viņam virsū uzmeta kalnu siena klēpjus.

—   Pielūko, nesāc raudāt! Nesāc kliegt!

ZEMNIEKU SANAKSME

Firakam bija ērta gulēšana. Izžuvusi kalnu zāle, piparmētras un vērmeles tīkami skurbinājā. No jumta viņš redzēja daļu ielas, lielu karagaču, dažas būdas un pagalmus, kuros klaiņāja vistas un snauduļoja pinkaini suņi.

Pa ceļu steigšus gāja zemnieku viri un sievas, ceļam pāri skrēja bērni. Ļaudis pulcējās bariņos un dedzīgi sarunājas.

Uzvandot putekļu mākoņus, uz putās saskrietiem skaistiem argamakiem atjoņoja jātnieki. Koši sarkanās zirgu segas spīguļoja ar zelta izrotājumiem, starp zirgu ausīm plīvoja fazānu spalvu pušķi. Zemnieki, zemu klanīdamies, satvēra nogurušos zirgus aiz iemauktiem un paveda sāņus.

Viens no jātniekiem, jauns, drukns, varen smalks, ar zīdainu sacirtotu bārdu, uzkāpa četrstūrainā, paklājiem nosegtā laukumiņā zem veca ēnaina karagača. Viņš pārlaida pūlim saltu, augstprātīgu skatienu.

Zemnieki piebikstīja cits citam ar elkoni un čukstēja:

—   Pavei, viens pats kņaza Katena zīda apģērbs ir tik dārgs, ka par to pusgadu varētu ēdināt visus mūsu ciemata iedzīvotājus. Un uz apģērba uzšūti ar istiem zelta diegiem zelta ziedi.

—  Un kāds šķēps zelta makstī! Tūlīt redzams, ka varens kņazs!

—  Vai drīz sapulcēsies ciemata iedzīvotāji? — kņazs Katens kliedza.

—   Nāk! Visi jau nāk!

Tuvojās trokšņains pūlis. Pa priekšu nāca daži veci vīri. Divi balstīja zem padusēm vēl vecāku veci ar sirmu bārdu. Viņš nespēja tikt līdzi nācējiem, un vedēji cēla viņu tik augstu, ka veča kājas kuļājās un nemaz neskārās pie zemes. Viņa kuplo, balto matu kodaļu plivināja vējš. Ar sirmu bārdu apaugušajā sejā pašā vidū rēgojās garš ērgļa deguns, zem drūmi sarauktajām tumšajām uzacīm brīžiem iemirdzējās melnas, dusmīgas acis.

Tas bija ciemata vecākais, kalnu ciematā un tuvākajās apmetnēs dzīvojošās lielas dzimtas galva, un katrā šajā apmetnē viņam bija sievas un māja. -

Blakus vecum vecajam vīram soļoja viņa dēli — visi ar sirmām bārdām, ar tādiem pašiem ērgļa deguniem un dzedrām, vērīgām acīm. Aiz dēliem nāca pāris desmit pusmūža vīru un jaunu zemnieku — ciemata vecākā mazdēli un mazdēlu dēli. Visapkārt pūlī šaudījās bērni, cits vecāks, cits jaunāks, un blīvās rindās nāca sievietes, kuras kāroja redzēt, kas nu te notiks.

—  Ja kņazs ir atauļojis, tas nav uz labu! … — sievietes bažījās.

Sanākušie ielenca paaugstinājumu, kur, zemniekus gaidīdams, stāvēja kņazs Katens un vairāki viņa apsardzes persiešu kareivji.

Pūļa priekšā, uzmetis bārdu uz gara zižļa, apstājās ciemata vecākais.

—   Uzticamie Avēstas[51] dēli! — kņazs sauca zemniekiem, cieši stāvēdams uz ieplestām kājām, kas bija ieautas sarkanās sandalēs ar daudzām jo daudzām tievām siksniņām. Viņš uzsita ar dūri pa šķēpa spalu. — Mums būs jāņem rokā ieroči! Klausieties, ko jums teikšu! Mūsu novadam, laimīgajai Sugudai, tuvojas nezināmi ienaidnieki. Viņi grib atņemt mums zemi, atņemt mūsu mājas, visus mūs apkaut vai pārdot verdzībā. Bet vai mēs to pieļausim? Vai jūs cīnīsieties pret ienaidniekiem savu sievu un bērnu dēļ, savu māju un druvu dēļ?

—   Cīnīsimies! Visi celsimies kājās un aizstāvēsimies! — pūlī skanēja kliedzieni. — Lai tikai ienaidnieki pabāž savu degunu pie mums!

—   Nē, nedrīkst gaidīt, kamēr viņi ieradīsies jūsu ciematā. Jāsapulcē liels karaspēks un jādodas pretim, jāūz- brūk ienaidniekiem Baktriānas kalnos. Nedrīkst pieļaut, ka viņi tiek pāri platajai Oksas upei un iekļūst mūsu ielejās. Ja kaujas notiks mūsu tīrumos, mēs izdangāsim sējumus un paliksim bez maizes. Tad sāksies bads. Drīzāk jādodas no šejienes uz Baktru. Vai jūs visi nāksiet?

Pūlī ļaudis sakustējās, dobji skanēja valodas. Kāda balss vilcinādamās teica:

—  Es laikam iešu.

Tūlīt kāda cita balss vaicāja:

—   Vai tālu būs jāiet?

—       Vispirms jādodas uz Kurešatas pilsētu, tur pulcēsies mūsu vienība. No turienes karavīri ies uz Marakandu, kur ķēniņš Artakserkss — lai viņš dzīvo un valda tūkstoš gadu! — apvienos visus sanākušos vienā lielā puikā un pats vedīs to pretim ļaundarim — valdniekam Divra- ģim, lai iesprostotu un iznīcinātu viņu Drangiānas 1 kalnu aizās. Bet ko jūs klusējat? Vai nāksiet visi?

Daži saka klaigāt:

—   Kā lai mēs pametam savus tīrumus? Tūlīt bus sējas laiks. Ja neapsēsim laukus, no kā pārtiks mūsu ģimenes? Lai karā iet pilsētnieki: viņiem nav jāstrādā druvās.

Kliedzieni kļuva skaļāki. Sievietes, uzrāpušās uz jumtiem, arī klaigāja un iejaucās strīdā:

—   Trīs ceturtdaļas ražas mēs atdodam kņaziem un vienmēr badojamies. Ja atstāsim novārtā tīrumus, kas ēdinās mūsu bērnus?

Sirmais ciemata vecākais, dēlu atbalstīts, uzķepurojās uz paaugstinājuma un māja pūlim ar rokām.

—   Paklausiet man, uzticamie Avēstas dēli, tāpat kā esat klausijuši līdz šim, — sacīja vecākais. — Mūsu dzimtā ir pavisam simt astoņdesmit pavardu, bet strādājošo vīriešu — pieci simti četrdesmit. Esmu saņēmis stingru pavēli, lai no katra pavarda ietu karā vismaz viens vīrs. Ieročus jums dos. Trešo daļu savu vīru mēs varam norīkot, lai viņi piedalās karagājienā. Kuri paliks mājas, tie palīdzēs apkopt un apsēt aizgajušo laukus. Nekādi zaudējumi musu dzimtai neradīsies. Mums jādod arī viens zirgs no katriem desmit pavardiem — pavisam astoņpadsmit zirgi. Vai tad mēs netiksim galā ar lauka darbiem bez tiem astoņpadsmit zirgiem? Protams, tiksim. — Vecākais, pamirkšķinādams ar acīm, mādams ar galvu un rokām uz kņaza pusi, lika it kā saprast: «Neko darīt, jāpiekapjas, jāpaklausa.»

Kliedzieni kļuva arvien skaļāki. Sievietes uz jumtiem vaimanāja:

—   Mēs jau devām karavīrus, kad pirms gada tos pieprasīja ķēniņu ķēniņš. Kur ir tie karavīri? Līdz šim mēs viņus neesam vairs redzējuši. Sievas kļuvušas par atraitnēm, bērni par bāreņiem! … Posts un bēdas iņūs piemeklējušas!

Tobrīd pūļa priekšā izskrēja kads zemnieks, kura apģērbs likās raibs — tik daudz tajā bija ielāpu. Viņa seja bija platiem vaigu kauliem, mute līdz ausīm, kājas pavfc sam līkas.

—  Atļaujiet arī man, Tarakānam, teikt kādu vārdu.

—   Runā, Tarakān, runā! — pūli pāršalca saucieni.

—   Varbūt nepratīšu pasacīt visu, kā vajag, bet es jau neesmu mācījies no gudriem atravāniem vai no pilsētu tirgoņiem skaistas runas teikt. Kņazs Katens aicina mūs kara — aizstāvēt mūsu zemi. Bet kādu zemi mēs aizstāvēsim? Vai savu? Nē, nē! Vai tikai tā nebūs kņaza zeme? Kņazam viegli doties karā — viņam kalpu pilna māja un tīrumos rakņājas gluži melni saulē nodeguši vergi: tie viņam tīrumus gan uzars, gan apsēs. Vai tad tā nav?

—   Kas tur runā? — kņazs klusu jautāja ciemata vecākajam. — Aizbāz viņa indīgo muti!

—   Visnolaidīgākais saimnieks. Bērnus gādāt māk: vi- ņam to pilna būda gluži kā tarakānu. Bet tīrumiņu uzaris tik tikko trim saujām graudu. Tāpēc jau esam iesaukuši viņu par Tarakānu.

—   Tarakān, tu pareizi runā! — pūlī skanēja kliedzieni. — Ko tīrumos savācam, to kņazam aiznesam. Ka- 10t taču iesim mēs; bet kāds mums no ta labums? Vai kņazs atkal neatņems mums visu izaudzēto? Lai viņš tūlīt mums izklāsta, kas mums par to tiks, ja iesim karot!

—   Kas tā par vardi, kas nupat kvākstēja? — kņazs iekliedzās un draudīgi izvilka spožu šķēpu no zelta maksts. — Par šā muldoņas dievzaimīgajiem vārdiem viņam vajadzētu ne vien izraut bezkaunīgo mēli, bet nocirst arī dumjo galvu. Stiepiet viņu šurp!

Kņaza kalpi drāzās pūlī uz to vietu, kur nule bija runājis Tarakāns, bet viņus klaigādami atgrūda atpakaļ satrauktie zemnieki:

—   Tu mums neļauj brīvi pateikt nevienu vārdu! Kādēļ tad atjāji? Ņern ciet cilvēkus kā lopus un dzen tik prom. Bet, ja esi ieradies pie mums, lai aprunātos, neaizbāz mums muti! . . ,

Tobrīd no zemnieku pūļa iznāca garajā mūžā salicis zemnieks. Baltā bārda tam bija sagriezusies kā kazas aste un noslīdējusi uz krūtīm. Zem izpūrušajām uzacīm uz kņazu blenza dzirkstošas, vērīgas acis.

—   Cienījamais kņaz, paklausieties manī, paklausieties arī jūs, mani bērni! Pagaidiet, nedusmojieties! Es jums atgadināšu, kā darīja senāk.

—   Lai runā vecais mednieks! — pūlī skanēja kliedzieni.

—   Kad es, vēl puika būdams, ķēru kalnos irbes, veči man stāstīja, ka senāk bijuši brīvās zemes laiki Mūsu senči pirmie atceļojuši šurp, šajās ielejās. Brīvas zemes bijis tik daudz, ka ikviens varējis art, cik vien spēj. Bijis jākaro ar mežonīgām derbiku — vara kausētāju ciltīm, kuras dzīvojušas kalnos. Mūsu senči visi kā viens aizstāvējuši savu zemi — savām pašu rokām tak to iekopuši, ar saviem sviedriem un asinīm aplaistījuši! Pēc tam ciematu vecākie un kņazi pamazām mums atņēmuši zemi un mūs padarījuši par meslu maksātājiem. Ja kāds tukšinieks nesamaksājis kņazam parādu — īsi un aši kļuvis par viņa vergu, bet zemi izsludinājuši par kņaza īpašumu, Lai nu tagad kņazs jums pasaka: ja jūs, mani bērni, nolīksiet savu galvu kaujā pret nikno valdnieku Divraģi, vai kritušo dēli arī turpmāk būs kņaza vergi, vai ari zeme, ko esam uzaruši, atkal kļūs par mūsu zemi?

Kņazs sačukstējās ar ciemata vecāko un pamāja saviem karavīriem.

—   Es šeit dzirdu nevis ilgā mūžā lielu un gudru pie- ledzi guvušu sirmgalvju valodu, bet dumpinieķu sunisku riešanu pret valdnieku un pret kņaziem. Jūs esat aizmirsuši, ka kņazus jums iecēlis par pavēlniekiem pats dižais dievs Aguramazda; bez kņaziem pasaule nevar pastāvēt, un jums kņaziem jāklausa. Man ar jums nekas vairāk nav runājams . .. Jau šodien no jūsu ciemata dosies uz Kure- šatu divi simti kareivju un divdesmit zirgu. Bet, ja to neizdarīsiet, jau rītdien mani karavīri ar varu paņems visus jūsu lopus, visu labību, un ciematu es nodedzināšu! .. .

Vecais drebelīgais ciemata vecākais un citi veči noslīga zemē.

—   Nedusmojies, kņaz! Mūsu ļaudis ir godīgi Avēstas dēli un uzticami ķēniņu ķēniņa kalpi. Mēs paši savā starpā apspriedīsim, kurus sūtīt karā, un nogādāsim tev visu, kas vajadzīgs. Bet pašlaik lūgtum nobaudīt mūsu maizi, mūsu umočus, nonnošus un saldos bumbierus ar riekstiem.[52] kamēr tu atpūtīsies, mūsu meitenes tevi iepriecinās dejodamas un dziedādamas.

Kņazs iegāja ciemata vecākā dārzā. Zem vecām bumbierēm zemi sedza raibu raibie paklāji, uz tiem salikti māla trauki ar rūgušpienu, sieru un citiem cienastiem. Klajumiņā meitenes sāka riņķa dejas un dziedāja dziesmas.

Pievakarē kņazs aizjāja, dzidams sev pa priekšu ar lozēšanu izraudzītos ciemata iedzīvotājus, kuriem bija jādodas karā. Satumsa. Saspiests dzeltensārts mēness ar piepūstiem vaigiem parādījās aizas dibenā. Zemnieki uzmanīgi nolaida Firaku pa pieslienamām kāpnēm uvi uzsēdināja ēzeļa mugurā.

—   Kur tevi aizvest — kalnos pie vara kausētājiem der- bikiem vai ielejā, Sugudas laukos?

—  Man viss vienalga, — Firaks atbildēja.

—   Vedīsim labāk uz Marakandas pusi. Tur pa ceļiem staigā daudz ļaužu un ikviens pamet ceļmalā guļošam placeņa gabalu. Kalnos ir auksts laiks, tur tu nosalsi.

Vīrs, kuru sauca par Tarakānu, gāja blakus ēzelim un visu ceļu stāstīja Firakam, cik grūta dzīve zemniekiem:

—   Mums pats galvenais ir dabūt ieročus, jo ar ieročiem spēsim aizsargāt savu zemi. Vienalga — Divraģis vai^ kņazi — vai tad tie nav trumi uz mūsu miesas? . . .

Ēzelis klusu tipināja visu nakti līdz rītausmai. Saule ceļiniekiem uzausa tikai līdzenumā. Itin visur grāvjos līksmi čaloja ūdens straumes, kas plūda no dzidra kalnu strauta. Dažās vietās sievas pļāva kviešus, citur vīri soļoja aiz omačiem[53], brīžiem uzkliegdami rudajiem, nelielajiem vēršiem. Pa irdenajām, nule uzartajām vagām lēkāja putni, meklēdami sliekas.

Tarakāns pacēla Firaku kā kviešu kopiņu un noguldīja augstā zalē robežas ežā starp diviem tīrumiem.

—   No šejienes tu aizlavies uz Marakandu, — viņš teica. — Nebaidies: izstiepta roka tevi pabaros!

.. . Firaks gulēja tik klusu, ka pie viņa viegliem soliem pielēca zaķis, pietupās, pabungoja ar priekšējām ķepiņām, palūkojās apkārt un, blenzdams uz Firaku ar spožu, izvalbītu aci, pēkšņi šāvās sāņus, un biezā zāle noča- bēja vien, kad viņš spraucās tai cauri.

Kaut kur vienmuļi džinkstēja pulkstentiņi. Pa lielo ceļu jāja divi piķiem bru

ņojušies jātnieki. Firakam viņu sejas likās pazīstamas: vai šie nesargāja persiku dārza vārtus, kacl viņš tur gāja dziesmas dziedat pie baltā nama? Attālāk sīkiem rikšiem, putekļus uzvandīdami, trukšināja nastām apkrauti ēzeļi. Blakus gāja dzinēji garos kreklos. Atkal un atkal viņi uzkliedza ēzeļiem.

Vēl tālāk soļoja augsts, balts kamielis ar aveņsārtām bārkstīm izgreznotu tīklaudumu un lielu pulksteni, kas bija piekārts pie līkā kakla. Starp diviem kupriem sēdēja smuidra sieviete. Caurspīdīgs, zeltaini sarkanīgs šķidrauts sedza viņu no galvas līdz kājām. Glezna roka ar daudzām rokas sprādzēm atmeta atpakaļ šķidrautu, un kļuva redzama kalsenā seja. Iegarenās, tumšās acis vienaldzīgi raudzījās tālē. Skatiens pārslīdēja pāri Firakam.

«Mīļā!» Firaks gribēja kliegt, bet viņa klusais, žēlais vaids tikai aizbiedēja irbi ar raibu mazu] u baru, kuri žigli pazuda zāles biezoknī.

Gleznā roka atkal uzmeta sejai šķidrautu, un kamielis, klanīdams augstprātīgo galvu, lēni aizgāja, klusi likdams milzīgās, pinkainās kājas ceļa putekļos. Dažas sievietes, ietuntuļojušās svītrainos apmetņos, snauda uz lentēm un krellītēm izgreznotiem pelēkiem mūļiem, kuri soļoja pakaļ kamielim.

Visa procesija aizslīdēja garām kā sapnis, un uz ceļa palika tikai putekļu mākonis, kas lēni slīga lejup, un Firaks vēl ilgi dzirdēja pulkstentiņu šķindas un dzinēju ķērkstošos kliedzienus, kas attālinājās arvien vairāk.

ķiniešu hroniku rakstītājs

Marakandas pilsētas galvenais tirdzniecības laukums blīvi piebūvēts ar veikaliņu rindām. Tirgus ejas izveido līkumainu ielu un ieliņu labirintu. Pie katras mājas sienas ir plakans māla izcilnis, apsegts ar izdilušu paklāju. No paša rīta uz tiem tiek saliktas visvisādas preces; dažiem tirgoņiem — mala trauki un gaismekļi, naži, karotes, citiem — koka šķirstiņi ar sīkiem nodalījumiem, un tajos gredzeni ar tirkīza, serdolika, lazurīta actiņam, auskari, važiņas, rokas sprādzes, kakla rotas, matu ķemmes, trauciņi ar krustnagliņu eļļu un muskusa ziedi. Pats tirgotājs, kajas apakšā parāvis, sēž preču vidū, gaidīdams pircējus. Viņam aiz muguras atvērtas dubultdurvis, un pie tām uz koka vadžiem sakārti apavi, iemaukti, siksnas, raibas šalles, lakati, koka sandales. Aiztaisīdams durvis, tirgotājs uzreiz paglābj pusi no visām savām precēm. Turpat līdzās zemu noliecies puskails vergs ar gariem, pinkainiem māliem. Viņš sit ar veseri pa laktu, kaldams līku nazi vai vara knaiblītes matu izraušanai.

Starp blakus tirgotavām izvilkti noskranduši meldru pīteņi. Klaiņojošais pūlis gan nokļūst spožos saules staros — un mirkli pazib raibi, plati apģērbi sarkanām, dzeltenām, zilām svītrām, — gan atkal ienirst ēnā, un ļaudis slīd kā pelēki rēgi.

Laukumā saplūst ieliņas, kurās rit rosīgs darbs. Podnieki, ieroču meistari, audumu krāsotāji, kurpnieki visu dienu līdz saules rietam nepārtraukti strādā vaiga sviedros.

Kāda šķērsielā vairakos veikaliņos darbojas tirgoņi, kas ģērbušies citādi nekā parastie sogdu tirgoņi.

Tie ir seri[54] — tirgoņi no valsts, kas atrodas tālu uz austrumiem aiz kalnu grēdām. Viņi ģērbušies garos melnos vai zilos halātos, mati noskūti, ausīs lielas oriņas. Visa šajā veikaliņu virknē pārdod zīda audumus, dzelzs izstrādājumus, no nefrīta vai akmens veidotus dievekļu tēliņus un zāles, kas večiem piešķir spēku, jaunību un veselību.

' Sera mi — tā senatnē saukti ķinieši: viņu tirdzniecības kolonijas bijušas tagadējas Austrumturkestānas (Kašgaras) vieta; ķīnieši rosīgi tirgojušies ar Sogdiānu. Vārds «seri» nozīmē «zīda cilvēki». Ķīnu tolaik saukuši par S e r i k u.

Daži seru tirgoņi sačukstejas, sēdēdami aplī uz paklāja:

—   Kāpēc šodien tik ilgi skaita lūgsnas uz laukuma? Jau daudzus gadus ši valsts dzīvo laimē un labklājībā un neviens to neaizskar. Ja šajā valstī izraudzīts jauns valdnieks, tad viņš dosies no šejienes uz Sūzām, bet Ma- rakandā iecels satrapu kurš no mums pieprasīs dārgas dāvanas. Redz, kur nāk Cen-Czi. Ko mums paudīs viņa gudrās lūpas?

Cienījamā gaita viņiem garām gāja Cen-Czi, ģērbies tapat kā pārējie tirgoņi: uz kreisā pleca viņš bija uzsviedis pelēku apmetni ar platu, sārtenu apmali. Šķībās, pievērtās acis izskatījās nogurušas.

—   Esi sveicināts, Cen-Czi! Apstājies, pastasti — ko redzēji un ko domā par visu to?

—   Ļaudīm slāpst asiņu. Negaiss tuvojas. Vai mēs drīkstam nelikties ne zinis? Ja sāksies karš, mums atņems mantu un varbūt arī dzīvību.

—  Vai dzirdējāt? — tirgoņi čukstēja. — Varbūt mūs noslepkavos? Bet kur lai mēs bēgam?

—  Vai tad mēs drīkstam pamest savas preču noliktavas? Ko lai iesākam?

Cen-Czi pagriezās un devās tālāk. Aizgājis garām vairākām tirgotavām, viņš pieklaudzināja ar spieķi pie vārtiem. Tie mazliet pavērās, platāk vērties nelāva važa, un Cen-Czi steigšus iegāja pagalmā.

Zemu paklanīdamies, viņu sagaidīja izģindis vecs vīrs ar dzeltenu saiti ap galvu. Uz viņa tumšās sejas balsnēja asi bārdas rugāji. Visapkārt mazajam pagalmiņam rindojās spīķeri ar dēlu nojumēm. Pa atvērtajām durvīm vergi vilka iekša šaurus svītraina auduma maisus, pārsietus ar meldru virvēm. Daži kamieļi gulēja zemē Biezu putekļu kārtu pieputējusī spalva liecināja, ka noiets garš ceļš.

Cen-Czi, iegājis pa vārtiņiem, nokļuva ar augstu māla kleķa mūri iežogotā dārzā. Viņš apmeta līkumu tumšam četrstūrainam baseinam un devās pa taisnu taciņu starp rūpīgi apcirptiem kokiem. Dārza viņā galā bija lapene ar nolaidenu divslīpu jumtu. Lapenē ar stingi saviebtu seju smaidīja akmenī kalts tēls.1 Gar trim sienām līkumoja mūrītis[55], apsegts ar pīteņiem un vilku ādām.

Cen-Czi atbīdīja sienas aizkaru un izņēma no nišas melnu lakotu šķirstiņu.

Viņš to atslēdza ar sudraba atslēdziņu, izņēma pergamenta tīstokli, bronzas tintnīcu ar melnu laku un irbu- hti[56]. Nomaucis sandales un atstājis tās uz grīdas, Cen-Czi apsēdās uz mūrīša un parāva apakšā kājas. Pievilka klāt zemu galdiņu un attina uz tā pergamenta tīstokli, noņēma tintnīcai vāciņu, uzmanīgi iemērca irbuli melnajā lakā un aši vilka taisnās rindās no augšas uz leju rakstu zīmes.

Viņš rakstīja:

«Turpinu savu vēstuli par to valsti, kurp mani virzījuši labie gari. Šo valsti sauc par Kangjū[57]. kalni un tuKsneši to sargā no citu tautu iebrukumiem, un šī valsts daudzus gadus dzīvo mierā un labklāšanā, kara posta nepiemek^ lēta.

Kangjū valsts atrodas pie lielā ceļa, kas ved no Debesu miera valsts[58] uz Rietumu jūru. Karavānas ar visvisādām dārgām precēm nemitīgi iet dažādos virzienos cauri šai valstij. Cik dikti tas iepriecina manas acis!

Iedzīvotājiem piemīt lieliskas spējas dažādos amatos un mākslās. Viņi ir gara auguma.

Trūcīgie aptin galvu ar kokvilnas audumu, bagātie — ar zīda audumu. Valkā kokvilnas, vilnas vai ādas apģērbus. Ļoti labprāt nodarbojas ar tirdzniecību. Taču viņiem piemīt tieksme par katru cenu iedzīvoties un krāpt. Cik liels kauns!

Viņi pārlieku augstu vērtē un mīl sievietes, kuras viņu zemē ir brīvi cilvēki. Katrā ģimenē vīrs izpilda jebkuru sievas vēlēšanos. Lai nemitīgi būtu kopā ar sievietēm, vīrieši nenodarbojas vairs ar kara mākslas vingrinājumiem un zaudē drosmi. Neprātīgie, tas taču ir bīstami! Kas sargās viņu dzimteni?

Puse iedzīvotāju nodarbojas ar zemkopību un otra puse — ar tirdzniecību. Valstī ir izcila raibu zirgu šķiine. Visskaistākos dēvē par «debesu» zirgiem, un tiem ir asiņaini sviedri.[59] Mūsu varonīgajiem karavīriem piederēto? jādelēt ar šādiem zirgiem.

Valstī ir septiņdesmit pilsētas, ko iežogo augsti trīskārtēji mūri. Katrā pilsētā dzīvo kņazs, un viņa varu manto kņaza dēls. Ja kņazu kāds nogalina, ķēniņš atsūta jaunu kņazu, kas nocērt slepkavam galvu un pats kļūst par valdoni.

Zeme ir auglīga, ražas lielas, un zeme nodota kņaziem mūžīgā lietošanā. Par to viņiem, paklausot ķēniņu pirmajam aicinājumam, jāierodas karaspēka vienībā labi apbruņotiem, jāšus un kalpu pavadībā. Tas ir saprātīgi!

Vienkāršie zemkopji varētu labi un laimīgi dzīvot tik bagātā valstī, bet četras piektdaļas izaudzētās ražas viņiem jāatdod kņaziem par to, ka tie viņiem ļauj apstradāl savu zemi. Tāpēc čaklie zemnieki, lai gan audzē labību, pastāvīgi dzīvo pusbadā. Man viņu ļoti žēl!

Priesteri un daži kņazi prot rakstīt un lasīt. Kangjū valstī raksta tikai ar divdesmit piecām rakstu zīmēm, kuras sarindo dažādā kārtībā un tā apzīmē dažādus priekšmetus, Tas ir pārgudri izdomāts, un mūsu rakstība ir daudz labāka -. Mācīšanās turpinās nepārtraukti. Grāmatas rakstītas uz izmītām govju ādām no kreisās puses uz labo.[60]tas nav ērti.

Svētkos iedzīvotāji dzied dziesmas par senlaikiem. Ļoti garās dziesmas vienmēr dzied no viena gala līdz otram, jo tajās pausta senču cildenā rīcība un gudrās parašas.

Ilgā, mierīgā dzīve Kangjū valsts iedzīvotājus padarījusi par lieliem bagātniekiem; viņi savās mājās savākuši no citām valstīm vērtīgas mantas. Priecādamies par šo bagātību, viņi savu valsti sauc par laimīgo Kangjū. Taču bagātība kopā ar lielu mantrausību ir līdzīga gaistošam mākonim.

Bet, tā kā jebkura bagātība rada citās tautās mantkāri, bet citās skaudību, tad šobrīd Kangjū valsti apdraud pie Rietumu jūras dzīvojošās tautas karaspēks, kas pa ceļam izposta visu šo zemi. Uzbrucējus vada briesmīgs valdnieks, par kuru melš, it kā viņam uz galvas augot divi auna ragi…»

VIESI NO TUKSNEŠA

Cen-Czi dzirdēja, ka pa dārza taciņu kāds nāk. Vecais kalps pavēra durvis.

—   Tevi grib sastapt divi ceļavīri. Viens garš, spēcīgs kā lācis, jau pusmūžā, pēc izskata stepes nomads, ar apzeltītiem ieročiem. Otrs — jauns, acīm redzot, pavadonis. Ceļavīri stāsta, ka tu viņus jau sen gaidot.

Cen-Czi priecīgi māja ar galvu.

—  Lieliski! Lai nāk iekšā, bet tu drīzāk atnes šurp trīsdesmit divus priekus.

Ķīnietis aši saritināja tīstokli, ielika to lakotā šķirstiņa un šķirstiņu atkal noglabāja nišā.

Budakens un Spitamens ienāca dārzā. Vecais kalps, sakrustojis rokas uz krūtīm, svinīgi gāja pa priekšu. Budakens ar izbrīnu un ziņkāri vēroja līdz šim neredzētos augus. Pārsteigumā viņš apstājās pie ūdens baseina, kur sarkanām spurām liesmoja zivtiņas ar platām astēm, tik maigām kā tīmeklis.

Ķīnietis, pienācis pie ūdens baseina, izņēma no kabatas dzeltena zīda maisiņu, izbēra no tā uz delnas dažas baltas drupatas un sāka tinkšķināt sudraba pulkstentiņu. Zivtiņas aši peldēja uz viņa pusi. Cen-Czi, arvien vēl zvanīdams, svieda zivtiņām baltās drupatas. Viesis un ķīnietis nometās tupus blakus baseinam un lūkojās, kā zivis grūstīdamās, pabāzdamas no ūdens zeltainās galviņas, kampa baltās drupatas un pūlējās cita citai tās atņemt.

Budakens smējās, rādīdams ar resno, raupjo pirkstu uz zivtiņām.

—   Gluži kā cilvēki: tāpat ķildojas un tāpat grūstās garšīgāka kumosa dēļ… Bet kas tās par baltām drupatām, ar kurām tu baro zivtiņas?

Abi piecēlās. Ķinietis, zemu klanīdamies un pietupda- mies, atkārtoja vairākkārt:

—  Tas ir skudru oliņas.

Budakens, cienīdams svešzemnieku parašas, ari centās paklanīties pietupdamies, un pēc tam viņi abi sniedza viens otram roku.

—   Cik gudras zivtiņas! — Budakens brīnījās. — Pārdod man tās; izrakšu pie savas telts dīķi, ielaidīšu tajā zivtiņas, un visi stepju ļaudis jās skatīties, kā zivtiņas klausa mana pulkstentiņa balsij.

Ķinietis smaidīdams čukstēja: «Ļoti labi,» — pēc tam pagriezās pret Spitamenu, priecīgi sniedza viņam rokas, un abi brīdi turēja paceltas, taisni izstieptas plaukstas un piespieda viens otra labo plecu pie savējā.

Spitamena sejā uzplauka silts smaids un acis laipni sa- miedzās.

—   Kreili, esmu ļoti priecīgs, — ķīnietis sacīja — ka izglābies no visām nelaimēm, kuras tevi vajāja, un atkal neskarts stāvi manu acu priekšā.

—   Vai tu arvien vēl raksti un mācies?

—   Skolotājs ir teicis: «Nemitīgā sevis izglītošanā, pastāvīgās pārdomās arī ir labums. Taču, sastopot draugu, kas atgriezies no tālum talas zemes, priecājas gan acis, gan sirds.»

—   Šis ir tas skits, kura dēlu, jauno skitu karavīru, tu redzēji iekaltu važās, — Spitamens sacīja. — Izstāsti tēvam visu, ko tu zini! Lai tavus vārdus dzirdētu, viņš atjājis no tāla jo tāla novada.

Cen-Czi pagriezās pret Budakenu un ar roku pamāja, lai tas nāk lapenē. Sīkos, steidzīgos solīšos ķīnietis gāja pa priekšu, un Budakens viņam sekoja. Skita spēcīgie pleci bija otrtik platāki nekā ķīnietim, un viņš pagriežas sāņus un pieliecās, lai ieietu pa durvīm.

Lapenē viņi apsēdās uz mūrīša, apsegta ar kažokādām, un pēc savstarpējas apjautašanās par veselību, ceļojumu un redzētajiem sapņiem Cen-Czi sāka stāstīt:

—   Divas reizes esmu redzējis tavu dēlu Skolotu, ko bezbēdība un drosme iegrūdusi rūgtajā nelaimes akā. Tavs dēls lūdza, lai es viņam palīdzot. Bet skolotājs ir mācījis: «Palīdzēt nelaimīgam — tas ir solis uz pilnību . . » Klausies, ko tavs dēls teica …

Bet Budakens pacēla platās plaukstas:

—   Pagaidi, nesteidzies cirst man brūci ar saviem vārdiem! Pasaudzē manu sirdi, lai gan tā jau apaugusi ar ciešanu vilnu! Dari to lēnītiņām! Pastāsti, kur un kad tu redzēji manu dēlu Skolotu, ar ko viņš bija kopa un ko pats tobrīd darīja! Tad sapratīšu, kāpēc ļaunie gari viņam uzklupuši un iegrūduši viņu bēdu bezdibenī.

—   Lai notiek. Ja tev ir pacietība klausīties un vēlēšanās visu saprast, es tev pastāstīšu visu pēc kārtas, ka un kādēļ es nokļuvu Fāras [61] pilsētiņā, kur redzēju ne vien jaunekli Skolotu, bet arī citus visai izslavētus vīrus. Taču, klausīdamies manī, mierini savu sirdi ar trīsdesmit diviem priekiem, kādus varu tev piedāvāt atbilstoši savas sirds spēka vēlmēm.

Vecais kalps nolika starp sēdētājiem galdiņu un uzsedza uz tā raibu, ziediem izšūdinātu lakatu. Uz galdiņa saradās daudzi jo daudzi mazi trauciņi. Katrā trauciņā bija savs ēdiens: sakasīti rutki, smalki sagraizīti sīpoli ar krējumu, dažādi medū vārīti ievārījumi — no burkāniem, kizila ogām, sīkiem āboliem, ingvera, bija arī gaļas Kumosiņi ar safrānu, aitu smadzenes, cepti ķirbji, etiķī mērcētas vīnogas, rīsi ar pistācijas riekstiem, vārīti mīklas kumosi, piepildīti ar ķērpjiem, un citi ēdieni, kurus Buda- kens redzēja pirmoreiz. Savrup bija noliktas trīs pudeles ar sasildītu vīnu.

Budakens uzmeta pa skatienam gan trauciņiem, gan mājastēvam, gan Spitamenam, kas sēdēja kā sasalis, un nezināja, kā to visu sākt ēst. Viņam labāk patiktu viena liela bļoda nekā šie trīsdesmit divi mazie trauciņi. Nevēlēdamies kļūt smieklīgs, viņš nolēma sākumā atturēties.

—   Mana sirds pašlaik neuzņem ar sevišķu baudu tavu prieku cienastu, — Budakens teica. — Manas ausis ir atvērtas, lai klausītos tavu stāstu.

faras pilsētā

Šopavasar mūsu karavāna visu ceļu veica bez jebkādiem sarežģījumiem. Taču Fārā es sasirgu ar drudzi un nogulēju slimības gultā veselu mēnesi.

Fara ir neliela pilsēta, iežogota ar mūra sienu, kurā divi vārti, ko aizslēdz, saulei rietot. Iedzīvotāji, kas nodarbojas ar lauksaimniecību, redzēdami, ka saule ]au slīgst aiz kalniem, aši steidzas atpakaļ uz pilsētu, lai paspētu iedzīt lopus, kamēr vārti vēl nav aizvērti. Ārpus pilsētas mūriem lopus atstāt nedrīkst, jo naktis lavās lejā no kalniem zvēri un lopus saplosa.

Reiz vasaras vidū pievakarē pilsētā iedrāzās jātnieku vienība. Šķita, ka viņiem nav priekšnieka. Dažādu cilšu karavīri jāja juku jukām un lēkšoja kā mednieku vajāti vilki. Šie jātnieki, aizauļojuši līdz galvenajam laukumam, izklīda pa visām ielām. Nelikdamies ne zinis par pilsoņu labklājību un labajiem tikumiem, viņi lauzās visās durvīs, paši atvēra noliktavas, ņēma sienu, miežus un krietni pabaroja savus zirgus. Iebrucēju vidū bija gan baktru, gan sogdu, gan partiešu un pat indusu karavīri. Kad viņiem prasīja samaksu par visu atņemto, viņi rādīja uz dienvidiem un smiedamies atbildēja:

«Ķēniņu ķēniņš Dariavaušs mums seko un samaksās par visu.»

Nākamajā dienā jātnieki devās projām, bet drīz ieradās citas vienības. Tam bija lielāka kārtība, bet šīs vienības pieprasīja no iedzīvotājiem vēl vairāk pārtikas sev un lopbarības zirgiem. Pēc tam karaspēks nāca nepārtraukti. Lielākā daļa vairs pat neapstājās pilsētā un steidzās aizkļūt tālāk.

Pēdējā ieradās vienība, kas dikti atšķīrās no citām. Zirgi bija izrotāti ar zeltu, sudrabu, dārgakmeņiem. Šie karavīri bija teicami apbruņoti. Nopakaļ brauca gara ratu virkne ar sievietēm un nāca nastām apkrauti mūļi. Vienībai pa priekšu pa visām ielām auļoja virsnieki, kliedza, mēģināja visu izrīkot, bet kārtības tomēr bija pamaz.

Es negribēju ticēt, kad izplatījās baumas, ka vienos slēgtajos ratos braucot pats ķēniņu ķēniņš Dariavaušs un ka viņu pavadot kalpi, einuhi, dejotājas un fleitistes.

Izgāju ārā, lai kaut notālēm paskatītos uz ķēniņu ķēniņu. Pie kāda nama vārtiem sardzē stāvēja javanu [65] kareivji spožās bruņās, vara ķiverēm galvā, ar kailām rokām un kājām. Katram vairogs un daži nelieli metamie šķēpi. Uzkāpu uz blakus mājas jumta un redzēju, kā lieliski tērpušies persiešu augstmaņi, sakrustojuši rokas uz krūtīm, zemu, zemu pieliekušies, gāja nama pagalmā.

Jātnieku pūlī ieraudzīju mūsu Sugudas satrapu Besu. Viņš jāja uz liela, balta zirga. Sarkana, ar zeltu izšūta šalle, aplikta ap zirga kaklu, karājās līdz zemei. Zirga galva un krūtaža bija segta ar zvīņainām dzelzs bruņām.

Visi laucinieki, kas stāvēja [tuvumā, ieraudzījuši dižciltīgo korānu[66], nometās garšļaukus un piekļāva vaigu zemei. Pie satrapa pieskrēja kalpi, viens saņēma zirgu aiz apaušiem, otrs pielieca muguru, uz kuras atbalstījās ar kāju Boss, nokāpdams no zirga. Gara auguma, spēcīgs, skaists, ar zeltu izšūtā sarkanā tērpā, uzlicis galvā ķiveri ar lielām spalvām, Bess stāvēja pie vārtiem un runājās ar Fāras pilsētas valdoni, kurš sakarā ar viesu ierašanos bija aplicies jaunu apmetni un galvā uzmaucis augstu mici. Bess pasniedzās, lai sagaidītājs varētu viņam noskūpstīt vaigu, un pilsētas valdonis pacēlās uz pirkstgaliem, skūpstīdams diženo satrapu.

Pilsētas valdonis pārlaida skatienu visapkārt, ieraudzīja mani uz jumta un paaicināja pie sevis. Steigšus nokāpu lejā pie viņa.

«Jūsu tirgoņiem ir labas mājas,» teica vadonis, «tāpēc viņiem jāparūpējas, lai cienīgi uzņemtu austrumu sat- rapiju korānu un citus dižciltīgos viesus.»

Tas nozīmēja, ka mums būs jāuztur persiešu priekšnieki, viņu kalpi un zirgi tik ilgi, cik ilgi viņi vēlēsies pie mums uzkavēties. Bet ko es varēju darīt? Prātīgs vīrs pakļaujas nenovēršamajam. Es noliecos zemu jo zemu un sacīju:

«Visu savu mantu mēs vienmēr labprāt esam ar mieru ziedot valstij, kas devusi mums pajumti un maizes Kumosu.»

SATRAPU APSPRIEDE

— Steidzos mājup, lai atvērtu vārtus un sagaidītu viesus; taču vārti jau bija līdz kājai vaļā. Pagalmā staigāja un klaigāja persieši, hāldejieši, sīrieši, mīdieši. Viņi rīkojās kā savās mājās, gāja noliktavās un pagrabos, stiepa laukā miltus, žāvētas vīnogas, labību, krūkas un ādas maisus ar vīnu, kāva nost mūsu teķus, turpat tos uzšķērda un sadalīja savā starpā gaļu. Kad ieradās korāns Bess ar kareivjiem, viņš pavēlēja norīkot sardzi un izdzīt laukā svešu vienību karotājus, kas te vazājās bez kādas kārtības.

Pēc tam Bess ar vairākiem priekšniekiem iegāja namā, tur visi sasēdās uz paklāja un sāka klusu apspriesties.

Man bija jārūpējas par viesu pacienāšanu, tāpēc es brīvi varēju iet istabā, kur viņi sēdēja, un nākt no tās ārā. Neviens man nepievērsa uzmanību, un es dzirdēju šo to no viņu sarunām.

Persiešu kalpi man paskaidroja, ka šeit sapulcējušies visizcilākie Persijas valdoņi: ķēniņa apsardzes priekšnieks Nabarzans, Arējas satraps Satibarzans, vecumvecais Arta- bazs — izdaudzinātais ķēniņa Dariavauša draugs un citi satrapi. Visi šie vīri, kam dievs piešķīris vislielāko varu, bagātību, godu, tiesības pavēlēt simtiem tūkstošiem pavalstnieku, tagad, cieši saspiedušies, sēdēja uz veca izdiluša paklāja un uzmanīgi vērās pergamentā. Uz tā bija uzzīmēti Persijas valsts ceļi, kalni, upes un pilsētas. Gaismeklis, kurā ielēju tumšu sezama eļļu, dega nespodri, un es iespraudu vēl trīs čarogus[67]. Bess dusmodamies vilka ar pirkstgalu pa karti.

«Šie ir ceļi uz Baktru un Sugudu. Šeit pārceltuve pāri lielajai Oksas upei. Bet tālāk, kad iziesim cauri Dzelzs -vārtiem, mums vairs nedraudēs briesmas. Taču jāparūpējas, lai šis gļēvulis mūs netraucētu…» Viņš rādija ar roku uz to pusi, kur atradās Persijas ķēniņu ķēniņš.

Tobrid istabā ienāca ļoti resns noraudājies persietis dārgā purpura tērpā, apjoztā ar zelta jostu. Arī viņa šķēpa maksts bija no zelta. Viņš plātīja rokas, raudādams elsoja un ilgi nespēja neko pateikt, iekām nerimās šī nevaldāmā raudāšana. Visi piecēlās un paklanījās līdz zemei. Sakumā domāju, vai tikai tas nav pats ķēniņu ķēniņš, bet izrādījās, ka tas ir ķēniņa brālis Oksafrs. Viņa acu skatiens šaudījās visapkārt, brīžiem viņš tvēra ar roku šķēpu, brīžiem aizsedza ar plaukstām acis.

Bess sāka skaidrot viņam karti, bet Oksafrs izrāva to no Besa rokām un nosvieda uz paklāja.

«Nupat es redzēju ķēniņu ķēniņu,» Oksafrs žēlīgā, izmisīgā balsī stāstīja. «Pats galvenais, ka ķēniņš vēl nav zaudējis cerības. Viņš tikai gauži noskumis, visu laiku raud un lūdz dievu. Fleitistes sāka spēlēt ķēniņa iemīļotās dziesmas, viņš brītiņu paklausījās un meičas aizdzina. Atteicās arī no ceptas aitas gaļas ar safrānu un silfiju[68], ieēda, nabadziņš, tikai dažus kumosus šejienes nelādzīgās melones un padzērās sarkano vīnu. Tagad ķēniņš gaida, ko pareģos priestera zīlējumi. Līdz šim pareģojumi bija ne visai slikti un vienreiz pat labi … Par ko jūs šeit ap- spriedāties? . . .»

Bess atbildēja skarbi un noteikti:

«Apspriedāmies, ko darīt, un nolēmām, ka jādodas tālāk . . .»

«Nē, nē!» Oksafrs iesaucās. «Par to nedrīkst pat domāt! … Ķēniņu ķēniņš ir noguris, grib laiciņu atvilkt elpu un pavēlēja man jums pateikt, ka dievi drīz atkal būšot mums labvēlīgi. Ķēniņu ķēniņš domā, ka visas musu sakāves nolikušas vienīgi tāpēc, lai parāditu, ka nedrīkst

aizmirst dievus. Viņš skaita lūgsnas un devis svinīgu zvērestu, ka uzcelšot jaunus tempļus un apdāvināšot ar zeltu priesterus, lai tie mācītu iedzīvotājiem vēl sirsnīgāk pielūgt dievus.»

Bess rupji atbildēja:

«Tas notiks vēlāk, bet ko darīt tūlīt?»

«Ko darīt? Ne jau mūžam dievi dusmosies uz mums, Mēs nedrīkstam ilgāk izvairīties no sadursmes ar Divraģi, mums jāapstājas, vienkop jāsapulcē visi mūsu spēki un …»

«Nu un kas tālāk?»

«Vēlreiz jāizmēģina laime kaujā. Ķēniņu ķēniņš ir cieši pārliecināts, ka šoreiz laime būs mūsu pusē. Un vēl kaut kas ļoti svarīgs: vecākais priesteris arī ieteic apstāties …»

Visi apklusa un nodūra acīs.

«No kā tagad mums jābaidās?» Oksafrs neatlaidās. «Divraģim pa ceļam visās pilsētās bija jāatstāj garnizoni, lai nebūtu jābaidās no iedzīvotāju sacelšanās, un tagad viņa karaspēks samazinājies gandrīz uz pusi. Ja viņš steidzas pa mūsu pēdām, kā daži to apgalvo, tad tikai ar jātniekiem. Kaujā pie Gavgamelām viņam bija tikai 'trīs tūkstoši jātnieku. Mūsu karaspēks pat tagad ir vairākkārt lielāks nekā nolādētā javana karaspēks. Drīz — varbūt jau rītdien — šurp katrā ziņā atsteigsies mūsu sabiedrotie skiti. Šajās kalnu aizās viņi vieni paši varētu ielenkt visus javanus un sašķaidīt kā indīgas čūskas. Un skiti to izdarīs, viņi tikai jāsagaida un jāsagatavojas uz kauju.»

Tad ierunājās vecais Artabazs. Viņa balss skanēja dobji, un asaras plūda pa vaigiem.

«Mēs, ķēniņu ķēniņa kalpi, visu mūžu esam viņu aizstāvējuši un kaujās viņa labad lējuši asinis, lai persiešu šķēpi plašāk paplestu slavenās Pērsijas valsts robežas. Arī tagad mums jāziedo itin viss ķēniņu ķēniņa labad, kauču arī mums pašiem būtu jānoliek savas galvas.»

Piecēlās ķēniņa izlases karaspēka priekšnieks Nabar- zans un vērsās pie Oksafra:

«Es nekad nebūtu sacījis šos rūgtos vārdus, kas plūstin plūst no manas sirds, kura pilna mīlestības uz ķēniņu, un tikai ārkārtēja nepieciešamība liek man runāt tik skarbi. Ja mēs tagad uzsāksim kauju pret Divraģi, tas būs vis

drošākais ceļš uz bojā eju. Mēs pazudināsim gan savu dzimteni, gan ari paši tiksim apkauti gluži veltīgi. Vajag cik vien iespējams drīzāk atkapties uz drošu vietu, uz Baktru un Sugudu, lai saglabātu Persijas galveno spēku — mūsu karaspēka kodolu.»

«Atkāpties . .. Atkāpties! .. .» čukstus, bet nešaubīdamies teica pārējie, atskaitot Artabazu, kurš šņāca:

«Gļēvuli, gļēvuļi! Jūs apkaunojat Persijas šķēpu, Kas sendienu slavas apvīts . . .»

«Nē, nē, nevis gļēvulība, bet saprāts vada mūs,» Na- barzans atbildēja, «vienīgi vēlēšanās samīt Divraģi ja- vanu. Jāatkāpjas uz austrumiem, kamēr mums vēl nav nosprāguši zirgi. Tur mēs sapulcināsim jaunus spēkus. Tauta vairs netic ķēniņu ķēniņa laimīgajai zvaigznei. Mums ir tikai viens glābiņš: austrumu satrapiju tautās izslavēts un iemījots ir korāns Bess .. .»

Šiem vārdiem atskanot, visi paskatījas uz Besu: viņš sēdēja ar priecīgu, gaišu seju, un viņa acis dzirkstīja.

«Jā, jā! Bess ir mūsu vienīgā cerība. Arī saki un indusi noslēguši savienību ar viņu. Turklāt Bess nav viltvardis, nav iznirelis no vienkāršo ļaužu pūļa, viņš ir ķēniņu ķēniņa radagabals. Lai ķēniņš dod viņam savu tiāru — protams, pagaidām, līdz tam laikam, kad ienaidnieks būs uzvarēts …»

«Tā ir nodevība! .. . Nodevēji! . ..» iekliedzās ķēniņa brālis, izrāva šķēpu un klupa virsū Na- barzanam.

Visi satrapi pielēca kājās, aizstājās ceļā, vēlēdamies ķēniņa brāli nomierināt. Nabarzans izskrēja pa durvīm. Pagalmā atskanēja viņa skaļa balss: viņš sauca savus virsniekus. Pa ielas koka klājumu nodunēja zirgu soļi. Nabarzans uzlēca zirgā un aizauļoja.

Satrapi dedzīgi strīdējās; Artabazs centās viņus nomierināt:

«Vai tad šādā likstu laikā drīkst strīdēties? Mums stingri jāaizstāv citam cits. Viss vēl oav zaudēts! …»

Ķēniņa brālis izskrēja, šķēpu vicinādams, un kliedza, ka Nabarzanu tūliņ saņemšot riet un notiesāšot uz navi.

«AI, CIK BEZRŪPĪGI IR SAKI!»

— Korāns Bess mani pamanīja un pamāja ar roku. Iegājām otrā istabā. Viņš sakampa manu plecu tik stipri, ka vēl līdz šim tur ir zilumi.

«Tūlīt tu mani izvedīsi laukā tā, lai neviens neko nepamanītu, un paslēpsi dārzā. Ej pa priekšu!»

Izvedu Besu cauri mājas sieviešu galam; un satraps deva man jaunu uzdevumu:

«Steidzies uz Austrumu vārtiem; tur tu redzēsi saku karavīru vienību. Sameklē viņu priekšnieku Skolotu un atved šurp!»

Paslepus steidzos pa tumšajām ielām. Pilsēta, kas šajā nakts stundā parasti bija kā izmirusi, tagad dunēt dunēja no dažādu tautību pūļa balsīm. Visur gan šurpu, gan turpu staigāja kareivji ar siena klēpjiem, krūkām un aitu liemeņiem. Pagalmos liesmoja ugunskuri, un to sarkanā gaisma atblazmojās jumtos, uz kuriem bija sapulcējušās nobiedēto iedzīvotāju ģimenes.

Sasniedzu Austrumu vārtus. Tur viss laukums bija kamieļu, zirgu, ratu, ēzeļu pilns.

«Kur ir skiti?» es vaicāju.

«Redz, kur viņi dejo,» jautātie atbildēja.

Laukuma vidū, degošo ugunskuru aplī dejodama, virzījās skitu virkne. Cits cita rokas saņēmuši un pacēluši tās gaisā augstu virs galvas, viņi virzījās gan pa labi, gan pa kreisi, un katrs skits veikli un aši lēkāja un piecirta kājas. Apļa vidū divi skiti dejoja savrup, vicinādami šķēpus. Skatīdamies viens otram acīs, vērodami jebkuru pārinieka kustību, viņi metās uz priekšu, it kā vēlēdamies caururbt viens otru ar šķēpiem, bet veikli atvairīja sitienus un strauji palēcās atpakaļ. Viņi gan pietupās, gan pakrita, rāpās uz ceļiem un uz vēdera, gan atkal lēca kājās un dejoja, viens otra roku satvēruši.

Vaicāju, kur lai sastopu skitu priekšnieku. Tūlīt skiti uzsauca vienam no tiem, kas dejoja vidū. Tas bija jauns, stalts, slaids un izgreznojies ar zelta kakla rotu. Grīļodamies, jautrs un bezbēdīgs, purinādams garās, dzeltenās matu krēpes, viņš pienāca pie manis. Kad pateicu, ka viņu aicina pie sevis korāns Bess, viņš sāka skaļi smieties:

«Lai Bess pats nāk šurp un iedzer kopā ar mums: atradām pagrabiņu ar labu Hirkānijas vīnu, mums dzeramā pietiks lidz ritam.»

Viņš pavēlēja pasniegt man kausu un ar varu piespieda mani dzert. Visi skiti bija sareibuši, dziedāja un skaļi smējās bez jebkāda iemesla. Drīz viņi lika mani mieiā. Aizlavljos atpakaļ uz mūsu apmešanās vietu, bet Besu tur vairs neatradu.

Tur bija liels juceklis: dižciltīgie satrapi šaudījās pa pagalmu, kliedza uz kalpiem un kāpa zirgos.

Tobrīd ieraudzīju virzāmies pa ielu jātniekus ar augstu paceltām degošām lāpām. Viņu vara bruņas zaigoja, sejas zem ķiverēm bija nogurušas un skarbas.

Jātnieku vidū ripoja netīri mēslu rati, kurus vilka seši zirgi. Uz ratiem bija sakrauta liela čupa vecu ādu. Tās sakustējās, kāds tās cēla augšup, un no ādu kaudzes pa- lūrēja resns vīrs. Viņš bija ģērbies dārgā purpura tērpā. Resnais nobijies paraudzījās apkārt un atkal paslēpās zem ādām.

«Tas rr pats ķēniņš Dariavaušs!» kads lielā izbrīnā iesaucās, daži nometās guļus un piespieda vaigu pie zemes, ieraudzījuši mēslu ratus, kuros brauca sakautais Persijas valdnieks . . .

Cik liels negods, cik liels kauns tā slēpties no nāves! — Cen-Czi piebilda un pā.rmetdši pagrozīja galvu.

JAVANU VARA

— Tanī naktī vairākkārt uzkāpu uz jumta. Karaspēks devās uz austrumiem, tā kļuva arvien mazāk un mazāk. Ilgi bija dzirdamas skitu dziesmas, bet arī tās uz rīta pusi apklusa.

Kad rītausmā sāka sārtoties tālā sniegainā Demavenda ' kalna virsotne, pilsētiņa jau gulēja. Retumis ieskanējās aprautas dziesmas skaņas vai piedzēruša kareivja bļāviens.

Pirms saules lēkta šur tur uz jumtiem uznāca pilsētnieki, tīdamies aitādu kažokos.

«Lūk, tur viņi ir! Lūk, tur viņi ir!» atskanēja kliedziens

Visi iedzīvotāji uzreiz nogulās garšļaukus un paslēpās aiz jumtu izciļņiem.

Skatījos uz dienvidiem. Saule, nule pakāpusies virs kalna, ar slīpu staru apgaismoja tumši zilganu aizu, no kuras izjāja vairāki jātnieki. Viņu asi trītie pīķu gali lāgiem iedzirkstījās. Līdzenums no pilsētas līdz aizai bija tukšs. Ceļmalā rēgojās pamesti rati ar salauztu riteni, un klibs vērsis klumburoja no viena dadžu krūma pie otra.

No aizas izjāja divas jātnieku vienības. Tās vispitms soļos, pēc tam rikšos devās uz abām pusēm un sāka ielenkt pilsētu, pamazām tai tuvodamās. Daži izlūki lēkšiem devās uz pilsētas mūriem un apstājās netālu no tiem.

Pilsēta izskatījās kā izmirusi. Virs jumtiem nekūpēja neviena dūmu strūkliņa.

Tobrīd no aizas izjāja trešā vienība un devās tieši pa ceļu. Pa priekšu nāca kājnieki ar ādas ķiverēm galvā, ar šķēpiem un pītiem vairogiem. Vienmērīgos soļos viņi uzgāja pakalnā un apstājās Austrumu vārtu tuvumā.

Aiz kājniekiem tuvojās vēl viena jātnieku vienība. Tiem bija ļoti gari pīķi, vienveidīgas ādas bruņas, apšūtas ar dzelzs plāksnītēm, un ķiveres ar zirgu astēm.

Pa klusu ielu aizskrēju līdz Austrumu vārtiem un gribēju uzkāpt tornī, lai vērotu, kas notiks tālāk. Ar izbrīnu pamanīju, ka laukumā ir daudz skitu. Viņi visi gulēja ciešā miegā. Sapītie zirgi ai siksnām bija piesieti pie zemē iedzītiem mietiem. Daži zirgi klaiņāja pa laukumu, uzlasīdami siena šķipsnas un izbirušos graudus. Vīna pārdzērušies skiti nenojauta, ka tie javani, no kuriem viņi bēguši, jau atrodas otrpus pilsētas mūriem.

Sadzirdēju aiz muguras kliedzam. Kādi divdesmit sirmgalvji un pilsētas valdonis ar savu jauno apmetni un augsto mici steigšus gāja pāri laukumam. Pareizāk sakot, veči stiepa pilsētas valdoni, cieši turēdami viņu zem rokām un no muguras bikstīdami.

Pilsētas valdonis raudāja un spirinājās pretim.

«Ļaujiet man nomirt mājās!» viņš kliedza. «Muļķība gumda jūs doties pie Divraģa. Viņš uzsēdinās tiklab mani, kā arī jūs visus uz mieta. Ko tad darīs mani bērni un vecā māte?»

Taču veči joprojām stiepa sev līdzi valdoni, nelikdamies ne zinis par viņa iebildumiem.

«Ej, ej! Tevi skubina gudrība. Vai nav vienalga, kas pavēl tevi nogalināt — Dariavaušs vai Divraģis?»

Ieraudzījuši mani, sirmgalvji iesaucās:

«Cen-Czi, nāc mums līdzi! Ja paspēsim paklanīties Divra- ģim ārpus pilsētas vārtiem un pasniegt viņam maizi un meloni, viņa karavīri neizlaupīs mūsu mājas. Bet, ja viņi ieraudzīs aizslēgtus vārtus, pilsētu nodedzinās, visus vīriešus apkaus un mūsu sievas un bērnus pārdos verdzībā.»

Ikviens sirmgalvis nesa rokās meloni un sainīti ar plā- cenīšiem.

Pievienojos viņiem, un mēs izgājām ārpus vārtiem.

Jātnieku vienība strauji devās mums pretim.

Visi veči steigšus gāja pa lauku, saceldami putekļus kā aitu bars.

Mūsu acu priekšā bija taisna līnija, ko veidoja zirgu platas krūtažas un pīķu mežs ar asiem tērauda uzgaļiem; v'ienā mirklī viņi varētu visus mūsus sadurt caurumu caurumos. Karavīru galvas sedza vara un dzelzs ķiveres. Viņi visi tik ļoti bija klāti putekļiem, ka izskatījās cits citam pilnīgi līdzīgi, un mēs nespējām noskārst, kurš ir viņu priekšnieks.

Sirmgalvji jau notālēm sāka saukt:

«Esiet mīļi sveicināti! Mūsu bārdas slauka ceļu jūsu valdniekam.»

Piegājuši pavisam klāt, visi nokritām ceļos, pieskārāmies ar pieri zemei un pēc tam pacēlām virs galvas melones un plācenīšus.

Atskanēja pavēles vārdi. Visa jātnieku rinda apstājās. Malējais, droši vien tulks, teica persiešu valodā:

«Neklaigājiet! Kurš no jums ir galvenais?»

Vecie vīri pacēla no zemes pilsētas valdoni, iegrūda viņam rokās sainīti ar plāceņiem un meloni; un pilsētas valdonis, aiz bailēm grīļodamies, gribēja pieiet pie tulka, bet tas norādīja uz drūmu, jaunu, putekļiem klātu jātnieku, spēcīgu jaunekli ar platiem pleciem un stipram rokām. Pilsētas valdonis piegāja pie viņa, sniedza meloni un plāceņus. Karavīrs paņēma meloni, ar īsu nazi izgrieza no tās vienu gabalu sev un padeva meloni tālāk kaimiņam. Tas sašķēla meloni vairākās daļās, izlēja serdes putriņu un deva melones gabalus citiem. Tad mūsu sirmgalvji kļuva drošāki un sniedza savas melones un plāceņus priekšējiem karavīriem.

Jaunais kareivis, ēzdams melones mīkstumu, paklusām kaut ko teica svešā valodā.

Tulks noklausījās viņa sacīto un vaicāja mums:

«Kad šeit gāja cauri Dariavauša karaspēks?»

Sirmgalvji sāka kliegt:

«Vakar vakarā pats Dariavaušs brauca šeit cauri, ēda aitas gaļu, noskatījās dejotāju dejās un nakti devās tālāk.»

Jaunais kareivis īgni nosvieda zemē melones mizu un, pacēlis rokas pret debesīm, dziedošā balsī skaitīja lugsnu.

Tulks iztaujāja sirmgalvjus, un tie klāstīja, cik karaspēka bijis Dariavaušam un ka pilsētā gandrīz nekas vairs neesot palicis. Kad kāds ieminējās, ka piedzērušu skilu vienība guļot laukumā pie Austrumu vārtiem, karavīri sāka nevaldāmi smieties. Jauniņais virsnieks pajāja uz priekšu, kaut ko pavēlēja, un daži jātnieki aizjoņoja pie citām vienībām.

Mūs, večus, viņi jau bija aizmirsuši, un mēs skrējām uz vārtiem, baidīdamies, ka jātnieki mūs nesamin. Skanēja skaļi pavēles vārdi. Jātnieki sāka jāt rikšos, un kājnieki pus_skriešus viņiem sekoja.

Kad karaspēks iegāja pilsētā, javani savaņģoja visus skitus, sasēja viņus ar viņu pašu siksnām. Kad es ieskrēju laukumā, tur izmisīgi pretojās tikai trīs skiti; divus drīz vien nodūra ar šķēpiem, bet vienu ievainoja, un tas pa- *ika dzīvs. Šis bija tas jaunais virsnieks Skolots, kurš vakar vakarā tik bezrūpīgi dejoja. Javanu kareivji gribēja nogalēt arī viņu, bet sāka strīdēties skita zelta kakla rotas dēļ. Tobrīd piejāja tas jauniņais plecīgais karavīrs, kuram mēs pasniedzām meloni un kuru pavadīja tulks.

«Kas tu tāds esi?» javans vaicāja.

«Es esmu saks!» atbildēja skits, ar piepūli atspiezdamies uz rokas un pasliedamies sēdus.

«Kāpēc tu mums nepadevies?»

«Mēs, saku kņazi, esam paraduši, ka citi padodas mums.»

«Tu esi kņazs? Aplieciet viņam važas, un lai viņš seko man vezumniekos kopā ar citiem ķīlniekiem. Viņš man drīz būs vajadzīgs. Pārējos, kas vēl dzīvi, nestiepiet sev līdzi, bet pienaglojiet pie vārtiem. Lai visi iegaumē, kā es sodu tos, kas uzdrošinās pretoties dieva dēlam.»

Karavīri sasēja Skolotu ar siksnām un atstāja guļot turpat uz vietas — viņš bija ļoti vārgs un nespēja paiet.

Javani izklīda pa pilsētu un sāka laupīt. Piegāju pie ievainotā skita. Viņš sēdēja zemē un spļāva asinis. No brūces sānos stipri sūcās asinis. Skits mani pazina un rādija uz vīnogulāju dzinumu, kas karājās lejup no sienas.

«Saplūc man tās lapas un pieliec pie brūces,» viņš ievaidēdamies teica, «citādi man noplūdīs visas asinis.»

Saplūcu lielas, svaigas lapas, uzliku tās uz brūces un pārsēju skitu ar saplēsta apmetņa strēmeli.

«Neaizej — man tev jāpasaka kaut kas svarīgs »

Tobrīd mani satvēra divi sirmgalvji un aizvilka pie pilsētas valdoņa. Viņš stāvēja iepretim jauniņajam virsniekam, kuru mēs cienājām ar meloni.

«Te ir tas vīrs, kuru tu meklē!» vecie sauca. «Viņš katru gadu trīs reizes dodas ar karavānu uz Sugudu un atpakaļ. Viņš zina visus ceļus.»

Javans vaicāja: «Vai vari parādit mums visīsāko ceļu no šejienes uz Hekatompīlām '?»

«Nezinu, par kādu pilsētu tu runā,» es atbildēju «pie mums pilsētas sauc citādi. Austrumu pusē būs lielas pilsētas. Es zinu šīs pilsētas un ceļus uz tām. Galvenais karavānu ceļš ka saliekts loks stīdz pusapļa veidā, lai ceļinieki katru nakti varētu pārnakšņot ciematos. Bet ir ari īsāks ceļš, taisns kā loka stiegra. Jājot pa šo ceļu, var iedzīt pa pirmo ceļu aizgājušo karavānu par trim Jienas pārgājieniem, taču šis īsais ceļš iet cauri tuksnesim, kur nav nevienas akas, tāpēc ūdens jāved līdzi ādas maisos.»

«Tu vedīsi mūs pa šo ceļu,» sacīja jauniņais javans, «bet, ja tu mūs piekrāpsi, sakapāsim tevi gabalu gabalos. Apsargājiet viņu, lai viņš nevarētu aizbēgt!»

Garais karavīrs uzlika savu smago roku man uz pleca un aizveda mani pie ievainotā skita. To kratīja drudzis, brīžiem viņš murgoja kā prātā jucis, murmināja nesaprotamus vārdus, bet brīžos, kad atguva samaņu, teica:

«Mans tēvs ir saku vadonis Budakens, pēc iesaukas Zelta rumaks. Ja liktenis tev būs lēmis atgriezties Sugudā, sūti vēstnesi uz stepi garām Rūgtajām akām uz Budakena nometni. Pasaki viņam, ka neesmu padevies, ka esmu cīnījies līdz pēdējai iespējai pret lielu pārspēku un tikai pēc dziļa dūriena ar pīķi ienaidnieki mani savaņģoja.»

' Hekatompīlas (Simts vardu pilsēta) — partiešu provinces ga! venā pilsēta; vēlāk saukta par Tusas pilsētu.

Viņš man vēl teica:

«Es domāju, ka mans tēvs Budakens nav tāds virs, kas nīks stepē, ja viņa dēls ir gūstā. Viņš pats izjādelēs malu malas, lai mani atrastu un izpirktu. Ja nenomiršu, pratīšu izbēgt un atgriezties dzimtajās stepēs.»

Visu to dienu javani atpūtās, jo viņu zirgi bija gauži noguruši. Daudzi karavīri gulēja, citi pārmeklēja mājas, cerēdami atrast dārgas mantas un iepakaļ palikušos persiešu karavīrus; tos viņi saveda laukumā vienā vietā, no rāva viņiem visu apģērbu un ar nokaitētu dzelzi iededzināja vaigos zieģeli. Visus gūstekņus pēc tam aizsūtīja, lai tos pārdotu verdzībā.

Pilsētā javani atrada Persijas ķēniņa iemīļotās dziedātājās, dejotājas un fleitistes. Ķēniņam steigšus aizbēgot, tās bija pamestas savā vaļā. No dārza, kurās viņas mita, skanēja raudāšana un kliedzieni, dziedāšana un mūzika.

Kad uzlēca mēness un laiks kļuva vēsāks, karaspēks virzījās tālāk. Es biju spiests doties līdzi.

Jājot cauri Austrumu vārtiem, redzēju pie tiem pienaglotos skitus. Daži karājās jau miruši, citi vēl kustējās. Gaiš, kalsens skits bija pienaglots augstāk par pārējiem. Viņš nemitīgi lamajas. Viena acs tam bija izrauta un stīdzēja asiņainā cīpslā, otra acs grozījās, un tajā zaigoja niknums.

«Šakāļi!» viņš kliedza javaniem. «Vienīgais, ko jūs protat — cīnīties ar persiešu cūkām. Ātrāk steidzieties panākt viņu satrapu resnos rumpjus, bet mēs, saki, jau senāk esam jūs sakāvuši un sakausim arī turpmāk!»

Tobrīd garām jāja jauniņais virsnieks kopā ar tikpat jauniem kareivjiem. Viņi apturēja zirgus pie vārtiem un sāka ķircināt skitu:

«Nu, paklaigā vēl! Uzdziedi mums kādu dziesmu! Tu ar savu vienu aci esi ļoti skaists.»

«Kur ir jūsu gailis,» skits turpināja, «jūsu barvedis, kas slēpjas starp citiem viņam līdzīgiem gaiļiem? Lai viņš piejāj pie manis, un es pirms nāves iespļaušu viņam acīs.»

Jauniņais virsnieks piejāja tuvāk, lielās dusmās viņam raustījas galva un plecs. Viņš runāja ar tulka starpniecību; un lūk, ko viņi abi teica:

«Skitu mēslu muša! Tu džinksti pirms nāves, bet izdarīt neko vairs nevari. Tevi es pienagloju pie sienas, bet citus skitus es noķeršu tapai kā tevi un uzsēdināšu uz mieta.»

«Lielibnieks!» no augšas kliedza skits. «Tu uzbrūc sa- kiem tikai tad, kad tie ir piedzērušies un guļ. Bet pabāz savu degunu mūsu stepēs, pamēģini tur pacīkstēlies ar mums, un tu muksi, atpakaļ nepaskatīdamies, kā ar verdošu ūdeni apliets suns, tāpat kā bēga Kurušs un visi, kas bāzušies mums virsū. Kāpēc tik maz spalvu esi saspraudis savā ķiverē? Kur tava aste? To tev izrāvuši mūsu saki kaujā pie Gavgamelām '.»

«Dodiet man tievo pīķi!» javans iesaucās. «Es viņu padarīšu mēmu!»

Jātnieki iedeva virsniekam pīķi, un viņš to svieda sejā ^kitam, kas tobrīd kliedza:

«Ulalā! Triniet šķēpus uz melnā akmens!»

Citi pienaglotie skiti uztvēra šo saucienu un sāka dziedāt:

Jel sasauciet biedrus un ātrāk uz krustceļiem steidzietl Vai apsegloti zirgi? Vai savilkti stingri ir loki?

Droši vien javans bija gluži traks aiz dusmām — viņš netrapīja skitam, viņa pīķis ar lielu spēku iecirtās vārtos blakus skita galvai, un pīķis trīcēja gluži kā nokaunējies.

«Ir gan tev trāpīga roka!» skits kliedza ka ārprātīgs. «Nespēji trāpīt triju soju attālumā! Tu esi nevis dieva dēls, bet šakāļa mēsls!»

Taču virsnieka biedri ari tūlīt meta šķēpus, viens no tiem ieurbās skīta mutē, un tas apklusa. Tikai skita acs vēl arvien zaigoja naidā, līdz beidzot lēni aizvērās plakstiņš.

dārija nāve

— Javani jāja visu nakti. Man bija iedots zirgs, kas jātnieku varen kratīja. Lai gan apakšā palika spilvenu, bet zirgs bija kārns, mugurkauls ass kā dēļa mala, es žēlojos, kliedzu, kamēr man iedeva labu mūli, kurš gāja tikpat raiti kā zirgi.

No rīta bija pavisam īss atelpas brīdis. Jātnieki neko nespēja ieēst un, nokāpuši no zirgiem, likās garšļaukus un tūlīt aizmiga. Pabarojuši zirgus, jājām līdz pusdienlaikam un ilgāk uzkavējāmies nelielā ciematā, kura ledzī- votāji stāstīja, ka tur naktī bijusi persiešu nometne. Visur klaiņāja pamesti klibi zirgi. Zemnieki izvēlējās sev labākos, bet pārējos nokāva un nodīrāja.

Seit javani atpūtās līdz vakaram. Virsnieki izraudzīja pieci simti jātnieku ar visspēcīgākajiem zirgiem. Aiz katra jātnieka zirgā uzsēdās viens kājnieks. Sī dubulto jātnieku vienība devās uz priekšu, un visam pārējam karaspēkam vajadzēja sekot, cik ātri vien iespējams.

Pievakarē iejājām līdzenumā, kur nebija ne lāsītes ūdens. Sudrabainie solončaki ar tik mīkstu augsnes virskārtu kā pelni, šur tur kāds vērmeļu cers un kamieļu kauli — tas bija viss, ko redzējām ceļā.

Jātnieki drūmi klusēja vai pusbalsī pārmija pa vārdam, īgņodamies, ka šī esot bezjēdzīga pakaļdzīšanās.

Daži karavīri nokrita no zirgiem un palika guļam uz ceļa. Kad mana galva nogurumā slīga lejup un es sāku snaust, karavīrs, kurš jāja aiz manis, ar piķa smaili pabikstīja manu plecu.

Vienīgi jauniņais vienības virsnieks neatzina nekāda noguruma un prasīja tikai vienu — ātrāk doties uz priekšu.

Mēness kļuva pavisam blāvs, debess austrumos metās bālgana, kad tālē ieraudzījām karavānu, kas garā rindā virzījās pa stepi. Redzējām arī dažus ratus. Klusumā skaidri bija sadzirdami dzinēju kliedzieni un lielu riteņu čīkstēšana.

Mūsu vienības jātnieki pārkārtojās kaujas ierindā. Kājnieki nolēca 110 zirgiem, izklīda ķēdē un devās uz priekšu. Jātnieki ar kaujas saucieniem joņoja pa stepi uz karavānu.

Persieši sāka vaimanāt kā nelabie un drāzās projām uz visām pusēm.

Javanu jauniņais virsnieks ar plīvojošu sarkanu apmetni joņoja ap karavānu. Viņš kaut ko meklēja un apstājās pie gravā ieripojušiem ratiem.

Es šos ratus pazinu un devos turpu. Ratos uz ādu Kaudzes gulēja asinīm noplūdis vecis purpura tērpā, apšūtā ar zelta bārkstīm. Astoņi pārguruši mūļi ar samudžinātiem vilkšņiem vienaldzīgi stāvēja, galvas nokāruši; dzinēji bija aizbēguši kur kurais. Ievainotais vēl vaidēja, bet, kā redzams, jau mira. Rītausmā skaidri bija saskatāma viņa bālā, tuklā seja. Plati atvērtās acis raudzījās, nevienu

Tas ir viss, kas palicis pāri no ķēniņu ķēniņa …

vairs nepazīdamas. Viņš nemitīgi plātīja muti kā krastā izmesta zivs, cenzdamies vēl iekampt gaisu. Viss viņa zīda tērps bija vienos tumšos, asiņainos plankumos.

Jauniņais javans nolēca no zirga, vērīgi palūkojās mirēja seja, pacēla viņa roku un apskatīja pirkstus:

«Ķēniņa gredzena vairs nav. Nelietīgie slepkavas to nomaukuši! Bet laikam gan šis ir ķēniņš Dārijs.»

«Jā, tas ir ķēniņš Dariavaušs!» teica kāda balss.

«Tas ir viss, kas palicis no ķēniņu ķēniņa,» javans turpināja. «Dunčiem sadurstīts sprāgoņa! Ķēniņš nav kritis kaujā, kā tas piederētos karavīram, bet viņu nokāvuši kā aunu viņa galminieki, kuri vēl vakar Dārija priekšā rāpoja putekjos uz vēdera un skūpstīja viņa kājas. Lūk, kads liktenis ir lemts tam, kas bija labs pret saviem pavalstniekiem! Šeit, šajā tuksnešainajā stepē, beigusies viena dziesma un sākusies cita. Persijas valdnieka vairs nav, bet ir Āzijas valdnieks Aleksandrs, dieva dēls, un viņš nežēlīgi sodīs tos, kas uzdrošināsies uzmaukt savā pirkstā ķēniņa gredzenu un likt savā galvā Dārijam nozagto tiāru.»

Javans norāva no pleciem savu sarkano apmetni un uzsvieda to uz Dariavauša sejas. Pēc tam uzlēca zirgā un pieaicināja mani:

«Vecais, tev nebija jāpilda tavi pavadoņa pienākumi. Mēs paši atradām to, ko meklējām. Bet tu esi stāstījis taisnību par diviem ceļiem, neesi mēģinājis mūs apkrāpi un aizbēgt. Kā lai es tevi atalgoju?»

Es atbildēju ar sava skolotāja teicienu:

«Rieciens rupjas maizes, krūze auksta ūdens un roka, kas atbalsta nogurušo galvu, — vai ar to nepietiek, lai cilvēks kļūtu pilnestīgāks?»

«Gudra vīra cienīga atbilde,» javans piebilda «Ouo reizi mūžā dzirdu šādu atbildibet varbūt es kaut ka varu atmaksāt nevis tev, bet taviem tautiešiem — Seri kas tirgoņiem?»

«Viņu labā nelūgšu daudz: ļauj visiem seru tautas tirgoņiem brīvi, bez īpašām muitām tirgoties tavā valstībā.»

Javans sāka smieties un griezās pie saviem karavīriem:

«Tā ir laba zīme. Svešzemnieks tic Aleksandra lairnī-

gajai zvaigznei, tic daudz vairāk nekā daudzi mani kara biedri. Tu saņemsi lo, ko esi lūdzis. Hefestion, parūpējies par viņu!»

Pēc tam jauneklis apgrieza zirgu un apjādelēja pārējos ratus. No viņa ne soli neatkāpās miesassargu bariņš. Viņš nepieskaras dārglietām, ko laupīja viņa karavīri, bet pavēlēja savākt visus rokrakstus, kādi vien sameklējami, lai izlasītu ķēniņu ķēniņa karagājiena kancelejas pavēles un dokumentus.

Vienība devās tālāk uz ziemeļiem. Jau nākamajā ciematā mani atbrīvoja, iedeva persiešu un javanu valodā rakstītu pergamentu, ar kuru bija atļauts brīvi doties cauri Persijas valstij. No turienes, jādams ar man uzdāvināto mūli, devos uz Sugudu un ierados šeit, Marakandā. Redz, ko esmu pārdzīvojis! …

saku niknums

Dzeltensarkans saules stars spraucās caur kokgrebu- miem izrotāto durvju četrstūraino ornamentu. Trīsdesmit divi prieki, ko viesi gandriz nemaz nebija skāruši, ar spo/o tasīšu vāpējumu raidīja visapkārt trīsdesmit divus saules zaķīšus. Trīs vīru seļas neskaidri vīdēja krēslainajā lapenē. Tikai uz Budakena pietvīkušās, rupjās sejas saules zaķīši bija sastinguši, veidodami ērmīgu zīmējumu.

Budakena platie pleci Cen-Czi stāstījuma laikā lēnītēm slīga uz priekšu, virs uzacīm un deniņos uzbrieda līčloču dzīslas. Nepieskardamies ēdieniem, viņš tikai vienu reizi lēnītēm izdzēra kausu vīna. Mazais diļļu pušķītis, ko viņš bija saņēmis kreisajā roka, zaļiem pavedieniem vijās ap Budakena īsajiem pirkstiem.

Kad Cen-Czi pašapzinīgi nobeidza stāstījumu un, mazliet uz priekšu saliecies, apklusa, gaidīdams jautājumus, Budakens pacēla uz viņu asinīm pielijušās acis, sakampa garu matu šķipsnu, kas gūlās uz krellītēm apšūtā pleca, un sāka tīt tos ap pirkstu.

—   Pēc tam tu sakus vairs neesi redzējis?

—   Nē, augsti cienījamais.

Budakens dziļi nopūtās, un zeltains taurenītis, kas lidinājās virs traukiem, viņa elpas skarts, strauji pasitās sāņus.

—   Tu visu laiku man stāstīji par priekšējās vienības jauniņo virsnieku. Bet vai tu neesi ko dzirdējis par pūķa Adždarhakaga dēlu divragu briesmoni? Ļaudis melš, ka viņš' esot visu javanu galvenais valdnieks. Kur tad viņš ir?

Ķīnietis noglauda plāno bārdiņu un pagrozīja mēļu cepurīti ar apaļu, baltu bumbiņu uz paša pakauša.

—   Es tev visu laiku stāstu par Divraģi, bet tu prasi, kur viņš esot. Tas jauniņais javans ar tērauda ķiveri, kurš ēda mūsu meloni, tāpat kā melones ēdam mēs visi mirstīgie, kurš iekala važās tavu dēlu un svieda šķēpu ūz pienagloto saku, un panāca ķēniņu Dariavaušu, jau bija tas, kas nodedzina pilsētas un apkauj veselas tautas. Viņš bija tas, kuru dēvē par Divraģi, par dieva un pūķa dēlu.

—  Tātad mans dēls cīnījies paša Divraģa acu priekšā un sagūstīts, tikai smagi ievainots? Tagad mana sirds ir mierīga: viņš nav iegrūdis negodā sakus, un man nebūs jākaunas, runājoties ar saviem draugiem stepē.

—  Jā, tā tas notika.

—   Bet kāpēc Divraģis vienmēr uzvar? Viņa karaspēks ir apbruņots tāpat kā persiešu karaspēks. Karavīru viņam ir maz. Varbūt viņam palīdz dievi? Spitamen, kā tu domā? Ja Divraģis uzbruks mums, sakiem, kas tad notiks?

Spitamens sēdēja, sāņus lūkodamies. Šķiet, viņa domas mita kaut kur tālu. Viņš izvilka aiz jostas aizbāztu dunci un, saņēmis tā asmeni abām rokām, teica:

—   Manuprāt, Divraģim mazāk palīdz dievi un vairāk tas, ka persieši pametuši novārtā savu pīķa smaili un savā vietā sūta karot algotņus, kas cīnās par sudraba dīriķiem. Es zvēru pie šī saltā, gaišā tērauda asmeņa — ja Divraģis ieradīsies mūsu stepēs, mēs notversim viņu dzīvu un viņa galvu iebāzīsim ar asinīm pielietā maisa tāpat kā ķēniņa Kuruša galvu, lai Divraģa galva beidzot tiku tikām remdē savas asiņu slāpes!

Spitamens sāka dziedāt spalgā, mežonīgā balsī saku dziesmu:

Ja redzēsiet uzdzirkstam dūmainas liesmas

Uz tālajām kurgānu sargtorņu smailēm,

Jel sasauciet biedrus un ātrāk uz krustceļiem steidzietl

Vai apsegloti zirgi? Vai uztrīti jūsu šķēpi?

Vai savilkti stingri ir jūsu loki?

Budakens, sadzirdējis pazīstamās dziesmas vārdus, arī laida vaļā savu vareno balsi. Abi skiti dziedāja tik niknā satraukumā, it kā būtu sajutuši asins smaku. Ķīnietis nobijies parāvās sāņus.

Pēc tam stepes viesi apklusa un ilgi sēdēja kā sasaluši, acis nodūruši.

Budakens pasvempās uz vienu, uz otru pusi un smagnēji piecēlās.

—   Kā lai atmaksāju tev, kas esi rūpējies par manu dēlu? Vai gribi zirgu bez niķiem, govi ar teļu, vergu, kas prot kurpnieka amatu, vai ko citu? Saki, cienījamais sveš- zemniek, — pēc kā tīko tava sirds?

Cen-Czi piecēlās, paklanījas un noraidoši papurināja bārdiņu.

Budakens sēkdams rakņājās pa savu plato ūzu kabatām un izņēma zelta kausiņu, tik lielu kā pārgriezts ābols.

—   Pieņem no manis šo mazo kausiņu un katrreiz, kad dzersi svaigu ūdeni, atceries Budakenu, kurš vienmēr ar prieku uzņems tevi savā teltī kā viesi.

Ķīnietis paņēma mazo spožo kausiņu, ar nagu uzsita pa tā malu un, cieši piemiedzis acis, vērīgi klausījās dzidrajā skaņa.

Abi ciemiņi sniedza ķīnietim rokas, paturēja viņa izstieptās plaukstas, pēc parašas saliekuši labo kāju, un klusēdami izgāja no lapenes.

Cen-Czi salika kopā tievos pirkstgalus un stāvēja durvīs, kamēr skiti izgāja pa vārtiņiem.

—   Pilnestibu var sasniegt, — viņš čukstēja, — domājot par savu nepilnību un ari sniedzot roku tam, kam vajadzīga palīdzība. Atgriezīšos pie savām piezīmēm …

piektā daļa

PERSIJAS NOKRĒSLIS

Varonim vajag iedegt un dedzināt kaujā: Ja ir ievainots viņš,

lai zirga krēpes kļūst tam par cisām. Lai suņa nāvē gļēvulis mirst, Kas sevi par vīrieti dēvē,

bet lūdzas pēc žēlastibasl

(Sahuihs Mitzuļ

Artakserkss

Marakandas cietokšņa augstajā mūrī šaujamlūkas spraugā uz raiba paklāja stāvēja bijušais salraps Bess, tagad iemantojis vārdu — ķēniņu ķēniņš Artakserkss; garš, drukns vīrs ar mākslinieciski saskrullētu melnu bārdu, ar stāju, kāda piemīt valdniekiem, kas pieraduši pie varas. Tumši violetais tērps, izšūdināts ar zelta ziediem, ērtās krokās sedza viņa smagnējo augumu. Plata adas josta ar zelta sprādzi, izkaltu riteņa veidā ar spārniem, cieši apskāva viņa prāvo vēderu. Pie sāniem karājās īss šķēps ar smalkiem zelta izrotājumiem noklātu saf- jānādas maksti.

Nolaidis vienu uzaci un pacēlis otru, Bess neatlaidīgi raudzījās no mūriem lejup, tur, kur starp kokiem bija redzami atvērti vārti. Kalpu bars ņēma nost saiņus mūļu un ēzeļu karavānai. Pašā vidū nepakustēdamies stāvēja balts divkupru kamielis.

—   Satibarzan! Paskaties turp! Zvēru pie sešām paradīzes straumēm, ka jauna brīnum skaista sieviete sēž kamieļa mugurā. Redzi, viņa atsedza no sejas šķidrautu. Lūk, kamielis nometas uz ceļiem, un kalpi maigo meiteni noceļ tik piesardzīgi kā vīnogu ķekaru. Kas ir šī meitene?

Besa sarunas biedrs stāvēja drūms. Viņš bija ģērbies īsā ziemišķādas karavīra tērpā. Puisim bija plati pleci, pacelti kā atlētam, kurš kopš bērnības vingrinājies šķēpa mešanā un kara spēlēs.

—   Sis ir kņaza Oksiarta — Kurešatas valdoņa novads. Vai tā tik nav viņa meita? Droši vien tevis dēļ ieiadusies uz ķēniņa līgavas izraudzīšanu.

—  Zvēru pie sešām straumēm, pat ja viņa ir netikumīgā žūpas Oksiarta meita, viņa tomēr ir cienīga kļūt par vienu no ķēniņu ķēniņa trīs simti sešdesmit sievām! Aizjāj tur pie viņiem un uzzini, vai tā ir Oksiarta meita.

—   Visudiženais, neliec man to darīt, — Satibarzans atbildēja. — Neesmu radīts sarunu vešanai, un tam nav arī laika. Vilcināties nedrīkst. Gribu sacelt dumpi Divraģa aizmugurē. Dod man tūkstoš jātnieku, un ar tiem es uzbrukšu maķedoniešu vezumniekiem.

—   Ja, jā, tas, protams, ir svarīgi, un šim ierosinājumam pievērsīšos tuvākajās dienās. Došu tev nevis vienu tūkstoti, bet veselus divus tūkstošus baktriešu jātnieku. Datafern, vai esi ko dzirdējis par Oksiarta meitu?

Iztapīgā gaitā pienāca resns vecis ar uzblīdušu seju. Viņš smagnēji saliecās un nokrita uz paklāja celiņa, iespiedis seju starp plaukstām, pieliecis labo kāju pie zoda un izstiepis kreiso. Piecēlies ceļos, viņš atbildēja Besam:

—   Esmu dzirdējis, ka Oksiarta meita esot ne vien ļoti daiļa, bet mācījusies arī dažādas grāmatu pārgudrības: Oksiarts licis atvest no Feniķijas augsti mācītu grieķu vergu, un kņaze Rokšaneka iemācījusies lasīt un rakstīt hellēņu valodā, spēlēt Ēģiptes arfu un dejot babiloniešu svētās dejas. Gudri atravāni iemācījuši viņu saprast senās Avēstas grāmatas. Tāda meitene būs viens no jaukākajiem ziediem ķēniņu ķēniņa pilī.

—  Lai notiek tā! Nevilcināsimies! Ir pienācis laiks sarīkot līgavas lūkošanu. Esmu ar mieru atlikt vises citas darīšanas, lai drīzāk nosvinētu kāzas.

Aiz muguras kaut kas iečabējās. Ķēniņu ķēniņš paskatījās atpakaļ. Plašā laukumiņā nedaudzi vīri, visi garšļaukus izstiepušies uz paklāja, gaidīja, kamēr valdnieks viņiem pievērsīs savu žēlīgo uzmanību, neuzdrošinādamies paši uzrunāt valdnieku.

—   Ko jūs lūdzat? — Bess uzprasīja.

Guļošie pacēla galvu un visi uzreiz sāka klāstīt:

—   Visudiženais, visugaišais, esmu ieradies no tāla novada, lai tevi apsveiktu. Nešķīstie maķedonieši atņēma man muižas, un tad nu es, pārģērbies par ubagu, slepus atkļuvu šurp, jādams ar ēzeli, lai noliktu savu galvu dievinātā ķēniņu ķēniņa labā. Es ceru kalpot tev tāpat, kā mani senči kalpojuši lielās Persijas ķēniņiem.

—   Pag, pag, — Bess viņus pārtrauca. — Esmu priecīgs, dzirdēdams jūsu uzticības pilnos vārdus. Man vajadzīgi viri ar pieredzi valdīšanā, daudzi vīri. Mani nodomi ir milzīgi. Mūsu valsts jāatjauno! Dievi mūs nepametīs. Viņi mums palīdzēs atkal atjaunot un atkal savākt kopā vienotās, nedalāmās senas Persijas zemes.

—  Tu esi dižens, tu esi gudrs, tu spīdi spoži kā saule! — guļošie iesaucās. — Neaizmirsti mūs!

—   Ejiet, es jūs atcerēšos un reiz aicināšu.

—  Bet mēs tagad dzīvojam pusbadā. Kas mūs ēdinās, ja ne tu, visudiženais?

—  Man jāpaēdina daudzi jo daudzi, un vēl četru paēdināšana mani neizputinās.

Šaipus sienas stūra panācās bāls sīrietis ar diviem no- vaskotiem dēlīšiem rokā. Viņš trīskārt nometās uz labā ceļgala, tuvodamies Besam, pēc tam noslīga uz abiem ceļgaliem, gaidīdams visuaugstākā pavēles.

—  Tu pierakstīsi visus četrus, lai viņus ēdina no ķēniņa virtuves, — Bess teica sīrietim. — Bet jūs ejiet!

—  Cik liela būs mūsu alga? — lūdzēji ievaidēdamies vaicāja.

Bess izlikās, ka jautājumu nav dzirdējis, un pagriezās pret Datafernu. Sīrietis piecēlās un, tāpat neapgriezdamies, kāpas atpakaļ un devās projām no laukumiņa. Aiz viņa, tāpat atpakaļ kāpdamies, aizgāja lūdzēji.

—  Ar kādu vēsti esi nācis pie manis? . ..

—   Visuaugstākais, ir ieradušies skiti.

—   Satibarzan, vai dzirdi? Beidzot ir ieradušies skiti. Lai slavēts visuvarenais debess un zemes radītājs! Beidzot viņš ir uzklausījis mūsu lūgšanas. Kā redzams, dievi ir nolēmuši glābt mūsu dzimteni. Kur tie skiti ir? Cik viņu ir? Tūkstotis, divi tūkstoši, pieci tūkstoši?

Datafema skūtajā sejā pavīdēja godbijīgs smaids.

—   Ieradies saku kņazs Budakens — Zelta rumaks. Milzīgs tēvainis — kā kalnu lacis. Viņam līdzi atjājuši daži saku karavīri.

—   Kāpēc tik maz? Vai viņu pulki palikuši ārpus pasētas? Vai tas būtu sarunu vešanas sūtnis? Aizvadiet šo saku kņazu Talisijas dārzu pilī, visvisādi rūpējieties par viņu! Dodiet vīnu tik daudz, lai skiti dzertu nepārtraukti un izpļāpātu, kas viņiem padomā. Man vispirms jāuzzina viņu nolūki. Šovakar sasaukšu savu tuvāko padomdevēju apspriedi, bet skitus pieņemšu pēc dažām dienam. Manai augstībai nepiederas pieņemt svešzemju sūtņus, tiklīdz viņi pieklauvē pie pils vārtiem. Tu, Satibarzan, gādā par skitiem! Viņi mums daudz bīstamāki nekā Div- raģis. Tā taču ir?

Satibarzans klausījās to visu vienaldzīgi.

—  Es neprotu runāt aplinkiem: es esmu karavīrs; atbrīvo mani no šā pienākuma!

—   Jā, jā, es tevi sūtīšu projām, bet tu taču nejāsi pio- jām šodien. Tāpēc dari, ko es tev teicu! Aizej pie tā skitu lāča!

Satibarzans pagāja dažus soļus atpakaļ, trīsreiz pielieca pie zemes ceļgalu un, kāpdamies atpakaļ, aizgaja no laukumiņa. Vecais Dataferns, ceļos nometies, gaidīja pavēles.

—   Bet tu, Datafern, parūpēsies, lai ķēniņa līgavu lūkošanu sarīkotu iespējami drīzāk . ..

ĶĒNIŅA PIEŅEMŠANA

Budakens dažas dienas pavadīja viņam ierādītajā ārpilsētas pilī Talisijā, gaidīdams, kad viņu pieņems ķēniņu ķēniņš.

Ik dienu viņam atsūtīja milzīgas bļodas ar daždažādiem ēdieniem un aizzīmogotas krūkas ar vīnu. Persiešu augstmaņi pastāvīgi sēdēja visapkārt Budakenam, taujāja viņu par medībām, zirgiem, dažādiem stepes zvēriem, par skitu parašām un tanī pašā laikā centās izzināt, kādi nodomi ir skitu kņaziem: vai viņi grib sūtīt šurp savus neuzvaramos karavīrus, lai cīnītos pret nešķīstajiem javaniem, cilvēku bendētajiem?

Budakens bija nerunīgs, neuzticēdamies klausījās viesu taujājumos un stāstīšanā un atbildēja ļoti neskaidri:

— Ja Divraģis dosies lejup no kalniem, saki vispirms pavēros, kādi ir viņa karavīri. Pēc tam mēs lemsim, kā mums ir izdevīgāk: doties tālu projām stepēs vai uzbrukt Divraģim un samīt viņu ar mūsu bezgala daudzajiem zirgiem.

Beidzot Budakenam paziņoja, kad viņu pieņems valdnieks. Budakens izjāja no savas mītnes, tērpies sarkanā apmetnī ar uzšūtiem zelta spīguļiem, un viņu pavadīja desmit apbruņoti skiti.

Pa priekšu auļoja baktru jātnieki augstos, kalsenos zirgos ar krēpēs iepītām sarkanām lentēm. Baktrieši zvīņai- nās bronzas bruņās ar raga loku pie sāniem un bultu maku aiz labā ceļgala sēdēja zirgos, saliekušies ka kaķi. Purinādami garās cirtas, viņi spalgi kliedza, pliukšķināja pletnes, dzīdami nost no ceļa pretimnācējus.

Šaipus cietokšņa vārtiem bija sadrūzmējusies sardze un raibs, skaļš pūlis. Garas ādas taures, atkal un atkal ierēkdamās, vēstīja par ievērojama viesa ierašanos.

Pie augstas vārtu arkas izgrebts, raibi izkrāsots laistīt laistījās Persijas ķēniņa ģerbonis: izplesti piekūna spārni un to vidū — strēlnieks, kas uzvelk stopu.

Tumšajā ejā bija sarindojušies «nemirstīgie» — ķēniņa miesassargi garos apģērbos līdz pat zemei ar bultu maku aiz labā pleca. Tievas bronzas važiņas karājās lejup no bultu makiem un šķindēja, tiklīdz karavīri pakustējās. Krustiski salikuši pīķus, viņi aizšķērsoja cietokšņa vārtus, pa kuriem ielaida tikai dažus izredzētos, kuriem biia pergamenta gabaliņš ar pils galvenā uzrauga zīmogu.

Paklausot sardzes rīkojumam, Budakens atstāja ieročus pie ieejas. Spitamens sekoja Budakenam, lai pakalpotu viņam kā tulks.

Satibarzans un divi «nemirstīgie» gāja pa priekšu; aiz viņiem četri kalpi nesa uz nestuvēm Budakena dāvanas: īsu skitu šķēpu ar zelta apkalumiem mākslinieciski izrotātā makstī, ļoti dārgu kakla rotu, darinātu no tīģera zobiem, kuri piešķirot veiksmi medībās, un tumšu sabuļu ādu saišķi.

Pirmais pagalms, bruģēts ar četrstūrainām plāksnēm, bija pilns ar sogdu dižcilšiem, kuri gaidīja izdevīgu mirkli, lai redzētu savu valdnieku. Pēc tam bija jāiet pa šauru eju starp gludām sienām bez neviena loga. Tālāk, viņi ieraudzīja zemas ozolkoka durvis. Divi karavīri sakrustoja pīķus. Vecs einuhs ar nokareniem vaigiem, ar zelta važu ap kaklu pieprasīja caurlaidi. Satibarzans iečukstēja viņam ausī dažus vārdus un parādīja pergamenta tīstokli. Durvis atvērās, un Budakens iegāja nelielā pagalmā, ko visapkārt iežogoja augstas ķieģeļu sienas. Bezgala daudzas smalkiem grebumiem izrotātas koka kolonnas balstīja vairākas apaļas nojumes, zem kurām apmeklētāji varēja paglābties no saules un no lietus. Visu pagalmu nosedza paklāji. Pašā viņā galā stāvēja savrup nolikts zelta un ziloņkaula inkrustācijām izrotāts krēsls ar augstu muguriņu, uz kuras zelta pavedieniem bija ieausts ritenis ar diviem spārniem.

Krēslā, atbalstījis kājas uz soliņa, bārkstīm apšūtā brokāta apģērbā sēdēja Bess, uzlicis galvā zelta liāru — tik apaļu kā meloni. Besam abās pusēs stāvēja jaunekļi ar «nemirstīgo» atšķirības zīmēm. Troņa priekšā, nometušies ceļos, tupēja izcili persiešu, sogdu un baktru augstmaņi.

Budakens mirkli apstājās, pārlaida visapkārt pētīgu skatienu, pēc tam devās pie Besaļ, kas sēdēja tronī.

Saku kņazs zināja, ka visi lielās Persijas valsts pavalstnieki, sastopot ķēniņu ķēniņu, piekļaujas ar vaigu pie zemes un nepakustēdamies gaida, kamēr valdnieks sāks ar viņiem runāt. Bet, tā rīkodamies, Budakens būtu apliecinājis, ka saki uzskata sevi par Persijas valdniekam pakļautu tautu; un saku vadonis to nedrīkstēja pieļaut. Tāpēc Budakens apstājās dažus soļus no troņa un nogaidīja, kas būs tālāk. Besa acis tramīgi sarāvās, un viņš neatlaidīgi raudzījās uz skitu kņazu.

— Lai tev veselība, un lai tu valdītu ilgus gadus, diženais Persijas valsts ķēniņ! — mierīgi ļoti zemā balsi teica Budakens. — Saku ciltis ir likušas man atnest tev sveicienu un novēlējumu dzīvot mierā un saderībā ar tev pakļautajām tautām.

Bess pašapmierināti uzsmaidīja, saprazdams, ka šādā apsveikumā ir izpausts pieliekami godbijības un ka lielāku verdziskumu no skitu kņaza tik un tā nesagaidīs. Ķēniņš pacēla augšup plaukstas kā Zīmi, ka viņš vēišas uz debesim ar lūgsnu, un teica, gari vilkdams vārdus, kā to mēdz darīt dievkalpojumos priesteri:

—   Priecājos, redzēdams tevi, drošsirdīgais un varonīgais kņaz Budaken! Lai tevi aliaž sargā debesu un zemes, kalnu un jūru radītājs! — No Budakenam piesūtītajiem augstmaņiem Bess jau zināja Budakena vārdu, dzimtu, kur pašreiz atrodas viņa nometne. — Sēsties šeit blakus, un parunāsim nopietni par mūsu tautām un tad pāriesim pie «kazas vilnas»

Budakens, piegājis pie troņa, atsēdās uz paklāja, parāvis sev apakšā kājas. Abi labu brīdi laipni pārmija jautājumus par veselību, par muskuļu spēku, par zirgu stāvokli, par vētrām, lietus gāzēm un vēju virzienu.

—   Es zinu, ka tev patīk strauji un spēcīgi zirgi, — Budakens sacīja, — tāpēc atvedu tev divus ērzeļus, slavenā auļotāja Vētrasputna dēlus.

Bess tūlīt gribēja redzēt šos zirgus un pavēlēja 1os atvest. Viņš joprojām taujāja, vai saku stepēs dzīvojot lauvas un degunradži, vai saki uzbrūkot saviem kaimiņiem tohariem un vai Budakena apmetnē ziemā esot daudz sniega.

Vecais Dataferns pienāca pie troņa, noliecās līdz zemei un čukstēdams jautāja:

—   Visudiženākais, ļauj stāties tavu acu priekšā tavas gribas uzticamajam izpildītājam Kurešatas kņazam Oksi- artam.

—   Kāpēc viņš atgriezies pirms noteiktā laika? — Bess brīnījās. — Kas viņam nav ļāvis pildīt manu pavēli? Lai viņš nāk šurp!

Kņazs Oksiarts ieskrēja un, tēlodams briesmīgu izmisumu, nometās uz paklāja iepretim Besam. Zemē gulēdams, viņš nevaldāmi raustījās raudu elsās.

—   Kādas nelaimes tevi piemeklējušas, kņaz Oksiart? Rimsties bēdāties kā atraitne, kam vairs nav mīļotā vīra atspaida! Stāsti — kas tev nodarījis pārestību? Es vainīgo sodīšu, cik bargi un nesaudzīgi vien spēju. Vai bojā nav gājis tavs dēls, vai saslimusi nav tava brīnum daiļā meita?

—   Visugaišais, visuspožais! Viss debess jums ietilpst tava lielā pirksta gredzenā. Kad es aizauļoju izpildi! tavu

' Runāšana par «kazas vilnu» tolaik bija tas pats, kas runāšana par kaut ko nenozīmīgu pavēli un, lai drīzāk sasniegtu mūsu robežu cietokšņus, nokausēju trīs zirgus . ..

—    Velti esi nobendējis trīs zirgus, — Bess viņu pārtrauca, — zirgi tagad vajadzīgi karošanai.

—    Jāju cauri saku stepei, bet tur man nodarīja pārestību skitu valdonis, ar kuru gribēju vest sarunas, paklausot tavai pavēlei, — lai tu spīdēt spīdētu ar savām uzvarām tūkstoš gadu! Sis valdonis mani ievilināja savā nomadu nometnē, tur mani nežēlīgi piekāva un iegrūda bedrē, kurā mudžēt mudžēja kamieļu ērces. Vai saki vēl ilgi ņirgāsies par mums? Tagad nevis laupītājs Divraģis ir mūsu ienaidnieks, jo viņš jau izlaiž savu garu, ieputināts sniegā kalnu aizās. Mūsu lielākie ienaidnieki tagad ir raki. Lūgtin lūdzos tevi — sapulcini karaspēku, lai tas dodas pret sakiem. Viņi jau dzied dziesmas par Afrosiābu un aicina trīt šķēpus uz melna akmens.

Bess izbrīnā skatījās gan uz Oksiartu, gan uz Budakenu. Visi apklusa. Oksiarts pacēla galvu un, paraudzīties uz vienu un otru pusi, ieraudzīja Budakenu. Skitu kņazs sēdēja, dūres sažņaudzis, uz priekšu pasvēries. Viņa zods drebēja lielās dusmās. Šķita, viņš tūlīt klups virsū Oksiartam.

Oksiarts aprāva stāstījumu pusvārdā, nokāsējās un sāka binieties:

—    Protams, ne jau visi saki ir pret mums. Viņu vidū ir arī gudri kņazi, kas labprāt draudzētos ar mums. Visnotaļ ļaudis daudzina kņaza Budakena — Zelta rumaka izcilo prātu un varoņdarbus. Viņš tik sirsnīgi mani uzņēma, ka būšu priecīgs, ja varēšu atmaksāt viņam tāpat. . . Bet ko es redzu — viņš ir šeit? Cik liels prieks, ka tagad redzu Budakenu kā sogdu viesi!

Budakens dobji ierunājās, un viņa acīs zaigoja apslēptas dusmas:

—    Mēs, saki, esam brīvi tāpēc, ka vienmēr trinām dunčus, un mūsu bulšu maki vienmēr ir pilni asiņu alkstošām bultām. Mums nav cietokšņu, un mūsu vienīgais spēks ir tas, ka ejam kaujā ar prieku. Mēs vienlaiku spējam karot gan ar sogdiem, gan ar laupītāju Divraģi un ar visiem, ko ieraudzīsim pie savu stepju robežām . . .

Bess saprata, ka starp abiem kņaziem gruzd viņam vēl nesaprotams naids. Viņš negribēja sastrīdēties ar ietek

mīgo Oksiartu, un tanī pašā laikā viņam bija vajadzīga saku palīdzība. Tāpēc Bess pārtrauca kņazu ķīviņu:

— Slavenais kņaz Oksi- art! Tu neesi īsti sapratis, pret ko saki trinuši dunčus. Protams, ne jau pret mums. Jau vairākus gadu apļus1 mēs draudzīgi sadzīvojam ar sakiem. Esmu pārliecināts, ka saki mums palīdzēs; ja laupītājs Divraģis gribēs iekļūt mūsu ielejās, lai iebaudītu mūsu veco vīnu, viņš vispirms nobaudīs, cik asi mūsu slavenie šķēpi… Bet kāpēc mums nepasniedz vīnu? Mēs dzersim uz sava cienījamā viesa laimi.

Tūliņ pat, nesdami paplātes, ienāca zēni platās dzeltenās zīda biksēs. Viņi atnesa bronzas kausus ar dzintar- dzeltenu vīnu un sniedza viesiem šos vērtīgos, mākslinieciskiem ornamentiem izrotātos kausus.

Dzērienu devējs, uzlējis dažas vīna lāses sev uz delnas, tās no^izija, norija un sniedza kausu Besam. Tas, laipnus vārdus bārstīdams, deva šo kausu tālāk Budakenam. Pēc tam Bess ar ierastu kustību pats iztukšoja citu kausu.

noziedzīgas valodas

—     Parunāsim tagad par notikumiem, par kuriem ļaudis šeit nebeidz tērgavot. — Bess pamāja ar gredzeniem izrotātu pirkstu, lai zēni atkal piepildītu vīna kausus — Mani uzticamie palīgi strīdas, vai mūsu mierīgajā novadā iebruks vai neiebruks noziedzīgais valdnieks Iskan- ders. Vieni melš, ka viņš katrā ziņā nākšot šurp, citi turpretim pārliecināti, ka viņš došoties uz Indiju.

—    Vai tad citādi maz var domāt! Protams, viņš dosies uz Indiju! — glaimīgi čukstēja augstmaņi.

—    Viņš pat netiks līdz Indijai, — viens apgalvoja.

'Aplis — divpadsmit gadi; seno persiešu un skitu parastais laika mērs.

—    Kāpēc netiks? — Bess skarbi jautāja un pagriezās pret runātāju.

Kalsens vecis, kas bija izteicis šo apgalvojumu, sēdēja kā sastindzis, uzlicis uz ceļgaliem plaukstas.

—    Redzēju vienu mūsu tirgoni, kas atlavljies šurp no Divraģa karaspēka nometnes. Tirgonis stāstīja, ka kilikie- šiem karaspēkā pastāvīgi esot sazvērestības un dumpji, ka Iskanders baidoties par savu ādu, sapulcinājis ap sevi milzīgu miesassardzi, piespriedis nāves sodu vairākiem saviem vistuvākajiem draugiem un augstākajiem virsniekiem. Varbūt Divraģis ir jau nogalināts. Ja viņš ir dzīvs, viņam vairāk jādomā pašam par savu glābiņu nekā par jauniem karagājieniem. Tāpat kā bulta, sasniegusi savu mērķi, krīt, tāpat arī Divraģis, noplicinājis visus savus spēkus, iedams cauri Pērsijai. dabūs galu Sirmo kalnu pakājē.

Bess pacēla rokas. Tūlīt arī citi pacēla rokas pret skaidro debesi, kas zilgmoja virs pelēkajiem mūriem.

—    Uzklausiet jūs, mūsu diženās valsts sensenie sargātāji! — gari vilkdams vārdus, gandrīz dziedādams, teica Bess. — Jūs daudzus gadu tūkstošus esat sargājuši mūsu valsti, lai mēs varētu valdīt un pavēlēt visai pasaulei. Tagad jums ir labpaticis uzsūtīt mūsu dzimtenei čūskas un Arimana ļauno dēlu, lai sodītu mūs par neticību un necieņu pret dieviem. Sis Divraģis mūs ir sodījis, kā pletne soda laisku vergu. Tagad dievu dusmas rimstas, un mēs sāksim atjaunot savu izpostīto valsti, atkal celt sagrautos tempļus un pilis. Saule lec austrumos, un no austrumiem nāks daudz cietušās Persijas atdzimšana! — Bess bija satraukts, un asaras ritēja pa viņa vaigiem.

—    Tu, diženais, mūs glābsi! — augstmaņi sauca. — Skūpstām tavu tērpu. Ved mūsu drošsirdīgos karapulkus pretim Divraģim! Mēs viņu aiztrieksim ^kā traku suni līdz pašai jūrai, kur viņš noslīks!

—    Skaitiet lūgsnas un ticiet! — Bess iesaucās, sniegdams rokas saviem galminiekiem, kuri skrēja tam klāt, krita ceļos un skūpstija brokāta tērpa malu. — Jel klausieties, ko esmu nolēmis darīt! Izdošu pavēli, lai visi priesteri dienu un nakti skaitītu lūgsnas par mūsu uzvaru.

—    Pareizi! Pareizi! Tas ir ļoti svarīgi! Mēs skaitīsim lūgsnas!

—          Es šeit redzu daudz gudru augstmaņu, kas prot valsts pārvaldīšanas grūto mākslu. Cauri tālajiem līdzenumiem, tuksnešiem, pari kalniem viņi ar dzīvības briesmām slepus nākuši pie manis, mūsu ienaidnieku karaspēka apdraudēti. Visi šie gudrie vīri ir kvēlojoša ogle, no kuras aizdegsies mūsu mīļās Persijas slavas liesmas. Viņi izveidos «Valsts atdzimšanas un pārvaldīšanas padomi».

—    Tas ir prātīgi, tas ir lieliski, tas ir senlaiku ķēniņu cienīgi! — augstmaņi iesaucās, un ikviens cerēja, ka viņš kļūs par šās padomes locekli.

—     Turklāt mums jārūpējas par mūsu jaunatnes audzināšanu. Tūliņ pat jāiekārto skolas, kur-audzinās kņazu un augstāko amata vīru bērnus. Šajās skolās viņi mācīsies kara mākslu, jāšanu, šķēpa mešanu un ieradīsies tiesas sēdēs, lai zinātu, kā jāizspriež svarīgas prāvas.

—    Tu visu esi paredzējis, par visu tu esi domājis! — augstmaņi jūsmoja.

—     Daudz kas vēl ir jādara! Ziedosim dievam katrs savu vīna lāsi un dzersim, lai no šejienes, no Marakandas, sāktos Persijas atdzimšana.

Bess pārlaida sanākušajiem maigu un jūsmīgu skatienu un pievērsās Spitamenam. Tas tupēja uz ceļgaliem, acis lūkojās sāņus, lūpās plaiksnījās rūgts smīns, un, izpletis kreisās rokas plaukstu, viņš kaut ko skaitīja, pieliekdams raupjos, saulē iedegušos pirkstus.

—    Kāpēc viesim kauss ir pilns? Kāpēc viņš nedzer? Un ko viņš tur rēķina?

Budakens, nule izdzēris kausu par Persijas atdzimšanu, pašķielēja uz Spitamenu.

—     Mans pavadonis un tulks ir redzējis daudzas lautas un apceļojis daudzas zemes, — Budakens sacīja. — Varbūt viņš varētu mums pastāstīt kaut ko vērtīgu? Piemēram, par Divraģa dzimteni?

—    Stāsti, mēs paklausīsimies! — Bess atbildēja.

Visi apklusa un ar iecietīgu nicināšanu neatlaidīgi lūkojās uz nezināmo trūcīgi apģērbto skitu kņaza pavadoni. Ko spēj pastāstīt šis putekļu pierijies lielceļu deldēiājs viņiem, satrapiju un provinču valdoņiem?

—    Ko tu klusē, runā! — Oksiarts draudzīgā balsī teica, atcerēdamies, ka toreiz Spitamens apturēja Budakena roku ar vārdiem: «Sūtņus nenogalina.»

Spitamens lēni teica:

—    Es rēķinu, pēc cik dienām Divraģis būs šeit, Mara- kandā.

Uz mirkli iestājās klusums, pēc tam to uzreiz pārtrauca skaļi kliedzieni:

—    Ko viņš teica? Kas viņš tāds ir? Viņš netic Persijas glābšanai?

Besa galva*uzreiz ierāvās plecos; viņš blenza blāvām, izbiedētām acīm uz šo dīvaino cilvēku, kurš pasacīja taisni to, par ko Bess nemitīgi domāja dienu un nakti, nevienam neuzdrīkstēdamies izpaust savas bažas.

—    Neklaigājiet! — Bess iesaucās. — Lai viņš runā! Kāpēc tu domā, ka Divraģis var nākt šurp uz Sugudu?

—    Divraģis var doties visur tur, kur neviens viņam nestājas ceļā.

—    Mūsu karaspēks taču izsūtīts viņam pretim, un visās pieejās atrodas mūsu karavīri.

—    Kam tad jāaiztur Divraģis? Kam jāstājas viņam pretim ar visu savu krūti, lai Divraģi aiztriektu atpakaļ?

—   Kam? Kāpēc tu tā jautā? Mums jāstājas pretim! — augstmaņi kliedza.

—    Nē, jūs savu krūti viņam pretim negriezīsiet. Jūs rakstīsiet likumus, bet ienaidniekam pretim stāsies jūsu gani un arāji.

—    Vai dzirdējāt, ko viņš Rācija? — augstmaņi šņāca. — Viņš taču bīstamāks nekā Divraģis! Viņš nav mūsējais! Labi jāizpētī, kas viņš īsti ir. Droši vien Divraģa spiegs: nevienam acīs neskatās un glūn tikai uz savu degungalu.

Bess atkal sāka runāt skaļā, valdonīgā balsī. Viņš arī tagad sēdēja kā ķēniņu ķēniņš, stalti izslējies un krēsla sānu balstus satvēris ar pirkstiem, ko greznoja dzirkstoši dimanti.

—    Šodien mēs varam jautri pasmieties, tik ļoti mani ielīksmoja šis vīrs, kas blenž uz savu degungalu, it kā tur tupētu skorpions. Tu laikam esi saklausījies meitiešu tenkas par Divraģi un viņa karavīriem un tāpēc esi nobijies. Nebaidies, karaspēka mums pietiek! Sogdu karaspēks vien ir trīsreiz lielāks nekā viss Divraģa karaspēks. Mūsu karavīri ir labi paēduši, apģērbti, viņi ir savās mājās, dzied dziesmas un dejo. Bet kilikiešu karavīri salst kalnos. Tu laikam nekad neesi redzējis javanus. Viņi ir tādi paši cilvēki kā mēs, un mūsu slavenie baktru jātnieki ar piķi vienā grūdienā spēj nodurt vairākus javarms.

Spitamens, zobus sakodis, lēnītēm teica:

—    Es labi pazīstu javanus jeb hellēņus un vairākkārt esmu slānījis viņus ar pletni tā, ka viņi mukuši no manis kā pārbijušies sivēni.

—   Viņš turklāt ir arī lielibnieks! — klausītāji iesaucās. — Kur tu varēji slānīt ar pletni tos laupītāju-s?

—    Mēs bijām trīs simti skitu jātnieku. Gādājām, lai javanu galvenajā pilsētā Atēnās' būtu miers un kārtība. Viņiem dikti jo dikti patīk runāt, un, ja divi javani sāk strīdēties, tie vairs nav izšķirami, tiem piebiedrojos vel četri, pēc tam astoņi, un drīz viss ļaužu pārpildītais laukums strīdas, kas ir cildenāka un spēcīgāka — Atēnas vai Sparta. Vienīgi skitu jātnieki spēja izklīdināt šādu klaigājošu pūli, un mūs algoja tieši tādēļ.

—    Tu droši vien māki runāt kilikiešu valodā, ja esi dzīvojis Atēnās? — Dataferns pieglaimīgi vaicāja.

—    Jā, protu.

—     Tad jau tu vari būt mums ļoti noderīgs, — Bess teica. — Ja kņazs Budakens tev atļaus, tu būsi Baktrā tulks. Ja tu jau esi javanus pātagojis, tad dodies uz robežu un atved mums dažus javanus. Mēs pratīsim piespiest šos pļāpas izstāstīt visu, kas mums vajadzīgs. Bet tagad, uzticamie Avēstas dēli, iesim un paskatīsimies ērzeļus, ko mums atvedis no saku stepēm slavenais kņazs Budakens.

Svītas un «nemirstīgo» vienības miesassargu ielenkts, Bess devās nelielā dārzā. Tā vidū bija uzslieta baltas tūbas telts ar sarkanu padrēbi. Netālu no telts zemi kārpīja pie stabiem piesieti Besa labākie ērzeļi. Blakus viņiem stāvēja kalpi ar lielām paplātēm. Uz tām bija saliktas nobriedušu meloņu daivas. Bess apstājās pie Budakena zirgiem. Viens bija zeltaini dzeltens, otrs gaišpelēks, dā- bolains, ar baltu asti un baltām krēpēm. Augstmaņi godbijīgi klusēja, Bess deva zirgiem meloņu šķēles, pēc tam pamāja Satibarzanam un pagāja kopā ar viņu sāņus.

—    Šo pavadoni apbalvo ar naudū, lai viņam nerastos nekādas aizdomas. Tūlīt sūti viņu uz Baktru kopā ar jātnieku vienību! Pavēli ne mirkli neizlaist viņu no acīm un

ceļā ieslēgt važās! Nautakā viņš jāspīdzina un jāuzzina, vai viņš nav spiegs.

Bess ar samāksloti priecīgu seju atgriezās pie Budaker.a un sāka tam stāstīt, kādus mūra tiltus viņš gribot uzcelt pāri visām upēm un ceļotāju atpūtas mītnes pie visiem lielajiem ceļiem.

— Laika vēl ir diezgan, — Bess sacīja. — Tu, kņaz, drīz dzīrosi manās kāzās. Sogdu un baktru kņazu meitas kļūs par ķēniņu ķēniņa sievām, un es viņas vedīšu sev līdzi uz Sūzām. Vai tad sogdu kņazi pēc tam nekļūs par ķēniņa troņa balstiem un par visdiženākajiem augstmaņiem visā Persijas valstī? Vai tad viņi no šejienes nevaldīs pār visu pasauli?

nakts aiza

Kad Budakens atgriezās Talisijas ārpilsētas dārzā, viņu tur jau gaidīja Persijas augstākie ierēdņi. Viņi bija atveduši Besa dāvanas: dažas bronzas bļodas un krūzes ar iegrebtām ainavām, kurās redzams, kā lauvas medī briežus. Bija atvests arī liels persiešu paklājs, tajā attēlota pavasarī ziedoša pļava ar daudziem jo daudziem prasmīgi savītiem ziediem un lapām, un arī dāvana, kas Bu- dakenam šķita visvērtīgākā, — lielas bruņas, mākslinieciski darinātas no tērauda plāksnītēm un gredzentiņiem.

Atjāja Satibarzans un, palicis divatā ar Budakenu, sāka viņu uzplijīgi iztaujāt, ar kādiem noteikumiem saki tūlīt varētu sūtīt simttūkstoš jātnieku, lai sāktu cīņu pret Div- raģi.

—    Ja saki uzbruks ceļiem, pa kuriem valdniekam Is- kanderam nāk papildinājumi no Sūzām un Agbatanām, tad šā laupītāja karaspēks būs atšķelts, tam vairs nebūs atbalsta, un tad visus javanus kā kucēnus viegli varēs iznīcināt Drangiānas aizās.

Skitu karavīri sēdēja savrup ap ugunskuru, kur virs kvēlojošām oglēm, uz iesmiem uzmaukti, cepās aitu liemeņi. Kidrejs ar pītām plēšām uzputa ogles spožākas un grozīja gaļas gabalus, no kuriem pilēja tauki, kas, krizdami ugunskurā, šņāca un uzliesmoja.

Spitamens stāstīja:

—    Mani sūta uz Sirmajiem kalniem. Uzplijas, lai es notverot pāris kilikiešu. Persiešiem manis teiktais nepatika. Viņi sāka gāgāt gluži kā izbiedētas zosis. Man dod divdesmit jātniekus vai arī mani nodod viņiem — to es nezinu. Baidos tikai vienu: vai viņiem nav pavēlēts ceļā mani nobendēt.

—    Mēs jāsim tev nopakaļ, — Kidrejs sacīja.

Spitamens mirkli padomāja un piekrita.

—     Ja jāsiet man nopakaļ, sastapsimies pie Oksas upes pārceltuves. Tur vienmēr ir aizkavēšanās: trūkst laivu ceļinieku pārcelšanai otrā kiastā. Uzmaniet manu zirgu! Ja Besam vajadzīgs, lai es nokļūstu līdz Sirmajiem kalniem, viņš man zirgu dos. Bet, ja viņš grib tikt vaļā no manis, kāpēc lai zudumā iet labs zirgs?

* *

No rīta divdesmit jātnieki atstāja Marakandu pa lielo tirdzniecības ceļu, kas veda uz Baktru. Viņu pūlltī jāja arī Spitamens.

Vienības priekšnieks, kalsens virsnieks lieliem kauliem, klusēdams sēdēja zirgā un drūmi raudzījas caur pieri. Brīžiem viņš uzkliedza citiem jātniekiem, neļaudams palikt iepakaļ. Spitamens jāja vidū. Vairāki jātnieki pastāvīgi turēja viņu ielenkumā.

Visu dienu viņi jāja garām rūpīgi koptiem laukiem ar bieziem zaļiem džugaras un kviešu asniem.

Ceļmalā šur tur bija redzamas nelieliem cietokšņiem līdzīgas kņazu muižas. Zemnieku ciematos čurnēja mazas mājeles, sakrautas no akmeņiem, kurus kopā saturēja rnalu java. Milzīgi vilkiem līdzīgi suņi, nikni un aizsmakuši riedami, lēkāja un skraidīja pa māla žogiem.

Jātnieki iegriezās ķirbjaugu laukos, izvēlējās labākās melones, arbūzus un ēda tos, nenokāpdami no zirgiem, kas izmīdīja dobes.

īsajos atpūtas brīžos ciematos virsnieks ar pletni slā nīja ciemata vecāko, un tas tikai pazemīgi pielieca galvu

Nobiedētie zemnieki nesa grozos miežus zirgu baroša nai, karstus, skraukstošus plācenīšus un krūzes ar pienu

Vakarā, kad saule noslīga aiz kalnu grēdas un kalni virsotnes kļuva rudas, vienība apstājās pie strauta, ka; urdzēja starp klintīm. Drūms, tuksnešains apvidus. Daž liki paegļi un pistāciju koki auga, iekrampējušies ar saknēm kalnu nogāzēs. Ciemati bija palikuši jau tālu aiz muguras.

Sāka sprēgāt vairāki ugunskuri, un zilpelēki, smaržīgi dūmi plēnēja pa zemi. Vienības virsnieks bija kļuvis vēi rupjāks un uzkliedza Spitamenam, kad tas bija sadomājis kāpt kalnā. Spitamens, nelikdamies par viņu ne zinis, rāpās vēl augstāk. Apstājies uz klints izciļņa, viņš palūkojās visapkārt. Virsnieks lamājās, uzstādams, lai šis «lielceļu klaidonis» nepesteļotu un neuzsūtītu karavīriem mēri.

Spitamens pārlaida acis pār kalniem un iegaumēja, kurp virzās aiza, — tās nogāzēs kā zaļi sari auga egles. Taciņa līkumu līkumiem vijās uz kalna virsotni. «Tui ir pāreja un kritums uz otru pusi,» viņš nosprieda.

Daži karavīri lamādamies uzķepurojās klintī un klupa virsū Spitamenam.

—    Vai jūs esat prātu zaudējuši? — Spitamens iekliedzās un dažos lēcienos jau bija pie ugunskura. Šeit viņš nometās ceļos uz zirga sviedru segas un sastinga, it ka skaitītu lūgsnu.

Karavīri bažīgi piegāja klāt šim medniekam, kurš viņiem likās dīvains. Svešais nepretojās, kad tie ar jēlmitas ādas siksnām sasaistīja viņam rokas uz muguras. Spitamenam uznāca gan sīki drebuļi un sāka klabēt zobi.

Nakts strauji ieskāva kalhus tumši mēļās ēnās, un kvēlojošo ugunskuru gaismā sārti kļuva tuvējie akmeņi un krūmi.

Spitamens joprojām trīcēja. Viņš uzmeta pa greizam skatienam karavīriem, kas rakņājās viņa pārliekamajās somās un sadalīja viņa mantiņas, plācenīšus, bļodiņu un krāsaino kreklu, mezdami spēļu kauliņus.

—     Ko tu drebi? — vaicāja jauniņš kareivis, kuram ūsas vēl nebija dīgušas. — Vai baidies nāves? No tās nekur neaizbēgsi . . .

—     Man kreisās kājas zābakā ir maks ar sudraba naudu, — mednieks teica. — Paņem to tu, bet par atmaksu apsedz mani ar savu apmetni. Šodien mani krata drudzis: katru trīspadsmito dienu tas atlido un mani moka.

Jauneklis iebāza roku Spitamena zābaka mīkstajā stulmā un izvilka maku. Kareivis uzmeta sasaistītajam pāvu balto tūbas apmetni. Trīcēšana pamazām mitējās, un Spitamens gulēja nepakustēdamies.

Virsnieks trina ar melnu akmeni platu, smagu šķēpu un teica savam palīgam, kurš sēdēja blakus:

—    Pašlaik viņu nenogalināsim: ja tagad viņa dvēsele izspruks no miesām, tā visu nakti lidos mums apkārt un sūks aizmigušajiem asinis. Mēs ar viņu izrēķināsimies rītausmā — pirms.ce]ā došanās. Lai sargkareivji sēž uz viņa apmetņa stūriem, un viens lai sargā zirgus.

Nakts vilkās ilgi. Sargkareivji šad tad iemeta ugunskurā paegļu zarus. Kaut kur tumsā gaudoja un šaušalīgi smējās neredzamie šakāļi. Sikspārņi švlkāja gaisu.

Kad tālā sniega segtā kalna virsotnes cepure iesārtojās, kad zirgi bija klāti ar sudrabotu sarmu un ugunskurs, pelnu segts, pamazām dzisa, viens no karavīriem, kurš sēdēja uz Spitamena apmetņa, pamodās. Viņš saklausīja dīvainu guldzēšanu. Likās — guldz vīns, plūzdams no ādas maisa. Otrs sargkareivis krāca, galvu atbalstījis uz ceļgaliem.

Sargkareivis piecēlās, izstaipījās un ieraudzīja turpat blakus zemē virsnieka galvu. Viena acs bija ciet, otra piemiegta, it kā zobgalīgi smīnēdama. Pats virsnieks gulēja dažus soļus nostāk, plati iepletis rokas un kajas, un no kakla burbuļodamas plūda asinis; galva bija nocirsta ar vienu zvēlienu.

Karavīrs savā mūžā bija redzējis daudz līķu, bet šorīt auksti šermuļi pārskrēja pār muguru, un šausmās viņš paraudzījās apkārt. Visi gulēja: zirgi, apēduši, kas tiem iedots, stāvēja kā sasaluši, galvu nokāruši. Sargkareivis sāka bukņīt ar kāju aizmigušos cīņu biedrus.

—     Uzticamie Avēstas dēli, — viņš čukstēja, ar šausmām blenzdams apkārtējās klintīs, — ķerieties pie ieročiem, ienaidnieki ir tuvu!

Karavīri slējās kājās, pa miegam lāgā nesaprazdami, kas tad noticis. Viņi kampa piķus, lai ik brīdi varētu s«kt ciņu pret ļaunajiem gariem, kas lidinās šādās nomaļas aizās. Pārbiedētie karavīri lēni gāja klāt pie sava virsnieka galvas.

—    Droši vien tas lielceļa klaidonis vakar mūs nobūris un piesaucis nakts garus, — karavīri čukstēdami sarunājās.

—    To burvi nenogalināsim, aizvedīsim uz pilsētu. Tur viņam dzīvam nomauks ādu.

Viens karavīrs ar pīķa galu pagrūda nekustīgo Spi- tamena augumu. Baltais uz- dubušais apmetnis saplaka.

Zem apmetņa mednieka vairs nebija. Spitamens bija pazudis. Tanī vietā, kur vel nesen kareivji viņu redzēja, uz akmens tupēja neliels zeltaini dzeltens skorpions: saslējis posmaino asti, skorpions kustināja indīgo dzeloni, ik brīdi gatavs aizstāvēties un uzbrukt.

— Ļaunie gari! Ļaunie gari mīt šajā aizāl — karavīri vaimanāja. — Drīzāk prom no šejienes!

Virsnieka palīgs pūlējās nomierināt prātu zaudējušos kara biedrus, bet viņi nemaz neklausījās, atraisīja zirgus un drāzās projām pa ce]u.

Pie līķa palika viens pats virsnieka palīgs. Viņš ļoti brīnījās, kur palicis virsnieka šķēps un īsais, smagais pīķis. Palīgs sacirta paegļa zarus, sanesa tos čupā un uzlika uz tiem virsnieka līķi.

Piesējis pie arkana virsnieka un Spitamena zirgus un uzlēcis mugurā savam ērzelim, palīgs steigšus aizjāja pa aizu Baktras virzienā.

spitamena ceļš

Pustumsā Spitamens pavisam klusu aizlavījās projām no ugunskura. Viņš noslaucīja ar skujotiem zariem virsnieka īso šķēpu, aizbāza to aiz jostas un gāja iekšā aiza.

Ar vērīgu mednieka aci Spitamens drīz saskatīja kazu laku un devās augšup pa stāvu nogāzi, kurā cits aiz cita rēgojās klinšu bluķi. Drīz viņš sadzirdēja zirgu soļu dunoņu un kliedzienus. Paslēpies krūmos, Spitamens redzēja, kā auļiem aizdrāžas pa aizu karavīri, kopā ar kuriem viņš nule bija pārnakšņojis.

Spitamens kāpa arvien augstak un augstāk un, kad sasniedza klinšaino kalnu atradzes pirmo virsotni, ieraudzīja savu acu priekšā bezgala daudz krauju un dīvaini

izkaisītus akmeņus. Aizas likās sevišķi drūmas — kā visdziļākie bezdibeņi, un dūmakainas miglas vāli kāpa 110 tām uz kalnu virsotnēm, ātri izgaisdami slīpajos saules staros.

Drīz viņš kalna pamanīja rindiņā soļojam pelēkus ēzeļus ar tievām kājām, apkrautus no abām pusēm ar smagiem maisiem. Viņš sadzirdēja uzkliedzam zemniekus, kuri ar garām, gludām nūjām rokās gāja pakaļ ēzeļiem. Zemnieki ierastā gaitā kāpa kalnā; iedami lejup pa nogāzēm, tie atbalstījās uz nūjām, gausinādami soli.

Spitamens brīžiem rāpās augšup, brīžiem skrēja lejup pa kalna piegāzi, izraudzīdamies īsāko ceļu. Vairākkārt viņš apsteidza zemniekus. Ieraudzījuši svešu ceļavīru ar pīķi rokā, viņi cits citam uzsauca: «Piesargies!» — un izrāva aiz jostas aizbāztos cirvjus ar gariem kātiem. Zemnieki bažīgi blenza uz Spitamenu.

—    Kas tu esi, kurp iedams?

—    Ejiet mierīgi savu ceļu!

—    Ceļā labais no ļaunā nav atšķirams. Bet lai nu būtu, kā tu teici, lai tevi mēs varētu pieminēt ar labu vārdu.

—    Es neko ļaunu nedarīšu.

—    Ļaudis runā — karš esot tuvu un drīz arī šeit degšot būdas, un sievietes plēsīšot sev matus. Mēs dodamies augstāk kalnos. Ķēniņu ķēniņš mums pavēlēja iet karā. Bet kāpēc mums jākaro? Kaut tikai varētu dzīvību izvilkt! . ..

Zemnieki paši ņēma laukā no maisiem sakaltušus plāceņus, rozīņu saujas un deva svešiniekam. Šejienes parašas neļāva ceļā lūgt citiem maizi. Kas dos, dos pats — no laba prāta. Tūlīt taču redzams, ka ceļiniekam nav ceļavīra maisa un acis spīd kā izsalkušam vilkam.

Spitamens vairākas dienas gāja pa kalniem un arvien ciešāk savilka jostu. Beidzot rītausmā viņš ieraudzīja platu, gaišu upes straumi, ko ieskāva gari, biezi meldri. Otrpus upes pletās līdzenums, un pie apvāršņa rēgojās tikko saskatāma tāla robaina kalnu grēda, kas rīta miglā eķita dūmakaina. Spitamens saprata, ka šī ir lielā Oksas upe.

Aiz upes sākās Baktra.

Spitamens apgāja ar līkumu apkārt ciematam, kas kļāvās pie kalna nogāzes. Lejā starp meldriem viņš pamanīja klajumiņu ar taisnām vagām. Spitamens nolēma tur atpūsties.

Dodamies lejup uz krastu, Spitamens uzskrēja virsū jātniekam. Vecs vīrs ar sirmu bārdu jāja uz maisiem apkrauta zirga. Ieraudzījis svešu cilvēku ar piķi rokā, vecais laida projām auļiem. Viens maiss nokrita un palika guļam uz ceļa. Jātnieks uzdrāzās kalna pārejā, tur apturēja zirgu un vēroja, ko darīs svešinieks.

Spitamens atraisīja maisu. Tajā bija rūpīgi salocīti un salikti zili un safrāna krāsas krekli un bikses. Vecis droši vien bijā kalna zemnieču austo un šūto apģērbu un audumu uzpircējs. Spitamens izkratīja no maisa uz ceļa visus apģērba gabalus un, saritinājis ādas maisu, devās dziļāk meldros.

Vecais gaidīja kalnu pārejā, kamēr piejāja vēl daži ceļavīri. Pietupušies viņi ilgi strīdējās, pēc tam visi devās uz to vietu, kur bija izsviestie apģērbi, un kliedza uz meldru pusi:

— Pamēģini tikai nākt laukā, tu klaidoni! Tagad slaistās apkārt daudz tādu neliešu kā tu! Visi mūk, negrib aizstāvēt dzimto zemi. Mēs tevi, zagli un laupītāju, sakapāsim ar cirvjiem, pamēģini tikai līst mums klāt!

Spitamens spraucās cauri garajiem meldriem, dziļi stig- dams stīgrajā muklājā. Viiļiš nokļuva līdz klajumiņam. Tas bija ķirbjaugu lauciņš, kur, slēpdamās koši zaļajās lapās, auga dzeltenas melones, paspīdēja arbūzi un lieli, liki gurķi. Tur Spitamens sameklēja sausāku vietiņu, izklāja ādas maisu un nokrita uz tā, jo pēdējā spēku lāsīte bija izsīkusi.

Viņš gulēja ilgi. Saule jau bija pāri pusdienlaikam; Spitamens pastiepa roku un norāva ienākušos meloni. Pārgrieza to ar šķēpu un izdzēra dzeltensārto saldo sulu. Viņš ēda meloni mazām šķēlītēm un vērīgi ieklausījās visos meldru biezokņa trokšņos.

Divu vai trīs vīru garie lokanie meldri klusu čabēja, šūpodami stublāju galotnes ar krāšņām sirmām skarām. Vējam uzbrāžoties, čabēšana kļuva skaļāka, un no visām pusēm plūda skaņas, it kā tur būtu sapulcējies milzums ļaužu un čukstētu nesaprotamus vārdus.

Spitamens novilka vilnas svārkus, audekla kreklu, ādas bikses, novalkātos mīkstos zābakus, attina autus un izklāja uz zemes. Viņš nogulēja saulē visu dienu, kamēr iepretim asinssārtajai debess malai meldru gali jau izskatījās melni un no upes sāka dvest vēsums un velties miglas vāli.

Spēki bija atgūti. Spitamens apģērbās, apgāja apkārt ķirbjaugu lauciņam. Tā otrā galā meldros iesniedzās tikko manāma taciņa.

Kaut kas sāka brikšķēt, bija dzirdama čamstināšana. Spitamens paslēpās meldros. Cauri stublāju režģim vēl bija saskatāmas meloņu vagas.

No meldriem nosprauslodamas izspraucās dubļiem notašķījusies milzīga meža kuiļa galva. Līkie ilkņi krēslā balsnēja. Viltīgās, ļaunās ačeles pētīgi lūkojās gan uz vienu, gan uz otru pusi. Kuilis skaļi ievilka nāsīs gaisu, pēc tam droši un smagnēji ienāca klajumiņā.

Aiz viņa strauji izskrēja no meldriem vairākas lielas un mazas cūkas un nogaidoši apstājās. Kuilis paslēja augšup šņukuru, ostīja gaisu. Sari uz muguras sacēlās stāvus. Taču pēc brītiņa kuilis nomierinājās, sari uz muguras atkal nogulās. Viņš varen dūšīgi sāka rakņāt ar purnu irdeno zemi. Cūkas skraidīja pa vagām un, plati ieplezdamas garos, šauros žokļus, skaņi plosīja arbūzus.

Spitamens stāvēja nepakustēdamies: viņš zināja, ka meža kuilis ir visdrosmīgākais dzīvnieks un pirmais drāžas turp, no kurienes, šķiet, draud briesmas viņa cūku baram.

Sašķaidījušas daudzus arbūzus, cūkas nomierinājās un, kājas izstiepušas, nogulās uz sāniem. Lielais kuilis viens pats smagnēji staigāja pa klajumiņu, skaļi šmakstinādams un brīžiem lielam pikām sviezdams augšup izrakņāto zemi. Pēkšņi kuilis sāka ausīties un brīdinoši ierukšķējās.

Stiprāk iečabējās meldri, lūza meldru stublāji. Cūkas pielēca kājās un nemierīgi mīņājās, nezinādamas, uz kuru pusi drāzties. No biezokņa ar varenu lēcienu izšāvās milzīgs dzīvnieks, sarkans, ar šķērseniskām melnām svītrām, un uzklupa cūkai. Briesmīgs kvieciens pāršķēla vakara klusumu. Sakampis cūku aiz skausta, zvērs ar dažiem lēcieniem bija pāri klajumiņam un pazuda meldros. Iepretim asinssarkanajai rieta blāzmai pazibēja tikai gara. aste un dubļainas pakaļkājas.

Kuilis un cūkas, cits citu apsteigdami, lēkšoja uz otru pusi, lauzdami meldrus. Viena cūka drāzās garām Spita- menam. Viņš svieda pīķi, un tas izurbās cauri cūkai. Dzīvnieks apmeta kūleni un kviekdams sāka spirināties staignajās dūņās.

Spitamens, apkārt lūkodamies, izrāva piķi. Taču tīģeris neatgriezās. Tālumā vēl skanēja lūstošie meldri, bet drīz viss apklusa.

Spitamens ievilka nomedīto cūku klajumiņā. Sakapāja dzīvnieku gabalos, izgrieza nieres, aknas un apēda tās vēl gluži siltas.

Vilcināties nedrīkstēja. Meldru valdoņi — tīģeris un meža kuilis — varēja atgriezties šeit, kur viņu ceļi krustojušies. Spitamens devās projām pa taciņu, uzmanīgi lūkodamies visapkārt un vērīgi klausīdamies, vai viņam aiz muguras neiesprakšķēsies zvēra smagās ķetnas pārlauzts meldra stublājs.

baktra

Pavērās klajš krasts — kā sētin nosēts ar apaļiem oļiem. Sur tur bija pamesti satrunējušu tīklu gabali, sadragātu laivu atliekas. Ūdens brāzās ļoti strauji, vietumis virpuļodams, un atvaros, uz vietas grozīdamies, cits gar citu trinās zaru sprunguļi, salmu drazas, arbūzu mizas.

Spitamens izģērbās, sakārļtoja maisu, salika tajā savus apģērba gabalus un zābakus, piepūta maisu ar gaisu un maisa galu cieši aizvilka ar ādas cilpu. Šķēpu un piķi uzsēja virsū.

Bīdīdams maisu pa priekšu, viņš iebrida ūdenī. Drizzem kājām vairs nejuta gultni, un viņu sāka nest straume. Ar vienu roku Spitamens apskava piepūsto maisu; ar biīvo loku un kājām īrās, cenzdamies aizpeldēt līdz pretējam krastam. Viņam šķita, ka abi krasti un meldri strauji virzās atpakaļ, bet ūdens stāv uz vietas. Lēni, bet neatlaiuīgi melnā galva šķērsoja plašo ūdens līdzenumu un beidzot sāka tuvoties pretējam krastam. Kāju pēdas skāra smilšu sēri. Krasts bija zems un tukšs. Pelēkas tilbītes skraidelēja pa mitro smilti un, vēja nestas, uzlidoja gaisā, žēli iekliegdamās.

Scitamens aizrāpās gar upi līdz augstākai vietai un tūliņ pat noslīdēja atpakaļ zem krasta kraujas. Tur viņš atraisīja maisu un apģērbas. Maisā sabāztās mantas nebija samirkušas.

No krasta krants skanēja balsis. Runāja divi:

—    Kņazi gluži kā prātā jukuši. Visu viņi dara it kā tieši tāpēc, lai iedzītu postā vienkāršos .ļaudis.

—    Ik dienas iet garam mūsu karaspēks.

—    Kas nu tie par karavīriem — dažs ar cirvi, dažs ar mietu un dažs pat ar kailām rokām.

—    Visus sūta uz Baktru, bet ēst nedod. Katram maize jāņem līdzi no mājām. Tāpēc pa ceļam viņi klūp iekšā zemnieku sakņu dārzos, zog gurķus un arbūzus, rauj laukā burkānus un rāceņus.

—   Bet ko lai iesākam mēs? Viņi apēdīs visu mūsu aizgādu.

—    Ļaudis runa, ka kņazi pavēlējuši nodedzināt visus ciemus, sadedzināt visus paitikas krājumus, visu labību septiņas dienas garā ceļa posmā …

Balsis attālinājās. Spitamens piecēlās kājās un redzēja aizejam divus zemniekus. Smagi maisi lieca viņus zemu jo zema, un zemnieki drīz pazuda aiz smilšainajiem pauguriem.

Spitamens gāja visu dienu pa nokaitušo smilti, un viņam sejā atkal un atkal svieda putekļus karsts, brāzmains vējš.

Šķita, ka tuksnešainais klajums nemaz nebeigsies. Beidzot Spitamens pārgāja pāri lielam ceļam. Tas bija pilns ar brēcošiem kamieļiem, aitu bariem, ratiem un jātniekiem.

No ceļavīriem viņš uzzināja, ka nesen Baktrā ieradies jaunais ķēniņu ķēniņš Arlakserkss, kura agrākais vārds esot satraps Bess. Kopā ar viņu atjājuši tūkstoš jātnieku uz skaistiem jo skaistiem zirgiem. Nopakaļ sekojuši tikpat daudz kalpu. Tie veduši paklājus, teltis un citas pārgājienā nepieciešamas mantas. Simts pavāru pavadījuši kamieļu karavānu, apkrautu katliem un lielām krūkām ar eļļu un vīnu.

Pievakarē bija jāpārceļas pāri bezgala daudziem kanāliem ar māla duļķu pilnu ūdeni. Tālē dega sarkanas ugunis: tur bija Baktras pilsēta, iedēvēta par Persijas pilsētu māti.

Jo tumšāka kļuva nakts, jo spilgtāk visapkārt uzliesmoja ugunis. Tās iedegās visā līdzenumā. Sarkanas liesmu meles šāvās augšup, un zemie padebeši vērtās asins- sarkani.

—     Ķēniņu ķēniņa karaspēks vāra sev azaidu, — ceļavīri stāstīja. — Šeit ir sapulcējušies tūkstošiem tūkstoši karavīru.

—    Nē, tur karavīri upurē labajiem dieviem, — citi iebilda. — Viņi to dara tādēļ, lai lielais Aguramazda dotu uzvaru Persijas ieročiem.

Taču ugunis kļuva arvien lielākas un satraucošākas.

Pēkšņi pa visu ceļu pāršalca kliedziens:

—    Deg mūsu ciemati! Deg labības noliktavas! Bess pavēlējis nodedzināt Baktriānu! Lai nolādēts viņa tēva kaps!

—    Mēs visi nomirsim badā! Kas paēdinās mūsu sievas un bērnus?

Pūlis, kas virzījās pa lielceļu, sāka skriet un pašķīda uz visam pusēm. Vieni drāzās pilsētā grūstīdamies, spiezdamies. Citi steidzās atpakaļ, gribēdami drīzāk atgriezties savos ciematos. Pūlis bija gluži kā prātu zaudējis. Gani, kas dzina aitas, tumsā un lielajā drūzmā tās pazaudēja. Jātnieki trieca zirgus auļos. Rati slīdēja sāņus un gāzās grāvjos. Kaut kur skaļi skanēja taures, pulcēdamas kopā karavīrus un satraukumu darīdamas vēl lielāku.

Spitamens gāja pāri grambām blakus lielceļam un domāja tikai par to, kur varētu paēst. Gabaliņu no lielceļa viņš ieraudzīja zirgu slitas un ugunskuru virknes. Ap tiem sēdēja karavīri; liesmū atblazmas plaiksnījās viņu ādas bruņu vara plāksnītēs.

«Kur daudzi ēd, tur arī ceļavīram vienmēr atkrīt kāds kumoss,» Spitamens domāja un piegāja pie ugunskura.

Karavīri nelikās par viņu ne zinis, bet viens, kas stāvēja nostāk, virsnieka drānās ģērbies, ar cirtienu pēdām bronzas ķiverē, uzkliedza:

—    Klaidoni, ko tu te diedelē? Vai gribi dabūt ar pletni?

—    Gribu būt karavīrs.

—    Karavīrs? Nu tad pienāc tuvāk! Vai šķēpu mest proti? Un ar loku šaut? Atsist, zobena cirtienus? — Varen spēcīga roka satvēra Spitamenu aiz pleca un taustīja muskuļus. — Tu saki, ka to visu protot? Labi. Kā tevi sauc? Šepetemens? Droši vien esi no dahu dzimtas?

—    Nē, no sogdu dzimtas.

—    Viss vienalga! Vai Aguramazdu turi cieņā un godā? Ak turi? Gribi, lai Arimanu piemeklētu posts un bēdas? Ja viss ir tā, kā tu saki, kopš šāvakara būsi mūsu kareivis.

Virsnieks rādīja uz lielu, rudu zirgu, kas slavēja savrup, piesiets pie mieta.

—    Vai redzi to zirgu? Viņa saimnieks ir kritis. Palicis zirgs un kritušā ieroči. To visu tu saņemsi, bet samaksāsi taisnīgu cenu mirušā brālim. Protams, ne jau tūlīt, bet vēlāk. Karš baro karavīru. Aptīrīsi pāris kilikiešu — un tev būs nauda. Tavs vēders droši vien kurc, sēsties pie ugunskura — tur tev iedos sauju prosas biezputras.

Bet, kad Spitamens piegaja pie ugunskura, vairaki kareivji iekliedzās:

—     Tas tak ir burvis! Viņš noslepkavoja mūsu virsnieku, sieniet viņu ciet! Viņš spēj iegrimt zemē un pārvērsties par skorpionu! Nāvi Arimana kalpam!

Karavīri pielēca kājās. Pienāca virsnieks.

—    Ak tad tu nogalināji virsnieku? Vai tiesa, ka tu esot burvis?

Spitamens stāvēja, kājas iepletis, glūnēdams apkārt kā vilks, kam ik mirkli būs jāatvaira uzbrūkošie suņi. Viņš sakampa aiz rīkles vienu karavīru un svieda to projām ar tādu spēku, ka tas velšus aizvēlās.

—    Jā, es nogalināju virsnieku, kam bija bailes cīnīties pret mani aci pret aci. Es nožņaugšu katru, kas apgalvos, ka esmu Arimana kalps. Lai nosprāgst Arimans, un lai vienmēr virs zemes valda taisnība!

—    Neklausieties viņā! Sitiet, sitiet viņu nost! — karavīri kliedza.

—    Tevi vajadzēs aizvest pie kņaza Satibarzana, — virsnieks sacīja. — Kā viņš pavēlēs, tā arī notiks. Iesim!

Satibarzans aveņsārtā zīda kreklā, zaļās ziemišķādas biksēs un dzeltenos zābakos zvilnēja uz raiba paklāja — zirgu segas. Blakus viņam bija nolikta bronzas bļoda ar vīnogām un skitu zelta kauss ar vīnu. Visapkārt, kājas sev apakšā parāvuši, sēdēja karavīri un klausījās jaunajā dziedonī. Tas trinkšķināja septiņstīgu arfu un d/iedāja par senlaiku spēkavīru varoņdarbiem.

—    Burvi atveduši, āre, kur ir burvis! — karavīri sauca.

—    Klusāk, ļaujiet man klausīties! — Satibarzana skaistā seja īgni saviebās. — Klusāk, kad es jums saku! — Satibarzans uzkliedza.

Karavīri aprāvās, bet dziedonis, kā redzams, bija noguris un smagi elsoja.

—    Firak, atpūties, iedzer vīnu! — Satibarzans sniedza

— Ak lad tu nogalināji virsnieku?

dziedonim savu kausu. — Nu, bet tagad stāstiet, kas tas par viru!

—    Viņš ir burvis. Sasējām, bet šis ielīda skorpiona alā, nocirta galvu virsniekam un aizlidoja, pārvērties par sikspārni.

—     Ha-ha! Tas ir ērmīgs virs, tāds man patīk! — Sati- barzans iesaucās. — Sen meklēju tādu vīru, par kādiem stāsta tikai pasakās. Nu, sēsties man blakus! Vai arī tagad tu pārvērtīsies par sikspārni un aizlidosi? Vai vīnu dzer?

—    Tavas rokas pasniegtu vīnu dzeršu, — Spilamens teica un atlaidās uz paklāja.

—    Vai karavīri stāsta taisnību? Kāpēc noslepkavoji virsnieku?

—    Nogalināju tāpēc, ka viņš gribēja mani noduit. Vai tad es esmu darījis nepareizi?

—     Pag, pag, es tevi kaut kur esmu redzējis. Tagad atceros — tu laikam biji pilī kopā ar skitu Budakenu un stāstīji, ka ar pletni esot slānījis javanus?

—    Jā, tu mani redzēji Marakandā.

—    Bet vai tu spēsi ielīst skorpiona alā?

—     Lai notvertu kilikiešus, ielīdīšu pat briļļu čūskas alā.

—     Karavīri! — Satibarzans iesaucās. — Te ir virs, kas ilgot ilgojas cīnīties pret javaniem, nevis bēg no tiem Un šādu vīru jūs gribat nogalināt! Vai jūs ienaidniekus atbalstāt, vai esat pret tiem? Virsnieks ir miris, un lai viņa dvēsele laimīgi nokļūst līdz sešām paradīzes straumēm. Bet mums ir jauns biedrs, un drīz mēs redzēsim, kā viņš uzvedas kaujā. Viņa vārds ir Dzeloņkreilis. Ar kreiso roku viņš cērt tikpat veikli kā ar labo un kā skorpions iedzels katram, kas gribēs uzsēsties viņam uz kakla. Rītdien mēs dosimies meklēt kilikiešus un neviļāsimies vairs šeit kā šakāļi, kam pārlauzts mugurkauls.

—    Lai dzīvo Satibarzans! Satibarzan, ved mūs kaujā! — karavīri kliedza.

Firaks piecēlās un griezās pie Spitamena:

—     Pag, pag! Tu esi ne vien Šepetemens, bet ari Spita- mens, kura varonība esot tik spoža kā tumsā lidojoša kvēlojoša ogle. Draugi, viņš mani izglāba no nāves, kad ļauni ļaudis mani sasaistītu pameta klusēšanas torni.

Firaks pienāca pie Spitamena un pieskārās viņam ar roku.

—    Es skupstu tavu svārku piedurkni.

Karavīri saskrēja no visām pusēm un rādīja uz Spita- menu.

—    Šis vīrs spēj visu izdarīt un ne no kā nebaidās.

—    Kopā ar tadu spēkavīru paveiksies viss.

Firaks pieveda Spitamenu pie ugunskura. Kareivji sniedza viņam traukus ar vīnu, ar kausētu sviestu un centās pieskarties ar roku viņa kreisajam plecam, lai gūtu no Spitamena daļu no viņa brīnumainā spēka.

sat1barzana boja eja

Rītausmā jātnieki rosījās ap saviem zirgiem, mauca tiem galvā raibas tarbas ar miežiem, ar platām siksnām pievilka ciešāk tūbas sviedru spilvenus. Daži kareivji vēl gulēja, un viņu zirgi, miežus redzēdami, bet tos nedabū- dami, raustīja virves, ar kurām bija piesieti pie slitas.

Satibarzans, apsedzies ar baltu vilnas apmetni, nogulēja visu nakti, acis neaizvēris. Atbalstījis pret roku galvu ar garām izpūrušam cirtām, viņš lūkojās uz līdzenumu, kur vēl spožās liesmās dega tāli ciemati un melnas dūmu grīstes kā virpuļviesuļi kāpa debesīs, lēna vēja sāņus pieliektas.

—           Pagalam vecā Persija, un nekur nav glābiņa! — viņš čukstēja.

Pie viņa piegāja jauns kalps un, zobus paspīdinādams, izsmējīgi teica:

—    Ķēniņu ķēniņš … mūk!

Apmetnis aizlidoja sāņus. Satibarzans pielēca kājās. Kalps turēja rokā bruņas un kaujas ķiveri.

—    Nemuldi! Nositīšu tepat uz vietas!

—    Skaties pats!

Pa lielo ceļu rikšos jāja blīva jātnieku rinda. Klusajā tītā skanēja tūkstošiem soļu dunoņa. Bija redzami virtuvju, telšu, vezumnieku priekšnieki. Galvenais einuhs kratījās uz izgreznota mūļa. Tālumā virs šī pūļa garā kātā mirdzēja Artakserksa zelta ģerbonis.

Satibarzans aplika bruņas. Kara kalps savilka ciet siksnas, piekabināja jostu ar šķēpu, uzlika plecos svītrainu apmetni. Satibarzans lēni piegāja pie ceļa malas. Ieroču nesējs piejāja, turēdams pavadā kaujas zirgu, kura krū- iažu sedza sapītu dzelzs gredzenu bruņas.

Zeltains zirgs ar baltām krēpēm («Budakena dāvana!» atcerējās Satibarzans) strauji rikšoja pa ceļu, kozdams mutes dzelžus un viegli ciladams spriegās kājas. Bess sēdēja zirgā, ietinies purpursarkanā vilnas apmetnī; bija redzamas tikai melnās, dusmīgās acis un sarauktās uzacis.

Satibarzans paņēma pirkstos šķipsnu ceļmalas smilts, kaisīja to sev uz galvas un zemu paklanījās, godinādams Besu kā jau ķēniņu.

Bess apturēja zirgu, pacēla roku. Vienība, bruņām un ieročiem nošķindot, apstājās. Satibarzans piegāja pie valdnieka ērzeļa, kas blenza uz viņu ar melnu aci.

—     Panāc tuvāk, — Bess murmināja. — Es pavisam skaidri uzzināju, ka maķedonietim ir maz karaspēka. Gribu ievilināt viņu šeit un šeit galīgi sakaut. Esmu pavēlējis nodedzināt visus ciematus, visus pārtikas krājumus septiņas dienas garā ceļa posmā. Lielībnieks Iskanders līdz šim var pateikties par saviem panākumiem vienīgi ķēniņa Dārija muļķīgajai rīcībai. Nekaunīgais maķedonietis jāievilina mežu biezokņos aiz dziļām upēm, lielos kalnos, kur grieķi nevarētu ne vien pretoties, bet viņiem nebulu arī kur bēgt. Kā tu domā?

—    Esmu tavs kalps, man tev jāpaklausa, nevis jādod padomi.

—     Esmu nolēmis atkāpties tālāk, uz Sugudu. Man drīz pie- \ienosies horezmieši, dahi, saki, nemaz nerunājot par cilām skitu ciltīm; un skiti, kas dzīvo aiz Jaksartas, ir tik liela auguma un spēcīgi vīri, ka maķedonieši salīdzinājumā ar tiem izskatīsies pēc maziem bērniem. — Bess pieliecās pie Satibarzana un čukstēja: — Mums šāds lēmums ir pats nekaitīgākais… Sliktākajā gadījumā varam bēgt un paslēpties pie skitiem. .

—    Es gaidu tavas pavēles, — Satibarzana balss bija salta un vienaldzīga.

Bess vērīgi paskatījās uz karavīru; sapratis, ka tas savas. domas neizpauž, sadrūma un teica skarbā, vīzdegunīgā balsī:

—     Tātad mēs pavēlam: paliec šeit, lai uzturētu kārtību! Pielūko, lai tavi kareivji neapkautu un neaplaupītu iedzīvotājus, un vēlāk tu ieradīsies pie mums. Sugudā pēdējais.

—    Jā, visudiženais! — Satibarzans sacīja.

Viņa acis raudzījās sāņus, garām Besam, uz tā pavadoņiem, resniem, izlutušiem žūpām un lišķiem, ar kuriem Besam patika dzīrot un «apspriesties par valsts būšanām». Galminieki pieklusa, cenzdamies sadzirdēt sarunu,

—    Ko tu vēl teiksi?

—    Ne liela upe, ne kalni, ne tuksneši nespēs glābt to, kas atstāj kaujas lauku. Tavs sargs var būt tikai tava šķēpa asmens.

—    Vai uzdrošinies domāt, ka es izvairos no kaujas ar Divraģi?

—    Atceries, ko saka baktrieši: «Ne jau tas suns niknāk kož, kurš vairāk rej.» Un viņiem ir vēl viena paruna: «Visplatākās un visdziļākās upes tek gandrīz bez jebkāda trokšņa.» Es dodos meklēt maķedoniešus.

Satibarzans pagrieza muguru ķēniņu ķēniņam un, atpakaļ neskatīdamies, apņēmīgiem soļiem gāja projām.

Traku dusmu pārņemtais Bess taustīja šķēpa rokturi, bet jaunais zirgs, sajutis jātnieka dusmas, palēcās uz priekšu un gandrīz nosvieda zemē Besu.

Satibarzans uzlēca mugurā rudam ērzelim un auļoja uz savu vienību. Jātnieki, kas bija gaidījuši viņa pavēli, ari kāpa zirgos un virknē devās uz ceļu, kas veda uz Sirmajiem kalniem.

Vienība vispirms jāja uz dienvidiem, pēc tam uz rietumiem. Pēc dažām dienām zirgi bija apēduši visus Baktrā paņemtos miežus. Satibarzana vienība iegriezās ciematos un ņēma no iedzīvotājiem maizi, miežus un miltus. Pārtikas visur bija daudz: šajos apvidos vēl nebija plosījies karš. Satibarzans samaksai pasvieda zemniekiem zelta naudas gabalus, bet viņi atbildēja:

— Zelta mums nevajag! Neatņemiet mums pārtiku! Ko mēs ēdīsim ziemā?

Vakaros apmešanās vietās Satibarzans iztaujāja Spita- menu par ceļiem, un abi apspriedās, kā pārtraukt maķedoniešu sakarus ar viņu dzimteni un aizmugures karaspēka vienībām. Spitamcna rīcībā bija nodoti simts jātnieki. To vidū bija gan kalnu dahi ar vilkādas micēm, ar sniega leopardu ādām uz pleciem, gan baktrieši sapītu auklu bruņās.

Spitamens ar savu simtu jāja pa priekšu, izvēlēdamies ceļu.

Taču tam, kas uzvar, rodas daudz draugu. Algoti spiegi un brīvprātīgi pārbēdzēji pavēstīja Maķedonijas ķēniņam, ka liela persiešu karaspēka vienība jādelē viņa aizmugurē un apdraud no Agbatanām braucošos vezumniekus.

Stafetes pasts, ko Aleksandrs bija iekārtojis pie visiem galvenajiem ceļiem, steigšus nogādāja viņa pavēles garnizoniem, kas bija atstāti iekarotajās /pilsētās. Maķedoniešu vienības sāka pulcēties, lai stātos pretim Satibar- zana karaspēka vienībai.

Pie Artaksanas pilsētas Satibarzans uzdūrās maķedoniešu jātniekiem un ieraudzīja, ka tiem seko vairākas kājnieku rindas.

Baktriešu jātnieki izjoņoja priekšā, drasēja, kaitinādami maķedoniešus, kuri pārkārtojās un gaidīja kaujai izdevīgu bridi. Spitamena jātnieku simts apdraudēja maķedoniešus no flanga un nodūra dažus savrup nošķīrušos jātniekus.

Satibarzans aizjāja uz priekšu un pavēlēja doties atpakaļ baktriešiem, kuri apšaudīja no stopiem uz vietas stāvošos ienaidniekus. Viņš noņēma ķiveri un skaļi sauca, vai kāds nevēlas cīnīties ar viņu divkaujā. Mati noslīga pār pleciem, bruņas zaigoja saules staros. Viņa rudais vieglais ērzelēns arī bija kaujas trakuma pārņemts, slējās pakaļkajās un auļoja ienaidnieka rindu priekšā.

Tad savējiem priekšā izjāja bronzas bruņās iekalts maķedoniešu virsnieks Erigijs. Viņam bija smags, liels zirgs ar platu krūtažu. Erigijs drāzās virsū Satibarzanam, gribēdams to notriekt zemē. Satibarzans svieda piķi, kas nogrūda maķedonietim no galvas ķiveri, un uz pleciem no- sliga tā sirmie mati.

— Cīnīsimies vēl! — maķedonietis kliedza. — Manās dzīslās rit jaunekļa asinis.

Maķedonietis bija spēcīgs, daudz pieredzējis karavīrs, un viņa pīķis trāpīja mērķī: asā smaile izurbās cauri Sati- barzana kaklam. Satibarzans nogāzās no rudā ērzeļa, un las milzīgiem lēcieniem aizauļoja pa līdzenumu. Maķedonietis apturēja savu zirgu, izrāva pīķi un gribēja durt ar to Satibarzanam otrreiz. Bet tas paslējās, iesaucās: «Negribu dzīvot kā vergs!» — un, satvēris pīķa galu, ietrieca dzelzs asmeni sev krūtīs starp spīguļojošo bruņu plāksnītēm.

Tagad maķedoniešu jātnieki devās uzbrukumā. Viņi drāzās kā neapturama straume, cieši turēdamies cits pie cita, pastiepuši uz priekšu piķus. Vieglie baktriešu jātnieki auļoja katrs savrup un bez sevišķas piepūles izvairījās 110 maķedoniešu smagajiem zirgiem.

Spitamena jātnieku simts uzbruka maķedoniešiem no sāniem, nodūra, sakapāja malējos jātniekus un auļoja atpakaļ.

Daļa maķedoniešu dzinās viņiem pakaļ. Spitamens joņoja pēdējais, apturēdams zirgu, pagriezdamies atpakaļ un šaudams no stopa. Daži maķedonieši nogāzās no zirgiem, citi pamazām palika iepakaļ.

Pēkšņi Spitamena jātnieki pagriezās un brāzās virsū maķedoniešiem. Cīņa ilgi dažus mirkļus. Baktrieši atkal auļoja projām un pa ciņiem rāva sev līdzi arkāna cilpās iežņaugtos, pa pusei nosmakušos sagūstītos maķedoniešus.

Satibarzana jātnieku vienība izklīda pa līdzenumu. Daļa karavīru bija krituši, daudzi aizjoņojuši pie maķedoniešiem un tur paziņojuši, ka turpmāk grib kalpot valdniekam Iskanderam.

Maķedonieši izbeidza vajāšanu, bīdamies no ievilināšanas slēpnī. Viņi soļos atgriezās nometnē, savākdami ievainotos un kritušos, dziedādami pateicības dziesmas.

Virsnieks Erigijs noņēma 110 mirušā Satibarzana viņa bruņas, savāca viņa ieročus un teica, ka tos uzdāvināšot valdniekam Aleksandram.

Pievakarē sapulcējās vairs tikai trešā daļa baktriešu jātnieku. Viņi pacēla Spitamenu uz vairoga un izraudzīja par savu vadoni. Kādi divdesmit maķedoniešu gūstekņi, auļojot stipri apdauzīti, bija sasaistīti, smagi ievainotie kareivji uzsēdināti zirgos, un jātnieku vienība devās atpakaļ uz Oksas upi.

Baktrieši strīdējās, vai Satibarzans labi darījis, viens pats dodamies cīniņā.

— Viņu dzina nāvē bēdas: viņš apraudāja Persijas bojā eju!

—  Kad viņš ieraudzīja, ka cīnās ar vecu vīru, viņa roka nodrebēja.

—   Labāk zaudēt visas savas asinis nekā godu.

—   Viņš pats tīkoja pēc nāves arkāna.

—   Bet ko domā tu, Spitamen?

Satumsa nakts. Trīs simti jātnieku steidzās pāri klinšu grēdām. Sarkani rieta atspīdumi retumis uzliesmoja uz asiņainajām bruņām, apgaismoja pinkainās uz pleciem uzmestās ādas, un trīs simti vīru gaidīja, ko sacīs Spita- mens.

Un, kad cauri dobjajai simtu kāju dunoņai skarbi atskanēja Spitamena aizsmakusi balss: «Uz melna akmens asiniet nažus! …» — trīs simti vīru uzreiz uztvēra mežonīgo dziesmu un to dziedāja, zirgiem krācot un zviedzot, līdz apdzisa rieta liesmas …

SESTĀ DAĻA

DIVRAĢIS UZBRŪK

Persiešu valsti ienaidnieki klaiijā bezbēdīgāk neka savējie.

(Ksenofonts)

UZBRUKUMS

Spiegi ziņoja Aleksandram, ka visa Baktriāna degot, ka Baktrā un citās pierobežas[69] pilsētās savāktais karaspēks izklīstot, lai glābtu savas ģimenes. Kāds spiegs, kurš vairākkārt bija šķērsojis kalnus, izlikdamies par klaidoni, atravānu, zvērēja, ka pats Bess lielā steigā aizbēdzis no Baktras kopā ar izlases karaspēka vienībām, pārcēlies pāri lielajai Oksas upei un pavēlējis sadedzināt visas pārcelšanās ierīces — laivas un prāmjus.

Neviens nespēja izprast Aleksandra nodomus. Šķita, ka viņš uz visiem laikiem nolēmis palikt Drangiānā. Viņš rosīgi būvēja Aleksandrijas 1 pilsētu Parapamisa kalna pakājē. Aleksandrs bija saņēmis brīdinājumu, ka daļa Maķedonijas virsnieku nodomājuši viņu gāzt — noslepkavot— un ievēlēt jaunu karaspēka vadoni. Aleksandrs vairs nerūpējās par jauno pilsētu un trakoja veselu mēnesi, piespriezdams nāves sodu visiem, kurus turēja aizdomās, ka tie piedalījušies sazvērestībā. Steigā sabūvētās mītnes izskaloja lietus gāzes.

Jātnieku karaspēka priekšnieku Filotu, ķēniņa piena- brāli, rotaļu biedru un draugu, pēc nesaudzīgas spīdzināšanas atdeva maķedoniešu kareivjiem, kuri viņu nosita ar pīķiem un akmeņiem. Filotas tēvam Parmenionam [70]valdnieks nosūtīja ar ātriem kamieļiem vēstuli, ko lika aizvest trim uzticamiem miesassargiem, kuriem katram pats kaut ko iečukstēja ausī.

Kad Parmenions sāka lasīt Aleksandra vēstuli, vēstneši, piegājuši no mugurpuses, nodūra veco karavadoni ar šķēpiem.

Izpildījis nāves sodu daudziem jo daudziem tuviem ļaudīm, Aleksandrs ar to vēl neapmierinājās. Viņš paziņoja, ka labākai satiksmei ar dzimteni iekārtojis stafetes pastu un visi, kas vien vēloties, varot rakstīt uz mājām vēstules. Bet, kad karavīri bija vēstules nodevuši pastā, tās aizturēja, izlasīja, un tos maķedoniešus, kas bija izpauduši neapmierinātību, iedalīja sevišķā soda vienībā, ko stingrā uzraudzībā novietoja ārpus nometnes.

Šai soda vienībai pasludināja, ka nākamajās kaujās tai būs jāpierāda sava uzticība, cīnoties visbīstamākajās vietās.

Mazliet remdinājis dusmas ar nāves sodiem un sagaidījis no Maķedonijas vairākus tūkstošus jaunu kareivju, Aleksandrs nolēma, ka neapmierinājums ir nomākts un karaspēks atkal bez iebildumiem pildīs viņa pavēles. Agrā pavasarī, kad kalnos vēl bija dziļš sniegs, bet diena saules staros jau sasila sasalusi zeme, reiz parastajās vakara dzīrēs kopā ar karaspēka vienību priekšniekiem un galminiekiem Aleksandrs paziņoja, ka drīz atkal dosies karagājienā.

—    Uz kurieni? — klātesošie iesaucās.

—    Uzminiet!

Visi sāka strīdēties. Vieni sacīja, ka jādodas karagājienā uz Indiju, citi, ka jādodas uz Baktriānu. Daži pat izteicās, ka valdnieks pietiekami paplašinājis savas valsts robežas un virzīsies atpakaļ pāri Kaukāza kalniem uz Pontijas jūras[71] krastu, lai, tur pakļāvis sev skitus, atgrieztos Maķedonijā pa citu ceļu un uzceltu dzimtenē vispasaules valsts galvaspilsētu.

—    To es izdarišu, kad sasniegšu zemes viņu malu, — valdnieks svinīgi sacīja, — kad ieduršu šķēpu pašā galējā — austrumu krastā pie jūras, kura ieskauj zemi un no kuras ik dienas izbrauc spožā Fēba triumfa rati.

Visi saprata, ka Aleksandrs dosies uz austrumiem, bet, pa kādu ceļu — caur Sogdiānu un Seriku vai caur Indiju —, to neviens nespēja uzminēt. No rokas rokā gāja liels kopējais «Hērakla kauss», un visi dzēra par veiksmīgu karagājienu.

Vairākas dienas Aleksandrs nodarbojās ar zīlēšanu. Viņa galma galvenā priestera pareģojumi bija neskaidri, nenoteikti. Aleksandrs devas uz drangiāņu priesteru — ugunspielūdzēju templi. Tie sazīmēja ar svētā krīta gabaliņiem uz grīdas apļus, sadalīja katru apļa līniju divpadsmit posmos un virpuļoja kā vilciņi, kamēr nogāzās zemē, raustīdamies krampjos ar putam uz lūpām.

Viņi kliedza:

—    Tu būsi nemirstīgs! Par tevi ir rakstīts Avēstas grāmatās! Tu pārstaigāsi visas zemes un pat uzvarēsi pazemes spārnainos pūķus, kas aprij cilvēkus.

No Artaksanas steigšus ieradās jātnieku vienības priekšnieks sirmais Erigijs un atvada persiešu spēkavīra Sati- barzana bruņas. Erigijs apgalvoja, ka devies divcīņā pret viņu, lai pārbaudītu, kas valdīs pār pasauli — senā Persija vai jaunā Maķedonija. Lai gan viņš bija otrtik vecāks nekā Persijas spēkavīrs, viņa roku vadījusi dieviete Atēna Paliada, un viņš pats redzējis, ka persiešu dievi, savijušies kamolā kā čūskas, vēlušies pa zemi; un tad visi Satibarzana baktriešu jātnieki nobijušies un bēguši no kara lauka.

Aleksandrs, juzdamies apmierināts par labvēlīgajiem pareģojumiem, pavēlēja tūliņ pat doties pa Pandžiras ieleju uz vienu no septiņām kalnu pārejām, kas atradās vistālāk austrumosDrangiānā palika tikai nelieli garnizoni kārtības uzturēšanai. Kopā ar Aleksandru uz ziemeļiem devās apmēram divdesmit tūkstoši kājnieku un trīs tūkstoši jātnieku. Garā vezumnieku rinda ar divričos iejūgtiem kamieļiem un nastām apkrautiem zirgiem, mūļiem un ēzeļiem, saceldama troksni un dārdoņu, sekoja karaspēkam.

Karagājiena uzsākšanas dienā saule mirdzēja pie skaidrajām debesīm. Soļangas kalna virsotnē pārejas tuvumā daudzas dienas blīvējās pelēks mākonis. Pavadoņi stāstīja, ka tur alā dzīvojot veca burve Odžuza. Kamēr mākonis snaužot kalngalā, vecene dusmojoties — tur plosoties kalnu puteņi un visi ceļi esot pilni ar sniegu. Kad Odžuza uz mākoņa aizlidojot, ceļavīri varot doties tālāk. Karagājiena sākšanas dienā padebesis aizslīdēja uz rietumiem, un sniegs kalnu galotnēs apžilbinoši iemirdzējās.

Aleksandrs jāja, ģērbies ērtā austrumnieka tērpā, zvērādas biksēs, kas šūtas pa paraču [72] modei, tūbas zābakos un melnā bebrādas apmetnī. Drasēdams viņu nesa spēcīgs pie kalnu takām pieradis zirgs.

Drīz ceļš kļuva ļoti slikts: itin visur bija dziļš sniegs.

Valdnieks pavēlēja dzīt pa priekšu vergus, lai tie iemītu ceļu. Siltākos novados saņemtie gūstekņi, skrandaini un puskaili, drīz zaudēja spēkus un iegrima sniegā. Pakritušos maķedonieši nogrūda no ceļa, un gūstekņi nosala. Pargurušo vietā no aizmugures sūtīja jaunus gūstekņu barus.

Nostāk no ceļa grūti pieejamās kalnu nogāzēs čurnēja mežonīgo turienes iedzīvotāju ciemati. Viņu būdas bija sakrautas no akmeņiem un uz augšu kļuva šaurākas. Kupola vidū atstāts caurums gaismai un dūmiem.

Maķedoniešus un it īpaši grieķus, kas nebija pieraduši pie stipra sala, jau nākamajā dienā pārņēma izmisums. Viņi aplaupīja iedzīvotājus, noraudami viņiem zvērādu apģērbus, kāva viņu aitas un tina kājas nule nodīrātajās udās. Kareivji lavījās iekšā būdās, lai sasildītos, un, tikai ar pīķiem bikstot, viņus varēja dabūt kājās un piespiest doties tālāk.

Karaspēks soļoja septiņpadsmit dienas, kamēr tika pāri kalnu korei un nogāja lejā pie baktriešu ciematiem kalnu grēdas ziemeļu pusē. Pa šo laiku bija apēsti visi pārtikas un lopbarības krājumi, izdzerts viss vīns un eļ|a un ēšanai nokauta puse no dzīvniekiem nastu nesējiem.

Baktriešu ciematos bija pārtika, daudz lopu un ar ķie- gejiem izmūrētās bedrēs paslēpta labība. Besa pavēle par visu pārtikas krājumu iznicināšanu šejieni vēl nebija sasniegusi. Maķedoniešu armija kā bezspārnu siseņu bais virzījās uz priekšu, pa ceļam aprīdama visu pārtikas aizgādu, atņemdama iedzīvotājiem zirgus, apkaudama lopus un nogalinādama ikvienu, kas gribēja ko iebilst. Iedzīvotāji bēga, glābdamies no svešzemniekiem.

Pie strautiem bagātas kalna pakājes Aleksandrs izvēlējās pilsētas celšanai piemērotu vietu.[73] Viņš tur atstāja septiņus tūkstošus vergu un tos karavīrus, kurus atzina par pārlieku novārgušiem, lai tie spētu izciest karagājiena grūtības. Visu aizbēgušo iedzīvotāju zemi nodeva karavīru lietošanā. Atraitnes un bāreņi nokļuva jauno ieceļotāju verdzībā. Aleksandrs ļāva karaspēkam mazliet atpūsties un, nesastapdams nekādu pretošanos, devās tālāk.

Aleksandrs Baktrā

Aleksandrs tuvojās Baktrai. Dažas dienas pirms ieiešanas Baktriānas galvaspilsētā viņa armija atpūtās, krietni saēdās apkārtnes ciematos un saskaņā ar valdnieka pavēli tīrīja apģērbu, ieročus, un sakārtoja visu pārējo. Grūtais gājiens pāri kalniem dauļdzus bija izsitis no ierindas.

Pakalnā pirms iejāšanas pa pilsētas vārtiem valdnieks apstājās, laizdams sev garam kaujas ierinda soļojošās vienības. Vezumnieki bija atstāti tuvākajos ciematos. Tikai valdnieka paša un viņa kara kancelejas vezumiem bija pavēlēts iebraukt pilsētas vidū, citadelē, kur līdz šim dzīvojis satraps — Baktras provinces valdonis.

Siltais pavasara rīts, sausie ceļi, kas vēl stinga nakts salnās, atspirgušo karavīru mundrās dziesmas un, beidzot, diženā ainava ar Persijas visvecāko galvaspilsētu, kas padevīgi gulēja pie iekarotāja kājām, — tas viss radīja Aleksandrā priecīgu noskaņojumu. Viņš jāja ar savu veco joprojām trakulīgo melno ērzeli Bucefālu, kas tagad tika izmantots vienīgi svinīgos gadījumos. Ērzelis, kuru satrauca daudzie apkārtējie zirgi, skaļi zviedza, kārpīja ar priekškāju zemi, grauza laužņus un raustīja plato, sarkano pavadu, ko turēja jātnieka spēcīgā roka.

No pakalna pilsēta izskatījās bezgalīga: nelielu dārzu ieskauta, dzelteno un sarkano ķieģeļu namiņu drūzma sniedzās uz visām pusēm. Māju vidū rēgojās tempļu kupoli un tornlši; virs tiem kūpēja zilganu dūmu strūkliņas — tur dega svētās neizdzēšamās ugunis, ko pirms daudziem gadsimtiem aizdedzinājuši baktru priekšteči.

Valdniekam tika ziņots, ka pilsētā nekāda naidīga karaspēka neesot, ka baitbārdaino vecajo padome nolēmusi sagaidīt iekarotāju iekšpus pilsētas vārtiem un pazemīgi paļauties uz viņa žēlīgo pratu.

—    Eimen! — Aleksandrs prasīja savam kara kancelejas priekšniekam. — Kura pēc skaita ir šī galvaspilsēta, ko es iekaroju?

—    Tu esi iekarojis daudz jo daudz galvaspilsētu, un tāpēc nav nekāds brīnums, ka aizmirsti to skaitu! — iesaucās Peritakena, kas atradās tuvumā un nekad nekautrējās giaimot.

—    Katrā ziņā šī nav ne pēdējā, ne ari priekšpēdējā, — Eimens atbildēja.

—     Nākamās būs sogdu galvaspilsēta Marakanda un skitu galvaspilsēta Roksonaka, — Aleksandrs piebilda.

Jādams iekšā pa pilsētas vārtiem, Aleksandrs apturēja zirgu. Garš vecis, izžuvis kā ģindenis, ar cietu sirmu bardu, tik garu kā zirga aste, steidzās pirmais pretim. Viņš turēja rokās senlaiku pergamentu tīstokļus.

—    Apstājies, pasaules iekarotāj! Tu esi nemirstīgs! Paklausies, kas rakstīts senās grāmatas! Tajās viss ir pateikts, tur ir runāts arī par tevi! Senajās grāmatās jau pareģota tava iejāšana Baktrā, svētās uguns glabātajā.

—    Lai viņš runā, — Aleksandrs sacīja, gaidīdams cildinošus vārdus.

—    «Pienāks diena, kad debesis satumsīs no bēdām, koki un zāle novītis no pūstošo līķu dvakas . . . Atjās Af- rosiābs, kam ļaunuma dievs Arimans piešķīris nemirstību, lai viņš iznīcinātu visu cilvēci .. .»

—    Tas ir prātā jucis, trieciet viņu prom! — visapkārt skanēja kliedzieni.

—    Vai tu arī'esi nemirstīgs? — Aleksandrs uzprasīja.

Valdniekā sāka kvēlot dusmas. Melnais ērzelis nebija vairs valdāms.

—          Ari es esmu nemirstīgs, bet es zinu, kā var iznīcināt tevi, lai glābtu taisnprātīgo Avēstas tautu. Kad tu nomirsi, tārpi trīs dienās aprīs tavas nešķīstās miesas…

—   Kādās grāmatās ir ierakstīts šāds pareģojums? — valdnieks sēca trakās dusmās.

—    Šeit, taisnprātīgā un gudrības spožumā zaigojošā Za- ratustras svētajā grāmatā! — vecais kliedza, tīstokļus vicinādams.

—    Hefestion, es pavēlu savākt visas šīs kaitīgās, nejēdzīgās grāmatas, par kurām runā šis veselīgā saprāta un tīrās filozofijas ienaidnieks. Es pavēlu sasviest visas tās grāmatas vienā čupā, apliet, ar eļļu un sadedzināt kopa ar šo ārprāti.. .

Aleksandrs uzšāva zirgam ar pletni un, nogāzis veci zemē, strauji iejāja vārtos. Veča vaimanāšanu nomāca simtiem zirgu soļu dunoņa, jo jātnieki auļos sekoja satrakotajam valdniekam.

Ceļa abās pusēs četrrāpus bija nometušies zemē izcilākie pilsētas iedzīvotāji un bezgala daudzie atravāni, kas pēc persiešu ierašām sagaidīja savu jauno pavēlnieku. Viņi kaisīja sev uz galvas smilšu saujas un kliedza:

—    Slavu un nemirstību dieva dēlam, ķēniņu ķēniņam!

Kad māņticīgais un aizdomu pilnais Aleksandrs vakarā iegāja satrapa pils šaurajā, garajā zālē, kur bija klāts vakariņu galds, viņš vaicāja Hefestionam, vai svētās grāmatas sadedzinātas.

—    Izsūtīju karavīrus pa visiem tempļiem, lai savāc Fokrakstu tīstokļus un sanes galvenajā laukumā. Tos sadedzinās rītdien.

—    Nē, šonakt.

—    Bet tu esi aizmirsis, ka šeit, Baktrā, dzīvo daudzi pieredzējuši un augsti mācīti ārsti, kas sarakstījuši vērtīgas grāmatas par cilvēka ārstēšanu.

—    Grāmatas par slimību izārstēšanu var atlasīt un aizsūtīt uz Atēnām manam skolotājam Aristotelim . ..

Sarunā iejaucās ari filozofs Kalisfe^is, Aleksandra pastāvīgais pavadonis:

—    Diženais ķēniņ, šeit ir ne vien aplamību pilnas grāmatas par visādām māņticību izdarībām, pie kurām turas barbari, kam sveši hellēņu īstie dievi, bet ir arī grāmatas un hronikas ar tautu vēstures aprakstiem. Vai tad vēstures grāmatas nav vērtīgas?

Lišķis Peritakena viņu pārtrauca:

— Kalisfen, tu esi aizmirsis, ka patiesā vēsture sākusies tikai ar nemirstīgā ķēniņu ķēniņa Aleksandra piedzimšanu. Tāpēc saskandināsim kausus, lai arī turpmāk gūtu sev laurus vienīgais, neviena nepārspētais visas pasaules uzvarētājs un iekarotājs — Āzijas ķēniņš Aleksandrs!

Visu nakti laukumā dega sārti. Tajos sadedzināja divpadsmit tūkstošus mītu vēršu ādu, kurās bija ierakstīti bak- triešu gudrajo un zinātnieku vissenākie sacerējumi. Kopa ar rokrakstu tīstokļiem sadega vecais neprātis atravāns, kliegdams burvju vārdus, lai nobendētu «Arimana kalpu ļaundari Iskanderu».

pārcelšanās par Oksu

Kad Maķedonijas armijas izlūki nokļuva līdz Oksas upes krastam, viņi pārceltuves vietā ieraudzīja tikai vēja izplūkātās pītas būdeles un neatrada nevienas laivas. Viņi izstiepa no gravas puskailu veci zilās ūzās. Tas kliedza un lamājās, ka klaidoņi neesot samaksājuši par pārcelšanu un turklāt vēl nolaupījuši viņa laivas, un aizīrušies ar tām uz viņu pusi. Garām izlūkiem netālu no krasta strauji aizdrāzās melna laiva, pilna ar cilvēkiem un zirgiem. Maķedonieši kliedza, lai braucēji piestāj pie krasta, un izšāva uz tiem bultas, bet laiva ātri attālinājās, slīdēdama uz otru krastu.

Aleksandrs devās laukā no Baktras, ievērodams kara laika piesardzību, pa ceļam izsūtīdams uz abām pusēm jātnieku un kājnieku izlūkus. Valdnieks baidījās, ka viņu var ievilināt slazdā vai pēkšņi var uzbrukt baktriešu jātnieki, kuri persiešu karos kopš senlaikiem bija izdaudzināti par bezbailību un pārdrošiem triecieniem.

Saņēmis vēsti, ka upes krastā nav nekādu pazīmju, ka tur būtu ienaidnieks, Aleksandrs steigšus ieradās pie pārceltuves un pavēlēja pakalnā aizdedzināt ugunskurus, lai •nogurušās, smilšainajā ceļā garā virknē izstiepušās vienības kļūtu mundrākas, redzēdamas, ka nometne nav vairs talu.

Valdnieks uzjāja pakalnā ar melnu zirgu, nospodrinātām bronzas bruņām zaigojot, ar sarkanu apmetni plecos un ilgi bija saskatāms iepretim dziestošajām debesīm, kuras apgaismoja ugunskuru asinssārtā blāzma. Viņš gaidīja, kamēr pašas pēdējās armijas vienības ienāca nometnē, kur vergi jau bija uzslējuši ādas teltis. Aleksandrs pats apjāja apkārt visai nometnei, izsūtīja uz visām pusēm sargposteņus un tikai vēlā naktī ienāca ķēniņam Dārijam atņemtajā purpursarkanajā, ar zeltu izšūtajā teltī. Visu nakti viņš lika aicināt pie sevis karaspēka vienību priekšniekus, apspriedās ar viņiem, pats nopratināja spiegus.

Rītausmā jātnieku vienības auļoja atpakaļ uz Baktru un tuvākajiem ciematiem. Ap pusdienlaiku virknēm sāka ierasties Baktras zemnieki. Viņi veda ar kamieļiem un ēzeļiem milzumu kāršu, dēļu un ādas maisu, kuros parasti uzglabāja vīnu. Baktrieši, pletņu un atalgojuma skubināti, veikli sēja nelielus plostus[74] no vīna maisiem, kas bija piepūsti ar gaisu un pārklāti ar žagariem un meldru pīteņiem.

Vairākus šādus mazus plostus sasaistīja vienā Pelā plostā. Uz tiem novietojās strēlnieki, lingotāji un vairogu nesēji. Baktriešu zemniekiem pavēlēja airēt un plostus vadīt.

Ietinies koši sarkanā apmetnī, Aleksandrs sēdēja pie telts uz saliekama krēsla un vēroja, kā plosti atīrās no krasta un strauji slīdēja pa upi. Upes otrā krastā neskaidri varēja saskatīt veikli šaudāmies šurpu turpu nelielus jātnieku pūlīšus.

Aleksandrs piecēlās, staigāja uz priekšu un atpakaļ pa uzkalnu, vērodams, kā veiksies pirmie pārcelšanās mēģinājumi. Bet drīz jau skanēja saucieni:

— Plosti brauc atpakaļ!

No upes augšgala slīdēja plosti, kas pret straumi bija uzvilkti ar virvēm. Uz pirmā plosta stāvēja persieši, daži no tiem bija tērpušies sevišķi spilgtos, greznos apģērbos. Pārcēlāji centīgi īrās ar īsajiem airiem un piestāja iepretim nometnei. Vairāki persieši, uzritinājuši apģērbus virs jostas, ielēca no plostiem tieši ūdeni un steidzīgi devās pie Aleksandra. Nokrituši uz ceļiem, viņi kliegšus kliedza apsveikumu vārdus un sniedza Aleksandram pergamenta tīstokli. Kancelejas priekšnieks Eimens paņēma tīstokli un skaļi lasīja Aleksandram:

— «Mēs, Dataferns un Katens, kopš paaudžu paaudzēm valdošie Sugudas kņazi, darām zināmu visu- spožajam ķēniņu ķēniņam, Pērsijas valdniekam Aleksandram, ka varam nodot viņa rokās dzīvu ķēniņa slepkavu, ļaundari, nekaunīgo ķēniņa kroņa nolaupītāju Besu, ja vien Aleksandrs atsūtīs Nautakas[75] pilsētā kādu no saviem augstākajiem virsniekiem un zināmu skaitu karavīru. Dzīvo un valdi daudzus gadus!»

Aleksandrs pielēca kājās, sakampa tīstokli un steigšus iegāja teltī. Tur, vērsdamies pret debesīm, iesaucās:

—     Nemirstīgais Zevs, cilvēku likteņa noteicēji Tu tiešām vēro sava dēla varoņdarbus un novāc akmeņus no viņa ceļa uz slavu. Es apsolu upurēt simt vēršus un visā Persijā uzcelt simt tempļus, lai dienu un nakti tiktu daudzināts tavs vārds.

Vairāki maķedoniešu virsnieki iegāja teltī un sastājās ierindā pie durvīm. Aleksandrs strauji pacēla galvu no kartes, kas bija nolikta uz ceļgaliem, un pārlaida pēlīgu skatienu saules aprautajiem un putekļiem klātajiem palīgiem.

—     Ptolomej, Laga dēls, — valdnieks uzrunāja plecīgu, druknu maķedonieti ar skarbu, it kā pārakmeņojušos seju. — Es tev uzdodu veikt uzdevumu, ko varu uzticēt tikai ļoti tuvam draugam. Ja tu šo uzdevumu veiksi, tu gūsi nemirstīgu slavu. Tev jādodas tālāk cauri naidīgajai valstij uz Nautakas pilsētu. Tur tu savaņģosi ķēniņa slepkavu Besu un viņu dzīvu atvedīsi pie manis. Došu tavā rīcībā trīs hiparhijas[76] maķedoniešu etēru, visus pīķiem bruņotos jātniekus, tūkstoti vairogu nesēju un pusi 110 saviem strēlniekiem. Līdz Nautakai parasti ir desmit dienu pārgājiens, bet tev šis ceļš jāveic četrās dienās. Bīsties no slēpņiem un ievilināšanas slazdā un neuzticies persiešu solījumiem! Es tev sekošu ar visu pārējo armiju. Lai tevi sarga Hērakls un nemirstīgie dievi!

—    Bet kur ir Besa galvenie spēki? Kur var sākties kauja?

Aleksandrs rādīja ar roku tālē:

—    Ērgļi, kas lido pāri kalniem, un visuredzošā saules acs spēj to pateikt.

Hefestions, kurš kopā ar pirmajiem plostiem bija pārcēlies upes otrā krastā un drīz atgriezies, piebilda:

—    Besa galvenie spēki droši vien ir savilkti dūrē kaut kur pie galvenā ceļa tālu Sogdiānas iekšienē. Pretējā krastā mēs redzējām tikai savrupu jātnieku pūlīšus. Viņi visi bēga projām, tiklīdz mūsu strēlnieki sāka viņus gāzt no zirgiem ar bultām. Uzjājuši pauguros, viņi no turienes vēroja mūs un pēc tam pazuda.

—    Viņi mūs ar nolūku grib ievilināt tālu iekšā Sogdi- ānā, — valdnieks teica. — Tur esot baismīga aiza — Dzelzs vārti, kur no kalniem varot grūst lejā akmeņus un iznīcināL jebkuru karaspēku, kurš dotos cauri šim šaurumam. Bet mums palīdz pats Zevs Pērkongrāvējs. Tāpēc neviens nespēs mūs apturēt.

BUDAKENS NAUTAKA

Budakens, nemaz vairs neapdomādams, cik ilgi viņš ir projām, bezrūpīgi aizvadīja dienu pēc dienas Talisijas dārzā, risinādams viltīgas, piesardzīgas valodas ar sogdu kņaziem un persiešu augstmaņiem, kas nāca, lai izteiktu apbrīnu par Budakena spēku un «simts vienpadsmit tikumiem».

Trīs ziemas mēnešus Budakens pavadīja Marakandā kā ķēniņu ķēniņa viesis. Viņi bieži kopā jāja medībās uz saudzējamo zvēru dārzu, ko iežogoja augsts mūri«. Tur «avā vaļa mita no visām Persijas malām atvesti zvēri: dzelteni, pinkaini lauvas, plankumaini leopardi un svītraini tīģeri. Vergi kliegdami, vara vairogus skandinādami, dzina zvērus pa medību laku, kur mednieki sacentās drosmē, šķēpa mešanas veiklībā un prasmē.

Svinības nemitīgi sekoja cita citai: Bess un Budakens jāja uz kņazu muižām, kur tie rīkoja greznas dzīres un medības ar vanagiem un kurtiem.

Reiz pie Budakena ieradās vēstnesis no Satibarzana, kurš bija licis pateikt, ka viņš dodoties izpildīt ķēniņu ķēniņa uzdevumu. Budakenam vairs nesūtīja no ķēniņa virtuves lielas bļodas ar ceptu aitas gaļu un ar aprikozēm pildītām vistām.

Pie Budakena norīkotais tulks paskaidroja, ka ķēniņš pēkšņi aizceļojis uz Baktru. Budakens sāka prātot, vai viņam nevajadzētu atgriezties dzimtajās stepēs, taču viņš arvien vēl cerēja rast izdevību palīdzēt Skolotam. Budakena pavadonis Spitamens bija pazudis, un neviens nezināja, kas ar to noticis. Viņš vēl gaidīja. Budakena karavīri laiskojās, vāļājās pa paklājiem un dziedāja dziesmas.

Nezinādams, ko iesākt, Budakens katru dienu jādelēja pa pilsētu, bet pievakarē gāja uz laukumu tirgus vidū, kad tur bija aprimusi tirgošanās, satumsis vakars un sākušies priekšnesumi. Viņš kopā ar diviem skitiem iespraucās blīvajā, skaļajā pūlī, pastūma sāņus pretimnācējus un aizkļuva līdz pašam laukuma vidum.

Budakenu palaida goda vietā, un viņš sēdēja uz koka sola zem ķieģeļu velvēm blakus visizcilākajiem tirgoņiem. Tumsā dega māla spulgas ar eļļu un pie sienas izciļņiem pielipinātas tauku sveces. Grauzdams pifjtācijas riekstus un mandeles, viņš skatījās, kā uz paaugstinājuma dejo zēni, kā tie lokās kā čūskas, kā triku taisītāji, nozie- dušies ar miltiem un kvēpiem, sviež gaisā un satver uzreiz vairākas liesmojošas lāpas, rij un grūž laukā no mutes degošas pakulas.

Pēc dažām dienām ieradās vēstnesis no Dataferna, ķēniņa zīmoga glabātāja. Viņš pateica Budakenam, ka ķēniņš aicinot skitu vadoni ierasties Baktrā uz svarīgām sarunām. Budakens, juzdamies apmierināts, ka redzēs vēl vienu galvaspilsētu un stepē būs vairāk ko stāstīt, tūliņ lika seglot skitiem zirgus un devās ceļā.

Viņš jāja garām rūpīgi apkoptiem tīrumiem, bezgalīgiem dārziem un vīnakalniem, kur neviens zemes plankumiņš nebija neapstrādāts. Pieradis pie plašām jo plašām smilšainām vai akmeņainām stepēm, Budakens jutās pār

steigts par redzētajām leknajām, zaļajām ielejām. Augļu dārzi, kā ar sniegu apbārstīti baltiem un sārteniem ziediem, mijās ar tīrumiem, kur jau zaļoja pirmie asni. Dāsnie kalnu strauti un ariki, kas nesa valgmi tīrumiem un dārziem, deva iespēju dzīvot un izaudzēt lielas ražas neskaitāmajiem iedzīvotājiem, kuri kā skudras čakli strādāja laukos: vieni ara ar vēršiem, citi ar smailkapļiem irdināja augsni. Garas karavānas ar simtiem nastu nesējiem dzīvniekiem virknēs soļoja pa ceļu, dodamās uz Nautaku: ļaudis runāja, ka ķēniņš tur izlēmis uzcelt sev jaunu galvaspilsētu, pavēlējis no visām malām vest turp gan labību, gan sārteno kalnu sāli, gan kokvilnu un linus, gan ādas, lai paēdinātu un apģērbtu karaspēku, kas pošoties cīņai pret aizjūras briesmoņiem.

—     No šejienes var labi pārvaldīt Sugudu un nav jābaidās no ienaidniekiem, — Budakens sacīja, no kalnu pārejās ieraudzījis pilsētu, kuru iejoza trīs kārtas robainu mūru.

—     Protams, var, — pavadonis apgalvoja, — bet tikai tad, ja kņazi mazāk ēstu un rimtos diendienā cilāt māla krūkas ar simtgadīgu vīnu.

Pilsētas vidū rēgojās augsta, drūma citadele ar vairākiem apaļiem torņiem. Ap citadeli čurnēja mājiņas, grimdamas dārzos, kuros plauka sniegbalti aprikožu un sārteni mandeļkoku ziedi. '

Budakens pa koka tiltu pārjāja pāri upītei un iekļuva trokšņainā pūlī. Plašo lauku, kur agrāk auga arbūzi un melones, tagad bija izmīņājis milzīgs no visām Baktras un Sugudas malām atbēdzis zemnieku pūlis. Viņi sēdēja un gulēja pie kūpošiem ugunskuriem, klaiņāja šurpu turpu, nesa žagarus, ērkšķu un dadžu nastas vai vilka aiz ragiem kazas un aitas, kas turējās pretim.

Karavīru patruļas uz ceļiem tincināja no jauna ieradušos: dažus laida pilsētā, citus dzina atpakaļ.

—    Tas ir slavenais ķēniņa karaspēks. Bet ieroču gan pagaidām nav, — pavadonis skaidroja.

«Un arī kārtības . . .» Budakens domāja.

Blakus pilsētas vārtiem bija sakrautas augstas labības maisu kaudzes. Kamieļu karavānu atvestos miežus bēra no maisiem tieši zemē. Pie tiem nolika skaļš ķīviņš- vairāki karavīri ar pletnēm zvetēja ļaudis, kas mācās virsū, kliegdami: «Maizi, maizi!»

—    Bet labības taču ir diezgan? — Budakens brīnījās.

—     Katru dienu ierodas tūkstoš kamieļu ar labību, bet ari cilvēku ir milzums! Maiznieki nepaspēj izcept maizi, un izsalkušie pārtiek vienīgi no kviešu graudiem, kas apgrauzdēti uz nokaitētiem akmeņiem.

Viņi iejāja pa vārtiem. Vairāki sargkareivji sakampa zirgus aiz iemauktiem, taujāja, kas ir šie ceļavīri, vai sen izjājuši no Marakandas un vai tiesa, ka Divraģis atlidojis tur kā pūķis ar zobainu muguru, riņķojis virs pilsētas un aizlidojis uz kalniem.

Budakens jāja pa ielu, kas izskatījās pēc vienas vienīgas darbnīcas. Abpus ielai puskaili kalēji sita ar āmuriem, kaldami pīķu uzgaļus un šķēpus. Sēca ādas plēšas, pūzdamas gaisu ēzēs; spožas dzirkstis lidoja uz visām pusēm zem veseru sitieniem. Vaidi, metāla žvaks'.ēšana, dārdoņa un dunoņa nerimās ne mirkli.

Jātnieks liela, kalsena ērzeļa mugurā ar garu persiešu loku pie sāniem spraucās pie Budakena. Tas ļoti biīnījās, ieraudzījis, ka jātnieks ir Spitamens. Mednieks, sāņus skatīdamies, pieliecās, zirgā sēdēdams, un saku valodā pačukstēja:

—    Ja gribi vēl tikt savā pusē un redzēt dzimto stepi, nenošķiries no manis! — Spitamens pārlaida acis visapkārt un piebilda: — Varbūt tu redzēsi arī savu dēlu.

Lai gan Budakens allaž bija aukstasinīgs, šoreiz viņa apziņā uzliesmoja cerība. Viņa seja saviebās. Budakens ar spēcīgu roku satvēra Spitamena plecu un aizelsies čukstēja:

—    Kur viņš ir? Vai šeit? Vai šajā pilsētā?

Spitamens parādīja uz ieroču meistariem un nevērīgi

atbildēja:

—    Te ir tirgus. Varbūt tu nopirktu jaunu labu šķēpu? Tie visi ir prasmīgi meistari. Palūkojies, cik veikli viņi norūda tēraudu!

Turpat blakus kalējs ar lielām lūškām strauji iegrūda māla toverī ar eļļu līdz baltkvēlei nokaitētu šķēpa asmeni; izšāvās liesmu un melnu dūmu griste. Divi vergi uzlika loverim māla vāku un noslāpēja liesmu. Kalējs pēj tīgi apskatīja asmeni, kas bija kļuvis tumšāks yn vietumis laistījās mēļiem plankumiem.

— Mēs sastapsimies šovakar, saulei rietot, laukumā pie vārtiem, kuri ved uz Besa pili. — Spitamens jāja projām, un viņus izšķīra pūlis.

Pirms saules rieta Budakens piejāja pie vārtiem, kas veda uz pili.

Vecs zemnieks pienāca pie viņa un, salicis rokas uz krūtīm, paklanījās.

—    Spitamens tevi gaida. Seko man!

Budakens jāja pakaļ vecim, kas spraucās cauri pālim un kliedza pretimnācējiem:

—    Ceļu ķēniņa viesim! [77]

Pūlis pašķīrās, skaļi spriezdams par lielo, skaisto zirgu un saku kņaza apģērbu, kas viņiem likās dīvains.

Zemnieks steidzās pa līkumainām, šaurām ielām, izgāja pa pilsētas vārtiem un, pārlēcis pāri grāvītim, šķērsoja lauku, kur dega jauniesaukto karavīru ugunskuri. Buda- kenam pa pēdām sekoja divi skitu jātnieki.

Viņi ieradās pie mazas dārzu iežogotas mājas. Visapkārt, piesieti pie mietiem, stāvēja nastām apkrauti zirgi, un gar māla žogu gulēja cilvēki. Pie sienas bija pieslieti pīķi un cirvji.

Zemnieks saņēma zirgu aiz iemauktiem un aicināja Budakenu kāpt zemē. Pēc tam ielaida viņu dārzā un aizcirta vārtiņus pārējo skitu degungalā.

Zem veca koka, kuru līdz pat galotnei bija apvijušas vīnogulāju stigas, uz paklājiņa sēdēja Spitamens un vēl daži vīri. Budakens pazina, ka viens no tiem ir sargs Kukejs ar sakropļoto degunu, kurā bija iebāzts kokvilnas skumšķis.

Spitamens pielēca kājās un devās pie ciemiņa:

—      Sēsties šeit, dārgais viesi, runāšu ar tevi kā ar tuvu radagabalu.

Paklausot Spitamena mājienam, visi sarunu biedri aizgāja un devās iekšā mājā. Zemnieks māla traukā atnesa dažus plāceņus un savītušus, visu ziemu kokā karājušos vīnogu ķekarus. Spitamens klusēja un lūkojās sāņus.

—     Ja negribi kļūt par maķedoniešu vergu, tev jādodas prom no šīs pilsētas. Besam nav vairs ne prāta,

ne saprašanas, līdzko viņš pieskāries ķēniņa tiārai un uzsēdies tik lielā zirgā, ko pats nespēj valdīt. Viss, ko dara Bess, nāk par labu tikai Divraģim. Bess aicināja lautu sargāt tēvzemi, bet pats sēž pili un plītē ar saviem bļodlaižām, lai gan kareivji nesaņem pat maizi un nezina, kas viņus vedīs kaujā. Viņi mūk uz mājām. Bess mūsu spēkavīrus, mūsu lauvas, pārvērtis par aitu baru. Viņa karaspēks tagad ir jēla mīkla, ko Dīvraģa nazis var griezt un graizīt, kā vien vēlas.

Budakens blenza Spitamenā ar neatlaidīgu, neticīgu skatienu: «Vai tikai Spitamens nav nodevējs? Vai tikai viņš nav Divraģa spiegs? Kāpēc viņš Divraģi tik dikti cildina?»

—    Bess atmuka šurp atpakaļ uz Baktru bez jebkādas vajadzības, atveda karaspēku un radīja šeit lielu apjukumu. Viņš meklē ienaidniekus tuvu un tālu, bet nesajēdz, ka viņa galvenie ienaidnieki ir viņš pats un viņa kņazi.

—    Kas tad tagad jādara? — Budakens, nepavisam neuztraukdamies, vaicāja.

—    Tev jādodas uz savām stepēm un jāsapoš karam jātnieku vienības. Gan tu redzēsi, ka asiņu alkstošais Div- laģis gribēs nokļūt stepēs un parādīt, ka viņa ieročiem nav nekādu šķēršļu.

—    Lai tik pamēģina līst pie mums … — Budakens nopurpināja. — Arī Kurušs bija pie mums, un viņa galva noripoja no pleciem. Bet ko darīsi tu? Vai rāposi uz vēdera, Divraģim pieglaimodamies?

Spitamens noskārta Budakena vārdos izsmieklu.

—    Ikviens, kas negrib pakļauties svešzemnieku jūgam, lai ņem kaujas āvu un nocērt ienaidniekam ragus. Kam krūtis pukst brīva sirds un makā nešķind apdilušas citzemju naudas ripiņas, nebūs ar mieru, ka maķedonieši un javani sagrābj mūsu mājas, apkauj vīriešus un padara par vergiem mūsu sievas un bērnus. Baktrieši īstajā laikā neķērās pie šķēpa kalnu aizās un muka šurp no maķedoniešu pletnēm, taču pulcējas tagad kalnos, lai iznīcinātu maķedoniešus uz visiem ceļiem. Bet tagad ir par vēlu, jo javani jau saimnieko baktriešu ciematos.

—    Vai tu domā, ka «viņš» ieradīsies arī pie mums?

—     Viņš ieradīsies tur, kur viri rāpos viņa priekšā uz vēdera un lūgsies, lai tos pažēlo. Bet ir arī vīri ar lauvas sirdi, kuri grib cīnīties. Paskaties, cik daudz dro- suļu sapulcējušies šeit! Mēs jau esam vairāki simti, un katru dienu ierodas jauni pārdrošnieki.

Budakens klusēja. Viņš nevarēja atbrīvoties no rēga: viņa dēls iekalts važās un streipuļo pakaļ maķedoniešu ratiem.

—    Tu teici, ka es redzēšot savu dēlu?

—    Redzēsi, ja pirms atgriešanās stepē nāksi man līdzi. Mūsu vienība aizies kalnos tvarstīt maķedoniešus, kad viņi sāks šeit uzbrukt… Bet mēs abi dosimies pretī Div- raģim.

—    Tu esi prātā jucis!

—     Kāpēc? Tu pārģērbsies par nabadzīgu ganu, es tāpat. Pāris desmit aitu mēs dzīsim tieši uz maķedoniešu nometni, un tur tu redzēsi savu dēlu. Tagad ceļā viņam būs vieglāk izbēgt. Varbūt mēs pratīsim viņu atbrīvot. Es iešu, bet tu dari, kā gribi.

—    Es iešu tev līdzi.

—     Ticēju, ka tu tā sacīsi. Man ir zemnieka apģērbs, liels kā zirga sega, un jau šodien mēs sasniegsim upi. Bet savus karavīrus un zirgus sūti uz Kurešatu, lai viņi tur tevi gaida. Tu atgriezīsies pāri kalniem un tur viņus atradīsi. v

—    Tagad man būs ko stāstīt stepē, — Budakens teica, — ja vien es nokļūšu mājās sveiks un vesels.

dzelzs vārti

Divi ceļavīri slāja pa kalnu taku. Pēc apģērba viņi likās laucinieki: vilnas paltraki, izbalojuši dzelteni apsēji un krāsaini kājauti ādas vizēs. Abi ceļavīri dzina vecu ēzeli, apkrautu ar maisiem, un kādas desmit taukastes aitas, kas iedamas kampa retos vērmeļu un lakricsakņu stiebrus.

Ceļš kāpa arvien augstāk. Kalnu nogāzēs šur tur pudu- riem auga sīklapainas kļavas, ložņu paegļi un pistācijas.

Kalnu pārejā vientuļš pletās savus piecsimt gadus vecs ložņu paeglis ar milzīgu vainagu. Tā raupjie zari ar tumšzaļu skuju pušķiem šķībi un greizi sniedzās uz visām pusēm, un vējš plivināja krāsainas nezināmu garāmgājēju piekārtas lupatiņas.

No akmeņainā ceļa un kailajām klintīm dvesa svelmaina

tveice. Viens ceļavīrs, liels un drukns kā lācis, atslīga uz akmeņiem zem ložņu paegļa, otrs pakāpās uz klints izciļņa. Saule jau tuvojās robainajām, it kā saplosītajām kalnu galotnēm, un sniega joslas dziļajās plaisās izskatījās pēc asiņainām straumēm. Tāli bija ieskāvusi mēļa dūmaka.

—    Tagad mēs esam tuvu. Lūk, tur, kur tās melnās klintis, — tur ir Dzelzs vārti.

—     Kreili, kāpēc es tev paklausīju! — vaidēja Buda- kens. — Trīsreiz divpadsmit gadi aizritējuši kopš tā laika, kad es kājām, gluži kā vilks, varēju dzīties pakaļ kalnu kazām. Tagad es no vienas savas jurtas uz otru jau jāju jāšus. Diženais Papaj, ļauj man drīzāk atkal kāpt zirgā!

—    Heo! — no tālienes atskanēja sauciens.

Apakšā kalna nogāzē zemnieks, turēdams arkla ragu, soļoja pakaļ mazai gotelei un ēzelim. Zemnieks brīžiem paskatījās uz ceļavīru pusi un viņiem kaut ko kliedza. Ticis līdz līkumainās vagas galam, viņš izcēla arklu un, veikli lēkdams no akmeņa uz akmeni, kāpa augšup.

Izdilušas aitādas skrandās ģērbies jaunais arājs, labsirdīgi smaidīdams, pienāca pie ceļavīriem.

—    Kurp iedami? Vai galu gribat dabūt? Tagad visi bēg no turienes, no Lielās upes.

—    Kāpēc tad šie bēg?

—     Kāpēc bēg? Protams, vajadzētu jau palikt uz sava zemes stūrīša un sēt labību. — Zemnieks paskatījās uz saviem mezglainajiem raupjajiem pirkstiem. — Atradu zemīti, varenu zemīti! Izaugs labi mieži. Bet, ka tur karo,

tas man bijis — nebijis. Karš kā vētra ar krusu aizdrāzīsies garām un saule atkal spīdēs mums, arājiem.

— Tātad ir kāds iemesls, ja mēs paši lienam speltē.

— Palieciet šeit pie manis! Es jums parādīšu zemi — un cik treknu zemi, īstu neskartu zemi, mūždien neviens to vēl nav aris. Jūsu ēzeli piejūgšu pie saviem lopiņiem, un arī jūs paši palīdzēsiet vilkt arklu. Tā mēs uzarsim vēl vienu tīrumu, un rudeni mums būs maize.

—    Vai līdz Dzelzs vārtiem vēl tālu?

—    Tie sākas tūlīt aiz tās kalnu pārejas. Tur vienmēr ir bijusi aizkārtne. Ja sargi vēl ir tur un jūs nelaidīs cauri, tad var iet pa apceļu, pa kazu takām. Tur izkāpelēs gan jūsu aitas, gan ēzelis.

—    Vai tu varētu mūs izvadāt pa šīm takām?

—     Kāpēc tad ne? Bet pašlaik gan nevaru: izska'ots mans grāvis. Tas jādabū kārtībā: ūdens aiztek garām tīrumam. Ja palīdzēsiet pielāpīt grāvi, jau rītdien aizvedīšu jūs pa to kalnu taku.

—    Lai notiek, — ceļavīri sacīja. — Mēs tev palīdzēsim šodien, bet tu mums palīdzēsi rītdien.

Zemnieks sacēla kājās ēnā atgulušās aitas, un visi piesardzīgi devās lejup pa kalna nogāzi.

Visu vakaru viņi čakli strādāja, labodami grāvi, kas sākās no strauta un slīpi stīdzēja pa kalna nogāzi. Viņi nostiprināja grāvja malas ar akmeņiem, žagariem, velēnām, lai strauta ūdeni ievadītu vajadzīgajā gultne. Šo daibu darot, viņi aizmirsa gan karu, gan briesmīgo Div- raģi, aizņemti ar vienu vienīgo domu, lai ūdens paklausītu un ar brāzmaino straumi neizskalotu akmeņaino nogāzi.

Tuvojas nakts, un zemnieks abus ceļavīrus aizveda uz savu būdu. Tā bija ļoti maza, sakrauta no akmeņiem, ar plakanu, žagariem noklātu jumtu. Kvēpos nomelnējušās sienas spīdēja kā akmeņogles. Sienu spraugās medījumu gaidīja milzīgi, rudi tarakāni un neskaitāmas izkāmējušas blaktis.

Abi ciemiņi apgulās ārpusē uz tūbas gabala un mitro apģērbu sakāra uz kārtīm.

Zemnieka mazā rosīgā sieva ar garu degunu un ziņkārīgām, spožām acīm atnesa podu ar vārītu džugaru un saulē kaltētas bietes.

Kad satumsa melna nakts un šakāļi sāka dziedāt savas gaudulīgās lūgšanas, tālē iekvēlojās sarkanas ugunis. Tās kļuva arvien spožākas, un asinssarkani dūmi stāvus kāpa debesīs.

—          Tur taču deg mūsu Čakčakas ciemats! — zemnieks iekliedzās. — Tur deg salmi, deg labība! Sāk smirdēt gruzdoša vilna. Tur deg zemnieku lopi. Posts un bēdas piemeklējušas mūs visus! …

—          Šeit ir ļaunā Arimana valstība. Kurp mēs ejam? — Budakens skaļi sacīja, paskatīdamies atpakaļ.

Sarkanas klintis asām smailēm sniedzās visapkārt augšup, un to vidū spilgti atšķīrās sniegbalti kupoli[78], i! kā noslēpumainu ļaunu garu rokām salipināti.

Ceļš, kas līkumoja pa sekla strauta smilšaino gultni, gan kāpa augšup līdz kraujai, kļāvās pie kalna nogāzes, gan atkal noslīga strauta gultnē, līdz ceļu aizšķērsoja klinšainu kalnu kore.

—    Kā tiksim tālāk?

—           Lūk, tur, kur kalns ieplaisājis. — Zemnieks rādīja uz augstas melnas klints šauru spraugu, it kā klinti kāds ar šķēpu būtu pāršķēlis divās daļās.

Ceļinieki iegāja drūmā, līkumainā gaitenī. Virs viņiem debesi aizsedza melna akmens bluķi, un šķita, ka ik bridi tie var brukt un viņus sašķaidīt. Tumsa un mitrums.

Plaisa bija kādus piecus vai sešus soļus plata. Tā gan paplašinājās, gan atkal sašaurinājās.

—    Pagaidiet, tālāk iet nevajag, — Budakens rūca.

«. .. vajag!» atkārtoja atbalss.

Visi apstājās. No bezdibeņa neplūda neviena skaņa

—           Vai tad nepatīk gan elle? — Spitamens sacija. — Nebīsties, es taču apsolījos izvest tevi no elles pat ne- apkvēpušu…

—           Bet kāpēc te tik liels klusums? — zemnieks brīnījās, vērīgi klausīdamies. — Šeit vienmēr ir troksnis, skan kliedzieni, brēc ēzeļi, garām iet karavānas… Kur palikuši visi ceļotāji? Tūlīt būs Dzelzs vārti, iesim tālāk.

Aitu nagi atkal knakstēja uz akmeņiem. Budakens soļoja zvalstīdamies un sēkdams, ar šaušalām blenzdams uz daudzajām stāvajās klintīs izkaltajām aliņām. «Tur. ir ļauno garu mītnes,» viņš domāja.

Eju aizšķērsoja lieli, melni vārti, darināti no resniem, dzelzīm apkaltiem baļķiem. Šeit klintis sanāca kopā tik tuvu, ka mazs karavīru pūlītis spētu atgaiņāt veselu armiju. Vecie smagie vārti, piestiprināti pie milzīgiem sakrautiem akmens bluķiem, bija tikai pievērti. No ejas malās esošajām trim mājiņām nenāca ne skaņa, durvis bija izgāztas; zemē izsvaidīti grozi, salmi, trauku lauskas. Viss liecināja, ka šeit neviena nav un ka iedzīvotāji lielā steigā aizbēguši.

—           Šajās mājās dzīvoja sargi, viņi ievāca muitu no karavānām. Viņi visi nobijušies un aizbēguši. Bet kāpēc bīties? Mēs, zemnieki, baidāmies vienīgi no neražas. Bet, vai mums uz kakla sēdēs sogdu vai baktriešu kņtizs, — tas mums vienalga.

—    Mazliet pagaidīsim, — Budakens ierosināja.

Viņš piegāja pie vārtiem, pabīdīja vienu vērtni, tā sēcoši ievaidējās, un uz stieples sakārtie dzelzs pulkstentiņi sāka džinkstēt. — Klusāk, jāj!

No tālienes bija dzirdams troksnis. Tas kļuva spēcīgāks, piepildīdams visu aizu ar dunoņu. Klakšķēja zirgu nagi pret akmeņiem, šķindēja ieroči. Taču visu to nomāca zirga skanīgā zviegšana.

Šaipus līkumainās aizas stūra drāzās šurp jātnieki.

Viņu bronzas bruņas, garie pīķi, sarkanie apmetņi un rirgu astes uz ķiveru sekstēm — tas viss bija svešs un nemaz nelīdzinājās baktriešu un sogdu kareivju bruņojumam. Jātnieki joņoja aujo^, iedrāzās vārtos un apstājās.

No dziļās aizas virzījās augšup jaunas karavīru vienības.

Aitas pasitās sāņus un blēdamas saspiedās ciešā pūlitī.

Pirmie jātnieki aprikšoja apkārt namiņiem un atgriezās pie vārtiem.

—            Kas tu tāds esi? — Spitamenam uzprasīja jātnieks ar rudu bārdu, vēja aprautu seju, spiezdamies virsū ar 'iela, vāja zirga krūtažu.

Spitamens salika rokas uz krūtīm, atdarinādams zemnieku kustības, un ar liekuļotu pazemību atbildēja:

—    Eju meklēt labību. Dzenam pārdot aitas.

—    Bet kas ir šie ļaudis?

—    Zemnieki. Mēs ejam vienkop.

—    Kur ir Dzelzs vārtu sargi? Kāpēc neviena nav?

—            Kā lai mēs to zinām! Mēs ejam pa šo ceļu uz Čak- taku un apstājāmies pavaicāt, kam lai samaksājam par citu izdzīšanu cauri vārtiem. Ja nesamaksāsim ķēniņam muitu, mūs sodīs.

—           Maksājiet man! Es muitas vietā paņemšu pusi aitu un pēc tam paņemšu ari otru pusi.

—    Par velti aitas neatdošu, esmu nabaga virs.

—           Bet kas esi tu? — jātnieks prasija, uzsizdams ar pletni pa Budakena plecu.

—          Arī zemnieks. Puse aitu pieder viņam, puse man. Ari es eju meklēt labību.

Jātnieks atkabināja no jostas maku un izņēma sudraba naudas ripiņu. — Ņemiet un nekur projām neejiet!

Budakens turēja uz platās plaukstas monētu un ziņkārīgi to aplūkoja. Tajā bija attēlota cirtaina jaunekļa galva, apsegta ar ādu. Pie deniņiem sagriezies auna rags.

—    Kas te attēlots?

—           Kopš šā brīža tas tev jāzina. Tas ir Āzijas ķēniņš Aleksandrs. Viņš ir dieva dēls, un visiem viņš japaklausa. Hei, Arhelaj, pievāc šos klaidoņus un sasien ar vienu virvi!

Maķedoniešu jātnieki, līdzko nolēca no zirgiem, noslīga uz akmeņiem, pat bruņas nenoņēmuši, aptina pavadas ap roku un aizmiga kā nosisti.

Pie vārtiem uz klints izciļņa nepakustēdamies stāvēja sargkareivis. Turpat ar muguru viens pret otru sēdēja abi «klaidoņi». Viņu elkoņi bija cieši sasaistīti..

—    Ļaunais, tu mani atvedi šurp!'— Budakens šņāca.

—           Nesteidzies mirt: Spitamena dziesma vēl nav izdziedāta. Bet mūsu zemnieks gan ir aizmucis. Līdzko parādījās jātnieki, viņš uzreiz apsviedās apkārt un tik žigli aizjoza prom pa ceļu, ka papēži vien nozibēja.

—    Muti ciet! — sargkareivis uzbļāva.

ķēniņu atriebība

Karaspēka vienības priekšnieks pavēlēja pieciem jātniekiem doties uz priekšu izlūkošanā. Pats viņš sēdēja uz akmens un, uzlicis pergamenta gabalu uz ceļgala, rakstīja:

«Ptolomejs, Laga dēls, Āzijas ķēniņam Aleksandram Filipa dēlam (novēl) priecāties. Ar simt jātnieku lielu priekšpulku mēs ielauzāmies aizā, ko dēvē par Dzelzs vārtiem. Mūsu straujais trieciens un Tava vārda diženums, kas trauc pa priekšu Tavam karaspēkam, lika mukt visiem neskaitāmajiem necaurejamās aizas aizstāvjiem. Sadursmē saņēmu daudz gūstekņu. Viņu liecības nosūtīšu ar nākamo vēstnesi. Pēc īsas atpūtas došos tālāk pa galveno ceļu uz Nautaku. Ierodies drīzāk; kā redzams, ceļš ir brīvs. Lai Tevi sargā Visuvarenais Zevs!»

Ptolomejs saritināja pergamentu, sasēja ar auklu. Samīcījis rokā vaska pikuci, viņš to pielipināja pie auklas galiem un uzspieda vaskam gredzenu ar tajā iegrebtu Atēnas Palladas attēlu. Pienāca karavīrs ar novājējušu, tumsnēju seju. Ptolomejs nometa vēstuli zemē kā zīmi, ka vēstule jānogādā tūliņ pat. Karavīrs ielika tīstokli ādas ķiverē un, uzmaucis to uz pieres, sasprādzēja siksnu pazodē. Auļos viņš drāzās projām pa aizu, un skarbā dunoņa atbalsojās klintīs, atkārtodama zirga soļu klaboņu.

Spitamens bija piesiets pie skitu kņaza platās muguras, kurš snauda, zvalstījās, kamēr nosvērās pavisam uz sāniem, noraudams sev līdzi arī Spitamenu.

«Miegs nomierina bēdās un dod spēkus nogurušajam,» Spitamens sev sacīja, gulēdams uz sāniem un juzdams, ka notirpst rokas un ka ļoti sāpīgi griežas miesā virves. Galva, pieplūduši asinīm, noslīga uz pleca. Spitamens aizmiga. Viņš sapņos redzēja mākoņus, apaugušus ar rūsganu bārdu. Šie mākoņi pārvērtās par milzīgām galvām ar maķedoniešu bronzas ķiverēm; viņi paplēta mutes, un tajās drāzās skitu jātnieki, pastiepuši uz priekšu pīķus.

Aizā skanošais troksnis lika Spitamenam attapties.

Uz ceļa stāvēja vairāki dižciltīgi persieši. Saules stari, kas no augšas spraucās tumšajā aizā, spilgti apgaismoja viņu garo aveņsarto tērpu malas.

Spitamens pazina, ka tie ir Besa galminieki, kas allaž bija kopā ar Besu visās dzīrēs un ceļojumos. Tur bija vecais resnais Dataferns ar skūtiem vaigiem un ar hennu krāsotu bardu, nekaunīgais un visuspēcīgais ķēniņa mīlulis Katens, jauns un žūpošanā nepārspējams.

Gabaliņu nostāk kalpi aiz apaušiem turēja izgreznotus zirgus. Bet kur palikusi ievērojamo augstmaņu vīzdegu- nība un augstprātība? Iztapīgi un godbijīgi viņi stāvēja iepretim maķedoniešu karaspēka vienības virsniekam, reizi pēc reizes pietupās un skāra ar pirkstgaliem zemi.

Sāņus no viņiem stāvēja garš vīrs, līdz pat acīm ietinies purpursarkanā vilnas apmetnī. Parastā persiešu tūbas mice bija uzmaukta dziļi uz pieres līdz iekrāsotajām, pa- galinātajām uzacīm. Melnās acis uzmanīgi un tramīgi vēroja runātājus.

Ptolomejs, nostājies stalti kā jau karavīrs, ar noslēpumainu, saltu seju teica:

—    Es jau jums stāstīju, kādas ir ķēniņa prasības. Jūs nedrīkstat aizmirst savus Persijas likumus! Ja ķēniņš kaut ko ir teicis, viņš savus lēmumus neatceļ. Tāpēc pasteidzieties izpildīt viņa pavēles!

—    Klausāmies, visugaišais! Saprotam, visudiženais! Viss tiks izdarīts, ak, vienīgais!

Augstmaņi vairākkārt paklanījās Ptolomejam un pēc tam uzklupa vientuļi stāvošajam garajam vīram. Tas pretojās, spēra persiešiem ar kājām un kliedza smalkā balsi. Persieši pasauca paligā kalpus un norāva lielajam tēvainim apmetni, garo apģērbu un platas zīda ūzas.

Tas bija Bess. Tagad viņš stāvēja kails, vienīgi kājās bija pērlēm izšūtas sandales un galvā tūbas cepure.

—    Lai viņš stāv tur, — Ptolomejs noradīja uz platu akmeni zem melnas klints, — un jūs stāvēsiet blakus.

No dziļās aizas plūda tauru skaņas. Nogulušies karavīri pielēca kājās, sakārtoja bruņas, ieročus un nostājās taisnā līnijā.

Vispirms parādījās maķedoniešu etēri spožās vara bruņās. Viņi turēja piķus, gaisā izslietus, un jāja pa trīs rindā. Aiz viņiem trīs balti zirgi, izgreznoti ar sarkanām spalvām starp ausim, vilka mazus apzeltītus triumfa divričus. Triumfa rati ar bronzas riepām apkaltiem riteņiem kratījās uz nelīdzenā ceļa. Zirgus kučierēja nēģeris, notupies uz ceļgaliem, un viņam blakus stāvēja plecīgs karavīrs ar glītu, augstprātīgu, skūtu seju. Virs tērauda ķiveres plīvoja baltā gārņa spārni. Rokā karavīrs tuiēja divus īsus pīķus.

Karavīrs uzmeta pa mirklim klintīm, Dzelzs vārtiem, uzmeta skatienu rindās nostādītajiem' karavīriem, kuri sauca: «Slava Aleksandram, dievam līdzīgajam Āzijas valdniekam!»

Beidzot Aleksandra piemiegtās acis apstājās pie lielā, tuklā Besa auguma, kas rēgojās šaipus melnās klints. Bess novērsās, pūlēdamies aizsegties ar rokām. Pa viņa vaigiem ritēja asaras, pleci drudžaini raustījās.

Triumfa rati apstājās; aiz tiem, bruņām un ieročiem nošķindot, apstājās arī jātnieki.

Beidzot es redzu tevi, nožēlojamo lielibnieku!

Aizsmakusi Aleksandra balss trakās dusmās aizdārdēja pa aizu, atbalsodamās drūmajās pārkaru klintīs:

—    Beidzot es redzu tevi, nožēlojamo bēgli, lielībnieku! Saki — kā tu uzdrošinājies pakampt Persijas ķēniņu kroni, ko dievi ir lēmuši man? Saki — kāds suņa trakums gumdīja tevi iekalt važās un pēc tam noslepkavot gauži labsirdīgo ķēniņu Dāriju, savu radinieku un labvēli? Vai gan tādēļ tu visu to darīji, lai piesavinātos nozagto ķēniņu ķēniņa godu? Atbildi! Jel runā tu, dievu nolādētais!

Bess trīcēdams, asarās rīstīdamies, atbildēja:

—    Es… es pasludināju sevi. .. par ķēniņu tikai tāpēc … lai valdīšanu nodotu tev .. . slavenajam Aleksandram! Ja es to neizdarītu .. . ķēniņa kroni pakamptu kāds cits! …

—    Un tu vēl uzdrīksties tā runāt? Kas būs tik nekaunīgs un uzdrošināsies izstiept roku pēc ķēniņa kroņa? To var iemantot tikai dieva dēls. Kur ir kņazs Oksafrs?

No svītas rindām, kas sekoja triumfa ratiem, izjāja resnais Oksafrs ar uzblīdušo ģimi, noslepkavotā ķēniņa Dāri- ja brālis. Viņš nosvempās no zirga, kalpu pieturēts, un zvalstīdamies gāja pie Aleksandra, pēc ilgā jājiena tikko spēdams pakustināt kājas.

—    Oksafr, lūk, tur ir tava brāļa Dārija slepkava! Es viņu uzdāvinu tev. Tu viņam atriebsies: nogriezis! degunu un ausis, pēc tam pienaglosi pie sienas un lēnītēm dursi viņam cauri pīķi.

Oksafrs svinīgi piegāja pie garā Besa un lamādamies sāka to slānīt ar pletni, lai gan bailēs palēcās atpakaļ ik reizi, kad Bess pakustējās.

Aleksandrs pagriezās pret persiešiem, kas bija atveduši Besu; viņi turēja rokās lielu bļodu, apsegtu ar brokāta audumu. Bļodā mirdzēja Persijas ķēniņa zelta kronis, tik apaļš kā melone un izrotāts ar krāsainiem dzirkstošiem dārgakmeņiem.

Aleksandrs iedzēlās ar acīm ķēniņa kronī. Viņš atsprādzēja savu ķiveri ar baltajiem spārniem un iedeva pie-, skrējušam miesassargam nūbietim. Alkatīgi satvēris ķēniņa kroni, Aleksandrs pacēla to pret debesīm un pēc tam uzlika uz savām iekruzuļotajām cirtām. Kronis bija pārāk liels un noslīdēja uz acīm. Aleksandrs pieturēja to ar rokam, it kā ko gaidītu. Viņš pārlaida skatienu drūmajai aizai, ieraudzīja šauru debess josliņu starp pārkarenajiem akmens bluķiem, un bažu ēna pavīdēja viņa sejā. Aleksandrs noņēma ķēniņa kroni un iedeva to melnajam nūbietim:

—    Drīzāk uz priekšu! Mums jātiek laukā no šīm drūmajām spraugām, kur mūs no augšas var apmētāt akmeņiem. Nautakā svinēsim jauno uzvaru. Es izdalīšu visiem saviem karavīriem zemi, tīrumus, mājas un mantu, kas piederējusi dumjām tautam, kuras neprot aizsargālies un kuras radītas, lai kļūtu par mūsu vergiem. Nautakā karavīri gūs sev atpūtu. Bet jūs — kuri man atvedāt ķēniņa slepkavu Besu — jūs saņemsiet sevišķu balvu, jūs es neaizmirsīšu! Klausieties, mani karagājienu biedri, — valdnieks skali uzrunāja karavīrus, — tagad itin visa Persija pieder mums un piederēs mums uz mūžu mūžiem. Vairāk pretinieku nav. Slava manam tēvam Zevam Pērkongrāvē- jam!

—    Tu uzvarēsi! Tu esi visas pasaules valdnieks! — karavīri sauca, un atbalss atkārtoja viņu vārdus.

Baltie zirgi sāka iet, un apzeltītie triumfa rati ripoja uz priekšu, kratīdamies uz nelīdzenā ceļa. Aiz tiem, ieročiem zaigojot, šķindot un dārdot, rikšos jāja valdnieka miesassargi un svīta.

Budakens asinīm pieplūdušām acīm vēroja, kā rikšo jāt- . nieki. Bet kas ir tas slaidc<is jauneklis bronzas bruņas? Ārkārtīgi līdzīgs viņa dēlam, staltajam Skolotam ar gaišajām matu cirtām.

—    Skolot! — Budakens iebrēcās. — Skolot!

Taču Budakena saucienu nomāca zirgu soļu klaboņa un karavīru kliedzieni.

—    Muti ciet, ko tu te bauro! — sargkareivis uzkliedza, iegāzdams Budakenam pa galvu.

—    Tas bija Skolots, mans dēls Skolots! — Budakens fnurmulēja. — Es varbūt varēju pārskatīties un par savu dēlu noturēt kādu staltu javanu, bet zirgu pazīšanā es nekad nekļūdos! Viņš taču jāja uz dūkanrudā ērzeļa, Vētrasputna dēla!

Karavīri uzlēca zirgos un sekoja valdniekam. Aizā drīz atkal valdīja klusums, un pelēkās lēcējpeles izlīda no alām, skraidīja, attupās uz pakaļkājām un, apkārt lūkodamās, ošņāja gaisu.

Ptolomejs bija aizmirsis divus sasaistītos zemniekus un aizauļoja līdzi valdnieka karaspēkam.

Spitamens neatlaidīgi centās pārrīvēt pret akmeņiem virves un siksnas, ar kurām viņi bija sasieti.

Kad mēnesnīca ieplūda aizā, pašā lejā varēja redzēt kustamies divas cilvēku ēnas. Viņi gāja uzmanīgi, apstādamies, tiklidz kaut kas iečabējās. Tas, bija jaunais zemnieks un viņa mazā sieva.

Viņi atrada un atraisīja sasietos ceļavīrus. — Atnācām, domājām, ka esat noslepkavoti. Starp nolādētajiem javaniem, kuri aizjāja, jūs nebijāt. Mēs nelēmām aprakt jūsu miesas, nolikt pie kapa bjodiņu ai pienu un nūdelēm, lai jūsu dvēseles paēstu un neatriebtos mums par to, ka jūs nodūra un jūsu aitas nokāva pie mūsu tīrumiem. Tagad, lai slavēts Aguramazda, jūs esat dzīvi un varēsiet nākt pie mums. Ūdens atkal pārrāvis grāvja malu, tā jāsalabo pamatīgāk. Vispirms vajadzīgs ūdens, pēc tam būs arī maize. Darbs negaida!

No rīta divi vīri pa kalnu takām attālinājās no lielā ceļa, pa kuru virzījās Aleksandra karaspēks, steigdamies uz Naulaku, izlaupīdams un izpostīdams visus ceļmalas ciematus.

Spitamens mierināja klibo Budakenu:

—    Visi mūsējie tagad sapulcējušies Marakandas tuvumā, un mēs sāksim cīnīties pa īstam bez izlutināto kņazu palīdzības. Sogdi vairs necietīs grieķu nekrietno rīcību. Sogdi vienmēr ir mīlējuši savas druvas un savus zīda kokus. Viņi drīzāk pakārsies pie tiem nekā atstās tos. Tagad esi redzējis Divraģi un varēsi pastāstīt stepē, ka šis ķēniņš nerimsies, iekām nesastaps drošsirdīgus karotājus, kuri nevis muks no viņa, bet paši kraus viņam pa ģīmi.

Budakens vaidēja un grieza zobus.

—     Mans dēls kopā ar Divraģi! Ja tas ļaundaris nāks uz saku zemi, vai tiešām Skolots cīnīsies pret mums? Tad es sastapšos ar viņu kaujā. Redzēsim, vai Skolots, uzdrīkstēsies pacelt roku pret savu tēvu! …

septītā daļa

DZĒRVES LIDO UZ ZIEMEĻIEM

—        Mēs esam neuzvaramā Āzijas ķēniņa karavīri.

—         Ak jums neuzvarams ir tikai ķēniņš? Bet mēs, skiti, visi esam neuzvarami.

dzērvēs lido uz ziemeļiem

Sogdas robežtorņiem viņi bija garām, un tos vairs varēja saskatīt pie apvāršņa tikai kā sārtenus plankumiņus. Priekšā pletās bezgalīga stepe. Pavasara ziedi — sarkanas magones, dzeltenas tulpes un mēļas trīspirk- stes — kā spilgts paklājs rotāja ieleju, kas parasti šķita vienmuļa.

Priecīgas jūtas pārņēma Budakena skitu vienību, kad viņi jāja no Sugudas atpakaļ uz ziemeļiem — uz savu nometni.

Drūmas domas par dēlu visu laiku mocīja Budakenu un lika viņam elst, smagi nopūsties, un, to dzirdot, brūnais ērzelis kustināja ausis un šķielēja ar melnu, mirdzošu aci; bet pavasara saule, svaigais vējiņš, kas nesa pirmo ziedu, trūdošas, kūstošas zemes smaržu, un svinīgā rotā sapo- susies stepe pamazām nolīdzināja dziļās grumbas drūmajā, iedegušajā saku vadoņa sejā.

Budakens jāja pa Bada stepi, ko ceļotāji šādā vārda bija iedēvējuši jau sensenos laikos: šajā stepē nav neka ēdama — ne dzelkšņu kamieļiem, ne savvaļas kazu medniekiem, tikai vējriteņu kamoli, lēkādami lieliem lēcieniem, joņo pa stepi, kaucoša vēja dzīti. Vienīgi pavasarī karavānas bez briesmām var doties cauri šim nedzīvajam līdzenumam, kur visnotaļ balo kritušu dzīvnieku kauli.

—    Kidrej, paskaties, tie tak ir savvaļas zirgi! — pētīgi uz priekšu lūkodamies, iesaucās vecais Hošs.

Kidrejs uzšāva ar pletni savam Pegašam, uzjoņoja bar- hanā un pielika roku virs acīm, vērdamies tālē. Vairāki tumši plankumiņi lēnām šķērsoja viņu ceļu. Siltie tvaiki ņirbēdami viļņiem kāpa augšup no zemes, un pie apvāršņa visi priekšmeti trīsuļoja.

—    Maz tu esi redzējis savvaļas zirgus, — Kidrejs zobgalīgi sacīja. — Tu vairāk esi radis skatīties uz kumisa maisiem un tāpēc nespēj atšķirt savvaļas zirgus no savvaļas ēzeļiem. Pavēro, kā viņi skrien!

—   Savvaļas ēzeļi ir nošķīruši no zirgu bara ķēvi, — Budakens teica. — Viņi to triec sev pa priekšu.

Budakenā pamodās mednieks: viņa nāsis papletas, uzmanīgi skatīdamies uz apvārsni, viņš spēji ievilka krūtīs gaisu, juzdams visdažādākās stepes smaržas. Izrāvis dažas spalvas no zābaka stulma atloka, viņš pasvieda tās gaisā un vēroja, kur spalvas lidos.

—    Vējš velk no viņu puses. Ēzeļi mūs nesaodīs.

Bars tuvojās. Ēzeļi tik ļoti bija aizrāvušies, dzīdamies pakaļ ķēvei, ka nemanīja tuvojamies negaisu, kas viņiem uzglūnēja aiz barhaniem. Viņi skrēja bez kādas kārtības: gan izklīda patālu, gan sablīva ciešā barā, cits citam spēra un koda kumbrā. Jau skaidri varēja redzēt, ka nokausētā ķēve svaidījās no vienas puses uz otru un gaiņājās ar asti. Bet kas ķēvei uzklupis? Vai kaklā iecirtuši zobus pantera, vai uz muguras uzsieta nasta?

Savvaļas ēzeļi ir neuzticīgi un tramīgi. Viņi pēkšņi pārtrauca bezbēdīgo vajāšanu. Vairāki tēviņi lielām galvam, uzjoņojuši paugurā, spriegi pacēluši astes un izslējuši ga- iās ausis, blenza uz skitu pusi, no kurienes viņiem šķita draudam briesmas. Ēzeļi strauji nodrāžas lejā, un viss bars, pagriezies uz ziemeļiem, viegliem lēkšiem ai/trauca dziļāk stepē. Tikai uzvandīto putekļu mākonis pletās tur, kur pāri bija drāzušies ēzeļi.

Skiti auļoja uz priekšu pakaļ zirgam, kas starp barhaniem vairs nebija redzams.

Kad Budakens panāca skitus, viņš ieraudzīja zemē guļam jaunu sievieti. Hošs pabāza viņai zem galvas savu bašliku. Sieviete bija ļoti novārgusi: vaigi iekritusi, acis nespodras un it kā bez dzīvības. Uz rokām asinssārti no- brāzumi, asinsizplūdumi, un tās bezspēcīgi paplestas. Skiti notupās pie svešinieces un klusu sačukstējās. Kidrejs turēja arkānā izģindušu, kaulainu ķēvi. Tā bija klāta putekļiem un izžuvušu sviedru sāļiem, sānos sūcās asinis no ēzeļu kodieniem un spērieniem.

—     Tu šo sievieti pazīsti, — Hošs paklusām sacīja. — Kad tu izprecināji savu meitu Zariku, šī sieviete atraisīja sasaistīto kamieli.

—    Vai viņa vēl ir dzīva?

—    Vēl ir dzīva.

Budakens notupās smiltīs blakus Tomirisai. Viņam atnesa no saiņa māla krūzi ar smailu dibenu. Besa dāvinātā tumšā, vecā vīna strūkla piepildīja bronzas kausu. Budakens dažas lāses vīna izlēja zemē, lai Bada stepes niknie gari nedusmotos, un ar plato, tumši iedegušo roku pasleja augšup Tomirisas galvu. Bālas, sasprēgājušas lūpas pieskārās pie bronzas kausa, bet nepavērās. Ar raupju, aplauzītu nagu Budakens paplēta sievietes lūpas un nedaudz vina ieleja viņai mutē.

Budakens ilgi noņēmās ar Tomirisu. Viņš vairakkārt laida apkārt pilnu kausu skjitu pūlītim, un tie iedzēra pa malkam, atkārtodami:

—     Lai nāve piemeklē to, kas darījis pāri mūsu cilts meitai!

Tomi risa pamazām atguva samaņu. Viņa neatlaidīgi lūkojās debesis, no kurām skanēja tālas, tikko sadzirdamas klaigas.

Visi paskatījās augšup. Dzidrajā debesu zilgmē lidoja dzērvju kāsis.

Tomirisa paslējās uz elkoņa un nobijusies stingi vērās nekustīgi sēdošajos skitos. Kad viņas skatiens skāra Bu- dakena plato seju, viegls smaids pavīdēja bālajās lūpās:

—     Tu esi Budakens, tu dāvāji man brīvību … Tagad es nebaidos, bet bīsties tu.

—    No kā lai bīstos?

—    Nejāj mājās, tur tevi noslepkavos.

Budakena uzacis saraucās, skatiens pašāvās pa labi, pa kreisi.

Tomirisa ar piepūli pagriezās uz sāniem, palika savainoto roku zem vaiga un apklusa.

—    Viņa aizmiga, — teica vecais Hošs. — Tas ir labi.

Budakens pavēlēja apstāties, noņemt zirgiem nastas un padzirdināt tos no ādas maisiem. Arī viņš pats izņēma no nastas ādas maisu un piesēja to aiz brūnā ērzeļa segliem . . .

—    Jūs jāsiet tieši uz Rūgtajām akām, kur atrodas Afrosiāba akmens, — Budakens skaidroja Kidrejam, kad zirgi bija pabaroti ar miežiem. — Tur tuvumā jābūt brīvo skitu nometnei un Šepetemena teltij. Šo sievieti aizvediet tur.

—    Bet ja šīs nometnes teltis aizvestas kalnos, kur tagad saaugusi lekna zāle?

—    Tad … Vai-vai, ai, ai, cik grūti izdomāt, kas jādara! Nevar tak šo sirdzēju pamest gujam smiltīs, lai viņa nomirst un pēc tam naktīs lido pie mums, un pārmet mums par savu nāvi! Viņa jāaizved uz mūsu teltīm.

Skitu virkne virzījās uz ziemeļiem, zirgi gāja ātriem soļiem: drīzāk vajadzēja tikt laukā no Bada stepes. Uz viena zirga virs saiņiem gulēja Tomirisa.

Skiti paraudzījās atpakaļ, nesaprazdami, kāpēc Budakens paliek tur viens pats, sēdēdams kā sastindzis, kajas sakrustojis, kluss kā Afrosiāba akmens.

Atkal no tālās zilgmes plūda lejup taures skaņām līdzīgās dzērvju balsis. Budakens atģidās un paskatījās uz debesīs lidojošajiem putniem, uz to platajiem, izplestajiem spārniem.

Mierīgs un apņēmīgs viņš piecēlās un piegāja pie ērzeļa, kas nepacietīgi staigāja ap zemē iedzīto bronzas mietu. No ādas maisa Budakens izņēma Besa dāvināto bruņu kreklu ar tērauda plāksnītēm. Noģērbies viņš ieler- pās bruņu kreklā un rūpīgi savilka siksnas. Bruņu krekls bija ērts, prasmīga meistara darināts. Kad atkal bija aizmetinātas visas apģērba cilpas, bruņu krekls zem tā gandrīz nemaz nebija manāms.

Budakens saritināja arkānu ap mietiņu, piekāra to priekšā pie segliem un uzlēca zirgā. Vienmērīgos vilka soļos ērzelis devās ziemeļu virzienā uz Budakena nometnes pusi.

mirušais atgriežas

Budakens jāja dienu un nakti ar īsiem, bet biežiem atpūtas brīžiem. Viņš lāgiem rikšoja pa līdzeniem, cietiem mālājiem, lāgiem veda ērzeli pie pavadas. Kamēr zirgs ēda miežus, Budakens, uz muguras gulēdams, ar puspievērtām acīm aizmiga tramīgā miegā. Pēc tam atkal jāja uz ziemeļiem pa aizmirstām takām, cenzdamies nesastap- ties ar nomadiem.

Viņa nometne jau bija tuvu. Vakara tumsiņā viņš jau notālēm pazina daudzkārt redzēto pakalnu apveidu un pauguru ar signāltorni. Zirgs sāka grīļoties. Budakens nikni nosvieda zemē divastu pletni, uzmanīgi noslīdēja no zirga un paplikšķināja pa tā kaklu. Viņš pārlaida plaukstu pār zirga acīm, pieskārās ausīm — tās bija ļengani nokārušās.

Budakens ilgi sēdēja, raudzīdamies uz savas nometnes pusi. Stepi bija ieskāvusi tumsa, pie debesīm iezaigojās zvaigžņu spieti, un zirgs, mazliet atpūties, attapies sāka cilāt kājas. Nometnes pusē iemirdzējās uguntiņas. Budakens kājām devās uz nometni, vezdams zirgu pie pavadas.

Suņi jau notālēm juta ceļavīra tuvošanos un drāzās šurpu, riedami kā traki. Vecie vilku suņi pazina saimnieku un lēkāja viņam apkārt, ipiegrūzdami purnu, laizīdami rokas, un, sekodami vecajiem suņiem, nomierinājās arī kucēni.

Bet kāpēc tik maz telšu paugura pakājē? Kur aizgājuši aitu bari, kāpēc tikai daži kamieļi snauda, piesieti pie mietiem? Budakens lēnītēm piegāja pie vienas telts — bija dzirdama klusa saruna. Viņam nepatika vārdi, kas plūda no telts. Pa pārplēstās tūbas spraugu viņš vēroja, kas notiek teltī.

Budakena jaunākā — ceturtā sieva sēdēja starp vecenēm, kuras vienmērīgi šūpojas no vienas puses uz otru un paklusām dziedāja sērīgu dziesmu. Sieva bija apsegusies ar zilu segu, kādas uzģērbj sievas, apraudādamas nelaiķi.

Budakens atgrūda paklāju, kas aizsedza ieeju, un devas teltī.

Sievietes apklusa un, mutes papletušas, skatījās uz ienācēju.

—    Varbūt jūs mani pacienātu ar biezputru un bu- zatu? — Budakens īgni jautāja.

—    Nelaiķis! Mironis atlidojis pēc biezputras! — sievietes sāka vaimanāt un saspiedās ciešā bariņā, aizsegdamās ar spilveniem.

Budakens nospļāvās un izgāja no telts. Viņš steidzās uz nometnes otru galu, kur bija viņa vecākās sievas — Skolota mātes mītne. Budakens iedrāzās teltī un apstājās, gaidīdams, vai arī šeit sāksies tracis. Viņa vecākj sieva Sparetra sēdēja pie ugunskura un ar garu vara adatu šuva kopā jēru ādas. Ieraudzījusi vīru, Sparetra dažus mirkļus nobijusies lūkojās uz viņu, pēc tam pielēca kājās un klibodama atģeņģerēja pie Budakena: viņai jau sen bija savainota kāja no vilka kodiena, kad stepē, sargādama mazo Skolotu, viņa bezbailīgi bija cīnījusies ar šo plēsoņu.

—    Mans vīrs, vai nu tu esi dzīvs, vai arī tava dvēsele ir atlidojusi, man tas ir vienalga — esi mans viesis un sēsties pie ugunskura.

—    Ko jūs te visas esat kļuvušas dulnas? — Budakens vaicāja, apiedams apkart ugunskuram un nosēzdamies uz paklāja.

—     Dulnas esam kļuvušas nevis mēs, dulni kļuvuši mūsu kņazi, — Sparetra sacīja. — Zinu tikai to, ko esmu dzirdējusi, bet stepē jau melš daudz ko. Mums stāstīja, ka no sogdiem tu esot dabūjis daudz dāvanu un tur tevi trakoti pārēdinājuši, tu esot aprijis veselu aunu un nomiris. Es gan teicu, ka tu vari apēst pat divus aunus un tev nekas ļauns nenotiks, tapsi tikai vēl dūšīgāks. Ļaui, novilkšu tev zābakus, nomazgāšu kājas. Visā šajā nelaimē vainojams Helons, mūsu znots. Viņš ataicināja pāri kalniem savus toharus un norīkoja tos par mūsu lopu dzinējiem. Tie aiztrieca nezin kur mūsu zirgu un citu lopu barus. Mums palika tik maz ķēvju, ka nepietiek piena. Ja tavā vietā būtu šeit mūsu dēls Skolots — vai viņš pieļautu, ka svainis aplaupa viņa māti?

Budakens neizģērbās un, uzacis saraucis, bažu pārpilns vērīgi klausījās, bet pats tikai pateica:

—    Skolots ir dzīvs!

No visām teltīm šurpu saskrēja meitieši, lai redzētu dzīvu Budakenu, bet, neuzdrošinādamās iet iekšā, drūzmējās ārpusē, plēta platākas tūbas spraugas, lai ieskatītos teltī.

Sešas pusaugu meitenes aveņsārtos apģērbos, izrotājušās ar krellēm un lentēm, spurkdamas, cita citu bikstīdamas, ienāca teltī un apstājās pie durvīm. Meitenes visas reizē paklanijas līdz zemei, kad tēvs uzmeta tam acis.

Budakens mījoja, lutināja savas meitas, un viņa drūmajā sejā pavidēja smaida ēna, kad meitas sadūšojušās, ar piedurknēm seju aizsegušas, jautāja:

—    Vai esi sveiks un vesels?

—    Kur palikuši karavīri?

—    Vai atcerējies arī mūs, būdams Marakandas tiigū?

Budakens strupi atbildēja:

—           Karavīri atjās, atvedīs dāvanas no Marakandas fir- gus, bet jūs ierušiniet ogles pelnos un liecieties gulēt.

Budakens pavēlēja sievietēm doties uz savām teltīm. Bet, ieraudzījis dziedoni Saksafaru, kas taustīdamies nāca šurp, Budakens piecēlās, apkampa veco vīru un vaicāja, vai viņš visu šo laiku labi ēdināts.

—           Budakena nometnē vienmēr atradīsies Saksafaram kāds plācenis un siera kumoss, — dziedonis atbildēja.

—           Ja visi cieš badu, tad paēdis nebūs ari Saksafars, — kāds sacīja.

Budakens nikni nošņācās:

—    Saksafar, ej, rītdien klausīšos tavās dziesmās!

Saksafars devās uz durvīm, bet apstājās un, pavērsis

augšup neredzīgās acis, sacīja:

—           Neatbalsties pret sienu, tā apgāzīsies, nepaļaujies uz koku, tas nokaltis, neuzticies cilvēkam — tas tevi nodos .. .

—           Ja vien es jau iepriekš viņu nenoduršu, — Budakens pārtrauca veco.

Nometnē visas ugunis apdzisa kā padebešu aizsegtas zvaigznes; visi sagāja teltīs. Retumis no tumsas skanēja čuksti, kā redzams, ļaudis satraukti kaut ko gaidīja un nespēja aizmigt. Budakens sēdēja, kājas sakrustojis, pie ieejas teltī un vērīgi klausījās no stepes plūstošajās skaņās. Netālu, savu gremojamo gremodami, skraukšķināja dzelkšņus kamieļi. Dažbrīd žēli iebrēcās jērs. Vējš rotaļīgi plivināja virs galvas nokārušos tūbas gabalu.

No stepes vēsmoja gan liegais kandija, gan viršu aromāts, gan plūda smaga dvaka no tuvumā pamestās sprā- goņas. Droši vien ap to plēsās suņi. Skaņas pamazām apklusa. Pēkšņi visi suņi sāka nikni riet, bet pēc brīža viņu balsis attālinājās stepē. Budakens pēc suņu riešanas noskārta, no kurienes tuvojas briesmas. Aizbāzis apģērba stērbeles aiz jostas, iekodis zobos nazi, viņš klusītēm aizslīdēja tumsā. Budakens nešaubīgi devās uz priekšu, uzmanīgi ieklausīdamies aitu suņu dusmīgajā riešanā. Viens iesmilkstējās — kāds to bija ievainojis … Ceļā jēru laidars. Siena kaudze. Budakens tikai mirkli apstājās pie tās un rāpās tālāk — karavīra necienīgi būtu slēpties siena kaudzē.

Ātri kā zvērs četrrāpus virzījās Budakens. Kad viņa tokas sajuta irdenu smilti bez aitu spirām, viņš apstājās, ostīdams gaisu un vērsdams gan pa labi, gan pa kreisi lielo ausi. Suņu rejas tuvojās nometnei un skanēja no priekšas un abām pusēm.

Budakens rāpās tālāk un pagriezās uz suņu pusi. Beidzot iepretim blāvajai debesij viņš saskatīja melnējām vairākus zirgus. Klusītēm iešķindējās iemaukti. Divi ērzeļi sprausloja, viens otru apostīdami.

— Losais, stāvi rāms! — skanēja apvaldīta ķērkstoša balss.

«Kas tā par balsi? Vai tur nerunā tohars?» Budakenam galvā pazibēja doma, un viņš rāpās pie zirgu sarga. Viņš uzklupa toharam pavisam klusu, pavēla to sev apakšā, apčamdīja un norāva jostu ar šķēpu.

Svešais palika nekustīgi guļam, i Divi ērzeļi auļos aizjoņoja pa stepi. Uz viena, pieplacis pie zirga, jāja Budakens. Otrs ērzelis, viegls un trauksmains, skārda rotājumiem šķindot, lēkšoja blakus.

No nometnes skanēja dobjas vīriešu balsis, sieviešu vaimanas un neganta suņu riešana.

Budakens mazu brītiņu apturēja zirgus, uzmanigi paklausījās un atkal joņoja uz priekšu.

brīvie skiti

Brīvie skiti, ievēlēti pa vienam no katrām divpadsmit teltīm, sapulcējās uz nometnes sanāksmi. Ciešā lokā sasēduši apkārt ugunskuram vecajā melnajā Spitamena teltī, viņi sprieda: jāt vai nejāt uz saku vadoņu sapulci Jak- sartas upes krastā. Tur vajadzēja izlemt — vai iet un apliecināt padevību ķēniņam Divraģim, kas jau ieņēmis Marakandu, sūtīt viņam pazemīgas draudzības dāvanas vai arī… iedegt ugunis kurganos . ..

Ievēlētie sēdēja cieši, plecu pie pleca, noliekuši smailās tūbas cepures, un, vējā apsarkušās acis piemiegusi, raudzījās ugunskura asinssārtajās oglēs.

—   Ja mēs dosimies turp, kņazi domās, ka atkal esam atzinuši viņu varu, — brīvie skiti sprieda.

—    Mums ir trīs simti telšu, mēs dosim četri simti jātnieku. Mums ir pašiem sava galva uz pleciem, — citi piebilda.

—    Kņaziem ir tūkstoši aitu, bezgala daudz ķēvju baru. Viņi tos sargā, bet cīnities pret ienaidnieku vajadzēs mums.

Ārā atskanēja zirgu soļu dipoņa .. .

—    Kur ir Sepetemena telts? — sēca zema balss.

—    Sepetemena nav, bet šļ ir viņa telts. Seit tu uzzināsi, kur ir mūsu mednieks.

Durvju aizkars pašķīrās, un pa zemo ieeju iespraucās liels, drukns vīrs. Viņš bija ietinies tumšā vilnas apmetnī. Svešais apstājās pie sliekšņa gluži kā lūdzējs.

—    Pasildies pie uguns, — vecākais skits sacīja. — Sēsties mums blakus. Vai jāji garām un gribi atpūsties, vai arī tevi šeit atdzinusi kāda vajadzība?

—    Jūs vairs nepazīstat Budakenu? — Svešinieks nogrūda no pleciem apmetni un nosvieda zemē ādas jostu ar šķēpu, kura maksts bija izrotāta ar bronzu. — Kurš no jums pazīs, kam pieder šī josta? Atjāju lūgt jūsu palīdzību pret tiem, kas man nodarījuši pārestību un naktī uzbrūk.

Skitus pārņēma satraukums. Josta ar šķēpu gāja no rokas rokā. Bu- dakens joprojām stāvēja pie telts

ieejas. Teltī sēdēja daudzi viņa bijušie kalpi. Tie pētīgi apskatīja jostu. Viens skits noņēma cepuri un atsvieda atpakaļ garās iesirmās matu šķipsnas.

—     Kņaz Budaken, paveries uz manu pieri: vai redzi šo zinai?

Pierē rēgojās ar dzelzi iededzināts aplītis un zem tā divas svītriņas — visiem zināmā Budakena īpašuma zīme.

—     Tu iededzināji savu zīmi katram zirgam un aitai, katrai mantai, kas tev pieder, un katram sava verga piedzimušajam bērnam. Mēs esam aizgājuši no tevis, un tava zīme vairs neizķēmos mūsu bērnus. Kādēļ tu ieradies pie mums pēc palīdzības?

—    Varbūt tu atkal gribi uzlikt mums savu smago ķepu? Atņemt mūsu jērus? — iedunējās balsis.

Budakens drūmi klusēja. Uz viņu vērsās naidīgi, dzēlīgi skatieni.

—    Esmu atjājis pie jums nevis tādēļ, lai stieptu jūs atpakaļ vai atņemtu jums kaut vienu jēru …

—    Mēs jau tev neko arī nebūtu devuši…

—     Ierados jums pavaicāt, vai brīvās saku cilts cienīgi ir uzbrukt nometnei, ja tur palikušas vienīgi sievietes un bērni un visi, kas apjozuši zobenus, devušies uz cilts apspriedi?

—    Bet vai to ir darījuši saki? Vai tie nav bijuši klejojošie dahi?

—     Es pazīstu, kam pieder šis šķēps, — teica viens skits. — Uz sprādzes attēlots tīģeris, kas saplosa zirgu. Tādas sprādzes ir toharu ciltī. Vai tikai tavs znots Helons, to- haru cilts piederīgais, nav uzbrucis tavai nometnei?

—     Kņazi būs saķīvējušies mantas dēļ.

—     Viss ļaunais nāk no Helona, — dobji skanēja skitu balsis, — viņš pievāc itin visu. Helons aizdzen uz čavu nometni Budakena lopu barus, viņš uzsien uz savvaļas zirga muguras mūsu lepnās meitenes. Arī mums viņš nekad nepiedos, ka esam aizgājuši no kņaziem un dzīvojam brīvu cilvēku dzīvi. Arī mums viņš uzbruks, lai mēs atkal ganītu viņa ķēves

Vārga sievietes balss atskanēja no melnās telts viņa gala:

—   Budakens izglāba man dzīvību. Budakens dāvāja man brīvību. Tomirisa Šepetemena vārdā lūdz palīdzēt kņazam Budakenam … — Klepus lēkme neļāva viņai vairāk runāt.

—    Mēs jājam uz saku cilts apspriedi. Jāj mums līdzi, un neviens tevi neaizskars. Sanāksmē iekursim savu īpašu ugunskuru, un tu sēdēsi mums blakus. Mēs vaicāsim ciltij, vai naktī drīkst uzbrukt nometnei, kur palikušas vienīgi sievietes. Sēsties šeit, līdzās mums!

Budakens piegāja pie ugunskura, un viņa bijušie kalpi saspiedās ciešāk. Budakens nosēdās viņu vidū kā līdzīgs starp līdzīgajiem un pastiepa pretim liesmām savas lielās delnas.

Skiti uzmeta viņam pa greizam skatienam un pamirkšķināja cits citam:

—   Nez vai samierinājies vai arī sagudrojis mūs piekrāpt?

liela cilts apspriede

Daudzi jo daudzi ugunskuri kvēloja zem gadsimtiem veciem vītoliem un sudrabotām papelēm Jaksartas upes krastā. Visapkārt dobji skanēja valodas, juku jukām dziesmas, kliedzieni, auļojošo zirgu zviegšana un zirgu soļu dunoņa.

Skitu ievēlētie vīri, vadoņi, dižie kņazi un vienkāršie brīvie saki tālu jo tālu bija jājuši uz šo cilts apspriedi.

Garā auss[79] bija darījusi zināmu visai stepei, ka Jak- sartā jaunā mēnesi izlems svarīgus jautājumus. Baumas aizsteidzās ātrāk nekā vēstneši, ko Tamirs bija sūtījis uz visām ciltīm un dzimtām.

No visām pusēm pulcējās jātnieki, apkārušies ieročiem, kā jau tas pienākas karavīram, kuram tiesības izteikt savas domas. Senāk ne vienreiz vien bija gadījies, ka tūlīt pēc cilts apspriedes skiti uzreiz devušies straujā uzbrukumā, tāpēc karavīri, kas ieradušies bez ieročiem, apsēdas citiem aiz muguras, un viņiem nebija tiesību neko sacīt.

Bezgalīgajā līdzenumā izkaisītajās nometnēs dzīvojošie vecie draugi un kara biedri šeit sastapās, apkampa cits citu, piespiedās cits citam ar plecu un, saliekuši labo kāju, čukstēja apsveikumus saskaņā ar sensenajām parašām .

Šobrīd tika izlemts nevis kāds ikdienišķs jautājums, "bet gan visai stepei pazīstamā kņaza Budakena nodevība pret dzimto cilti, jo Budakens esot pārdevies par maisu zelta ķēniņam Divraģim, kas sakāvis persiešus un tagad grasoties padarīt par vergiem visas Āzijas tautas.

Daudzi, jādami uz apspriedi, skaļi gānīja Budakenu par 1o, ka viņš pārdevies ienaidniekiem. Vai tad kņazam pašam bijis mazums zelta: gan iemaukti tīra zelta, gan pogas tīra zelta, gan četrām sievām zivs zvīņām līdzīgie piekariņi uz krūtīm no zelta monētām. Bet visi jau arī zināja — jo bagātāks kņazs, jo lielāka viņa mantkāre.

Tāpēc visi bija ar mieru padzīt vai nomētāt akmeņiem Budakenu un strīdējās, kurām ciltīm jāatdod nodevēja kņaza zirgu un lopu bari.

Brīvie skiti atjoņoja uz maziem pinkainiem zirģeļiem un sakūra savus īpašus ugunskurus sāņus no citiem. Budakens ieradās kopā ar viņiem, bet, tā kā viņš bija ietinies lielā tumšā apmetnī un jāja nevis ar brūnu platkrūtainu ērzeli, ko pazina visa stepe, bet ar losu, lielu un vieglu masageliešu zirgu, tad visi jautāja: no kurienes šis jātnieks? Kura kalps viņš esot bijis — droši vien arī aizgājis no kņaza gaļas podiem un sācis dzīvot pēc sava prāta un saprašanas.

No visiem dzimtu posmiem jau bija nošķīrušies kņazi un vecajie un cienīgi devās augšā kurgānā, kas vientuļš rēgojās līdzenumā, bet brīvie skiti joprojām sēdēja ap savu ugunskuru, it kā viņiem par apspriedi nebūtu nekāda daļa; kņazi divreiz sūtīja viņiem pakaļ, aicinādami, lai brīvie skiti nāktu un paklausītos, ko kņazi izlems, bet brīvie atbildēja, ka ieradīsies lemt par visu kā brīvi skiti, nevis noklausīties kņazu runāšanā. No brīvajiem skitiem nošķīrās pieci izraudzītie, kas, uzkāpuši kurgānā, apsēdās kopējā apspriedes apli, kur visi bija sablīvējušies vairākās rindās.

Vecais kņazs Tamirs piecēlās no zirga segas. Pacēlis pret debesīm drebošās rokas, viņš, lūpas čamstinādams, teica:

— Mūsu visudiženais aizstāvi Papaj! Dod mums gudru prātu un spēku taisnīgi izlemt visu, no kā atkarīga saku tautas labklāšanās vai bojā eja! — Tamirs centās neskatīties uz to pusi, kur aiz brīvajiem skitiem stāvēja Budakens, aiztinies līdz pat acīm.

Vecais jau sen bija pamanījis Budakenu, bet nevarēja taču kā senāk visu acu priekšā viņu apkampt, ja pēc apspriedes Budakenu varbūt nomētās ar akmeņiem un nodurs ar piķiem gluži kā aitu laidarā ieskrējušu vilku.

—    Stāstiet mums par Budakena nodevību! Dodiet mums šo nodevēju! — skanēja balsis. — Viņš ir baidījies šeit ierasties. Viņš ar savu zeltu aizbēdzis no saku stepēm!

Budakens ierēcās kā ievainots lācis un nosvieda zemē apmetni:

—    Kas te runā par Budakenu? Seit ir Budakens, viņš ir ieradies cilts apspriedē! Kas mani apsūdz? Lai viņš to saka tieši man un lai neslēpjas aiz citu muguras! Tad es redzēšu, vai to runā saks vai šakālis no kādas citas cilts!

Tamira pusaklās acis šaudījās uz visām pusēm.

Viņš pārmija dažus vārdus ar kaimiņiem.

—    Esi sveicināts, slavenais Budaken! — Tamirs teica, un neviens neiebilda ne vārda. Klusas balsis pāršalca pūlim un aprima. — Tu esi rīkojies godīgi, atjādams šurp. Bet kāpēc tu neiēradies tieši pie mums kā citkārt un neapsēdies mums blakus? Kāpēc stāvi kā dzīrēs neaicināts ciemiņš? Izklāsti mums — kur biji visu šo laiku? Ar ko sastapies? Stepē klīst daždažādas baumas par tavu ceļojumu.

—    Es nerunāšu, iekām manu acu priekšā nenostāsies tas, kas uzdrošinājies nosaukt mani par nodevēju. Kur ir šis tārps, kam jūs esat tiktāl noticējuši, ka sasaukuši lielo cilts sanāksmi?

Tad Tamirs pagriezās pret kņazu Helonu. Viņš sēdēja nobālis kā kareivis, kas nāvīgi ievainots tieši sirdi. Taču Helons piecēlās tikpat vīzdegunīgs kā allaž un, novērsis acis no Budakena, griezās pie pūļa, kas bija sapulcējies visapkārt sanāksmes dalībniekiem un kāri uzklausīja ikvienu Helona vārdu.

—    Es jau sen esmu teicis, ka javani ir tuvu un sakiem jābūt gataviem javanus iznīcināt, nepielaižot tos pie mūsu teltīm. Bet sakiet, brīvie karavīri, — vai ir pieļaujams, ka šādās trauksmainās dienās viens no mūsu dižciltīgajiem kņaziem ceļojis, lai tiktos ar ienaidniekiem, saņēmis 110 viņiem zeltu un dāvanas? Par kādiem nopelniem viņš saņēmis šīs dāvanas? Ienaidnieki maksās tikai par pakalpojumiem, kas viņiem dod kādu labumu, bet mums jaunumu. Lai gan kņazs Budakens tagad ir mans radinieks, taču ikvienam karavīram visudārgākai jābūt taisnībai un viņa dzimtās cilts mieram. Vai es pareizi runāju?

—    Pareizi, pareizi! — skanēja balsis.

—     Protams, Budakenam var piedot, viņa dēls ir iekalts važās un ir Divraģa vaņģniecībā. Budakenam ir bijis žēl dēla un viņš to gribējis glābt. Tāpēc es lūdzu, esiet žēlsirdīgi pret veco Budakenu. Mums ir paraša, *a večiem, kuriem vārgas kļuvušas rokas un prātiņš kļuvis īss, tiek piedoti viņu aplamie nodarījumi. Un Budakenu vēl uzgumdījis blēdis un klaidonis, kas nāca mūsu nometnēs, lai izokšķerētu, ko saki dara un vai viņi pošas uz karu. Tas bija Divraģa — mierīgo tautu iznīcinātāja spiegs. Un šis pats spiegs vedis Budakenu uz tikšanos ar nolādētajiem javaniem. Vai vēl lielāku kaunu var piedzīvot kāds brivo saku dēls!

—    Tie ir meli, viņš nav spiegs! — iekliedzās brīvie skiti. — Mūsu Šepetemens ir tautas draugs, nevis tāds kā tu, kas pievāc cita lopu barus, lai tiem uz ciskas iededzinātu savu piederības zīmi.

Daži skiti kliedza: «Nāvi Budakenam!» Citi pieprasīja, iai Budakens taisnotos. Brīvie skiti pielēca kājās un draudēja Helonam iegrūst rīklē šķēpu.

Tamirs piecēlās, paņēma no kāda karavīra rokām cilts bunčuku ar dievietes Artimnāsas1 attēlu un brīdi gaidīja. Visi apklusa, paklausīdami vīram, kurš glabā visas cilts bunčuku un kuram līdzi visiem jādodas kaujā, savu dzīvību nežēlojot.

—     Saki nedrīkst piespriest sodu, iekām nav uzklausīts apsūdzētais, kam mēs gribam atņemt dzīvību. Vaicāsim vispirms Budakenam. Kņaz Budaken, tavs smagais šķēps līdz šim arvien ir bijis gaišs un neaptraipīts, bet teic mums — vai tiesa, ka esi jājis pie Divraģa un runājis ar viņu?

Budakens stāvēja, pietvīcis asinssarkans, plātīja mūti kā smiltīs izmesta zivs, it kā viņam trūktu elpas, un nespēja pateikt ne vārda.

Visi gaidīja, ka Budakens lūllt pakritīs un uz vietas būs beigts, bet Budakens varen skaļi iesmējās:

—    Es esot vecis? Šis svešas dzimtas kņaza dēls ir iedomājies, ka esmu zaudējis prātu un saprašanu? Bet mēs tūlīt īstenībā redzēsim, vai tas ir taisnība. Arī es zinu mūsu parašas, pat vēl labāk nekā kņazs Helons, kuram kā toha- ram nepiederas mācīt mūs, sakus, kas mums jādara. Mūsu tēvu tēvu likumos sacīts, ja kāds ir izsludināts par veci, tad viņš var izaicināt apvainotāju uz pēdējo cīniņu, un tad visi redzēs, vai vecajam ir vai nav vēl spēks kaulos, vai vecā roka droši cērt; un es tikai pēc šāda cīniņa pastāstīšu, vai esmu redzējis Divraģi un vai esmu saņēmis no viņa dāvanas.

—   Cīnieties! Cīnieties! Lai abi dodas cīniņā! — saki kliedza.

Helons iesaucās:

—   Es cīnīšos, nevis kājās stāvot, bet jāšus. Dosimies lejā, līdzenumā!

divkauja uz dzīvību un navi

Pūlis drāzās lejup no kurgāna, meklēdams zirgus, lai labāk noskatītos šajā cīniņā inevis uz dzīvību, bet uz nāvi — skitu visvairāk iemīļotajā cīņā.

— Budakens vēl ir spēcīgs, bet viņš kļuvis drukna un neveikls, — skiti prātoja. — Helons ir jauns un stiprs, labi rīkojas ar pīķi. Ja viņi cīnītos, kājās stāvēdami, Budakens kā vecs lācis Helonu nožņaugtu vai pārlauztu viņam sprandu, bet tagad Helonam no zirga vieglāk būs trāpīt Budakenam ar pīķi.

Paklausot Tamira pavēlei, vairāki skiti aizauļoja uz visām pusēm, izklīdinādami pūli, un atbrīvoja prāvu laukumu. Abi jātnieki vienā laikā iejāja laukumā katrs no savas puses. Viņi varēja cīnīties tikai ar pīķi un īsu šķēpu, neizmantodami bultas. Katram uz kreisās roKas bija uzmaukts mazs, apaļš buļļa ādas vairogs.

Helons sēdēja staltā masagetiešu auļotājā, bet arī Budakenam bija tikpat spēcīgs liels ērzelis. Šis zirgs viņam bija svešs un grūti valdāms. Budakenam iedeva garu, tievu pīķi. Viņa rūdītajās rokās tas tūlīt salūza. Viens no saku spēkavīriem iedeva Budakenam citu — resnāku pīķi. Viņš to pagrozīja un iesmiedamies teica:

—    Būs jau labs!

Kad Tamirs noskandināja bunčuku, abi jātnieki lielā niknumā klupa viens otram virsū. Zirgi auļoja īsiem lēcieniem, nagi uzvandīja putekļu mutuļus. Helons sēdēja saliecies, aizsargājies ar vairogu, un grieza pacelto roku, grasīdamies ik mirkli mest pīķi.

Budakens, drukns, plecīgs, aizsargādams ar vairogu galvu, glūnēja gar vairoga malu, piespiedis ar elkoni pīķi pie sāniem un pūlēdamies noskārst, kāds niķis ir prātā toharam.

Dažus soļus pirms sadursmes Helona pīķis izlidoja no viņa rokas un trauca pretim Budakenam. Pīķis trāpīja Bu- dakena krūtīs zem krūts zirnīša. Visu skatieni tūlīt vērsās uz Budakena muguru, kur vajadzēja izspraukties tērauda dzeloņa galam.

Taču Helona pīķis atlēca no Budakena krūtīm un nokrita zemē ar nolauztu galu.

Abi jātnieki aizbrāzās viens otram garām, un pūlis klaigādams pašķīra ceļu satrakotajiem zirgiem.

Tagad laime jau svērās uz Budakena pusi: viņam rokā vēl bija smagais pīķis.

Jātnieki atkal pagriezās ar aci pret aci. Helonam laboja rokā bija īsais šķēps, viņš aizsargājās ar vairogu, ik brīdi grasīdamies atsist nāvējošo pīķa lidojumu.

Pēkšņi atskanēja skaļi sieviešu kliedzieni.

—    Sit viņu nost, nesaudzē! — kāds kliedza, bet pūļa klaigās Budakens nespēja saprast, kas tiek sacīts.

Viņš ieraudzīja savu meitu Zariku. Sarkanā apģērbā viņa bija atauļojusi ar melnu ķēvi un, spiezdamās cauri pūlim, kliedza: «Sit viņu nost!» Bet kam to kliedza Za- rika — savam vīram Helonam vai tēvam?

Tagad jātnieki vairs nedrāzās tik ātri. Abi bija ļoti uzmanīgi. Zirgi tuvojās sīkos rikšos. Budakens grieza pīķi, apsvieda to ar strupo galu uz priekšu un, pieplacis pie zirga kakla, lielās dusmās uzbruka Helonam.

Pazibēja Helona kājas, viņa zirgs palēcās sāņus un bez jātnieka joņoja uz pūli, bet Helons, ar smago pīķi no segliem izsists, nogāzās zemē kā ar kumisu pieliets ādas maiss. Apdullis viņš ar lielām pūlēm paslējās uz rokas, pielieca galvu, gaidīdams pēdējo — nāvīgo dūrienu.

Budakens tagad saskaņā ar valdošajām parašām varētu nogalināt pretinieku un "samīdīt viņu ar zirgu. Taču viņš redzēja meitas nikno seju, dzirdēja viņu kliedzam un nosprieda, ka viņa lūgtin lūdzas saudzēt savu viru.

Budakens pagriezās pret Helonu, pacēla pīķi un sastinga, ik brīdi varēdams pienaglot viņu pie zemes.

Helons stiepa rokas pretim zirga kājāin, lika rokas pie iūpam un pieres; viņš atzina sevi par uzvarētu un lūdzās, lai viņu saudzē.

Zarika pieauļoja pie Budakena.

—    Nodur viņu! Kāpēc tu viņu saudzē? — viņa kliedza. — Helons mūs visus ir aplaupījis. Viņš nu gan tevi nesaudzēs, dod man pīķi, un es pati viņu noduršu.

Helons jau bija piecēlies, acis pieplūda asinīm, un viņš atkal grasījās uzbrukt.

—    Kāpēc tu man to nepateici laikāk? — Budakens prasīja.

Zarika atmeta ar roku un, uzgāzusi ķēvei ar pletni, aizjoņoja, putekļu mākulim nokūpot.

Helons klibodams tuvojas Budakenam.

—    Es tīšu prātu neraidīju tevi nāvē, — viņš teica, pūlēdamies pasmaidīt. — Es jau zināju, ka tev mugurā bruņu krekls, bet gribēju ļaudīm parādīt, ka tu nebūt vēl neesi vecis, ka tu veikli rīkojies ar pīķi un, tāpat kā agrāk, vari būt cilts vadonis … — Viņš pastiepa roku uz Budakena zirga pavadu, lai vestu Budakenu uz sanāksmes kurgānu.

Taču Budakens uzšāva ar divastaino pletni pa masage- tiešu auļotāja kaklu un, saslējis zirgu uz pakaļkājām, iesaucās:

—    No pelniem nerodas kalns, un tu, nodevēj, nekļūsi par varoni.

vērša āda

Budakens lēkšoja uz kurgānu, uzdrāzās tā virsotnē un apstājās pie sanāksmes ugunskura. Trokšņains pūlis ielenca viņu no visām pusēm.

Ari Helons sekoja Budakenam, un aiz Helona naca, žņaugdami šķēpa rokturi, viņa kalpi tohari un piekritēji, gaidīdami veltes un dāvanas no bagatā kņaza.

Budakens, joprojām sēdēdams zirgā, vērsās pie sanākušajiem:

Šeit man gribēja uzmest kaklā melu arkānu. Es, Budakens, stāvu jūsu acu priekšā un saku, ka esmu redzējis Divraģi Dzelzs vārtu aizā. Viņš brauca triumfa divričos, kuros bija iejūgti trīs persiešu zirgi. Biju ģērbies gana skrandās, manas rokas bija sasaistītas, un tikai tāpēc nolādētais javans varēja dauzīt mani ar rungu. Tās ir visas Divraģa dāvanas, ko vēl tagad jūtu uz saviem pleciem. Taču es visu pacietu, lai redzētu, cik liels karaspēks ir mūsu ienaidniekiem. Dzīvs paliku tikai tāpēc, ka mani paglāba zemnieki un palīdzēja atgriezties šeit, mūsu stepēs, kur jūs mani aprejat kā suņi svešzemnieku. Bet tagad es jūs brīdinu: baidieties no Divraģa — un baidieties nevis tāpēc, ka viņa kareivji būtu stiprāki par mūsu spēkavīriem, bet tāpēc, ka viņš pats uzbrūk, pats kampj otru aiz rīkles, lai to pārgrieztu. Divraģim palīdz nevis viņa spēks, bet to vīru gļēvums, kas no viņa bēg; Divraģi neaizkavēs ne kalni, ne upes; viņam ceļu aizšķērsosim un viņu iznīcināsim tikai mēs, saki, ja klupsim viņam virsū un cīnīsimies, kamēr aizdzīsim atpakaļ. Bet tie šakāļi, kuri kliedza, ka es esot nodevis dzimto cilti, tie tūlit cīnīsies pret mani visi pēc kārtas. Nāciet tik šurp!

Skiti apklusa, parmīdami skatienus, un klusi smiekliņi kā tāla pērkona ducināšana pāršalca pār melno, smailo cepuru rindām. Kam gan gribējās izbaudīt Helona piedzīvoto kaunu un just Budakena smagā pīķa smaili?

—    Kurš te kliedza, ka Budakens ir nodevējs? Lai panāk šurp! — skanēja kurgānā no visām pusēm.

—    Garā auss iznēsājusi šos melus pa stepi! Neviens mēs neko īsti nezinājām. Budaken, mēs tev ticam! Kāp nost no zirga! Sēsties uz cilts tūbas rituļa, izdzer kopā ar mums kausu kumisa!

Taču Budakens atbildēdams paklanīja galvu un pa- klakšķināja mēli: viņš joprojām sēdēja drasējošā ērzeļa mugurā. Kad balsis apklusa, Budakens sauca:

—    Es vēlreiz saku — uzvar tas, kas uzbrūk, nevis tas, kurš nogaida. Saki, posieties un dodieties uzbrukumā! Es nesēdēšu blakus jums, nedzeršu kumisu tagad, kad jātrin dunči. Es apsēdīšos uz savas vērša ādas un aicinu jūs visus sekot man!

—          Ari es apsēžos uz savas vērša ādas, — ieskanējās

mežonīgo zirgu savaldītāja Kidreja balss. — Posielies, lai varētu uzbrukt Marakandai! Javani tur žūpo, kā tīģeri salakušies sogdu asinis, un tagad nespēj ne pakustēties. Tamir, ved mūs uz Marakandu!

Klaigāšana uzreiz aprimās, skitu acis dzēlās vecā Ta- mira sejā. No viņa tievo, vaska dzelteno roku mājiena bija atkarīgs — būs karš vai bažu pilns, nedrošs miers. Taču viņa rokas kā sastingušas bija noslīgušas uz ceļiem, un Tamirs raudzījās uz spožo zvaigznāju, kas mirdzēja virs Jaksartas smuidrajām apsēm.

—    Pagaidiet, klausieties, ko teiks no Sugudas atauļojušais vēstnesis! — atskanēja balsis pēdējās rindās.

Stumdams sāņus sēdētājus, kāpdams pāri viņu pleciem, pie ugunskura spraucās noskrandis vīrs. Viņš bija jauns un plecīgs. Ap galvu apvīts sarkans apsējs. Pa apputējušo seju ritēja sviedru lāses, un viņš smagi elsa.

Ugunskura sarkanās gaismas apstarots, atnācējs stāvēja sanāksmes vecajo acu priekšā.

—    Saku cilts vīri! — viņš beidzot teica. — Nule atauļoju no Marakandas, nomainīdams ceļā trīs zirgus. Javani steidzas uz Marakandu. Viņi atnāks arī šeit, arī ziedošajā Cačas [80] ielejā. Javani garā virknē dodas pa lielo karavānu ceļu kā milzīga indīga kobra, nodedzinādami un iznīcinādami apkārtējos ciematus un pērdami zemniekus. Taču mūsu mednieki prot ķert čūskas, piespiežot viņu asti pie zemes. Drīz javanu priekšpulki būs jau šeit, mūsu stepēs, — un tad nu vajadzēs asinskāro čūsku triekt atpakaļ. Dodiet man drosmīgus puišus, un mēs nocirtīsim javanu čūskai asti! Mēs jau esam sapulcējušies kādi četri simti jātnieku un uz ceļiem uzbrūkam javanu vezumniekiem. Mūsu karaspēka vienībā ir zemnieki, kuriem javani apkāvuši sievas un bērnus, nodedzinājuši labības kaudzes. Taču mūs ir maz, un pusei karavīru nav šķēpu — mūsējie cīnās ar cirvjiem un rungām. Brīvie saki, nāciet mums palīgā!

Pāri sanāksmes rindām aizšalca balsis:

—    Mēs nekad neesam karojuši ar sogdu zemniekiem! Kur tie gadi, kamēr neesam paplucinājuši sogdu tirgoņus!

—     Kas ir tas brašulis? Vai viņš nav tas, kas Budakena sacīkstēs savaldīja melno Vētrasputnu? Tas ir Šepe! Protams, tas ir Dzeloņu Kreilis!

Raupjas vīru balsis kliedza no visām pusēm:

—    Tamir, ved mūs pret javaniem! Mūsu pīķi sarūs, dīkā stāvēdami!

Tamirs, pamādams ar savu sirmo kazas bārdiņu, pacēla roku, tik dzeltenu kā vasks. Balsu dunoņa pamazām apklusa . . .

—     Prātīgi rīkosimies, — Tamirs teica, — ja būsim sagatavojušies uzklupt tam, kas grib mūs iznīcināt. Taču mēs neko nedrīkstam darīt steigā, neapdomīgi. Vispirms aizsūtīsim sūtņus: jāpaskatās Divraģim acīs un jānoskārst, kas viņam padomā. Divraģis neuzdrošināsies doties pāri mūsu robežupes Jaksartas saldajiem ūdeņiem. Ja viņš pamēģinās spert savu kāju Jaksartas labajā krastā, mūsu brīvajā zemē, viņu apstulbinās trīsdesmit skitu cilšu rēciens. Ja mūsu spēkavīri grib izriest savus kamiešus un nocirst asti javanu kobrai — lai viņi pošas karagājienam kopā ar drosmīgo mednieku Šepetemenu. Novēlu ikvienam iegūt kaujā ienaidnieka bruņu kreklu. Mēs ik brīdi mūsu vīrus atbalstīsim. Iededziniet ugunis kurgānos!

Priecīgu balsu dārdoņa aizvēlās pa līdzenumu:

—    Saki, kāpiet zirgos! Triniet šķēpus! Posieties karagājienam pret javaniem.

Bundzinieki skrēja pie saviem zirgiem un, uzlēkuši tajos, bungoja ar rungām pa ēzeļu ādām, kas bija spriegi uzstieptas māla un koka katliem, kuri karājās abpus segliem.

No visām pusēm skanēja kliedzieni; vēstitāju kaujas saucienus dzirdot, skiti pulcējās savās dzimtās un posmos. Visi ielenca drosmīgos jaunekļus un večus, strīdēdamies, kas vadis karaspēka vienības un kas piegādās aitas un labību.

Budakens, kā redzams, sen bija domājis par vērša ādu: Kidrejs no tālas stepes bija atdzinis sarkanbrūnu bulli ar platu krūtažu, ar gariem, līkiem ragiem un asinīm pie- plūdušām niknām acīm.

Grabuļiem apkāries priesteris, satvēris rokā tamburīnu, skraidīja apļiem ap bulli, kliegdams dziesmas vārdus, ristidamies, brīžiem iespiegdamies, tēlodams, kā klaigā

Kad bulļa āda bija izplāta uz zemes, Budakens un Zarika apsēdas uz tās

svētie gari, kuri alkst pēc buļļa asinīm. Bullis bauroja, nodūra galvu, kāpās atpakaļ un kārpīja ar nagu zemi.

Priesteris vēl nebija atvilcis elpu, kad bullis jau gulēja augšpēdus, saslējis visas četras kājas, un veiklie skiti aši dīrāja ar līkiem nažiem buļļa ādu no viņa kūpošā liemeņa. Asinis bija satecinātas ādas maisā, un priesteris, burvja vārdus skaitīdams, aplaistīja ar šīm asinīm platu apli ap Budakena ugunskuru.

Kad ruda āda bija nodīrāta un izplāta uz zemes. Buda- kens, kājas sakrustojis, apsēdās uz buļļa ādas tumšās muguras joslas. Budakenam blakus nosēdās viņa meita Zarika. Meitas seja bija nobālējusi, melnajās acīs zvīļoja niknums un naids. Viņa raidīja ašus skatienus uz visam pusēm. Nosēdusies blakus Budakenam, nevis Helonam, viņa pasludināja ciltij, ka atgriežas pie tēva, jo baidās no Helona un viņa kalpu uzbrukuma.

Kidrejs sacirta buļļa liemeni vairākos gabalos, staigāja apkārt, kāju pēdas uz iekšu sašķiebis, un, muti papletis, svētlaimīgi smaidīdams, brīžiem uzmeta acis Zarikai, kuru viņš toreiz Budakena zirgu skriešanās sacensībās bija tvarstījis. Tagad viņa atkal ir brīva. Vai tiešām mežonīgu zirgu pakļaut ir vieglāk nekā saku lepno skaistuli?

Spitamens sēdēja pie otra ugunskura. Zem viņa bija izplata dārka buļļa āda, un viņa jaunie kara biedri, saķērušies rokās, staigāja pa apli, kājas piecirzdami, dejoja un dziedāja saku kaujas dziesmas.

Spitamena karaspēka vienībai vajadzēja Marakandas tuvumā pēkšņi uzbrukt tām Divraģa armijas daļām, kas nāca pēdējās.

Visapkārt kvēloja ugunskuri, un skiti cepa uz pīķu galiem uzmauktus buļļa gaļas gabalus. Ikviens skits, kas uzdūra uz pīķa gala gaļu un iegāja kopējā aplī, līdz ar to tika ieskaitīts cīnītāju pulkā, kas devās karā, un solījās atgriezties ar ienaidnieka galvaskausu vai arī neatgriezties nemaz.

ASTOTĀ DAĻA

SKITU KAUJA

Nāve, sen pierastais bultas draugs, Tramīga snauduļo makstī.

(No Saksalara dziesmām)

DIVRAĢIS DEDZINA SUGUDU

*

Saku cilts lielā sanāksme rļolēma neizklīst un vērot, kas notiek Sugudā. Vecais Tamirs pārvietoja savu apmetni uz Jaksartas krastu; blakus apmetnei sacēla teltis ari Helons un citi kņazi. No šejienes joņoja vēstneši ar pavēlēm uz visām dzimtām.

Divus skitus, kas senāk bijuši sogdu gūstā un prata kārtot attiecības ar svešzemniekiem, aizsūtīja uz Sugudu pie sogdu viesmīlīgajiem tirgoņiem. Skiti, slēpdami īstos nolukus, veda pārdot sālītu buļļu ādu ķīpas, bet īstenībā viņiem bija uzdots vienoties ar tirgoņiem, lai tie ierastos ar precēm pie robežas kurgāniem un paziņotu saku sargkareivjiem visu, ko vien dzirdējuši par Divraģi.

Pēc vienpadsmit dienām jau pienāca pirmās jaunās vēstis par Divraģi. Viņa karavīri izlaupījuši un nodedzinājuši visus ciematus Nautakas pilsētas apkārtnē. Iedzīvotāji bēguši kalnos, paņemdami līdzi visvērtīgākās mantas. Taču Divraģis pats savu karavīru priekšgalā dzinies pakaļ bēgļiem, atņēmis viņiem mantas, un karavīri tās sadalījuši savā starpā.

Daudzi atbēga no Nautakas apkārtnes ar bailēs plati ieplestām acīm; viņi stastīja, ka redzējuši pašu Div- raģi. Viņš cīnījies kopā ar citiem karavīriem, ar šķēpa cirtienu pāršķēlis bēgļus slīpi no kreisā pleca līdz labajai gūžai. Starp sogdiem, kas no kalniem grūduši java- niem virsū akmeņus, bijis kāds veikls strēlnieks: viņš šāvis uz Divraģi, trīs bultas salūzušas pret viņa krūtīm, ko segušas dzelzs bruņas, bet viena bulta ieurbušies Divraģa kailajā apakšstilbā, un sākušas plūst asinis — tikpat sarkanas kā visiem citiem, ko dzemdējušas sievietes, un Div- raģis nokritis uz ceļgala. Viņu satvēruši karavīri, uzlikuši uz apmetņa un aiznesuši.

Tagad visi sāka runāt, ka Divraģis nav nekāds dievs un baidās no nāves tāpat, kā no nāves baidījušies visi Per- sijas ķēniņi, kaut arī viņi sevi dēvējuši par Aguramazdas dēliem.

Vēstneši nepārtraukti auļoja no sogdu cietokšņiem uz lielās apspriedes pauguru. Viņi atveda ādas tīstokļus, un skolots vergs — ar iededzinātu kņaza Tamira piederības zīmi uz kreisā vaiga — skaļi lasīja lielajai sanāksmei, kas notiek Sugudā, kurā senāk ritēja laimīga un mierīga dzīve. Tagad Sugudu bija piemeklējis posts un bēdas, un asinis Sacīja tās putekļainos ceļus. Tirgoņi stāstīja, ka Divraģis bez kaujas iegājis Marakandā, un tagad viņa sargkareivji stāvot pie visiem pilsētas vārtiem un ņemot maksu no katra, kas pilsētā ienākot vai no pilsētas izejot.

Beidzot vēstnesis atveda pēdējo ziņojumu: Divraģa jātnieku izlūki jau manīti pie Kurešatas pilsētas. Tālē mutuļojot biezi dūmi, visapkārt degot ciemati. Besa karavīri, pametuši ieročus, pārģērbjoties laucinieku drānās un slēpjoties ļaužu pūļos. Kņazs Oksiarts un citi kņazi kopā ar ģimenēm aizbēguši kalnos, un daži, kaunu pametuši, devušies apliecināt padevību Divraģim.

Tanī dienā spoži uzliesmoja ugunskuri visos skitu kurgānos. No Sugudas tirgoņiem vairs nepienāca nekādas ziņas. Skitu jātnieku izlūki bija redzējuši, ka melnu dūmu mutuļi cits aiz cita kāpjot debesīs virs robežas cietokšņiem: tur nākot javani, atstādami aiz sevis tikai nokvēpušas drupas.

Viena javanu karaspēka vienība parādījās stepē, tuvojās saku sargtornim un apstājās, signalizēdama ar vara tauri. Saku jātnieki vēroja javanus notālēm, joņodami pa slēpi. No javaniem nošķīrās trīs karavīri un lēni jāia pretim skitiem. Viens javans kliedza saku valodā, lai nebaidoties, un arī saki sūtīja pretim javaniem trīs vīrus sarunu vešanai. No sakiem nošķīrās Kidrejs dārkā zirgā un vēl divi vīri. Viņi piejāja simt divdesmit soju atstatu un uzsauca javaniem. Tie kliedza:

—    Kas jūs esat? Mēs esam neuzvaramā Āzijas ķēniņa karavīri, kura priekšā jums visiem padevīgi jākrīt zemē.

—    Bet mēs esam saki, kas arī ir neuzvarami. Taču mums neuzvaramo ir daudz, bet jums neuzvarams ir tikai ķēniņš.

—    Ko jūs te darāt? Sinī stepē taču mīt tikai ķirzakas un siseņi.

—    Mēs varam dzīvot visur kā ķirzakas un pārlidot kā siseņi no vienas vietas uz otru. Tāpat kā siseņi nograuž visas lapas, tāpat arī mēs, ja gribēsim, aizjoņosim uz Su- gudu un atņemsim jums visus maisus, ko esat piestūķējuši ar salaupītajām mantām.

—    Bāziet tikai pie mums savu degunu, un tad mēs redzēsim, kurš kuram nodīrās ādu.

—    Kas jums vajadzīgs? Kāpēc ieradāties šeit? — Kidrejs kliedza. — Vai negribat nogaršot mūsu sāļo ūdeni vai zem sviedru spilvena izsutušu zirga gaļu?

Javani sačukstējās un atbildēja:

—    Gribam. Bet mēs jūs pacienāsim ar kaut ko labāku. Pasēdēsim blakus uz draudzības paklāja un parunāsim par v<kazas vilnu». Lai jūsu priekšnieks piejāj tuvāk un pasaka savu vārdu! Arī mūsu priekšnieks dosies jums pretim un pateiks savu vārdu. Viņu sauc par Penidu, un uz viņa pirksta ir gredzens ar ķēniņa attēlu.

Ķidrejs nolika zemē sava zirga sviedru spilvenu un apsēdas uz tā, sakrustojis kājas, bet pārējie divi skiti, paņēmuši viņa zirgu pavadā, aizjāja kādus četrdesmit soļus.

—    Tuvāk, tuvāk! — Kidrejs sauca.

Pie viņa pienāca tas, kura vārds bija Penida; nācējam bija vara bruņas un javanu ķivere, bet bikses ar raibiem izšuvumiem, acīm redzot, novilktas kādam sogdain. Kopā ar viņu pienāca tulks, vecs persietis, ar ķirbim līdzīgu tūbas mici galvā. Viņš nesa paklāju, krūzi un maisu. Penida apsēdās uz paklāja iepretim Kidrejam, un tulks nostājās Penidam aiz muguras.

—    Vai negribi nogaršot mūsu vīnu? — Penida teica, liedams vīnu no krūzes bronzas kausā. — Man ir ari garšīgi āboli. Tos mums uzdāvināja sogdu tirgoņi, pateikdamies, ka tagad viņus sargās mūsu ķēniņa spēcīgā roka.

—    Es jau dzertu lavu vīnu, — Kidrejs sacīja, — bet vai tas pārlieku neož pēc to sārtu dūmiem, kad jūs cepinājāt pateicīgos sogdu tirgoņus? Vai nebūtu labāk, ja jūs dzertu skābu ķēves pienu — tveicē tas labāk remdē slāpes.

—    Vai šāds piens mums, nepieradušiem, nekaitēs? — Penida iebilda.

Un tā nu viņi abi, Kidrejs un Penida, dzēra katrs savu dzērienu.

—    Kur ir jūsu galvenais priekšnieks? — Penida vaicāja.

—    Viņš ir tiklab šeit, kā arī visur citur, — Kidrejs atteica, — un iznirst no zemes tur, kur jātriec virsū ienaidniekam saku spēkavīri.

—    Vai sakiem karavīru ir daudz?

—    Tikpat daudz, cik stepē smilšainu pauguru.

—    Esmu ieradies pie jums pavēstīt mūsu valdnieka gribu, un viņš ir pārākais pār visiem valdniekiem. Viņš pavēlēja paziņot jūsu kņaziem, lai jūs, skiti, neuzdrošinātos doties pāri Jaksartas upei bez viņa atļaujas. Vai tu to pateiksi savam ķēniņam?

—    Ķēniņa mums nav, bet ir cilts lielā sanāksme, un tā jau šodien uzzinās tevis teiktos vārdus, — Ķidrejs atbildēja. — Bet, ko darīs saki — celsies pāri upei vai necelsies —, to es zinu tikpat labi, kā to zina debesīs lidojošs ērglis.

Penida piecēlās un pacēla roku.

—    Jel iegaumē, ko esi teicis! Pasaki vēl, ka tie skiti, kas mēģinās doties pāri upei, tiks uzskatīti par ienaidniekiem: viņus saņems ciet un nogalinās.

—    Taču iegaumējiet arī jūs, ja nāksiet pāri upei mūsu zemē — jūs samīs saku zirgi, — Kidrejs atbildēja.

Penida pagriezās un devās pie savas vienības. Tulks saritināja paklāju un devās viņam līdzi. Satikšanās vietā palika mala krūze un maiss ar āboliem.

Skiti piejāja, apskatīja tos, bet, bīdamies no javanu ļaunprātības, krūzi sasita un ābolus izkaisīja pa stepi.

Kad Kidrejs, nomainījis ce|ā vairākus zirgus, atauļoja pie cilts sanāksmes pakalna, tur atjoņoja arī otrs vēstnesis. Tas ziņoja, ka javanu priekšējās karaspēka vienibas ieradušās Jaksartas krastā un ieņēmušas robežpilsētu Van- katukur bija galvenā karavānu pārceltuve pie belā ceļa, kas veda uz Cačas pilsētu. Vēstnesis domāja, ka pats Divraģis atjājis kopā ar savu, vienību, jo netālu no pilsētas mūriem bija uzslietas ne vien karavīru teltis, bet arī sarkanas un raibas lielās teltis — dažas no tām esot sevišķi plašas un greznas. Aiz pirmajām vienībām nākot pārējais karaspēks, kājnieki un jātnieki.

Tamirs un citi lielās sanāksmes locekļi tūliņ pat izsūtīja pavēles, lai saku zemessargi pulcētos pie Mogulu kalniem iepretim Vankatai.

skitu sūtņi

Divdesmit skitu jātnieki izspraucās no piekrastes garajiem zeltainajiem meldriem un pa saplaisājušiem solonča- kiem cits aiz cita rindiņā uzjāja lēzenā pakalnā.

Tālē bija saredzami jau seri pazīstamās dārzos grimstošās Vankatas pilsētas dzeltganie mūri. Upe tikpat strauji kā allaž nesa šaurajā gultnē iežņaugtos sabangotos duļķainos ūdeņus. Tikpat rāmi dūmakainajā tālē slējās gaisos augstas jo augstas robainas mūžīgiem sniegieņi klatas kalnu grēdas. Tās ielenca ieleju ar leknām čaklo riahu un sogdu druvām.

Bet no kurienes šis troksnis, šie dārdi, šī mežonīgā rēkoņa un vaimanas, kas plūda no līdzenuma, kurš vienmēr bija apaudzis klusām, līksmām aprikožu birzīm, garās džugaras biezokņiem un dzeltenajiem kviešiem?

Skiti, pakalnā stāvēdami, redzēja, no kurienes skanēja kliedzieni: pa ceļu un gar ceļu tieši pa zaļajām druvām skraidīja ļaužu pūli. Sievietes spilgti dzeltenos un sarkanos apģērbos ar bērniem klēpī skrēja kur kurā, krita zemē,

Vankata — tagadējā Hodžentas pilsēta pie Sirdarjas. Grieķu vēsturnieki šo pilsētu par godu valdniekam nosauca par Tālo Aleksandriju cēlās kājās — raudzījās atpakaļ turpu, no kurienes tuvojās briesmas.

Kādi trīs desmiti svešzemju karavīru nāca ķēdē, turēdami pīķus kaujas gatavībā. Viņu priekšā atkāpās zemnieku pūlis, rokās zibēja cirvji, rokas zāģi un lāpstas. Viņi apmētāja nācējus ar akmeņiem un zemes pikām. Karavīri tuvojās stingriem soļiem, nepielūdzami, neteikdami ne vārda.

—    Tur ķēniņš Divraģis ievieš kārtību, — teica viens no skitu jātniekiem. — Tūlīt javani apkaus šos zemniekus, kuri tik rāmi kā vērši un kuri aizmirsuši, kā vajag cīnīties. Bet sievietes un bērnus vēlāk aizdzīs uz. savu nometni pārdošanai.

—    Mums te nav ko skatīties — jāsim tālāk! — Tamirs pamāja ar roku, un jātnieki devās lejup no pakalna.

Pa šauru starp druvām iemītu taku viņi devās uz pilsētas mūriem.

Viss līdzenums ap pilsētu un viss krasts bija rai'oum raibs no dažādu krāsu teltīm — gan melnām arābu, gan krāsainām persiešu teltīm; visvairāk bija zemu telšu 110 uzstieptam vēršu ādām.

Upes krastā, pakalnā, ar lielumu un spilgtu sarkanumu atšķīrās vairākas teltis. Ap tām drūzmējās sevišķi daudz laužu un taisnas rindas stāvēja dažādas spalvas zirgi.

Karavīri, kājnieki un jātnieki devās uz visām debess pusēm. Viņiem pakaļ skrēja puskaili vergi. Tie nesa maisus ar labību, saiņus, dzina ēzeļus, kas bija apkrauti ar žagariem.

Daži maķedoniešu sargkareivji ar pīķiem aizšķērsoja skitiem ceļu. Viens no skitu jātniekiem ierunājās grie- kiski.

—    Kā tad tu proti mūsu valodu? — karavīri vaicāja.

—     Es esmu kilikie.tis no Tarasas, — jātnieks atbildēja. — Šeit es biju kāda saku kņaza Budakena vergs. Tagad kalpoju par tulku pie šiem saku tautas sūtņiem.

—    Pie kā jūs jājat un kādēļ?

—    Mums jāsastop jūsu ķēniņš,—atbildēja jauns skaists skits, sēdēdams lielā ērzeli ar stiegrainām kājām.

—    Jums jānokāpj no zirgiem, jāatstāj šeit ieroči un jāiet tālāk kājām, — sargkareivji sacīja. — Bet mēs uzzināsim, vai mūsu valdnieks maz grib ar jums runāt.

—    Mūsu zirgi un mēs, saki, neesam šķirami, — mierigi atteica vecs uzkucies un ļoti kalsens skits. — Mēs tikai jāšus varam doties pie jūsu ķēniņa telts. Bet, ja jūs negribat mūs laist, mēs griezīsimies atpakaļ un sastapsimies ar jums vienīgi klajumā.

Karavīri sačukstējās un atbildēja:

— Ja parašas liek jums palikt zirgos, tad jājiet.

Viens no sargkareivjiem aizskrēja uz lielajām, sarkanajām teltīm, citi, skitus ielenkuši, lēni virzījās kopā ar viņiem.

Skiti jāja, ieturēdami sūtņiem piedienīgo pašcieņu, taču viņu acis pētigi vēroja itin visu. Viņi mēģināja aptuveni saskaitīt, cik karaspēka šeit varētu būt, cik vīru vīzdegunīgie javani var raidīt pretim sakiem.

Viņi arī pamanīja, ka gar visu krastu piesieta gara piostu virkne un zemnieki vagaru uzraudzībā sien kopa plostus un kārtis, piepūš ar gaisu slapjus ādas maisus un bīda tos ūdenī.

Skitiem lika apstāties pie lielas aveņsārtas telts Visapkārt stāvēja kaujas apģērbos un bruņās tērpti sargkareivji ar ļoti gariem pīķiem, trīskārt garākiem nekā skitu pīķi, un staigāja platos, baltos apmetņos ietinušies virsnieki.

Skiti nokāpa no zirgiem un paši piesēja tos pie telšu mietiem. Pinkainie stepes zirgi sprausloja un iemiedza kājās astes, ik brīdi grasīdaļmies iespert jebkuram, kas tiem tuvotos.

No telts iznāca slaids, skaists javans ar mākslīgi savītām cirtām, gaišā bezrocī, apjoztā ar zelta jostu. Smār- dēm smaržodams kā sogdu dakterētāju tirgotava, viņš apsveica skitus un ieveda teltī. Tulks skaidroja, ka tas esot priekšnieks Hefestions, Āzijas ķēniņa draugs.

Ienāca daži javanu karaspēka pavēlnieki, viens no tiem bija ģērbieo persiešu tērpā. Melns liela auguma nū- biešu tautības kalps ienesa saliekamu krēslu ar bronzas kā- ' jiņām un ar brokātu apklātu sēdekli. Persiešu tērpā ģērbies vīrs apsēdās krēslā, un javani nostājās viņam blakus.

—    Sēstieties, — tulks sacīja. — Āzijas ķēniņš ir ar mieru jūs uzklausīt.

Visi skiti nosēdās rindā gar telts sienu uz paklāju spilveniem un neatlaidīgi vērās sēdētājā.

Tad šāds ir tas Divraģis! Vai tiešām? Vai javani nezobojas par nomadiem, kas tik maz zina, un vai kāds ķēniņa miesassargs nav nosēdināts Divraģa vietā, baidoties no svešzemnieku uzbrukumā?

Sēdētājs bija jauneklis ar skūtu seju, augumā drusku mazāks par pārējiem. Garie rūsganie mati noslīguši gandrīz līdz pleciem, un nekādas ragu pēdas matos nebija manāmas. Viena acs gaišāka neka otra un mazliet šķielēja.

Viņš pārlaida augstprātīgu, saltu skatienu sēdošajiem skitiem un drusku ilgāk pavērās vecajā Tamirā, kas neatlaidīgi lūkojās ar pusaklajām, viltīgajām ačelēm.

Ķēniņš bija ģērbies garā dzeltensārtā persiešu kreklā, kas sniedzās pāri ceļgaliem un bija izšūdināts ar zelta ziediem. Pie ādas jostas piestiprināta zelta sprādze ar Per- sijas valdnieka simbolu: ritenis starp izplestiem vanaga spārniem. Kājās platas sarkanas bikses, to gali iebāzti persiešu safjāna zābaku stulmos.

Skiti ilgi klusēja, vērodami svešzemnieku ķēniņu, kas ar kaujām iznācis cauri visai Persijai. Saku kņazs Mavaks un citi tā biedri jau bija cīnījušies pret viņu ' tolaik, kad Dārijs lūdza sakus palīgos aizstāvēt veco Persiju.

Pirmais ierunājās sirmais Tamirs. Viņa teikto paklusām tulkoja slaids jauneklis, kas pieliecies stāvēja pie Divraģa. Divi vergi, rakstveži garos kreklos, kas sniedzās līdz ceļgaliem, atlaidās uz paklāja un ar irbuļiem visu aši pierakstīja uz novaskotiem koka dēlīšiem.

—     Maķedonijas valdniek! — Tamirs teica. Visi apklusa, un bija dzirdama tikai rakstītāju irbuļu švīkstēšana. — Ja dievi būtu gribējuši radīt tavu miesu tikpat diženu kā tavu godkārīgo garu, tad visa pasaule būtu tev par šauru. Tad ar vienu roku tu pieskartos austrumiem, otra uzgultos rietumiem, pēc tam arī tas tev liktos pārāk maz un tu gribētu iekļūt vēl tur, kur ik dienas iegrimst jūrā spožā saule. Un vēlāk, ja tu pakļausi sev visu cilvēku dzimumu, tu sāksi karot ar mežiem, cīnīsies pret saltiem sniegiem, upju paliem, brāzmainiem vējiem un, beidvot, pret mežonīgiem zvēriem . ..

Valdnieks pārlika kāju pār kāju un, mazliet pieliecis galvu, ziņkāri lūkojās uz Tamiru, kurš sēdēja līks kā vecs kāsītis. Aleksandrs viegli sitināja pa ceļgalu roku, un pirkstā gaišzilām dzirkstīm mirkļiem uzliesmoja zelta gredzena iekalts dārgakmens. Vai Persijas ķēniņa Dārija pirkstā nebija šis dārgakmens, un vai Bess pēc tam nebija nomaucis šo gredzenu no viņa nodurtā ķēniņa rokas?

Tamirs turpināja, un neviens nespēja noskārst, kurp virza savu valodu viltīgais skitu vadonis.

—     Maķedonijas valdniek, vai tad tu nemini, ka lieli koki aug gadsimtiem, bet viens vienīgs vētras brāziens spēj izraut tos kā salmus no zemes klēpja? Bieži vien arī lauva kļūst par sīku zvēru barību un rūsa saēd cieto dzelzi. Nav nekā tik stipra, ko nevarētu sadeldēt vajā- kais.

Aleksandrs pielēca kājas, "pagājās sāņus un nomuimina ja dažus vārdus.

Garais tulks skaļi teica:

—   Āzijas ķēniņš vaicā, kādēļ esat ieradušies pie viņa. Varbūt tādēļ, lai viņu mācītu?

Tamirs sarāvās kamolā kā sesks, kas grasās klupt purnā sunim, kurš viņu vajā.

—     Maķedonijas valdniek, j>ar ko lai mēs strīdētos? Neviena mūsu tautieša kāja nav spērusi soli uz tavas zemes. Vai tad mūsu plašo stepju mierīgajiem iedzīvotājiem nav ļauts zināt, kas tu esi, no kurienes un kādēļ esi pienācis pie mūsu robežām?

—    Ko vēl tu gribi zināt? — Divraģis vaicāja un atkal apsēdās uz brokāta krēsla.

—    Mēs, saki, negribam nevienam vergot un nevēlamies arī ne pār vienu valdīt. Bet, lai tu iepazītu mūs, stepju nomadus, teikšu tev, ko debess dāvā ikvienam no mums: vēršu jūgu, bultu, pīķi un kausu.

—    Ko jums dāvā debess? — valdnieks jautāja, it kā teikto nebūtu sapratis, un smīns pavīdēja viņa gludi skūtajā sejā.

—    Vēršu jūgu, bultu, pīķi un kausu, — aukstasinīgi atkārtoja Tamirs. — Mēs to lietojam, gan tikdamies ar draugiem, gan ar ienaidniekiem: ar draugiem mēs dalāmies zemes augļos, ko gūstam ar savu vēršu darbu, ar draugiem lejam arī no kausa vīnu, upurēdami dieviem; ar bultām caururbjam savus ienaidniekus notālēm un ar piķi noduram tos tuvumā. Tā rīkodamies, mēs uzvarējām pašu Kurušu, persiešu un mīdiešu ķēniņu, un mūsu zirgi ir nosoļojuši visu ceļu līdz pat Ēģiptei… — Tamirs apklusa, sēdēja sasprindzis, un viņa kazas bārdiņa trīcēja.

Aleksandrs pastiepa roku ar gredzenu, kurā mirdzēja gaišzils akmens.

—    Tur, tālajā Ēģiptē, paši dievi mani atzina par savu nemirstīgo dēlu, un maķedoniešu zirgi ir dzēruši Lībijas vislielākās upes saldo ūdeni, tāpat kā mani zirgi šobrīd dzer ūdeņus no Jaksartas upes, kas atrodas pie jūsu stepju sliekšņa . ..

—    Pārcelies pār šo upi, un tu redzēsi, cik plašas ir mūsu stepes, — piebilda jauns glīts skits — Helons.

Viņš jau sen bija nemierīgi grozījies uz paklāja, vēlēdamies iejaukties sarunā.

—    Helon, klusē, lai runā tikai Tamirs, — kaimiņš viņam čukstēja.

Tamirs turpināja:

—     Mūsu līdzenumi ir plaši, un tu nekad tos neiekarosi. Mūsu nabadzība ir mūsu spēks. Bet tavi karavīri, kuriem jāstiepj līdzi tik daudzu — tevis aplaupīto tautu manta, tagad tik tikko kustas kā tīģeris, kurš velk uz savu alu saplosītu govi. Mūsu neaptveramie līdzenumi, kur mums nekā nav un kur mēs neko nevēlamies iemantot, mums ir mīļāki un dārgāki nekā visbagātākās pilsētas un visauglīgākās druvas. Tikai tās lautas, kuru zemi tu neesi slacījis ar karstām asinīm, var kļūt tev par labiem draugiem, apmainīt ar tevi pīķus kā saderības zīmi.

Helons atkal iejaucās sarunā:

—    Starp vienlīdzīgiem un brīviem var noslēgt ciešu draudzību, bet par vienlīdzīgiem mēs uzskatām tikai tos, kuriem neesam likuši just, cik asas ir mūsu pīķu smailes.

Aleksands pamāja Hefestionam un čukstēja:

—    Sis jaunais skits ir jāpatur acīs, viņš, kā redzams, pats uzplijas kļūt par manu kalpu.

Pēc tam ķēniņš skaļi uzrunāja skitus:

—    Bet vai tad manis uzvarētās tautas necildina manu vārdu?

Viens no malā sēdošajiem skitiem, ģērbies trūcīgāk nekā citi, skarbi atbildēja:

—    Nepajaujies uz uzvarēto tautu draudzību; starp kungu un vergu nav un nevar būt draudzības … Verdzībā iegrūstai tautai vienmēr ir tiesības sacelties pat pilnīga miera laikā.

Aleksandra seja saviebās, gaišās acis paslēpās zem plakstiņa.

Viņš piecēlās, novērsās-no skitiem un teica saviem kara- biedriem, kas bija apklusuši, pētīgi lūkodamies vadoņa acis;

—    Šie barbari grib nevis pakļauties, bet uzbāžas ar saviem padomiem. Vai tik viņi nav tie, kas sogdus un baktriešus gumda uz sacelšanos? Lai karaspēks kāpj kuģos! Mēs dosimies uz skitu krastu!

Aleksandrs pagriezās pret skitiem, ņirdzīgā smīnā saviebās viņa seja.

—     Es redzu, kaut gan skiti nekad neizlaiž no rokām ieročus, bet viņu vidū ir visai gudri un vairāk izglītoti vīri nekā citu barbaru vidū. Es centīšos ievērot gan jūsu padomus, gan savu labklājību. Taču es neuzsākšu neko pārsteidzīgu.

Aleksandrs pacēla roku atsveicinādamies un pazuda aiz aizkara.

Tamirs piecēlās, tūlīt piecēlās arī citi skiti un cienīgi izgāja no telts.

—    Vai zini, kas bija Divraģa tulks? — Tamirs jautāja kādam sakam.

—    Droši vien kāds no Mavaka karaspēka, kurš cīnījās persiešu lielajā kaujā pie Arbelām?

—    Jā, tas bija Skolots, Budakena dēls. Viņš uzvilcis svešzemnieku drānas, ari mati viņam pa javaniešu modei saskrullēti kā auna vilna.

—    Labi, ka Budakens nebija mums līdzi. Viņš nesavaldītos pat ķēniņa klātbūtnē un nodurtu savu dēlu nodevēju.

Hefestions un persiešu tulks piegāja pie Helona, kas jau bija uzlēcis veiklā zeltdzeltenā ērzeli.

—    Āzijas valdnieks grib paskatīties tavu zirgu. Vai nejāsi mums līdzi pie ķēniņa staļļu slitas? — Hefestions vaicāja.

—   Tūlīt jūs panākšu! — Helons priecīgi uzsauca Tami- ram, kas leni jāja projām.

Pēc tam viņš pagriezās pret tulku un čukstēja: — Pasaki, ka es varu atdzīt ķēniņa armijai desmit tūkstošus aitu. Cik man par tām maksās?

KAUJA PIE MOGULU KALNIEM

«Spēkavīri, auļojiet pie Mogulas pūķa!» — tādu aicinājumu Tamirs izsūtīja ar vēstnešiem pa visām saku nometnēm.

Visi zināja, ka Mogulas pūķis ir melna, klinšaina kalnu grēda kaila līdzenuma vidū un šajā kalnu grēdā, gluži kā ar šķēpu, ir iecirsta šaura pāreja. Jaksartas upe brāzmaini met līkumu kalnu grēdai sogdu pilsētas Vankatas tuvumā un, pārkūleņojusi pāri Begovatas krācēm, tālāk rāmi plūst uz ziemeļiem gar Bada stepes malu.

Naktīs sarkanām liesmām kurgānos iedegās ugunskuri, viesdami priecīgu satraukumu sākos, jaunekļos, kas lielas kaujas vēl nebija pieredzējuši. Viņi steigšus lāpīja seglus, trina šķēpu asmeņus un zvērēja, ka pirmajā kaujā iegūs sev gan dzelzs bruņu kreklu, gan javana galvu, lai to pakārtu virs ieejas teltī.

Stepē sākās trauksme. Izplatījās baumas, ka tuvojas vēl neredzēti cilvēki ar diviem ragiem, ka to ir tik daudz kā smilšu tuksnesī, ka tur, kur viņi gājuši pāri, paliek tikai drupas, zāle novīst un vairs neataug. Daži lopu turētāji dzina ganāmpulkus uz ziemeļiem, citi, gluži otrādi, atstājuši lopu barus pie radagabaliem Jaksartas lejtecē, paši ar vezumiem, ar sievām un bērniem devās uz dienvidiem, uz Mogulas pūķi, cerēdami, ka pēc kaujas iemantos lielu laupījumu. Ratos sēdēja vecenes, pūta elpu uz podos iebērtām oglēm, sargāja dzimto ugunskuru ogles.

Rati ar tūbas jurtām dārdēja, spiedzīgi čīkstēja smagie karagača koka riteņi, un seši pāros sajūgti vērši žēli mauroja, kad dzinēji bakstīja viņus ar gariem iesmiem.

Mogulas aizā pie kalnu strauta izauga liela, trokšņaina nometne. Meitenes garos aveņsārtos lindrakos, kas sniedzās līdz papežiem, izklīda pa kalnu nogāzēm, vākdamas sauso pērno kūlu. Viņas gāja līganiem soļiem, dziesmas dziedadamas, nesa sausās kūlas nastas uz galvas; un uz krūtīm uzšūtās sudraba naudas ripiņas laistījās saulē kā zivju zvīņas. Vai tad meitenēm bija jābaidās, ja neuzva- rāmie saku spēkavīri atjoņojuši, kaujas saucienam klausīdami!

Pa līdzenumu klīda putekļu mākuļi; svilpdami, klaiga- dami, zirgu soļiem dunot, auļoja līksmie skitu karavīri, skrējiena sviezdami gaisā piķus un gatavodamies uz kauju.

Boņaka dzimtas brašuļi ar rudām smailām cepurēm un pelēkiem vilnas apmetņiem atdrāzās vieni no pirmajiem. Viņi nošļāca no maziem ērzeļiem ar garām krēpēm un sarkani nokrāsotām astēm, sapina saviem zirgiem kājas un, pametuši tos klaiņājam pa līdzenumu, paši devās uz nometni svilpdami, iekliegdamies un dziedādami. Apmetņi braši karājās uz kreisā pleca; satvēruši apmetņa malu ar labo roku, drošuļi, vara bļodiņām šķindot pret jostas bronzas sprādzēm, uzstāja, lai nometnē viņus pacienājot ar auksta kumisa malku.

—    Parādiet tikai mums javanus! — viņi sauca. — Mūsu bultas kurn bultu makos, tās drīzāk grib ieurbties java- nu resnajos vēderos.

Sirma vecene ar putna ģīmi un ielāpainu kreklu pabāza ģīmi no ratos iekrautās jurtas un piemiedza asarojošas acis.

—    Ai, ai, cik jauni un skaisti jūs esat! Bet vai visi at- griezīsieties pie siltiem ugunskuriem un melnajās teltīs? Ļaujiet, es jums ieliešu ķēves pienu! Dzeriet, kamēr jūsu drosmīgās acīs vēl redz saules gaismu!

Brīvo skitu karaspēka vienība ieradās ar savu jauno bunčuku.

Pašā priekšā uz dārka zirga auļoja Kidrejs, turēdams rokā bunčuku ar vara grabuļiem.

—    Kur ir Budakens un viņa «nāvei nolemtie»?

—    Krasta tuvumā, vēro, ko grasas darīt javani.

Kidrejs sniedza bunčuku sirmgalvim, kas jāja uz veca

salna zirga ar plānu asti. Pie jostas karājās nevis loks, bet kokle. Vecais vīrs pamāja ar drebošu roku un satvēra bunčuku.

—    Re, re, bunčuks akla veča rokās!

—    Vai tikai aklais nevedīs drosuļus kaujā?

—   Tas taču ir Saksafars, mūsu dziedonis! Viņš dziedās kaujas dziesmas.

Kidrejs jāja uz upi, viņš sameklēja Budakena «nāvei nolemto» vienību aizā, kas nošķīrās no galvena ceļa. Karavīri gulēja uz akmeņiem; daži baroja zirgus, citi vāca ūdeni no kalnu strauta sīkās strūklas, kas šļāca lejup no klints.

Budakens zvilnēja, atspiedies uz akmens, un trauks ai ūdeni viņam blakus nebija skarts.

Nokāpis no zirga, Kidrejs labu bridi klusēdams sēdēja blakus Budakenam. Kidrejs jau bija dzirdējis, ka saku sūtņi redzējuši pie Divraģa jauniņu tulku, kas izskatījies pēc Skolota. Pēc senseniem saku likumiem, tēvam kauja pašam bija jāsameklē nodevīgais dēls un pašam tas jānonāvē. Varbūt par to šobrīd prātoja drūmais Budakens?

—    Kāpēc tavs spēks un veselība ir šeit, nevis krastā? — Kidrejs beidzot jautāja.

—    Cilts sanāksme pavēlēja man uzturēties slēpnī kopā ar «nāvei nolemtajiem». Ja javani drāzīsies pa šo ceļu, mēs trieksimies viņiem sānos, sašķelsim karaspēka vienību divi daļās un cīnīsimies pret vienu daļu.

—    Ja javani pārcelsies šajā krastā, jāparcērt plostu un laivu tauvas, lai viņi netiktu atpakaļ uz savu krastu.

—    Tas ir uzdots Helonam.

—    Kur ir Tamirs?

—    Tamirs ar savu brāli Sotraku ir pakalna pie upes krasta. Viņi raidīs saku cīnītājus tur, kur vajadzēs.

Kidrejs piecēlās, pagrāba saujā smiltis, uzlēca mugurā Pegašam un svieda smiltis uz javanu pusi:

—    Lai javanu ģīmis apķep ar sakāves dubļiem! Lai viņu spēks izirst kā šīs smiltis!

Skitu karaspēka galvenais kodols novietojas pie paša Jaksartas krasta, kur parasti bija pārceltuve. Šeit straume sašaurinājās, un skaidri bija redzams viss, kas notika pretējā krastā. Veikli strēlnieki šāva bultas; dažreiz tās aizlidoja līdz otram krastam, un tad sāka kārpīties ievainotie zirgi un sākās jezga sogdu vidū, kuri ķēpājās ar plostiem.

Plostu bija ļoti daudz. Garā virknē tie stiepās gar krastu. Daudzas dienas desmitiem tūkstoši šurp sadzītu sogdu tos bija taisījuši. Šajā spožajā, saulainajā rītā gaiss bija sevišķi dzidrs, un varēja saskatīt pat jebkuru ziņkārīgo, kas uzrāpies uz pilsētas vecajiem mūriem.

Tūkstoši bultu uzšāvās gaisā un triecas pret skitu krastu, gāzdami no zirgiem jātniekus. Skiti atkāpas no upes un uzauļoja uz pauguru nogāzēm. Divraģa katapultas dardē- damas bija triekušas pāri upei spindzošas bultas pusplķa lielumā, aizdzidamas skitus no krasta. Tanī pašā laikā no kreisā krasta uzreiz atirās milzums plostu ar karavīriem. Daži stāvēja plostu malā, nometušies uz ceļgala un aizsargādamies ar gariem meldru vairogiem. Aiz viņiem slēpās šāvēji. Lielas platdibenēs brauca jātnieki; tie turēja aiz pavadām zirgus, kas peldēja nopakaļ, iegrimuši līdz pat ausīm un izbāzuši no ūdens tikai sprauslojošās n^Sis. Duļķainās, tumšas upes ātrā straume plostus saka griezt apkārt; karavīri grīļojās, ķērās cits pie cita; daži iekrita upē un noslīka atvara virpulī. Airētāji lielā steigā īrās, un maķedoniešu plosti tuvojās labajam krastam. Javani lēca krasta, kapa savos lielajos, slapjajos zirgos un, turēdamies ciešā ierindā, uzbruka skitu jātniekiem. Lingotāji tik spēcīgi svieda apaļus akmeņus, ka iztrieca tos cauri saku neaizsargātajām krūtīm, saki drāzās projām pa stepi un vilka līdzi ievainotos, kas neizlaida no rokam pavadu.

Gluži kā bars milzīgu raibu putnu — divpadsmit tūkstoši plostu traucās pari upei, un Divraģa karavīri, izlēkuši krastā, ātri saslēdzās ierindā un, fleitām skanot, skrēja pa akmeņaino stepi pretim skitiem. Platie, asi trītie šķēpi karavīru rokās laistījās un spoži uzliesmoja dzirkstošajos saules staros.

Taču javani, kājām iedami, nespēja panākt skitu jātniekus, kas, pieplakuši žirgsi kakliem, joņoja pa ieleju, ikreiz trāpīdami ienaidniekiem ar mazām saindētām bultām.

Ievainotie maķedonieši lādēdamies atstāja ierindu, krita zemē, izrāva bultas, ar raibām lupatām pārsēja asiņojošās brūces un pēc tam lēni slāja atpakaļ uz plostiem.

Divraģa jātnieki, varam zaigojot, ar spilgti sarkaniem apmetņiem uz pleciem ātri sakārtojas garās rindās. Jātnieku pakaļējās rindas balstīja garo pīķu galus uz priekšējo jātnieku pleciem, un karaspēka vienība uzbrūkot visnotaļ bija piķu smailēm bruņota. Ko varēja darīt pret tik varenu ierindu skitu karavīri ar ādas vai auklu krūšu aizsegiem, apbruņoti ar nelieliem pīķiem, īsiem šķēpiem, cīnīdamies pa vienam? Atcerēdamies Tamira un Sotraka norādījumus, skiti izklīda kur kurais, uzjoņoja pakalnu nogāzēs, tūlit griezās atpakaļ un, tāpat auļodami, raidīja bultas uz maķedoniešiem. Skitu bultas atsitās pret grezno javanu vara krūšu bruņām un ķiverēm, lūza, lēca atpakaļ, bet daudzus tomēr smagi ievainoja, un pīķu taisnās līnijas sāka irt un jukt. Javanu zirgi izjoņoja no ierindas bez jātniekiem un lēkšoja pakaļ maķedoniešu karaspēka vienībām.

Maķedoniešus pārņēma trakas dusmas, ka skiti nav notverami; maķedoniešu jātnieku un kājnieku falangas varenie triecieni nekur nesastapa blīvu ienaidnieka masu, ko viņi varētu samīcīt un sakapāt. Javani joprojām turējās vienkop, cenzdamies panākt skitus, taču šaubas jau lodāja pa viņu rindām; allaž pieraduši iedvest šausmas, viņi pirmoreiz sastapa bezbailīgu un nesatriecamu ienaidnieku.

Skitu spēkavīri jau bija saniknoti un tiecās pēc tuvcīņas ar vīzdegunīgajiem javaniem, kas tīkoja pakļaut savai varai viņu brīvās stepes.

Kāpēc gan nedrāžas šurp «nāvei nolemtie», kas šajā kaujā gribēja gūt sev slavu, lai vēlāk pie liesmojošiem ugunskuriem akli koklētāji daudzinātu viņus cildinošās dziesmās?

Jau divas maķedoniešu karaspēka vienības bija aizdrāzušās uz priekšu. Vai viņus drīkstēja laist garām? Viņi taču joņo tur, kur atrodas saku nometne, kur ir viņu ģimenes, sievas, bērni un vecenes.

Ka varena lavīna tuvojās maķedoniešu trešā vienība. Priekšā jāja daži sevišķi grezni jātnieki saulē spīguļojošās tērauda bruņās.

Budakens aiz klinšu bluķiem vēroja joņojošās karaspēka rindas. Viņš pūlējās apvaldīt jaunos karotājus, kas tiek- tin tiecās kaujā.

—    Agri, vēl pārāk agri! Ļaujiet man saskatīt visniknāko suni, kas tīko nokost sakiem galvas!

Budakena pētīgās, dzēlīgās acis pamanīja maķedoniešu rindās seju ar sarauktām uzacīm, ar taisnu deguna un pieres līniju, ar skaistu un ļaunu augstprātīgo lūpu liekumu. Viņš augstu turēja garu pīķi, un gārņa baltie spārni plīvoja virs sudrabotās ķiveres.

—    Ulalā, ulalā! — Budakens raidīja pāri visai stepei saku kaujas saucienu.

«Nāvei nolemtie» nodrebēja, izrāva īsos, smagos šķēpus un negantos auļos drāzās uz priekšu. Dārkie, tumšbrūnie un rudie saku zirgi no sāniem ietriecās maķedoniešos, ar zirgu krūtažām sajauca ienaidnieku rindas. Maķedonieši

Budakens nogāzās zemē kopā ar zirgu, kas parmeta kūleni

nosvieda garos piķus, virpuļoja tuvcīņā, kapādami ar šķēpiem nevaldāmos skitus, kas uzbrāzās kā auķa.

Budakens, griezdams ap galvu kaujas vāli tik strauji, ka tā kauca, iejoņoja visblīvākajā kautiņa drūzmā. Viņš notālēm redzēja skaisto seju ar tērauda ķiveri, viņa acis šaudījās, meklēdamas turpat tuvumā sava dēla Skolota pazīstamos vaibstus. Budakens jau bija notriecis no zirgiem vairākus maķedoniešus. Viņa smagais ērzelis, it kā sajuzdams jātnieka trakās dusmas, lauzās cauri karavīru rindām, kuri metās sāņus, vairīdamies no negantā skita, kas rēca un gāza zemē visu kā ievainots lācis.

Divraģis jau tuvu… Budakens tūlīt viņu notrieks no segliem un samīdīs ar savu zirgu. Taču Divraģa izcilie miesassargi jau bija pamanijuši pustrako skitu, kas centās tikt klāt Āzijas ķēniņam. Milzīgs, melns nūbietis pieauļoja no sāniem un ar varenu atvēzienu meta uz Budakenu šķēpu. Tas slīdēja pa bruņām, skāra gūžu un izurbās cauri brūnā ērzeļa mugurai. Budakens nogāzās zemē kopā ar zirgu, kas pārmeta kūleni. Jātnieku bars drāzās viņam pari. Ar pēdējo skatienu Budakens vēl pazina Kidreja dārko zirgu. Pazibēja pīķis, caururbdams plecīgo nūbieti, kurš novēlās zemē, un melna nakts ar savu apmetni aizsedza Budakena acis.

Aleksandra miesassargi, kaudamies ar skitiem, lielām pūlēm atdzina viņus nostāk no ķēniņu ķēniņa. Satvēruši Aleksandra zirga pavadu, viņi blīvā lokā ielenca valdnieku, izdrāzās no trakā slaktiņa un joņoja atpakaļ uz upi.

Aleksandrs ar pūlēm aizauļoja līdz laivām. Tur viņš pavēlēja kādam efēbam uzrāpties uz klints un vērot, kas skitiem padomā. Bet pats Aleksandrs paslēpās vērmeļu ceros, un miesassargi viņu aizsedza ar izplestiem apmetņiem.

—    Drīzāk šurpu ārstu, valdniekam sāp vēders! Kur ir skiti? — viņi kliedza.

—    Skiti atkal tuvojas, — no klints atbildēja efēbs.

Bālais Aleksandrs ar ziliem riņķiem zem acīm, miesassargu atbalstīts, iekāpa laivā. Airētāji atīrās, irkļus cilādami, un devās uz pretējo krastu.

Maķedoniešu kājnieku priekšējās falangas turpināja uzbrukumu. Viņi bija nevaldāmi un neapstājās, pārliecināti, ka nopakaļ seko Aleksandra papildspēki. Gaidīdami lielus apbalvojumus par neuzvaramo skitu sagrāvi, viņi dzinās pakaļ uz visām pusēm izklīdušajiem ienaidnieka pulī- šiem, taču maķedoniešu uzbrukums bija tikpat veltīgs kā šķēpa cirtiens pa ūdeni.

Skiti tik strauji attālinājās no kājniekiem un maķedoniešu etēru smagajiem zirgiem, ka aizdrāzās garām tai vietai, kur viņiem bija pavēlēts pagriezties un uzbrukt no sāniem nākamajām javanu vienībām, kas garas rindas viņiem sekoja.

Pretim skanēja mežonīgi bļāvieni.

Priekšā, aizā, visu ceļu aizšķērsoja rindās sabīdītie skitu rati, kuros sēdēja sievietes, bērni un veči. Kūpēja ugunskuri, pārbiedētie vērši un kamieļi raustījās pie valgiem.

Saulē tumši jo tumši iedegušas skitu sievas ratos paķēra rokās un cēla augšup raudošos bērnus.

—    Noduriet vispirms mūs! Neatdodiet ienaidniekiem, tie mūs apgānīs! Vai esat vai neesat karavīri? Kur jūs auļojat kā prātā jukuši?

Kāda sieviete jāšus uz kārna zirga ar šķērsām segliem pārliktu šūpuli iejoņoja skitu rindas:

—    Dodiet mums pīķus! Mēs pašas cīnīsimies! Mirsim kaujā!

Pāri sievas kaklam pārsviestā platā siksnā iekārtais šūpulis zvalstījās, bet sieva pātagoja ķēvi un brāzās cauri skitu rindām, kuru skrējiens jau kļuva gausāks.

Maķedonieši notālēm ieraudzīja smagos ratus, kuros iedrāžoties viņu zirgi salauztu kājas. Virsnieki kliedza pavēles, un jātnieki ar neparastu straujumu un prasmi pagriezās, pārkārtojās un, cenzdamies saglabāt ierindas kārtību, joņoja atpakaļ.

Skiti kā veiklu suņu bars, kas uzbrūk smagam meža kuilim, riņķoja apkārt un dzinās pakaļ maķedoniešu jātniekiem.

Viņi devās atpakaļ uz upi pa to pašu ceļu, pa kuru bija atjājuši, un auļoja lēnāk, cēla zirgos savus ievainotos un nogalināja ievainotos skitus.

Skiti uzmācās no aizmugures, grasīdamies doties vēl vienā triecienā. Tūlīt Helona jātnieku vienība uzdrāzīsies maķedoniešiem, pārcirtis plostu tauvas, un tad tuvcīņa pienāks gals sadragātā Divraģa valdīšanai pār Āziju.

Taču Helons ar savu karaspēka vienību neieradās…

Maķedonieši netraucēti tuvojās pārceltuvei, sekmīgi atvairīdami nekārtīgi uzbrūkošos skitus, un pretim maķedoniešiem jau nāca palīgi: ličloču līnijā bultu šāvēji un lin- gotāji, aiz viņiem blīvas rindās, varam spīguļojot, steidzās kājnieki, aizsargādamies ar bronzas vairogiem, ik brīdi gatavi doties divcīņā.

Javani steigšus brauca atpakaļ uz savu krastu. No turienes katapuitas dārdēdamas svieda bultas un akmeņus, kuri krita kā krusa un atvairīja skitus, kamēr pēdējie plosti bija atīrušies no skitu krasta, kur maķedoniešiem zeme dega zem kājām.

marakanda

Pa ceļu uz Marakandu, kāpdams no pakalna pakalnā, lēnītēm soļoja pelēks ēzelis ar diviem pār muguru pārliktiem maisiem. Aiz ēzeļa nāca Spitamens skrandainā apģērbā un ap galvu aptītu sarkanu lupatu. Viņš gaja vienmērīgos soļos, ar rīksti paskubinādams ēzeli, un bezbēdīgi dungoja meldiju, mainigu kā vēja šalkoņa.

Spitamens brīžiem palūkojās uz Marakandas vecajiem dzeltenajiem mūriem ar plaisās saaugušajiem kuplajiem krūmiem starp robainajām šaujamlukam un, pieri saraucis, novērsās, kad vēja brāzma atnesa smacīgu līķu smirdoņu. Pie atvērtajiem vārtiem, kur parasti stāvēja sardze un vārītu dzīvnieku iekšu, žāvētu vīnogu un saldas mīklas cepumu pārdevēju letes, tagad nebija nekā. Uz dziļām grambām izbraukta ceļa mētājās raibas lupatas, rēgojās apgāzušies rati ar vienu riteni.

Ēzelis, tramīgi saslējis garās ausis, apmeta likumu ratiem un palēcās sāņus, ieraudzījis baltu nosprāgušu zirgu ar uzpampušu vēderu. Sāņus dīvainās pozās gulēja vairāki miroņi, suņi laiski paskrējās projām no tiem un apstājās, izkāruši mēli, kad ceļavīrs svieda viņiem ar akmeni.

Aiz vārtiem sākās aprikožu kokiem apdēstītas amatnieku mājiņas. Šeit senāk pie divviru durvīm augu dienu sēdēja varkaļi un ar veserīšiem kaldināja platas bļodas, krūzes un bronzas sirpjus. Tagad nebija redzams neviens meistars. Durtiņas bija plaši atvērtas; uz sliekšņa nosviesta raiba sega, viscaur mētājās salmu kušķi un sasistu trauku lauskas.

Ēzelis sīkiem soļiem tipināja pa šauru taku gar māla žogu.

Dīvains klusums un vientulība vērta drūmas šīs līkumainās ielas, pa kurām senāk nepārtrauktā straumē smiedamies bija virzījies raibs pūlis.

Kaut kas sāpīgi trāpīja Spitamenam pa vaigu, viegla koka bulta atlēca un nokrita zemē. Viņš apturēja ēzeli un iegāja pa atvērtajiem vārtiem. «Kas tas bija — brīdinājums vai ievilināšana slazdā?» Viņš piesēja ēzeli un devas pagalmā, kura vidū spīguļoja četrstūrains dīķis. Senāk Spitamens reizēm šeit bija nācis un pazina saimnieku — audumu krāsotāju. Arī tagad pari pagalmam bija izstieptas auklas, kurās iezīdusies zila krāsa, un uz tām vēl karājās dažas tumšas drānas strēmeles.

Bet kur tad pats meistars? Viņam bija daudz bērnu, allaž kādas vecas vai jaunas sievietes skaloja garus audeklus; kur tās palikušas? Tukšs un drūms kā izsista acs mājas sienā rēgojas caurums — un tajā iestrēdzis saņurcīts, saplēsts paklājs.

Vēl viena bulta aizlidoja garām Spitamenam, un tobrīd viņš ieraudzīja vecā platānas kokā starp lielajām, robainajām lapām cirtainu zēna galvu. Puika bija aizrāvies aiz stumbra un no paštaisīta loka tēmēja ar koka skalu. Ačeles ļauni zvīļoja.

Spitamens gāja tuvāk, aizsegdams seju ar rokām.

—    Nenāc, nošaušu, — bērns spiedza.

—     Pag, pag, nešauj, esmu tava tēva draugs. Vai gribi maizi? — Spitamens sniedza zēnam sakaltušu plāceni.

Puisēns sakampa plāceni un saka kāri grauzt, rūkdams kā zvērēns, un pēkšņi ieraudājās. Asaras ritēja pa vaigiem, un viņš tās slaucīja ar netīru dūrīti.

—    Puisīt, kas tev noticis, kāpēc tu raudi?

—    Baidos šeit palikt. Ņem mani sev līdzi!

—    Tu gribi, lai aizvedu tevi pie tēva?

—    Nē, mans tēvs guļ akā un māte dīķī. Es viņiem jautāju, bet viņi neko neatbild. Tur viņus iesvieda javani.

—    Būs jau labi, kāp zemē! Es tevi vedīšu sev līdzi. Man ir ēzelis, un tu jāsi ar to.

Zēns, veikli atbalstīdamies ar basajām kājām pret grumbuļaino mizu, nošļūca zemē.

—    Tagad nāc man līdzi un nepaliec iepakaļ, kamēr javani vēl tālu.

Viņi gāja gar žogu un iznāca pa vārtiem uz ielu, kur pirmīt bija atstāts ēzelis.

Trīs javani ar zirgu astēm izrotātām vara ķiverēm stāvēja pie ēzeļa, un viens no viņiem taustīja maisus.

—    Rupji miežu graudi, noderēs.

—           Kāpēc tu vazājies pa citu mājām? Vai laupīt esi atnācis? — kliedza otrs javans, paceldams piķi.

—           Pagaidi, nesteidzies viņu nodurt. Man viņš noderēs. Ei, barbar, vai vīns ir? … Gribu dzert! … — Maķedonietis ar roku rādīja, ka viņš- pielej un ceļ pie lūpām kausu.

—    Tūlīt sameklēšu tev vīnu.

—    Tu proti grieķiski? Tad jau tu būsi vērtīgs kalps!

—           Esmu gājis līdzi karavānai uz Antiohiju un tur iemācījos runāt hellēņu dievišķīgo valodu.

Karavīrs atbīdīja ķiveri uz pakauša. Ar biezu, cirtainu bardu apaugusī seja laistījās smaida.

—           Draugi! — viņš sauca. — Mani piemeklējusi liela laime. Esmu atradis sev labu vergu. Viņš nebūs jādauza ar rungu, lai iemācās mūsu valodu.

Divi pārējie karavīri dzina projām ēzeli.

—           Bet mums ir divi maisi miežu. Krietni pabarosim savus izkāmējušos zirgus. Tā ir daudz lielāka manta nekā tava dievišķā valoda.

—           Tu droši vien esi izdarīgs zellis un pratīsi sadabūt gan miežus manam zirgam, gan vīnu man pašam. Nu, panāc tuvāk!

Maķedonietis pacēla no zemes skaidu, ar nazi izdrāza četrstūrainu dēlīti, izurbināja caurumiņu un ievēra tajā sarkanu diegu.

Uz dēlīša viņš uzskrāpēja savu vārdu — «Berda». Pēc tam spēcīgi sakampa Spitamena ausi, pavilka to un izdūra ar naža galu caurumu, ievēra diegu un aiZsēja mezglu.

—           Tagad tu vari būt mierīgs: neviens tevi man neatņems. Visiem saki, ka esi Berdas — maķedoniešu jātnieka vergs!

Spitamens stavēja pavisam tnierīgi, viņa melnīgsnējā seja pat nenodrebēja, kad Berda pārdūra viņa ausi. Spitamens teica:

—           Tu gribēji vīnu. Šinī mājā ir pagrabs/Saimnieks bija viesmīlīgs vīrs un ne vienreiz vien mani pacienāja. Es droši vien sameklēšu tev krūku veca vīna.

—    Iesim, es uzdzeršu, lai tavas kalpa gaitas labi sākas.

Spitamens izgāja cauri pagalmam, izspārdīja vecu lapu kaudzi un pacēla nelielu četrstūrainu lūku. Pagrabā veda nodeldēti pakāpieni.

Viņš mierīgi kāpa lejā.

—            Ir! — Spitamena balss skanēja no pagraba viņa gala. — Ļoti lielas krūkas — cilvēka augumā; jāpārlej mazākās, es viens nespēšu.

—           Tūliņ iešu, — Berda teica, piesliedams pie koka pīķi, un, uzlicis plaukstu uz šķēpa spala, arī iekapa pagrabā.

Zēns stāvēja sāņus, paslēpies aiz koka, un gaidīja atgriežamies javanu un jauniegūto draugu. Spitamens iznāca viens pats. Viņš smagi elsa, rokā nesa nelielu tukšu krūzi.

—    Kur tad javans? — zēns vaicaja.

—           Viņam iegaršojās vīns, viņš tur palika dzert un pēc tam turpat liksies uz auss. — Spitamens aiztaisīja lūku un atkal apbēra to ar lapām. — Tagad drīzāk iesim projām, ja gribi, lai es tevi paēdinu.

Abi gāja pa šauru līčloču ielu. Pie Spitamena asiņainās auss kuļājās dēlītis. Pretim nāca karavīri.

—    Vai vīns ir? — viņi vaicāja, pakampdami krūzi.

—           Meklēju Berdam, — Spitamens atbildēja un devās tālāk uz pilsētas vidu.

Galvenā iela, kas šķērsoja visu Marakandu un kas parasti bija ļaužu pilna, tagad šķita kā izmirusi. Retumis steidzās vientuļi iedzīvotāji, kļaudamies pie sienām. Vairāki veikali bija atvērti, un pie tiem drūzmējas maķedonieši. Viņi nesa lielus saiņus, un cienīgi tirgoņi [81] vienaldzīgi atritināja krāsainus apģērbus, vilnas apmetņus, garus plīvurus un lika tos kaudzēs.

Tirgoņi maksāja par šīm salaupītajām mantām ar sudraba un bronzas naudu.

—    Ja gribi, došu vienu dāriku.

—           Vienu dāriku par pieciem apģērbiem? Ikviens no tiem taču četrus dārikus vērts! — kareivji kliedza.

—           Ja negribi, ņem atpakaļ. Man ir tik daudz apģērbu, ka vairāk nevaru pirkt. Turklāt tavi apģērbi notraipīti ar asinim. Kas šādas drānas tagad pirks no manis?

Pilsētas vidū, pie citadeles vārtiem uz akmens izciļņiem,

sēdēja sargkareivji un meta kauliņus. Spitamens ievēroja, ka maķedoniešu garnizons ir neliels — varbūt pavisam kopā divi vai trīs simti kājnieku un jātnieku. Visa maķedoniešu armija virzījās tālāk uz austrumiem, lai izlaupītu citas sogdu pilsētas.

No citadeles ceļš veda pa tiltu pāri dziļam cietokšņa grāvim, kas pusloka ieskāva vecos mūrus. Tālāk sākās visbiežāk apdzīvotā pilsētas daļa, kur dārzu gandrīz nemaz nebija un mājiņu plakanie jumti kļāvās cits pie cita kā bezgalīgi pakāpieni. Puse māju bija izpostīta ugunsgrēkos, kas uzliesmoja, kad Marakandā ielauzās maķedonieši, un apgruzdušās krāsmatas šur tur vēl kūpēja. Prātu zaudējušas vecenes un panīkuši bērni klaiņāja pa drupām, rakņājās gruvešos, meklēdami kaut ko ēdamu un vilkdami laukā apsvilušas lupatas.

Spitamens izgāja cauri tirdzniecības ielām, kas tagad bija kā izmirušas, un devās šķērsielā, kur dzīvoja viņa draugs filozofs Cen-Czi. Māja bija tukša; precēm piekrauto noliktavu vieta rēgojās sašķiebušies melni stabi. Vecais kalps induss nobijies paglūnēja no pagraba un, pazinis, ka ienācējs ir Spitamens, pieskrēja un pieplaka pie viņa krūtīm.

—    Arī tevi piemeklējušas bēdas, — vecais šņukstēja, rādīdams uz dēlīti, kurš karājās pie mednieka auss.

—   Tā vēl nav nekāda lielā nelaime, —1 Spitamens bezbēdīgi atbildēja. — Bet kur ir tavs gudrais skolotājs?

—    Nezinu, — kalps atbildēja. — Kad laupītajl ienāca mūsu ielā, skolotājs apāva sandales, paņēma garu spieķi un devās laukā no pilsētas. Atpakaļ viņš nav atgriezies, un es nezinu, vai viņš ir dzīvs vai miris.

Spitamens iegāja dārzā, kur apcirpto koku lapas bija sačokurojušās no degošo ēku liesmām. Baseinā daudzas sarkanās zivtiņas bija uzpeldējušas, apvēlušās ar baltiem vēderiņiem uz augšu. Lapene sagrauta; un tikai Būdas akmens tēls joprojām smīnēja šķību smīnu.

Zēns, kas sekoja Spitamenam, turēdamies pie viņa apmetņa malasi salasīja dažas pergamenta lapas, kas mētājās uz takas un bija aprakstītas ar Cen-Czi roku. Spitamens saudzīgi salocīja tas un iebāza azotē. Pa sienā izlauztu caurumu mednieks un zēns nokļuva pamestos dārzos un pēc tam sasniedza pilsētas nomali, kur sākās smilšaini pauguri.

Tur Spitamenu gaidīja jātnieku pūlītis. Apģērbi viņiem bija skrandaini, bet visiem bija labi pīķi, stopi un kaujas cirvji.

—    Javani pašlaik izklīduši pa visu pilsētu ka blaktis, un tīrais nieks būtu saņemt viņus ciet dzīvus. Mums jānokļūst galvenajā laukumā un jāaizšķērso javaniem ceļš uz cietoksni. Kur ir karaspēka galvenā vienība?

—    Aiz pakalna, Zelta upes meldros.

—    Aiciniet šurp šo vienību, javaniem tas būs liels pārsteigums.

—    Spitamen, tev ausī jauna oriņa? — jātnieki smiedamies vaicāja.

—    Tā man balva par grieķu valodas prašanu. — Spita- mens uzlēca viņam pievestā liela, rudā zirgā, apjoza jostu ar šķēpu un paņēma rokā pīķi. — Kukej, uzcel savos seglos šo zēnu! No viņa izaugs krietns zemnieku aizstāvis.

Aiz pakalna kļuva redzama Spitamena kara biedru virkne, un pa mūros izlauztajiem robiem viņi strauji iedrāzās pilsētā.

pēc kaujas

Budakens atguva samaņu. Visapkārt tumsa. Kaut kas viņam bija uzgāzies virsū, kājas neciešami sāpēja un nebija pakustināmas. Rokas viņš nemaz nejuta. Tikai acis redzēja, ka šķērsām pāri kājāļm guļ kaut kas liels. Virs tā tumša debess. Debesīs mirguļodamas dzirkstīja zvaigznes.

Budakens paslien galvu, ar pēdējiem spēkiem to pagriež sāņus un atkal atslīgst uz akmens.

Tagad viņa skatiens aptver visu līdzenumu, kas beidzas pie kalniem. Neskaidri miglas lēveri slīd un kāpj augšup. Mēness iznirst no dūmakaina tīmekļa un ripo pa zili melno debess jumu kā galva, ko nocirtis šķēps.

Kas tā par blīvu, kas guļ uz viņa kājām? Tagad viņš jau saskata zirga krustus; viena kaja ar saliektu nagu pa- slieta gaisā. Zirga kāja sāk kustēties, šūpoties, un viss zirga rumpis raustas.'

Budakens sēcoši ievaidas. Kaut kas rūc, čab, nagi kaut ko skrāpē.

Bet kur tad cilvēki? Kur tie palikuši? Bija taču tūkstoši — saki un tie augstprātīgie javani, segti ar bruņām, ko skitu bultas nespēja caururbt.

Budakens paskatās atpakaļ. Miglas vāli paceļas no līdzenuma un slīd pa debesu velvi. Kustas melnas ēnas: tās lavās virknē bez trokšņa cita aiz citas, smailos purnus nokārušas. Tie ir vilki. Viņi pulcējas baros un zogas pakaļ sakiem, kad tie dodas karagājienā.

Vai nupat šeit nebija vilki? Bet kāpēc rokas ir bez spēka? Zvēri var sākt plosīt Budakena seju: viņš nespēs nožņaugt tos savā varenajā tvērienā kā citkārt…

Budakens sasprindzina visus spēkus un ievaidēdamies paceļ galvu. Visapkārt viņš redz akmeņus. Nē, tie nav akmeņi. Kāds neatlaidīgi blenž viņā. Kas ir ši melnā seja? Acis izvalbītas un baltas. Spēcīgie zobi atšiepti. Ap melno kaklu balsnē gliemežvāciņu krelles. Kas viņš ir? Kādēļ viņš neatlaidīgi skatās un nesaka ne vārda? Budakenam iešaujas prātā melnais kareivis, kas šķērsoja viņa ceļu, lai aizsargātu Maķedonijas valdnieku no Budakena kaucošās kara vāles. Tagad melnais gluži kā brālis guļ blakus Budakenam, un viņa acis sastingusi izbrīna: viņš jau redz Cinvadas tiltu un aiz tā vītolus, kas noslīguši par sešām ūdens straumēm, kuras piešķir nemirstību un liek aizmirst bēdas.

Bet kad pats Budakens aizkļūs lidz Cinvadas tiltam, aiz kura visi spēkavīri, kas krituši kaujā, iemanto mūžīgu svētlaimi, sēdēdami uz padebešu kurgāniem, atcerēdamies savus karagājienus un cilādami allaž pilnos kausus? Kas viņam liek ilgoties pēc savām teltīm? Acu priekšā pavīd dēla Skolota smaidošā jaunā seja, un Skolots čukst: «Esmu Divraģa draugs. Es valkāju sarkanas drānas un javana gredzenu. Es palīdzu Āzijas ķēniņam iekalt važās brīvos sakus…»

Nikns rēciens guldzēdams izspraucās no Budakena platajām krūtīm; viņš jūt saplūstam rīklē asinis. Debess, mēness un zirga kāja griežas kūleņu kūleņiem, gāžas lejup; un dziļa, bezdibenīga tumsa atkal aizsedz acis…

Spožā saule apžilbina tik ļoti, ka grūti atvērt plakstiņus. Skropstas šķiet kā resnu kāršu žogs, aiz kura kvēlo sarkan- dzeltena debess. Budakens paver vienu aci.

Uz viņa krūtīm sēž putns. Tas liekas milzīgs, liekas, aizsedz debesis — melns ar zilganu zaigu, spoža stara apgaismots. Putns pagriež sāņus garo knābi un pētīgi lūkojas ar apaļu aci.

Tas ir krauklis. Viņš sper piesardzīgu soli uz Budakena seju un atkal, knābi sāņus pagriezis, neatlaidīgi blenž ar vērīgu aci.

Budakens piemiedz plakstiņus … Jūt sejā dzestras spārnu vēdas. Putns palecas un palido nostāk, kur sāk kauties ar kraukļiem, kas uzmetušies uz zirga vēdera. Bailēs ķērkdami, putni paceļas gaisā un lido riņķu riņķiem: uz zirga maitas nometas milzīgs ērglis ar kailu kaklu.

Sakļāvis varenos spārnus, tas pašapzinīgi lūkojas apkārt, grozīdams galvu ar lejup noliektu knābi.

«Viņš ir jau pieēdies, tāpēc neknābj,» Budakenam pavīd doma, un viņš atkal ieslīgst snaudā. Tagad viņam viss vienalga… Činvadas tilts ir brīnišķīgs. Tas viscaur darināts no gariem kristāla pavedieniem, uz kuriem savērpti balti gliemežvāki. Pavedieni stīdz pāri dziļdziļam zilam bezdibenim. Vējš šūpo gliemežvāku krelles… Vai pavedieni izturēs tik smagu karavīru, kāds ir Budakens?

… Ja šeit ieradīsies saki, Yiņi izvilks Budakenu no zirga apakšas un varbūt izglābs viņu. Bet, ja ieradīsies maķedonieši, tie viņu tūlīt nodurs. Ja atjās klejojošie dahi, viņi nožņaugs Budakenu ar meldru cilpu, novilks drānas, zābakus, noņems krelles un nogriezīs zirgam zelta iemauktus. Pēc kaujas dahi ierodas aplaupīt kritušos karavīrus.

Soļi un klusas balsis. Kas tagad būs — nāve vai glābiņš? Viss vienalga. Kaut tikai dzirdētu cilvēkus runājam, redzētu dzīvu cilvēku sejas. Budakenam jau grūti atvērt acis. Dienā zirgu mušu sadzeltie plakstiņi uzpampuši. Soļi tuvojas. Viegli švīkst kājas pa akmeņiem. Kada roka aizskar seju un mēģina atvērt saplīsušos, sastrutojušos plakstiņus …

— Tēv, vai tu esi dzīvs? Ļauj, es aizsegšu ar plaukstu tavu muti, lai dvēsele neizlidotu no tavām miesām agrāk, nekā tu dzirdēsi, ko tev saku. Tas esmu es, Skolots, — es izbēgu no gūsta. Apstaigāju visu ieleju un pārmeklēju

visus krūmus, lai tevi atrastu. Tēv, atver savas drosmīgās acis … Tavā priekšā stāv tavs Skolots.

No Budakena rīkles izguldza kluss vaids.

—           Viņš ir dzīvs! Saki ir spēcīgi karavīri, — čukst kāda vecīga balss. — Ja krāc, tad pēc brīža sāks arī runāt. Novelsim vispirms zirgu un pēc tam ievainoto aiznesīsim pie strauta.

Auksts ūdens plūst uz Budakena sapampušo seju, izmazgā acis, un Budakens atver smagos plakstiņus.

Viņa acu priekša Skolots — novājējis, ar izpūrušiem matiem. Apģērbs vienās skrandās. Dubļi un nobrāzumi uz sejas un kailajām rokām.

Blakus izģindis vecs vīrs ar apaļu pieri, ar gariem, taisniem un sirmiem matiem. Mugurā ādas apģērbs, kādu valkā dahi, un ap kaklu putnu nagu krelles.

—           Tas ir vecs dahs, viņš tevi izārstēs. Viņš ir gudrs un zina, kā aizdziedināt kaujā gūtus ievainojumus.

—    Skolot! Saki taisnību — vai tu nodevi dzimto cilti?

—           Tēv, viņi gribēja, lai es izstāstu par visiem ceļiem, par visiem avotiem, par mūsu karavīru skaitu. Viņi solīja, ka es būšot saku kņazs, pārāks par visiem kņaziem. Bet es viņiem nepastāstīju ne puteklīti patiesības un gaidīju brīdi, kad varēšu aizbēgt dzimtajās stepēs. Un, kad nakts klusumā beidzot sadzirdēju mūsu ērzeļu zviegšanu viņpus Jaksartas un ieraudzīju trauksmes dūmus kūpam pakalnos, metos upē. Pārpeldēju, un brūces no trim javanu bultām, kas mani panāca, vēl līdz šim struto manos plecos …

—    Kur ir javani?

—           Visi atgriezās atpakaļ pāri upei un dziedē saku šķēpu cirstās brūces.

—    Un Helons?

—           Helons mūs nodeva. Viņš ieveda savu karaspēka vienību aizā un pals aizbēga pie Divraģa.

—           Tohars, suns! Viņš varēja Divraģi dzīvu saņemt ciet, bet tagad laiza tā ķetnu. Kur ir mans Karijs?

—           Karijs aizauļoja uz Cinvadas tiltu, un šeit pie tavām kājām guļ viņa nedzīvās miesas.

Budakens apklusa. Viņa acis atkal cieši aizvērās, un Skolots uztraucies dzina nost uzmācīgās zilas mušas.

Beidzot Budakena lūpas klusi čukstēja:

—           Mans dēls, tagad varu mierīgi doties pāri Cinvadas tiltam …

«TĀLĀK NEIESIM!»

Kopš kaujas ar pārupes skitiem Aleksandra teltī nevienu nelaida. Smags persiešu paklājs aizsedza galveno ieeju, un tās priekšā kā sasaluši stāvēja maķedoniešu sargkareivji ar ķiverēm, kuras gluži kā kaujā bija nolaistas uz sejas, un ar piķiem, kas pielikti pie labas kājas.

Sargkareivji nomainījās vairākkārt, bet valdnieku viņi arvien vēl nebija redzējuši.

Blakus teltī — kara kancelejas priekšnieka Eimena teltī nāca maķedonieši, gan izcili etēri, gan vienkārši kareivji — vienību ievēlētie —, un visi gribēja tikties ar Aleksandru.

—    Valdnieks pieņems tikai ārstu un galveno priesteri pareģi.

—    Valdnieks ievainots vai slims?

—    Slims ar vēdera ligu, — Eimens salti atbildēja.

Zinādami nelokāmo valdnieka stūrgalvību, atnākušie

atgriezās savās teltīs, kur nebija miera no kliedzieniem un vaidiem. Pēc šās kaujas ievainoto bija ļoti daudz — citādi nekā pēc iepriekšējām kaujām. Skitu bultu cirstas brūces iekaisa, uzpampa, un kareivji ar izvalbītām acīm degtin dega drudzī un kliedza nesaprotamus vārdus.

Ārsti apstaigāja ievainotos, ^pieda iz brūcēm strutas, ierīvēja dziedinošas ziedes, čukstēja lūgsnas dievam As- klepijam, cietēju dziedinātājam, bet daudzi jo daudzi ievainotie tomēr nomira lielās mokās.

Taču vēl briesmīgāki bija skitu āķaino pīķu dūrieni un kara vāļu triecieni, kas lauza kaulus. Lai gan ārsti aizšuva briesmīgās brūces, bet ievainotie uz visiem laikiem kļuva kropļi un, nedomādami vairs par kaujām, sprieda, kur Sogdiānā viņiem piešķirs zemi un cik vergu viņi dabūs.

Visā nometnē atklati runāja, ka Āzijas karagajiens jāizbeidz, ka sogdiem ir ļoti auglīga zeme, gluži citāda nekā dzimtenē, klinšainajā Maķedonijā vai, Grieķijā, un pienācis laiks, lai karavīri par nopelniem valdnieka labā tiku tikām dabūtu gan zeltainus kviešus, gan sārtus ābolus uņ veselībai derīgos sīpolus un ķiplokus. Kropļi minēja visu, ko viņi vēlētos: ij vēršus gariem ragiem, ij staltus zirgus, ij sogdu jaunavas ar melnām acīm un sešpadsmit garām bizēm.

—     Viens gan ir slikti, — karavīri sūrojās, — sogdu zemnieki vēl ir ļoli nepaklausīgi kā neiejāti zirgi, viņi cieši turas pie savas zemes, nevēlēdamies to atdot, un Šķibi blenž uz mums kā vilki, aizmirsdami, ka paši dievinolē- muši padarīt maķedoniešus un grieķus par visu Āzijas tautu kungiem.

—    Maķedoniešiem ir bīstami pa vienam iet sogdu ciematos, — citi klāstīja, — maķedonieši pazūd bez vēsts. Stāsta, ka vainīgas esot laupītāju bandas, kurus vadot nenotveramais Spitamens, kas spējot pārvērsties gan par zvēru, gan par putnu, gan par skorpionu.

—     Nav ko iet tālāk, ir pienācis laiks apstāties! — nometnē visi kā viens runāja. — Un skitu zemē nav vairs ko savu degunu bāzt. Ko mēs tur varam iegūt? Akās ūdens sāļš, ķiploki neaug, vērši pinkaini kā lāči, skiti ar tiem jāj, bet zirgus slauc kā govis. Nē, pienācis laiks apstāties un dalīt karavīriem viņu iekaroto zemi.

Divas dienas pēc kaujas Eimena lielajā telti ienāca maķedoniešu augstākie karavadoņi. Druknie maķedonieši ar resniem kakliem un lieliem, izvirzītiem zodiem, ar vareniem kamiešiem nāca smagiem soļiem kā bifeļi. Iesoļojuši lielajā teltī, iesprauduši dūres sānos, viņi ielenca Eimenu.

Telts malās stabiņos cita virs citas stāvēja no ādas darinātas apaļas kārbiņas — ikviena ar atbilstošu burtu; tajās glabāja tīstokļus ar pārskatiem, ko sastādījuši maķedoniešu uzraugi, kas bija norīkoti pie persiešu satrapiem. Seit uzglabāja ari vēstules, ko rakstījuši pie visiem galvenajiem lielajā Persijas valsti izkaisītajiem ceļiem novietoto maķedoniešu karaspēka vienību priekšnieki, Sī- rijas, Feniķijas, Ēģiptes pārvaldītāju ziņojumus un, beidzot, Aleksandra karagājienu sīkus aprakstus, ko izklāstījuši daiļrunīgais Anaksimens, Kalisfens, Marsijs, Haress un citi, kuri uzmanija, lai neviens solis, neviens «pasaules iekarotāja» vārds neietu zudumā pēcnācējiem.

Eimens, slikti skuvies, ar nogurušu, grumbām izvagotu seju, gulēja uz lāvas, kas bija apklāta ar sniega leoparda ādu, bet četri vergi rakstveži sēdēja viņa priekšā uz paklāja un vienlaicīgi rakstīja uz pergamenta to, ko Eimens tiem diktēja:

—     «Barbari nespēja izturēt ne mūsu neuzvaramo karavīru skatienus, ne kliedzienus, ne spēcīgo triecienu. Viņi muka, cik ātri vien spēdami. Sadusmotie karavīri vajāja viņus līdz vēlai naktij. Visi barbari redzēja, ka neviens nespēj pretoties maķedoniešiem . . .» Lūk, tā, kā es nodiktēju, valdniekam patiks.

—    Eimen, ko valdnieks dara?

—    Tīra ieročus. Bet, kad valdnieks pats sāk tīrīt ieročus, tā ir zīme, ka viņu pārņēmis traks niknums un viņš gaida, uz ko varētu izgāzt dusmas.

—    Lai jau dusmojas! Mums tik un tā jārunā ar viņu.

Eimens uzsita pa piekārto bronzas vairogu, un lielajā

teltī ieskrēja viens no uzticamajiem kareivjiem, valdnieķa miesassargiem, kuri ne brīdi neatkāpās no Aleksandra. Karavīrs klusi ieslīdēja aveņsārtajā lielajā teltī un atgriezies pateica, kā Āzijas ķēniņš aicinot savā mītnē visus atnākušos.

Sakārtodami apmetņu krokas, maķedonieši nokāsējušies cits pēc cita aizgāja aiz persiešu paklāja.

Aleksandrs sēdēja uz saliekama ķeblīša, ģērbies gaišzilā bezrocī. Viņa rokas līdz pat elkoņiem bija notrieptas ar taukiem un putekļu traipiem. Valdniekam iepretim, uz ceļiem nometies, tupēja ieroču meistars, persietis, kalsens vecis ar tievu, dzīslainu kaklu. Ap galvu apjoztā siksniņa saturēja sirmos, cirtainos matuš.

Valdnieks pārlaida katram ienācējam drūmu, neuzticības pilnu skatienu. Uz maķedoniešu apsveikumu: «Ilgu mūžu tev!» — glītas lūpas strupi atteica grieķu valodā: «Priecājieties!»

Maķedonieši atlaidās puslokā uz paklāja, pavilkuši zem kreisās rokas spilvenus.

—    Vai ievainoto daudz? — Aleksandrs jautāja.

—    Reti kāds nav ievainots ar bultu — skiti šauj ļoti trāpīgi. Gandrīz visi mūsu zirgi ir sabendēti.

—    Tas ir slikti! Man pašlaik viens zirgs vairāk vērts nekā desmit kareivji. Bet vai saņemtie skitu zirgi ir derīgi?

—    Ar tiem nevar tikt nekādā galā. Kož kā suņi, kā āži lēkā uz vietas un sviež nost jātniekus.

Peritakena, kuru visi nicināja par bezkaunīgo lišķību, pieglaimīgi sacija:

—          Spožais Amona dēls! Pēc tavām brīnišķīgajām acīm redzu, ka esi izgudrojis lielisku plānu, kas skitus izklīdinās kā strazdu baru.

Aleksandrs klusēja un čakli berza šķēpu, mērcēdams lupatu ķieģeļu pulveri.

—    Nikanor, ko sacīsi tu? Kas jādara, lai sakautu skitus?

Pavecs maķedonietis platiem pleciem nolieca apaļo,

iecirtīgo galvu.

—    Viņi pamatīgi jāpārmāca, lai simt gadus mūs atcerētos.

Aleksandrs sarosījās.

—    Es domāju tāpat. Karagājiens jāturpina. Jāielaužas pašā skitu zemes sirdī, jāsagrauj viņu Cačas cietoksnis.

Pārējie maķedonieši, pazīdami valdnieka ātrīgo dabu, klusēja. Viņu acīs, izvalbītās kā buļļiem, nekas nebija saskatāms.

—    Nu, kāpēc jūs klusējat? Ptolomej, vai tad nevajag tūlīt doties tālāk?

—    Pamēģinājām jau, bet nekas neiznāca. Mēs pret viņiem nespējam karot.

—    Kāpēc?

—    Vai tad mums bija tāda uzvara, pie kādām esam pieraduši? — jautāja Klits, iesaukts par Melno tumšās ādas dēļ. — Karot ar skitiem ir tikpat kā meža kuilim cīnīties pret ērgļiem. Mēs dzenamies pakaļ skitiem, bet viņi izklist kā putni, tūlīt griežas atpakaļ un uzbrūk no citas puses. Nepieciešams apstāties, jo …

—     Pagaidi, Klit! — Eimens viņu pārtrauca. Eimens ļoti reti izteica savas domas, dodams priekšroku valdnieka pavēļu izpildīšanai; tāpēc visi vērīgi klausījās, ko sacīs kancelejas priekšnieks. — Valdniek, pasaki man — ko tu vēlies? Es, protams, nešaubos, ka tu pratīsi galīgi sakaut skitus, ieņemt viņu cietokšņus Čaču, Roksonaku un citas pilsētas. Bet vai tu gribi kļūt par sausa tuksneša valdoni un liksi maķedoniešu karavīriem slaukt ķēves? (Perita- kena un Nikanors jau tagad labprāt stātos pie šā godājamā darba.) Bet varbūt tu vēlies kļūt par daudz auglīgākas zemes, piemēram, bagātās Indijas valdoni, no kurienes Persijas ķēniņi guva sev ziloņus, pāvus, zeltu, dimantus, dārgakmeņus, Ceilonas pērles un visbrīnišķīgākos audumus, garšvielas un citas Austrumu bagātības? Vai šadas mantas nebūs daudz labākas nekā skitu kaltētais siers un ķēves piens?

—    Vai tad var runāt par Indiju, ja mūsu aizmugurē ir skiti! — Nikanors dusmīgi atteica. — Ja mēs tagad dosimies uz Indiju, skiti sacīs, ka esam no viņiem nobijušies, un sekos mums pa pēdām.

Eimens paraustīja plecus.

—    Kāpēc viņi sekos mums pa pēdām, bet nenāks kopā ar mums?

Aleksandrs rimās kasīt ķieģeli un ar izbrīnu pacēla acis uz Eimenu.

—    Vai domā, ka skiti ielaidīsies uz sarunām?

—     Vienkāršie skiti grib kauties, taču viņus vada kņazi. Es te atgādināšu tava tēva ķēniņa Filipa gudros vārdus. Vai viņš nebija tas, kas teica — «Cietokšņa mūrus, ko nevar ieņemt uzbrukuma, viegli pārkāpj ar zeltu apkrauts ēzelis»?

—    Es domāju tāpat! — Aleksandrs iesaucās, pielēkdams kājās. — Mums ar viltu jādabū savā pusē skitu jātnieku karaspēks. Tie ir īsti karavīri! Hefestion, nežēlo zeltu! Sāc no kņaziem — visiem kņaziem patīk zelta monētas šķindoņa.

Lielajā teltī ienāca karavīrs un, atgrūdis aizkaru, ielaida persiešu drānās ģērbušos putekļiem klātu vēstnesi.

Vēstnesis pacēla roku ar tīstokli, it kā vēlēdamies nosviest to uz paklāja, — tas bija steidzamības apliecinājums, — un iedeva tīstokli valdniekam. Taču tūlīt pats sagrīļojās un nogāzās bez samaņas.

Visi apklusa, vērodami, kā Aleksandrs salauza vaska zīmogus un sadrumis parlaida acis grieķu ātrraksta rindām.

—     Aizvāciet vēstnesi! Izsniedziet viņam apbalvojumu! — Valdnieks pameta ar roku, un karavīri iznesa vēstnesi. — Esmu saņēmis trīs ziņojumus. Marakandu ielenkusi sogdu dumpinieku banda Spitamena vadībā. Sešdesmit vīru liela maķedoniešu vienība, kas jājusi uz ciematu pēc barības zirgiem, visa apkauta — atkal vainīga Spitamena vadītā banda. Beidzot pie Nautakas laupītāji ta paša Spitamena vadībā uzbrukuši manai karavānai, kas nāķusi no Agbatanām, un karavānu iznīcinājuši. Kas tas tāds par Spitamenu, kas vienlaicīgi var būt trīs vietās? Vai nu šis vīrs ir dievs, vai tur ir trīs vīri? Tulku šurp!

Eimens pašķīra aizkaru un uzsauca: «Jakir!» Tievs jauns sīrietis ar bālu, blāvu seju un kupliem cirtainiem matiem,

kurus ieskava vara stīpa, nometas uz ceļiem pie ieejas teltī.

Maķedonieši pārmija skatienus un grozīja apaļās galvas. Valdnieks pieliecās pie vecā ieroču meistara, persieša, kas sēdēja uz paklāja pie Aleksandra, un pagrūda viņu ar kāju:

—     Hei, bobo! Vai zini, kas ir Spitamens?

Veča pierē saraucās neskaitamas grumbas, it kā viņam būtu ārkārtīgi grūti atcerēties, kas ir Spitamens.

—          Spitamens ir spožs kā saule, tas ir varonis, kas nebaidās ne no viena.

—    Bet cik Spitamenu ir — viens vai vairāki?

Vecais salika rokas uz vēdera un it kā atvainodamies sacīja:

—    Lūdzu, nedusmojieties uz mani, bet es nezinu.

—            Kur ir persiešu kņazi? Ko viņi dara? Viņi dzīvo dīkā — bez jebkādas jēgas. Paaiciniet viņus šurp!

Valdnieka pavēles izpildīja aši, jo gausos viņš sita ar šķēpa rokturi.

Seši persiešu kņazi ieradās ar miegā sapampušiem ģīmjiem, steigā kaut kā apģērbušies.

Aleksandrs piemiedza acis un neatlaidīgi skatījās uz izblīdušo, resno Datafernu, kurš valdnieka saltā skatiena ietekmē saka mīņāties un kāpties atpakaļ.

—    Vai tu pazīsti Spitamenu?

Dataferns atskatījās uz citiem kņaziem.

—           Kas tas tāds par Spitamenu? Vai esat dzirdējuši par tādu vīru? — viņš čukstēja.

—           Kas tas par Spitamenu, kurš sadumpojis jūsu zemniekus un kopā ar tiem uzbrūk manam karaspēkam? Jūs nekad neko nezināt! Kam man vajadzīgi tādi palīgi?

—           Visudiženais, visudaiļākais! — kņazi ierunājas. — Pavēli, kas tev vajadzīgs, — mēs visu izdarīsim!

—            Spitamens, jādomā, ir viens no tiem laupītājiem, kas allaž klaiņā pa lielceļiem, — teica bijušais satraps Far- nuhs. — Dod mums savu neuzvaramo maķedoniešu karaspēka vienību, un pēc septiņām dienām mēs Spitamenu sasaistitu atvilksim pie tavām kājām.

—           Iegaumējiet, lai pēc septiņām dienām pats Spitamens vai viņa galva būtu šeit manu acu priekšā, citādi noripos jūsu galvas.

Tanī pašā diena tūkstotis maķedoniešu jātnieku steig-

sus devās Marakandas virzienā. Blakus vienības priekšniekam Menedemam jāja Farnuhs, kurš apgalvoja, ka zinot visus Spitamena niķus, un solījās tūlīt pat dabūt viņu dzīvu savos nagos.

SPITAMENA ĶERŠANA

Farnuham neizdevās septiņās dienās, kā viņš bija solījies, notvert Spitamenu. Kad tūkstotis maķedoniešu jātnieku Menedema vadībā, ar kuriem kopā jāja Farnuhs, ieradās pie Marakandas mūriem, Spitamena vienības tur vairs nebija. Pa citadeles vārtiem iznāca novārguši karavīri, tikko turēdamies kājās, jo bija apēduši visus zirgus, jau sākuši ēst žurkas un siseņus un kuru katru dienu varēja padoties.

Menedems ar savu tūkstoti drāzās uz ziemeļiem, kurp bija aizjājuši nekaunīgie Spitamena dumpinieki, kas neatzina Āzijas ķēniņu. Taču no visa tūkstoša ar lielām pūlēm tika atpakaļ tikai daži jātnieki.

—    Visa vienība apkauta, un daļa noslīka purvainajās Zelta upes slīkšņās, — stāstīja jātnieki. — Spitamenam palīdzēja skitu karaspēka viemība. Mēs izglābāmies tikai tāpēc, ka mūsu zirgi bija tik izturīgi un ātri.

—    Bet kur ir Farnuhs?

—    Skiti piesēja Farnuha kājas pie mežonīga zirga astes un aiztrieca zirgu stepē.

Maķedonieši atkal ieslēdzās Marakandas citadelē, kad Spitamena jātnieki izjoņoja cauri pilsētai un ieņēma visus ceļu krustojumus.

Aleksandrs joprojām palika Vankatā, kur cēla jaunu pilsētu, sev par godu nosaukdams to par Aleksandriju. Viņš veda sarunas ar skitu kņaziem par «draudzības savienības» noslēgšanu un ar spiegu palīdzību pētīja ceļus uz austrumiem. Starpnieks bija viņa pusē pārnākušais toharu kņazs Helons.

Vēsts par vienības iznīcināšanu, kuru komandēja Farnuhs, kas bija sūtīts sodīt Spitamenu, radīja Aleksandrā traku niknumu. Nodomi par tālāko virzīšanos uz austrumiem lika atmesti. Valdnieks tūlīt ar visātrāk pārvietojamo karaspēka daļu devās uz Marakandu, kur Spitamens atkal bija ielencis maķedoniešu garnizonu. Ari visa pārējā armija virzījās uz Marakandu.

Skitu kņazi, saņēmuši bagātīgas dāvanas, apliecinādami uzticību, apmainīja ar Aleksandru pīķus un zvērēja, ka neapdraudēs jauno Aleksandrijas pilsētu un necelsies pāri Jaksartas upei.

Aleksandrs ar visiem saviem jātniekiem joņoja pa izslīdējušā Spitamena pēdām, sasniedza vietu, kur bija gājusi bojā Farnuha vienība, un steigā apbedīja savus -kritušos karavīrus. Viņš joprojām dzinās pakaļ Spitamenam pa tuksnešaino klajumu, bet no Spitamena nebija vairs ne vēsts.

Aleksandrs notvēra tikai vientuļu jaunu skitu, kas veda pie pavadas pelēku kamieli. Starp kupriem sēdēja jauna sieviete un zēns.

—    Šeit nekādus jātniekus neesmu redzējis, — nomads skaidroja. — Te sākas tuksnesis, kuram drīzāk cenšamies izkļūt cauri, lai nedabūtu galu no slāpēm un tveices.

—    Kas tad tev liek klaiņāt pa šādu tuksnesi? — Aleksandrs uzprasīja. — Vai tad tev nebūtu labāk dzīvot Zelta upes auglīgajās ielejās?

—    Šeit zeme nepieder nevienam, bet tur visu zemi savā starpā sadalījuši kņazi.

—    Kā tad tevi sauc, brīvais barbar?

—    Mans vārds ir Kreilis Šepe, jo man tīk iet pa kreisi, kad dzinēja pātaga triec aitas pa labi. — Nomads ar savu kamieli vienmērīgā gaitā soļoja projām, nelikdamies vairs ne zinis par jātniekiem ar spožajām bruņām.

—   Cik neizteiksmīga seja šim barbaram! — Peritakena piebilda.

—     Viņš atšķiras no kamieļa tikai ar to, ka prot runāt, — Aleksandrs sacīja. — Taču Spitamenu es tomēr notveršu un uzsēdināšu uz mieta. Droši vien viņš nav tāds vientiesis kā šis ķēvju slaucējs.

Atgriezies Marakandā, Aleksandrs ar savu armiju bija nokļuvis tādā stāvoklī kā čūska, kurai visapkārt kvēlošu ogļu loks. Visapkārt, gan Sogdiānā, gan Baktriānā, uzliesmoja sacelšanās.

Zemnieki bēga kalnos, mežos un uzbruka maķedoniešiem, kas jādelēja pēc pārtikas.

Aleksandrs nesaudzīgi iznicināja visus ciematus, kur notika sadursmes ar viņa karavīriem. Viņš pieprasīja no

Persijas jaunus pastiprinājumus, kuros bija jauniņi maķedonieši un grieķu algotņi.

Beidzot Aleksandrs nolēma ieviest novadā kārtibu ar visnežēlīgākajiem līdzekļiem. Viņš sadalīja Sogdiānu iecirkņos, un zināmā dienā tur aizsūtītajām karaspēka vienībām vajadzēja iznīcināt itin visus pieaugušos iedzīvotājus.

Aleksandrs ar atsevišķu karaspēka vienību devās kalnos, kur bija paslēpušies Kurešatas un citu izpostīto pilsētu iedzīvotāji. Viņa karavīri atgriezās no turienes ar bagātīgu laupījumu, un pats valdnieks atveda Persijas kņazi Rokšaneku un pasludināja^ ka viņu apprecēšot.

—     Manas laulības apvienos Āziju un Eiropu, — valdnieks skaidroja tuviniekiem. — Sogdu kņazi vairs neuzskatīs mani par svešzemnieku, ja viņu kņaze kļūs par ķēniņu ķēniņa sievu. Bet ar iedzīvotājiem nav ko rēķināties — puse šajā novadā ir jau nomierinājusies, bet otrai pusei sarīkošu lieliskas izpriecas, karavīru sacensības un citas līksmes manā kāzu dienā.

Spitamens joprojām nelika miera ar veiksmīgiem uzbrukumiem, un Aleksandrs atkal ataicināja Persijas kņazus.

—     Pagājušas nevis septiņas dienas, kā solīja stulbais Farnuhs, bet septiņi mēneši. ITaču jūs līdz šim neesat pratuši ievilināt slazdos un atvest man Spitamenu. Došu jums palīgos cilvēku, kas ir visviltīgākais no visiem mirstīgajiem. Viņš jums palīdzēs atrast un sagūstīt tumsas un ļaunā gara radījumu — nenotveramo Spitamenu.

Kalpi ieveda zālē klaiņojošu atravānu, kas bieži bija redzēts laukumos, kur viņš pareģoja, deva zāles sasirgušo dziedināšanai un kā prātā jucis pareģoja drīzu pasaules bojā eju.

Garš un izģindis kā kaulu kambaris, melnos dubļos notašķījies, ar garām, rudām matu pinkām, kas sniedzās līdz jostai, vilnas drānu skrandās — viņš skatījās ar lielām kvēlojošām acīm, un tumšajā ģīmī rēgojās gari dzelteni zobi gluži kā kamielim. Veltījis sevi kalpošanai dievam, viņš kopš dzimšanas nebija apgriezis kāju nagus, un tie, grīstē savijušies, skrapstēja pa akmens klonu, kad viņš nāca klāt pie kņaziem.

—     Noķert Spitamenu? Jā, es to varu, es varu visu, — atravāns sacīja, un viņa platā mute iepletās līdz ausim.

— Bet, Jīdzko Spitamens būs notverts, viņš tūlīt jāsadedzina sārtā, citādi Spitamens pārvērtīsies par sikspārni, uzspurgs un pazudīs.

* * *

Kalnos uz dienvidiem no Marakandas drūmā aizā virs kraujas, no kuras brāzās nerimtīgs ūdenskritums, dega ugunskuri. Daži desmiti skrandās ģērbušos vīru ar šķēpiem un pīķiem sēdēja pie ugunskura. Dažiem bija persiešu vai maķedoniešu bruņas. Netālu, kalna nogāzē, ganījās sapīti novājējuši zirgi.

Liels bronzas katls bija uzlikts uz kvēlojošām oglēm. Vira mutuļot mutuļoja, un tumšās putas, uzvilnīdamas vienā malā, šņāca, krizdamas oglēs.

—    Draugs vai ienaidnieks, stāt! — iekliedzās krūmos paslēpies sargkareivis.

—    Mums vajadzīga palīdzība un aizsardzība! — skanēja atbilde.

—    Hei, Tarakān, palūko, kas tur zogas pie mums!

Pusmūža zemnieks, pacēlis īsu pīķi, spraucās lejup krūmos. No turienes skanēja strīds. Tarakāns atgriezās; viņam sekoja divi: viens ar pinkainiem gariem matiem, ubags, netīrā, notaukotā atravāna apģērbā, otrs izskatījās pēc dižciltīga persieša; seja izblīdusi, viducis platāks nekā pleci, bagātīgs sarkans apģērbs cieši apjozts ar ādas jostu, pie kuras karājās šķēps.

—    Hei, trakuļi, — Tarakāns sacīja, — šitie te apgalvo, ka gribot sastapt Spitamenu, vēloties paziņot jaunas svarīgas vēstis. — Viņš viltīgi pamirkšķināja ar piemiegtu aci.,— Uzklausīt viņus vai nogrūst no klints?

—    Lai mums pastāsta! … Nogrūst pie šakāļiem! — skanēja rupjas balsis.

Atravāns ierunājās pirmais:

—    Varonīgie dzimtenes aizstāvji! Viss debess jums, diženais dievs Aguramazda un visa pasaule raugās uz jums un jūsmo par jūsu drošsirdību. Lūk, kņazs Dataferns — viņš bija Besa kreisā roka un kopā ar Besu negribēja laist Divraģi mūsu novadā. Bet Divraģim palīdzēja ļaunie gari, un viņš applūdināja ar asinīm visu mūsu novadu.

—    Lai runā kņazs Dataferns! Ko tu dziedi viņa vietā?

Dataferns ierunājās mīlīgā, pieglaimīgā balsī:

—    Sen gribēju jūs sameklēt, lai kopā cīnītos pret nolādētajiem javaniem. Taču neviens nezināja, kur atrodas jūsu nenotveramais vadonis Spitamens. Beidzot ieraudzīju ugunis kalnos un devos tieši uz tām.

—    Saki skaidri un gaiši, ko gribi no mums.

—   Gribu būt kopā ar jums un jums palīdzēt. Kur ir jūsu vadonis Spitamens? Vai šeit?

—   Kam viņš tev vajadzīgs? Mēs visi esam kā viens. Runā skaidri!

Dataferns padomāja un atbildēja:

—    Lai notiek jūsu prāts! Varbūt jūs man neticat, bet tas, ko tūlīt jums pastāstīšu, liecinās, ka tiešām esmu jūsu pusē un esmu ar mieru atdot visu kopējam cīniņam. Kad Divraģis pirmoreiz tuvojās Marakandai, mans tēvs baidījās, ka javani nolaupīs visas bagātības, ko sakrājis jau mans vectēvs. Tēvs apkrāva kamieli ar zeltu un sudrabu, kopā ar uzticamu kalpu aizgāja kalnos un pie Agalikas visu savu mantu apraka. Izrādījās, ka tēvam taisnība. Jūs paši zināt, ka javani savos karagājienu maisos spēj sabāzt veselu pilsētu mantu. Viņi atņēma visu, kas vien mums bijis mājās, un mans vecais tēvs nomira bada, jo nevarēja vairs aizkļūt uz Agaliku.

—   Tavs resnais vēders tomēr liecina, ka tu neesi cietis badu! — kāds iesaucās.

—     Nezobojies, neprātīgais! — Dataferns atbildēja. — Mēs jau esam no tādas resnas sugas, un es nepaliku tievāks, par spīti visām nelaimēm, ko pārcietu no javaniem un ķēniņa Divraģa. Taču es nespēju rimties. Kopā ar citiem drosmīgiem karotājiem vēlos cīnīties pret ļaundariem, kuri verdzina mūsu dzimteni. Tāpēc jau nācu pie jums, lai atdotu visu, kas man ir, kopīgajai, diženajai cīņai pret Divraģi. Tur, Agalikā, ieraktas lielas mana tēva bagātības, par kurām varētu sapirkt ieročus, zirgus…

—    Jūs, drosmīgie karavīri, varētu sadalīt to mantu savā starpā, — piebilda pinkainais atravāns.

—    Lai iegūtu zemē apslēptos dārgumus, jūsu brašuļiem jājāj man līdzi, naktī tas viss jāizrok un jāaizved ar ātriem zirgiem. Var gadīties, ka sastopam javanus, kas visu gribēs atņemt.

Sākās strids. Vieni domāja, ka ieraktā manta jāsadala, otri, ka tā jāatdod kopējai cīņai, trešie, ka vispirms jāatved un tad jāizlemj, ko ar to darīt.

Reidzot nosprieda — atravānu paturēt par ķīlnieku, kamēr atgriezīsies kņazs Dataferns, kuram līdzi sūtīt desmit jātniekus ar nenogurušiem zirgiem.

Kad Dataferns un jātnieki pazuda tumsā, atravāns pie- tupas pie ugunskura, un viņa lielās acis, atspoguļodamas ugunskura liesmas, kvēloja kā sarkanas uguntiņas. Viņam blakus gluži kā ēna pieslīdēja Spitamens. Viņš viegliem soļiem bija nolēcis no kalna, no tās puses, no kuras neviens viņu negaidija. Kā jau parasti, sarkans apsējs sedza galvu, pelēkais krekls bija sajozts ar ādas siksnu, un mīkstie jēlmītas ādas zābaki vērta nedzirdamus viņa soļus.

—    Un tu, melnais kraukli, ieradies pie mums? Kādu postu tu nes sev līdzi?

Atravāns sarāvās, palēcās, bet Spitamens sakampa viņu aiz rudā paltraka malas.

—    Liec mani mierā, neaiztiec! Esmu svētais atravāns un spožā Aguramazdas kalps. Viņš tevi nospers ar zibeni un pērkonu, ja tu man pieskarsies.

Taču Spitamens cieši turēja rokā vilnas auduma stērbeli un, izrāvis nazi, uzreiz nošņāpa lielu lupatu un iesvieda to kvēlojošajās, sarkanajās oglēs.

—    Hei, puiši, paskatieties, kas tūlīt kļūs redzams šinī lupatā!

Atravāns gribēja izraut drānas lēveru no uguns, bet kāds desmits roku viņu saturēja.

Lupata sāka kūpēt, uzliesmoja, ātri sadega, un pelnos palika vairākas zelta monētas ar Persijas ķēniņu un sat- rapu attēliem …

—    Šis ir tas zelts, par kuru šis riebīgais tārps pārdevis Divraģim savus tautiešus. Šis atravāns ir sliktāks nekā zaglis un slepkava!

Par spiti kalsenumam, atravāns bija ļoti spēcīgs. Viņš pagrūda sāņus visus, kas viņu turēja, un izrāvās, atstādams turētāju rokās apģērba skrandas.

—    Aguramazda, tu esi visuspēcīgs, pārvērt mani par sikspārni! — klaidonis iebļāvās un ar mežonīgu lēcienu metās lejup no kraujas.

Pēc dažiem mirkļiem tāla ripojošu akmeņu dārdoņa atšalca no tumšā bezdibeņa dzīlēm.

—          Vientieši, vai tiešam jūs nenojautāt, — Spitamens sacīja, — ka tas bija Divraģa spiegs? Iemetiet ugunskurā viņa apģērbu. Tajā kukaiņu tikpat daudz kā monētu. Jūs redzēsiet, ka zem katra ielāpa viņam iešūtas ne vien Per- sijas monētas, bet arī javanu monētas ar Divraģa galvas attēlu.

DĪVAINA galva

Valdnieks, nomierinājis ar dzelzi, asinīm un uguni Sogdiānu, atpūtās Marakandā, Besa bijušajā pilī.

Vakaros uz mielastu sapulcējās visi tuvākie palīgi, karaspēka vienību augstākie pavēlnieki un dižciltīgākie persieši.

Blakus Aleksandram uz atzveltņa, pārklāta ar vērtīgu Feniķijā austu aveņsārtu, zelta zvaigznītēm izšūtu segu, zvilnēja Āzijas jaunā ķēniņiene Rokšaneka — valdnieks viņu bija pārdēvējis par Roksānu. Ar izbrīnā ieplestām acīm viņa skatījās uz valdnieka muskuļainajiem, neveiklajiem maķedoniešu kara biedriem, viņas sejā pavīdēja bailes, kad milzīgais Hērakla kauss apceļoja dzīrotājus un viesi vienā elpas vilcienā to iztukšoja.

Aleksandrs pievērsa viņai maz uzmanības. Ar Roksānu viņš parotaļājās tikai dažas dienas un pēc tam sāka prātot par jauniem karagājieniem.

Aleksandrs stāstīja par saviem daudzajiem varoņdarbiem, bet ienāca karavīrs un apstājās, pūlēdamies uztvert valdnieka skatienu.

—    Kas noticis?

—    Kņazs Dataferns lūdz viņu pieņemt.

—    Lai nāk! Veselu mēnesi viņš nav rādījies. Paklausīšos, ko viņš man teiks.

Durvīs nostājās resnais Dataferns. Viņa peles ačeles šaudījās pa kaktiem. Dataferns smagi elsoja.

Aleksandrs strauji piecēlās no zviļņa.

Dataferns pagriezās un iegrūda zālē jaunu kalsenu sievieti. Viņa apstājās, ļengani nolaidusi rokas. Sievietes galva bija ietīta baltā vilnas šallē, sarkanie, rotājumiem izšūdinātie šalles gali nokārās līdz pat grīdai. Aveņsārtais apģērbs bija saplēsts un putekļiem klāts. Acis skatījās tieši uz priekšu, neko neredzēdamas.

Aleksandrs gaidīja jocīgu stāstu, kādus viņam parasti klāstīja persiešu kņazi, un uzsauca:

—    Kas tad tā par irbīti? Pieved viņu tuvāk!

Dataferns paņēma pie rokas sievieti un veda cauri zālei pa zīda paklājiem uz to vietu, kur zvilnēja valdnieks. Ar otru roku kņazs vilka sev līdzi svītrainu tarbu, kādu sogdi parasti uzmauc zirgiem, tos barojot.

—           Visudiženais! — Dataferns iesaucās, nokritis Aleksandra priekšā uz ceļgaliem un ar abām rokām paceldams svītraino tarbu. — Atnesu tev meloni, ko tik ilgi esi gaidījis.

—    Kādu meloni? Parādi!

Dataferns nolika tarbu uz grīdas, izņēma no maišeļa vispirms persiešu bašliku, pēc tam iebāza tarbā abas plaukstas un izcēla cilvēka galvu. Viņš to turēja aiz cirtainiem matiem, pagriezis seju uz Aleksandru.

Zālē iestājās klusums. Visi piecēlās un nāca klāt, vēlēdamies redzēt dīvaino miroņa galvu.

Tā bija jauna sogda vai skita galva — mazliet paplati vaigu kauli ar austrumnieka iezīmēm. Plakstiņi gandrīz aizvērušies, un domīguma zīmogs uz visiem laikiem sastindzinājis jaunās sejas vaibstus. Tā bija īpatnēji skaista. Vieglas, tumšas pūkas uz virslūpas liecināja, ka puisis vēl pavisam jauns, un skumīgais lūpu liekums radīja iespaidu par vaļsirdību un patiesīgumu.

—    Kas tas ir? — valdnieka zemā balss dobji vaicāja.

—    Spitamens! — svinīgi iesaucās Dataferns.

—           Man šī galva patīk, — Aleksandrs sacīja, — un man žēl, ka nevaru vadāt to sev līdzi kopā ar tādām trofejām kā Dārija vairogu, stopu vai gredzenu, kas novilkts no Besa pirksta. Līsip!

—    Līsip, Līsip, — čukstēja balsis, — valdnieks tevi sauc.

No zviļņa piecēlās pusmūža grieķis, slavens tēlnieks,

kam Aleksandrs bija uzticējis izliet bronzā savus attēlus, lai tos ievietotu tempļos.

—    Valdniek, esmu šeit un klausos.

—          Vai pratīsi izliet no bronzas tieši šādu galvu? Tas bija mans visdrosmīgākais pretinieks. Viņš nebēga no manis kā citi, bet uzbruka pats.

—           Valdniek, es to izdarīšu, — Līsips mierīgi atbildēja, pienākdams pie galvas un vērīgi lūkodamies sastingušajā sejā. — Tas ir ļoti skaists barbars. Bet man tūlīt jāstājas pie darba, kamēr sairums, ko nes sev līdzi nāve, nav pārvērtis šo seju. — Līsips rūpīgi ietina galvu bašlikā un izgāja no zāles. 1

—    Bet kas esi tu? Kā tevi sauc? — Aleksandrs vērsās pie jaunās sievietes, kas nepakustēdamās stāvēja ar skumju, sastingušu seju.

—    Mani sauc, — viņa sacīja, vispārējam klusumam valdot, — mani sauc par Tomirisu, bet tevi, ja tu esi Divraģis, sauc par Ļaužu nolādēto …

Tulks, sīrietis, dzirdēdams šos vārdus, aprāvās …

Valdnieks paskatījās uz viņu:

—    Ko viņa sacīja? Pārtulko!

Kad sīrietis čukstēdams atkārtoja sievietes vārdus, valdnieks, rādīdams uz viņu ar roku, kā skaldīt noskaldīja:

—    Es gribēju viņu apbalvot, apģērbt zīda drānās, pasviest viņai talantu zelta monētu. Es vienmēr dāsni atalgoju savus ienaidniekus, ja viņi man padodas. Bet nekaunīgos bargi sodu. Tikai manu līksmo kāzu dēļ es viņai nepiespriedīšu nāves sodu. Ar pātagām padzeniet šo nikno vilku mātīti, lai viņa klīst pa ceļiem kā ubadze!… Ķēniņiene Roksāna, — Aleksandrs uzrunāja Rokšaneku, — novērs savu tiklo skatienu no šī dzīvnieka, kas iemantojis cilvēka ģīmi un līdzībui. Spēlējiet, dziediet dziesmas!

Muzikanti sarosījās, fleitas dūdoja, arfu stīgām trinkšķot. Persiešu kalpi satvēra Tomirisu un rupji stiepa to uz durvīm.

Karavīrs pavadīja Tomirisu līdz pils vārtiem. Viņa iesoļoja tumsā un streipuļodama gāja gar sienu, atbalstīdamās pret to ar rokām.

No melnās nakts iznira tumšs augums un nostājās viņai ceļā.

—    Tomirisa … — čukstēja klusa balss.

—    Šepe, kāpēc tu esi šeit?

—   Mani draugi uzmanīja tevi, bet nespēja glābt. Iesim drīzāk projām!

Paņēmis Tomirisu aiz rokas, Spitamens devās prom pa šauru šķērsieliņu, piesardzīgi vezdams Tomirisu pāri

kanāliem, un izgāja pie pagrieziena, kur melnēja augsta kamieļa apveids.

—    Beidzot jūs esat atnākuši, — teica bērna balss — Garām gāja javani, un es baidījos, ka viņi jūs saņems ciet.

Spitamens pacēla Tomirisu un palīdzēja viņai iesēsties starp kamieļa pūkainajiem kupriem.

—    Tagad kopā ar kamieli mēs esam četri, — Spita mens sacīja, soļodams pa nelīdzeno ceļu, — un mēs dzīvosim vēl ilgi.

Kamielis sēca un vienmērīgi mīdīja ceļa putekļus ar lielajām kājām.

Atkal ieskanējās Tomirisas balss:

—    Kas tā bija par galvu, ko blēdīgais persiešu kņazs uzdāvināja Divraģim?

—     Tā bija viena mana biedra galva. Kņazi notvēra neuzmanīgu drošuli. Bet, tā kā kņazi ir mantkārīgi un vienmēr melo, tad šo galvu izdēvēja par manējo. Taču kritušā vietā celsies jauni cīnītāji par mūsu tautas brīvību. Tagad tiklab javani, kā arī nodevēji sogdu kņazi kopā vajā mani, un, kamēr viņi neaizvāksies no šejienes, man būs jāaizceļo turp, kur mans vārds nav dzirdēts… Pelēķi, soļo nu, mums jānoiet tāls ceļš…

EPILOGS

RUNAS «PAR» UN «PRET» ALEKSANDRU

Aleksandra kāzas ar Roksānu notika Marakandā. Ar šīm laulībām īstenojis savu ieceri par «Eiropas un Āzijas savienību», Aleksandrs svinībās un dzīrēs, kas sekoja cita citai, tagad sēdēja tronī, kurā parasti bija sēdējis Dā- rijs, un Aleksandram, tāpat kā Dārijam, persiešu augstmaņi skūpstīja kāju.

Roksāna vaicāja Aleksandram:

— Kāpēc tavi maķedonieši tev neklanās līdz zemei? Cik tad ir maķedoniešu un cik daudz Āzijas iedzīvotāju? Vai tad visi maķedonieši ir dievu izredzēti? Tu viens pats taču esi dieva dēls. Ja viņi neklanīsies tavā priekšā, tad viens no viņiem gribēs ar varu iesēsties tavā vietā.

Vispirms Hefestions, pēc tam arī galma maķedonieši un grieķi, ieraudzījuši Aleksandru, krita uz vaiga pēc persiešu priekšzīmes.

Taču neliela grupa Aleksandra laikabiedru izturējās tāpat ka senāk. Viņu vidū bija Aristoteļa radinieks orators, filozofs un vēsturnieks Kalisfens. Aleksandrs to redzēja, reizēm sadrūma, bet dusmas neizpauda, lai gan okšķeri un provokatori ziņoja Aleksandram, ka pret viņu it kā tiekot perināta jauna sazvērestība, kurā piedaloties Kalisfens.

Reiz kārtējo bagātīgo vakariņu laikā viesi, cits citu pārspēdami, cēla vai līdz debesīm «dievišķīgo» Aleksandru. Roksāna, kas vāji prata grieķu valodu, gandrīz nemaz nepiedalījās sarunās. Iereibušais Aleksandrs visus labvēlīgi uzklausīja un pats teica plātīgas runas par savām bijušajām un nākamajām uzvarām un varoņdarbiem.

Lišķis Peritakena vērsa Aleksandra uzmanību uz to, ka Kalisfens klusē un ka tāda rīcība izskatoties pēc izaicinājuma un pretestības Aleksandra lielajā cildinātāju kori. Peritakena uzaicināja Kalisfenu teikt runu par godu Aleksandram, jo cerēja — Kalisfens atteiksies un līdz ar to pierādīs savu neuzticību valdniekam.

Kalisfens, kas vienmēr izturējās lepni un neatkarīgi, ģērbies greznā, nule izgludinātā himatijā un sasmaržojies ar Ēģiptes smārdēm, it kā viņš būtu savās mājās Atēnās, piecēlās no zviļņa, mierīgi sakārtoja cirtas un teica runu

Tā bija spilgta runa par Aleksandra diženajiem sasniegumiem un nopelniem — pat tādiem, par kuriem Aleksandram pašam nebija ne jausmas. Kalisfens runāja pat Aleksandra spožo uzvaru progresīvo nozīmi, par to, ka Aleksandrs kļuvis par vidutāju un samierinātāju starp Rietumiem un Austrumiem, par to, ka viņš veselām tautām radījis ceļus, kurus pirms viņa gājuši tikai nedaudzi vīri, par to, ka Aleksandra karagājieni pavēruši Rietumu tautām diženās Āzijas kultūras jauno ideju pasauli, par izšķirīgo nozīmi, kāda viņa karagājieniem būšot Āzijas un Eiropas tautu nākotnes vēsturē. Kalisfens augstu novērtēja valstsvīru un karavadoni Aleksandru, viņa personisko drosmi un viņa dāsno labdarību …

Tulki pārmaiņus tulkoja Roksānai Kalisfena runu. Aleksandrs sākumā klausījās ar izbrīnu un neuzticību, pēc tam ļoti uzmanīgi un, kad Kalisfens runu beidza, gribēja pieaicināt viņu pie sevis un apbalvot.

Taču Peritakena, slēpdams, ka viņš ir apkaunots, uzaicināja Kalisfenu:

—    Ja esi īsts sofists un runu meistars, parādi mums, ka tu tikpat mākslinieciski proti teikt runu par Diženā Aleksandra karagājienu trūkumiem …

—    Jā, — Aleksandrs piekrita. — Teic tādu runu! No visām pusēm dzirdu tikai cildinošus vārdus. Pieņemšu tavu runu «pret Aleksandru» kā sofistikas paraugu, draudzīgi noklausīšos un nedusmošos …

Un Kalisfens teica runu ar pretēju jēgu.

Viņš sacīja: Aleksandra tēvs Maķedonijas ķēniņš Filips bijis diženāks neka Aleksandrs, jo tieši tēvs izveidojis spēcīgu armiju, tēvs apvienojis Maķedoniju un Grieķiju, ieviesis jaunus karavīru ierindas veidus un līdz ar to sagatavojis un radījis priekšnoteikumus Aleksandra sekmīgajam karagājienam uz Austrumiem; nevis Aleksandram, bet viņa neuzvaramajai armijai, viņa cīņu biedriem grieķiem un maķedoniešiem, kas pārstaigājuši pusi pasaules, pienākoties slava par diženajām uzvarām un Āzijas iekarošanu; kā valstsvīrs Aleksandrs neko neesot radījis, visu tikai postījis — viņš nodedzinājis Persepoli, sagrāvis Tīras un Sidonas vecās kultūras, iznīcinājis desmitiem pilsētu, uzvarēto tautu vislielākās zinātnes un kultūras vērtības, viņa «Eiropas un Āzijas savienība» esot uzvarētāja un uzvarētā — verga un kunga savienība, kas balstoties uz uzvarētāja spēku, un tāpēc tai lemta iziršana līdz ar viņa nāVi; Aleksandra cietsirdība esot pielīdzināma negantāko tirānu cietsirdībai. Vārdos mīlēdams grieķus, Aleksandrs pārdevis verdzībā trīsdesmit tūkstošus varonīgu tēbiešu un pienaglojis pie krusta Tīras aizstāvjus tāpēc, ka tie sargājuši savu dzimteni; viņam, kas par visu parādā hellēņu kultūrai, vajadzējis pacelt to vēl augstak, bet., pats nebūdams hellēnis (tobrīd Aleksandrs niknumā sarāvās), viņš sācis padzīt grieķus un visu grieķisko no sava karaspēka, sapulcinājis ap sevi verdziskos uzvarētos persiešu dižcilšus un iecēlis valsts amatos persiešus; beidzot, viņš ieģērbies pat persiešu ūzās, uzvilcis atlasa tupeles un uzstājot, lai viņa kauju biedri skūpstot viņam kājas kā dievam. Vai tad Ahilejs un citi seno grieķu varoņi, kas tēloti «Iliādā», ko Aleksandrs tik ļoti godājot, to prasījuši? Vai tad viņi pieļautu tādu varoņa pazemošanu?…

Provokatora Peritakena mērķis bija sasniegts — Aleksandrs trakā niknumā pielēca kājās. Kreisais vaigs un plecs dusmās raustījās:

—   Tagad es zinu, kāda ir tava īstā attieksme pret mani! Beidzot tu runāji pavisam vaļsirdīgi; tu esi mans vislielākais ienaidnieks un esi pelnījis nāves sodu …

Kalisfens atbildēja:

—   Kā filozofs esmu ar mieru pakļauties jebkuram nāves sodam, bet kā viens no starojošā Fēba cienītājiem un skolniekiem lūdzu neliegt man debesi, zvaigznes un sauli, lūdzu neieslodzīt mani tumšā pagrabā. Labāk liec, lai man tūlīt izpilda nāves sodu.

—    Tā es arī darīšu.

Kalisfenu sagrāba ciet, norāva viņam apmetni un aizveda. Viņš izturējās ar tik lielu pašcieņu, ka viņa aiziešana pārvērtās par svinīgu atvadīšanos no agrākajiem biedriem.

Pēc šā notikuma Aleksandra vakariņu mielasti kļuva garlaicīgi. Tos nepadarīja līksmākus pat persiešu dziedoņi, žonglētāji un de

jotājas, ko Roksāna bija ataicinājusi no dažādām Persijas provincēm.

Pielīšana kļuva vēl nekautrīgāka. Visi teica runas, aizgūtnēm cildinādami Aleksandru kā vienīgo dieva dēlu, gudrāko no visgudrākajiem, bet neviens neteica tik dziļas, drosmīgas runas kā Kalisfens runās «par» un «pret».

Aleksandrs pavēlēja ieslodzīt Kalisfenu būrī, kur viņu mērcēja lietus un cepināja saule.

Aleksandrs gaidīja apžēlošanas lūgumu. Daži lūdza Aleksandru Kalisfena labā, bet Aleksandrs vaicāja:

—           Ko saka pats Kalisfens? Vai viņš pats lūdz viņu saudzēt?

Aleksandram atbildēja:

—           Kalisfens lūdz tikai vienu: «Dodiet man pietiekami papirusa tīstokļu, lai es varētu attēlot Aleksandra karagājienus un visu izcilo, ko esmu redzējis.»

Reiz, pusgadu pēc Kalisfena runas, Aleksandrs jautāja Hefestionam:

—    Kā klājas Kalisfenam?

—    Viņš ir utu apsēsts un mirst.

—    Un nelūdz piedošanu?

—           Kalisfens atbild: «Es varu lūgt dievam gaismu un Fēbam taisnību, bet ne tiranam …»

—            Viņa stūrgalvība var pielipt arī citiem. Kalisfens rāda citiem sliktu priekšzīmi. Vajag salauzt, iznīcināt visus sazvērniekus. No Kalisfena stīdz galvenie pavedieni, kas skubina ļaudis pretoties valdnieka varai. Izpildiet viņam nāves sodu!

KALISFENS MIRST VAROŅA NĀVĒ

Aleksandrs pavēlēja sarīkot svinīgu izrādi, kurā mežonīgs lauva saplosa cilvēku. Uz izrādi Aleksandrs aicinaja skitu sūtņus, ar kuriem veda sarunas par kopēju karagājienu uz Indiju. Skiti bija priecīgi, ka iepazīs jaunus uzbrukuma ceļus, kurus varēs izmantot nākotnē.

Nāves soda izpildīšanai vajadzēja notikt Marakanias bijušā satrapa un īslaicīgā valdītāja ķēniņu ķēniņa Besa pilī. Visapkārt lielajam pagalmam bija vienstāva ēkas, kur senāk dzīvoja Besa sievas, un pie katrām durvīm, kas veda pagalmā, auga kuplu sarkanu rožu krūmi. Pagalma vidū spīguļoja četrstūrains baseins ar zelta zivtiņām.

Ēku jumti visapkārt pagalmam bija nosegti ar paklājiem, un uz tiem sēdēja paši dižciltīgākie Aleksandra galminieki. Vienā pusē persieši, otrā pusē — maķedoniešu karavadoņi; arī daudzi karavīri bija uzrāpušies uz jumtiem.

No tālienes atskanēja aizsmakusi traku dusmu pilna lauvas rūkšana. Zvērs tuksnesī bija speciāli noķerts ar tikliem un atvests, lai iepriecinātu sķatītājus.

Aleksandrs ieradās svinībās pēc jājiena uz kalniem, lai tur notvertu dumpinieku vienību, kas bija ieslēgusies cietoksnī klints virsotnē. Ieņēmuši cietoksni, karavīri apkāva visus aizstāvjus un izlaupīja, ko vien varēja. Atstājis tur savus karavīrus, Aleksandrs atauļoja uz Marakandu ar nelielu svītu.

Vergi viņu nomazgāja, iezieda ar smaržīgu rožeļļu un sacirtoja matus. Izrādes sākums tāpēc aizkavējās.

Taures un fleitas vēstīja valdnieka ierašanos. Visi piecēlās, skaļi saukdami «Tu uzvarēsi!», nokrita ar vaigu pie zemes. Tikai karavīri joprojām stāvēja, stalti izslējušies aiz zemē pakritušajiem, un garie šķēpi kā saru mežs spilgti iezīmējās uz apsārtušās pievakares debess.

Kad Aleksandrs, ģērbies gaišzilā tunikā un sārtenās zīda biksēs, apņēmīgā gaitā ienāca un apsēdās viņam sagatavotā zelta tronī, atvērās pagalma vārti.

Divriču ratos ar čīkstošiem riteņiem, lielākiem par cilvēka augumu, aizjūgtiem ar mūļiem, kas izrotāti ar sarkaniem pušķiem, bija iecelts dzelzs būris. Neviens tagad vairs nepazītu Kalisfenu. Viņš bija kails, sēdēja sarāvies,

žonīgais tuksneša zvērs pārtrauc manu mūžu — mana slava dzīvos ilgāk nekā es…

Vairāk pateikt Kalisfens nepaspēja. Aleksandrs, filozofa runas sakaitināts, nikni pablenza uz persieti — izrādes izrīkotāju. Tas no augšas uzkliedza melnajiem vergiem, kas stāvēja pagalmā. Viens no viņiem veikli meta pīķi un ievainoja lauvu pakaļējā ķetnā. Zvērs negantās dusmās sāka purināt milzīgo, biezām krēpēm apaugušo galvu un pēkšņi lēca.

Ar otru lēcienu viņš uzklupa Kalisfenam. Filozofs nogāzās zemē, milzīgā zvēra notriekts. Lauva, sašķaidījis ar briesmīgajiem žokļiem domātāja gaišo galvu, plosīja Ka- lisfenu ar ķetnām un rēkdams rija gaļas gabalus.

Aleksandrs piecēlās, viņa seja bija drūma. Uzacis sarauktas. Viņš sacīja Hefestionam:

—           Rokrakstu uzglabājiet! Uzmanīgi izlasiet, ko viņš tur rakstījis!

—    Es jau izlasīju. Viņš attēlojis tavus karagājienus.

—    Vai mani nosoda?

—    Nē, valdniek. Viņš tevi cildina.

Aleksandrs mirkli iegrima domās.

—            Piedošana ir dievu privilēģija. Kalisfena nāve ir pietiekams drauds maniem ienaidniekiem, bet pēcteči lai zina, ka Aleksandrs pavēlējis saglabāt Kalisfena rokrakstus. Viņš bija neparasts cilvēks, pavisam savādāks nekā pārējie neprātīgie sazvērnieki. Kalisfens pelnījis, ka tiek ieskaitīts nemirstīgajos… Tu parūpējies par rokrakstiem un liec tos pavairot!

Pienāca izrikotājs persietis un nokrita uz ceļiem.

—          Visudiženais! Tūlīt tu redzēsi, kā šie arābi nogalina lauvu!…

Aleksandrs bija neapmierināts un joprojām stāvēja.

—           Lai jau nogalina! Arī lauva pelnījis nāvi par to, ka saplosījis diženu domātāju.

Persietis pavēlēja nēģeriem:

—    Nogaliniet!

Nēģeri, aizsargājušies ar šauriem, gariem vairogiem, nāca no visām četrām pusēm. Lauva rēca, kūla asti un arvien vēl plosīja Kalisfena miesas. Nēģeri visi reizē svieda pīķus. Spožie, asie asmeņi caururba zvēra augumu. Lauva palēcās un nogāzās zeihē, pūlējās vēlreiz pielēkt kājās, bet viņa krusti bija sadragāti. Viņš rēca un ķepurojās ar priekšējām ķepam, vilkdams līdzi savu rumpi.

Nēģeri pieskrēja vēl tuvāk un ar otriem piķiem pieveica tuksneša valdnieku.

Svinības bija beigušās. Aleksandrs lēni gāja projām. Viņam pakal, dārglietām zvīļojot, sekoja Roksāna. Viņa smaidīja, viņas acīs zaigoja triumfs. Pūlis gulēja, pieplacis pie zemes, pauzdams padevību ķēniņu ķēniņam.

— Jā, — Hefestions teica, — pats Visuvarenais Zevs nemitīgi aizmirst dusmas, raida projām savus pērkonus un zibeņus un atkal liek mirdzēt dzidrai debesij.

Aizritēja gadu tūkstoši. Arvien vēl pa bezgalīgajiem Āzijas līdzenumiem vienmērīgos riksīšos uz pinkaina zirga vai kamieļa jāj nomads. Viņš ietur ceļa virzienu pēc sudrabotas zvaigznes, kas trīsuļo virs tālajiem pakalniem.

Nomada dziesma ar noslēpumainajiem melodiju locījumiem vēsta par nepabeigtu pasaku, par pārtrauktu sapni, par asarām, kas jaukušās kopā ar asinīm, un par brīnišķīgajiem Āzijas uzplauksmes sākuma sapņojumiem.

Bet tagad uz gadsimtiem vecajām takām var sastapt ne tikai vaidošu kamieļu karavānas. Tagad redzami citi ceļotāji — viņu vidū jaunekļi un jaunavas. Tie savās krūtīs nes kvēlas liesmas, kas nevaldāmi tiecas uz zinātnēm un brīvību. Ceļotāji kāpj stāvās kalnu nogāzēs, ticēdami, ka sasniegs virsotni, kur viņu siržu liesmas saplūdīs jaunā spulgojumā, kas apstaros Āzijas tālās āres.

Virs ceļinieku galvām svilpodams joņo līksms vējš, dzīdamies pakaļ tālām sārtenu pilsētu mirāžām, un šīs pilsētas ir izaugušas no nedzīviem, dzelteniem smiltājiem. Taču vējš vairs nespēj izkliedēt šīs mirāžas.

Jaunās Āzijas pilsētas plešas arvien lielākas. Tās aug un tiecas pret debesīm ar tērauda sastatņu spraišļiem, veidodamas brīvu, atdzimušu tautu jauno kulturālo dzīvi.

PĒCVĀRDS

Spilgtais un krašņais Maķedonijas Aleksandra laikmets, it īpaši ļoti interesantās epizodes par viņa karagājienu uz Vidusāziju ir ieinteresējušas plaši pazīstamo padomju rakstnieku V. Janu, kas bija iecerējis sarakstīt triloģiju par šo lielo karavadoni. Pirmajā grāmatā «Iekarotāja ceļš» autors domāja vēstīt par Aleksandra bērnību un jaunību, par viņa skolotāju Aristoteli, par austrumu karagājiena sākumu, par iekarotāja daudzajām uzvaram līdz Persijas ķēniņa Dārija III Kodomana armijas sagrāvei kaujā pie Gavgamelām. Otrajā grāmatā «Liesmas virs kurgāniem» tēlots Aleksandra Vidusāzijas karagājiens, Vidusāzijas tautu neatlaidīgā pretošanās maķedoniešu armijai. Triloģiju bija iecerēts pabeigt ar grāmatu «Divraģa Iskandera noriets», kurā būtu vēstīts par Aleksandra karagājienu uz Indiju, par viņa mūža pēdējiem gadiem, par Aleksandra nāvi un viņa izveidotās impērijas sabrukumu.

Diemžēl autoram neizdevās īstenot plašo plānu; viņš sarakstīja tikai triloģijas otro grāmatu «Liesmas virs kurgāniem». Šis V. Jana garais stāsts pirmoreiz iespiests 1932. gadā stipri saīsinātā veidā.

V. Jans kā īsts mākslinieks vērīgi uzklausījis kritiskās piezīmes, ko viņam izteikuši lasītāji, vēsturnieķi un arheologi, kuri lasījuši viņa grāmatu. Divu gadu desmitu laikā autors atkal un atkal atgriezies pie šā stāsta, strādājis pie tā, pierakstījis daudz ko klāt, pilnveidojis un galu galā radījis darbu, kas ievērojami atšķiras no pirmā varianta. V. Jans ir centies stāstu paplašināt un padziļināt, atjaunināt ta saturu, izmantojot jaunus vēstures materiālus.

Grāmata kļuvusi bagātāka ar daudzām nodaļām. No jauna sarakstīta visa pirmā daļa un stāsta epilogs, vairākas nodaļas otrajā, trešajā, ceturtajā un piektajā daļā — Saksafara dziesmas, kurās autors mēģinājis reproducēt skitu dzejisko valodu, attēlota arī Aleksandra dzīšanās pakaļ Dārijam un Dārija nāve, sogdu pilsētas dzīve, ietilpināta Aguramazdam veltīta lūgsna, rādīts Besa īslaicīgais varas posms un vairākas citas gleznainas vēstures aina vas.

Ceturtā gadsimta otrajā pusē pirms mūsu ēras beidzās ilgā un neatlaidīgā cīņa par ekonomisko un politisko pārsvaru Mazāzijā starp Persijas Ahemenidu lielvalsti un grieķu valstīm. Milzīgā kareivīgā Persijas ķēniņu ķēniņa vergturu monarhija mākslīgi, nevis ar māku bija savākta kopa, izmantojot ieroču varu, verdzību, varmācību, un turēja zem dzelzs papēža dažādas tautas, nesaudzīgi tās izsūcot un izputinot.

Agresīvi karagājieni mijās ar laupīšanu valsts iekšienē. Taču galu galā izrādījās, ka Ahemenidu impērija ir milzis uz māla kājām. No iekšienes iedragāta ar nežēlīgu izlaupīšanas politiku, ar satrapu (provinču vietvalžu) nerimtīgo naidošanos, Persijas monarhija sabruka cīņā pret grieķu valstu armijām, kuras bija apvienojusi kareivīgās Maķedonijas hegemonija. Jaunā un talantīgā karavadoņa Maķedonijas Aleksandra vadībā nelielā, labi apmācītā un disciplinētā grieķu un maķedoniešu armija vairākkārt ga- ligi sakāva smagnējās un neveiklās, no daždažādām tautībām savāktās Persijas ķēniņa Dārija III Kodomana armijas. Maķedonijas armija lieliski izmantoja savu Maķedonijas falangu un slīpa trieciena taktiku. Blakus kājniekiem sekmīgi cīnījās arī jātnieki, bieži vien izšķirošos kaujas brīžos paša Aleksandra vadīti. Ne jau velti F. Engelss rakstījis, ka Aleksandrs ir atzīts par vienu no labākajiem visu laiku kavalērijas komandieriem.

Trīs lielās kaujās — pie Granikas, pie īsas un pie Gav- gamelām (jeb pie Arbelām) — Persijas ķēniņu ķēniņa armijas tika galigi sakautas. Pēc pēdējās izšķirošās kaujas pie Gavgamelām Dārijs III bēga, gribēdams paglābties valsts iekšienē. Taču uzvarētājs vajāšanu nepārtrauca un sekoja Dārijam pa pēdām. Grieķu un maķedoniešu armija nesastapa nozīmīgu pretošanos. Persijas lielvalsts svarīgākie centri — Babilona, Sūzas, Persepole, Agbatanas — ar visām savām milzīgajām bagātībām nokļuva maķedoniešu rokās. Taču Aleksandrs, vajādams Dāriju un viņa satrapus, devās tālāk uz Mīdiju, Partiju, Baktriānu, Sogdi- ānu. Dāriju nodevīgi noslepkavoja Baktriānas satraps Bess, kas izsludināja sevi par ķēniņu un neveiksmīgi mēģināja organizēt pretošanos Aleksandra uzvarošajiem ka- rapūliem. Pats Bess un viņa galma dižciltīgie, kas savā starpā rējās, izrādījās cīņas nespējīgi, turpretim Vidusāzijas tautu masas, parastie kopienu locekli un nomadu ciltis, nepavisam negribēja samierināties ar jaunajiem iebrucējiem un neatlaidīgi tiem pretojās. Seit maķedoniešu iebrucējiem bija jāsastopas ar stipru pretinieku.

V. Jana garais stāsts «Liesmas virs kurgāniem» veltits šim lūzuma posmam maķedoniešu iebrukumā Austrumos.

Ar patiesu aizrautību, ļoti gleznaini un spilgti V. Jans atstāsta sarežģītos notikumus, kas norisinājušies Maķedonijas Aleksandra karagājienā uz Vidusāziju un turienes brīvību mīlošo cilšu varonīgajā cīņā pret svešzemju iebrucējiem. Lieliski pazīdams Vidusāziju, ne vienreiz vien to apceļojis, rakstnieks turklāt vērīgi izpētījis vēstures avotus. Savā stāstā viņš cenšas attēlot maķedoniešu armiju agresiju, reproducēt galvenās vēsturiskās personas un arī ievērot paša izteikto nosacījumu, ka «vēsturiskam romānam jābūt ne vien vēsturiski precīzam un aizraujoši sarakstītam, bet vispiriņs jābūt varonības, patiesības paudējam».

Uzdevums nebija viegls

Par Maķedonijas Aleksandru un viņa laikmetu ir ba- gatīga literatūra. Gadu simtiem ilgi zinātniskos rakstos, mākslas darbos, dzejā un prozā tēlots slavenais iekarotājs maķedonietis, kas, jau dzīvs būdams, bija kļuvis par leģendu. Gandrīz pasakains izklausījās spožais liktenis, kāds bija lemts jaunajam, talantīgajam, ar stingru gribu un drošsirdību apveltītajam politiķim un karavadonim, bet tanī pašā laikā nežēlīgajam, ļaunajam, pārmērīgi godkārīgajam cilvēkam, kurš nekautrējās ne no kā, lai sasniegtu savu mērķi, un kurā apbrīnojami bija apvienota patiesa interese par zinātni un kultūru un visprimitīvākās barbara parašas. Tas viss nenovēršami piesaistīja gan laikabiedru, gan vēlāko paaudžu vēsturnieku uzmanību. Par Maķedonijas Aleksandru parasti nav runāts un rakstīts aukstasinīgi. Viņš vai nu daždažādi pārlieku cildināts un padarīts par pasaules vēstures visdiženāko varoni, vai arī gluži otrādi — ārkārtīgi skarbi, iznīcinoši kritizēts. Grieķu zinātnieks vēsturnieks Polībijs teicis par Maķedonijas Aleksandru: «Šā cilvēka prāts ir pārāks nekā normāla cilvēka prāts, par to nav ko strīdēties.» Austrumos radies vesels cikls leģendu par Iskanderu, turklāt arī tur viņš tēlots gan par elles izdzimteni, gan par gudru, ideālu valdnieku. Par leģendāro varoni rakstīts arī musulmaņu svētajā grāmatā korānā, izcilos darbos viņu daudzinājuši dižākie Austrumu dzejnieki Firdousi, Nizami un Navoji. Viduslaiku rietumos ļoti populārs bija romāns par Maķedonijas Aleksandru; šinī darbā Aleksandrs figurē kā īsts bruņinieks, kas veic veselu virkni brīnumainu varoņdarbu un kas cīnās pret pasakainiem briesmoņiem, kuri pūlas uzlidot debesīs un iegrimt ūdenī.

Teiksmas par Aleksandru (tās sauca par «Aleksandri- jām») vairākkārt lasāmas arī senkrievu literatūrā.

Interese par Maķedonijas Aleksandru nav izsīkusi arī vēl līdz šim. Vēstures zinātnē dažādi vērtē gan Aleksandra personību, gan viņa laikmetu. Daudzi mūsdienu ārzemju buržuāziskie zinātnieki, kas piešķir sevišķu nozīmi atsevišķas personas kullam, Aleksandru idealizē un visvisādi daudzina viņa laupīšanas karagājienus.

V. Jans savā garajā stāstā pareizi — no marksistiskām pozīcijām nostājas pret Aleksandra heroizēšanu un viņa laupīšanas politikas izskaistināšanu.

V. Jans raksta: «Maķedonijas Aleksandra vārds divu tūkstošu gadu laikā izpušķots ar visvisādām leģendām, neparasta diženuma un cildenuma oreolu. Šā cietsirdīgā iekarotāja un tautu iznīcinātāja lielīšana sākusies ar tām dienasgrāmatām, ko rakstījuši speciāli sekretāri; karagājienos tos sev vedis līdzi godkārigais Maķedonijas ķēniņš.

Vēlākajā laikā, jau romiešu valdīšanas gadsimtos, Plu- tarha, Kurcija, Ariāna un citu darbos skaidri saskatāma vēlēšanās iespējami augstāk saslavēt ķēniņa patvaldības ideju, ķēniņa varas svēto izcelsmi un uzskatu, ka Roma iekarojusi citas tautas likumīgi.

«Barbariskās» Āzijas iekarotājs, grieķu kultūras pārstāvis Maķedonijas Aleksandrs, kurš kādu laiku valdīja pār pusi pasaules, ir ļoti izdevīgs paraugs, lai radītu «svēta» un «ideāla» patvaldnieka tēlu.

Maķedonijas Aleksandru buržuāziskie autori ir ārkārtīgi idealizējuši. Viņi rāda to kā augstsirdīgu, humānu vadoni, kā gudru valdnieku un tā tālāk. Padomju rakstnieka un vēsturnieka pienākums bija sniegt reālu, patiesu Aleksandru kā postītāju, kā interventu, kas nesaudzīgi iznīcina savus pretiniekus.»

«Sacerētās leģendas» varonis mītiskais Iskanders bija jānovērtē reālistiski, bez izpušķojumiem, taču arī bez galējībām un pārspīlējumiem viņa rakstura un darbības negatīvo parādību tēlojumā. Pēdējais mazliet vērojams V. Jana stāstā, kurā autors nav spējis izvairīties no zināmas vienkāršošanas iekarotāja maķedonieša raksturošanā.

Protams, Aleksandrs ir bijis tipisks agresors, kas nav kautrējies izrēķināties ārkārtīgi cietsirdīgi, tomēr viņš nav bijis konkistadora tipa iebrucējs, kas karojis vienīgi laupīšanas un slepkavošanas dēļ. Aleksandrs ir bijis plaša vēriena politiķis, viņš ne tikai sapņojis par vispasaules impērijas radīšanu, bet arī mēģinājis to izveidot, apvienot Rietumus un Austrumus. Nedrikst aizmirst arī to, ka vairāku iekaroto valstu iedzīvotāji dažādi izturējušies pret Aleksandru. Diezgan liela nozīme Aleksandra ātrajai un uzvarām vainagotajai virzībai uz priekšu Priekšējos Austrumos bija tam apstāklim, ka sākumā dala Mazāzijas un Ēģiptes iedzīvotāju uzskatīja Aleksandru nevis par ienaidnieku un agresoru, bet — gluži otrādi — par atbrīvotāju no ienīstā persiešu jūga, ķa Ēģiptes priesteri izsludināja Aleksandru par dieva dēlu un Babilona viesmīlīgi atvēra savus vārtus uzvarētājiem.

Taču apstākļi pārvērtās, kad Aleksandra armija, pārgājusi Hindukuša kalnu grēdai, sāka savu Vidusāzijas karagājienu, kas attēlots garajā stāstā «Liesmas virs kur- gāniem». Seit Aleksandram sīvi pretojās turienes iedzīvotāji, kuri nepavisam nevēlējās vienu iebrucēju vietā dabūt uz kakla citus iebrucējus. Pret agresoru cīnījās plaši iedzīvotāju slāņi; zemkopjiem, brīviem kopienas locekļiem nereti palīdzēja kaimiņu nomadi: saki, dahi, masa- geti.

Izcilais krievu vesturnieks orientalists V. Grigorjevs saka par šo ciņu: «Ja Dārijs neprata nosargāt pret Aleksandru savu ķēniņvalsti, ja izrādījās, ka Bess ir nicināms gļēvulis, toties tur, Turanā, radās vīri, kas nevarēja samierināties ar pakļautību svešzemniekiem, radās rokas, kas organizēja tautas atriebību neaicinātajiem svešiniekiem.» Sarežģīts ir Maķedonijas karaspēka kauju ceļš no

Oksas (Amudarjas) līdz Jaksartai (Sirdarjai). Gan kalnos, gan ciematos, gan grūti pārejamos kalnu apvidos — visur iedzīvotāji neatlaidīgi pretojās.

Aleksandrs neguva uzvaru, un laikus tika pārtraukta stāstā attēlotā kauja ar skitiem pie Mogulu kalniem. Mēģinājums sakus vajāt draudēja maķedoniešu armijai ai pilnīgu katastrofu. Iekarotājiem dega zeme zem kājām. Sevišķi daudz raižu viņiem sagādāja sacēlušos sogdu izcilais vadonis Spitamens. Tas uzbruka Aleksandra garnizoniem, iznīcināja veselas karaspēka vienības un ilgu laiku nebija notverams. Vajājot Spitamenu, Aleksandrs cietsirdīgi izrēķinājās ar sacelšanās dalībniekiem, iznīcināja ciematus un cietokšņus, apkāva itin visus ciematu iedzīvotājus.

Šajā ieilgušajā, asiņainajā cīņā, kas risinājās vairs nevis pret Persijas algotņu karaspēku, bet pret Vidusāzijas dumpīgajiem iedzīvotājiem, Aleksandram gribot negribot vajadzēja mainīt taktiku, dažādi manevrēt. Būdams veikls politiķis, viņš mēģināja tuvināties saviem pretiniekiem un vispirms pārvilka savā pusē turienes dižciltīgos, padarot tos par saviem galminiekiem. Viņš pats tērpjas austrumnieku apģērbā, ievieš greznu galma etiķeti un tēlo ķēniņu ķēniņa — Ahemenidu izbeigušās dinastijas likumīgo pēcteci. Ieņēmis vienu no Sogdiānas kalnu ligzdām — dižciltīga augstmaņa Oksiarta rezidenci, Aleksandrs apprec viņa meitu, izdaudzināto skaistuli Roksānu (Rokšaneku), un sievastēvu ieceļ par satrapu.

Aleksandra tiekšanās tuvoties Austrumiem, viņa pakāpeniskā pārvēršanas par Austrumu monarhu, kas augstprātīgi izturas pret saviem kaujas biedriem, rada lielu neapmierinātību grieķu un maķedoniešu armijas aprindas, kas jau bez visa tā sajūt kā smagu nastu ieilgušo karagājienu un arvien jaunās nebeidzamās sava agresīvā ķēniņa tieksmes. Augstāko virsnieku aprindās no šis neapmierinātības izaug sazvērestības. Aleksandrs nežēlīgi izrēķinājās ne vien ar sazvērniekiem, bet ar visiem, kurus tur aizdomās.

Opozicionāri galvenokārt bija Maķedonijas augstmaņu militārie pārstāvji, viņijiebūt nebija mazāk cietsirdīgi un varmācīgi kā Aleksandrs, turklāt Aleksandrs pret austrumu tautām izturējās pat iecietigāk nekā viņa etēri.

Kalisfens, Aleksandra darbu hronists, ilgu laiku bija viens no vistuvākajiem Aleksandra piekritējiem. Bet ari viņš krita nežēlastībā, un viņu apcietināja pēc pāžu sazvērestības atklāšanas; pāži bija maķedoniešu dižciltīgo jaunekļu pārstāvji, kuri personiski apsargāja ķēniņu, bet bija gribējuši Aleksandru noslepkavot; tomēr sazvērestību atklāja un tās dalībniekiem piesprieda nāves sodu (apme- tāšanu ar akmeņiem). Kalisfens nebija sazvērnieks, bet, atklāti kritizēdams Aleksandra rīcību, it īpaši viņa kundzisko izturēšanos, kas bija pārņemta no austrumu despotiem, stipri ietekmēja jaunatni.

Stāsta epilogā autors tēlo spilgtu ainu — lauva saplosa Kalisfenu, bet šī aina nepavisam nav vēsturiski pamatota.

Ir zināms, ka Kalisfens miris ieslodzījumā Aleksandra karagājiena laikā uz Indiju.

Stāstā nozīmīgs ir Spitamena tēls. Seit autors ļāvis vaļu savai dzejiskajai fantāzijai, cenzdamies radīt valdzinošu un īpatnēju tautas varoni.

Vēstures avoti par Spitamenu ir visai skopi un pretrunīgi. Ir zināms, ka viņš bijis sogdu dižciltīgo pārstāvis, sakumā pieslējies baktriešu satrapam Besam, bet, pārliecinājies, ka tas ir pavisam nenozīmīgs, Besu pametis un sācis rīkoties patstāvīgi pret maķedoniešu iebrucējiem. Spitamens bijis veikls organizators, drosmīgs vadonis, kas pratis saliedēt sacelšanas dalībniekus. Viņš pēkšņi parādījies tur, kur neviens viņu negaidījis. Spitamens darbojies kopā ar nomadiem, kuru vidū, kā redzams, viņš bijis ļoti ietekmīgs. Pretrunīgas ir ziņas par Spitamena nāvi. Pēc dažam ziņām viņu noslepkavojuši viņa paša cīņu biedri, kuri kļuvuši par nodevējiem un gribējuši iegūt Maķedonijas Aleksandra labvēlību; pēc citām ziņām Spitamenu nogalinājusi viņa sieva, kura veltīgi mēģinājusi pierunāt viru, lai tas kļūst par nodevēju. V. Jans ir radījis savu Spitamena tēlu. Cēlies no vienkāršiem ļaudīm, sogda un nomadu sievietes dēls (no saku cilts), viņš it kā personificē skitu cilšu savienību, kuras apvienojušās cīņā par savu brīvību un pret svešzemju iebrucējiem. Ciktāl Spitamens, ko Vidusāzijā godā kā tautas varoni, tapis par leģendu, tad arī viņa tēls, ko radījis šā stāsta autors, kļūst saprotams ar vienu no V. Jana izteicieniem: «Varoņiem jābūt nevis tādiem, kādi viņi bijuši īstenībā, bet tādiem, kādiem viņiem jābūt, lai kļūtu par ideālu.»

V. Jans pareizi attēlo, cik kaujinieciski un nesamierināmi bijuši skiti, kuri vairākkārt devuši graujošus prettriecienus svešajiem iebrucējiem (slavenajam iekarotājam Kīram, ko uzvarējuši un nogalinājuši masageti, Dā- rijam un citiem).

Taču arī V. Jana garajā stāstā nedz Aleksandrs, nedz Spitamens nav galvenie virzošie spēki, kas nosaka vēstures gaitu. Stāsta īstais varonis ir tauta, vienkāršie ļaudis, zemnieki, amatnieki, klejojošie skiti. Un tikai tie, kas pauž tautas gribu, spēj sekmīgi cīnīties pret svešzemju iekarotājiem. Turpretim no tautas novērsušies persiešu augstmaņi ir bezspēcīgi kaut ko uzsākt, lai aizstāvētu dzimto zemi, un galu galā nodod savu tautu, pāriedami agresoru kalpībā.

V. Jana stāsts «Liesmas virs kurgāniem», tāpat kā viņa plaši pazīstamā triloģija par mongoļu iebrukumu, atbilst humānajiem uzdevumiem, par kuriem pats autors lieliski teicis:

«Es centos parādīt lasītājiem, galvenokart jaunatnei, zemju un tautu pagātnes visvaronīgākos notikumus, spilgtos cīnītājus, kuri drosmīgi aizstāvējuši savu dzimteni pret nežēlīgo un draudīgo iekarotāju iebrukumu, lai šie varonīgo aizstāvētāju tēli mūsdienās būtu atdarināšanas cienīgi paraugi.»

Profesors I. N. Borozdins

1959. tļuac,

SATURS

Klaiņojumi un daiļrade . .

Pirmā daļa

Aleksandrs Sirmo kalnu ieleja

Maķedoniešu postenis kalnu pārejā Pieņemšana pie valdnieka . .

«Netici nevienam!»………………………….

Spiegs no Sugudas…………………………..

Dzīres pie valdnieku valdnieka . Skits un hellēnis . . . .

Olrā dala Skitu stepes

Ceļavirs uz pakalna………………………….

Budakena joki ……………………………….

Kas atraisīja kamieli…………………………

Spitamena dāvana……………………………

Vētrasputna ķeršana…………………………

Bēgle Tomirisa………………………………

Jaksartas krastā……………………………….

Budakena lielā telts………………………….

Trauksmes ugunis……………………………

Vēstnesis no Sugudas……………………….

Sūtņus nenogalina……………………………

Stāsts par Divraģi……………………………

Saksafara dziesmas…………………………..

Vergi bedrē……………………………………

Budakens dodas ceļā………………………..

Ireiā aula

laimīgā Suguda

Uz pilsētas vārtiem………………………………

Tirdzniecības pagalms…………………………..

Ķēves nav slauktas………………………………

Runā ķēniņu ķēniņš……………………………..

Kņaze Rokšaneka………………………………..

«Es mīlu tevi, mīļotā .. »………………………

Klusēšanas tornī …………………………………

«Laimīgā zeme»………………………………….

Celurlā dala

Negaiss no rietumiem

Sogdu ciematā . ……………………………………..

Zemnieku sanāksme………………………………….

Ķīniešu hroniku rakstītājs…………………………..

Viesi no tuksneša . ………………………………….

Fāras pilsētā … …………….

Satrāpu apspriede ……………………………………

«Ai, cik bezrūpīgi ii saki!»…………………………

Javanu varā……………………………………………

Dārija nāve……………………………………………

Saku niknums………………………………………..

Piektā dala Persijos nokrēslis

Artakserkss . . . Ķēniņa pieņemšana Noziedzīgas valodas Nakts aizā . . . Spilamena cejš . .

Baktra…………………….

Satibarzana bojā eja

Sestā dala

Dlvraģis uzbrūk

Uzbrukums……………………………………

Aleksandrs Baktrā……………………………

Pārcelšanās pār Oksu………………………..

Budakens Nautakā ……

Dzelzs vārti……………………………………

Ķēniņu atriebība……………………………..

Septītā dala

Dzērves lido uz ziemeļiem

Dzērves lido uz ziemeļiem………………………………

Mirušais atgriežas . . ……………………………………

Brīvie skiti………………………………………………..

Lielā cilts apspriede . . …………………………………

Divkauja uz dzīvību un nāvi……………………………

Vērša āda…………………………………

Astotā dala

Skitu kauja

Divragis dedzina Sugudu . . . . Skitu sūtņi … . . . .

Kauja pie Mogulu kalniem . . . .

Marakandā…………………………………………

Pēc kaujas…………………………………………

«Tālāk neiesim!»…………………………………

Spitamena ķeršana……………………………….

Dīvainā galva …………………………………….

Epilogs

Runas «par» un «pret» Aleksandru . Kalisfens mirst varoņa nāvē . . . Pēcvārds

2 Senatnē Āfriku sauca par Lībiju

1 P i r e j a — Atēnu osta.

1 A g o r a — laukums Atēnās, kur notika tautas sapulces

1 Tolaik domāja, ka tagadējās Afganistānas novads, kur atradās Aleksandra nometne, ir Kaukāza daļa, un kalnus atšķirībā no Galvenā Kaukāza sauca par Indijas Kaukāzu.

'Marakanda — pilsēta, kas atradusies tagadējās Samarkandas vietā.

1 Kalisfens — Aristoteļa tuvs radinieks, slavens zinātnieks, filozofs, kas atšķīrās no citiem ar brīvdomību un drosmīgām runām.

krastē.

1 Hēlijs — saules dievs.

1 Pēc slavenās kaujas pie Gavgamelām, kur Aleksandra sešdesmit tūkstošu vīru lielais karaspēks sakāva pusmiljonu persiešu, Aleksandrs atdeva karavīriem visu iegūto kara laupījumu, bet sev paņēma ķēniņa Dārija šķirstiņu, kurā ievietoja savu iemīļoto rokrakstu — Homēra poēmu «Iliāda», un vēlāk vienmēr nolika šo lādīti pie pagalvja.

1 Papajs — galvenais skitu dievs, pērkona un zibens personifi cējums.

1 Kalpi — skiti, vergu bērni, trūcīgie, kas kalpo bagātam lop- audzētājam. Kalpi uzraudzīja lopus un izpildīja dažādus saimnieka uzdevumus. Kalpiem bija lielākas tiesības un brīvība nekā vergiem.

PSR robežās Arāla jūras dienvidaustrumu piekraste.

4 — 314

2 Buzals — stiprs reibinošs dzēriens, ko . raudzē no piena.

1 Kandims — augs, kura savrupi krūmi bieži vien sastopami Turkmēnijas smiltājos.

1 Pēc Herodota apraksta, uz ziemeļiem no skitu zemēm ir zeme, «kur no debesim birst baltas pūkas» un kur dzīvo melanhleni (melnsvārči, kuri valkā melnus apmetņus) un citas ciltis. Izrakumi liecina, ka jau sensenos laikos bijuši tirdznieciski sakari starp visam šim ciltīm.

1 Persijas ķēniņu Ķīru Persijā sauca par Kurušu. Viņu sakāva skili — masageti, un viņu valdniece nogriezusi Kīram galvu un iebāzusi to maisā ar asinīm.

1 Afrosiābs — mītisks Vidusāzijas teiksmu vadonis un varonis. Viņa vārdā vēl līdz šim nosaukti daži vēstures pieminekļi Samar- kandas tuvumā.

6 - 3U

1 .Jerušalaima — tā senatnē saukta Jeruzalemes pilsēta.

1 Pēc skitu paraduma viņu karavīri nogrieza ienaidniekiem galvu un atveda savā nometnē, lai gūtu tiesības piedalīties kara laupījuma dalīšanā.

1 Tirdzniecības pagalms, rabats — arābu valodā: «nocietinājums». Tādus četrstūrainus pagalmus, iežogotus ar augstu vienlaidu mūri, ar vieniem vārtiem, kurus pa nakti aizslēdza, persieši iekārtoja pie lieliem ceļiem. Vēlāk Maskavā bija šāds rabats austrumu viesiem, un šis vārds saglabājies pārveidotā nosaukumā — Arbats.

7 — 314

1 Tiāra — zelta cepure, ko svinīgos gadījumos lika galvā Persijas valdnieki.

' Skitiem bija četrriteņu un sešriteņo rali. Lai ātrāk varētu pārvietoties, teltis bieži iekārtoja uz ratiem.

8 — 314

1 D ā r i k s — Persijas monēta.

1 A vēsta jeb Zendavēsta — tāds nosaukums bija visvecākajai Baktrā sarakstītajai grāmatai; šī grāmata bija dažādu reliģisku pamācību, ceremoniju un māņticīgu izdarību aprakstu krājums. Fanātiskie ugunspieludzēji devēja sevi par «uzticamiem Avēstas dēliem».

1 IV gadsimtā pirms mūsu ēras Vidusāzijā bija daudz no Indijas izbēgušu budistu, kur tos vajāja bramini. Budisti uzcēla daudzus klosterus un izvadāja uz visām pusēm Būdas attēlu. Sogdiānā dzīvojošie ķīnieši varēja nākt sakaros ar budisma mācību, lai gan pašā Ķīnā budisms fzpjiatījās daudz vēlāk — pēc dažiem gadsimtiem.

2 Ķīniešu rakstībā katram jēdzienam ir sava īpaša zīme (hieroglifs). Tāpēc ķīniešu vēsturniekam licies dīvaini un pārgudri, ka iespējams ar divdesmit piecām zīmēm, taš ir, ar burtiem, apzīmēt jebkuru priekš metu un jēdzienu.

1 Demavends — visaugstākais mūžīga sniega klātais Ziemelper- sijas kalns

1 Kaujā pie Gavgamelām skitu jātnieki iznīcināja grieķu karaspēka vezumniekus un nometni.

1 Pusvārdos izteikts norādījums uz izdaudzināto sarunu ar Diogēnu, kas uz Aleksandra jautājumu: «Ko tu vēlētos no manis?» — atbildējis: «Paej sāņus un neaizsedz man saules gaismu!»

1 Atēnās bijusi skitu karaspēka vienība kārtības uzturēšanai

1 P <i r a č i — sena cilts, kas dzīvojusi uz ziemeļiem no Kabulas.

[1] sirmie kalni — kalnu grēda uz dienvidiem no kabulas ielejas afganistānā.

[2] vēl līdz šim laikam ceļinieki šajā aizā kar uz koku zariem sava apģērba skrandas par godu kalnu garam. No tā radies arī aizas nosaukums.

[3] raibas jostas auklas — ugunspielūdzēju priestera pazīme.

[4] allēlojamā laikmetā Kabulu, Afganistānas galvaspilsētu, turienes iedzīvotāji sauca par Zabulu.

[5] atravāns — augsti mācīts ugunspielūdzēju priesleris.

[6] k i t a r a — strinkšķināms koka instruments ar septiņām vai pat vairāk slīgām

' atēnieši bija naidīgi noskaņoti pret maķedoniešiem un vairākkārt klaji vērsās pret Aleksandru.

[8] paimenions — viens no vecākijiem aleksandra karavadoņiem; kopā ar rezerves karaspēku atradās Agbatanās, svarīgā mezgla punktā, apsargādams aizmugures ceļus un Aleksandra sakarus ar dzimteni.

[9] karkadašata — bagāta feniķiešu pilsēta Kartāga Āfrikas ziemeļu krastā.

[10] p e 11 a — Maķedonijas galvaspilsēta.

[11] plutarha attēlotais zirgs Bucefāls pavadīja Aleksandru viņa karagājienos un dabūja galu Indijā, kur Bucefālara par godu nodibināja Bucefālijas pilsētu

[11] Erots — mīlas dievs, ko grieķi tēloja kā zēnu ar mazu uzvilktu loku un bultām

[12] feniķieši sevi sauca par Anaka dēliem. Feniķietis ir grieķu vārds un nozīmē «cilvēks no austrumiem».

[13] aristotelis mācīja filozofiju un citas zinātnes, pastaigādamies kopā ar saviem skolniekiem pa Likejas dārza alejām pie Likejas Apollona tempja Atēnu tuvumā. No tā radies mācību iestādes licejs nosaukums.

[14] pāns — grieķu mitoloģijā dieviba, kas personificē dabu.

[15] e t o r i — tā saucās izcilo dzimtu maķedonieši, Aleksandra biedri un vienaudži, kas veidoja īpašu vienību ar labāku apbruņojumu.

[16] efēbs — jauns aristokrātiskas ģimenes loceklis, kas dežurēja, lai izpildītu dažādus uzdevumus. Efēbi vēlāk varēja kļūt par etēriem.

[16] Suguda un Baktra — senās Persijas provinces. Grieķi tās sauca par Sogdiānu un Baktriānu. Sugudā (Sogdiānā) ietilpa augliga zeme starp Sirdarjas augšteci tagadējās Uzbekijas PSR un Tadžikijas PSR teritorijā ar galvaspilsētu Marakandu. Baktra (Baktriāna) atradās zemāk par Sugudu Amudarjas kreisajā krasta starp Hindukušu un Pa- rapamisu Afganistānas teritorijā; Baktras centrs bija Baiba.

[17] o k s a jeb V a h š a — seni Amudarjas nosaukumi

[18] javani — tā persieši parasti sauca grieķus.

[19] s u g u d i, s o g d i — Sugudā dzīvojošā tauta.

[20] s ī r i n g a — īpatnēja fleita.

[21] ritenis ar spārniem — senas Persijas ģerbonis.

[22] hirkānija — province kaspijas juras dienvidaustrumu pie

[23] p i n d a r s — slavens grieķu liriskais dzejnieks.

[23] Sufeti — divi ievēlēti Kartāgas pārvaldītāji.

[24] uz ziemeļiem no sogdiānas dzīvoja vairākas nomadu ciltis. Grieķi tas dēvēja par skitiem, bet vēsturnieks Strabons raksta, ka paši skiti neesot sevi saukuši šajā vārdā, ar kuru apzīmē klaiņājošu cilvēku, klaidoni, klaiņotāju. Seit tēlota viena no lielākajām skitu ciltīm — saki (jeb sakuki).

[25] tigrahaudas dzimta — skitu dzimta, kas dzīvoja aiz tagadējās Sirdarjas un piederēja pie lielās toharu cilts

[25] Vidusāzijas senās šķirnes labākajiem zirgiem — argamakiem jau kopš dzimšanas nav krēpju.

[26] masageli — skitu cilts, kas dzīvojusi tagadējās Turkmēnijas

[27] si kamieļa atraisīšanas paraša līdz šim laikam vēl saglabājusies dažās Vidusāzijas nomadu lautās.

' liela dahu cills senlaikos dzivojusi pie lejas jaksartas (sirdar- jas upes senais nosaukums).

[29] gepards jeb medību leopards. viņam ir galva kā kaķim un gara aste, bet pārējais augums kā sunim. Skrien ātrāk nekā jebkurš zīdītājs. Austrumu valstīs kopš senseniem laikiem piejaucēts stirnu un briežu medīšanai. Mūsdienās sastopams Vidusāzijas kalnos, taču reti. Persijā gepardu sauc par «čitu» jeb «juspelengu».

[30] spitamens — sens persiešu vārds, nozimē — izcilais (varonības, drošsirdības ziņa). Spita — dzirksteles. Burtiski: spitamens — dzirksteļu sviedējs. Šepetemens (turāņu valodā) — Dzeloņu kreilis.

[31] tohari — liela skitu cilts, kas divi simti gadus pēc šajā stāstā attēlotajiem notikumiem iebruka Afganistānā un to iekaroja.

'mašudži — amazoņu cilts dzimta; viņas senlaikos dzīvojušas stepēs pie Oksas (Arāla) jūras.

[33] sāda paraša bija saglabājusies vidusāzijas nomadiem ari vēl pagājušajā gadsimtā.

[34] saurans — pāts, gaiši ruds zirgs ar tumšu joslu pār muguru; pēc nomadu teiksmas cēlies no savvaļas zirga. Saurani ievērojami ar to, ka nenogurst.

[35] dzelzs tajos laikos bija dārgākā nekā varš un bronza.

[36] kurešata — nocietināta pilsētiņa uz stepes robežas, viens no sogdu cietokšņiem, kura uzdevums apsargāt Sogdiānu no stepes ziemeļu nomadu uzbrukumiem.

[37] govju urīnu ugunspielūdzēji sogdi uzskatīja par svēlu šķidrumu, kas atbrivo no grēkiem un izdziedina slimības.

[38] attēlojamā laikmetā persieši sauca grieķus par javaniem jeb kilikiešiem, jo Kilikijā dzivoja daudz grieķu — joniešu, un ar kilikiešiem persieši rosīgi tirgojās.

[39] vārds «berks» līdz šim saglabājies pie nomadiem kā izturīga ceļojuma zirga apzīmējums.

[40] hovarezma jeb horezma — tā senlaikos saukuši hivu.

[41] desmitnieks — desmit karaviru priekšnieks.

[42] stipram cilvēkam resns deguns, stipram zirgam biezas lūpas. 102

[43] dariavaušs — persijas ķēniņš, ko sakāva Maķedonijas Aleksandrs. Dariavaušu grieķi sāka saukt par Dāriju.

[44] agni — uguns dievs.

[45] zaratustram piedēvē, ka viņš sarakstījis sensenas svētās grāmatas, kuras tagad sauc par «Zendavēstām».

8 — 3U

[46] haraiva — 7.iemelafganistāna.

[47] sešas planētas — Mēness, Venēra, Merkūrijs, Jupiters, Marss, Saturns.

[48] klusēšanas tornis — apbedīšanas vieta, kur nolika mirušos, lai tos sakritībā tu un aprītu plēsīgi putni. Sādu torņu atliekas vēl saglabājušās vairakās vietās Irānā un Uzbekijas PSR (uz ziemeļiem no Ho- džentas, Mogulu kalnos).

[49] dzelzs nagla — polārzvaigzne.

[50] parasts ugunspiolūdzēju pavards.

'drangiāna — peisijas province tagadējas Afganistānas teritorijā.

[52] u m o č i — mazas klimpas, aizdarītas ar rūgušpienu. N o n - noši — zirņu makaroni ar maizi. Sagrieztus un izžāvētus bumbierus sajauc kopā ar nolobītiem valriekstiem.

[53] o mačs — pirmatnēja tipa spīļarkls.

[54] satraps — provinces priekšnieks. 154

[55] Ķīniešu būdis iekārtota gara lāva — mūrītis — gar trim sienām; no mazas krāsns mūrīša vienā galā dūmi plūst cauri mūrītim un aiziet pa skursteni, un tāpēc mūrītis vienmēr ir silts.

[56] Ķīnieši tolaik vēl neprata lietot otiņu un tušu.

[57] Ķīnas ceļotājs II gs. pirms mūsu ēras Cžan-Cjaņs Sogdiānu sauc par Kangjū valsti.

[58] debesu miera valsts — Ķīna.

[59] Ķīniešu hronisti vairākkārt raksta par «debesu» zirgiem ar «asiņainiem sviedriem». Ko tas nozīmē — pagaidām nav noskaidrots.

[60] Ķiniešu hieroglifus raksta no augšas uz leju.

' fāras pilsēta — tagadējās irānas ciemats Akuri, kas atrodas pusceļā starp Semnūnu un Davletabadu, dienvidos no Kaspijas juras.

[62] hirkānijas jūra — tagadējā Kaspijas jura.

[63] zadra kārta — tagadējā astrabadas pilsēta Kaspijas jūras dienvidaustrumu krastā.

[64] r a g a s — pilsēta Irānas (Persijas) dienvidos.

' dārijam bija personiskā sardze — grieķu algotņu vienība.

[66] korāns — vairāku valdības apgabalu valdonis. Besa varai bija pak|aulas Baktriānas un Sogdiānas salrapijas.

II — :tu

[67] Čarogs — sauss auga stublājs, apziests ar eļļainu miklu. Carogs deg lēni kā bērza skals, un čarogu vēl līdz šim lieto nomaļos kalnu ciemos

[68] s i I f i j s — augs, senajā Persijā un Grieķi jā loti iecienīta piedeva pie ēdieniem

[69] Šas pilsētas drupas nav nekur atrastas.

[70] parmenions bija aleksandra tēva filipa vecs kara biedrs un draugs; piedalījies visās kaujās un pildīja augstu amatu uzraudzību pār Aleksandra armijas netraucētu satiksmi ar tālo Maķedoniju. Parmenions komandēja visas aizmugures vienības.

[71] pontijas jūra jeb p o n t s — melna jūra.

[72] havakas kalnu pāreja, pa kuru karavānas parasti dodas u? Badakšānu.

[73] Šķiet, šās pilsētas pazīmes atrastas netālu no Enderabas ciemata blakus noejai no Havakus kalnu pārejas.

[74] sādī plosti, tā sauklie «gupsari», vēl nesen bija sastopami Amudarjas augštecē.

[75] aleksandra hroniku rakstītāju minētā Nautakas pilsēta, pēc pētnieku domām, atradusies tur, kur tagad ir Sahrisjabzas, Šaras vai Kai šas pilsētas.

[76] h i p a r h i j a pēc lieluma apmēram tagadējais pulks.

[77] senajā persijā bija sevišķs ķēniņa draugu, viesu tiluls.

[78] balti ģipša un sāls pauguri šajā apvidū ir vēl tagad.

[79] gara auss — baumas.

[79] Artimnāsa — skiti viņu godāja ka zemes un sievu auglības

dievieti.

[80] Č a č a — tā saukts sens cietoksnis, kas atradies tagadējās Tašken- tas vietā.

[80] Kaujas pie Granikas, Tarsas un Arbelām.

[81] maķedoniešu armijai sekoja tirgoņu bari, kuri uzpirka no kareivjiem salaupītās mantas un sūtīja tas uz citām pilsētām talakai pārdošanai.

[81] «Bašlika ietīta mirstošā persa galva», kas kalta marmorā, vēl līdz šim atrodas Termu muzejā Romā.

Content

Jans Vasilijs Liesmas virs kurgāniem

klaiņojumi un daiļrade

PIRMĀ DAĻA ALEKSANDRS SIRMO KALNU IELEJA

MAĶEDONIEŠU POSTENIS KALNU PĀREJĀ

pieņemšana pie valdnieka

«netici nevienam!»

spiegs no Sugudas1

DZĪRES PIE VALDNIEKU VALDNIEKA

SKITS UN HELLENIS

otra daļa SKITU STEPES

ceļavīrs uz pakalna

budakena joki

kas atraisīja kamieli

SPITAMENA DAVANA

vētrasputna ķeršana

bēgle tomikisa

jaksartas krasta

trauksmes ugunis »

vēstnesis no sugudas

sūtņus nenogalina

STĀSTS par divraģi

SAKSAPARA DZIESMAS

VERGI BEDRE

budakens dodas ceļa

treša daļa LAIMĪGĀ SUGUDA

uz pilsētas vārtiem

tirdzniecības pagalms

ķēves nav slauktas

kņaze Rokšaneka

«ES MlLU TEVI, MĪĻOTA …»

klusēšanas torni

«laimīga zeme»

CETURTA DAĻA negaiss no rietumiem

SOGDU CIEMATĀ

ZEMNIEKU SANAKSME

ķiniešu hroniku rakstītājs

VIESI NO TUKSNEŠA

faras pilsētā

SATRAPU APSPRIEDE

«AI, CIK BEZRŪPĪGI IR SAKI!»

JAVANU VARA

saku niknums

piektā daļa PERSIJAS NOKRĒSLIS

Artakserkss

ĶĒNIŅA PIEŅEMŠANA

nakts aiza

spitamena ceļš

baktra

SESTĀ DAĻA DIVRAĢIS UZBRŪK

UZBRUKUMS

Aleksandrs Baktrā

pārcelšanās par Oksu

BUDAKENS NAUTAKA

dzelzs vārti

septītā daļa DZĒRVES LIDO UZ ZIEMEĻIEM

dzērvēs lido uz ziemeļiem

mirušais atgriežas

brīvie skiti

liela cilts apspriede

divkauja uz dzīvību un navi

vērša āda

ASTOTĀ DAĻA SKITU KAUJA

DIVRAĢIS DEDZINA SUGUDU

skitu sūtņi

KAUJA PIE MOGULU KALNIEM

marakanda

pēc kaujas

«TĀLĀK NEIESIM!»

SPITAMENA ĶERŠANA

DĪVAINA galva

EPILOGS

RUNAS «PAR» UN «PRET» ALEKSANDRU

KALISFENS MIRST VAROŅA NĀVĒ

PĒCVĀRDS

SATURS