Ritheu Jurijs

Maģiskie skaitļi

Jurijs Ritheu

Maģiskie skaitļi

Romāns

.

PROLOGS

Dānijas karaļvalsts galvaspilsētā vienā no tās gleznainākajām nomalēm atrodas Grenlandieša nams. Tajā ir gan viesnīca, gan kopmītne un arī lēta ēdnīca, kurā atbraucēji no tālās ledussalas par niecīgu samaksu var dabūt brīnišķīgu lasi, eskimosu gaumē izvārītu roņa gaļu, kā arī satikties ar novadniekiem, kas dažādu iemeslu dēļ nokļuvuši Dānijā.

Reiz, ieradies Kopenhāgenā, arī es steidzos uz šo viesmīlīgo namu — tur man bija jānolasa lekcija un jāparāda padomju apmetnē, Novočaplinā fotografēti diapozitīvi.

Lekcijas pārtraukumā nama saimnieki sameklēja tamburīnu un uzsāka senas arktiskās dziesmas, un manu dvēseli uzjundīja atmiņas par saltajiem dzimtenes krastiem, vēja svelpoņu piekrastes torosos, leduskalnu virsotnēs un upju ielejās, kur ūdens plūda pa gultnēm, kas nekad neatkusa.

Ziemeļnieku tieksme pēc kopības ir apbrīnojama, un satikušies viņi izturas tikpat kā tuvinieki, kā brāļi, kas sen nav viens otru redzējuši.

Kad jau gribēju doties projām, pēkšņi pie manis pienāca jauna sieviete, kuras sejā samanīju vaibstus, kas raksturīgi Polārā loka tuvumā dzimušiem cilvēkiem. Smalkā zelta ķēdītē, kas apņēma viņas kaklu, bija iekārts talismans — no valzirga ilkņa izgriezta sievietes galviņa.

—  Atvainojiet par uzmācību,— viņa samulsusi teica.— Es gribētu jums atstāt mazu dāvanu.— Un pasniedza man no tāda paša ilkņa izgrieztu eskimosu

kajaku' ar mazu figūriņu.— Par piemiņu no mana vectēva un manu senču dzimtenes,— sieviete sacīja un vēl piebilda:—Mana māte dzimusi Čukču pussalā, un, kad viņa bija maza meitenīte, Ruals Amundsens viņu aizveda sākumā uz Norvēģiju, bet pēc tam šurp, uz Kopenhāgenu, uz katoļu misiju . . .

—  Kagota meita!—es atcerējos.

—  Jā, mana māte bija Kagota meita,— sieviete apstiprināja manu minējumu.— Viņas eiropeiskais vārds ir Mērija, taču dzimtenē viņu sauca par Ainanu . . . Viņa sen mirusi . . . Bet tas mūsu ģimenē saglabājies kā piemiņa. Māte stāstīja, ka šajā figūriņā attēlots mans vectēvs . . .

Es aplūkoju vērīgāk nelielo skulptūru. Mednieka seja bija izgriezta ļoti rūpīgi: tas nepārprotami bija reāls cilvēks — Čukču pussalas iemītnieks.

Dīvaini, cik cieši dažkārt savijas likteņi cilvēkiem, kuriem it kā pat nebūtu nekā kopīga! Kurš gan varētu iedomāties, ka slavenais ceļotājs, Dienvidpola iekarotājs un Ziemeļrietumu jūrasceļa[1] atklājējs, cilvēks, kas pirmais lidojis virs Ziemeļpola, izcilais norvēģis Ruals Amundsens un čukču šamanis satiksies ledāju plašumos un kādu laiku abu dzīves ritēs cieši līdzās.

Kagots . . . Daudz biju par Kagotu dzirdējis, un, manuprāt, pienācis laiks pastāstīt par viņu, viņa sastapšanos ar Amundsenu, par to dižo un sarežģīto gadsimta sākuma periodu, kad pār Ziemeļu Ledus okeāna apdzīvoto piekrastes joslu iekvēlojās lielās revolūcijas kāvi.

1

Amundsens stāvēja uz klāja un ieklausījās dzinēja rūkoņā: «Moda» virzījās lēnām, it kā taustīdamās, ar priekšgalu lauzdama jauno, nesen uzkritušā sniega aizputināto ledu.

Krasta tuksnesīgā, neviesmīlīgā ainava sākumā pārsteidza. Kārtējās ziemošanas perspektīva neapdzīvotā, gluži kā izslaucītā apvidū modināja drūmas domas. Tomēr binoklī ieraudzītie trīs uzkalniņi, kas sākumā šķita tikai akmeņu sablīvējums, kā izrādījās, bija jarangas — piekrastes čukču mitekļi. Par to, ka tie ir apdzīvoti, liecināja dūmu strūkliņas virs smailajiem jumtiem.

Zemu sagūlušie mākoņi birdināja smagu, mitru sniegu, kas pamazām kā blīvs aizkars nosedza visu krastmalā saredzamo. Grēks būtu žēloties, 1919. gada 24. septembrī ledus stāvoklis šajā vietā bija gluži pieņemams. Tam par iemeslu varbūt bija spēcīgā aust rumu straume, kas laiku pa laikam atrāva no krasta lielus ledus gabalus un aiznesa tos atklātā jūrā.

Strauji satumsa. Elektriskais lukturis, kas spīdēja mastā, apgaismoja vienīgi blīvās, krītošās sniega lēkšķes. Amundsens pavēlēja apstādināt dzinēju un izmest enkuru: šajā piķa melnumā nebija jēgas cīnīties ar ledu.

Pirms ieiešanas kajītē Norvēģijas polāras ekspedīcijas priekšnieks ilgi purināja no drēbēm nost saķepušo, valgo sniegu un centās pagaidām nedomāt par gaidāmo ziemošanu. Un tomēr, lai arī kā viņš atgaiņājās no šīs domas, citas izejas nebija: tuvojās otrā ziema Krievzemes krastos — valstī, kurā risinājās mīklaini, nesaprotami notikumi, un fragmentāri pārstāsti par tiem palaikam nokļuva uz «Modas».

Aiz muguras bija ilgais ceļš no dzimtās Kristiānijas[2], apkārt Skandināvijai un tālāk, cauri šaurumiem, kas šķīra Ziemeļu Ledus okeāna salas no _kontinenta, līdz pat pussalai, kura ietiekusies vistālāk Āzijas ziemeļos,— līdz Taimirai. Pirmo reizi viņš ar «Modu» ziemoja netālu no Habarovas ciema, cerēdams nākamajā vasarā tikt uz priekšu līdz Beringa jūras šaurumam un tādējādi noslēgt polārā ceļojuma loku apkārt pasaulei, paveikt to, kas pagaidām vēl nevienam nav bijis pa spēkam.

Varētu likties — vai nu nepietiek goda un slavas vienam cilvēkam? Ziemeļrietumu jūrasceļa atklājējs un Dienvidpola iekarotājs. Taču Ziemeļpols . . . Pasaulē nav vēl bijis cilvēka, kuram būtu izdevies tikt uz planētas abiem poliem. Bet, pats galvenais, nerealizēts palicis cita diža norvēģa — Fritjofa Nansena — pārdrošais plāns: iesalt ledū tālāk uz ziemeļiem no Beringa jūras šauruma un iesalušam dreifēt līdz polam. Tieši tāpēc tika uzbūvēts jaunais ekspedīcijas kuģis «Moda», kura konstrukcijā bija atkārtotas daudzas slavenā «Fram» līnijas . . .[3]

Nopurinājis atlikušo sniegu, Amundsens iegāja kopkaModasjītē, pēc kuģa mērogiem — diezgan plašā telpā. Tā bija silta un mājīga. Pie sienas piekārtās fotogrāfijas bija pārceļojušas šurp no «Fram». Tepat atradās arī deviņsimt desmitā gada ekspedīcijai pasniegtās karaļa ģimenes dāvanas — starp tām uz lieliska skapīša noliktais sudraba kauss. Pie gaismas lūkas, kas veda uz mašīntelpu, dižojās grezns patafons, kas spēlēja tikai reizi nedēļā, sestdienās,— tā tas bija nolikts, lai atskaņojums allaž būtu ausij un sirdij tīkams, jo nekas tā neapnīk kā vienas un tās pašas baudas bezgalīgs atkārtojums. Kopkajītes grīdu sedza linolejs, bet tas savukārt bija pārklāts ar kokosModaspalmu paklājiņiem.

Šeit, šajā pašā kopkajītē, pie šī lielā galda, zem vadā iekārtās lampas bija notikusi pēdējā saruna ar Tesemu un Knutsenu[4], kad viņi devās projām no kuģa. Tas notika gandrīz pirms gada, astoņpadsmitā gada ceturtajā septembrī, un līdz pat šim laikam par viņiem nav nekādu ziņu. Kas ar viņiem noticis? Vai viņiem izdevies nokļūt līdz civilizētai pasaulei, vai viņi vēl joprojām klīst pa revolūcijas un Pilsoņu kara pārņemtās Krievijas neaptveramajiem ziemeļu plašumiem?

Atri ieturējis vieglas vakariņas, ekspedīcijas priekšnieks aizgāja uz savu kajīti, un, tiklīdz galva pieskārās spilvenam, viņš aizmiga dziļā miegā un neredzēja nekādus sapņus.

Rīts uzausa nedaudz skaidrāks par iepriekšējo. Vismaz krietni apnikusī snigšana bija mitējusies, un cauri sapluiModasnltajiem mākoņiem, kas joņoja pa debesim trakā ātrumā (kaut ari tuvāk zemei vējš bija mērens), pašķielēja ziemas saule, no kuras siltuma vairs nebija nekāda. «Moda» šūpojās gandrīz līdzās piekrastes ledusstrēlei, un augstajā krastā tagad skaidri bija saskatāmas trīs jarangas, bet tām līdzās vairāki cilvēku stāvi. Nepazīstama kuģa parādīšanās bija piesaistījusi nelielās apmetnes iemītnieku uzmanību, taču neviens no viņiem vēl «Modai» netuvojās — vai nu aiz bailēm no svešiniekiem, vai arī tāpēc, ka ledus vēl bija pārāk plāns, lai pa to varētu staigāt.

—  Izskatās, ka viņiem nav nodoma mūs apciemot,— Amundsens sacīja.— Tādā gadījumā pieklājība prasa, lai mēs pirmie dotos vizītē.

Tika nolaists lejā traps, un viņi lēnītēm pa to nokāpa uz ledus. Pirmais gāja Genādijs Olonkins, krievu tautības ekspedīcijas,,dalībnieks, kas viņiem pievienojās Novaja Zemļā, viņam sekoja Hansens, pēdējais uzmanīgi lika soļus Ruals Amundsens. Ledus zem kājām draudīgi krakšķēja, cauri baltajam sniegam, kas bija pārvilcis sasalušā ūdens spoguli, varēja samanīt plaisas. Kliedziens lika Amundsenam pacelt acis, zem Hansena svara ledus ielūza, un tikai asā reakcija — viņš paguva pamukt sānis — paglāba viņu no Ledus okeāna dzīles.

—  Izklīstiet, turieties cits no cita pa gabalu!—Amundsens pavēlēja.

—  Paskat, cik te malkas!— Hansens norādīja uz baļķu atlūzām; vietvietām no sniega apakšas spraucās ārā pat veseli stumbri ar aplauzītām saknēm un zariem. Varenās upes bija tos izskalojušas no Sibīrijas taigas plašrimiem, tie bija veikuši milzīgu attālumu,'līdz okeāna straume tos atdzina šurp.

—  Par kurināmā trūkumu mums, šķiet, jāraizējas nebūs,— Amundsens izmeta.

Kad krasts jau bija gluži tuvu, divi cilvēki no jarangas devās viņiem pretī.

Abi bija augumā diezgan lieli, tērpušies siltās un kārtīgās drēbēs; abi laipni smaidīja.

—  Jettik!— viņi gandrīz reizē sacīja.

Amundsens un viņa ceļabiedri sasveicinoties sniedza abiem roku, un viņi tūdaļ novilka siltos briežādas dūraiņus un ar nepārprotamu labpatiku saņēma viesu plaukstas.

Krasts bija diezgan stāvs, un rāpties pa to augšup pie jarangām vajadzēja piesardzīgi, lai nenošļūktu atpakaļ uz jūras ledus.

Saimnieki veda viesus uz jarangu.

Mītne bija ļoti plaša, ceļiniekiem tādas vēl nebija gadījies šajā novadā redzēt. Tās diametrs varēja būt ap piecdesmit pēdu, bet augstums tajā vietā, kur dūmu spraugā vīdēja debesis, šķiet, pēdu piecpadsmit. Iekšpusē viss bija pamatīgs, izturīgs un liecināja, ka šejienieši nav klejotāji, bet pastāvīgie, varbūt pat vissenākie šīs zemes apdzīvotāji.

Jarangas iekšpuse bija sadalīta vairākās daļās. Pirmā bija aukstā daļa — čottagins; tajā tika uzņemti ciemiņi un jautri sprēgāja ugunskurs, kuram malku šeit, kā likās, nežēloja. Tālākajā stūrī bija redzams no lieliskām briežādām pašūts guļamtelpas aizkars. Gar tā malu uz viesiem skatījās divi bērneļi un sieviete.

Vecākais no vīriešiem, acīmredzot saimnieks, savā valodā kaut ko pavēlēja, un viesiem, kas bija iekārtojušies uz valzivs mugurkaula skriemeļiem, kurus te izmantoja par sēdekļiem, tika nolikts priekšā garš, no viena koka gabala izdobts sekls trauks — kā bļoda vai sile. No katla, kas bija pakārts virs ugunskura, sieviete salika bļodā vārītu brieža gaļu.

—  Mans vārds ir Amtins,— saimnieks sacīja, kad viesi bija norijuši pirmo kumosu.— Bet viņu sauc par Kagotu.— Viņš norādīja uz otru vīrieti, kas klusēdams košļāja gaļu.

Viesi tūdaļ apķērās, par ko ir runa, un Amundsens savukārt iebakstīja ar pirkstu sev krūtīs, sacīdams:

—  Mans vārds ir Amundsens, bet tie ir mani biedri — Hansens un Olonkins.

—  Kādēļ jūs atbraucāt tik vēlu?—par Kagotu nosauktais vīrietis jautāja angļu valodā, un Amundsens bija tik izbrīnījies, ka ar atbildi kavējās. Lai nu ko viņš bija gaidījis, bet ne jau to, ka šeit, ledāju tuksnesī, sastaps cilvēku, kas runātu angliski!

—  Atvainojiet,— Amundsens sacīja un, saprazdams, ka jautājums ir muļķīgs, drošības dēļ tomēr precizēja:—Jūs runājat angļu valodā?

—  Jā,— Kagots atbildēja.— Tiesa, ne sevišķi veikli.

—       Manuprāt, tīri ciešami,— Amundsens atzinīgi sacīja.

—  Bet kur gan jūs to iemācījāties?

—  Esmu braucis uz amerikāņu šonera.

Amundsens ielūkojās ziemeļnieka sejā. Tagad viņš

pamanīja, ka šis cilvēks ir samērā jauns, taču tumšā sejas āda viņu vērta vecāku: šejienieši ir reizi par visām reizēm sala un vēja aprauti, bet vasaras mēnešos sejas brūnumu vēl pastiprina iedegums no pastāvīgās saules gaismas. Sī cilvēka skatiens bija nopietns, vērīgs, un Amundsens piepeši sajutās neveikli, ka nav vis atbildējis uz jautājumu, bet pats sācis iztaujāt Kagotu.

—  Mēs zinātniskos nolūkos ceļojam pa Ziemeļaustrumu jūrasceļu[5]. Tas ir garš ceļš, un mēs to sākām jau pērnajā gadā no savas dzimtenes — Norvēģijas krastiem,— Amundsens iesāka, tomēr šaubīdamies, vai šejienieši viņu saprot.

Taču vietējie uzmanīgi noklausījās visu, ko Kagots viņiem paklusu pārtulkoja.

Amundsens nekādi nespēja pierast, ka jarangas iemītnieks runā angliski, un tādēļ visu laiku jutās it kā neērti, kaut arī saprata — nekas pārdabisks jau tas nav.

—  Tik vēļā rudenī kuģi vairs šurp nebrauc,— Kagots uzrunāja Amundsenu.

—  Mēs gribējām šovasar nokļūt līdz Beringa jūras šaurumam, taču nepaguvām,— Amundsens skumji sacīja.— Mums nāksies šeit pārziemot… Sakiet — vai citas apmetnes no šejienes tālu?

—  Tālu gan,— Kagots atbildēja un piebilda:—Taču drīz garām mūsu apmetnei brauks tirgoņi. Vieni no Kolimas dodas uz Uelenu, citi — tieši otrādi. Kustība sāksies, tiklīdz būs izveidojies drošs nartu ceļš, kad aizsals upju grīvas un piekrastes ledus kļūs pietiekami stiprs.

Viesi no kuģa saskatījās.

—  Jānoskaidro par raidstaciju,— Hansens teica.

—  Vai šeit tuvumā ir raidstacija?— Amundsens jautāja, nebūdams gan pārliecināts, vai Kagots viņu pareizi sapratīs.

Tomēr, pārmijis dažus vārdus ar Amtinu, tas sacīja:

—  Radio var būt Nižņekolimskā, uz rietumiem no šejienes. Vai arī Novomarijinskā, pie Anadiras grīvas . .

Amtins piebilda vēl kaut ko, un Kagots papildināja:

—  Turpat ir arī baznīcas, ja jums jāaprunājas ar jūsu dieviem.

Amundsens pasmaidījis atteica:

—  Pagaidām nav nepieciešamības . . . Mēs gribētu zināt, vai jūs un jūsu kaimiņi neiebilstu, ja mēs paliktu un pārziemotu šeit?

—  Dzīvojiet, kur vien jums tīk,— ar Kagota starpniecību atbildēja Amtins.— Izvēlieties krastā jebkuru vietu. Ziemā šeit ir kluss, ledus turas stingri, un nav gadījies, ka tas stipri pārvietotos.

Maltītes noslēgumā tika dzerta tēja. Kamēr vīrieši sarunājās, sieviete tikai pasniedza ēdienu, bet bērni ar vislielāko uzmanību vēroja negaidītos ciemiņus, ieklausīdamies ik vārdā, sekodami ik kustībai. Ne jau pirmo reizi viņi redzēja jūras tangitānus[6], taču ikviena viņu ierašanās bija tik ievērības cienīgs notikums, ka to pēc tam vēl ilgi pārsprieda, atcerēdamies katru sīkumu.

—       Tātad jūs apgalvojat, ka drīz mums garām brauks ceļinieki?— Amundsens jautāja, izdzēris milzīgu fajansa tējas tasi, kas tika glabāta goda viesiem un nepārprotami bija ķīniešu ražojums.

—  Tas būs pavisam drīz,— Kagots atbildēja.

—       Bet vai jūs saņemat ziņas par to, kas notiek Krievijā?— Olonkins pavaicāja.

Amtins, noklausījies jautājumu, kaut ko ilgi runāja.

—       Mēs vispār tangitānus atšķiram vāji. Kuri no Krievzemes, kuri amerikāņi — mums grūti saprast,— Kagots beidzot sacīja.— Taču esam dzirdējuši, ka Saules valdnieks ir gāzts.

—       Bet vai pie jums šai sakarā notikušas kādas pārmaiņas?— Olonkins nerimās tincināt.

Kagots nešaubīdamies atbildēja:

—  Mūsu dzīvē nekas nav pārvērties.

— Vai tad šeit nav varas pārstāvju?—Amundsens jau¬tāja.— Esmu dzirdējis, ka Uelenā atrodas it kā uradņiks , it kā ispravņiks'5, tā vismaz bija tad, kad izbraucu no Kristiānijaš. To man sacīja krievu sūtniecībā.

—  Mēs par to iiekā nezinām,— Kagots atbildēja.

Padzēruši tēju, viesi posās atceļā.

Amtins un Kagots pavadīja viesus līdz krastam, kur sākās ledus. Šeit viņi atvadījās, un tangitāni, uzmanīgi sperot soļus pa plāno, jauno ledu, devās uz savu kuģi.

2

Atgriezies jarangā, Amtins Kagotam satraukts sacīja:

—  Iznāk, ka jūras dievi atsūtījuši mums veiksmi.

Kagots noskatījās viņā ar izbrīnu.

—  Jā, jā, tā ir liela veiksme!—Amtins atkārtoja.— Tas ir pat labāk, nekā ja mūsu krastā būtu izskalots valis! Grūti pat iedomāties, ka pie mūsu Eppinas pārziemos tangitānu kuģis, kas piebāzts ar dažādām precēm! Vai, cik žēl, ka man pamaz kažokādiņu! Kādēļ gan es atdevu pērnās polārlapsas Kibizovam!

—  Kas ir Kibizovs?— Kagots jautāja.

—  Ir te tāds,— Amtins atbildēja.— Bet kāpēc tu nepriecājies?

—  Viņi neizskatās pēc tirgotājiem,— Kagots domīgi sacīja.

—  Pēc kā tu to spried? Vai tad mēdz būt tangitāni, kas netirgojas?—Amtins pārsteigts prasīja.— Pat viņējais šaModasmanis, krievu pops, kas pirms gadiem pieciem te brauca garām ar suņu iejūgu karavānu, par kušķīti tabakas ietirgoja no manis trīs polārlapsu ādiņas.

Amtins pameta skatienu uz Kagotu . . . Dīvains cilvēks, saki, ko gribi. Kagots šeit bija ieradies ziemas nogalē ar vienām vienīgām nartām, kurās bija iejūgti ilgā ceļā nomocījušies suņi. Viņš piebrauca pie jarangas, un Amtins, kas viņam iznāca pretī, sākumā pat nepamanīja izdilušā briežādā ievīstīto bērnu — gadus piecus vecu meitenīti.

Šeit nav pieņemts jautāt — kas tu tāds un kādēļ esi devies ceļā. Ja būs vajadzība, cilvēks par sevi pastāstīs pats. Pirmajās dienās Kagots klusēja. Amtins viņu nometināja pie savas radinieces Kaljanas, jaunas atraitnes, kas pirms gada bija zaudējusi vīru. Amtins pat klusībā nodomāja, ka dievi šurp uzsūtījuši vīrieti, lai jaunā sieviete nepaliktu vientuļa.

Pēc dažām dienām, mazliet atguvies un apradis, Kagots devās medībās, tātad ķērās pie sensenā vīru darba. Bet par visu pārējo . . . cik nu Amtins varēja spriest no savas sievas un Kaljanas sarunām, atbraucējs neizrādīja par sievieti nekādu interesi.

Vasarā Kagots un Amtins braukāja medībās ar nelielu ādas laivu. Rudenī slaktēja valzirgus oļu strēlē aiz nelielā jūras šauruma, kas savienoja seklo līci ar jūru. Tur viņi bija ierakuši diezgan prāvu kopalhena[8] krājumu — gan suņiem, gan pašu iztikai.

No Kagota skopajiem stāstiem Amtinam pamazām atklājās šā cilvēka dzīve. Viņš bija pametis Inakulu, kur

dzīvoja čukču un eskimosu tautību jaukteņi. Tur tad bija dzimis Kagots — eskimosietes un jūras mednieka čukča dēls.

Kagota bērnība pagāja ātri un nemanāmi. Tā palika tikai atmiņās par bezrūpīgām, laimīgām dienām un vēl gaišos sapņos un tīkamā pussnaudā.

Mazs puisēns būdams, viņš labprāt spēlējās vienatnē, aiztraucās dīvainā, paša iztēles radītā pasaulē, kur viņš varēja kļūt par neierobežoti varenu cilvēku — gan par bagātu briežkopi, kura ganāmpulki nav saskaitāmi, gan par veiksmīgu mednieku, kuram ar harpūnu izdevies nomedīt milzīgu Grenlandes vali, gan arī par stipru cilvēku, kuram pa spēkam pacelt plecos piekrastes klinti un pārnest to uz citu vietu. Viņš pārvērtās par leģendāro milzi Pičvučinu, soļoja pāri jūrām un okeāniem, un negantie viļņi neko nespēja viņam padarīt — ja nu vienīgi saslapināt viņa kamleikas[9] apakšmalu. Viņš spēja cauru dienu dzīvot šajā iztēles pasaulē un pēc tam ar nožēlu atgriezās realitātē — nāsīs kņudinošajos jarangas dūmos, cietajā guļvietā, kas bija izklāta ar vecu, pamatīgi izdilušu briežādu. Savā vientulībā Kagots gremdējās ne tikai sapņu pasaulē, bet arī biedējošu, neatbildētu jautājumu dzelmē: kādēļ gan vasaru tik ātri aizdzen aukstā ziema? No kurienes šajos krastos atnācis cilvēks? Kas ir tur — aiz apvāršņa? Cik tālu ir līdz tām zemēm, no kurām atbrauc ar savādajām precēm un pieaugušajiem tik kāroto, zilām liesmām degošo ugunsdzērienu piekrautie kuģi? Varbūt šie cilvēki dzimst un mirst uz saviem kuģiem, un peldošais, mūžīgi pa ūdeni ceļojošais kuģis ir viņu dzimtene, viņu zeme? Jau zēna gados Kagots bija apjautis, ka skaidrojums, kuru apkārtējai pasaulei un noslēpumainajām dabas parādībām dod seni nostāsti un leģendas, nav pārliecinošs un bieži vien ir pretrunā ar veselo saprātu.

Inakulā dzīvoja cilvēks, par kuru tika stāstīts, ka viņš zinot visu. Tas bija vēl spēkpilns, taču it kā pārmērīgi smagas nastas saliekts, drūms, noslēpumains un nerunīgs sirmgalvis. Klīda valodas, ka Amoss kādreiz lauzis mu-

guru, krizdams no augstas klints. Viņš nogulējis viens pats vairākas dienas, tomēr izdzīvojis, kaut gan viņa drēbes apskrimtušas izsalkušas polārlapsas, un to kodienu pēdas viņa rokās saglabājušās uz mūžu.

Amoss zināja dziedniecības noslēpumus, viņš bija eneModasniļjins — tātad šamanis. Sis cilvēks Kagota ziņkāri tirdīja visvairāk.

Paaudzies Kagots pārvarēja bailes un biklumu un bieži uzdeva Amosam jautājumus, centās noskaidrot cēloņus neizprotamām dabas parādībām un neskaidrām vēlmēm, kas nedeva -viņam mieru. Šamanis, ievērojis zinātkāro jaunekli, centās atbildēt izsmejoši, bet — dīvaini gan — viņa atbildes radīja tikai neskaitāmus jaunus jautājumus.

Šiem jautājumiem klāt vēl nāca interese par sievieti, par to vārdos neizsakāmo, kas viņā valdzina vīrieti. Bet tieši toreiz kāds notikums spieda Kagotu uz ilgu laiku pamest dzimto krastu. Netālu no Inakulas piestāja neliels šoneris «Belinda», un tā kapteinis piedāvāja jaunajiem puišiem līdz ziemai pakuģot. Vēlēšanās apskatīt, kas tad ir tur — aiz apvāršņa, Kagotam bija sevišķi stipra, un viņš, kaut arī baiļojās no nezināmās nākotnes, piekrita.

Viņš uzkāpa uz kuģa, mātes asaru un kaimiņu drūmu skatienu pavadīts,— vēl neviens no šīs mazās piekrastes apmetnes nebija uz kaut kd tādu sadūšojies un pametis dzimto jarangu.

Trīs gadus pēc kārtas Kagots salīga darbā uz «Belindas» un katru rudeni atgriezās Inakulā ar bagātīgu guvumu, visvērtīgākais bija daudzlādiņu vinčesters un barometrs — pēc tā varēja paredzēt laiku. 1

«Belinda» nodarbojās ar kontrabandu, nelikumīgi iepirka no piekrastes iedzīvotājiem kažokādas. Reiz to tomēr notvēra krievu patruļkuģis. Šoneri tauvā aizvilka līdz Vladivostokai, bet Kagotu izsēdināja viņa dzimtajā Inakulā.

Tad pie viņa atnāca pats Amoss. Pirmajā vakarā viņš neko neteica, tikai ar baudu izdzēra svaigu tēju un izsmēķēja pīpi ar smaržīgu tabaku, kas tika ņemta no skārda kārbas, uz kuras bija attēlots cilvēks ar augstu, spainim līdzīgu cepuri galvā.

Nākamajā dienā viņš teica, ka laiks būtu Kagotam precēties, un par līgavu piedāvāja savu brāļameitu Vaalu. Kagots devās aplūkot jaunavu, kuru atcerējās vēl kā mazu meitenīti, un palika tajā ģimenē. Viņiem nebija dēlu,

un Kagots kļuva ne vien par Vaalas vīru, bet arī par galveno vīrieti jarangā.

Kādu dienu Amoss aicināja, lai viņš atnāk.

Kagots iegāja krēslainajā čottaginā. Tā dzijumā melnēja guļamvietas -kažokādu aizkars. Nelielā ugunskura liesma apgaismoja grumbaino, veca koka mizai līdzīgo seju, pats šamanis sēdēja uz vaļa skriemeļa.

—  Esmu tevi pasaucis, Kagot, lai pateiktu ko svarīgu,— krietnu brīdi klusējis, Amoss sacīja. Ugunskura liesma atspīdēja viņa acīs.— Es tevi pasaucu, lai pateiktu: gribu novēlēt tev savu šamaņa spēku . . .

—  Amos! . . . — Kagots iekliedzās, taču, pamanījis šamaņa brīdinošo mājienu, apklusa.

—  Klausies!— Likās, ka ar Amosa muti runā cits cilvēks, bet varbūt pat citāda būtne. Sī savādā izjūta tūdaļ sagrāba Kagotu savā varā, un viņš no tās netika vaļā, kamēr vien nebija beigusies skološanās dziedniecības mākslā, pareģošanā un tik sarežģītu domu risināšanā, ka dažbrīd šķita — no tām nemūžam nav iespējams izkļūt ikdienišķajā dzīvē.

Nabaga Vaala! No viņas tramīgajiem skatieniem Kagots itin bieži saprata, cik ļoti viņu satriekusi vīra dīvainā uzvedība, bezmiegā pavadītās naktis ar izsaucieniem, nesaprotamu dziesmu vilkšanu rītausmā, aukstajai mēnessgaismai spīdot, un gaviļpilnajiem kliedzieniem ziemeļblāzmas mirdzumā. Viņš devās tundrā, ko jau bija skāris sala stingums, un atgriezās no tās noskrandis, izsalkuma novārdzināts, dziļi iekritušām, iekaisušām acīm, ar melnām, sarecējušām asinīm lūpu kaktiņos un nespēja izrunāt nevienu cilvēcisku vārdu… Vai arī nakts vidū pēkšņi pamodināja Vaalu un, it kā uguns dvesmas nokaitēts, vaidēdams, aizrīdamies elsās un asaras liedams, ieguva viņu.

Kagots dažreiz patiešām zaudēja samaņu un, kad atguvās, baidījās palūkoties apkārt, lai nebūtu sevi jāierauga pasaulē, kas pilna ar rēgiem un neizprotamiem spēkiem, kuru būtību viņš mēģināja apjēgt un kuri vadīja viņa rīcību.

Dažreiz viņi būrās divatā ar Amosu, satricinādami jarangu ar tamburīna rīboņu un šaušalīgām dziesmām, kuras pārtrauca it kā zvēru rēkšana un putnu ķerkstēšana, tālīna akmeņu nogruvuma atbalss, ūdensgāzmas šalkoņa un saskrējušos ledusblāķu dārdi.

Visas šīs skaņas nāca no tumšās guļamtelpas, kur bija apdzēsti tauku kvēpekļi un atradās tikai divi sasvīduši, noguruši vīrieši, nekā cita tur nebija. Kagots pārsteigts sev atzinās, ka viņam patīk šīs iekšējās pārtapšanas stāvoklis, patīk būt reizē gan par zvēru, gan par cilvēku, gan arī par saulesstaru un saltu vēju, un karstu liesmu. Tas iedvesa paļāvību, ka tu esi izredzēts cilvēks, kuru visaugstākie dievi un neredzami spēki patiešām izvēlējušies tādēļ, lai tu sazinātos ar pasauli, kas apslēpta parastu cilvēku skatieniem. Šie spēki atradās ārpus cilvēka un tādēļ tika saukti par Visuma spēkiem. Šie spēki ar viņu pašu izredzēto starpniecību vienkāršiem cilvēkiem nedzirdamās balsīs nosūtīja savas atklāsmes. Dažreiz Kagotam izdevās saklausīt tādas atklāsmes, kuras neuztvēra pat daudz pieredzējušais Amoss. Sākumā Kagotam likās, ka viņu gluži vienkārši viļ dzirde. Bet tā gadījās arvien biežāk, un viņš bija spiests atzīties Amosam un pajautāja, ko tas nozīmē.

—  Tas nozīmē, ka tu esi kļuvis tas, par ko liktenis tev bija lēmis kļūt,— Amoss sacīja nogurušā, apdzisušā balsī.— Nu ir pienācis laiks, kad man jāpaceļas augšup, uz mūžiem jāizgaist no šīs pasaules.

—  Bet tu taču nesirgsti un tavi spēki neiet mazumā,— Kagots šaubīdamies iebilda.

Sirmgalvis izskatījās vēl ļjluži labi. Stundām ilgā, nogurdinošā buršanās, kā likās, tikai vairoja viņa spēkus. Kādu laiciņu pabijis nemaņā, šamanis cēlās možs un atjaunojies.

—  Nē, mans laiks pienācis,— Amoss sacīja klusu, taču negrozāmi.— Tu esi stājies manā vietā, un man ir jāaiziet. Divi diži šamaņi nevar vienā laikā dzīvot uz zemes.

—  Es taču varu nodarboties ar ko citu,— Kagots iebilda,— medīt, tāpat kā pārējie mani radi.

—  Tu vairs neko nespēsi ar sevi padarīt, — Amoss nopūzdamies sacīja.— Tu esi izredzēts, un tev nav spēka stāties pretī liktenim, tāpat kā es nespēju pretoties to gribai, kas mani sauc projām no šīs pasaules. Taču esmu priecīgs, ka starp cilvēkiem atstāju tevi, es tev uzticu savus tuviniekus un ceru, ka tu gādāsi par viņiem. Un vēl: tu nonāvēsi mani saskaņā ar paražu, un tas nozīmē, ka mans ceļš būs viegls, bez liekām ciešanām.

Pēdējie vārdi iedzēla Kagotam sirdī: viņš bija domājis, ka Amoss nomirs dabiskā nāvē. Vai tad tā nemēdz būt — cilvēka dienas mijas un mijas, it kā viss ir labi, bet pienāk rīts — un viņa vairs nav, pareizāk,— tas, kas viņu vērta dzīvu šajā saulē, no viņa ir projām, atstājot tikai miesīgo čaulu; baltās drānās tērptu, to uznes pakalnā, un tur notiek pēdējais atvadīšanās rits.

—  Bet es… es to nekad neesmu darījis,— Kagots klusu bilda, juzdams, ka sāk trīcēt, it kā ziemas saltums nez kādā brīnumainā kārtā būtu iezadzies viņā iekšā un ledainām knaiblēm sažņaudzis sirdi.

—  Tev tagad būs jādara daudz kā tāda, par ko līdz šim nebiji pat dzirdējis,— Amoss mierīgi atbildēja.—Un vēl ielāgo: ja cilvēks tic tavai varenībai, izdari visu, lai viņu nepieviltu.

Amoss saģērbās tikai baltās drēbēs — uzvilka baltus torbasus , baltas, ar kažokādām izoderētas bikses, uz izkāmējušā vecīgā auguma brīvi karājās balta kuhļanka , tā ietērpjas cilvēks, kas gatavojas uz visiem laikiem pamest dzīvajo pasauli. Kā saskaņoti ar balto briežādas akotu baloja Amosa sirmie, pašķidrie mati.

Viņi nolika dienu un stundu, kad lielajam šamanim jāaiziet no dzīves. Tam bija jānotiek rītausmā, mirdzot lecošās saules pirmajiem stariem. Garas, jēlmītas jūrasModaszaķa ādas siksnas vienu galu piesēja pie jarangas vidējā staba, pēc tam iztaisīja parastu cilpu, bet otru galu, kas bija jāvelk Kagotam, izvilka ārpusē pa caurumu, kurš bija izdurts sienā.

Kagots stāvēja pie Amosa jarangas, pavērsis skatienu uz debesmalu austrumu pusē. Spoži kvēloja ausma, bet virs sārtās joslas vēl izplēnēja pēdējās zvaigznes. Polārzvaigzne, uz kuras apkaimi devās Amoss, sen bija apdziModassusi. Kagots zināja: tā atrodas augstu, augstu un tai apkārt riņķo visas debesis, visas zvaigznes, gluži kā pie staba piesieti brieži. Netālu no šis zvaigznes apmetas visi tie zemes ievērojamākie cilvēki, kas uz mūžu aizgājuši. Tur, starp varoņiem, dzīvo ari diži šamaņi, un Amoss bija nodomājis tieši tur uzcelt savu debesu jarangu.

Siksnas gals jau bija Kagotam rokās, un no pavājā rāviena viņš saprata, ka Amoss apmetis sev cilpu un gaida, kad tā savilksies ap kaklu. Kagots atcerējās, kāds ir sirmgalvja kakls. Tumšs, dzīslains, un, kad Amoss runāja vai dziedāja, kaut kas tajā kustējās, it kā dzīvodams gluži savrupu dzīvi. Tagad dzeltenīgā siksna to

aptvērusi uz baltās kuhļankas apkakles, kas nošūta ar āmrijas ādiņām.

Apmetne bija iegrimusi klusumā. Visi zināja, ka šodien Amoss uz mūžiem aiziet, un visi bija sen pamodušies, taču neviens nerunāja, pat suņi nerēja, arī no jūras puses neatlidoja ne skaņa. RItavējš bija aprimis pirms saullēkta.

Atmirdzēja pirmais stars. Kagots saspringa un parāvās uz priekšu, stingri sažņaudzis ap roku aptītās siksnas galu. Viņš sajuta to nostiepjamies un notrīcam un piespieda sevi atcerēties pirmo valzirgu, kurā bija ar savu roku ietriecis hafpūnu. Un šobrīd tas vairs nebija valzirgs, bet cilvēks, kas dodas ceļā, lai apmestos netālu no galvenās zvaigznes. Parādījās spīdekļa maliņa, gaisma apžilbināja acis, un tajā pašā mirklī no jūras puses, atnesdams jūras smaržu, sacēlās vējiņš. Plaši ieplestām, asaru pilnām acīm Kagots skatījās, kā pār ledāju paceļas saule, un sev pašam čukstēja vārdus, kas radās nez no kurienes:

Ak, dižais spīdekli, Saule, debesu valdniece!

Palīdzi man, pildi mani ar spēku,

Paveikt lai spētu es dižajo darbu . . .

Palīdzi man, ak, Saule, varenā Saule!

Siksnas raustīšanās un trīcēšana bija tik stipra, ka īsu mirkli pat likās: Amoss ir, pārdomājis, nolēmis nepārcelties uz Polārzvaigznes apkaimi. Bet Kagots saprata, ka atpakaļceļa nav un tagad pats galvenais — noturēt siksnu, neļaut tai atslābt un novest svēto ritu līdz galam. Un, kad jau likās, ka spēka vairs nav un zem siksnas, kas bija aptīta ap plaukstu, izspiedās asinis, Kagots vēlreiz palūkojās uz sauli un ieraudzīja, ka tā ir atrāvusies no zemes un pacēlusies virs ledus lauka. Kagots noslīga uz ceļiem un pēkšņi sajuta, ka siksnas viņā galā neviena vairs nav: it kā Arrioss būtu atbrīvojies un siksnu tagad saturētu tikai jarangas vidējais stabs . . . Kagotu pārņēma šausmas. Viņš apgriezās un pameta skatienu uz spilgtās saules apņemto, klusumā iegrimušo jarangu. Kādu mirkli pār konisko jumtu uzvirmoja dūmu mutulītis, un liels, balts putns, lēni vēzēdams spārnus, pacēlās pār seno mitekli un aizlidoja augšup. Lokus mezdams, tas attālinājās no zemes, līdz pazuda, izgaisa rīta saules staros. «Kāpēc gan viņš man nepateica, ka aizies, pārtapis par putnu?» Kagots nodomāja.

Virs jarangas vairs nebija ne dūmu, ne putna.

Kagots pavilka siksnu. Tās otrā galā vairs nevarēja sajust nekā dzīva.

Dīvains miers pēkšņi nāca pār viņu.

Viņš lēnām iegāja krēslainajā čottaginā un pagaidīja, kamēr acis pierod pie pustumsas. Amoss gulēja netālu no vidējā staba, plaši iepletis kājas un rokas. Tā vien izskatījās, ka dzīvība ilgi nav gribējusi pamest viņa ķermeni, jo viņš bija izvandījis pavarda pelnus, izrāvis no iedobes pagalvja baļķi un izsvaidījis pa čottaginu sēdekļus — vaļa skriemeļus.

Aizgājušā šamaņa plaši atvērtās acis jau bija nāves dūmakas aizplīvurotas. Kagots aizspieda sirmgalvja plakstus, atbrīvoja viņa kaklu no siksnas, satina to, bet mirstīgai atliekas nolika pie aizklāja. Pēc tam mierīgi izgāja no jarangas un spilgtajā saules gaismā samiedza acis.

Tās atvēris, viņš ieraudzīja cilvēkus, kas nāca no visām apmetnes pusēm. Viņi nāca lēni un cienīgi. Kagots pamanīja, ka viņi kļuvuši it kā citādi. Viņam pievērstie skatieni gluži vai gaidīja kādu pavēli, svarīgu vārdu vai atklāsmi.

Un tad Kagots saprata: šie cilvēki, viņa novadnieki, ir tādi paši kā agrāk, turpretī viņš pats, stājies Amosa vietā, ir kļuvis citāds.

—  Viņš ir aizgājis no mums,— Kagots paziņoja cilvēkiem.

Viņš nepateica, k.a redzējis aizlidojam baltu putnu, jo nolēma, ka nav vērts stāstīt visu, kas viņam atklājies. Daudz ko spēj vienīgi viņš pats, un nav nekādas vajadzības, lai ikkatrs to zinātu.

Dziedniecība un pārējie pienākumi, kā izrādījās, nebija nemaz tik sarežģīti un apgrūtinoši, kā viņš agrāk bija domājis. Vai tad liela māksla uzminēt, kurš ir bezcerīgi slims, bet kurš var izķepuroties, ar varenā šamaņa vārdiem stiprinājis savu ticību atlabšanai? Dažreiz pietika uz cietēju paskatīties vien un pateikt: «Tu būsi vesels,»— un cilvēks pamazām sāka atspirgt. Bet, runājot par laika pareģošanu, jāteic — par uzticīgu palīgu, kurš nekad Kagotu nepievīla, kļuva vecais barometrs. Turklāt ne velti Kagots bija uzmanīgi klausījies Amosā, jo paguva daudz no nelaiķa iemācīties.

Ikdienā Kagots bija tāds pats kā pārējie Inakulas iedzīvotāji: gāja medībās, ierīkoja slazdus kažokādu zvēriem, ar suņiem brauca uz tālām briežkopju apmetnēm.

Kad piestāja aizjūras šoneri, Kagots, zinādams balto cilvēku valodu un paradumus, veiksmīgi tirgojās, iemainīdams pret kažokādām patronas savam vecajam vinčesteModasram, tēju, cukuru, raibus audumus sievas vajadzībām un citas neparastas mantas, kas pēkšņi bija kļuvušas tik nepieciešamas. Vienīgais, ko viņš nekad neņēma, bija līksminošais ugunsūdens, pēc kura ļoti kāri bija viņa tautieši. Kagotam bija cits līdzeklis, kā' pacelt savu dvēseli līdz augstākajam satraukumam,— buršanās. Un tad viņš dzirdēja Visuma spēku balsis. Kad bija vajadzība uzrunāt šos Spēkus, paši no sevis radās labskanīgā secībā savārsmoti vārdi. To īpašajā izkārtojumā bija apslēpta jēga, ko spēja uztvert vienīgi tas, kuram uzruna tika veltīta. Vārdu savērpšana Kagotam izvērtās par nepieciešamību, un viņš bieži pieķēra sevi, ka mēģina tos sarindot, pat veikdams ikdienišķus darbus — pa ledu sekodams ronim, likdams tiklus vai meistarodams jaunas narModastas.

Uguns iedīglis apslēpis pagalē sīkā,

Tumša kokā, ko berzis un slīpējis vilnis.

Bet, kamēr neesi kramu pret kramu šķīlis,

Uguns nav, siltums snauž mūžības miegu.

Tā arī tevī, sievā, no skata tik ikdienišķā,

Kas ik vakaru briežādās gulsties man līdzās,

Liesmas nav, kamf:r vien manas rokas Neaizskar maigo augumu tavu . . .

Vienīgais cilvēks, kas ilgi nespēja pierast pie Kagota jaunā stāvokļa, bija viņa sieva Vaala. Sākumā viņa vienkārši izbijās, nogaidīja, jo bija pārāk jauna un nepieredzējusi, lai kaut ko izprastu, taču iegūtā gudrība pateica Kagotam priekšā, ka neviens cits neizveidos īstu sievu un draudzeni no šīs meitenes, kas bija tramīga kā pavasara putns,— tas jādara viņam pašam.

Viņš bija pret Vaalu neierasti maigs un uzmanīgs. Čukstēdams buramvārdus, Kagots pamazām vien atsaldēja sievietes dvēseli, atsvabinādams tajā maigumu, spēju uzticēties un iekšēju skaistumu.

—  Cik brīnišķīgi ir tavi vārdi!—Vaala kvēli čukstēja, piekļaudamās viņam.— Tie ieplūst manī kā pavasara straume, un manas asinis iesilst . . . Runā vēl, Kagot, runā . . .

Un aizgājušās dzīves vietā jauna dzims,

Tā tas ir nolikts mūsu zemē saltā.

Ja augums kvēls ar tādu pašu vienojies,

Briest jaunas dzīves asni tumsā siltā.

Kagots palaikam pats brīnījās par savu iekšējo spēku, viņam šķita, ka tagad viņš spēj daudz. Vaala bija cerībās, tātad aizgājušās vietā bija gaidāma jauna dzīvība, lai tiktu atjaunots taisnīgais līdzsvars. Tomēr klusībā viņš bažījās, ka pārmērīga savu spēju izmantošana var viņam stipri kaitēt, sadusmos vai vismaz vērtīs neapmierinātus Visuma spēkus, kas viņam ir labvēlīgi.

Kagots gan īsti nebija ticis skaidrībā, kas tie tādi — Visuma spēki. Tas, ko stāstīja Amoss, bija pretrunīgs: jēdzienā «Visuma spēki» ietilpa gan labie, gan ļaunie spēki, dažādi gari un dievības, dabas parādības bija šo spēku darbības izpausmes zīmes.

Nekad Inakulas iedzīvotājiem nebija bijis tik jautra un atsaucīga šamaņa, kas atklāti priecājās par dzīvi un palīdzēja dzīvot katram, kam bija nepieciešams atbalsts.

Kagota labā slava izplatījās pa tundru un jūras piekrasti. Pavisam drīz pie viņa sāka ierasties arī no citiem ciematiem un attālām apmetnēm cilvēki, kas vēlējās izdziedēties un rast mierinājumu.

Kagots uzcēla jaunu, lielu jarangu ar diviem viesu nodalījumiem, kas reti stāvēja tukši. Starp viesiem gadījās arī šamaņi, kas bija atbraukuši nevis dziedēt savas kaites, bet parunāties ar viņu un varbūt uzzināt kaut ko jaunu, apslēptu. Ar tiem Kagots bija piesardzīgs, viņš varēja stundām ilgi spriedelēt par cilvēka dabas sarežģītību, taču izsargājās stāstīt par spēkiem, ar kādiem mācēja sazināties.

Atbraukušie šamaņi visupirms centās iztincināt — vai Kagots pratis izzināt šo spēku visdziļākos noslēpumus? Kagots atbildēja izvairīgi — ne jau tāpēc, ka centās ko slēpt, bet tāpēc, ka pats nebija drošs, vai pareizi un pilnībā izpratis sarežģīto Visuma spēku pasauli.

Kam atklāsies zvaigžņu mūžīgais noslēpums?

Kas saklausīs balsis ziemeļu blāzmas kāvos?

Kas skaņās šais atminēs viedās spīdekļu zīmes?

Kas izskaidros putnu, zvēru, klinšu Un tālo pakalnu, mākoņu gaišo,

Drūmo debesu tūču un dardedzes —

Padebess balsta — aprišu jēgu?

Kagots turēja rokās mazu, rotaļlietai līdzīgu tamburīnu, viegli skāra ar lokanu, no vaļa bārdas darinātu nūjiņu stingri nostiepto ādu un klusā balsi izrunāja buramvārdus, kas dzima viņa dvēselē, bet viesi viņā klausījās, domādami, ka dzird Visuma spēku balsis, kas viņus uzrunā ar Kagota muti.

Jaunā dzīvība, kā jau tas jaunai dzīvībai pieklājas, nāca pasaulē no rīta, kad aiz jarangas sienām plosījās pavasara sniegputenis.

Kad Kagotam pateica, ka piedzimusi meitiņa, viņa dvēsele saviļņojās milzīgā priekā. Šo jauno dzīvību viņš bija iztēlojies tieši mazas meitenītes izskatā — tas būs pats maiguma un trausluma iemiesojums, gluži kā tundras ziediņš.

Tikai pēc zināma laika viņam atļāva ieiet pie jaunās mātes, un, ieraudzījis Vaalas nogurušo, taču laimīgo seju, Kagots tajā pašā mirklī atskārta, ka sieva beidzot viņam uzticējusies. Kopš šī brīža starp viņiem nebūs vairs pat ne atsvešinātības un nesaprašanās ēnas, kas svešiem paliek nemanāma, bet ir tik labi saredzama viņiem pašiem. Mazītiņš, tikko saskatāms, kažokādās satuntuļots dzīvības kamoliņš pēkšņi palaida tik skaļu raudienu, ka no pārsteiguma Kagots notrīsēja un sacīja:

—  Viņa sauc mani … Un tādēļ viņas vārds būs — Ainana[12].

Cik laimīgs laiks tas bija! It kā maza saulīte būtu ienākusi jarangā, ar savu gaismu pielējusi vecā mitekļa vistumšākos kaktus. No jūras steigdamies uz krastu, Kagots dzirdēja mazulītes balstiņu un klusībā atbildēja tai ar vārdiem, kas dzima viņa sirdī:

Mazs putniņš izknāba debesim cauri, un Saule Izlēja gaismu pār tundru un jūras krastu.

Mazs putniņš ar dziesmu pārmāca neganto auku Un klusumu auklēja balstiņā savā.

Smaids guļvietu sasildīt spēj,

Ja naktī tā izsalusi,

Un padzīt no tās it visu, kas drēgns un drūms,

Un cilvēks tad smaidā atplauks tev līdzi,

Tavas sirds maigumā sasildot dvēs'li.

Kagots aiz siksnas vilka salā sastingušo roni un, dzīvodams priecīgajās priekšnojautās par tikšanos ar Ainanu un Vaalu, nejuta nogurumu.

Klāt bija vasara ar daudziem notikumiem. Atbrauca amerikāņu šoneri, un pazīstami jūrnieki Kagotam izstāstīja, ka Krievijas visaugstākais vīrs — Saules valdnieks — ir gāzts no sava zeltītā sēdekļa.

Kagotu šie jaunumi neinteresēja, jo baltā cilvēka valdīšana viņam bija neizprotama. Taču viņš ievēroja, ka krievu patruļkuģis vairs neatbrauc, un amerikāņu tirgoņi, sajutuši brīvu vaļu, lielos un mazos kuģos zēģelēja pa piekrastes lagūnām un sīkajiem līcīšiem, ietirgodami visu, ko vien iespējams,— gan saņurcītas jaunu briedēnu ādas, gan pat nomelnējuša valzirga ilkņu šķembas, kas tika izraktas senās svētvietās.

Savas laimes pārņemts, Kagots nepievērsa uzmanību notikumiem, kas norisinājās tālos novados, turklāt jaunumi, kas no turienes nāca, nekādi neietekmēja piekrastes ļaužu dzīves mūžseni pastāvīgo plūdumu. Meitiņa bija paaugusies, un Kagots bieži devās kopā ar viņu tālu tundrā pie klusiem, zivju pārpilniem ezeriem un mīkstas sūnas ieskautām lēnām, it kā domīgi plūstošām upēm; no sausajiem, akmeņainajiem uzkalniņiem varēja redzēt tālu jo tālu, bet, uzpūšot vieglam vējiņam, šķita, ka tavas domas kā spārnos traucas pāri robotajai Tālo kalnu grēdai.

Viņš dziedāja dziesmas, un meitenītes acis, vērojot viņa lūpu kustības, piepeši kļuva nopietnas — brīvi plūstošajā vārdu virknējumā viņa dzirdēja Visuma spēku balsis.

Pagāja vēl divas ziemas.

Neviens nevarēja paredzēt, ka nelaime atnāks tik brīnišķīgā laikā, kad saule pieņemas jaunā spēkā, valgais sniegs sāk plakt un zem tā jau urdz dzidrie pavasara strautiņi. Vispirms saslima veca sieviete no jarangas apmetnes nomalē. Viņa nomira pret rītu, pat nepaguvusi pasaukt Kagotu. Viņš aizgāja, kad atdzisušais augums jau tika tērpts sēru drānās. Tad pienāca kārta jaunai sievietei no tās pašas jarangas. Sākumā viņas augums pārklājās ar sarkaniem plankumiem — it kā asinis gribētu izlauzties uz āru, bet pēc tam viņa sāka mocīties karstumos. Kagots ieradās pilnā šamaņa ietērpā un pavēlēja, lai viņu ar sievieti atstāj divus vien.

Viņš pūlējās atcerēties, ko Amoss bija stāstījis par slimībām, centās atsaukt atmiņā katru viņa vārdu. Tā vien šķita, ka apmetnē ieradušies rekkeni — sīkas būtnes cilvēka izskatā —, tās izplata lipīgas slimības un lielu nelaimi. To nartas slīd kaut kur tepat starp jarangām,

ievazādamas cilvēku mītnēs neredzamu ļaunumu. Bet kur tie ir? Kāpēc Visuma spēki nejauj viņam tos saskatīt un aizvest projām no apmetnes — tundrā? Dīvaini — tagad, kad viņš tik satraukts, balsis vairs nerunā ar vinu un caur viņu savā nepārtrauktajā plūdumā un viņš ir kļuvis gluži vai mēms briesmīgās nelaimes priekšā.

Ietērpies baltā vadmalas kuhlankā, ar nelielu šķēpu rokās viņš klīda pa apkaimi, nopētīja katru plankumiņu, kuru pamanīja sniegā, bieži vien kādu melnumu noturēdams par nartām, aizjūgu, sīku cilvēka figūriņu. Taču izrādījās, ka tā ir paipalas pēdiņa sniegā vai vārnas spalva, kas ^kustējusies no vēja pūsmas.

Trešajā dienā Kagots saprata, ka viņš pārpūlējis acis un neko vairs nespēj saskatīt. No acīm bez apstājas plūda asaras, un sāpes bija tādas, it kā akmens piestā būtu saberzts ugunsūdens stikla trauks un smalkme sabērta viņam zem plakstiem. Kagots zināja, ka šobrīd vienīgās zāles ir palikt pustumšā jarangā ar cieši aizsietām acīm.

Viņu sauca uz kaimiņu jarangām, taču viņš nokaunējies atbildēja, ka bursies savās mājās, vēl piebilzdams, ka šamaniskā rita spēks nav atkarīgs no attāluma un neprasa šamaņa tiešu klātbūtni sirdzēja mītnē.

Kad redze atgriezās, viņš ar šausmām pamanīja slimības pazīmes savas mīļotās sievas Vaalas sejā. Viņa nesūdzējās, un viņas balss biļja kā allaž rāma un mierīga, it kā nekas viņai nekaitētu.

Kagots aiznesa mazulīti uz vecāku jarangu — vecie vēl pagaidām bija pie veselības — un atgriezās mājās. Viņš noguldīja sievu pie kažokādām nožogotās gulamtelpas iekšējās sienas un izģērba viņu kailu. Dega tikai tauku kvēpeklis, un liesmiņa tajā bija niecīga kā kucēna sarkanā mēlīte. Kagotam šķita, ka sievas augums izstrāvo karstuma viļņus.

Viņš lēnām apvilka šamaņa tērpu, aplikdams sev visus amuletus un varenības zīmes, kuras bija atstājis Amoss. No nepazīstama koka veidotās nezināmu zvērinu un putnu figūriņas lipa pie viņa auguma, apdedzinādamas ar saltumu un izsaukdamas trīsas. Kagots paņēma lielo tamburīnu, kas bija gar malām apdarināts ar izkaltētām vilku ķepām, kuras sausi sprakšķēja no vismazākā pieskāriena, un uzpūta liesmai. Uguntiņa pamuka no kvēpekla un pazuda. «Tā apdziest un nez kur izplēn cilvēka dzīvība,» Kagots nodomāja, paceldams galvu oret zemajiem, ar briežādām izklātajiem griestiem.

Sākumā viņš gaidīja. Gaidīja, kad nāks iedvesma — kā viļņojums, kā tālas vētras atskaņa, kas pārplūdina visu būtni ar satraukuma trīsām, ar kaismi, kas iekvēlojas katrā miesas šūnā. Bet prātā nez kādēļ nāca citādas domas un uzmācās citādas jūtas. Viņš redzēja sievas augumu, Rokas iepletusi, viņa gulēja pie briežādu aizkara, un viņas pašas āda izstaroja gaismu. Briežādas nebija it visur cieši sašūtas, tajās bija daudz spraugu, kuras kvēpekļa gaismā palika neredzamas, bet caur kurām tagad no čottagina iespiedās gaisma.

Kagots ieklausījās sievas elpā. Tā bija karsta un nevienmērīga.

—  Vaala!—viņš klusu pasauca.

—  Es tevi klausos, Kagot . . .

Kagots izbailēs satrūkās: balss nāca nevis no guļošās auguma, bet no telpas augšējā kakta, no vistumšākā stūra, kur, kvēpeklim degot pat ar pilnu liesmu, allaž, uzglūnēdama kā noslēpums, patvērās tumsa.

—  Kāpēc tu runā no turienes?

—  Tāpēc, ka esmu šeit, Kagot . . .

—  Bet tu taču guli lejā . . . es redzu tavu augumu.

—  Es ari redzu savu augumu, Kagot, taču tas vairs nav mans . . .

—  Nē! Nē un nē!— Kagots iekliedzās drausmīgā, sev pašam nepazīstamā balsī un metās klāt pie sienas guļošajai Vaalai. Aizmetis sāņus tamburīnu, viņš ar abām rokām apskāva sievas kvēlojošo augumu un lūdzās:—Pacieties vēl mazu brīdi! Pagaidi, Vaala!

Sataustījis tamburīnu, viņš iebelza pa to, cik spēka, likdams spriegi nostieptajai ādai norībēt neparasti vareni. Skaņa aizkūleņoja pār galvu, ietriecās briežādas sienās un, tikusi tām cauri, izlauzās brīvībā un aiztraucās augšup — izplatījumā.

No Kagota rīkles lauzās gluži nevaldāmas skaņas, un viņš baidījās, ka to negantā brāzma viņu saplosīs. Roka velēja tamburīnu, un to spēcīgā un skanīgā dunoņa pa pēdām dziesmai izdrāzās no jarangas, raustīdama malas caurumam, kas bija izplīsis kažokādas aizkarā. Viņš nezinātu teikt, kādi vārdi, kādas skaņas lidoja no viņa krampjaini saspringušās mutes, tas bija ārpus viņa apziņas un sniedzās pāri viņa saprašanai. Tikai viena doma bija skaudra un skaidra: jāpaglābj, jāizrauj no slimības alkatīgajiem nagiem sieva! Viņa skatiens neatstājās no auguma, kas bija izstiepies zemē pie briežādas sienas, un cauri asaru un sviedru miglai viņš redzēja, ka Vaala te pacēlās, lidinādamās virs valzirgu ādām izklātās grīdas, te atkal nolaidās lejā, mīksti pieskardamās briežādai.

Cik ilgs laiks pagāja buroties, viņš nezināja, nezināja arī, kādu laika sprīdi bija gulējis aizmirstībā pie apdzisušā gaismekļa. Apziņa atgriezās lēnām, viņa kailās krūtis skāra aukstums, un tas kāpa augšup līdz sejai, līdz aizvērtajām acīm. Pirmā doma: tas bijis ilgs un mokošs murgs. Tas viss ir nosapņots: gan slimibas, gan neredzamie rekkeni, kas mazās, sīku sunīšu vilktās nartiņās ved nelaiiņi, gan,karstā drudža pārņemtā Vaala. Tūdaļ viņš atvērs acis un ieraudzīs, ka atrodas savā atdzisušajā guļvietā, tauku gaismeklis apdzisis un telpā pamazām ieplūdis aukstais gaiss. Tā vienmēr mēdz būt rītausmā, kad rādās sapņi. Tūdaļ viņš pastieps roku un pieskarsies sievas siltajam plecam. Viņa nodrebēs, apliecinādama, ka ir pamodusies, un pievirzīsies viņam tuvāk. Bet kas tas? Roka atdūrās pret ledusaukstu, sastingušu augumu. Baidīdamies atvērt plakstus, viņš parāva roku nost. Nē, tas nav sapnis! Kā tad tā? Viņš bija burvestībā izlietojis visu savu prasmi, piesaucis visu savas mīlas kvēli un ticību Visuma spēku varenībai un taisnīgumam. Bet tie nav ieklausījušies viņa lūgumos …

Tā nevar būt!

Cik mokoši bija atgriezties sērīgajā īstenībā. Jā, tas nebija sapnis, tā bija īstenība, un neko vairs nevar ne pārveidot, ne vērst par labu. Cik nežēlīgi! Cik netaisnīgi! Kāpēc tam bija jānotiek? Kuru gan traucēja šī klusā, nevienam nekaitīgā laime? Kur gan jūs esat, varenie Visuma spēki?

Augums tavs palicis guļam uz zemes.

Kas biji reiz tu, tagad mūžibā mīt.

Neviens nespēj atsaukt skatienu tavu,

Nedz balsi, nedz elpu, nedz smaidu vairs.

Diženā saule vairs nesildīs mani,

No spožajiem stariem aukstums vien dveš.

Labprāt pats trauktos uz tāltālo zvaigzni,

Lai tu spētu atgriezties pavasarī . . .

Sirds bija pārakmeņojusies. Viņš zināja vienīgi to, ka nepielūdzamā slimība var ķert arī Ainanu un atņemt viņai dzīvību. Tādēļ viņš steidza Vaalu apglabāt. Neuzticēdams viņas augumu sēru nartām, viņš uz rokām aiznesa sievu līdz Mūžīgā miera pakalna virsotnei.

Debesīs zaigoja pavasaris — tas bija pret bēdām vienaldzīgs, pret skumjām nejūtīgs. Tas mirdzēja pār Kagotu ari tad, kad viņš iejūdza suņus un gaišas nakts klusumā devās projām no Inakulas, lai aizbēgtu no rekkeniem, no nelaimes, no savas bezspēcības . . .

Viņš gaidīja vajāšanu, taču neviens nedzinās pakaļ. Varbūt tur, Inakulā, sākumā bija cerējuši, ka viņš atgriezīsies? Bet tagad nu gan viņiem jau būtu jāapjēdz, ka viņš aizbraucis uz neatgriešanos.

Amtins vēlreiz uzlūkoja Kagotu un stingri sacīja:

—  Rīt iesim uz kuģi tirgoties. Lai Kaljana sagatavo visu, kas vien viņai ir. Jāsteidzas. Tiklīdz tuvākajās apmetnēs uzzinās par kuģi, tūdaļ visj būs klāt, un mums nekas netiks. Bet mums nav ne tējas, ne tabakas, ne patronu krājuma vinčesteriem. Mēs būsim muļķi, ja neizmantosim to, ka pie mūsu krastiem piestājis kuģis … Tā vien šķiet, ka viņiem ir liels krājums jautrā ugunsūdens.

Paredzamās baudas tīksmē Amtins pat norija siekalas.

3

«Modas» kopkajītē galvenās sarunu tēmas bija paredzamā pārziemošana un apmetnes iedzīvotāji. Valodas parasti risinājās kārtējās maltītes laikā. Ēdienu ekspedīcijas dalībniekiem gatavoja pats priekšnieks. Arī šoreiz, dzerdams pēcpusdienas kafiju, Amundsens izklāstīja saviem ceļabiedriem aptuvenu rīcības plānu:

—  Kad būsim sagatavojuši kuģi pārziemošanai, mēģināsim tikt līdz tuvākajai radiotelegrāfa stacijai. Cik sapratu no sarunām ar šejieniešiem, tā atrodas Ņižņekolimskā.

—  Vai tik šie nejauc to ar baznīcu,—kā šaubīdamies sacīja apdomīgais mehāniķis Sundbeks.

—  Nez vai,— Amundsens atbildēja.— Manuprāt, KaModasgots labi saprata, par ko ir runa.— Ja radio Ņižņekolimskā kaut kādu iemeslu dēļ nedarbojas, būs jāmēro ceļš līdz Novomarijinskai. Es zinu, ka Svērdrupam par varēm gribas tūdaļ doties uz klejoņu briežkopju apmetnēm, lai tur ķertos pie etnogrāfiskiem pētījumiem. Bet būs vien jāpaciešas. Par ziemošanas vietu gan būtu grēks žēloties — visā milzīgajā teritorijā no Caunas līča līdz pat Austrumu[13] ragam ērtākas vietas mēs neatrastu. Paklausieties, kas man šorīt ienāca prātā: mums ir veicies tajā ziņā, ka daudz jūdžu visapkārt nav cilvēku. Tas mums ļaus pilnībā nodoties zinātniskajam darbam—nebūs jātērē laiks viesu uzņemšanai. Taču arī palikt gluži vieni mēs nevaram. No vakardienas ciemošanās apmetnē man radās labs iespaids. Tā vien izskatās, ka šejienieši ir pietiekami attīstīti un nav uzmācīgi . . .

—  Un viens no viņiem teicami runā angliski!—HanModassens piebilda. -

—  Mums tas ir ļoti noderīgi,— Amundsens pamājis teica.— Sakiet, Olonkina kungs,— vai šejienes čukčiem ir kāda etniska saikne ar tām -tautām, kas apdzīvo Taimiru?

—  Čukču valoda man izklausās gluži citāda,— OlonModaskins atbildēja.— Bet, ja runājam par administratīvo pakļautību, jāsaka — Krievijas impērijas tautu reģistrā, kas publicēts sakarā ar Romanovu dinastijas trīssimt gadu jubileju, čukči pieskaitīti pie tautām, kas vēl nav pilnībā pakļautas.

—  Interesanti!— Amundsens iesaucās.— Vai tad viņi nemaksā jasaku[14]?

—  Tikai brīvprātīgi,— Olonkins atbildēja.—.Un to sauca nevis par jasaku, bet gan par dāvanu caram. Esmu dzirdējis, ka dažreiz stiepuši tādus krāmus, ka bijis kauns rokās ņemt.

Brīdi klusējis, Olonkins turpināja:

—  Grūti iedomāties, ka šejienieši būtu visā pilnībā saglabājuši savu pirmatnību. Kā jūs zināt, netālu no šīs vietas tika pārziemojis Nordenšelds, bet gluži nesen strādājusi krievu hidrogrāfa Vilkicka ekspedīcija. . .

—  Jā, par šo ekspedīciju esmu lasījis,— Amundsens pamāja.

—  Un vispār krievu jūrasbraucēji šajos krastos piestājuši jau kopš seniem laikiem,— Olonkins sacīja.— Ir rakstiskas liecības no astoņpadsmitā gadsimta sākuma, ka Austrumu ragu pirmais apbraucis krievu kazaks Semjons Dežņovs.

—  Tas ir apbrīnojami!—Amundsens teica.— Sakiet — vai tiesa, ka senie krievu jūrasbraucēji nez kādā veidā pratuši no Kolimas grīvas līdz Austrumu ragam nokļūt jau maija sākumā?

—  Jā,— Olonkins atbildēja.— Viņi izmantojuši no ledus brīvo piekrastes joslu. Taču šādai kuģošanai vajadzīgi kuģi ar mazu iegrimi. Senie krievu jūrasbraucēji šādos gadījumos izmantojuši īpašus kuģus, kas saukti par kočiem.

—  Kaut kas līdzīgs eskimosu laivām?—Sundbeks jau-Modastāja.

—  Jā, tikai lielākas,— Olonkins atbildēja.— Šo Krievijas piekrastes daļu kopš seniem laikiem apmeklē vaļu mednieki un amerikāņu tirdzniecības kuģi. Esmu pat drošs, ka netālu atrodas amerikāņu tirdzniecības punkts.

—  Vārdu sakot, cerējām iekārtoties klusā šķērsieliņā, bet esam nokļuvuši Ziemeļaustrumu galvenajā tirdzniecības ielā!

Pēc launaga visi izklīda pa savām darba vietām.

Nomazgājis traukus, Amundsens pievienojās tiem, kas krastā būvēja suņu būdu. Tās uzcelšanai tika izmantotas mucas, no kurām degviela jau bija pārsūknēta kuģa iztukšotajās cisternās. Telpa bija iznākusi pietiekami augsta, jumts tai bija no blīva brezenta. No ārpuses sienas vēl apmūrēja ar sagūluša sniega plāksnēm.

Apmetnē pagaidām nevarēja manīt kustību, un Amundsens jau sāka bažīties un nolēma, ka pēc vakariņām apciemos krastu.

Bet viņi vēl nebija tikuši galā ar vakariņām, kad sardzesvlrs pie atvērtajām kopkajītes durvīm nokliedzās:

—  Pie mums nāk ciemiņi!

Pa tikko jaušamu taciņu, kas bija iemīta svaigajā sniegā, uz «Modu» lēnām cits aiz cita nāca vairāki cilvēki. Viņi gāja, uzmanīgi likdami soļus pa jauno ledu. Pirmais bija Amtins. Viņam sekoja Kagots, bet aiz muguras turējās trīs sievietes kažokādu kombinezonos, kailām galvām. Droši vien piecpadsmit grādu sals nelikās pietiekami bargs.

Jau iztālēm uzsaucis sveiciena vārdus, Amtins veikli uzrāpās uz kuģa. Viņam sekoja pārējie.

—  Mēs atnācām tirgoties,— Amtins ar Kagota starpniecību paziņoja un pamāja sievietēm. Tās tūlīt sāka raisīt vaļā galus cieši piestūķētiem un diezgan ietilpīgiem ādas maisiem.

Uz klāja bija vējains— ziemas nojume pār to vēl nebija uzbūvēta, tādēļ Amundsens visus lūdza uz kopkaModasjiti.

Eiropieša acij varētu šķist, ka visi vietejie — turklāt vēl ietērpti vienādos kažokādu apģērbos — pēc izskata ir gluži līdzīgi. Tomēr Amundsens starp sievietēm tūdaļ pazina saimnieka sievu, piemīlīgo un kautrīgo Čeivini. Otra sieviete bija vecāka. Trešā atnācēja bija gluži jauna, savdabīgi skaista meitene.

Kamēr viesus cienāja ar steigā pagatavotu saldu tēju un sausiņiem, viņi ar neslēptu interesi skatījās visapkārt un par kaut ko paklusu sarunājās.

—  Mēs atnācām tirgoties,— Amtins atkal paziņoja. Tā vien šķita, ka viņš steidzas.

Šodien apmetnē no Enurminas bija ieradušies divi aizjūgi ar attāliem radiniekiem. Ieraudzījuši kuģi, viņi nolēma izmēģināt laimi un devās atpakaļ pēc kažokādiModasņām. Viņu ierašanās lika Amtinam stingri izlemt: ir jāiemaina no tangitāniem viss, kas vien iespējams, kamēr nav ieradušies citi, kuri kāro iemīt pret kažokādām vajadzīgās preces.

—  Amtina kungs!—Amundsens lēnām sacīja, ļaudams Kagotam pārtulkot.— Mūsu kuģis nav tirdzniecības kuģis. Un es gribu, lai jūs to zinātu. Mūsu vissvarīgākais darbs — izpētīt krastus, noteikt jūras dzijumu, straumes.

Kagots cieši raudzījās Amundsena sejā un mēģināja saprast, kas viņš par cilvēku. Vai varētu būt tāds tangiModastāns, kurš bez savtīgas intereses braukātu gar čukču zemes krastiem, lai apmierinātu savu zinātkāri? Norvēģim bija stingri, salti sejas vaibsti, vērīgas, gandrīz pastāvīgi piemiegtas acis. Atšķirībā no citiem tangitāniem, kurus Kagotam bija gadījies sastapt, Amundsens vakar iegāja jarangā tā, it kā šādu mītni neapmeklētu pirmo reizi, viņš nevilka krunkās degunu no neierastās smakas, ēda kā īstens louravetļans[15]—ar naža palīdzību. Varbūt viņu patiešām atsūtījuši kādi tāli valdītāji, lai viņš izpētītu ceļus un takas pāri ledus jūrām? Kagots pūlējās atcerēties, ko viņam stāstīja uz «Belindas»— ka zeme ir apaļa, un centās iztēloties, no kuras puses atpeldējusi «Moda». Spried, kā gribi, iznāca, ka tā ir gluži pretēja puse, nevis tā, no kuras mēdza atbraukt amerikāņu šoneri. Krievi parasti ieradās no Anadiras un Kamčatkas puses, kā ari no tālas apmetnes, kuru sauca par Vladivostoku. Un visi krievu tirgotāji bija no tām vietām,

Amtins pacietīgi uzklausīja Amundsenu, taču vēlreiz uzstājīgi atkārtoja:

—  Un tomēr mēs atnācām tirgoties.

Viņš pamāja sievietēm, lai tās atraisa maisus, un izbēra uz kopkajītes linoleja grīdas sermuļu un polārlapsu ādas un dažas jaunu briedēnu ādiņas.

Amundsens mazliet apjuka, tomēr savaldījies diezgan nepiekāpīgi sacīja:

—  Lūdzu mani atvainot, Amtina kungs, taču es nevaru ar jums uzsākt tirdznieciskus darījumus. Saprotiet mani pareizi: pirmkārt, man uz to nav nekādu tiesību, otrkārt, es pat nezinu, cik tas viss ir vērts.

Kagots nesaprata, kāpēc norvēģis ir tik noraidošs, taču godprātīgi ikvienu viņa vārdu pārtulkoja Amtinam.

—  Mums vajadzīga tēja, tabaka, vinčesteru patronas, audums apģērbam,— Amtins teica.— Ja nu jūs negribat mainīt, lūdzu pieņemt visu šo kā dāvanu.

Viņš pacēla kažokādu klēpi un nosvieda to pie AmundModassena kājām.

—  Arī šādu dāvanu es pieņemt nevaru,— dīvainais tangitāns vēl arvien bija nepiekāpīgs.

Amtins lūdzoši viņu uzlūkoja un, pagrozījis galvu, stingri sacīja:

—  Tik un tā mēs to atpakaļ nevedīsim! Ja es teicu, ka tā ir dāvana, tad jums jāpieņem! Citādi jūs mūs līdz sirds dziļumiem aizvainosiet!

—  Paklausieties, Amtina kungs,— Amundsens smaidīdams ierunājās,— ja jums nepieciešami kādi produkti un patronas, jums ir iespēja tās iegūt citādā ceļā . . .

Amtins saausījās.

—  Kas viņam padomā?—viņš jautāja Kagotam.

—  Mums ļoti vajadzīga barība suņiem,— Amundsens paskaidroja.— Tās mums nepieciešams daudz, jo mums ir apmēram sešdesmit suņu. Turklāt esam nolēmuši sūtīt ceļā ar nartām vairākas ekspedīcijas. Tām vajadzīga ne vien suņu barība, bet arī silts apģērbs. Tā ka jūsu sievietēm darba būs diezgan. Bet par suņu barību un kažokādu drēbēm mēs maksāsim ar produktiem, kuri ir mūsu krājumos.

Amtins, uzmanīgi uzklausījis Amundsenu, atbildēja:

—  Esam sagādājuši kopalhenu pietiekamā daudzumā. Tā ir laba barība. Mūsu sievietes ir prasmīgas šuvējas.

I’,»līdzēsim ar visu, kas vien mums ir . . . Tomēr šī te ir dāvana,— viņš ar torbasa purngalu pieskārās kažokādu kaudzei.— Esmu visu pateicis.

Amundsenam nācās kažokādas pieņemt. Taču par to viņš dāsni apdāvināja ciemiņus ar miltiem, tēju, tabaku, diegiem, sievietēm iedeva raiba katūna gabalus un visbeidzot pasniedza kasti ar vinčesteru patronām.

4

Aiz Eppinas raga stiepās ledus un sniega nosegta šaura oļu strēle, kur rudeņos gulšņāja valzirgi. Pēc tam kad tie bija nomedīti, dalu guvuma savēla kimgitos — tādos kā ruļļos, katrs no tiem bija pamatīgs valzirga gabals kopā ar ādu, tauku slāni un gaļu. To sauca par kopalhenu. Kimgitus novietoja ne pārāk dzijās bedrēs, un tie teicami saglabājās līdz pat nākamajai ziemai. Ziemā tā bija laba barība gan suņiem, gan cilvēkiem.

Kagotam šai krātuvē bija neliela daļa. Pēc vasaras ilgās laiskošanās suņi ņipri skrēja pa nesen uzsnigušo sniedziņu un priecājās par jauno ziemu un salto pretvēju.

Kagots brauca tieši pa Amtina nartu slieču pēdām, klusībā aplēsdams, cik kopalhena jāpaņem svešinieku vajadzībām, lai vēl paliktu gan pašam, gan paša suņiem.

Ticis līdz glabātavai, Amtins nartas piebremzēja un sagāza uz sāniem, lai suņi neaizmuktu. Tad pienāca pie Kagota un apsēdām viņam blakus.

—  Ja varētu izdarīt tā, ka ļaudis šurp nebrauc…— Amtins piesardzīgi uzbilda, stūķēdams pīpes galviņā mīkstu, rudens zālei līdzīgu tabaku.

—  Tas nav manos spēkos,— Kagots atbildēja.— Un vispār — kā var aizliegt?

—  Būtu braukuši savu ceju,— Amtins norūpējies dusmīgi izmeta.— Kas šiem te ko apstāties?

Kagots nebija domājis, ka Amtins ir tik kārs uz tangitānu labumiem. Varbūt tas bija tāpēc, ka šīs niecīgās apmetnes tuvumā nepiestāja pat visnoplukušākie tirdzniecības kuģi? Droši vien pamanījuši trīs tikko saskatāmas jarangas, kuģinieki nodomāja—ko gan varēs iemainīt šajā tuksnesīgajā krastā? Gan tēju, gan tabaku Amtina apmetnes iemītnieki ieguva no saviem tautiešiem — tiem, kuriem bija izdevies ietirgot aizjūras preces. Tiklīdz pienāca ziema un tika iebraukts nartu ceļš, uz Kolimas

pusi devās kavralīni — čukči, kas savu tautiešu yidū nodarbojās ar mainās tirdzniecību. Viņi pieņēma to pašu, ko baltie tirgoņi: kažokādas, valzirgu ilkņus, vaļu bārdu, briežādu izstrādājumus — guļammaisus, torbasus, apģērbu. Taču to, ko deva pretī, vērtēja augstāk, nekā bija iepirkuši no kuģiniekiem. Bez tiem tirgotājiem, kas šurp ieradās ar kuģiem, šur tur bija apmetušies arī pastāvīgie. Tepat netālu tirgpjās norvēģis Bens Svensons, bet Austrumu ragā jau ilgus gadus darbojās amerikāņa Čārlza Karpendela tirdzniecības punkts. Tam blakus gluži nesen tika atklāts brāļu Karajevu tirdzniecības uzņēmums, kas pārstāvēja krievu firmu no. Vladivostokas.

Kagots un Amtins šķērsoja lielu šaurumu, kas savienoja lagūnu ar jūru. Ledus vēl bija plāns un zem sliecēm draudīgi krakšķēja.

Gajas glabātavas tika ierīkotas tādējādi, lai neatkūstošā zeme — mūžīgais sasalums — būtu apakšā un pasargātu gāju no sasmakšanas. Tā atstāta, valzirgu gala piesūcās pati ar savu sulu, un kopalhens ieguva savdabīgu garšu. Kad kimgits ar asu cirvi tika sadalīts, tālu izplatījās kairinošs aromāts, kas ierosināja ēstgribu,— tā vien gribējās paņemt uz mēles aukstas valzirgu gaļas gabaliņu.

Ar vaJa kaulu, kas bija uzmaukts nūjas galā, Kagots atkašņāja sniegu un tika klāt no dēliem sanaglotajam vākam. Aizķēris ar īsu, asu ķeksi vienu kimgitu, viņš izvilka to no bedres. Nespēdams pārvarēt kārdinājumu, paņēma cirvīti un no malas noskaldīja mazu gabaliņu. Kopalhens bija lielisks: mazliet zaļganais tauku slānis pamazām pārgāja iesārtā, rupjšķiedrainā galā, kuru bija pārklājuši sasalušā mitruma kristāliņi. Ar asu nazi nogriezis plānu šķēlīti, tik plānu, ka caur to varēja skatīties uz sauli, Kagots uzlika to uz mēles un kādu brīdi izgaršodams tā paturēja. Vairāk par diviem kimgitiem neaizvedīsim, Kagots nodomāja, jo ledus nelielajā šaurumā, kas ved uz lagūnu, vēl plāns un nartas var ielūst.

Iekrāvis kopalhenu nartās, Kagots rūpīgi nosedza glabātavu un drošības labad virsū vēl uzkrāva dažus smagus akmeņus. Ziemā gadās, ka izsalkušās āmri'jas un polārlapModas' sas bedres izkašņā. Un var ierasties arī umka[16], ledāju tuksneša saimnieks. Tiesa, tas vairāk iecienījis svaigu galu, bet, kad ir izbadējies, nenoniecina arī kopalhenu.

Kamēr Kagots ar sniegu apbēra glabātavas vāku, nez no kurienes bija atlidojuši lieli, melni kovārņi un uzlasīja atliekas.

A.mtins apsēja kravu ar platām, dzeltenām jūraszaķa .īdas siksnām. Piegājis viņam klāt un ieraudzījis, cik piekrautas ir nartas, Kagots jautāja:

—  Vai četri kimgiti nebūs par daudz? Es dzirdēju, kā krakšķēja ledus, kad braucām pāri šaurumam.

Mazliet padomājis, Amtins atbildēja:

—  Ja krietni ieskriesimies, tiksim cauri.

Amtins apsēdās uz nostiprinātajiem kimgitiem un izņēma pīpi. Stfciigā sniega un kopalhena smaržai piejaucās dūmu aromāts. Amtins smēķēja ar baudu, koncentrējies un lēni izpūta ievilktos dūmus. Zilais mākulītis, izplūzdams no nāsīm, aizķērās — it kā sapiņķerējies ūsās. Raugoties Amtinā, arī Kagotam sagribējās uzpīpēt.

Smēķējot viņi sarunājās.

—  Es atdotu Amundsenam kaut visus kimgitus,— Amtins prātoja,— ja zinātu, ka viņš tomēr kaut ko pārdos . . Man gribētos no viņa dabūt labu vinčesteru. Mans vecais vairs nekam neder — šauj garām, patronu žēl. Par jaunu es atdotu visu krājumu.

—  Suņu barošanai viņam diez cik daudz kopalhena nevajag,— Kagots iebilda.— Varbūt viņš gribēs svaigu nerpas vai jūraszaķa gāju?

—  Drīz jau varēs kāpt uz ledus, lai tās medītu,— Amtins sacīja.— Kā tu domā, vai medības šogad būs veiksmīgas?

Kagots sargajās pareģot, bet pašam negribot paspruka:

—  Man tā šķiet, ka nerpu šoziem būs krietni daudz .. .

—  Tas ir labi,— Amtins apmierināts atsaucās.— Redz, ko gribu tev sacīt . . . Tikai tu uz mani nedusmojies . .. Kaljana manai sievai sūdzējusies . . .

—  Es negribu par to runāt,— Kagots klusu teica.

Viņš vēl nebija aizmirsis Vaalu. Ne tikai nebija aizmirsis, bet pat juta, zināja, ka viņa ir netālu. Dažreiz, sevišķi naktis, viņa ieradās ciemos, visbiežāk uz rīta pusi, kad nezini — vai esi pamodies vai vēl miegā. Tas bija tik skaidri, ka, pat acis atvēris, Kagots pēc tam ilgi sajuta viņas mīksto, glāstošo roku siltumu, dzirdēja viņas balsi, juta viņas maigo elpu. Viņš skatījās uz to guļamtelpas kaktu, kur tumsa bija bieza un necaurredzama, un tieši tur redzēja viņas tumšo matu ieskauto seju un mirdzošās acis, tad atskanēja klusa, viņam vien dzirdama balss. Viņš tikai klausījās, centās pat neelpot, baidīdamies viņu ar neuzmanīgu kustību izbiedēt. Bet dažreiz viņa tā paziņoja, ka ir atnākusi, parasti tas gadījās uz jūras vai dziļi tundrā,, kad visapkārt nav neviena, tikai zeme, akmeņi un mākoņi, kas trauc debesīs. Balss varēja atskanēt no jebkuras vietas, un Kagots brīnījās par Vaalas nebeidzamajām pārvērtībām, jo viņa spēja Kagotu piepeši pasaukt no tundras upītes vai ezera, kad viņš noliecās, lai ar plaukstu pasmeltu dzidru, aukstu ūdeni, vai uzrunāt viņu no akmeņu krāvuma, no suslika alas. Vaalas tēlu viņš pēkšņi saskatīja mākoņu aprisēs vai miglā, kas bija sagūlusi pār jūru, ledājos un ēnā, kura izdzisdama pavīdēja jūras dzīlē.

Kagots ar viņu sarunājās, sacīja viņai maigus vārdus, stāstīja par meitiņu, tās rotaļām, valodu un smaidu, kas tik līdzīgs viņas smaidam. Vaala vai tā, par ko viņa bija pārvērtusies, nekad neinteresējās par zemes dzīves ikdienu, ne reizes nepajautāja, kādēļ viņš pametis Inakulu, kur dzīvo, kāda sieviete tagad guļ viņam blakus. Viņa jautāja tikai par Kagota jūtām un domām, it kā baidīdamās, ka viņš aizmirsīs, pazaudēs, izdzēsīs viņu no savas atmiņas. Varbūt tādēļ viņa bija sevišķi modra naktīs un ieradās pie viņa tumsā?

Amtins raudzījās uz domās nogrimušo Kagotu, minēdams — vai nu viņš nav pie pilna prāta, vai patiešām pieder pie tiem šamaņu dižgariem, kuru domas pa lielākajai daļai klīst ārpus šīs pasaules.

—  Brauksim nu,— Amtins sacīja, pret torbasa zoli rūpīgi izdauzījis pīpi.—Tu pirmais, bet es tev nopakaļ.

Suņi parāvās uz priekšu, un Kagots, ielēcis nartās, apsēdās sāniski, lai varētu redzēt to, kas brauc pa pēdām. Viņam nācās bremzēt, Amtina smagi piekrautās nartas slīdēja lēni, un braucējam palaikam bija jālec no tām nost un jāpalīdz suņiem.

Pa sniega aizputināto oļu strēli viņi sākumā brauca uz tundras pusi, lai šķērsotu piekrastes ledusjoslu, no kuras spraucās ārā stāvus sacēlušās atlūzas. Suņi skrēja pa neskartu sniegu, taču neiegrima, jo sniega kārtiņa bija vēl plāna un zem tās bija jūtama akmenscieta sasalusī zeme. Laiks joprojām pieturējās apmācies, un brīdi pa brīdim no mākoņiem, kas bija novilkušies pār zemi, aumaļām gāzās sniegs. Retumis uzpūta vējš, paceldams vieglo, vēl nesagūlušo sniegu, it kā pirms ilgajiem ziemas puteņiem izmēģinādams spēkus.

Kagots centās,! taču nekādi nevarēja atrast.ērtu vietu:uz prāvajiem, sacietējušajiem kimgitiem, sajuzdams* kā caur izoderētajām apakšbiksēm un virsējām nerpādas:biksēm pie miesas pamazām zogas valzirga gaļas un tauku uzk rātais aukstums. Nācās mainīt, ķermeņa stāvokli, lēkt; ārā no nartām un, ar roku turoties pie vidējā loka,-skriet līdzās. Vairākas reizes Kagots apstājās, lai dotu iespēju AmtiModasnam viņu panākt: smagi piekrautās nartasModasšļūca negribīgi, un suņi bija izkāruši mēles. Pa vasaru tie bija atraduši no smaga darba un tagad ātri pagura.

Viens pats»Kagots sen jau būtu šķērsojis'mazo šaurumu un piebraucis pie apmetnes no aizsalušās lagūnas puses.

Jūras ledus tieši iepretī šaurumam, kas savienoja jūru ar lagūnu, izcēlās kā tumšs plankums —Modaslaikam ledus bija noplūdis ar ūdeni un tādēļ sniegs pievildzis.

Vēl nenobraucis no krasta uz šauruma ledus, Kagots uzgaidīja Amtinu.

—  Vai brauksim pa savām pēdām?

Amtins piebremzēja nartas un, nostiprinājis tās ar ostolu[17], nokāpa uz. ledus. Atgriezies viņš sacīja:

—  Visdrošākā vieta. Brauc pa priekšu, es tev nopakaļ.

Lai tiktu lejā pa visai stāvo nogāzi un žigli pieveiktu

nelielo attālumu līdz pretējam krastam, Kagotam daudz laika nevajadzēja. Izkāpis otrā krastā, Kagots varēja sarunāties ar Amtinu, balsi nepaceldams.

—  Kā ir?—tas jautāja.

—: Ledus tā kā būtu stiprs. Šoreiz pat krakšķēšana nebija dzirdama. Bet varbūt būs labāk, ja tavus kimgitus pārvedīsim pa diviem, nevis visus reizē?

—       Ņekas, pārbraukšu,— Amtins pārliecinoši sacīja. i

—  Es šo šaurumu labi pazīstu. Ledus te jau stiprs diezgan.

Izrāvis no sniega nūju, viņš skaļi uzkliedza suņiem un palīdzēja tiem izkustināt nartas. Suņi, reizē parāvušies uz priekšu, riedami izskrēja uz ledus, kur skaidri bija saskatāmas iepriekšējo nartu sliedes.

Jau ap šauruma vidu nartas piepeši ielūza un līdz ar tām arī Amtins. Kagots, šausmās sastindzis, redzēja tikai četrus suņus, kas izmisīgi centās : aizķerties negaidīti radušās ūdenslāmas malā. Tie žēlabaini smilkstēja, bet .pārējie tikai laiku pa laikam, ne skaņasModasneizdvesdami, pazibēja no stiprās straumes: mutuļojošajā ūdenī.

: Parādījās Amtina galva. Viņa nelielās, šaurās acis bija tik ļoti izvalbītas, ka vienubrīd Kagotam šķita—rib ūdens izniris cits cilvēks.

AmtinsModasneaprakstāmi, dzīvnieciski iekliedzās, un no šī kliedziena Kagota krūtīs iezagās aukstums. Viņš nekustīgi stāvēja-pie nartām, pie saviem suņiem, kas, redzēdami un sajuzdami ko nelabu, skaļi un stiepti iegaudojās.

Amtins pazuda zem ūdens, cits aiz cita viņam līdzi pamazām tika ievilkti suņi, kas vēl paguva pieskandināt apkārtni ar šaušalīgiem kaucieniem. Kagots nezināja, kur lai patveras no šīs kaukšanas un no Amtina necilvēciskā kliedziena, kas skanēja ausīs. Aizrijies ar ledaino ūdeni, nogrima pēdējais iejūga suns, bet Kagots vēl arvien kā sastindzis stāvēja“ pie savām nartām, un viņa smadzenēs pulsēja tikai viena doma: viņš nevar, viņš nedrīkst saskaņā ar paražu, paklausot Visuma spēku gribai, glābt cilvēku, pēc kura jau sniedz roku jūras dievi. Piepeši atmiņā atausa vecā šamaņa Amosa pirmsnāves krampjainie, izmisīgie rāvieni, mēģinot atbrīvoties no jūraszaķa ādas siksnas, kas nepielūdzami savilkās ap viņa kaklu.

Uh pēkšņi notika negaidītais: no tumšā ūdens, kās jau bija gandrīz aprimis, atkal parādījās Amtina galva ar izvalbītām, stiklainām acīm un plati atvērtu muti. Taču balss nebija, kliedziens neskanēja, varēja sadzirdēt tikai dīvainu sēkšanu, it kā no stipri piepūsta pludiņā — pihModaspiha — lēnām izplūstu gaiss.

Nedomādams par to, ko viņš dara, Kagots metās uz priekšu, rokas un kājas iepletis, pieplaka pie vārīgā ledus, aizšļūca līdz Amtinam un satvēra viņu aiz atmestās kapuces malas. Gan spēkus, gan samaņu zaudējušais Amtins bija neiedomājami smags, taču Kagotam neatlika laika prātot nedz par to, nedz arī par ko citu — vai viņa rīcība būs pa prātam Visuma spēkiem. Izvilcis Amtinu uz ledus, viņš to aizstiepa līdz savām nartām. Apgāzis slīcēju ar seju lejup un nolicis viņu ar vēderu uz sava saliektā ceļgala, Kagots ar rokām sāka spēcīgi spiest viņa muguru. No Amtina mutes un nāsīm izšļācās ūdens strūkliņas, taču elpošana neatjaunojās. Brīdi pa brīdim Kagots apstājās, lai ieklausītos. Kādreiz vecais Amoss tika mācījis, ka šādās reizēs jābūt pacietīgam, var gadīties, ka elpu zaudējuša cilvēka atdzīvināšana ieilgst. Suņi vairs negaudoja, taču iesmilkstēdamies tramīgi nolūkojās uz saimnieku, kurš darīja kaut ko dīvainu, neizprotamu. Kagots •siipr.il.il, ka galvenais ir neapstāties, nepārtraukt kustības.

K|uva karsti, viņš atmeta kapuci, pēc tam noģērba malaModasliaju. Turpat netālu, pa pusei iemīdīti sniegā, mētājās cimdi.

Kagotam šķita, vēl mazliet — un viņš pats, zaudējis samaņu, novelsies līdzās Amtinam. Un atkal klāt bija atmiņas par Amosu, kas raustījās jūraszaķa ādas siksnas galā. Spēki atgriezās, viņš turpināja ritmiskos spiedienus,

Ja vien dzīvībai rodama vieta,

Tai ir jābūt dzīvības pilnai.

Ja vien elpai atvēlēts gaiss,

,..Elpai noteikti jāplūst.

Un, ja sirdij jāatsāk pukstēt,

Lai tā iedunas atkal no jauna!

Pasaulē nedrīkst būt tādas vietas,

Kurā dzīvībai ieiet nav ļauts.

Vārdi, lauzdamies ārā no sakarsušās balsenes un sajaukdamies ar garaiņiem un sēcošo elpu, nāca talkā smagajam darbam.

Piepeši Kagots uztvēra kādu kustību, nedzīvais augums noraustījās, un tikko sadzirdams vaids lika smilkstošajiem suņiem apklust. Saslējuši ausis, tie sastinga gaidās. Kagots piespieda vaigu pie Amtina krūtīm un cauri biezajai kažokādas kuhļankai saklausīja atmodušās sirds straujos, smagos sitienus.

—  Kur es atrodos?—Amtins ievaidējās, atvēris acis.

—       Pilgina krastā,— Kagots sacīja, sapratis, ka Amtins jau jūtas pārcēlies uz kādu tālu viņsaules krastu.

—  Kas tad notika?

—  Noslīka nartas … Ar visiem suņiem un kopalhenu.

Taču tevi es izvilku. i

—      Tu mani izglābi,— Amtins klusu izdvesa.— Tu mani izglābi . . .

Bezgalīgas laimes un atvieglojuma sajūta pārņēma Amtinu. Jā, katram vis neizdodas izķepuroties no tādas nelaimes. Bet ko teiks dievi? Kā to novērtēs Visuma spēki, kas aizliedz glābt ūdenī iekritušu vai dreifējoša ledus aiznestu cilvēku, jo tas uzskatāms par jūras dievu guvumu? Bet tā vien rādās, ka viņa glābējam ir īpašas attiecības ar Visuma spēkiem vai arī viņš par tiem pašlaik nedomā.

Kagots atraisīja smago kravu, nogrūda no nartām kimgitus un aizvilka iejūgu pie sniegā gu|ošā Amtina. Iecēlis viņu nartās, Kagots ar saucienu paskubināja suņus.

Suņi, iztrūkās un drāzās ar tādu ātrumu,, it kā. būtu sapratuši, cik nopietns ir stāvoklis. Kagotam bija jāuīZīt kāpj uz sliecēm, lai neatpaliktu no nartām un nepazaudētuModasjoņojošo iejūgu.

• No vēja un aukstuma Amtins sāka drebēt un, zobus klabinot, riskējot sakost sev mēli, bez mitas atkārtoja: r >

—  Tu mani izglābi, Kagot … Tu mani izglābi …

—  Guli un klusē,— Kagots viņu pārtrauca.— Tagad tev pats galvenais — siltums un miers.

Sāka snigt, ieslīpi krita blīvās pārslas. Vējš pūta no jūras, pārslas bija lielas, smagas un mitras. Tās sagūla uz sejas un lēnām kusa, aizķērās skropstās un traučēja skatīties. Suņu skrējiens kļuva gausāks, vasarā parkaltuModasšās slieces vēl nebija ieslidinātas un šļūca pa valgo ceļū negribīgi.

Amtins klusu stenēja, palaikam pūlējās kaut ko teikt, taču atvērtajā mutē krītošais sniegs izsauca kāsu un smagus vaidus, kas satricināja visu augumu.

Kagots mēģināja izvērtēt, kas īsti noticis ar viņu pašu, un ar prieku apjauta, ka viņā radies kaut kas jauns. Doma par to, ka nartās guļ dzīvs cilvēks, piepildīja viņa būtni ar kādu īpašu sajūtu. Vainīgs dievu priekšā viņš nejutās. Nebija arī baiļu, tikai viegls satraukums. Kagots saprata, ja viņš neaizsteigtos palīgā biedram, tad pats sevi nosodītu daudz bargāk, nekā to spēj dievu tiesa. Amoss mēdza teikt, ka godbijīga dievu varenības apzināšanās ir iespējama arī bez bailēm no tiem. No dieviem bīstoties tādi, kas dzīvo negodīgu, nešķīstu un melīgu dzīvi. Bet cilvēks, kuram sirds un centieni ir skaidri, kurš godāt Visuma spēku varenību un piemin tos, īstajā laikā ziedodams,— tādam nav ko baidīties. Visuma spēki vada cilvēku nevis uz ļaunu, bet uz labu.

Bojā gājuši suņi, zem ledus paskrējušas nartas, pazaudēti kimgiti, kas ziemas pievārtē ar tādām pūlēm sagādāti, bet cilvēks taču ir dzīvs!

Ceļš veda augšup, tā bija pēdējā nogāze pirms jaranModasgām.

Nu jau varēja samanīt mirgojošu uguntiņu. Ikreiz, kad vīrietis aiziet jūrā vai dodas ceļā, jarangā palikušie norunātajā atgriešanās stundā noliek pie atvērtām durvīm vai, ja nav vēja, pat ārpusē akmen? trauciņu, kurā kvēlo liesma. Gaišais plankumiņš aicina nogurušo ceļinieku mājās, solīdams siltumu un karstu ēdienu.

Kagots vadīja iejūgu tieši uz Amtina mītni. Ciemā palikušie suņi sagaidīja ceļiniekus ar satrauktu vaukšķēšanu, bet pie jarangas Amtinu gaidošā sieviete klusēdama noraudzījās uz Kagotu un dīvaino kravu viņa nārtās. Viņa jau bija sapratusi, ka notikusi nelaime, jo otru nartu līdzās nebija. Bet kā lai zina — vai tas jau līķis vai cilvēks vēl dzīvs?

Nartas apstājās. Čeivine, kailu galvu, izspūrušiem matiem, ģērbusies kerkerā1 , lēnām piegāja pie tām un izdzirdēja Kagotu sakām:

— Viņš ir dzīvs … . Pilginā ielūza ledus. Suņi un nartas pagalam, bet 'Viņš,. redz, izglābās.

Amtins pavēra plakstus, ar aizmiglotām acīm palūkojās, uz sievu ūn, izspļāvis mitro sniegu, kas bija aizķepinājis viņa muti, nogārdza:

—  Viņš mani izglāba . . . Viņš izvilka mani no ūdens . . . Viņš mani izglāba …

Kagots un Ceivine Amtinu saudzīgi pacēla un ienesa jarangā aiz kažokādu aizkara.

—  Noģērb viņu kailu,— Kagots izrīkoja.— Padzirdi ar karstu tēju. Pēc iespējas vairāk karstas tējas, brieža buljona … Es tūdaļ atgriezīšos.

Kagots aizveda iejūgu, atraisīja suņus un, pieteicis Kaljanai, lai tos pabaro, atgriezās Amtina jarangā.

Izģērbts, no izdzertās tēja^ piesārtis, Amtins gulēja uz briežādas un nesteidzīgi stāstīja, kas noticis:

—  Pār mani nolaidās tumsa un aukstums. Un tad iešāvās prātā: viss cauri, beigusies mana dzīve šaisaulē, tūdaļ es nokļūšu tai — citā. Prāts ar to samierinājās, bet miesa negribēja mirt — rokas un kājas spirinājās, cik spēka, centās izirties virspusē. Uzreiz nemaz aukstumu nesajutu, tikai vēlāk, kad ūdens bija ticis man ausis un mutē. Laikam jau biju viņsaulē, kad Kagots mani izvilka no ūdens. Papriekš pat neticēju, ka atrodos vēl uz zemes. Stipri sāpēja krūtis un vēders. I-ī-ī.. .— Amtins novaidējās un aizvēra acis.

Kagots lūdza, lai visi iziet. Viņi palika ar Amtinu divi vien. Pie kažokādu dibensienas gaiši dega tauku kvēpekModasliš, piepildīdams telpu ar dzeltenīgu gaismu un karstu tāuku dvingu.

—  Paklau, Amtin,— Kagots teica,— ja noticis tā, ka esi atgriezies dzīva jo pasaulē, jāpadomā par nākotni.

' Kcrkerš — kažokādu kombinezons.

—       Tu runā tā, it kā nožēlotu manu izglābšanu,— AmModastins pavīpsnāja.

—       Es nenožēloju,— Kagots mierīgi atbildēja.— Tieši otrādi, arvien ciešāka manī kjūst pārliecība, ka esmu darījis pareizi. Var gadīties, ka citiem būs žēl . . .

—  Kam tad?— Amtins bažīgi jautāja.

—       Visuma spēkiem. Tiem, kas sauca tevi uz citu dzīvi. Vai tu nedzirdēji aicinājumu?

—       Neatminos,— Amtins nedroši atbildēja.— Varbūt kāds ari aicināja . . .

—       Aicināja gan,— Kagots sacīja ar ciešu pārliecību.

—  Un tas, kas šādu aicinājumu nonievājis, var izpelnīties dievu dusmas.

—       Patiešām?— Amtins izbailēs iesaucās.— Ko tad lai daru? Nemetīšos tak aukstajā ūdeni. . .

—  Ir ari cits ceļš,— Kagots ieminējās.

Amtins ar cerību uzlūkoja Kagotu un pat paslējās augšup, atbalstījis elkoņus uz briežādas.

—  Saki ātrāk — kāds ir tas ceļš? '

—  Tev jāpārtop par citu cilvēku.

—  Kā tas ir — par citu?— Amtins neizpratnē jautāja.

—       Tev jāpieņem cits vārds,— Kagots sacīja,— jāmaina savi ieradumi, apģērbs. Kur tu apgulies, kad liecies uz auss?

—  Aiz guļamaizkara.

—  Es prasu, kurā pusē — pa labi vai pa kreisi no sievas?

—       Parasti pa kreisi,— bridi apdomājies, Amtins atbildēja.— Ceivine guļ ārpusē. Viņa ceļas agrāk par mani.

—       Tev jāguļ viņas vietā, bet viņai — tavā,— Kagots stingri sacīja.

Amtinam pielipa Kagota satraukums, tomēr, pārņemts no laimes par savu izglābšanos, viņš vēl lāgā neko neapjēdza un atbildēja nesakarīgi.

—  Un kā ar visu pārējo?

—  Par ko tu runā?— Kagots nesaprata.

—       Esmu tomēr vīrietis,— Amtins atgādināja ar tādu kā aizvainojuma pieskaņu balsi.

—  Ak tu par to?

Amtinam šķita, ka viņa glābējs pasmīkņā, kaut arī viņš pats nekā smieklīga savā stāvoklī nesaskatīja.

—       Par to padomā pats . . . Dari savādāk, nevis tā, kā esi pieradis,— Kagots deva padomu.— Pašlaik tas nav svarīgākais. Tagad pats galvenais, lai tava āriene un paražas, kas cilvēkiem zināmas, pārvērstos.

—  Kā lai to visu patur prātā?— Amtins žēli iestenējās.

Tad gandrīz vai labāk, ja es būtu noslīcis!

■  — Tā nerunā! Ja nu esi izglābies, tad dievi tā lēmuši. Tie dievi, kas vēlējās tavu nāvi, laikam bijuši vājāki nekā lie, kuri palīdzēja tevi izglābt. Taču Jaunie Visuma spēki neko neaizmirst! Jau rīt no rīta tev jāpamostas ar citu vārdu;—ModasKagots atgādināja.

—      Kur tad mēs ņemsim jaunu vārdu?—Amtins bezpalīdzīgi noplātīja rokas.

—      To es tev došu pats,— Kagots sacīja, juzdams, ka viņam krūtī$> briest kaut kas liels, līksms kā sajūsmas vējš.— Ēs tevi nosaucu par Amosu! Tu dzirdi mani, Amos?

—       Dzirdu,— cilvēks klusu atsaucās un pagurumā aizvēra plakstus, it kā jauna vārda guvums būtu izsmēlis viņa pēdīgos spēkus.

Kagots izgāja ārpus gujamtelpas un pateica tiem, kas bija sapulcējušies čottaginā:

—       Amtina šeit vairs nav . . . Tam cilvēkam, kas pašlaik tur guļ, tagad ir Amoss vārdā! Iegaumējiet, viņu sauc Amoss!

Sniegs sāka krist vēl blīvāk, un sacēlies vējš aizvilka visu pārredzamo klajumu. Tumsa un smagums, kas bija iegūluši Kagota sirdī kopš tā skaidrā pavasara rīta, kad viņš bija izdzēsis vecā šamaņa dzīvību, atkāpās — to līdz ar slapjo sniegu aizpūta vējš.

Neredz zvaigžņu un nedzird tās sanam,

Aklā tumsā grimis it viss:

Gan zvēra rēciens, gan cilvēka balss. ..

Nav it nekā, tikai tumsa un klusums …

Kurš gan atsauksies tev, ja klusēsi pats?

Atziņas tavas — vien atbildes paša prātam.

Tumsa un klusums — dvēseles atspulgs mēms,

Izsalis šūpulis tavām drūmajām domām.

5

Vieglā snidzināšana un mērenais vējš sākumā atsauca atmiņā Norvēģijas ziemas sākumu, it īpaši'Bunnefjorda apkaimē. Ledus kārta, kā izskatījās, bija uzsalusi pamatīga, pat ja ledus vēl kustētos un sablīvētos, torosi nesasniegtu kuģi.

Ap septembra beigām tomēr kļuva skaidrs, ka šejiertfeš klimatam nav nekā kopīga ar Norvēģijas laika apstākļiem.. Sals. ik dienas .pieņēmās spēkā, bet baltums,-kas pletās visapkārt, kļuva pat nomācošs. . …

. : Katru dienu Amundsens .sāka ar apgaitu pa kuģi, pārbaudīdams, kas uz tā notiek, bet pēc tam nokāpa, uz ledus,. Sundbeks bija pabeidzis, uzstādīt ūdens līmeņa svārstību .reģistrācijas ierīci — mareogrāfu. Suņu būda bija.lieliska. Drošajā un siltajā mītnē.dzīvnieki necietīs, ne no,brāzmainajiem sniegputeņiem, ne no nežēlīgā sala.

Pārziemošanas priekšdarbi tuvojās beigām.

Amundsens saprata, ka bez. precīzām ziņām par šis. zemes pamatiedzīvotājiem viņa ekspedīcijas 'zinātniskie rezultāti būs nepilnīgi, tādēļ bija nopietni'jāpadomā par Svērdrupa ekspedīciju uz čukču tundras iekšējiem rajoniem. Otrai grupāi jāmēģina aizkļūt līdz Nižņekdlimškai un no turienes jānosūta telegrammas už dzimteni.'

Kaut arī pārziemojot var iztikt ar mazāku cilvēku skaitu, Amundsens tomēr neatkāpās no cerības salīgt darbam uz kuģa vismaz vienu palīgu. Taču starp tiem, kuri šajās dienās apciemoja «Modu», viņš pagaidām nebija atradis tādu, kas būtu piemērots pastāvīgai dzīvei uz ekspedīcijas kuģa.

Bija uzbūvēta ar tvaiku apsildāma pirts, un kādu vakaru viņi nolēma krietni nomazgāties,

Pirmajā pārī tika Amundsens un Svērdrup.s, kuram polārpētnieki deva priekšroku, taisnīgi izsprieduši, ka vismaz pusgadu viņam būs liegta izdevība .kārtīgi nomazgāties.

—r Būtībā par šīs zemes tautām zinātnieki tā īsti neko nejēdz,— Svērdrups sacīja, tīksminādamies par karstumu.-“ Pirms mums taču te bijusi vienīgi neliela SmitsoModas,nas dabas un vēstures muzeja ekspedīcija…

—:Esmu par to dzirdējis no Nansena,— Amundsens atsaucās no tvaiku mākoņa.— Galvenokārt darbu veikuši krievu tautības politiskie trimdinieki Bogorazs un JoModashelsons. Viņi pirmie aprakstījuši šo tautu valodas un reliģiju. Tā kā jūs neprotat šejienes valodas, jums būs grūti. Pārziemojot Zieme-ļkanādas krastos, es to ielāgoju cieši jo cieši. Dažreiz man šķita, .ka es pietiekami labi izprotu eskimosu iekšējo — garīgo dzīvi, bet. tad allaž atgadījās kas itāds, ka biju spiests atgriezties pie1 domas r-tModasviņi man vēl arvien i.r mīkla . . . Kaut gan, šķiet, .ne jau likai man, bet arī daudziem ciliem, pat tiem,kuri domā, ka ir atšifrējuši Arktikas cilvēka fenomenu. Lai izprastu t.uitas dvēseli, jāzina tāS valoda.

Neparasts troksnis, kas atskanēja no klāja, un Olonkina balss pārtrauca šo tik labvēlīgā gaisotnē ritošo sarunu.

—  Viesi, Amundsena kungs! Tuvojas milzīga suņu iejūgu karavāna!

Ap kuģi bija izveidojies vesels suņu iejūgu un kajuru tabors. Cilvēku klaigas, suņu smilkstēšana un rejas, cauri tumšajiem mākoņiem izlauzusies mēnessgaisma veidoja pārsteidzošu, neaprakstāmu ainu. Grūti bija noticēt, ka tas viss notifek Arktikas tuksnesi, kas slavens ar savu neapdzīvotlbu un klusumu.

Kopkajltē jau bija sapulcējušies vairāki cilvēki, viens no viņiem tūdaļ piesaistīja uzmanību ar sāviem nepārprotami eiropeiskās izcelsmes sejas vaibstiem.

—  Labdien, kungi!— Amundsens sasveicinājās angļu valodā.— Man prieks jūs sveikt uz «Modas», kas zinātniskos nolūkos veic ceļojumu pa Ziemeļaustrumu jūrasceļu.

Viņš deva rīkojumu, lai ciemiņiem pasniedz kafiju. Daudzi no viņiem novilka kažokādu apģērbu un nometa kuhļankas un malahajus pie kopkajltes sienas tieši uz grīdas.

—  Vai jūsu vidū ir vietējās varas pārstāvis?

Izdzirdējuši šo jautājumu^ viesi saskatījās. Viens no

viņiem izgāja bariņa priekšā un diezgan ciešamā angļu valodā sacīja:

—  Mani sauc Grigorijs Kibizovs. Esmu šejienietis, tirgotājs no Ziemeļu raga. Man jums jāsaka, Amundsena kungs, ka Krievijā pašlaik nav īstas, stingras varas. Pašlaik ir Pilsoņu karš.

—  Ceru, ka brāļu karš notiek tālu no Čukču pussalas.

—  Par nožēlu…— Kibizovs noplātīja rokas.— Ciņa par varu starp sāncenšu grupām atvēlusies ari līdz mūsu pusei . . . Mums pa pēdām brauc Anadiras Revolucionārās komitejas pārstāvji.

—  Kungi,— Amundsens pēc neilga pārdomu brīža sacīja,— es nekad neesmu iejaucies politikā, un man nav nodoma iejaukties Krievijas iekšējās lietās. Lūdzu uzskatīt manus jautājumus par zinātnieka dabisku interesi. Mēs esam iecerējuši ar kamanām veikt vairākus braucienus kontinenta iekšienē, kā ari uz Ņižņekolimsku, lai no turienes radiostacijas nosūtītu telegrammas: mūsu valdība un mūsu tuvinieki ir noraizējušies par ekspedīcijās

likteni. Tāpēc man gribētos sīkāk uzzināt patieso situāciju šajā novadā.

Kibizovs ar baudu iemalkoja kafiju un nesakošļājis norija mīkstu, paša Amundsena ceptu maizīti. Saimnieks ziņkāri vēroja ciemiņu. Viņu vienmēr bija interesējuši cilvēki, kas nolēmuši veltīt savu mūžu bagātības iegūšanai šajā skarbajā zemē. Amundsens viņiem neviļus simpatizēja, kaut arī nevienam neļautu sevi ar šādiem ļaudīm salīdzināt.

—  Septiņpadsmitā gada sākumā,— Kibizovs iesāka savu stāstījumu,— šeit, tāpat kā visā Krievijā, tika pasludināta Pagaidu valdības vara. Taču ilgi viss vēl palika pa vecam, jo administrācija šurp netika atsūtīta. Lielākos ciemos, tādos kā Uelena, rīkojās cara policijas un administrācijas ierēdņi, bet Novomarijinskā atradās apriņķa priekšnieka Caregorodceva valde. Taču vēlāk Pagaidu valdība Caregorodcevam varu atņēma. Un pagājušā gada vasarā Novomarijinskā ieradās cita — Sibīrijas virspavēlnieka admirāļa Kolčaka ieceltā valdība.

—  Piedodiet, Kibizova kungs,— Amundsens viņu pārtrauca,— es gluži vienkārši nespēju izsekot jūsu stāstījumam , . , Ar ko īsti atšķiras šo divu valdību programmas?

—  Atklāti runājot,— Kibizovs pasmīkņāja,— mēs paši netiekam gudri . . .

—  Bet kas Krievijā pašlaik ir pie varas?

—       Valsts centrālajos rajonos,— Kibizovs turpināja,

—  spriežot pēc amerikāņu avīzēm un ziņām, ko saņemam pa telegrāfu, pie varas ir boļševiki . . .

—  Kas viņi ir?— Amundsens ziņkāri vaicāja.— Pirmo reizi par tādiem dzirdu.

—  Par viņiem runā dažādi . . .— Kibiz©vs paraustīja plecus.— Taču tā vien šķiet, ka šī kustība ir ļoti spēcīga un plaši izplatīta. Gada sākumā viņi Novomarijinskā pasludināja padomju varu un uzticību savam vadonim Vladimiram Ļeņinam.

—  Paskat, kā?— Amundsens iesaucās, izbrīnījies, cik vētraini rit politiskā dzīve valstī, kuru bezkaislīgs vērotājs eiropietis vēl pirms dažiem gadiem novērtēja kā snaudošu lāci.

—  Tomēr boļševiku pārvaldei Novomarijinskā nebija ilgs mūžs, un februārī admirāļa Kolčaka pārstāvji atkal tika pie varas . . .

Kibizovs savā stāstījumā noklusēja sīkumus par asinspirti, kuru Kolčaka kontrrevolucionāri bija sakūruši čukču pussalas pirmās Revolucionārās komitejas pārstāvjiem. Tirgotāji baidījās, ka līdz ar padomju varu tālajos ziemeļaustrumos pienāks gals viņu tirgošanās patvaļai, kad vienlīdz labi jutās gan amerikāņu, gan krievu komersanti, kuriem vasarās piebiedrojās japāņi un daudzi citi nenosakāmas tautības un pavalstniecības laimes meklētāji.

— Tātad tagad Čukču pussalā atkal pie varās ir KolModasčaks?—Amundsens jautāja.

—  Nē,— Kibizovs atbildēja.— No Vladivostokas šovasar ieradušie^ sarkangvardi . . .

—  On kas tie tādi?— izbrīnījies prasīja Amundsens.

—  Boļševiku piekritēji,—^ Kibizovs sacīja.

—  Vai jūs esat skaidrībā par tā saukto boļševiku politiskajiem uzskatiem?

—  Visai aptuveni,— Kibizovs atbildējā.— Klīšt baunias, ka viņi ir par pilnīgu visas dzīves kolektivizāciju, par jebkura privātīpašuma nacionalizāciju, sievietes ieskaitot .. .

—  Ko jūs sakāt?!— Amundsens neticīgi viņu pārtrauca.— Kā tad tas būs praksē?

—  Praksē?—Kibizovs brīdi pārdomāja.— Tas nozīmē, ka mana sieva ir vienlīdz arī kaimiņa sieva .. .

—  Bet tādā gadījumā kaimiņa sieva būs arī jūsējā,— smaidīdams piebilda Sundbeks, kas bija ieklausījies sarunā.

—  Domāju, ka drīz jūs par boļševikiem uzzināsiet no viņiem pašiem. Kā jau teicu, mums pa pēdām divos iejūgos brauc jaunās varas pārstāvji,— Kibizovs sacīja, likdams manīt, ka Sundbeka piezīme viņam nav patikusi.

—  Gribu jums uzdot vēl vienu jautājumu, Kibizova kungs,— Amundsens mēģināja atgriezt sarunu nopietnības gultnē.— Kā jūs pats vērtējat jauno varu un vispār pārvērtības Krievijā?

Kibizovs, izdzēris kafiju, uzmanīgi nolika tasīti uz galda.

—  Mēs, tirgotāji, domājam, ka pamazām vētra aprims un viss atgriezīsies pie iepriekšējās kārtības. Par šo nomali cariskā valdība maz likusies zinis, bet jaunā valdīšana nu ne tik. Šis ir dieva aizmirsts nostūris, Amundsena kungs, un katrs te meklē savu laimi.

Pacienājušies viesi izteica vēlēšanos ķerties pie tirdzniecības, un Amundsenam nācās paskaidrot, ka ekspedīcijai nebūt nav tirdzniecisks raksturs.

-— Visu, kas mums nepieciešams mierīgai un veiksmīgai pārziemošanai, es iegādājos no šejieniešiem, ar kuriem mums izveidojušās labas attiecības.

Kibizovs saprotoši pamāja.

Pēc,tam Amundsens apspriedās par iespēju nokļūt līdz Ņižņekolimskai.

—  Lai jūsu biedri brauc pa pēdām mūsu karavānai,— Kibizovs sacīja.

Sarunas gaitā noskaidrojās, ka «Moda» nav vienīgais kuģis, kas šogad pārziemo pie čukču pussalas krastiem. Uz austrumiem no Caunas līča pie Akmens sirds raga ledus iesprostojis krievu tvaikoni «Stavropole».

Vēlu vakarā, kad nometnē viss bija aprimis un arī uz kuģa iestājies klusums, Amundsens, pasaucis sev līdzi Genādiju Olonkinu, nolēma aiziet līdz krastam. Jau vairākas dienas ne Kagots, ne Amtins nebija uz kuģa rādījušies, un tas viņu satrauca.

Debesis cauru dienu bija birdinājušas sniedziņu, pa brīžam sagriezās pat īsts putenis. Tomēr pievakarē mākoņi paklīda, atsegdami lielas, apbrīnojami spožas zvaigznes. Mēnessgaismas bija diezgan, lai ceļā no «Modas» līdz krasta apmetnei varētu pamanīt bedrītes un izciļņus.

Piesardzīgi būdami, Amundsens un Olonkins apbruņojās ar garām nūjām, kuru gali bija noasināti. Zem papēžiem ausij tīkami gurkstēja sniegs, bet kristāldzidrais gaiss un tā samērā augstā temperatūra atsauca atmiņā jaukākos ziemas vakarus Bunnefjordā.

Viņi gāja uz Amtina lielo jarangu, kurā bija viesojušies iepriekšējo reizi. Atvērtajās durvīs spīdēja gaisma — jaModasrangas aukstajā daļā dega ugunskurs.

Suņi atnācējus sagaidīja ar riešanu. No jarangas palūkojās sieviete, bet tūdaļ arī nozuda skatienam. Čottaginā atradās Kagots.

Atņēmis sveicienu, Amundsens teica:

—  Sen neesam jūs redzējuši . . . Vai jums viss kārtībā?

Kagots mirkli kavējās ar atbildi.

—  Mēs nevarējām izpildīt savu solījumu un neaizvedām jums kopaihenu. Mūs piemeklēja nelaime: mans biedrs ar visu kravu ielūza. Zem ledus pazuda viss — gan nartas, gan suņi.

—  Kādas šausmas!— Amundsena balsī izskanēja patiesa līdzjūtība.— Bet vai pats jūsu biedrs ir dzīvs?

—  Dzīvs,— Kagots atbildēja.

—       Paldies dievam!— Amundsens atvieglots piebilda.

—  Kā Amtina kungs jūtas?

Kagots brīdi padomāja, tad klusi sacīja:

—  Amtina vairs nav . . .

—       Kā?— Amundsens iesaucās.— Nabaga Amtina vairs nav?

—       Jā, nav viņa,— Kagots turpināja jau drošāk.— Viņa vietā šajā jarangā nu dzīvo Amoss.

—       Nekā nesaprotu . . .— Amundsens apjucis pagriezās pret Olonkinu.— Ko jūs par to visu domājat? Kur palicis nabaga An*tins, un kāpēc šajā jarangā dzīvo mums nepazīstamais Amoss?

—       Amosu jūs pazīstat,— Kagots turpināja rāmā, nopietnā balsī.— Arī viņš jūs ir redzējis.

—       Apbrīnojami! Kaut kāda mistika!— Amundsens nomurmināja.

—       Vai mēs nevarētu Amosam uzmest aci?— Olonkins pavaicāja.

—  Varat gan,— Kagots sacīja un skaļi pasauca:— Amos!

Jarangas dziļumā sakustējās guļamtelpas kažokādu aizklājs, un čottaginā pabāza galvu labi pazīstamais Amtins.

—       Es novērsu ļauno garu uzmanību,— Kagots vienkārši, ikdienišķi paskaidroja.— Sajaucu pēdas. Tagad jūsu priekšā ir cits cilvēks, ne vairs tas, kuru redzējāt pirms dažām dienām. Viņa vārdd ir Amoss.

—       Jā, jā, Amoss, es sapratu!— Amundsens pasmaidīja, atcerējies, ka pirmatnīgo tautu ļaudīm vārda maiņa zināmā mērā līdzvērtīga paša cilvēka pārtapšanai.

Tiesa, nupat pārdēvētais vīrs ārēji ne ar ko neatšķīrās no iepriekšējā un viņa sejā vīdēja tas pats pablēdīgais un šķelmīgais smaids.

—  Zēl, ka neatvedām suņiem barību . . .

—       Nekas, dažas dienas, kamēr jūs īsti atlabsiet, mēs varam pieciest,— Amundsens sacīja un, uz mirkli apklusis, turpināja:—Es domāju, jums'būtu īstais laiks iedzert zāles.

Viņš pamāja Olonkinam, un tas izvilka metāla blašķi ar uzskrūvējamu vāciņu.

—       Kā tev šķiet, vai es varu lietot tangitānu zāles?— Amoss jautāja ar cerīgu pieskaņu balsī.

—  Kas tas ir?— Kagots painteresējās.

—       Iedarbojas tāpat kā degvīns, bet kvalitāte daudz augstāka,— Amundsens paskaidroja. Blašķe bija pilna ar vislabāko franču konjaku.

—      Amtinam garšoja jautrības ūdens, viņš bija uz to gluži kā uzburts,— Kagots sacīja,— bet Amoss . . .

Amoss tūdaļ steidzīgi piebilda:

—  Amosam nepatīk jautrības ūdens!

Amundsens pārsteigts vinu uzlūkoja un ār zināmu cienu teica:

—  Ja nu ir tā, man nav tiesību uzstāt.

Vini parunāja par paredzamo ceļojumu uz ŅižņekolimModassku.

—   Paņemiet kopalhena tā ^pavairāk,— Amoss ieteica.

—  Tas ceļojumā ir labs ēdiens. Turklāt pret to no klejotājiem briežkopjiem var iemainīt galu un kažokādas. Mums ir liels krājums, esam ar mieru dalīties.

—      Pateicos,— Amundsens atvadoties sacīja.— Veseļojieties ātrāk!

Pie kuģa stāvēja Kibizovs.

—      Vai nenāk miegs, Kibizova kungs?—Amundsens viņam jautāja.

—      Jau tik ilgus gadus šeit dzīvoju, taču pierast pie dabas nekādi nespēju. Šodien tik nemierīga sirds: laikam būs kāvi. Vai redzat tur, ziemeļrietumos, pie paša apvāršņa mirdzumu?

Pagriezušies uz to pusi, Amundsens un Olonkins pamanīja gaišu joslu, it kā tur atrastos liela, labi apgaismota pilsēta.

—  Ko par to saka šejienieši?— Amundsens jautāja.

—  It īpaši šamaņi?

—      Dažādi jau runā,— Kibizovs atbildēja.— Bet vai tad viņiem var ticēt? Tumša, neizglītota tauta, tic visādiem māņiem, kuriem saprātīgs cilvēks ne vien neticēs, kur nu, pat vērību nepiegriezīs.

—      Jūs esat sastapies ar šamaņiem?— Amundsens painteresējās.

—      Gadījās,— Kibizovs atteica.— Pie mums Ziemeļu ragā viņi ir vairāki, pat viena sieviete.

—      Paskat, kā!— Amundsens pabrīnījās.— Vai tā mēdz būt?

—  Mēdz gan — un kā vēl! — Kibizovs pasmīkņāja.

—  Pie viņiem sastopami cilvēki vilkači: ģērbjas kā sievietes, bet īstenībā ir vīrieši. Vai arī otrādi — sievišķis sāk tēlot vīrieti. Ermību viņiem daudz, par viņu dzīves jēgu ij gudrs netiksi.

—      Vai tiešām jūs viņos nesaskatāt nekā pievilcīga?— Amundsens jautāja.

—  Bija viņos kas pievilcīgs,— Kibizovs, bridi padomājis, atbildēja.— Taču viņi jau daudz no tā ir zaudējuši. Tie, kas šeit dzīvojuši agrāk, apgalvo, ka šejieniešiem piemitis neparasts godīgums. Nekad neesot gadījies, ka viņi bez atļaujas paņemtu kaut mazāko nieku . . .

—  Un kas tagad, vai tiešām palaiž nagus?— Amundsens vaicāja.

—  Pats neesmu redzējis,— Kibizovs teica,— taču — visapbrīnojamākais— viņiem radusies sajēga tirdzniecības lietās. Agrāk bija tā: nosauc par kažokādām, vienalga, kādu cenu,— viņi piekrīt. Bet tagad sākuši kaulēties. Tad vienam tas netīk, tad atkal kas cits, par saviem lēveriem pieprasa augstas kvalitātes preci un lielā vairumā.

—  Tomēr, cik sapratu, šeit tirgoties joprojām ir ienesīgi, ja spriežam pēc komersantu skaita,— Amundsens piemetināja.

—  Spēcīga konkurence . . .— Kibizovs nopūtās.— It sevišķi mūs, krievus, piežmiedz amerikāņi. Pilsoņu kara dēļ mūsu preču pievedums no Vladivostokas ir sarucis, bet pie viņiem ik gadu ierodas šoneri no Nomas, Sanfrancisko, Sietlas. Tirgoties šeit ir grūti, it sevišķi tāpēc, ka nav stingras varas.

Amundsens klausījās un domāja, ka tieši stingras varas trūkums ļauj daudzajiem šejienes tirgoņiem aplaupīt iedzīvotājus. Taču skaļi viņš neko neteica, tikai novēlēja Kibizovam labunakti.

6

Kad lielā tirgotāju karavāna bija prom, pirmā «Modu» pameta Svērdrupa grupa. Tā devās pie Čukču pussalas klejotāju ciltīm.

Dažas dienas vēlāk ceļā saposās arī cita grupa, kurā bija Olonkins, Hansens un Tennesens.

Izbraukšanas priekšvakarā Amundsenam ar Olonkinu bija ilga saruna.

—  Man radies iespaids,— ekspedīcijas priekšnieks sacīja,— ka Krievija stāv uz ļoti svarīgu pārvērtību sliekšņa, un tās būs nozīmīgas visas pasaules dzīvē. Vecā krievu administrācija agri vai vēlu bija jānomaina pret citu, mūsdienīgāku. Tiesa gan, man bijusi darīšana tikai ar tiem, kas pārvaldīja Ziemeļus, taču viņu trulums mani pārsteidza . . . Ņemsim kaut vai šo Kibizovu. Jūs man varētu iebilst, ka viņš ir nevis krievs, bet kaukāzietis. Taču viņš ir Krievijas pavalstnieks un sevi pirmām kārtām apzinās par krievu, it īpaši tiekoties ar konkurentiem— amerikāņu tirgotājiem. Tā vien šķiet, ka viņš nesaskata šejieniešos pat cilvēciskus vaibstus. Jāsaka atklāti, tā ir rupja kļūda … Kā jūs domājat,ModasOlonkina kungs?

—  Esmu cēlies no tās krievu ziemeļnieku daļas,— OlonModaskins atbildēja,— kas gadu simtiem dzīvojuši tuvos kaimiņos ar Ziemeļu pamatiedzīvotājiem, arī ņenciem. Ticiet man, mēs pret viņiem izturamies pavisam citādi nekā tirgotāji. Bet ja runājam par nākotni . . . Man grūti spriest un zīlēt, kā būs . . . Vienīgais, par ko bez mitas lūdzu dievu, lai šo zemi Krievijai nenošņāpj.

—  Jūs domājat, ka pastāv šādas briesmas?— AmundModassens jautāja.

—  No šejienes līdz Amerikai ir daudz tuvāk nekā līdz Petrogradai un Maskavai,— Olonkins skumji atbildēja.

—  Cerēsim uz jaunās administrācijas saprātīgumu,— Amundsens uzmundrinoši sacīja.— Tagad mūsu galvenais mērķis ir nokļūt līdz Nižņekolimskai, no kuras jāmēģina nosūtīt Norvēģijas valdībai telegramma. Un tomēr nebūtu par Jaunu uzzināt, kas īsti atrodas pie varas šajos novados. Citādi iznāk, ka mēs šeit uzturamies zināmā mērā nelikumīgi. Sakiet, ko gribat, jebkura administrācija ir tiesīga mums pajautāt: ko mēs šeit darām un ar kā atjauju? Bet, lai nu cik reižu te mainītos valdības un lai kas gūtu virsroku tirdzniecībā — krievi vai amerikāņi —, šo zemju īstenie saimnieki ir pamatiedzīvotāji. Tieši ar viņiem jums jānodibina visciešākās un visdraudzīgākās attiecības. Turiet cieņā viņu paražas un ieradumus, visnotaļ izsargājieties no rīcības, kas varētu aizvainot viņu cilvēcisko pašcieņu.

Olonkins aizgāja uz savu kajīti. Atlaidies uz šaurās, taču ērtās gujvietas, kas bija pārklāta ar briežādu im palagu, viņš atcerējās savu Arhangeļskas pusē piejūras ciematā pavadīto bērnību, ņencu atbraukšanu, ilgo tējas dzeršanu mājā un nebeidzamās sarunas par laiku, zveju, briežu ganībām. Neņcu briežkopis nedzīvoja nenieka bagātāk par Krievijas zemnieku. Tiesa, greznais, krāšņais ziemas apģērbs it kā piesedza nabadzību, taču zemniekiem un briežkopjiem vienlīdz sūri klājās gan cara ierēdņu un tirgotāju, gan savu garīdznieku patvaļā.Tas, kas norisinājās milzīgajā Krievijas teritorijā, kuras garum garās verstis bija mērāmas kā uz dienvidiem, tā uz ziemeļiem, satrauca un uzjundīja Olonkina jaunek-, līgo sirdi. Viņam bija kauns par saviem līdzpilsoņiem un tautiešiem, īpaši ierēdņiem un tirgotājiem, to nelabojamā: stulbuma un alkatības dēļ, vēl arī tāpēc, ka tiem bija. absolūti vienaldzīgas valsts intereses un Ziemeļu ledus.: okeāna piekrastē mītošo cittautiešu likteņi.

No saskarsmes ar civilizēto pasauli, tirgotājiem un jo sevišķi ar pareizticīgo baznīcu viņi neguva nekādu labumu. Šie ldidreiz drosmīgie un neatkarīgie cilvēki pārsteidzoši ātri zaudēja gan veselību, gari lepnumu. Ziemeļu ledus okeāria piekrastē bieži vien varēja uziet apmetnes tin'ciematus, kuros mitinājās 'kādreiz skaitliski lielu cilšu un plaukstošu dzimtu nožēlojamas paliekas. Trūkums;' bieža badošanās un nezināmas slimībās, pret kurām savu bezspēcību atzina pat visvarenie šamaņi, pļāva šos sendienās tik veselīgos un stipros cilvēkus veseliem simtiem. Viņi bija nolemti iznīcībai, un Olonkinu pārņēma skaudrs žēlums un līdzjūtība, noraugoties uz viņu nepārprotami izplēnējišo dzīvo. Vai tiešām viņi paši neapjauš savu skumjo likteni?

Un vēl kāda doma neizgāja Olonkinam no prāta: nevis svešzemju, bet krievu ceļotājiem būtu jāizpētī šie krasti. Norvēģu ekspedīcijas vļetā te bija jābrauc viņu pašu ’— krievu ekspedīcijai, iespējams, ar tādu pašu kuģi kā Georgija Sedova uz Ziemeļpolu vadītais «Svētais Foka» …

Taču pat viņam, jaunam cilvēkam, kas nebija lietpratējs politikā, kļuva skaidrs, ka gāztā iekārta nespētu kaut ko darīt Ziemeļu izpētes labā, nespētu arī palīdzēt saviem nelaimīgajiem pavalstniekiem, kuru eksistence šaisaulē strauji gāja uz galu …

Divdesmitajā oktobrī Olonkins, Hansens un Tennesens suņu iejūgā sekoja pa pēdām Grigorijam Kibizovanv kas bija devies ceļā nedaudz agrāk. Uz ledus sagūlusī sniega ķēpa ļoti apgrūtināja pārvietošanos. Nācās vienlīdz papūlēties gan suņiem, gan cilvēkiem. Olonkins no jēlādas siksnas sev sameistaroja aliku — tā šeit sauca suņu iejūgu — un vilka to līdzās priekšējam sunim. Lai iekļautos atvēlētajā laikā, viņi centās dienā nobraukt piecpadsmit jūdzes. Krasta ledus josla starp Baranova raga masīvu un atklāto jūru bija tikai kādus divdesmit metrus plata un neizskatījās diez cik. droša. Tomēr viņi veiksmīgi tika tai pāri, nonāca līdz krastam un, izrakuši no sniega vairākus baļķus, sakūra lielu ugunskuru un nolēma atpūsties. Vairākkārt viņi pa ceļam redzēja pussagāzušās mājas, bet kādā viotā pat tris ēkas un baznīcu. Nebija šaubu, ka te kādreiz. dzīvojuši krievi, kas bija iekārtojušies pamatīgi — uz ilgu laiku, par to liecināja baznīca, kuras, altāris bija labi saglabājies. Kas šeit bija. noticis, kurp no šejienes devušies cilvēki? Vai viņus pārsteigusi pēkšņa epidēmija, bet varbūt bads piespiedis pamest ierastu un iesildītu vietu? Kurš gan tagad noskaidros un izlasīs šo neviesmīlīgo krastu iemītnieka — krievu cilvēka — neuzrakstīto varonīgās dzīves hroniku?

' Apmēram pēc desmit dienām Lāiču ragā, kas beidzās ar stāvu kritumu jūras krastā, viņi no nartu ceļa pamanīja Vientuļu māju. Iejūgi tika pagriezti turp, un viņi līdz ar suņiem rāpās pa akmeņaino nogāzi augšup.

Olonkins pieklauvēja pie mājas durvīm, taču neviens neatsaucās, arī no ārpuses ēka neizskatījās tāda, kas pašlaik varētu būt apdzīvota. Tomēr šķita, ka māju gluži nesen apmeklējuši cilvēki, un tas apstiprinājās, kad ceļinieki iegāja iekšā. Uz sienā iedzītas naglas bija uzsprausta zīmīte, no kuras viņi uzzināja, ka cilvēki pametuši šo mītni šā gada vienpadsmitajā septembrī. Atstājuši nelielu krājumiņu miltu un tējas, kā arī sērkociņus, ceļinieki devās tālāk, uz Suharnojes ciemu,— KibiModaszovs bija teicis, ka tur dzīvojot daudz krievu. Starp viņiem varēja būt arī iebraucēji, kas zinātu kaut ko skaidrāk par radiotelegrāfa staciju.

Aiz Lāču raga ceļš kļuva labāks. Dažbrīd braukšana suņu pajūgos pat sagādāja zināmu prieku — sēdi tik nartās un vēro ziemeļu skarbo, taču brīnišķo ainavu. Agri metās tumšs, un skaidrajās debesīs, it kā atalgodama par skopo dienas gaismu, spilgti iekrāsodama visu debesjumu, iekvēlojās ziemeļblāzma, un ceļiniekus šis mirdzums dīvaini satrauca. Krāsu spēle brīžam bija tik spriega, ka viss skatītais šķita fantāzijas auglis vai arī kādu cilvēka prātam neaptveramu varenu, neizzināmu spēku iedarbības rezultāts.

Kā izrādījās, Suharnoje bija neliels, taču pārapdzīvots ciemats, kurā mitinājās ap sešdesmit jakutu un krievu, kas šurp bija ieradušies uz zveju no Ņižņekolimskas.

Ceļinieki apmetās pie kāda zivju rūpnieka — tas atvēlēja viņiem savu namu, bet pats aizgāja pārnakšņot pie kaimiņiem. Ciemiņus sagaidīja ar neviltotu viesmīlību, kā jau tas pieņemts Krievijas ziemeļos: sarīkoja viņiem mielastu un bagātīgi paēdināja pēc neierasti ilgā ceļa suņus. Pārsvarā, protams, bija zivju ēdieni — gardum garda vira, par kuru saimnieks izteicās: «Tādu nav ēdis pats gāztais krievu cars,»— bet saldēto zivi, kuras sārtenā gala bija sagriezta tik plānās šķēlītēs, ka tās šķita gandrīz caurspīdīgas, neviens pat redzējis nebija.

Mājā laužu bija, ka biezs, un durvis palaikam nācās atvērt, lai mazliet ieplūstu svaigais, saltais gaiss, jo citādi būtu vai jānosmok. Olonkins palaida apkārt īpaši pietaupīto.degvīna pudeli, un tā pie viņa atgriezās tukša.

Katrs centās paspīdēt ar jaunumiem, un tie bija cits par citu dīvaināki. Noskaidrojās, ka radiotelegrāfa stacija kādreiz bijusi nevis Nižņekolimskā, bet Srednekolimskā, bet nu jau sen izpostīta.

—  Tā vien rādās, ka nebūs neviena, kas spētu to iedarbināt,— sacīja kāds zvejnieks.

—  Bet pasta vai kāda cita sakaru dienesta tuvumā nav?— Olonkins pavaicāja.

Jautājums lika visiem klātesošajiem sarosīties, un dažas jautras balsis atbildēja, ka šejienieši jau kur tas laiks kopš aizmirsuši, kas vispār tas sakaru dienests ir.

—  Kaut kādā ceļā taču jūs saņemat zinās no ārpasaules?— Olonkins neatstājās.

—       Torbasu pasts!—saimnieks sacīja, vēl piebilzdams:

—  Jaunumus uzzinām tikai no caurbraucējiem, piemēram, Kibizovs pastāstīja mums par varas maiņu NovomarijinModasskā un Uelenā.

—  Bet kāda vara tad pie jums ir?

Vēlreiz atskanēja smiekli.

—  Kas nu te par varu!— saimnieks atmeta ar roku.— Kam nauda un šņabis, tam arī vara. Tagad tak vispār posts: nav pat tējas un tabakas. Pēdējais kuģis no Vladivostokas šeit bija pirms trim gadiem. Cerējām uz «Stavropoli», bet to savaņģoja ledus. Lūdzam dievu par amerikāņu šoneriem, taču tie šurp nokļūst reti — dažu labu vasaru gar krastu bez mitas peld leduslauki.

Cik nu Olonkins saprata no juceklīgajiem stāstījumiem, varu šajā pusē jau bija mēģinājuši sagrābt daudzi: sākumā Pagaidu valdības pārstāvji, vēlāk Sibīrijas virspavēlniekam admirālim Kolčakam pakļautās ģenerāla PopeModaslajeva daļas. Apstiprinājās tas, ko nesen bija teicis Kibizovs.

‘-W'Tay<id it kā boļševiki gūstot virsroku,— saimnieks turpināja.— Viņus atbalsta nabadzīgākie zemnieki un jā*’ k,ut.i. Tie,. kam nav zemes un briežu, labprāt iestājas partizānu vienībās. Kad dalīs bagātību, cer tikt pie savas tiesas.

.—.Notiek laupīšana, laupa uz nebēdu!—kāds no klātesošajiem iesaucās.— Mēs sazvejojam zivis, aizvedam uz Njžņekolimsku, bet nav kam tas pārdot: tirgoņus izputina-, juši, viņu bagātību sadalījuši, veikalu uzlauzuši.,.

—  Pie mums tiktāl nenonāks,— mājas saimnieks mierināja.—Mūsējie ir rāmi, bet jakuti un iedzimtie ir tumši ļautiņi.

Kad Olonkins apstaigāja šķībi greizās būdas, kurās gluži kā zvēri alās ziemoja Kolimas zvejnieki, no viņa neatkāpās samulsums un bažas. Čukči un jukagiri izskatījās daudz vairāk apkopti nekā šie nodzīvojušies civilizētās nācijas pārstāvji. Pat neliela ganāmpulka īpašnieks jutās šeit daudz drošāk nekā nez no kurienes un nez kādu vēju atpūstie ienācēji. Vairums no šiem atklīdeņiem pār savu pagātni stāstīja nelabprāt. Daudzi bija šurp devušieš cerībā uz zeltu vai veiksmi kažokādu tirdzniecībā. Taču iedzimtie, labi zinādami atvesto preču vērtību, kažokādas gluži par velti vis nedeva. Viņi vairs ar pliku roku nebija paņemami vai piekrāpjami; vienīgais, ko viņi iegādājās labprāt, dažreiz pat atdodami pēdīgo, bija degvīns. Tomēr šīs dziras tirgošana nebija bez riska: pēdējie cara valdības ukazi, kas sasniedza šejieni, stingri aizliedza vietējiem iedzīvotājiem pārdot degvīnu un vīnu. Par nepaklausību draudēja visu preču konfiskācija un krietns naudassods. Zelta pēdas Čukču pussalā šur tur varēja uziet, taču lielais zelts, tāds, kāds bija Nomā, šeit atrasts netika.

Raibajā, noskaņojuma ziņā nepastāvīgajā barā jautās iekšējs sasprindzināj ums, kaut kādu krasu pārmaiņu gaidas. Neviens no viņiem nespētu šo sajūtu sakarīgi izskaidrot, taču tā neapšaubāmi pastāvēja.

Turpināt ceļojumu uz Sredņekolimsku vairs nebija jēgas, bet ar suņiem braukt uz Jakūtsku būtu tīrais neprāts.

Viņi iekrāva nartās svaigas zivis, un pirmajā novembri karavāna devās atceļā. Krietni atkopušies, suni sparīgi vilka nartas, it kā paredzēdami drīzo atpūtu mājīgajā-’ suņu mītnē netālu no «Modas»; Pirmajās nartās brauca Genādijs Olonkins, viņam pa pēdām Hansens, bet karavānu noslēdza Tennesens.fplonkina ceļabiedri, krievu valodu neprazdami, neko daudz no kolimiešiem uzzināt nevarēja; tomēr savi iespaidi par Suharnoji un tās iedzīvotājiem viņiem bi ja : radušies. Arī viņi bija pamanījuši samulsumu un neziņu  krievu tautības iemītnieku noskaņojumā.

Man šķiet, šie cilvēki to vien gaida, kad atnāks kāds un pateiks, kas jādara,— teica apdomīgais Hansens, kurš ; organiski necieta pat vissīkāko nekārtību.— Ilgi tā turpināties nevar. Un normāls cilvēks nemaz nespēj ilgi dzīvot bez pārvaldes un likumiem.

—  Viņi toties ir brīvi,— Tennesens atsaucās, slēpdams smaidu apsarmojušajās ūsās.

—  Kas nu tā par brīvību?—Hansens iebilda.—Trūkumā, pilnīgā neziņā par savu nākotni. Sakiet, Olonkina kungs,— kas krievu cilvēkam svarīgāks: brīvība vai materiāla labklājība?

—  Man liekas, jebkuram cilvēkam neatkarīgi no tautības par visu dārgāka ir brīvība,— mazliet padomājis, Olonkins atbildēja.

Viņš pats bērnībā bija ne vienreiz vien dzirdējis,, cik stiprs ir brīvestības gars ziemeļnieku zemniecībā, kura nav pazinusi dzimtbūšanu un papildinājusies ar tiem cilvēkiem, kas, brīvas zemes meklēdami, bija aizbēguši no Krievijas dienvidu rajoniem. Dažreiz viņš ar lepnumu atminējās, ka iet savu senču pēdās — tie bija pasaulei atklājuši patiešām neaptveramus plašumus, kas sniedzās tālu uz austrumiem, kā teica senatnē — pretī saulei. Krievu piejūriešu zināšanas polārajā ģeogrāfijā īstenībā bija daudz plašākas nekā zinātnes annālēs ierakstītās un uz oficiāli atzītām ģeogrāfiskām kartēm atspoguļotās.

Dažreiz viņam šķita, ka Amundsens arī ir mazliet apjucis, uzzinādams, ka Ziemeļaustrumu jūrasceļu, kā izrādījās, iepriekšējās krievu jūras ekspedīcijas jau labi apguvušas. Sis apjukums kļuva sevišķi uzkrītošs pēdējās dienās, kad ekspedīcijas priekšnieks arvien biežāk uzsvēra, ka ekspedīcijas galvenais mērķis ir nākotnē paredzamais dreifs polārajos ledos uz Ziemeļpolu, tā uzdevuma izpildīšana, kuru bija iecerējis Nansens.

Pēdējā atpūtas vieta bija Lāču ragā, jau pazīstamajā namiņā pašā kraujas augšā. Pa šo laiku te jau kāds bija iegriezies: miltu maisiņš bija patukšots, taču papildināts ar divām mārciņām amerikāņu iesaiņojumā, bija atstāta aizsākta cukurgalva, ari malka bija sanesta.

Vienpadsmitā novembra vakarā Amundsens savā dienasgrāmatā ierakstīja: «Dienā sāka neganti riet suņi. Es sapratu, ka tie pamanījuši cilvēkus, un steidzos uz klāja. Gandrīz to pašu brīdi Hansens un Olonkins apmeta ap kuģi līkumu un piebrauca pie trapa .. .»

Uzzinātie jaunumi neiepriecināja — Sredņekolimskā radiostacijas nebija. Nu varēja cerēt vairs tikai uz divām iespējamām radiostacijām — vienu Nomā, amerikāņu krastā, bet otru Novomarijinskā, Anadiras upes grīvā.

Pēc pāris dienām uz Novomarijinsku devās Hansens un Vistings, lai no turienes radiostacijas sazinātos ar Norvēģiju.

7

Jau kopš pusaizmirstajām bērnības dienām pošanās uz pirmajām ziemas medībām jūrā Kagotu bija līksmi satraukusi. Tieši tādās medībās noskaidrojas, cik daudz tu kā gādnieks esi vērts, vai spēj viens pats bez citu palīdzības uz ledus pārvietoties un orientēties, pēc niecīgākajām pazīmēm sadzīt pēdas ronim un panākt to.

Iepriekšējā vakarā Kagots veica nepieciešamos ritus, ziedoja jūras dieviem un pārējiem, no kuriem bija atkarīgs ledus stāvoklis un laika apstākli piekrastē. Kaljana no kāda jarangas kakta izņēma kaltētu gaļu—dievu vismīļāko ēdienu. Ar asu mednieka nazi Kagots to sašķēModaslēja koka upurtraukā. Gaļa bija krietni izkaltēta, piesūkusies ar ugunskura dūmu smaku.

Pieturējās rāms, saulains laiks. Vakaros debesu dievi rīkoja ugunsspēles, bārstīdami pār sniegiem klāto zemi daudzkrāsainas gaismas virtenes.

Kagots lēnām soļoja gar krastu projām no apmetnes un ledū iesalušā kuģa. Starp kuģi un krastu uz ledus bija uzcelta telts, no kuras novērot jūras straumes. Telts iekšpusē āliņģī skalojās aukstais ūdens. Mazliet tālāk atradās suņu mītne. Tangitāni bija tur ierīkojuši elektrisko apgaismojumu. Kagots šādu gaismu kādreiz bija redzējis amerikāņu krastā, tāpēc nejutās tik pārsteigts kā Amoss, kurš, par spīti tam, ka nebija vēl pilnīgi atlabis, tomēr nolēma šo brīnumu apskatīt.

Amundsens, šķiet, jutās stipri vīlies, ka čukči aplūko viņiem tik neparastu priekšmetu kā elektrisko spuldzīti bez vētrainām sajūsmas izpausmēm, viņi tikai ļoti uzmanīgi, tomēr klusējot vēroja, kā Sundbeks to vairākkārt iededz un nodzēš, bet tas arī bija viss. Pēc tam ziņkāre par brīnumu ātri vien noplaka un viņu uzmanību piesaistīja šajā pusē neredzētie suņi. Ekspedīcijas vilcējsuņi tika iepirkti Novaja Zemļā un pārsvarā bija eiropeiskas šķirnes, izturīgi ilgākos pārbraucienos.

Tur, citā dzīvē, Vaala allaž bija pavadījusi Kagotu uz medībām. Viņa pamodās pirmā un iededzināja tauku gaismekli, lai vīrs pieceltos jau iesildītā telpā: viņam taču cauru dienu būs jāsalst aukstajā jūras vējā. Viņa gatavoja ēdienu, raudzīja, lai tas būtu karsts un pietiekamā daudzumā, k'aut arī tika uzskatīts, ka medniekam jāaiziet ledājos mazliet izsalkušam. Pārtikas līdzņemšana bija rupjš paražas pārkāpums: vīram, kas dodas medībās, nedrīkst būt līdzi ne kripatiņas ēdamā! Sapozdama vīru, Vaala nerunāja ne vārda. Viss rīta cēliens aizritēja pilnīgā klusumā.

Pēc tam sieva ilgi stāvēja pie jarangas, un viņas tumšais apģērbs saplūda ar valzirgu ādas sienas fonu. Kagots neatskatījās, taču juta, ka viņa ir tur un raudzīsies nopakaļ, kamēr vien viņš nenozudīs starp ledus krāvumiem.

Kaljana pie jarangas nestāvēja. Kagots vairākas reizes palūkojās atpakaļ un jutās dīvaini vīlies, neieraugot pie jarangas cilvēka stāvu. Nu jā, tā taču nav Vaala, nav viņa sieva . . . Tikai Vaala bija īsta sieva . . .

Kagots apstājās un vēlreiz atskatījās. Gausi austošās ziemas dienas gaismā varēja atšķirt tikai tumšo krastu. Ne «Moda», ne tai līdzās uzbūvētās celtnes, ne arī jarangas vairs nebija redzamas: pelēkajā mijkrēslī krastu varēja nojaust tikai pēc sabiezējušas tumsas strēles. Tomēr uz ledus jau bija krietni gaišāks. Acis spēja saskatīt palsos torosus un atlūzas, kas spraucās ārā no sniega. Kagotam vajadzēja tikt līdz joslai, kur beidzas krasta ledus, kas bija stingri piesalis. Šīs joslas platums nebija vienāds: šur tur šaurāka tā tuvojās klinšainajam krastam, vietām atkāpās tālāk jūrā atkarībā no krasta līnijas izliekuma un ūdens straumēm. Šejienes apstākļus Kagots vēl labi nezināja, tādēļ centās visu ievērot, iegaumēt.

Jo tālāk Kagots aizgāja no krasta, jo viņa dvēselē pieņēmās spēkā pazīstams, taču tīkams, sen neizjusts satraukums, atsvešinātība no visa ikdienišķā, it kā viņš brīnumainā kārtā būtu pacēlies citiem nedzirdamā lidojumā virs zemes. Šārīta domas par Vaalu lika viņa atmiņai atgriezties Inakulā, uz mūžu aizgājušās dienās . . ..Interesanti gan, kur paliek pagātne? Kā tas iespējams, ķa neatsaucami izgaist brīnišķīgā saules gaisma, kas ņotijek ar prieka, skumju, smieklu un asaru pārpilnu dienu, kuru pieskandina putnu balsis un zvēru rēkoņa? Nevar taču pagatne pazust bez pēdām kā zilganu dūmu strūkliņa, kas aizlido no jarangas. Ja,jau pagātne spēj atgriezties mūsy domās un gribas sasprindzinājums to var atdzīvināt iztēlē vai sapnī, tātad tā ir kaut kur tepat, netālu?. Bet kur ir pagātnes patveršanās vieta? Kādā Visuma nostūrī? Un. kā šī pagātne saderas ar ikdienišķo? Un vai kādam kaut ar acs kaktiņu ļauts ieskatīties tai — citā pasaulē?

Dzīvodams līdzās ietekmīgajam Amošam un viņa līdzgaitniekiem, Kagots saprata, ka samani rtav tieši saistīti ar Visuma spēkiem. Par vidutājiem viņi izmantoja dažādas zīmes, kuras vienkārši cilvēki bieži pat nemānīja'. Lai izprastu un spētu iztulkot Visuma spēku maģisko valodu, jābūt apveltītam ar sevišķām novērošanas spējām, jāprot savā iztēlē Saistīt šķietami nebūtiskus mājienus un no šī sastatījuma jāiegūst īstenā dzīves aina.

Visskaidrāk un vispilnīgāk Kagots saprata Visuma spēku valodu tad, ja tā tika pausta parastā, taču īpaši savirknētā un saskaņotā cilvēciskā runā, kura piesātināta ar kādu dziļāku jēgu, kas bieži vien pašos vārdos nav izteikta. Tie radās bez viņa gribas un nez no kurienes, pēkšņi, dažreiz pat visnepiemērotākajā brīdī. Tiesa, Kagots bija ievērojis, ka šādā dvēseles stāvoklī viņš visbiežāk nokļuva, kad bija viens pats vai arī spēcīgu pārdzīvojumu mirkļos, kā, piemēram, pēdējo reizi, glābjot Amtinu.

Pamazām ausa rīts, gaiss mirgoja blāzmā, bet saltā dūmaka bēga, slēpdamās starp torosiem, atkāpdamās tālumā, uz apvāršņa pusi. Arī Kagotam ap sirdi kļuva gaišāk, viņš pārdomāja, ko turpmāk darīs — kā dzīvos? Meitiņa auga, un viņai arvien vairāk bija nepieciešama sievietes gādība. Kaljana nežēloja ne spēkus, ne uzmanību, un Ainana vienmēr bija paēdusi un silti apģērbta. Dažreiz Kaljana ar meitenīti ilgi rotaļājās, dziedāja viņai pašas sacerētas dziesmiņas. Kagots šajā dziedāšanā ieklausījās arvien bažīgāk: viņš sadzirdēja tajā skumjas, neremdētas ilgas un ceribu. Tieši cerība visnepārprotamāk uzplaiksnīja dziesmiņu saturā: Kaljana pieminēja AinaModasnas gaidāmo brālīti, ar kuru meitenīte spēlēsies, skries už jūras krastu, lai uzlasītu viļņu izskalotos gliemežvākus, ūdenszāles, garenās, spīdīgās, zivtiņas.

"\

Atklātu sarunu par saviem nodomiem Kaljana ar KaModasgotu neuzsāka, taču tā vien šķita, ka citās jarangās tos mēdza pārspriest.

Ar prātu Kagots apjauta, ka ilgi tā turpināties nedrīkst. Taču Vaalas tēls no viņa arvien vēl neatstājās. Un Kagots nespēja iedomāties, ka varētu glāstīt citu sievieti un teikt tai vārdus, kas sakāmi vienai vienīgajai.

Šādās pārdomās iegrimis, viņš gluži nemanot bija nonācis līdz medību vietai.

Netālu no lāsmeņa pamanījis pie ledus blāķa smalkas lauskas, kas bija izveidojušās, jaunajam ledum sablīvējo ties un slejoties stāvus, Kagots ierīkoja sev slēptuvi — pašā ūdens malā viņš patvērās aiz caurspīdīgas !edu$ plāksnes. Viņš varēja labi saskatīt vieglo miglinu, kas virmoja virs ūdens, un ronis, ja parādīsies, noteikti liks pamanīts.

Aiz tālīnajiem ledājiem iekvēlojās ausma. Tā atmirdzēs arvien spožāk, ar savu spilgtāko daļu gar apvārsni slīdēdama uz krastu, līdz pārtaps īsā ziemas dienā; jau drīz balsnīs gaisma arī pār tundru un pār kalnu grēdām, ko pat labā laikā no šejienes tikko var samanīt. No kurienes tas viss nāk? Kā ir radusies Saule, pati Zeme, Mēness, zvaigznes? Paskaidrojumi, kurus Kagots bija saņēmis no «Belindas» stūrmaņa, kad viņš parādīja globusu un, to grozīdams, attēloja Zemes kustību, un stāstīja par Saules ceļu debesīs, izraisīja daudz jautājumu un šaubas. Interesanti,Modasvai šādas domas iekrīt prātā arī citiem cilvēkiem? Droši vien. Taču viņiem pietiek gudrības nemocīties ar to, ko izzināt nav lemts un kas tātad nekad arī izzināts netiks. Kā mātes klēpī nokļūst, aug lielāks, līdz beidzot piedzimst cilvēks? Un vispār — kā rodas dzīvība? Uz šiem un neskaitāmiem citiem jautājumiem pieņemamu atbilžu nebija. Savas nevarības apzina Kagotam nespēja sniegt mierinājumu. Mokošās domas viņu modināja nakts vidū, laupīja mieru un tirdīja vārgo, bezpalīdzīgo prātu. Protams, ir gatava atbilde un izskaid. rojums — Visuma spēki. Tie valda pār visu, vēršot dabu un cilvēka dzīvi augstākajā mērā lietderīgu. Ar to varētu samierināties, ja nebūtu drausmīgākās netaisnības, kurai par upuri kritusi nabaga Vaala. Kāpēc? Kuru traucēja viņu gaišā, laimīgā mīlestība? Viņu pastāvīgais, nerimstošais prieks no domas vien, ka līdzās pukst mīloša sirds? Varbūt Visuma spēkiem netīk, nav pieļaujama pilnība, tāpat ka tie nespēj arī pieļaut, ka šobrīd dzīvojošs cilvēks sastopas ar savu uz mūžiem zudušo pagātni?

Ik mirklis, tikko dzimis, tūdaļ izplēn —

Tā pēdas zūd . . .

Vai tava dzīvība un tava elpa, nupat dvesta,

Jau tūdaļ gaist un tātad ari mirst? .. ,

Kas dzīve? Dzīvības un nāves vienlaicība?

Bet kāpēc tad līdz brīdim pēdējam Spēj cilvēks ticēt tikai dzīvei vien?

Kluss plunkšķis līdz šim rāmajā ūdenī lika Kagotam atgriezties īstenībā. Tieši virs dūmakas, kas klājās pār lāsmeņa spoguli, kustējās nerpas galva. Tā izskatījās it kā atdalīta no ķermeņa, kas bija apslēpts tumšajā, aukstajā ūdenī, kura dzelmē šādā salā bez apstājas veidojās jaunā ledus kristāliņi.

Kagots klusu pasniedzās pēc vinčestera, piespieda laidi pie pleca, un viņa vaigs sajuta pulētā koka vēsumu. Tas smaržoja pēc labi izstrādātas, izbalinātas nerpādas . . , Viss ir saistīts. Vinčesters, kurš tūdaļ atnesīs nerpai nāvi, tikko ir glabājies nerpādas apvalkā, arī siksna, kas gul pa tvērienam, ir no nerpādas. No dzīvības rodas dzīviba un ari. . . nāve.

Nogranda šāviens un saplosīja klusumu, kas pletās pār jūru, uzšķērzdams to no torosu grēdas iezīmētās krasta līnija^ līdz okeāna tālei, un kurš gan zina, kas tajā tagad ir — vaļējs ūdens vai dreifējošs ledus. Rāmais, gludais ūdenslīmenis savirmoja, un virs dzelmē iegrimušās nerpas izplūda spilgti sarkans plankums, koši jo koši iemirdzēdamies saules staros. Kagots attina tievo ādas auklu, kam galā bija iesiets koka bumbulis ar asiem metāla āķiem, un, tiklīdz medījums parādījās virs ūdens, meta akinu — tā šo rīku sauca — un, aizķēris nerpu, izvilka to uz ledus.

Atstājis asiņainu sliedi, ķermenis smagi izvēlās uz ledus, un Kagots pavilka to tuvāk. Tā bija mātīte. Varbūt agrā pavasarī tai piedzimtu balts mazulis . . . Bet tāda nu ir dzīve. Lai eksistētu, cilvēkam jānogalina zvērs. Nerpas, jūraszaķus, valzirgus, vaļus, pīles, zivis, baltos lāčus — tos Visuma spēki nolēmuši cilvēkam par barību. Bet vārnas, redz, ne šauj, ne ēd. Vārnas, kā runā, esot Visuma spēku zīme. Paši Visuma spēki vārnās neiemiesojoties, bet it kā ar viņu eksistenci apliecinot savu esamību, atgādinot par sevi.

' Aizvilcis rierpu tālāk no ledus malas, Kagots, tāpat kā iepriekš, sastinga nekustīgā pozā un skatījās uz ūdeni, kurā tagad pat visvērīgākā acs nepamanītu nekā aizdomīga. Un atkal pār ledus ieskauto jūru pletās mūžīgs klusums un miers, kas šķita pienācis tik tuvu un bija tik jaušams, ka likās — tam var pieskarties ar roku.

Viņam klāt lavījās vēl viena doma, neprātīgi pārdroša, un Kagots, sasprindzinājis: gribu, dzina to projām, izklaidēdams sevi ar torosu un kvēlošās ausmas vērošanu. Bet pietika pavērst skatienu uz. rāmo ūdens virsmu, kad. doma, tik baisma, ka pat sirds stinga, ar jaunu sparu atgriezās. Sārts ziemas saules staru kūlītis.uz brīdi novērsa viņu no drūmās nojausmas, taču, palūkojies uz iesārlušo ud<=m Kagots aiz bezspēka gandrīz apraudājās: no šīm domām viņš vajā netiks! Bet domas bija šādas: ja cilvēks uzturā lieto apkārtējo 7.vēru ga)u, varbūt kāds no Visuma spe kiem dod priekšroku cilvēka gaļai. Viņš tikpat labprāt od cilvēka miesu, kā cilvēki aprij mazliet apvārītu nerpas un jūraszaķa gaļu, no kuras vēl sūcaš siltas, sārtas asinis: Un kāds tur, nezināmos plašumos, tās pasaules mītnēs mielojas ar nabaga Vaalas augumu? …

No šādām domām var sajukt. Kāpēc cilvēkam tā jānomokās sava prāta dēļ? Kādēļ gan Visuma spēki nav viņam reizē ar Vaalu laupījuši sajēgu un varbūt pat dzīvību?

Bet Ainana? Nabaga mazā meitenīte, kura ne pie kā nav vainīga, ja nu vienīgi bijusi par liecinieci visskaistākajam, ko Kagots savā mūžā redzējis un pārdzīvojis?

Kagots pat būtu pametis nogalināto nerpu uz asiņainā ledus, ja nebijis mazās meitenītes, kura piedzimusi par cilvēku un kuras dzīvībai tātad nepieciešama svaiga gaļa.

Kagots iebāza vinčesteru apvalkā un izmauca cauri nerpas ūsainajām lūpām tievu siksnu. Uz muguras līdzās vinčesteram šūpojās īpaši mednieku apavi —«vārnas ķepiņas», Viņš tās šodien ne reizi nebija uzmaucis, jo sniegs vēl nebija dziļš.

Sastingusi nerpa pa ledu slīdēja, soļošana veicās viegli, doma, kas bija apsvilinājusi saprātu un pārogļojusi dvēseli, lēnām dzisa, atstādama vieglus, saltus pelnus.

Kagots jau iztālēm pamanīja elektrisko spuldzīšu iezīmēto Amundsena kuģi. Norvēģis bija paskaidrojis, ka kuģim dots vārds «Moda» par godu Norvēģijas karalienei.

No kurienes gan rodas karafi un cari, kas valda pie tangitāniem? Čukčiem, tāpat kā kaimiņos eskimosiem, nebija viena vienīga virsvaldnieka. Taču katrā apmetnē atradās cilvēks, kurš savas veiksmes un spēka dēļ izvirzījās par galveno, un viņa vārdiem bija svars. Pēdējā laikā šādi cilvēki sāka arī tirgoties, mīdami preces ar krieviem un amerikāņiem. Parasti ap šādiem cilvēkiem luncinājās arī šamaņi, jo viņus saistīja radniecība, Kagots pats bija rados ar Amosu un viņa tuviniekiem.

Kagots bija no daudz pieredzējušiem cilvēkiem un arī no paša Amosa dzirdējis, ka čukču zeme pieder Krievijai, kurā valda Saules valdnieks. Aiz jūras, pareizāk, viņpus šaurumam, kurā atradās divas akmeņainas, eskimosu apdzīvotas saliņas — Imaklika un Inalika—, atradās cita plaša zeme — Amerika. Tajā valdīja cits tangitāns, saukts par prezidentu. Krievu cars čukčiem un eskimosiem bija līdzīgs tālumā mītošam tēvam, kurš aizmirsis savus bērnus. Amerikas prezidenta ļaudis, dzīvodami tuvāk čukču zemei, regulārāk piestāja šajā krastā, lai apmainītu pret dažādām precēm, bet visbiežāk pret ugunsūdeni kažokādas un valzirgu ilkņus. Kagots bija pamanījis, ka starp krievu cara un amerikāņu prezidenta cilvēkiem noris sacensība, kas dažkārt pāraug atklātās sadursmēs, kā tas bija gadījumā ar nelikumīgā tirdzniecībā pieķerto «BeModaslindu». Tiesa gan, Kagots nekad līdz galam nesaprata, kādēļ ir jāsaņem speciālas tirdzniecības atjaujas. Ja tev ir sermuļādiņa, bet tangitānam ir nazis, kāpēc gan uz abpusēja izdevīguma pamata nevarētu apmainīties? Tāpēc taču nevienam ļaunums necelsies. No otras puses, nav izprotams — ja šī ir krievu zeme, kādēļ lielajos piekrastes ciemos galvenie tirgotāji ir amerikāņi? Un kāpēc krievi piepeši bez kāda iemesla atteikušies no Saules valdnieka? Un ne vien atteikušies, bet, kā stāsta, pat ar varu gāzuši viņu no zeltītā sēdekļa. Derētu pajautāt, bet nav jau kam, tāpat kā nevienam nepajautāsi, kur paliek pagātne . . .

Kagots pagāja «Modai» garām gar pašu kreiso bortu. Saspringtajā vakara klusumā no kuģa nāca tikko uztverama skaņa, kas apliecināja, ka tas ir apdzīvots un tā ļaudis vēl nav devušies pie miera.

Pēdējam torosu krāvumam Kagots tika pāri tieši iepretī Amosa jarangai un, uzkāpis krastā, drīzāk sajuta nekā saskatīja: apmetnē kaut kas ir noticis. Blakus jarangai pie ieejas čottaginā mirgoja spožs plankumiņš, un jau no

šejienes Kagots pamanīja, ka tur deg ugunskurs, nevis roņādas tauku gaismeklītis, kuru mājās palikusī sieviete iededz kā aicinātāju, ceļveža zvaigznīti uz dzimto pavardu. Kādēļ bijis jākur ugunskurs? Varbūt Kaljana iztālēm sajutusi, ka vīrietis nāk ar guvumu, un laicīgi sagatavojusi lielāku sārtu, kurā uzvārīt pavairāk ēdamā, lai ielūgtu viesus uz pirmo svaigo nerpas gaļu!

Pienācis tuvāk, Kagots ieraudzīja svešu iejūgu, kas bija piesiets ar garu ķēdi tā, lai suņi savā starpā nesaplēstos. Pie jarangas jumta pieslietas stāvēja divas lielas nartas.

* *

8

Kaljana sagaidīja mednieku, kā jau saimniecei pienākas,— ar auksta ūdens kausiņu.

Kagots paņēma no viņas kausiņu, apslacīja nerpas purnu — it kā dodams tai padzerties no upes ledus izkausēto saldūdeni —, iedzēra dažus malkus pats un, atlikumu izšļakstīdams uz jūras pusi, jautāja:

—   Kas atbraucis?

—  Tangitāni.

—  No kurienes?

—  No Novomarijinskas.

—  Vai tirgotāji?

—  Nē, gluži neredzēti ļaudis.

—  Amerikāņi?

—       Divi krievi, un viens čuvanu[18] cilts cilvēks — labi runā gan čukču, gan krievu mēlē. Jaunā valdīšana.

—       Jaunā valdīšana?—Kagots, atcerējies savas nesenās pārdomas, izbrīnījies jautāja.— Kas to iecēlis?

—   Nabagi,— Kaljana nez kādēļ atbildēja čukstus.

No jarangas iznāca vīrietis.

—       Ettik! — viņš sacīja čukču valodā.— Tā kā vajadzētu iepazīties. Esmu Anempodists Parfentjevs —no Novomarijinskas, no Anadiras.

Kagots viesi cieši uzlūkoja.

—       Medības, kā redzams, bijušas veiksmīgas?—Anempodists jautāja.

—  Dabūju nerpu,—Kagots strupi atsaucās.— Taču no krasta ledus tālu līdz atklātajam ūdenim, jāiet pusi dienas.

Pēc ārienes Anempodistu varētu tikpat labi noturēt par krievu kā par čukču. Abu tautību raksturīgās iezīmes viņa sejā izskatījās tādas kā nesaderīgas. Acis šaujas, tomēr deguns paliels, nevis tāds kā šejieniešiem. Āda gaiša, taču mati, kas spraucās laukā no vieglā, zem milzīgās kažokādu kapuces pavilktā malahaja, bija piķa melni.

Kagots paņēma izliektu brieža raga žuburu un sāka dauzīt no torbasiem nost sniegu. Viņš to darīja ļoti rūpīgi, lai uz apaviem, īpaši starp zoli un no kažokādas darināto virspusi, nepaliktu nevienas sniegpārsliņas. Tad torbasi valkāsies ilgi un nelaidīs cauri ūdeni. Attīrīdams no sniega drēbes, viņš domāja: kas gan šie atbraucēji par cilvēkiem? Ja tie ir tangitāni, kāpēc gan neapstājas pie norvēģu ceļotājiem?

Nemierīgu sirdi Kagots iegāja čottaginā.

Nesen atbraukušie viesi sēdēja pie uguns un dzēra tēju.

—  Sveicināts, saimniek (Anempodists pārtulkoja krievu vārdus)!—sacīja jaunākais, kura dzeltenajos matos dīvaini rotaļājās ugunskura liesmas atspīdums.

Kagots klusējot pamāja un apsēdās blakus uz vaļa skriemeļa.

Kaljana ievilka jarangā medījumu un atstāja to pie ugunskura, lai ātrāk atkūst. Ar asu pekulu — sieviešu platasmens nazi — viņa izgrieza sasaluša šķidruma pilno aci un, mazliet tajā iešņāpusi, pasniedza Ainanai, kura kāri gaidīja čukču gardumu. Kagots pavilka sev tuvāk nokvēpušo tējkannu un paņēma ar smalkām siksniņām appītu tasi. Iedzēris dažus lielus malkus, viņš sajuta, kā viņā ieplūst siltums. Tikai pēc tam viņš rāmi un cienīgi jautāja:

—  Vai tāls ceļš priekšā?

—  Braucam no tālienes, no Anadiras upes, jau krietnu laiciņu — kopš pirmā sniega,—Anempodists atbildēja.

—  Aleksejs Peršins,— viņš pamāja uz dzeltenmatainā biedra pusi,— paliks šeit, jūsu apmetnē, bet mēs ar Nikolaju Terjohinu dosimies tālāk, uz Kolimas grīvu, bet no tās uz Ostrovnoji pie lamutiem1 .

Terjohins izskatījās krietni vecāks par Peršiņu, melniem matiem un mazām, rūpīgi apcirptām Ūsiņām. Viņš bija ļoti kalsns, un šķita, ka vaigukauli tūdaļ, tūdaļ izsprauksies cauri viņa sejas ādai.

—       Kādā nolūkā ceļojat?—Kagots jautāja, paturēdams atmiņā vārdus, kurus viņam bija paguvusi iečukstēt Kaljana.

—       Mūsu galvenais nolūks ir pavēstīt Čukču pussalas cilvēkiem, ka Krievijā uzvarējusi sociālistiskā revolūcija un nodibinājusies darbaļaužu vara, kuras galvenais politiskais spēks, ir boļševiku partija,— Aleksejs Peršins atbildēja, un no Anempodista lūpām šie vārdi čukču valodā izskanēja šādi:

—       Līdz ar mums ceļo dižs jaunums: visā Krievzemē visnabadzīgākie kļuvuši par visspēcīgākajiem . . .

—  Kā viņi to panāca?— Kagots brīnījās.

—  Ko panāca?

—  Kā nabadzīgākie spēja kļūt par visstiprākajiem?

—       Viņus vadīja jaunās varas cilvēki,— Anempodists paskaidroja,— boļševiki.

—       Un kas tie boļševiki tādi?— Kagots vēl arvien tincināja.

—       No nabagajiem viņi ir visgudrākie!—Anempodists atbildēja.

Viņa lūpās krieva sacītās! garās frāzes dīvainā kārtā saruka, pārtapdamas par diviem trim čukču vārdiem.

—  Nekā nevaru saprast,— Kagots paraustīja plecus.

—  Kas gan viņi par visgudrākajiem, ja līdz šim bija cietuši bagāto varu? Vai viņiem piepeši būtu acis atvērušās?

—  Tieši tā, atvērušās acis,— Anempodists pamāja.

—  Ar boļševiku palīdzību.

Kagots apķērās, ka Anempodists pats daudz nejēdz no jaunās valdības, bet no boļševikiem — vēl jo mazāk, un klusībā nodomāja: «Kāpēc gan šim Anadiras čuvanam ir jāiejaucas tangitānu darīšanās? Droši vien viņi paši tiks skaidrībā, kur viņiem beidzas nabagu valdīšana un kur sākas bagāto spēks.» Taču skaļi to neteica. Viņš izgāja no jarangas un atnesa lielu katlu, ielēja tajā svaigu, no saldūdens ledus izkausētu ūdeni, kurā varētu izvārīt nerpas gaļu.

Taču Anempodists vēl nebija beidzis stāstīt par tangitānu jaunajiem darbiem. Viņš turpināja:

—       Aleksejs Peršins šeit būs ne vien padomju varas pārstāvis, bet arī skolotājs …

—  Skolotājs?—Kagots ar interesi uzlūkoja krievu. Nelaiķis Amoss, kura vārds tagad bija piešķirts kaimiņam, tolaik, kad viņu sāka saukt par skolotāju, bija daudz vecāks.

—  Tam, ka viņš tik jauns, nepiegriez vērību,— AnempoModasdists sacīja, pamanījis Kagota ironisko skatienu.— Visi jaunās varas pārstāvji ir gados jauni, jo jauna taču pati šī vara.

—  Tā jau gan,—Kagots piekrizdams pamāja,— jauni cilvēki allaž bijuši trūcīgi, kad lai tie būtu paguvuši iedzīvoties mantā? Bet kur viņš radis to gudrību, lai spētu kļūt skolotājs?

—  Viņš māk lasīt un rakstīt . . .

—  To māk daudzi tangitāni,— Kagots iebilda, jo vēl gluži nesen visā nopietnībā uzskatīja, ka prasme attēlot un nolasīt cilvēka runas zīmes tangitāniem ir tikpat dabiska kā viņu gaišā āda un bagātīgais sejas apmatojums.

—  Lasīšanas un rakstīšanas prasmi viņš grib iemācīt arī mūsu tautai, lai pavērtu tai ceļu uz gudrību,— AnēmModaspodists turpināja.

—  Uz kādu gudrību?— Kagots jautāja, atcerējies, kā šodien uz jūras ledus bija vientulībā prātojis, kur gan paliek pagātne un ko ēd Visuma spēki. Varbūt šis jaunais rudmatis māk atbildēt uz šādiem jautājumiem?

—  Nu, uz daudzām zinībām…— Anempodists atbildēja izvairīgi un neapmierināts piebilda:—Tu esi kārs uz izvaicāšanu, bet tangitāniem tas nepatīk. Tu vairāk klausies, tad jau būs labi. Pats galvenais — viņi sola dāsni tirgoties!

Kaljana ķērās pie atvilgušās nerpas. Vispirms viņa izdarīja griezumu ķermeņaModasgarumā no kakla līdz pat pakaļējām pleznām. Tad no šī iegriezuma līdz priekšplezModasnām iešņāpa vēl divus mazākus, pēc tam viņa kā vienu veselu sloksni noņēma vairāk nekā pusi roņa ādas reizē ar pabiezu tauku kārtu, tā atsegdama tumši sarkano gaļu. Uzšķērdusi krūšu kurvi un izgriezusi gardākos gabalus, viņa ielika tos virs uguns pakārtajā katlā.

Cottaginā ienāca Amoss. Sasveicinājies ar Kagotu, viņš sacīja:

—  Tas biju es, kas ciemiņus nosūtīja pie tevis. Te ir vairāk vietas un arī mazulīte tikai viena, bet divi manējie delveri neļautu viesiem, kā nākas, atpūsties.

—       Vai esat kaut ko dzirdējuši par revolūciju?—ar Anempodista starpniecību jautāja Nikolajs Terjohins.

—       Dzirdējām, ka tangitāni savā starpā plēšas un ka Saules valdnieks ir gāzts, bet bez vina ļaudis nevarot vien sadalīt varu,—Amoss atbildēja.— Citādi jaunumi līdz mūsu pusei nav nonākuši.

—       Mēs pārstāvam revolūciju,— Terjohins svarīgi paziņoja.— Revolūciju, kas atnesīs darba cilvēkiem laimi.

—  Tas ir labi,— Amoss pamāja.

—       Kas ir labi?—vaicāja Peršins, kurš mazliet prata čukču valodu.

—       Labi ir-tas, ka būs labi darba cilvēkiem,— Amoss paskaidroja, taču tūdaļ arī pajautāja:—Bet tie, kas nestrādā? Kā būs ar tiem?

—       Tiem nebūs ēst,— Anempodists atbildēja pats. — Tā rakstīts revolūcijas galvenajā likumā, kuru pasludinājis Kārlis Markss.

—• Ak tā?— mazliet sarūgtinātais Amoss novilka.— Vai tad šiem būs jānosprāgst badā?

—  Tā iznāk,— Anempodists pamāja.

Amoss satraukti palūkojās Kagotā, tad pavērsa skatienu uz Ainanu, kura, acu nenovērsdama, raudzījās Kaljanā.

Kaljana tikmēr nolika uz zema galdiņa garu koka bļodu — kemenu —, noņēma no āķa katlu ar uzvārīto ūdeni un ar lielu koka karoti izgāza bļodā karsto, kūpošo nerpas galu.

Visi sāka klusēdami ēst. Varēja redzēt, ka gan Terjohins, gan Peršins čukču maltītē nepiedalās pirmo reizi. Viņi veikli darbojās ar nažiem, nošņāpa sev krietnus gabalus un kā gardēži apskrubināja ribiņās.

Kad pirmais izsalkums bija remdēts, Amoss dziļi nopūtās un atgriezās pie iepriekšējās tēmas.

—       Tātad iznāk, ka ar jauno likumu būs aizliegts ēst tiem, kuri nestrādā?—viņš jautāja, pavērsies pret AnemModaspodistu.

—  Pareizi,— čuvans ar pilnu muti izdvesa.

—       Un kā ar bērniem?—Amoss pašķielēja uz Ainanu, kuras vaidziņi kustējās bez mitas.— Bērni taču nestrādā.

—       Bērniem mācīsim lasīšanu un rakstīšanu,— Anempodists atbildēja.

—       Bet vecie un vārgie?— Amoss turpināja.— Mūsu ciemā dzīvo aklais Gaimisins. Mēs viņam palīdzam. Pēc jaunā likuma iznāk, ka viņam jāmirst nost?

—  Ne jau par tādiem ir runa!—Anempodists pasmīkņāja.— Nebūs tiesību ēst tiem, kas nestrādā, bet ir bagāti kā, piemēram, tirgotāji. Vai tad jūsu Gaimisins ir bagāts?

—  Arī labs tirgotājs taču nesēž, rokas klēpī salicis, tā viņš preci nepārdos,— Amoss iebilda.— Neesmu tā kā dzirdējis, ka mūsu zemē dzīvotu cilvēki, kas neko nedara…

—  Un šamaņi?—Anempodists atgādināja.—-Viņi krāpj tautu!

Izdzirdējis šos vārdus, Kagots sajuta krūtīs saltumu un saspringa.

—  Jūsu apmetnē arī nav bagātu ļaužu, jo tā ir ļoti maza, taču tundrā viņu, cik vien tik, īpaši starp briežkopjiem. Piekrastē tādi ir ādas smailīšu un valzivju medību laivu īpašnieki.

—  Strādā pat visbagātākais briežkopis un laivas saimnieks, ja vien ir pie veselības,— sacija Amoss, kuram jaunais likums par ēšanas aizliegšanu šķita netaisnīgs. Ēdiens ziemeļos vienmēr bija pielīdzināts svētumam. Ceļinieku allaž centās vispirms pabarot, un tikai tad viņam jautāja, kas viņš tāds, no kurienes un kurp ceļo. Ja mednieks atgriezās ar guvumu, bet citi apmetnes iedzīvotāji bija palikuši tukšā, medījumu sadalīja. Ēšana paslepšus, vienatnē tika uzskatīta par briesmigu grēku, ja kāds tā darītu, tad viņa mutei un mēlei būtu jāpārklājas ar neizdziedējamām, strutojošām vātīm.

—  Tomēr krievu zemē lielākās apdzīvotās vietās — PetModasrogradā un Maskavā — un pat netālu no mūsu krastiem Petropavlovskā un Novomarijinskā tādi cilvēki ir bijuši,— Anempodists teica.— Turpmāk darbaļaudis to negrib vairs ciest.

—  Un ko tad viņi grib?—Kagots, beidzot iesaistīdamies sarunā, uzmanīgi jautāja.

—  Darbatauta vēlas taisnīgumu!— Anempodists svinīgi paziņoja.— Lai viss tiktu sadalīts vienlīdzīgi. Viss iegūtais un izgatavotais vienādās daļās jasadaia starp tiem, kas sagādāja, sarūpēja… Tā, redz!

—       Mēs taču tieši tā vienmēr darām,— Amoss ieteicās.

—   Šodien pat — Kagots nomedīja nerpu, un ēda visa apmetne. Bet rīt sadalīsim manu guvumu . . .

—  Tu pieminēji šamaņus … — Kagots Anempodistam atgādināja.

—ModasŠamaņi ir krāpnieki!— Anempodists nešaubīgi paziņoja.— Un līdz ar viņiem arī visi popi.

—  Vai krievu popi arī?—Kagots pabrīnījās.—Tie, kas pielūdz uzzīmētu dievu?

—  Arī tie!— Anempodists novicināja roku, kā kopalModashenu cirzdams.

Amoss un Kagots bažīgi saskatījās.

Abi krievi ļoti uzmanīgi klausījās sarunā, pa brīžam viens uz otru palūkojās un pārmija dažus vārdus.

Šie jaunumi Kagotu un Amosu gan pārsteidza, gan satrauca. Vēl gluži nesen viņiem likās, ka tālais karš, revolūcija, cīņa par varu, dažādās tenkas, kas bieži vien bija pretrunīgas, ir notikumi, kuri nevar ietekmēt šejieniešu čukčti, eskimosu un lamutu — gadu gadiem ierasto dzīves ritumu. Cuvani bija kas cits, tādiem kā Anempodists Parfentjevs jau ciltskoka saknes savijās ar krieviem. Viņu dzīvei bija tikai attāla līdzība ar briežu cilvēku un jūras mednieku dzīvi.

—  Vai uz kuģi negribat aiziet?— Kagots jautāja.

—  Rīt iesim,—Anempodists atbildēja.— Jaunā valdība vēlas zināt, kas šim kuģim meklējams svešos krastos.

—  Kādos svešos krastos?— Kagots nesaprata.

—  Tas ir — mūsu krastos,— Anempodists paskaidroja.— Norvēģiem, gluži tāpat kā amerikāņu tirdzniecības ļaudīm, mūsu krasti ir sveši.

—   Vai tad viņus no šejienes patrieks?— Kagots satraukts jautāja.

—  Jā,— Anempodists pamaja ar galvu. Tā vien likās, ka čuvanam jau nācies atbildēt uz šiem jautājumiem, kuru rašanās bija neizbēgama garajā ceļojumā no NovoModasmarijinskas posteņa līdz Caunas līcim.

—   Kur tad mēs dabūsim vinčesteriem patronas, pulveri, skrotis, tēju, cukuru, tabaku, audumu apģērbam?— Amoss jautāja.— Mūslaikos čukču cilvēkam daudz kas no tirgotājiem iepērkams.

—   Pārdos jaunā vara,— čuvans paziņoja.— No VladiModasvostokas atbrauks kuģi ar vajadzīgajām precēm, un šīs preces pārdos par taisnīgām cenām.

Kagots gribēja pajautāt, kur gan nabagi ņems tik daudz preču, lai sāktu jaunu tirdzniecību, taču laikus apvaldījās, jo ierunājās Terjohins.

Anempodists klausījās un, pieri savilcis grumbās, māja ar galvu, it kā cenzdamies labi iegaumēt katru krieva teikto vārdu.

—  Jaunā vara ir tautas vara,— Anempodists ķērās pie tulkošanas.— Tas nozīmē: katrs cilvēks — arī tu, Kagot, un tu, Amos,—jebkurš no mums domās,' ko darīt, kā turpmāk dzīvot. Un tikai šī vēlēšanās kļūs pa.r cilvēku dzīves likumu. Bet, lai pareizi izprastu dzīvi, ir jāmācās. Tā ir teicis boļševiku cilts vadonis Vladimirs Ļeņins. Šī jaunā cilts ir izcīnījusi varu visā Krievijā, lai iznīcinātu netaisnību. Lai cilvēki — vienalga, vai viņi ir, krievi, čukči, eskimosi vai kaukāzieši,— būtu tiesībās vienlīdzīgi …

Kaukāzieša pieminēšana lika Kagotam atcerēties GrigoModasriju Kibizovu, kurš nesen te bija braucis garām ar preču pilnām nartām uz Kolimas grīvas pusi.

—  Tāpēc katram šejienietim jāiemācās lasīt un rakstīt, kā arī jāapgūst zināšanas,— Anempodists turpināja.— Sākumā Peršins apmācīs arī pieaugušos, jo bērneļu šeit ir maz un tie būs jāsavāc no tuvējām briežkopju apmetnēm. Pēc tam jūs izvēlēsiet valdību — Padomi — un dzīvosiet, pārveidodami visu pēc jauna, taisnīga likuma .. .

Kagots klausījās, bet daudzko nesaprata, kaut arī centās nepalaist garām ne vārda. Viņš nojauta, ka tulkotājs bieži vien putro, jo no Peršina sejas izteiksmes varēja nolasīt, ka viņš runā par nopietniem un svarīgiem jautājumiem, bet Anempodista mutē tie brīžam pārvērtās par kaut ko nesakarīgu.

—  Un kāda ir jaunās dzīves jēga?— Kagots jautāja vēlreiz, skatīdamies Terjohinam acīs, lai tas saprastu, ka tiek uzrunāts.

Krievs to noģida un prasīja Anempodistam:

—  Kas viņu interesē?

—  Sis nekādi nevar saprast padomju varas jēgu, īsts cietpauris!— Anempodists nosmīkņāja.

—  Tu viņam izstāsti, paskaidro,— Terjohins pacietīgi sacīja un uzmundrinoši uzsmaidīja Kagotam.— Pasaki viņam — tagad čukčiem pienākuši jauni laiki. Cilvēks līdz šim bija it kā snaudis, daudzko nesaprata, bija tālu projām no citiem ļaudīm, un katrs, kam vien nebija slinkums, viņu žmiedza un aplaupīja. Viņš bija bezspēcīgs pret slimībām, pret neizprotamiem dabas spēkiem, viņš bija dzīves vergs. Bet kļūs par saimnieku!

Kagotam likās, ka viņš ir sapratis, apjēdzis krieva sacīto, un tas šķita dīvaini. Varbūt tikai tiešāks un rūpīgāks šoreiz ir Anempodista tulkojums un krieva sacītajam netika pievienoti čuvana spriedelējumi? Tāpēc Kagots savukārt Terjohina vārdus paskaidroja Amosam un Kaljanai.

Bija jau vēls. Nabadzīte-Ainana paēdusi, saklausījusies šis nesaprotamās runas, nogurusi no skatīšanās uz nepazīstamajām sejām, taču priecīga par lepno dāvanu — milzīgu balta, sapresēta krievu cukura gabalu —jau seņ dusēja aiz gujamaizkara. Apklusa suņi, pierima vakara vējš, un ziemeļblāzma, saritinājusi savas dažādo krākšu joslas, atbrīvoja debesis spilgtajām ziemas zvaigznēm. Zem kājām skaļi gurkstēja pat naktij mirdzošais sniegs, kas aiztiecās tālumā līdz torosiem jūrā, kur kā melns signālspuldžu iezīmēts laukums vīdēja norvēģu ekspedīcijas kuģis «Ivļoda».

Kaģots un Amoss soļoja lēnām, iegrimuši pārdomās un bažās par nākotni.

Kagota dvēseles dziļumos allaž bija mitusi doma: kaut kam ir jānotiek. Nevar būt, ka viss plūdīs rāmi pa mūžsenu, reizi par visām reizēm iezīmētu apli. Brīnuma gaidas lāgiem pārvērtās sapņos. Kādu nakti Kagots nosapņoja, ka kļuvis dižs un varens, ieguvis maģiskas spējas radīt labo. Citkārt viņam likās, ka visi cilvēki pēkšņi kļūs nemirstīgi vai pārvērtīsies par vaļiem, kā stāstīts senā teikā par piejūras tautu izcelšanos. Vai arī uz saltajiem Ziemeļiem atnāks mūžīgā vasara un ledāji aizpeldēs tālās jūrās. Visas šīs gaidas, sapņi un brīnuma priekšnojautas viņa apziņā saistījās ar Visuma spēku darbību.

—  Paklau, Kagot,— Amossi ieteicās,— atbraucēji pieminēja varu, kas mums būšot jāievēl. Jādomā, bez tās mēs neiztiksim. Mūsu apmetnē tu esi vispiemērotākais. Tad tevi arī vēlēsim.

—  Kāpēc tā?— Kagots saausījās.

—  Tāpēc, ka tu esi par mani nabadzīgāks,— Amoss atbildēja.— Tev nav laivas, arī suņu tev mazāk. Jaranga pieder Kaljanai, bet tu pie viņas esi tāds kā iegātnis. Ja spriežam pa viņu vīzei, tu esi pat nabadzīgāks par aklo Gaimisinu.

—  Nē, es nevaru,— Kagots nopietni atbildēja.— Esmu šamanis, bet šamaņi pie viņiem, kā apjēdzu, nav cieņā.

—  Tu jau no tā esi atsacījies,— Amoss iesāka, taču tūdaļ aprāvās, atcerēdamies, kā Kagots viņu bija izglābis, un apzinādamies, ka ir Kagota parādnieks ne tikai par dzīvību, bet arī par jauno vārdu. Viņš jutās jo dienas, jo labāk un jau posās uz pirmajām ziemas medībām. Atro atlabšanu viņš izskaidroja galvenokārt ar to, ka paklausījis Kagota padomam kļūt par gluži citu cilvēku. Pieņēmis jaunu vārdu, Amoss centās visu darīt visnotaļ pretēji saviem ieradumiem, kaut arī viegli tas nepadevās. Sevišķi aizvainota bija sieva, un dažreiz viņš pat prātoja, vai nebūtu jāņem cita. Taču bērni . . . Bērnu bija žēl, un viņu dēļ Amoss palika pie sievas, pret kuru gan, jāsaka, ari izturējās mīļi un sirsnīgi. Viņš bija pieradis, ka sieva ir līdzās vai sagaida viņu pēc garā ceļa no ziemas medībām un jarangu tad piepilda dūmi un viņas balss.

:—Jā, tas tiesa,— Kagots pamāja.— Esmu atteicies no daudzkā . . . Taču arī tagad dažbrīd jūtu, ka šīs spējas man vēl zināmā mērā piemīt. Visuma spēki dažreiz sarunājas ar mani vai izmanto mani par starpnieku . . .

Amoss palūkojās uz Kagotu. Pēc izskata visparastākais cilvēks, nav nekādas atšķirības. Bet cik daudz viņā iekšējas stingrības! Un par šī spēka avotiem bail pat iedomāties!

—  Zini ko, Kagot,— Amosa balss skanēja iejūtīgi, taču mazliet viltīgi,— varbūt mums šī jaunā vara nemaz nav vajadzīga? Padomā pats, ko mēs ar to iesāksim! No trim nabadzīgākajām jarangām izvēlēt pašu lielāko nabagu — tas ir pat smieklīgi!

—  Kā šķiet, šī jaunā vara neradīsies mūsu apmetnē vien, izskatās, ka tā valdīs pār visiem mūsu zemes cilvēkiem,— Kagots domīgi sacīja. No atbraukušo krievu valodām viņš bija nojautis kaut kādu augstāko taisnīgumu, lai gan Anempodists bija tulkojis draņķīgi. Vispār tā jau uz pasaules arī vajadzētu būt: lai visi izsalkušie ir pabaroti, visi nelaimīgie — pažēloti, bezpajumtniekiem ir mājas, cilvēki dzīvo mierā un uzticībā kā brāļi . . .

—  Šaubos gan,— Amoss nokremšļojās.— Nekad neticēšu, ka tangitāni sāks ar mums brāļoties . . .

—  Arī starp viņiem taču ir nabadzīgie un nelaimīgie,— Kagots teica.— Es tādus esmu redzējis amerikāņu zemē. Bagāto—saujiņa vien, bet nabagu — kā odu tundrā! Tikai mūsu nožēlojamajā piekrastē visi, kas atbrauc ar lioļiem kuģiem, izskatās bagāti un laimīgi. Bet īstenībā tā nemēdz būt. Mūsu piekrastē visbagātākajam laivas saimniekam ir vairāk cilvēcības nekā liela kuģa vai šonera īpašniekam. Zini, kā viņi sit savus matrožus? Līdz asinīm! Zobi lido pāri bortam. Viņiem ir arī tāda melna tauta — nēģeri. Tos vispār netur par cilvēkiem . . .

—  Kā tu domā, vai tos — no kuģa — arī pievērsīs jaunajai dzīvei?—Amoss piesardzīgi jautāja.

—  Viņi tā kā būtu no citas valsts,— Kagots atbildēja.

—       Es viņus nemāku atšķirt,— Amoss nopūzdamies atzinās.— Man šie vienā ģīmī:—visi ir tangitāni. Un, kad viņu ir daudz, es pagalam apjūku un nevaru citu no cita atšķirt, it sevišķi, ja vienādi apģērbušies.

—       Starp tangitāniem ir liela atšķirība,— Kagots sacīja.— Pastāv krievi, kaukāzieši, amerikāņi, norvēģi, bet nupat, redz, atbraukuši vēl boļševiki . . .

Pavadījis Amosu līdz viņa jarangai, Kagots pagriezās uz savas mītnes pusi, taču uzreiz tajā neiegāja, bet vēl ilgi uzkavējās ārpusē, priecādamies par zvaigžņotajām debesīm. Viņa dvēsele bija sajūsmas pārpilna, viņš mēdza šo izjūtu dēvēt par sajūsmas vēju un, ļaudamies tā vienmērīgajai pūsmai, gaidīja sevī rodamies dievišķus vārdus.

Čottaginā jau bija kluss. Kaljana bija atdalījusi ar aizkaru kreisajā pusē viesiem ne sevišķi lielu, tomēr pietiekami plašu telpu, kurā trīs atbraucēji varēja saspiesties, bet pati, izbāzusi galvu čottaginā, vēl gulēja bez miega. Ar apkvēpušiem akmeņiem apliktajā pavardā, te pārklādamās ar pelniem, te iemirdzēdamās no vieglas gaisa pūsmas, izkvēloja pēdējās ogles.

Kagots uzmanīgi noģērbās, uzkāra drēbes čottaginā un pazuda aiz aizkara savā guļvietā.

—  Kas gan tagad notiks?— Kaljana satraukti jautāja.

Kagots neatbildēja un aizvēra acis.

Paliekot saprāta robežās,

Kā gultnē iegrožots nerimtīgs strauts,

Ilgojas doma pēc plūduma brīva —

Tā pūlas no krastiem izrauties.

Bet tikai varena straume, varenas domas Spēj pārtraukt spriedumu ierasto ritu,

Paverot saprātam neiestaigātu ceļu.

9

Kagots pamodās agri, taču vēl krietnu brīdi gulšņāja uz kažokādas, prātā pārlikdams vakar dzirdēto. Cik žēl, ka viņš nesaprot krievu valodu, tad viņš varētu pats bez Anempodista starpniecības parunāties ar šiem cilvēkiem, pamatīgi viņus iztaujāt.

Pabāzis galvu no savas guļvietas čottaginā, viņš palūkojās uz viesu guļvietas pusi, taču nesaskatīja nekā sevišķa.

Kaljana bija sen pamodusies un grasījās iekurt pavardu.

—■ Maz malkas,— viņa sacīja Kagotam.

Kagots izlīda čottaginā, ātri saģērbās un izgāja no jarangas.

Laiks bija rāms, taču apmācies. Jūras miglas vizmai lauzās-cauri norvēģu kuģa galvenajā mastā iekārtā luktura gaisma.

Kagots noņēma no paliktņa nartas, pats tajās iejūdzās un devās uz krastu, lai tur no sniega izvilktu dažus ūdens un akmeņu nogludinātus baļķus.

Kādi ļaudis varētu būt šie langitāni, kuri tik maz līdzīgi tirgotājiem? Vai tos nomāc tādas pašas domas kā viņu? Vai viņi apcer dzīvības un nāves jautājumus? Kāpēc, kāda likuma vadīts, kādai augstākai varai pakļaujoties, cilvēks pārvēršas pīšļos, un kāpēc no viņa miesas aizlido tas, kas bija devis dzīvu elpu, balsi, domas, valodu? Varbūt viņiem cilvēka dzīvība šķiet tīrais nieks? Ja tas patiešām tā, tad droši vien tikai tāpēc, ka viņu — tangitānu — salīdzinājumā ar čukčiem, eskimosiem un lamutiem ir neskaitāms daudzums. Pat šeit, saltā nomalē, kas mūzseModasnis piederējusi louravetļaniem, šajās pirmajās ziemas dienās tangitānu ir daudz vairāk nekā pamatiedzīvotāju.

Atceļā viņš pamanīja sīkus cilvēku stāvus, kas no kuģa soļoja uz krastu.

Kad Kagots atgriezās jarangā, viesi jau bija pamodušies un darīja kaut ko dīvainu: viens turēja spoguļa lausku, bet otrs skatījās tajā un ar bārdasnaža asmeni kasīja saziepētos vaigus. Turpat blakus stāvēja arī AnemModaspodists, rokās turēdams skārda bļodiņu ar karstu ūdeni un plānu ziepju gabaliņu. Kaljana un Ainana vēroja šo nodarbību ar vislielāko uzmanību. Kagots pats, kad juta, ka uz sejas saaugušie sari sāk traucēt, mēdza ķerties pie mednieku dunča. Tiesa, viņa rugāji bija pašķidri, un viņš diezgan tīri spēja nokasīt zodu, spogulī neskatīdamies, paļaujoties uz tausti vien.

—       Amtin, etti!—Anempodists līksmi sveicināja.

—  Palūko, kādi skaistuļi. Ja gribi, noskūsim ari tevi.

—  Nav vajadzības,— Kagots atteicās, taču roka neviļus pieskārās ar retajiem sariem noaugušajam zodam.

Viņš apsēdās ugunskura otrā pusē un sacīja Kaljanai:

—  No kuģa nāk ciemiņi.

—  Tad pieliešu tējkannā vairāk ūdens,— Kaljana atsaucās.

—  Pie mums nāk norvēģi no kuģa,— Kagots pavēstīja Anempodistam.

Terjohins, noklausījies šādu paziņojumu, aplūkoja, čotModaslaginu un smaidīdams Peršinam sacīja:

—  Jāteic gan, ka telpa, kurā pieņemsim ārzemju viesus, nav diez cik izskatīga, taču tā atrodas uz Padomju republikas zemes.

Kaljana no trauku lādes izņēma dažas bļodiņas un vairākas porcelāna tases, starp tām bija pat divas neieplīModassušas, tās nebija appītas ar smalkām nerpādas siksniņām. Nelielā koka bļodā viņa sašķēlēja sasaldēto vakardienas medījuma gaļu un ielika ari nedaudz nomelnējušu cukura gabalu.

—  Anempoclist, velc nu ārā mūsu krājumus,— Nikolajs Terjohins pavēlēja.— Kur sausiņi, cukurs un tēja? Liec visu galdā!

Anempodists atsēja vaļā galu audekla maisam, kurā atradās viņu pieticīgais krājums, nobēra uz galdiņa melnu sausiņu kaudzīti un tai blakus nolika dažus cukura gabalus. Aplūkojis uzklāto galdu, Terjohins apmierināts sacīja:

—  Šķiet, nav nemaz tik slikti. Vispār — tā nekas . . Anempodist, paskaties — vai jau nāk?

Anempodists, palūkojies laukā, pavēstīja:

—  Brien šurp. Veseli trīs.

Ceļodams gar Čukču pussalas piekrasti, Nikolajs Terjohins sev par izbrīnu pārliecinājās, ka šī tālā nomale nav vis nekāds dieva aizmirsts kakts. Šejienes ļaudis jau kopš seniem laikiem vāra tēju, pīpē tabaku, dažreiz našķējas ar cukuru, ar daudzlādiņu vinčesteriem šauj zvērus, labi zina, kas ir alkohols, un dažas apmetnes to pat māk savdabīgā veidā tecināt no miltiem un sīrupa. Vasarās šajā pusē čum un mudž tirgotāju šoneri, ar nelieliem kuģeļiem atbrauc zelta meklētāji, kas saklausījušies valodas, ka piekrastes zemesstrēlē varot uziet neizsmeļamas zelta atradnes. Taisnību sakot, visā garajā ceļojumā no Novomarijinskas līdz Caunas līcim viņš nesastapa nevienu zeltraci, kas būtu ticis pie bagātības, taču šī cēlmetāla pēdas te bija, un visveiksmīgākie meklētāji vasaras sezonā prata saskalot zelta smilšu tik daudz, ka varēja piebērt ar tām Amerikā ražotu miltu maisiņu mārciņas tilpumā.

Tomēr kopiespaids bija nomācošs: kļuva skaidrāks par skaidru, ka šī tālā Krievijas nomale tiek visnekaunīgākajā veidā bez jebkādām bailēm no soda izlaupīta — un to dara gan krievu, gan amerikāņu tirgotāji. Vietējo iedzīvotāju eksistence bija gaužām nožēlojama, un tikai dažus bagātniekus — vaļu medību laivu saimniekus un lielu briežu ganāmpulku īpašniekus — varēja uzskatīt par izņēmumiem. Netīrība mājokļos un cilvēku apātiska padevība apstākļiem bija pārsteidzoša. Daudzi slimoja, ļoti daudzi kāsēja — kā redzams, šajā pusē plosījās dilonis. Virzīdamies tālāk un tālāk uz ziemeļrietumiem, Terjohins un viņa ceļabiedri arvien vairāk pārliecinājās, ka padomju vara ir īstajā laikā atnākusi palīgā šiem ļaudīm. Tikai aklais nepamanītu, ka šejieniešiem draudēja pilnīga iznīkšana no zemes virsas.

Pirmais čottaginā ienāca Amundsens.

—  Labdien, kungi!— viņš jautri un sirsnīgi sveicināja.

Viņam sekoja Olonkins, kurš pārtulkoja šo sveicienu.

—  Labdien, Amundsena kungs!— Nikolajs Terjohins atbildēja.

—  Ak jūs zināt manu vārdu?— pārsteigtais norvēģis iesaucās.

—  Visa civilizētā pasaule zina drošsirdīgā ceļotāja un Dienvidpola iekarotāja vārdu!— Terjohins sacija. — Laipni lūdzam jūs jarangā. Atvainojiet, ka uzņemam šādos apstākļos . . .

—   Kādi nieki, kādi nieki!—Amundsens vēl arvien nespēja pārvarēt samulsumu. Jāsaka bez aplinkiem, Amundsenam glaimoja gan slava, gan tā uzmanība, kura viņam kā jau ievērojamam ceļotājam tika parasti atvēlēta. Taču šeit, planētas nomalē…—Atļaujiet iepazīstināt jūs ar saviem ceļabiedriem, Norvēģijas polārekspedīcijas dalibniekiem: Genādijs Olonkina kungs, pēc tautības krievs, un mūsu kuģa mehāniķis Knuts Sundbeks.'

Nikolajs Terjohins un viņa pavadoņi paspieda viesiem roku. Kaljana sabakstīja ugunskurā pagales, lai tās kvēlotu spožāk un mazāk dūmotu.

—  Es esmu Čukču pussalas Anadiras Revolucionārās komitejas pilnvarotais un šeit, Padomju republikas ziemeļaustrumos, pārstāvu mūsu revolūcijas vadoņa Vladimira Iļjiča Ļeņina organizēto boļševistisko valdību. Mans vārds ir Nikolajs Vasiļjevičs Terjohins. Mans biedrs Aleksejs Terentjevičs Peršins arī ir Anadiras Revolucionārās komitejas pārstāvis, viņš ieradies pie Caunas līča, lai nodibinātu padomju varu un izskaidrotu revolūcijas uzdevumus. Viņš atvērs arī skolu, ja vien tas izdosies. Anempodists Parfentjevs, mūsu kajurs un tulks, ir Anadiras Revolucionārās komitejas darbinieks.

—  Ļoti patīkami! Ļoti patīkami!— Amundsens sacīja.

—  Nāciet, lūdzu, pie galda,— Aleksejs Peršins savus vārdus pavadīja ar uzaicinošu žestu.

Amundsens vispirms sasveicinājās ar Kaljanu, tad pasniedza Ainanai spilgtā papīriņā ietītu konfekti un tikai pēc tam apsēdās uz vaļa skriemeļa.

Kaljana nocēla no āķa tējkannu un sāka liet tēju. Viņa ielēja arī Kagotam. Amundsens ieinteresējās par viņa tasi, kaut arī bija to jau redzējis.

—  Vai atļausiet?— viņš palūdza.

Nesaprazdams, ko gan īpašu Amundsens šajā tasē pamanījis, Kaigots to pasniedza norvēģim.

—  Paskatieties uzmanīgi,— Amundsens aizrautīgi sacīja,— cik prasmīgi tā appīta! Kā īstas mežģīnes no siksniņām. Pārsteidzoši! Nekad nebeigšu brīnīties un allaž sajūsmināšos par ziemeļu cilvēka spējām pielāgoties gluži neiedomājamiem apstākļiem šajā zemē, pret kuru daba bijusi tik skopa. Nudien, šie cilvēki pelnijuši aizstāvību un labāku likteni.

Kaut arī Amundsens bija runājis par tasīti, Nikolajs Terjohins saprata mājienu.

—   Revolūcija Krievijā notikusi tādēļ, lai visiem likteņa pabērniem un trūkumcietējiem sāktos jauna dzīve. Tas ir mūsu — boļševiku — princips: darbatautai jākļūst par sava darba augļu saimniekiem.

—       Esmu tomēr dzirdējis,-ļ— Amundsens nokremšļojās,

—  ka boļševiki noliedzot īpašuma tiesības . . .

Terjohins pasmīkņāja.

—  Mēs nenoliedzam personisko īpašumu saprātīgos apmēros, lai būtu nodrošināta cilvēka cienīga dzīve strādājošajam un viņa ģimenei. Taču pilnīgi likvidēsim tādas īpašuma tiesības, kuras palīdz gūt bezstrādes ienākumus un ļauj ekspluatēt nabagos.

Amundsens uzmanīgi noklausījās Terjohina teikto un cienīgi atbildēja:

—  Terjohina kungs, gribu piebilst, ka uzdot šo jautājumu mani pamudināja vistīrākā ziņkāre. Mūsu ekspedīcijai nenāk ne prātā iejaukties jūsu iekšējās darīšanās un kaut kādā veidā ietekmēt notikumu gaitu šajā pusē. Vienīgais, ko lūdzam,— tā ir palīdzība mūsu ekspedīcijas mērķu realizēšanā, un šie mērķi ir visnotaļ saskaņā ar cilvēces vēsturiskajiem centieniem. Ja mūsu pasākums būs veiksmīgs, mēs atrisināsim divus ģeogrāfiskus uzdevumus: veiksim ceļojumu apkārt visai pasaulei pa Ziemeļu ledus okeānu un nokļūsim Ziemeļpolā, dreifējot ar ledū iesalušo ekspedīcijas kuģi. Mūsu «Moda» ir tieši tam paredzēta . . . Es pats uri visi mūsu ekspedīcijas dalībnieki priecāsimies, ja apmeklēsiet mūs . . .

Olonkins pārtulkoja katru vārdu, cenzdamies būt cik vien iespējams precīzs. Vienlaikus viņš ziņkāri vēroja Nikolaju Terjohinu un Alekseju Peršinu. Sie vēl gluži jaunie cilvēki bija ļoti krieviski gan pēc izskata, gan pēc uzvedības, tomēr viņos jautās kaut kas pirmreizīgs, iepriekš neredzēts. Sevišķi pārsteidza tas, cik brīvi un pārliecināti Terjohins runāja visas Krievijas republikas vārdā, lietodams izteicienus, par kuriem, kā Genādijs Olonkins labi atminējās, cara žandarmi vēl gluži nesen ieslodzīja cietumos un izsūtīja.

—  Mēs ņemsim vērā jūsu apgalvojumu, Amundsena kungs,— Terjohins atbildēja.— Padomju republika drīz pati sāks Arktikas, it īpaši mūsu dzimtenes krastu izpēti.

—  Mēs labprāt dalīsimies pieredzē un neslēpsim ziņas, kuras iegūsim ekspedīcijas gaitā,— Amundsens tūdaļ piedāvāja.

—  Es par to informēšu mūsu republikas zinātniskās iestādes,— Terjohins atbildēja.

—  Atvainojiet, Terjohina kungs,— Amundsens turpināja,— vai neesat dzirdējis par tādu cilvēku kā Vijkicka kungs?

—  Personiski pazīstams neesmu,— Terjohins sacīja,

—  taču šis vārds man nav svešs. Vai gribat aizsūtīt viņam kādu ziņu?

—  Jā, bet kā lai to izdara?— Amundsena balsī skanēja šaubas.— Mēs noskaidrojām, ka tuvākā radiostacija, kas atrodas Sredņekolimskā, nedarbojas un nez vai tuvākajā laikā sāks darboties.

—  Novomarijinskā ir radio,— Terjohins teica.— Starp citu, tur strādā jūsu tautietis Lampe. Ļoti prasmīgs speciālists. Viņš nodibinājis sakarus ne tikai ar Petropavlovsku, bet arī ar dažām amerikāņu stacijām.

—  Brīnišķīgi jaunumi!—priecīgi iesaucās Amundsens.

—  Jūs pat iedomāties nespējat, kā jūtas cilvēks, kas jau ilgāk nekā gadu izolēts no civilizētās pasaules.

—  Spēju gan iedomāties,— Terjohins pasmīkņāja.

—   Esmu sešus gadus nosēdējis Butirku cietuma vienModasnīcā — bez tiesībām sarakstīties un tikties ar apmeklētājiem.

—  Ak, atvainojiet!—Amundsens pacēla rokas.— Cietums — tas ir drausmīgi, necilvēcīgi!

Kamēr viņi sarunājās, Kaljana lēja viņiem tēju un Indija viņiem tuvāk plānās šķēlītēs sagriezto nerpas gaļu, ko ekspedīcijas priekšnieks ēda gardu muti.

—  Jums garšo šejieniešu ēdiens?—Aleksejs Peršins jautāja.

—  Ceļodams pa Arktiku, esmu pārliecinājies, ka vietējie iedzīvotāji gadu simtos izstrādājuši tādu uztura sistēmu, kas viņus pasargā no cingas. Tādēļ, ja vien ir iespēja, lieku visiem ekspedīcijas dalībniekiem ēst ziemeļnieku pārtiku . . .

—  Vai jums gadījies nogaršot kopalhenu?

—  Šajā pusē kopalhenu vēl nav gadījies nogaršot,— Amundsens ļoti nopietni atbildēja,— taču ko līdzīgu — bedrē skābētu un īpaši izturētu valzirgu gaļu kopā ar taukiem un ādu — ne reizi vien esmu ēdis, kuģodams pa Ziemeļrietumu jūrasceļu. Esmu ievērojis, ka galvenajos vilcienos Arktikas pamatiedzīvotāju dzīvē ir daudz kopēja.

—  Jā, kopalhens ir smaga barība,— nopūzdamies sacīja Aleksejs Peršins, no kaudzītes izvēlēdamies sausiņu. Atradis vienu sev pa prātam, viņš to uz mirkli iemērca tējā, tad nokoda. Atmiekšķētais sausiņš kļuva saldens, un grūtākos laikos varēja dzert tēju arī šādi — bez cukura. No Anadiras iztukšotajām noliktavām līdzpaņemtais produktu krājums sen bija izsjcis, un jarangā uz galda tika liktas pēdējās paliekas, kuras Anempodists Parfentjevs nez kādā ceļā bija pamanījies sataupīt. Nu jau vairākus mēnešus ceļinieki varēja cerēt tikai uz čukču ēdienu, bet kopalhens Aleksejam Peršinam patiešām bija visgrūtāk sagremojams.

—  Cik ilgi domājat šeit uzturēties?—Amundsens jautāja.

—  Parīt es kopā ar Anempodistu došos tālāk — uz Kolimas grīvu, bet Peršins, kā jau sacīju, paliks šajā apmetnē.

—  Mēs varētu jums iedot šādus tādus produktus,— Amundsens sacīja.— Ekspedīcijas krājumi ir pietiekami lieli, atnāciet uz kuģi, un mēs jums šo to piešķirsim, mums tas nebūs nekāds zaudējums.

—  Nē, mums ir viss vajadzīgais,—Terjohins bez svārModasstīšanās atbildēja.— Bet no ielūguma neatteiksimies un, ja vien jūs neapgrūtinām, rītdien ieradīsimies.

—  Nāciet uz pusdienām,— Amundsens atvadoties piebilda, pie jarangas durvīm cienīgi paklanījies.

Kagots — kā jau saimnieks — izgāja ciemiņus pavadīt.

Kādu brīdi čottaginā valdīja klusums. Vākdams no galda nost sausiņu paliekas, pirmais ierunājās AnempoModasdists:

—  Daudz gan apēduši, nolāpītie!

Jā, norvēģiem šovakar tieši melnie sausiņi bija garšojuši vislabāk. Sevišķi daudz tos notiesāja Genādijs OlonModaskins, kurš paguva gan tulkot, gan ēst.

—  Anempodist,— Terjohins bargi sacīja,— lai sausiņi paliek, kur bijuši!

—  Un cukurs?—kajurs žēli vaicāja.

—  Arī cukurs!—Terjohins atbildēja.— Kā tas izskatīsies? Tā nepieklājas — sākumā likt galdā, bet pēc tam pievākt.

—  Bet tas taču pēdējais!— Anempodists vai lūgšus lūdzās.— Mums nav vairs ne kripatiņas! Kā dzīvosim turpmāk? Tik tiešām — nesāksim taču mēs ēst kopalhenu? Neesam norvēģi!

—  Tā nu es noticēšu, ka šie ēd kopalhenu,— Peršins iestarpināja.— Buržuji! Tūdaļ redzams. Un arī tas krievs — skaidra bilde — šiem rokaspuisis. Nobarojies apaļš. Tā vien šķiet, ka šie ceļotāji pa kluso medī arī kažokzvērus . . .

Nez kādēļ Peršins nebija izjutis lielu cieņu ne pret Amundsenu, ne pret norvēģa biedriem. Protams, arī viņš zināja izcilā polārpētnieka un Dienvidpola iekarotāja vārdu, taču šo ļaužu veselīgums, nepārprotamā labklājība un pārticība krita viņam uz nerviem. Peršins atcerējās ilgo ceļu gar Ziemeļu ledus okeāna piekrasti, trūcīgās apmetnes, mirstošos bērnus un alkatīgos, savā skopumā jau cilvēcību zaudējušos tirgotājus. Viņš atcerējās ģenerālleitnanta Kappeļa un citu baltgvardu mūdžu soda ekspedīcijas, kas apšāva Sibīrijas un Tālo Austrumu neapbruņotos zemniekus par to vien, ka tie bija jutuši līdzi partizāniem.

Jarangā atgriezās Kagots un piegāja pie viesu guļvietas aizkara. Apsēdies uz pagalvja baļķēna, viņš izņēma pīpi un aizsmēķēja. Peršins, paošņājis gaisu, jautāja:

—  Kur tu ņēmi tabaku?

—  Uz kuģa.

—  Vai dāvana?

—  Nē, kādēļ tad dāvana?— Kagots atsaucās.— Iemainīju. Pret suņu barību — kopalhenu.

—  Ko es jums teicu?—Peršins gauži apmierināts palūkojās uz Terjohinu.— Tas jūsu Dienvidpola iekarotājs paklusītēm tirgojas!

—  Paga, paga!— Terjohins pagriezās pret Kagotu.— Tātad nopirkāt uz kuģa? Kas pārdeva?

—  Pats galvenais, Amundsens,— Kagots atbildēja nedroši, juzdams, ka viens no krieviem, tas jaunākais, nez kādēļ uz norvēģi sirdīgs.

—  Vai redzējies?! Tādā gadījumā viņam bija jānomaksā tirdzniecības muita!— Peršins teica.— Vēl labāk būs, ja mēs šim kaut ko konfiscēsim.

—  Nfestrēb karstu!—Terjohins runāja savaldīgi.— Kur tu steidzies? Konfiscēt vienmēr pagūsim. Nekur viņi no mums neaizmuks, ja ir tā iesaluši. Jāpatur taču prātā — zinātniska ekspedīcija! Cilvēks visai pasaulei pazīstams. Bet tu gribi konfiscēt! Tādu, kas grib mūsu revolūciju apliet ar samazgām, jau tāpat ir diezgan . . . Paklau, Kagot,— ar ko vēl Amundsens tirgojās?

Pēc sarunas toņa Kagots juta, ka Amundsenam tirgoties it kā nav bijis brīv, tomēr, paradis neko neslēpt, viņš atbildēja bez aplinkiem:

—  Nekā vairāk nezinu . . . Taču garāmbraucēji par viņu sūdzējās. . .

—  Sūdzējās?— Terjohins saausījās.

—  Viņš negribējis ar tiem tirgoties . . . Teicis, ka nav nekāds tirgotājs un preču viņam nav.

Terjohins palūkojās uz Peršinu un rāmi sacīja:

—  Labāk dari tā: pieraksti šodien visus šī ciemata bērneļus un pārējos iemītniekus un uzzini, kādas briežModaskopju apmetnes atrodas tuvumā. Un vēl viens svarīgs darbs — tev ir jāizvēlas pajumte. Skolu, ja dievs dos, uzcels tikai pēc pāris gadiem, tāpēc padomā gan.

—  Būs vien pagaidām jādzīvo jarangā, kas gan tur ko domāt,— savu vārdu pateica arī Anempodists.

—  Cits nekas neatliek,— Peršins īdzīgi novilka.— Bet kurā?

Izjautājuši Kagotu, viņi noskaidroja apmetnes iedzīvotāju sastāvu, katras jarangas iemītniekus — izrādījās, ka pastāvīgi te dzīvo desmit cilvēki.

—  Jālūdz pajumte tepat,— Terjohins nosprieda un pajautāja Kagotam:— Vai jums nebūs iebildumu, ja apmetīsimies jūsu jarangā?

Kagots palūkojās uz Kaljanu.

—  Tas jāprasa saimniecei . . .

■—Protams, kā gan citādi,—Terjohins piekrita,—bez saimnieces atļaujas nevar. Bet jums pašam.nebūtu nekas pretī?

—  Es neesmu saimnieks,— Kagots atbildēja.-Tāds pats iebraucējs kā jūs. Kaljana man dod pajumti.

—  Redz, kā!—Terjohins iesaucās.— Tad patiešām jājautā saimniecei … Kaljana, vai jūs neiebilstu, ka jūsu jarangā apmetas biedrs Peršins? Par mītni mēs vēlāk samaksāsim.

—  Lai dzīvo,— Kaljana atbildēja bez garas domāšanas.— Vietas jarangā diezgan. Ja viņu apmierina viesu guļvieta, lai tur arī paliek.

—  Tad ir labi!—Terjohins kļuva priecīgs.— Var teikt, ka visi svarīgākie jautājumi nokārtoti. Kopsapulci, Aleksej, sasauksi, kad būsi, kā nākas, iepazinies ar apstākļiem.

Dienas atlikums pagāja, atbraucējiem gatavojoties turpmākajam ceļojumam. Kagots devās uz gaļas bedrēm, lai atvestu suņiem kopalhertu.

Vakarā uz tēju ienāca Amoss, taču bija piesardzīgs un vairāk gan klusēja, bīdamies ar kādu vārdu atmaskot sevi kā iepriekšējo Amtinu. Ja viņam ko jautāja, viņš māja ar galvu un piekrita it visam, lai kas arī tiktu runāts. Jāsaka, Amoss bija pēdējā laikā gluži pārvērties, un Kagots dažbrīd manīja, ka viņš pārlieku cenšas sajaukt ļaunajiem gariem pēdas, ar savu rīcību reizēm pat sievu iedzīdams galīgā strupceļā.

10

Nākamajā dienā norunātajā stundā Terjohins, Peršins un Anempodists Parfentjevs devās atbildes vizītē uz «Modu».

Laiks pieturējās salts, sejā cirta stiprs, pastāvīgs ziemeļvējš, likdams ik pa brīžam pagriezt tam muguru. Taciņa no kuģa uz krastu jau bija iemīdīta, un cilvēki pa to gāja, nekur nenogriezdamies. Tālumā aiz pakalniem noslēpušās saules sārtā blāzma bija iekvēlojusies pilnā spēkā, un viss sniegotais klajs uz dienvidiem no aukstās jūras šķita kā asinīm noplūdis. Par spīti bargajam salam, dabas pirmatnīgais, skarbais skaistums satrauca cilvēku iztēli.

Gaidāmajiem viesiem par godu kuģa kāpnes, kas tika nolaistas lejā, bija rūpīgi notīrītas no sniega un pat apkaisītas ar nez kur sadabūtām dzeltenām smiltīm.

Amundsens sagaidīja ciemiņus uz klāja pašā kāpņu augšā, it kā tādējādi cenzdamies apliecināt varas pārstāvjiem sevišķu uzmanību.

—  Man prieks jūs sveikt šajā mazajā, mūžīgo sniegu ieputinātajā manas mīļotās dzimtenes Norvēģijas daļiņā!— saimnieks svinīgi pavēstīja.— Nāciet, lūdzu, uz kopkaj Iti!

Iepriekšējā vakarā visa komanda bija rūpīgi uzkopusi kuģi, un kopkajīte viesus sagaidīja ne vien ar siltumu, patafona skaņām, bet arī ar uzspodrinātā misiņa un pulētā koka .spīdumu. Sundbeks bija ieskrūvējis lustrā papildu spuldzīti, un lielā telpa bija pielijuši ar tik žilbinošu gaismu, ka Anempodists pārsteigumā iesaucās:

—  Tavu traku mirdzumu!

Viesi, novilkuši kažokādu apģērbu, paklausot AmundModassena aicinošajam žestam, sasēdās uz krēsliem, kas bija pieskrūvēti pie grīdas, taču vēl arvien lūkojās apkārt, pētīdami plašās kuģa telpas iekārtojumu. Šādas uzmanības glaimots, Amundsens klusēja, it kā ļaudams viesiem aprast ar apstākļiem uz kuģa;

—  Teicama kopkajīte!—Nikolajs Terjohins no sirds paslavēja.— Bet kam pieder kuģis?

—  Kuģis pieder man,— Amundsens atbildēja.— Tā būvē esmu ieguldījis visus savus līdzekļus un nenožēloju to. No šāda tipa kuģiem visā pasaulē, šķiet, vienīgi Nansena «Fra/n» varētu salīdzināt ar «Modu». «Moda» būvēta Norvēģijā, Boldenē, un mūsu meistari nekad nav paveikuši darbu kvalitatīvāk, lietpratīgāk un godprātīgāk kā šoreiz.

Durvīs parādījās Renne ar paplāti. Viņam mugurā bija balta virsjaka ar spīdīgām pogām, bet galvā augsta pavārmice — arī balta. Konservēti tomāti, gurķi, glīti sagrieztas burkānu šķēlītes bija izrotātas ar nez kādā veidā saglabātiem lociņiem. Tā vien šķita, ka Sundbeks apcirpis savu «sakņudārzu», kas atradās zem gaismas lūkas.

Tam visam pāri kristāla glāzīšu ielenkumā slējās pudele īsta krievu degvīna.

Amundsens sapildīja glāzes un sacīja:

—  Kungi! Nezinu, cik patiess mans priekšstats par krievu paražām, taču, pirms ķeramies pie pusdienām, es gribētu uzsaukt tostu par mūsu ciemiņu veselību un Padomju republikas uzplaukumu!

—  Būs jāizdzer,— Terjohins klusu sacīja biedriem, paņemdams glāzi.

Viesi labprāt notiesāja uzkodas un arī pēc tam pasniegto garšīgo tomātu zupu, taču nespēja justies brīvi. Viņus mulsināja nevis ēdiens, bet greznais servējums, galda piederumi no sudraba, stērķelētās salvetes. Peršins paslepšus vēroja Anempodistu, kurš savu apmulsumu centās maskēt ar gausām un cienīgām kustībām. Viņš bija ātri apķēries, kā jārīkojas, un atdarināja ikkatru saimnieka žestu.

Ēdienkartē bija arī lasis un briežu mēles ar sparģeļiem. Bet, kad tika pasniegtas ar krēmu pildītas vafeļu caurulītes, Terjohins nesavaldījās un pameta nebēdnīgu skatienu uz Peršinu.

Pie kafijas, liķiera un cigāriem Amundsens uzsāka valodas.

—  Terjohina kungs, man jums jādara zināms, ka ekspedīcijas vajadzībām esam iegādājušies dažas kažokcldas, lai pašūtu apģērbu, kā arī suņu barību — valzirgu gaļas kopalhenu un zivis. Jūs esat varas pārstāvis, tāpēc esmu ar mieru uzrādīt visas iegādātās preces un, ja tas nepieciešams, nomaksāt paredzēto muitu.

—  Amundsena kungs,— Terjohins, grozīdams pirkstos cigāru, atbildēja,— mūsu valdība visnotaļ atbalstīs miermīlīgus zinātniskus pētījumus. Ja runājam par zvērādām, kuras iegādājāties ekipējumam, jāsaka — par tām muita nav jāmaksā. Galu galā — īstenai zinātnei jābūt visas cilvēces aizgādniecībā.

Peršins pārsteigts uzlūkoja savu biedru.

—  Ļoti jums pateicos. Varat būt drošs, ka mēs nenodarbojamies ar komercoperācijām un maiņas tirdzniecību iedzīvošanās nolūkos . . .

—  Mēs jums ticam, Amundsena kungs,— Terjohins uzsvēra.

—  Vēlreiz pateicos jums, Terjohina kungs,— Amundsens sacīja jau mierīgi.— Cik sapratu no mūsu sarunas, jums ir nodoms atvērt te skolu?

—  Jā, mūsu mērķis — likvidēt analfabētismu un tādējādi pārvērst cilvēku dzīvi.

—  Tie ir uzslavas vērti centieni,— Amundsens teica,— bet pastāv vēl kāda problēma — vai paši iezemieši vēlas šīs pārvērtības? Varbūt viņiem tieši šāds gadu simtiem pierasts dzīvesveids ir vispiemērotākais? Es nesaku to tukšas spriedelēšanas dēļ, bet balstīdamies uz

paša pieredzi, kas gūta, kontaktējoties ar Arktikas aborigēniem. Man ir nācies pārziemot Kanādas Arktikā, kad atklājām Ziemeļrietumu jūrasceļu, esmu ilgi dzivojis starp eskimosiem un ne vienreiz vien dzirdējis viņu apgalvojumus, ka ziemeļnieks neparko nemainītu savu dzīvi pret kādu citu. Arktikas tautu vēsture ir pārsteidzoša, tajā papilnam vīrišķības un pašaizliedzīgas cīņas pret grūtībām. Nebūs pārspīlēts, ja teikšu, ka pat viņu visparastākā ikdiena Eiropas pilsoņa skatījumā ir īsts varoņdarbs, neparastas vīrišķības izpausme.

—  Mums nav nodoma pārvērst Arktikas cilvēka dzīvesveidu, gluži tāpat kā netaisāmies to darīt citās padomju republikās,— Terjohins atbildēja.— Mūsu uzdevums ir palīdzēt šiem ļaudīm saskatīt viņu pašu dzīves netaisnību, tumsonību un viņu pašu spēkiem atbrīvoties no tās.

—       Es izprotu jūsu centienus,— Amundsens piekrita,

—  bet kas notiks, ja sastapsiet nevēlēšanos atvērt acis uz to, ko jūs nosaucāt par netaisnību un tumsonību?

—  Mēs ticam cilvēka saprātam, tā neizsmeļamajām iespējām, ticam tam, ka mūsdienu cilvēks, lai cik neiedomājami smagos apstākļos viņš dzīvotu, nekādā ziņā — ne garīgi, ne fiziski — neatšķiras no tā paša Eiropas pilsoņa, kuru jūs nupat pieminējāt. Mēs būtu naivi sapņu piļu cēlāji, ja cerētu, ka jebkuru mūsu pasākumu bez ierunām atbalstīs un pieņems. Mēs, protams, zinām, ka sastapsimies ar milzīgām grūtībām, varbūt pirmajā laikā pat ar neizpratni. Tomēr mēs ticam mūsu ideāliem.

—  Atvainojiet par salīdzinājumu, taču jūs man atgādināt dažu labu misionāru,— Amundsens iebilda.

No visiem, kas bija paņēmuši cigārus, tikai viņš un Anempodists cītīgi kūpināja, bet pārējie bija tos vai nu nolikuši sāņus, vai vienkārši turēja pirkstos.

—  Misionāri sniedza nepatiesu priekšstatu par pasauli, vienus maldus viņi pūlējās aizstāt ar citiem,— Terjohins teica.— Mēs tā nedarīsim . . .

—  Labi, tad pasakiet — vai nebūtu prātīgāk sākt ar visnepieciešamāko: apgādāt šejieniešus ar labām bisēm, motorlaivām, organizēt medicīnisko palīdzību? Jūs sākat ar analfabētisma likvidēšanu . . . Neesmu drošs, ka čukči jūs pareizi sapratīs.— Amundsens uzmanīgi pasniedzās līdz pelnutraukam un ar vieglu pirksta piesitienu notrauca no cigāra gala zilgano, brieža raga izaugumam līdzīgo pelnu stabiņu. So kustību precīzi atkārtoja AnemModaspodists; un Amundsens smaidīdams jautāja:—Vai nevēlaties vēl liķieri?

Anempodists aplaizīja lūpas un sacīja:

—  Labprāt!

—  Sundbek,— Amundsens pavēlēja,— atnesiet liķieri!

Kad Parfentjeva glāzīte tika no jauna piepildīta,

Amundsens turpināja:

—  Esmu pārliecināts, ka jūsu nodomi un jaunās dzīves filozofija radīs atbalsi ne tikai šejieniešos. Kādreiz es iepazinos ar dažādiem Eiropas utopisko domātāju dar-^ biem, kā arī ar mācību par sociālismu. Teikšu atklāti — pats mērķis ir ļoti valdzinošs, jo sasaucas ar cilvēces mūžseno sapni par taisnīgumu. Taču nepiekrītu, ka vardarbīga revolūcija var būt šā mērķa sasniegšanas līdzeklis.

—  Bet ko lai dara, ja cilvēki nevēlas labprātīgi šķirties no salaupītās bagātības? Pastāv liela netaisnība, kuras iznīdēšana iespējama vienīgi vardarbīgā ceļā . . . Kaut gan mums, godīgi sakot,— Terjohins nopūtās,— tik ļoti negribētos iet šo ceļu.— Viņš pārlaida skatienu saviem biedriem un jautri sacīja:— Diezgan esam ciemojušies, laiks arī godu prast!

Amundsens pamāja Sundbekam, un tas, uz mirkli pazudis aiz kopkajītes durvīm, atgriezās ar trim rūpīgi iesaiņotām pakām.

—  Norvēģijas polārekspedīcijas dalībnieku vārdā lūdzu pieņemt šīs necilās dāvanas. Mēs centāmies uzminēt, kas jums būs vajadzīgs ilgajā ceļojumā pa salto, sniegoto zemi . . . Un vēl viens draudzīgs piedāvājums: mūsu tilpnēs ir .pārtikas krājums gandrīz vai trim gadiem, kā arī daudz citu mantu, ar kurām mēs jums varētu izpalīdzēt, nenodarīdami sev nekādu ļaunumu . . . Lūdzu!

Terjohins piecēlās.

—  Dāvanas mēs pieņemsim kā draudzības apliecinājumu,— viņš sacīja.— Par visu pārējo teikšu: mēs esam jau pieraduši iztikt ar pašu mazumiņu. Bet, ja nu jums tik ļoti gribas atvieglot padomju varas pirmos soļus Čukču pussalā, lūdzu jūs piešķirt Aleksejam Peršinam kaut vai visnepieciešamākos rakstāmpiederumus.

—  Mēs to izdarīsim ar lielāko prieku,— Amundsens Terjohinam apsolīja.

—  Šovakar, kad Petrogradā būs jau rīts,— Terjohins teica,— mēs pacelsim sarkano karogu, republikas sim

bolu, virs mūsu pārstāvja ofi.ciālās rezidences. Lūdzu jūs ierasties uz šo ceremoniju.

—  Noteikti aiziesim!; —Amundsens atbildēja.

Par karoga kārti tika izmantots vecs, no kāda avarējuša šonera noņemts masts, ko Amoss bija sameklējis savā jarangā. Tā vienu galu noasināja un pie tā piestiprināja ar roņa taukiem ieziestu cilpiņu, lai tai cauri viegli slidētu ādas siksniņa.

Karogmasts tika ierakts pa labi no ieejas jarangā. Terjohins atnesa sarkanu auduma gabalu un rūpīgi piestiprināja to pie siksniņas. Karogs viegli un žigli slīdēja augšup un, vgļā plandot, piešķīra ne vien jarangai, bet visai apmetnei jaunu, dīvainu izskatu.

Norunātajā laikā pie jarangas sapulcējās visi apmetnes iedzīvotāji un gandrīz visi Norvēģijas polārās ekspedīcijas dalībnieki.

Nikolajs Terjohins, turēdams rokā siksnas galu, teica īsu runu: -

—.Biedri! Nomaļās čukču apmetnes iedzīvotāji! Pie jums .atnākusi jauna — padomju vara, un līdz ar to cilvēces vēsturē uzaususi taisnīgas dzīves rītausma. Es gribu, lai visi, kas pašlaik ir aculiecinieki tik zīmīgam notikumam, labi atminētos šo dienu! Lai dzīvo proletāriskā revolūcija! Lai dzīvo strādnieku šķiras vadonis biedrs Ļeņins! Urā, biedri!

Atsaucās tikai Peršins uh Anempodists Parfentjevs, taču visi pārējie satraukti vēroja, kā audekls lēnām paceļas augšup un saltais vējš atritina un planda sarkano karogu.

n

Kad biedri bija aizbraukuši, Peršinu pārņēma tik drūmas skumjas, ka viņš būtu ar mieru laisties viņiem pa pēdām, taču bija jāstājas pie darba . . .

Peršins gribēja sasaukt apmetnes iemītniekus uz sapulci, kurā viņi izvēlētu padomi. Noskaidrojās, ka jarangā Kagota nav, viņš nesastapa arī Amosu — abi bija devušies medībās uz jūras ledājiem. Apmetnē bija palikušas tikai sievietes un aklais Gaimisins, taču visi, pat mazi bērni, bija aizņemti darbā. Vienīgi Peršins klīda no jarangas uz jarangu, mēģinādams čukču valodā uzsākt sarunas. Sievietes smējās par atbraucēja izrunu un, brīnīdamās, ka tangitāns cenšas buldurēt viņu mēlē, labprāt Peršinu izlaboja un mācīja viņam jaunus vārdus.

Apmetni pie Caunas līča Anadiras Revolucionārā komiteja bija izvēlējusies jau Novomarijinskā. Nākotnē šeit bija paredzēts uzcelt īpašu centru, no kura pa visu tundras apkaimi un ledū skauto piekrasti izplatītos jaunās dzīves idejas un arī vērtīgākā pieredze. Tika plānots šeit uzbūvēt internātskolu, slimnīcu, radiostaciju, veterinārās medicīnas punktu, kā arī darbnīcas, kurās pieaugušie apgūtu laika garam atbilstošus amatus. Sai līča piekrastei, kā izteicās Revolucionārās komitejas priekšsēdētājs, bija jākļūst par padomju kultūras bāzi. Tālākā nākotnē te bija paredzēts uzcelt jūras ostu un pilsētu.

Bet šobrīd apkārtne Peršinam uzvēdīja vienīgi skumjas — it sevišķi polārās nakts tumsā. Plašumam, bezgalīgajām tālēm, kas pavērās skatienam, šķiet, būtu jāmodina citādas, daudz gaišākas izjūtas, taču līdz pat bezcerībai viņu nomāca doma par to, ka no šejienes līdz Petrogradai ir tūkstošiem kilometru un Anadira un Petropavlovska, kaut arī atrodas tuvāk, ir tikpat nesasniedzamas. Šādos brīžos viņš sevišķi skaidri atcerējās zaļumos slīgstošā Pelrogradas nomalē pavadīto bērnību, veco, čīkstošo koka namiņu un medikamentu smaržas piesūkušos tēva darbistabu — ārsta kabinetu. Aleksejs Peršins bija dzimis un audzis pārtikušā un visnotaļ labklājīgā ģimenē. Viņš mācījās ģimnāzijā Petrogradas pusē, kurp katru rītu bija jābrauc ar tramvaju. Taču jau vecākajās klasēs viņš iepazinās ar nelegālo marksistisko literatūru, bet, būdams Augstākās komercskolas klausītājs, pašā kara sākumā iestājās boļševiku partijā. Komercskolu pabeigt neizdevās. Partijas uzdevumā viņš aizbrauca uz Tālajiem Austrumiem. Un tagad — Čukču pussala. Kaut kur tālu, tālu palikušas tēva mājas Ozerkos, māšele, vecāki. Nu jau vairāk nekā trīs gadus viņš nav saņēmis no tiem nekādas vēstis.

Dīvaini, taču norvēģu ceļotāju kuģa apmeklēšana atsauca atmiņā tēva koka namiņu, kas bija nez kādā ziņā kuģim līdzīgs; garos ziemas vakarus, kad ēdamtelpā tika skaļi lasītas grāmatas. Zaļā abažūrā ieskautās lustras gaismā viņi lasīja jaunā dzejnieka Aleksandra Bloka pēdējos sacerējumus. Bloka popularitāte tolaik strauji pieņēmās spēkā.

No ostas, kur rudenī vēlā Viss apsnidzis baltum balts.

Ceļā, kas likteņa vēlēts,

Jau kuģi smagajie brauc.

Ticis skumjām pāri un aizgaiņājis sērīgās domas, Peršins vairākas reizes apstaigāja apmetni un nokāpa pie juras. Viņam iekrita acīs dīvaini priekšmeti, kas spraucās <»rā no sniega un ledus. Ielūkojies vērīgāk, viņš saprata, ka tās ir koku atlūzas, dažviet pat veseli baļķi un dēļi. Peršinam pēkšņi iešāvās prātā doma: bijušas naglas un kaut visvienkāršākie darbarīki, no ši materiāla varētu uzbūvēt nelietu namiņu ar īstu logu, kā arī sanaglot pāris skolas solu! Viņš apstaigāja izmētātos koka gabalus un, pataustījis ar roku sasalušo koksni, nodomāja, ka viņa stāvoklis nemaz nav tik bezcerīgs, kā bija šķitis pirmajos brīžos pēc šķiršanās no biedriem.

Peršins žigli atgriezās apmetnē un jarangas čottaginā sastapa Genādiju Olonkinu.

Viņi sasveicinājās. Olonkins sacīja:

—  Amundsens ielūdz jūs uz pirti.

—  Uz pirti?— Peršins neticēja savām ausīm.— Vai es nepārklausījos?

—   Nē, Aleksej, nepārklausījāties,— Olonkins smaidīdams atbildēja.— Esmu pat pirtsslotu pietaupījis.

—  Pirtsslotu? No kurienes tā? Kur jūs šai pusē sameklējāt bērzu?

—  Taimiras austrumu krastā. Kad bijām tur piestājuši, kādas upītes grīvā uzgāju pundurbērzu birztaliņu un sagriezu vairākas pirtsslotas.

Ar tvaiku apsildāma pirts uz «Modas» bija Sundbeka izgudrojums. Mazītiņā, ar nekrāsotiem priežu dēlīšiem apšūtā telpā neliela, ar naftu karsējama akmens krāsniņa spēja uzturēt gluži patīkamu pirts garu. Pārējie apkalpes locekļi jau bija nomazgājušies, nopērušies un tagad kopkajītē našķējās ar tēju un kafiju.

Pirtī atradās katls ar karstu ūdeni un vēl viens — lai atvēsinātos — ar ledainu ūdeni. Bez tam turpat aiz durvīm — tieši uz klāja bija sadzīta krietna sniega kupena, un katrs, kas vien gribēja, varēja izvārtīties tīrā, mīkstā sniegā.

Sūklis bija raupjš, ūdens karsts, un Peršins labpatikā stenēja un īdēja. Arī Olonkins centās, cik spēja, berza Peršina ādu līdz sārtumam, apšļāca viņu ar aukstu ūdeni un ieziepēja vēlreiz. Cik jaudas, viņi zvetēja sevi ar sīkļapoto un pašķidro polārbērziņa, slotu, skrēja uz klāju, vārtījās mīkstajā sniega kupenā ūn lēkšoja atpakaļ uz sviedrēlavu.

Beidzot, kad spēki jau bija galā, viņi apģērbās un aizgāja už kopkajīti.

—  Tajās dienās, kad kurinām pirti, tā ir arī jūsu rīcībā,— Amundsens sacīja.— Piektdienās.

—  Lielais paldies,—-Peršins pateicās.— Bet man tomēr neērti . . -

—  Kādēļ gan?— Amundsens bija izbrīnījies.

—  Ja jau esmu ielauzies aborigēnu dzīvē, man jāpie* ņem arī viņu dzīves veids,— Peršins.atbildēja.— Man jāpacieš visas viņu grūtības, arī tas,, ka nav iespējams nomazgāties.

—  Žēlīgs dievs!—Amundsens iesmējās.— Jums tak nav pat priekšstata par. šiem dabasbērniem! Viņi ne tikai kategoriski noliedz pašu mazgāšanos, bet pat baiļojas no ūdens! Lūdzu, es varu..atvēlēt pirti arī viņiem, bet viņi taču atteiksies. Ticiet man, viņi ne vien atteiksies, bet pat uzskatīs šādu priekšlikumu par aizvainojošu.

—       Var jau būt,— Peršins sacīja, sažņaugdams delnas.

—  Un tomēr, lai iegūtu tiesības viņiem kaut ko mācīt, man jāizprot viņu dzīve.

Pasmaidījis par viņā dedzību, Amundsens sacīja:

—  Teikšu atklāti. Lai arī kā beigsies jūsu valsts pārkārtošanas pasākums, jūs man esat ļoti simpātisks. Jūs man atgādinājāt paša jaunību. Kad es biju savu polārceļotāja gaitu sākumā, vairums cilvēku, kuriem uzticēju savus plānus, mani uzskatīja par tukšu fantazētāju un bieži turēja aizdomās par visļaunāko — par veselā saprāta trūkumu. Jūs tikpat droši ejat pretī nezināmajam, kā pirms gadiem to darīju es, plānodams Ziemeļrietumu jūrasceļa atklāšanu un Dienvidpola iekarošanu.

Peršins piekrītoši pamāja, kaut ari iekšēji nosmīkņāja: tik nesamērojami likās uzdevumi un, pats galvenais, iespējas, kas šodien bija Norvēģijas ekspedīcijas vadītāja un jaunā padomju republikas varas pārstāvja — boļševiku komisāra Alekseja Peršina rīcībā.

Vakardien saņemtās dāvanas atbraucēji, par spīti AnemModaspodista Parfentjeva īgnajai burkšķēšanai, izdāļāja apmetnes iedzīvotājiem, paši sev tālajam ceļojumam atstādami tikai mazumiņu tējas un cukura. Bet mazgāšanās pirtī un bagātīgā maltīte grezni iekārtotajā kopkajītē uzjundīja Aleksejā domu par kaut kādu nodevību . . .

Soļodams pa Jedu uz jarangām, Peršins brīdi pa brīdim atskatījās uz jūru, jo gribēja ieraudzīt atgriežamies medniekus. Taču sabiezējušajā tumsā nekas nebija samanāms ■ un attālākie torosi līdz ar debesīm saplūda vienvienīgā baltā dūmakā. Toties no jūras labi varēja saskatīt divu jarangu — Kagota un Amosa — uguntiņas un pārsteidzoši skaidri bija saredzams mastā uzvilktais sarkanais karogs.

Krietni piedūmotajā čottaginā sprakšķēja ugunskurs. Kaljana ar akmens uzgali, kas bija uzmaukts nūjas galā, kasīja izžāvēto nerpādu. Mazā Ainana klusām spēlējās ar lelli, kas bija pašūta no mīkstas briežādas un piebāzta ar brieža sariem. Lelles sejiņa bija pagatavota no izbalinātas nerpādas gabaliņa. Apsēdies meitenītei blakus, Peršins uzmanīgi izņēma lelli viņai no rokām un sameklēja ķīmisko zīmuli. Pieklususī meitenīte vērīgi raudzījās viņā ar savām pārsteidzoši nopietnajām acīm.

—  Tūlīt mēs izdarīsim tā, ka viņai būs seja,— Peršins sacīja, sākdams zīmēt acis.— Vai redzi: viena actiņa, otra . . . Skropstiņa, uzacītes … Tā . . . Deguntiņš, redz! Mutīte, lūpiņas . . . Vai patīk?

Ainana lelli paņēma, ieskatījās tai sejā un piepeši sāka skaļi raudāt. Pametusi savu akmens darbarīku, Kaljana steidzās pie meitenes.

—  Kas tev noticis, Ainan?

Meitene, ar pirkstiņu rādīdama uz lelli, viņai kaut ko pateica, Kaljana aplūkoja uzzīmēto seju un pārmetoši Peršinam sacīja:

—  Tā taču tangitāna seja! Vai tad kārtīgiem cilvēkiem mēdz būt tik lielas acis? Padod šurp zīmuli!

Kaljana ar dažiem vilcieniem piešķīra lellītes sejai čukču meitenes vaibstus ar šaurām, mazliet ieslīpām acīm, nelielu degunteli un pilnīgām lūpām.

—  Vai tagad patīk?— Kaljana jautāja, rādīdama lellīti meitenei.

Ainana, gan vēl ar asarām acīs, pasmaidīja un sniedzās pēc rotaļlietas.

Pēkšņi suņi čottaginā kļuva nemierīgi — viens pacēla galvu, pēc tam cits. Kaljana, piemirsusi neapdarināto ādu, nolika akmens skrāpi un paņēma kausiņu ar kaula rokturi. Pasmēlusi ūdeni, viņa aplika ap pleciem kažokādu kerModaskera piedurknes un izgāja no jarangas. Peršins viņai sekoja.

No jūras krasta augšup pa nogāzi lēnām ..virzījās divi mednieki. Nelielie augumi no piepūles bija mazliet, salikuši.

Netālu no apmetnes abi šķirās. Amoss devās uz savu jarangu, pie kuras tāpat ar kausiņu rokās stāvēja Ceivine, Kagots tuvojās Kaljanai un atbrīvoja krūtis no iejūga siksnas. Viņa retās ūsas, uzacis un skropstas bija biezi nosarmojušas. Peršinam viņš pēc izskata atgādināja īstu salaveci. Paņēmis kausiņu un izpildījis rituālu, Kagots kopā ar Kaljanu iegāja čottaginā. Kaljana aizvilka nomedīto nerpu pie uguns, lai tā atkūst.

—  Vai medības labas?—Peršins jautāja, apkopojis savas trūcīgās čukču valodas zināšanas.

—  Ī-I,— Kagots atbildēja, apsēzdamies uz pagalvja bajModasķēna līdzās zemajam galdiņam.

Ainana sniedza viņam lelli un kaut ko novidžināja savā valodā.

—  Kakomei!'— Kagots iesaucās, ciešāk palūkojies lelles izzīmētajā sejā.

Meitenīte sāka rotājāties ar Kagotu, un abi nez par ko tērzēja, nepievērsdami uzmanību Peršinam, kurš īsti nezināja, ko lai dara. Beidzot, atcerējies ģimnāzijā mācīto angļu valodu, viņš Kagotu uzrunāja:

—  Es gribētu ar jums apspriesties, biedri Kagot!

—  Vai, jūs to pateicāt amerikāniski!—Kagots bija izbrīnījies.

—  Vispār jau šī ir angļu valoda,— Peršins precizēja, klusībā pateikdamies savai bijušajai skolotājai, pēc tautības anglietei, tad turpināja:—Es gribētu, lai jūs pasaucat šurp visus apmetnes iedzīvotājus.

—  Kādēļ gan jāsauc? Viņi paši atnāks,— Kagots atbildēja.

—  Paši atnāks?— Peršins jautāja.

—  Umkeneu tūdaļ ieradīsies pēc gaļas, bet Amoss solījās iegriezties, kad būs pabarojis suņus,— Kagots teica.

—  Nē, es gribu, lai sapulcējas visi iedzīvotāji,— sacīja Peršins.— Iemesls ir svarīgs . . .

—  Svarīgs iemesls?

—  Vēlēsim Padomi.

' Izbrīna sauciens.

—  Lai vēlētu, vairāk neviena nevajag,— Kagots teica.

—  Būs Amoss un-es:.. Tikai tāpēc vien pārējie nemaz nav vajadzīgi.

—  Kāpēc tā?

—       Pārējie ir — sievietes, bērni un aklais Gaimisins,— Kagots paskaidroja.

—  Nē, lai ierodas visi!—Peršins stingri pieprasīja.

—  Palūdziet savu sievu, lai viņa aiziet un pasauc.

—  Te nav manas sievas,— Kagots sacīja.

Peršinam likās, ka viņš nav sapratis vai arī ir pārklausījies. < *

—  Kā jūs teicāt? Kaljana nav jūsu sieva?

—  Nav gan mana.

—  Bet kam tad?

—  Nevienam,— Kagots rāmi un nopietni atbildēja.

—  Viņas vīrs gājis bojā.

—  Man likās, ja nu te dzīvojat jūs un bērns . . .

Kaut kas viņam tomēr šis jarangas iemītnieku attiecībās nebija īsti skaidrs.

—       Labi, bet lai atnāk visi,— Peršins lūdza vēlreiz, cerēdams, ka ar laiku tiks gudrs, kādi te tie raduraksti.

Kaljana, atkal žigli saģērbusies, izgāja no jarangas.

Pirmais ieradās Amoss un visa viņa saime: Čeivine un gadus astoņus deviņus vecļi bērni, pēc izskata gandrīz dvīņi — zēns un meitene. Viņi tūdaļ ķērās pie lelles. Kagots pastāstīja, ka krievs māk runāt amerikāņu mēlē, un Amoss uz to mīklaini atbildēja:

—  Ē-ē-ei . . .

Pēc brīža atnāca Umkeneu ar saviem vārgajiem vecākiem: aklo tēvu Gaimisinu un māti Tutinu. Pati meitene turpretī bija veselības un dzīvesprieka iemiesojums.

Kad visi bija sasēdušies ap ugunskuru, Peršins nokremšļojās un, raudzīdamies uz Kagotu, sāka runāt angļu valodā:

—       Es jūs sapulcināju, lai jūs varētu mani apskatīt un es iepazītos ar jums . . . Mani sauc par Alekseju Peršinu, un es pārstāvu Anadiras Revolucionāro komiteju, kas ir augstākā vara visā Čukču pussalā. Sājā novadā sāksies jauna dzīve. Tā būs cilvēka cienīga dzīve bez bailēm no bada, trūkuma un slimībām . . .

Teikdams šos vārdus, Peršins domāja: «Ak dievs, ko es klāstu šiem cilvēkiem, kuriem manu vārdu jēga ir tik neiedomājami tāla? Kā lai te izvēl Padomi, ja kopā ar

visiem bērniem un sirmgalvjiem sanāk tikai desmit cilvēki? Tas taču smieklīgi . . . Bet tik un tā ir jāmēģina.»

—  Mani jauniegūtie draugi, es jums pastāstīšu, kas ir noticis Krievijā un kāpēc darbatauta ir ņēmusi varu savās rokās…

Kagots tulkoja, cenzdamies izvēlēties tos vārdus, kas būtu atnākušajiem cilvēkiem saprotami.

—  Krievijā dzīvoja dažādi ļaudis. Visbagātākie starp visiem bija tie, kas nežēlīgi izturējās pret darba cilvēku. Viņi lika tam strādāt no ausmas līdz pat vēlai naktij, slikti ēdināja, maksāja maz. . .

—  Tieši tāpat bija, kad es salīgu pie Tročgina par ganu,— sarunā pēkšņi iespraucās Gaimisins, kas bija ļoti uzmanīgi klausījies.

Gaimisinam jaunībā piederēja daži desmiti briežu. Taču briežu nagusērga, kas bija piemeklējusi Caunas tundru, izputināja visu viņa bagātību. Cerēdams atkal tikt kaut pie neliela ganāmpulka, Gaimisins salīga par algādzi pie bagāta briežkopja Tročgina. Taču drīz saslima, zaudēja acugaismu un galu galā apmetās pie attāla radinieka — Amtina, kurš jau pirms vairākiem gadiem bija no tundras pārcēlies uz piekrasti.

—  Krievu strādnieki ilgi cietās, ticēja Saules valdniekam un pat lūdza viņam aizstāvību. Lielā barā tie devās pie viņa, lai sūdzētos par bagātniekiem. Taču Saules valdnieks nostādīja savas jarangas priekšā ar šautenēm apbruņotus karavīrus un lika tiem šaut uz neapbruņotiem bērniem, sievietēm un sirmgalvjiem.

—  Pavisam sajucis!—Gaimisins iesaucās.

Neredzīgais pats mācēja veikli stāstīt dažādus atgadījumus, pasakas un teikas. Sevišķi viņš aizrāvās, kad klausītāji skaļi pauda savu attieksmi pret viņa stāstījumu. Tāpēc viņš tagad ar savām piezīmēm it kā mudināja arī Peršinu iedvesmoties un kļūt daiļrunīgākam.

—  Un tad Krievijā parādījās cilvēks ar dižu prātu un spēku — viņa vārds ir Ļeņins,— turpināja Peršins, kuru uzmanības apliecinājumi patiešām bija uzmundrinājuši.

—  Ļeņins sapulcināja strādniekus un atvēra viņiem acis, cik nožēlojams ir darbaļaužu stāvoklis . . .

—  Kakomei!— Gaimisins iesaucās.— Varbūt viņš atvērs acis arī man?

Peršins uz brīdi apklusa un jautāja Kagotam:

—  Ko Gaimisins prasa?

Viņš vaicā, vai Ļeņins ari viņam, aklajam, neatvērtu >1 acis?

Peršins nopietni atbildēja:

—       Ne jau tādā nozīmē Ļeņins atvēra acis . . . Viņš izskaidroja cilvēkiem, ka tikai viņi paši var sev palīdzēt, l<> kā dziesmā tiek dziedāts: «Ne cars, ne varoņi, ne dievi mums jaunus laikus nenesis . . .»

—       Varoņi ir nabagiem palīdzējuši,— ieteicās GaimiModasstns.— Mūsu pasakās tā notiek . . .

—  Bet es taču nestāstu pasaku,— Peršins iebilda.

—       Labā pasakā vienmēr ir patiesība,— Gaimisins pamācoši sacīja.

—       Tas, kas noticis Krievijā, arī ir taisnība!—iekaisušais Peršins turējās pretī.

—  Tas ir labi,— Gaimisins pamāja.— Stāsti tālāk!

Akla sirmgalvja sejas vaibsti bija pārsteidzoši kustīgi.

Tajos bija lasāmi visi viņa pārdzīvojumi, domas. Atkarībā no Peršina stāstītā viņš te sadrūma, te labvēlīgi smaidīja, muti gan atvērdams, gan aizvērdams. Salīdzinājumā ar izteiksmīgo aklā seju redzīgo sejas izskatījās pēc sastingušām maskām.

—       Padomju vara ir atnākusi uz tālo čukču zemi,— Peršins turpināja.—Tagad ari šeit nabadzīgie cilvēki ir saņēmuši varu savās rokās . . .

—       Bet mēs nemaz nezinājām, ka jau atrodamies pie varas!—Gaimisins jautri sacīja!

—       Jums sākas jauna dzīve! Un pirmām kārtām jums ir jāapvienojas, lai sāktu ciņu pret bagātniekiem un pret šamaņiem.

Pēkšņi Kagots tulkošanu pārtrauca. Peršins sākumā to nepamanīja, taču tad aprāvās un jautāja:

—  Kas jums noticis?

—  Es esmu šamanis,— Kagots atbildēja.

—  Kas?

—  Jā, jā, šamanis,— Kagots mierīgi atkārtoja.

Peršins viņā ieurbās ar izbrīna pilnu skatienu. Viņš bija

tādās domās, ka ar pārdabiskām spējām apveltītam cilvēkam arī pēc izskata ir jāatšķiras no parastiem cilvēkiem. Bet šis ne ar ko neizcēlās starp tiem čukčiem, kādus viņš bija redzējis savā ilgajā braucienā no Novomarijinskas līdz Cāunas līcim. Tiesa, pa ceļam, Uelenā, Enurminā un citos lielos ciemos, viņam dažkārt tika norādīts uz vienu otru cilvēku ar klusu piebildi: «Tās ir šamanis . . .» Taču tie parasti bija veci cilvēki un turējās savrup, ar boļševi-

4 I Hit kiem sarunās neielaidās. Bet šis . . . Ne vien sēdēja blakus un dzīvoja vienā jarangā, bet ari tulkoja boļševiku komisāra politisko uzstāšanos!

—   Kas nu jūs par šamani?—Peršins šaubīdamies sacīja.

—  Par tādu mani iecēla mans priekšgājējs Amoss,— KaModasgots svinīgi, taču apvaldīti paziņoja.— Kopš tā laika tieku godāts kā šamanis vai mūsu valodā — eneniljins.

—   Amoss?—Peršins nesaprata.

—  Cits Amoss,— Kagots paskaidroja.— Viņš ir miris. Tagad šis vārds piešķirts šejienes Amosam, kurš agrāk bija Amtins.

—  Jā-ā,— Peršins nomurmināja.— Jāatzīst, ka esmu mazliet apjucis . . .

—  Tieši to jau mēs gribējām,— Kagots smaidīdams sacīja.— Sajaukt ļaunajiem spēkiem pēdas, lai tie no viņa atkāpjas.— Kagots norādīja uz Amosu.

—  Par ko jūs spriežat?—Gaisimins vaicāja, un viņa sejā pavīdēja satraukums, kas mijās ar ziņkāri. Pat viņa augstās pieres āda, kas parasti bija gluda, savilkās grumbās.

—  Mēģinu krievam izskaidrot, kā Amtins pārtapis par Amosjj,— Kagots atbildēja.

—  A-ā,— aklais pamāja,— pastāsti viņam, varbūt viņš no tā nekā nejēdz.

Kagots visos sīkumos Peršinam izstāstīja par nelaimi uz plānā ledus, par to, ka viņš Amtinu ārstējis un devis tam jaunu vārdu, kura agrākais īpašnieks šamanis Amoss jau sen aizceļojis uz Polārās zvaigznes apkaimi. Spēki, kas varbūt vēl tīko pēc Amtina dzīvības, tagad, jādomā, ir nesaprašanā — kur viņš palicis?

Peršins klausījās Amosā un brīnījās, kā gan pēc izskata itin saprātīgs cilvēks var tik mierīgi un pārliecināti gvelzt velns zina kādas aplamības.

—  Un jūs tam visam ticat?— Peršins smaidīdams jautāja.

—  Ja neticētu, tad tā vis nedarītu,— Kagots rāmi atbildēja.— Ja mēs neticētu, Amosa starp mums sen vairs nebūtu un viņa bērni kļūtu par bāreņiem, bet sieva paliktu atraitne kā Kaljana. Esmu priecīgs, ka izdevās novērst nelaimi no šīs mazās apmetnes, kurā cilvēkiem jau tāpat tik maz prieku.

—  Tā nu ir taisnība,— Peršins skumji piekrita.

Tikai tagad viņš piepeši neparasti skaidri apjēdza, cik

tāls viņš šiem ļaudīm, kas tik naivi un kaismīgi tic

brīnumiem, neizzināmiem un neizprotamiem spēkiem. It kā viņš būtu nokļuvis starp cilvēkiem, kuri soļo pretī bezdibenim, un viņam gribējās saukt: «Apstājieties, ļaudis! Paklausieties, ko teikšu! Jūs ejat maldu ceļu!» Taču Peršins sacīja ko citu:

—  Diezgan šodien runāts.

Viņš apklusa. Katlā jau bija izvārījusies svaigā gaļa, un visi sāka maltīti. Peršins tika nosēdināts goda vietā uz pagalvja baļķēna blakus saimniekiem. Līdz sātam pieēdušies nerpas gaļu, viņi sāka dzert tēju — to viņi uz AmundModassena kuģa bija dabūjuši pietiekamā daudzumā. Kaljana salika uz galda*atlikumu no norvēģu dāvanām, pievienojusi tām vēl dažus rupjmaizes sausiņus.

Peršins paņēma vienu no tiem un, ielicis Gaimisinam plaukstā, sacīja:

—  Tā ir kaltēta krievu maize.

Gaimisins sausiņu paostīja un priecīgi iesaucās:

—  Es pazinu pēc smaržas! Kad biju vēl pavisam jauns, varēju ātri paskriet un labi saredzēt, uz mūsu apmetni atbrauca krievu dieva kalps — pops. Vārdoja mūs, lai pieņemam krievu ticību, tiem, kas piekritīšot, solīja pēc nāves dažādus priekus, bet tiem, kas palikšot savā ticībā, draudēja ar bargu sodu . . . Tieši tad man arī gadījās nogaršot krievu maizi un krievu šņabi . . .

Aklais ar pārsteidzoši stipriem, baltiem zobiem nokoda no sausiņa kumosiņu un, paviļājis to mutē, labpatikā pat aizmiedza acis.

—  Cik garda!—viņš sacīja, un kustīgajos sejas vaibstos bija lasāma milzīga bauda.

Kad viesi bija aizgājuši un jarangā palika Kaljana, ar lelli rokās aizmigusi Ainana, Peršins un Kagots, čottaginā tūdaļ kļuva tukšs un kluss. Tikai ugunskurs joprojām jautri sprēgāja: Kaljanai vēl bija diezgan saimniecības darbu un viņa dāsnu roku lika ugunī jaunas pagales.

12

Vairākas dienas Peršins dzīvoja Kagota atzīšanās iespaidā. Viņš pieķēra sevi pie domas, ka viņam gribas meklēt un atrast šajā cilvēkā to sevišķo, kas apliecinātu Kagota piederību pie apbrīnojamās, maģiskās kastas. Tomēr, lai arī kā viņš centās, nekā neparasta saskatīt Kagotā nespēja.

Samaņi, cik Peršinam bija zināms, piederēja pie eksModaspluatatoru šķiras. Taču Kagots pats gāja medībās, veica saimniecības darbus, un jarangā netika manīts nekas, kas liecinātu par bagātību.

—  Jūs teicāt, ka arī esat atbraucis no tālienes?—Peršins viņam jautāja.

—  Jā, es atbraucu kopā ar meitu,— Kagots atbildēja.

—  No kurienes?

—  No Inakulas . . .

—  Un kādēļ jūs no turienes aizbraucāt?

Kagots dziļi un smagi nopūtās, un Peršins nožēloja, ka uzdevis šo jautājumu.

—  Ja jums pietiks pacietības, es pastāstīšu, kā šurp nokļuvu,— Kagots atbildēja.

Viņam patika jaunais krievs, kas tik maz līdzinājās tiem tangitāniem, kurus viņam bija gadījies redzēt iepriekš. Bērnībā Kagots visā nopietnībā bija uzskatījis, ka tangitāni dzimst un mirst uz kuģiem un viņu cilts ir vienas vienīgas kaislības varā — tirgot, iegādāties pēc iespējas vairāk dažādu kažokādu un valzirgu ilkņu. Viņš bija par to pārliecināts, līdz nokļuva uz «Belindas» klāja.

Un tagad šie jaunie tangitāni . .. Liela tiesa no viņu sludinātā patiešām izklausījās pēc pasakas, un aklais Gaimisins, salīdzinādams Peršina stāstījumu ar brīnumpaModassaku notikumiem, nemaz nebija tik tālu no patiesības. Jāteic gan, ka pasakās viss bija noticis sen, sen un tāpēc lielu iespaidu uz klausītājiem tās nevarēja atstāt, bet tam, par ko runāja Peršins, it kā būšot jākļūst par ledāju piekrastes ikdienu.

. . . Peršins uzmanīgi klausījās Kagota stāstu par viņa likteni.

—  Pēc visa notikušā radi mēģinās māni uzmeklētModasun atņemt meitu, lai es atgrieztos Inakulā un atkal kļūtu par apmetnes galveno šamani,— Kagots noslēgumā sacīja.

—  Vai jūs negribat būt par šamani?

—  No manis tas nav atkarīgs,— Kagots atbildēja.— Vai gribu vai negribu — tik un tā esmu šamanis. Par tādu mani izvēlējies liktenis un Visuma spēki. Taču pēc tam, kad nespēju izglābt Vaalu, kad Visuma spēki, neuzklausījuši manus lūgumus, atteicās palīdzēties nolēmu neko vairs tiem nelūgt.

—  Bet vai agrāk tie palīdzēja?

—  Palīdzēja,— Kagots atbildēja,— taču šoreiz pat vērību nepiegrieza maniem žēlajiem lūgumiem.

• — Varbūt šo Visuma spēku gluži vienkārši nav: ?-rr.PerModasišmsModassaudzīgi ieminējās. • •

—  .Kā nav?.-^r Kagots pasmīnēja.— Tie ir.: Un nav nema^ jabūt šamanim, lai sajustu to klātbūtni, to .ietekmi' aiz dzīvi. ■ ■ ;

—  Bet jūs taču sakāt, ka tie nav uzklausījuši jūsu lūgumus-,—^ Pēr-šinš atgādināja.— Vai tas nav pierādījums, ka šie spēki vispār nepastāv?

—   Nē,— Kagots noliedzoši papurināja galvu.— Ja to nebūtu, mana sie^a jaaliktu dzīva. Nebija cita viņas nāves iemesla’ kā Vien Visuma spēku darbība.

—  Vai viņa ne ar ko neslimoja?—Peršins jautāja.

—   Slimoja,— Kagots atbildēja.— Turklāt ļoti smagi. Šo slimību atnesa mazi radījumi — rekkeni. Pie mums. tie aizkavējās diezgan ilgi, un daudz cilvēku aizgāja viņsaulē. Arī mana Va'ala saslima.

—   Redzat nu!— Peršins iesaucās.— Viņu nogalināja slimība. Kāds tai sakars ar Visuma spēkiem?

, Kagots uzmeta sarunu biedram nosodošu mirkli.

—   Rekkenus taču kāds atsūtīja? Ne jau paši no sava prāta tie atrada ceļu uz mūsu apmetni! Slimības nemājo pie cilvēkiem, citādi viss cilvēku dzimums jau sen būtu izmiris.

.—-Atvainojiet, biedri Kagot,— Peršins sacīja, iepriekš nokremšļojies,— vai tiešām jūs to visu domājat nopietni? Es neticu šīm blēņām.

—  Jūs varat neticēt,— Kagots piebilda.— Jums ir tādas tiesības. Bet es ticu … Un mani tautieši arī tic.

Peršins nezināja, ko turpmāk darīt. Cik žēl, ka līdzās nav Nikolaja Terjohina, viņš dotu kādu padomu. Mehāniķis Nikolajs Terjohins, tāpat kā daudzi revolucionāri praktiķi, bija cilvēks ar plašām un dziļām, zināšanām. «Cietumā mēs laiku velti netērējam,» viņš atklāja PeršiModasnam savu zināšanu avotu. «Cietumi un trimda kļuva par mūsu universitātēm …»

—  Tepat netālu krastā zem ledus es pamanīju daudz lietaskoku,— Peršins pavērsa sarunu citā gultnē.

. — Jā!—Kagots tūdaļ atsaucās, priecīgs par šādu pārmaiņu.—Koku šeit ir daudz vairāk nekā mūsu piekrastē Inakulā. •

—   Atrodami pat labi dēļi,—Peršins turpināja.— Kā būtu, ja mēģinātu sanaglot galdus, lai varētu mācīties lasīt un rakstīt?

—  Iespējams pagatavot ne tikai galdus,— Kagots atbildēja.— Uzcirtīsim pat nelielu jarangu, jādabū tikai naglas un darbarīki.

—  Darbarīkus un naglas mēs palūgtu norvēģiem,— PerModasšins sacīja.

Nākamajā dienā Peršins apciemoja kuģi un dabūja no saimnieciskā Sundbeka ne tikai mučeli ar visdažādākajām naglām, vienroci, loka zāģi un ēveli, bet arī tāfeli un krītiņus, kas nez kādā ceļā bija nokļuvuši uz «Modas». Tā bija vesela bagātība.

Peršins novietoja tāfeli čottagina visgaišākajā vietā — zem dūmu atveres — blakus ugunskuram. Pa gabalu ar labpatiku noskatījies uz tāfeli, Peršins paņēma krītu un uzrakstīja: «Padome, Ļeņins, Petrograda.»

Kagots jau rītausmā bija aizgājis uz jūru, un jarangā palika tikai Kaljana un Ainanā. Abas ar neslēptu ziņkāri vēroja tangitāna darbošanos.

Peršins skaļi izrunāja vārdus, skaidri sadalīdams tos pa balsieniem:

—  Pa-do-me . . . Ļe-ņins . . . Pet-ro-gra-da . . .

Sākumā Kaljana viņā noskatījās ar neizpratnes pilnām

acīm, līdz beidzot saprata, ka Peršins viņu uzaicina kopīgi izrunāt šos vārdus. Jaunais gaišmatainais tangitāns tik ļoti centās, ka atsaucīgā Kaljanas sirds iežēlojās un viņa paklusu murmināja līdzi:

—  Pa-do-me, Ļe-ņins, Pet-ro-gra-da …

—  Labi!— Peršins priecīgi iesaucās.— Teicami!

Vārdu «labi» Peršins lietoja bieži, it īpaši, kad Kaljanai

gadījās kaut ko izdarīt tangitānam pa prātam, tāpēc viņa visai drīz saprata, ka šis ir atzinības vārds.

Peršins savukārt nebija gaidījis, ka viņam izdosies sākt nodarbības tik neparasti. Apjēdzis, ka sieviete ir sapratusi, kas ir «labi», Peršins uz tāfeles uzrakstīja: «NimelModaskin — labi!» Divi vārdi—čukču un krievu valodā — ar vienādu nozīmi. Taču šoreiz viņa pūliņi bija veltīgi, jo Kaljana nesaprata, kurš no uzrakstītajiem ir čukču, bet kurš krievu vārds.

Peršins tomēr priecājās kā bērns. Viņš bija nobažījies, ka, pagaidām vēl slikti prazdams čukču valodu, bez ābeces, mācību grāmatām un metodiskiem līdzekļiem nekādi netiks galā un neiemācīs šejieniešus krieviski lasīt un rakstīt. Tagad, kad viņš pamanīja, ka šeit pat sievietes ir ļoti spējīgas un zinātkāras, bažas paklīda. Turklāt Peršins, it kā pirmo reizi Kaljanu ieraudzījis, pamanīja, ka viņa ir vēl gluži jauna un savdabīgi pievilcīga ar savu labsirdīgo smaidu apaļīgajā sejā. Klusībā viņš sevi aprāja, ka sākotnēji bija pielīdzinājis Kaljanu tām iebaidītajām, klusajām un agri novītušajām būtnēm, kādas garajā ceļā gar Ziemeļu Ledus okeāna piekrasti bija nācies sastapt briežkopju apmetnēs. Kaljana tūdaļ pamanīja šo pārmaiņu jaunā cilvēka skatienā un apmulsa.

Ari pats Peršins piepeši apjuka un izgāja no jarangas. Viņš lēnām soļoja uz krastu — pie baļķiem un dēļu atlūzām, kas spraucās ārā no sniega un ledus. Pieturējās rāmas un saltas dienas. Peršins jau bija puslīdz apradis ar nomācQšo skaistumu, kas šķita šai pasaulei nepiederīgs, īpaši viņu pārsteidza debesis, ilgās rītausmas apbrīnojami spilgtās krāsas, kas, visu dienu pārvietodamās gar horizontu, it kā izkausēja jūras ledu, tālos kalnus un sniegāju, kas klājās pār tundru.

Vēl nesen Peršins ne iedomāties nespēja, ka viņš kādreiz nokļūs pašā Krievijas nomalē — mazā apmetnē pie cilvēkiem, kurus pat daži visgodprātīgākie zinātnieki un ceļotāji uzskatīja par mežoņiem, ierādīdami tiem vietu kaut kur pa vidu starp dzīvniekiem un cilvēkiem. Vēl tālāks viņš bija no domas, ka tieši revolucionāra darbs atvedīs viņu uz šejieni, kur pasakainas polārblāzmas mirdzumā robežojas divi milzīgi kontinenti. Taču visvairāk pārsteidza paši cilvēki! Viņus nekādi nevarēja saukt par mežoņiem — kaut vai tāpēc, ka viņi daudz zināja, lieliski orientējās dabas parādībās un bija ārkārtīgi attapīgi. Un vēl šis fenomens — Kagots! Aiz viņa necilā ārējā veidola bija jaušams neikdienišķs prāts. Kaut arī viņš sevi dēvēja par šamani, tomēr nemaz neizskatījās pēc tāda, kādu Peršins līdz šim bija šamani iztēlojies: tas ir apkāries ar amuletiem, pa pusei sajucis, viltīgs un alkatīgs izspiedējs, kas savtīgi izmanto ciltsbrāļu tumsonību. Kā lai izturas pret Kagotu? No vienas puses, grūti bija iedomāties, ka viņš, boļševiks, materiālists, pārliecināts ateists, varētu sadarboties ar vismežonīgākās reliģijas pārstāvi, taču, no otras puses,— tieši Kagots, šis zinātkārais un gudrais cilvēks, spētu atbraucējiem jūtami palīdzēt. Bet viņa stāsti par mazajiem cilvēciņiem! Un tā vēl tikai daļa no viņa pilnīgi aplamā pasaules uzskata. . .

Pagriezies uz apmetnes pusi, Peršins izdzirdēja bērnu balsis. Pie pašas nomaļākās jarangas no neliela uzkalniņa Amosa dēls Ermens un meita Ilkeja brauca ar kamanām, kuru slieces bija pagatavotas no diviem uz pusēm pāršķel-

tiem valzirga ilkņiem, kas ar tievām nerpādas siksniņām bija piesieti pie koka līstītēm. Bērnu smalkās, dzidrās balsis saltajā gaisā skanēt skanēja.. y> •

Jau iztālēm pamanījuši Peršinu, bērni apklusa. Acis nenovērsdami, viņi vēroja, kā tangitāns tuvojas, taču projām nebēga. Peršins viņiem pienāca klāt. un sacīja:

—  Labdien, mazie!

Bērni neatbildēja. Viņi lūkojās uz svešinieku kā mazi vilcēni — tramīgi, neuzticīgi, gatavi jebkuru brīdi ņemt kājas pār pleciem.

—       Kakomei!—Peršins pateica pirmo čukču vārdu, kāds vien iešāvās prātā.

Bērni pasmaidīja.

:— Cai varkin,— Peršins turpināja.— Nimelkin! Minkri varkin nargin? Uine taak, uine akimil. Kopalhen varkin. Amin ettik![19]

Peršinam tā «runājot» čukču valodā, bērnu acīs iesprēgājās draiskas liesmiņas, līdz šim viņi bija tikai smaidījuši, bet nu sāka jautri smieties.

—  Koro! Koro![20]

Pēkšņi zēns, pamājis uz jūras pusi, iesaucās:

—  Kigite! IvinilitP

Peršins ilgi un saspringti raudzījās tālumā uz krēslas apņemtajiem torosiern, līdz beidzot pamanīja divus medniekus.

Bērni paķēra ragavas un aizjoza uz jarangas pusi.

Priecādamies par mazo uzvaru, Peršins viņiem bez steigas sekoja. Viņam šķita, ka draudzīgas attiecības ar nākamajiem skolēniem ir nodibinātas.

13

Peršins ar Olonkinu palīdzēja Sundbekam izgatavot galdu un ķebli. Norvēģis bija krietns amatnieks, mēbeles viņam padevās glītas un izturīgas.

—       Tuvojas Jaunais gads,— viņš sacīja.—Vai krievi mēdz pušķot bērniņiem par prieku egli?

1 ‘ — Krievi mēdz ģān,—Peršins atbildēja.'—Tomēr mati nav pārliecības, kā tā dara ari čukči. Ēs pagaidām neesmu skaidrībā, kāds viņiem kalendārs.

•; A. Agri Vai vēlu Viņiem būs jāiepazīstas ar vispārpieņemto laika skaitīšanas sistēmu,— Sundbeks teica.— Tādēļ nenāktu par Jaunu sapulcināt viņus pie eglītes.

—  Un kurš pārģērbsies par salaveci?— Peršins pasmaidījis jautāja.

•—Salavecis jau atradīsies, grūtāk būs sadabūt egli,— Sundbeks domīgi sacīja.

Amundsenam loti iepatikās doma par Jaungada eglīti apmetnes bērniem.

Atnesis uz jarangu galdu un krēslu un novietojis to čottaginā pie kažokādu aizkara, kaš norobežoja gulamModastelpu, Peršins Kaljanai paziņoja:

—  Drīz būs klāt Jaunais gads . . .

—  No kurienes?— Kaljana jautāja.

—  Ne no kurienes. Vienkārši būs. Tāpat kā atnāk pavasaris, rudens, ziema, vasara , . . Vai tad jūs neatšķirat, kad pienācis jauns gads, jauns laiks?

—  Mēs pazīstam divus galvenos laikus — gaišo un tumšo. Gaišais sākas ziemā, kad ērā vēl sals un pūš vēji, bet pie apvāršņa jau parādās saule, un tā tas iet līdz pat jaunam sniegam. Tas ir garais laiks: īsais ir tad, kad saules vairs nav, tad klāt ir tumsas, polārblāzmu, mēnessgaismas un zvaigžņu laiks . . .

—  Redzi nu,— Peršins sacīja,— šoreiz mēs kopā sagaidīsim tūkstoš deviņi simti divdesmito gadu.

—  Cik reižu tas sanāk pa divdesmit?— brīnījās Kaljana, kura, tāpat kā viņas tautieši, visu skaitīja divdesmitos.

Čukču skaitļa vārda «klikkin» sakne ir «klik», un tā apzīmē vīrišķību, vīrieti. Viņa roku un kāju pirkstu kopējais skaits ir tieši divdesmit. Kaljana tur nesaskatīja nekādu netaisnību, tā viņi bija skaitījuši jau kopš laika gala, kaut gan sievietei, nebija ne par vienu pašu pirkstu mazāk kā vīrietim.

—  Tas ir vairāk, nekā visi mūsu apmetnes iedzīvotāji kopā, pat ja pierēķinām klāt visus norvēģus no kuģa un apkārtējo ciematu ļaudis,— Peršins teica.

—  Kike vai!— Kaljana sasita plaukstas.— Kam mums tik daudz gadu?

—  Tā nu ir saskaitīts,— Peršins miglaini atbildēja, bažīdamies, ka tikai Kaljana nepajautā: «Kopš kurā laika?»

Tad nāksies līst iekšā kristiānisma gadu skaitīšanas džungļos.

Taču Kaljana piekrita necereti viegli.

—  Ja reiz saskaitīts, tad tā arī ir.

Bija pienācis laiks pusdienot.

Maltīte bija vienkārša — briežu ga|a, sakapātas nerpas aknas ar svaigiem roņu taukiem un tēja. Tas bija veselīgs un droši vien arī sātīgs ēdiens, jo Peršins nekad nejutās izsalcis.

Pie svešinieka jau pieradusī Ainana ēda kopā ar citiem, un no malas varēja likties, ka pie pusdiengalda sēž parasta čukču ģimene.

—       Tev patīk pie mums dzīvot?— Kaljana jautāja. Izpildīdama Peršina lūgumu, viņa iesaistīja ciemiņu sarunā, lai viņš gūtu čukču valodas iemaņas.

—  Man ļoti patīk.

—  yai tava guļvieta ir ērta?

—       Ērta. Tikai pret rītu, kad apdziest tauku deglis, kļūst auksti . . .

—       Naktī tas vairākas reizes jāpielabo,— Kaljana sacīja.— Taču tas ir sieviešu darbs.

—  Iemāci mani,— Peršins lūdza.

—       Tu to darīt nedrīksti!—Kaljana stingri sacīja un piebilda: — Jarangā ir priekšmeti, kuriem vīrieša roka nedrīkst pieskarties. Ir ari tādas lietas, kuras nedrīkst aiztikt sieviete. Tas ir smags grēks! Tu vari zaudēt veiksmi medībās un pat vīra spēku.

—  Tad būs vien jāsalst,— Peršins smaidīdams sacīja.

—       Ja gribi, varu gulēt tavā daļā,— Kaljana vienkārši, ikdienišķi piedāvāja.— Es taču neesmu Kagota sieva, un viņš nekad nav man pieskāries.

No pārsteiguma Peršins aizrijās ar tēju.

—       Nē taču,— viņš steidzīgi nomurmināja.— Man ir labi vienam, man vēsums patīk.

—       Es allaž gaidīju, kad Kagots mani noglāstīs,— Kaljana turpināja,— taču viņam, šķiet, prātā kas cits. Laikam gan viņš nevar aizmirst savu sievu . . . Sākumā arī es nespēju iedomāties, ka dzīvošu bez sava Ranautagina, ar kādu citu. Sapņos viņš mani bieži apciemoja, samīļoja un dažreiz pat sauca vārdā. Vēlāk arvien retāk un retāk, īpaši pēc tam, kad bija atbraucis Kagots. Laikam nodomāja, ja jau jarangā ieradies cits vīrietis, viņam vairs par sevi nav jāatgādina …

Kaljanas balsi bija tādas skumjas, ka Peršins nezināja, kā lai viņu mierina. Varbūt noglāstīt galvu? Bet ko viņa nodomās par šādu rīcību? . . .

—  Es ceru, pienāks laiks un Kagots tevi ievēros.

—  Man vairs cerību nav,— Kaljana klusu sacīja.

Tovakar Kagots Peršina un Kaljanas attiecībās uztvēra

kādu pārmaiņu. Viņš jutās pārsteigts, kad krievs sacīja:

—  Es arī iešu medībās. Neklājas taču visu laiku sēdēt jarangā ar sievietēm un bērniem.

—  Labi,— Kagots atbildēja.— Kaljana, sameklē drēbes!

Mednieka apģērbs bija piederējis bojā gājušajam Ra-

nautaginam.

Kagots atrada vecu, taču vēl gluži lietojamu vinčesteru, iztīrīja to, atritināja un izburzīja garu siksnu, sagatavoja divas nūjas — vienu ar asu smaili, bet otru ar āķi galā. Apavus —«vārnu pēdiņas»— vajadzēja nedaudz pielabot. Kagots lika Peršinam tos vairākas reizes uzaut un ātri noaut, lai krievs pierastu, viņam bija jāpastaigājas šajos apavos pa sniegu apkārt jarangai.

Nākamās dienas rītā Kagots Peršinu pamodināja agri. Krievs žigli izslīdēja no naktī atdzisušās guļvietas. TorModasbasi, kuhļanka, kažokādas bikses — viss bija pašā laikā, it kā tieši viņam šūts. Kaljana izskatījās sevišķi skumja: viņa atcerējās, kā bija posusi medībās savu jauno vīru. Brokastīs viņi ēda sātīgi, taču nedaudz — ēdiens nedrīkstēja spiest kuņģi.

Pa iemītu taciņu, kas veda gar «Modu», viņi nokāpa līdz torosiem.

Kagots soļoja pa priekšu, cenzdamies iet, kur līdzenāks, lai Peršins pagūtu aprast ar grumbuļaino ledus celiņu. Viņš pats domās jau bija aizgājis līdz atklātam ūdensklaModasjam. Viņš iztēlojās, kā tur, aukstajā, biezajā ūdenī, lēnām peld nerpas ar milzīgām, melni spīdīgām, kā ar taukiem ieziestām acīm.

Kagots it kā bija padevies dzīves plūdumam un uzticējis sevi pašu un savu likteni apstākļiem. Viņš atkal pilnībā iekļāvās mednieka ikdienas ritmā: cēlās ar ausmu, devās jūrā un vēlu vakarā atgriezās jarangā — bieži vien ar pamatīgu guvumu. Mājās viņu gaidīja divas siltas uguntiņas — Ainana un Kaljana.

Ierastajā, reizi par visām reizēm pieņemtajā dzīves ritumā atlika daudz laika pārdomām. Arvien biežāk Kagots prātoja — kā lai viņš dzīvo turpmāk . . . Kaljana ir vēl jauna, un viņai jādomā par savu nākotni. Ari viņš ilgi

nevar' dzīvot bez kādas noteiktības' svešā jaranģa,1 'ļ>ie švēšā pavardā. Vai viņš vārētu palikt šeit uz vi-siēifi laikiem? Vai viņu liks mierā? Kopš bija iebr'auktš riartti ceļšf , Kagots ar bažām gaidīja* ierodamies' radiniekus. Katrs' tumšs, kustīgs punktiņš, ‘ kurš parādījās-'no Austrumu raga puses, modināja satraukumu, kas-norima.tikaj tad, kad viņš pārliecinājās:—'braucēji nav tie, no'kuriem viņš sargājās. Varbūt doties vēl tālāk uz rietumiem?-Bet viņpus Kolimas grīvai jau runā svešās nesaprotamās valodās . . . . . . • •

-Peršins raudzījās Kagotam-mugurā un centās pielāgoties viņa soliem, Kad viņam tas izdevās, iet. kļuva vieglāk. Skatīdamies gan pa labi, gan pa kreisi., Peršins domāja: ja viņš. te būtu viens, viņam pat prātā .neienāktu, ka šajā baltajā, purpursārtās rīta blāzmas pielietajā tuksnesī .iespējama dzīvība. Visapkārt tikai kosmisks, gaisu stindzinošs saltums un vēl ledājs un sniegi, kas liekas bezgalīgi. Ģrūti noticēt, ka ir kaut kur cita pasaule — ar zaļiem mežiem un laukiem, lielām pilsētām un laužu drūzmu, mašīnām, mūziku, teātriem, bibliotēkām, gleznu galerijām. Klusumu pārtrauca tikai sniega gurkstēšana zem kājām un paša elpa, kas šajā sastingušajā klusumā izklausījās skaļa un dīvaini šņācoša.

Atskatījies atpakaļ uz krasta pusi, Peršins vairs neieraudzīja ne jarangu, ne ledū iesalušo AmundSena kuģi. Pamazām radās sajūta, ka viņš ir šķirts no visas pasaules. Rītausma, kas bija spoži iekvēlojusies, noslāpēja tuvāko zvaigžņu mirdzumu, bet tās, kas atradās zenītā, joprojām laistīja dimāntdzidru gaismu.

Kagots soļoja vienmērīgi kā uzvilkts mehānisms un nemaz neatskatījās, it kā būtu viens. Taču viņš dzirdēja un juta sev aiz muguras atbraucēja elpu un apmierināts konstatēja, ka Peršins soļo ritmiski, nemokās ar elpas trūkumu, viņa solis kļuvis īsāks.

Kagots jau sajuta, ka priekšā ir vaļējs ūdens, tās atvēries, pārbīdoties leduslaukiem. Arī pats ledus, kas pirmajā acumirklī šķita biezs un stiprs, vērīgāk aplūkojot, vairs neizskatījās cieši piesalis pie krasta.

Bija kļuvis krietni vien gaišāks, un priekšā tumšajā ūdenī atmirdzēja zvaigzne. Kagots pamāja ar roku.

—  Esam klāti

Lāsmenis nebija sevišķi liels, garumā tikai kādi simt metri. Paklausīdams okeāna vienmērīgajai elpai, ūdens te pacēlās, te saplaka.

Kagots sīki izskaidroja Peršinam, kā. jāuzļgļūn nerpai, un palīdzēja viņam no plānas jauna ledus plāksnes izgatavot slēpni.

Peršins iekārtojās ērtāk un ar skatienu ieurbās līdzenajā, it kā nopulētajā saltā ūdens virsmā, pie kuras bija pielipušas baltas miglas svēdras. Tā vien vilka uz miegu, bet, tiklīdz viņš bija pievēris plakstus, tūdaļ uztrūkās no spalga šāviena: lāsmeņa otrā pusē Kagots jau tina vaļā akinu, lai izvilktu medījumu no ūdens. Nospriedis, ka sabaidītās nerpas tagad tik drīz no ūdens neparādīsies, Peršins piecēlis slēpnī stāvus un devās pie sava veiksmīgā biedra.

Kagots jau bija nerpu izvilcis un tagad stiepa to projām no ledus malas. Nerpa bija smaga, apaļīga, ar pamatīgu tauku slāni.

Peršins izjuta skaudību — cik labi būtu nogalināt nerpu un atgriezties apmetnē kā īstenam medniekam! Interesanti, kādām acīm tad Kaljana uz viņu raudzītos. PatīksmiModasnājies Peršins lēnām devās atpakaļ uz slēpni. .

Jau atrazdamies no Kagota krietnā gabalā, viņš pēkšņi sajutās nedroši un palūkojās uz krasta pusi. Pret palso debesu fonu uz tuvākā torosa stāvēja baltais lācis un raudzījās viņā. Pirmā doma bija mukt pie Kagota. Bet ja nu lācis dzenas pakaļ? Panākt bēgošu cilvēku viņam būtu tīrais nieks: attālums no zvē^a līdz Peršinam bija krietni mazāks nekā no Pcršina līdz Kagotam.

Nez kādēļ pirmajos mirkļos Peršins gluži piemirsa vinčesteru, ko turēja rokās. Tikai mazliet vēlāk viņš atcerējās, ka viņam ir ierocis, un lēnām cēla to šāvienam. Lācis bija lielisks mērķis un, šķiet, nemaz nenojauta briesmas. Vai nu viņš nekad nebija cilvēku redzējis, vai arī nesaskatīja nekustīgajā divkājainajā būtnē ienaidnieku. Peršins tēmēja iegarenās galvas vidū — lācis stāvēja pret viņu sāniski. Nograndot šāvienam, viņš sajuta plecā spēcīgu grūdienu un tūdaļ neapķērās, kas īsti noticis: lācis bija pazudis. Peršins, paspēris dažus soļus uz priekšu, izdzirdēja sev aiz muguras saucienu:

—  Kakomei, umka!

Lācis gulēja uz labajiem sāniem. No nelielās brūces galvā uz baltā, mazliet iedzeltējušā kažoka plūda asins strūkliņa.

Kagots jautājoši uzlūkoja Peršinu.

—  Vai agrāk esi jau šāvis lāčus?

—   Nekad,— atbildēja Peršins, vēl īsti neattapies, tāpēc neapjēgdams nolikušo.

—   Tā šaut spēj tikai ļoti labs mednieks,— Kagots teica.— Lācis beigts uz vietas.

Viņš piegāja pie zvēra un ar torbasa purngalu uzmanīgi pabikstīja zvēra galvu. Tā bezspēcīgi sašūpojās. Mazās, melnās acis jau bija aizmiglotas. Kagots izvilka nazi.

—  Dīrāsim, kamēr tas vēl nav sastindzis.

Peršins viņam palīdzēja. Pavilka aiz ķepām, turēja aiz kažoka malas, kamēr Kagots ar garu, asu mednieka dunci atdalīja ādu no salā kūpošā rumpja.

—       Ļoti labs lācis,— Kagots vairākas reizes atkārtoja.

—  Kažoks tīrs, akots biezs. Un trekna ga|a. Viņš vēl nav paguvis izkāmēt. Ja man šorīt kāds sacītu, ka tu atgriezīsies ar umku, es neticētu . . .

Kagota nazis kustējās apbrīnojami veikli, un drīz uz izplātās ādas gulēja milzīgs, sārts rumpis — it kā ledāju saimnieks būtu nolēmis nomest kažoku, atģērbties. Tikai pēc tam, kad āda bija pavisam novilkta, Kagots lāci uzšķērda un izņēma iekšas. Atdalījis aknas, viņš nolika tās sāņus un Peršinam jautāja:

—  Tu zini, kas tas ir?

—   Laikam aknas,— Peršins atbildēja, atcerēdamies anatomijas stundās mācīto.

—  Tās ir ļoti indīgas,— Kagots sacīja.— Tam, kas ieēd baltā lāča aknas, uzmetas ēdes un sāk lobīties āda, izkrīt mati.

—  Bet gaļa un viss pārējais?— painteresējās Peršins, tikai tagad sākdams apjēgt, ka tas ir viņa medījums, ka tieši viņam ir izdevies tik ļoti satraukt parasti apvaldīto un nerunīgo Kagotu.

—   Gaļu un visu pārējo var ēst, cik vien tīk!— Kagots priecīgi atsaucās.

Viņš veikli pārgrieza locītavas un atdalīja kaulus, itin kā izjaukdams ķermeni pa sastāvdaļām.

Pabeidzis darbu, Kagots no ādas sameistaroja ko līdzīgu maisam un salika tajā daļu no gaļas un iekšām.

Viņi mazliet paķīvējās, kamēr izsprieda, kurš vilks nerpu un kurš lāci. Lāčādā satītais gaļas sainis bija daudz smagāks par nerpu, turklāt tas sliktāk slīdēja pa ledu.

—  Ja es nomedīju, tad man arī jāvelk,— Peršins sacīja un satvēra valga galu.

Kagots palīdzēja viņam pareizi aplikt siksnu ap krūtīm, un viņi sāka iet uz krasta pusi.

Tieši dienvidos kvēloja blāzma, it kā rādīdama ceļu mājup. Lepnuma pārņemtais Peršins nejuta, cik smags ir medījums. Sis slogs viņu tikai iepriecināja, un viņš neatpalika no Kagota, kurš soļoja pa priekšu.

—  Dievi tev parādījuši lielu labvēlību,— Kagots sacīja, kad viņi bija apsēdušies uz sasalušās lāčādas, lai atvilktu elpu.

—  Varbūt tie nebija dievi?— Peršins pārgalvīgi jautāja.

—  Tev neklājas tā runāt,— Kagots kā pārmezdams pašūpoja galvu.— Par veiksmi cilvēks nav vienīgais pavēlnieks. Protams, arī šāvējam ir jābūt sava medījuma cienīgam, taču gluži bez jūras dieviem šoreiz neiztika.

—  Lai nu tā būtu,— iecietīgi piekrita augstsirdības pārpilnais Peršins.— Uzskatīsim, ka dievi mums pasnieguši Jaungada dāvanu.

—  Protams!—Kagots pēkšņi attapās.— Tieši tā tas ir!

Dievi būs uzzinājuši, ka tuvojas tavs Jaunais gads, un sūtījuši tev veiksmi!

—  Jaunais gads nenāk man vienam, bet gan visiem zemes iedzīvotājiem. Tātad arī dāvana domāta visiem,—

Peršins sacīja.

—  Pēc mūsu paražām lāčāda pieder tam, kas nomedījis zvēru,— Kagots iebilda.— Bet viss pārējais jāsadala starp apmetnes iedzīvotājiem.

—  Vai Gaimisina ģimene dzīvo vienīgi no tā, ko jūs nomedījat?— Peršins jautāja.

—  Umkeneu dažreiz dodas medībās,— Kagots atbildēja.— Parasti vasarā, kad mēs medījam valzirgus. Viņa ir Gaimisina vienīgā cerība. Ja tukšā esam mēs ar Amosu,

arī viņiem nav ko likt uz zoba. <

— Vai jūs bieži ciešat badu?— Peršins jautāja.

—  Gadās,— Kagots atbildēja.— Visbiežāk tad, kad uz ziemu nav sagatavots krājums vai rudenī valzirgu apmetnes tukšas. Tad ir ļauni: gaidi tik nāvi un slimības. Šis gads mums bija veiksmīgs: glabātavās vēl daudz kimgitu, un, ja ziemas medības būs labas, kopalhena pietiks arī nākamajā gadā.

—  Vai jūs ēdat suņus, kad esat izsalkuši?— Peršins jautāja.

—  Nē!— kā izbijies iesaucās Kagots un pēc nelielas pauzes piebilda:—Tas būtu tāpat kā ēst cilvēkus. To var darīt tikai saprātu zaudējušie. Bet tāds cilvēks atjēdzies meklē nāvi.

Peršins atcerējās Amundsena aprakstu pār ceļojumu uz Dienvidpolu, viņa rūpīgos aprēķinus, kuros suņi bija paredzēti par barību rie tikai citiem suņiem, bet arī cilvēkiem. Kagotam Peršins tomēr neko nepateica, lai nesagrautu viņa priekšstatu par norvēģi.

Tovakar jarangā bija īsti svētki. Kaljana tūdaļ lika uz uguns lielu katlu, lai izvārītu svaigo lāča gaļu, bet Kagots Peršinam sacīja:

—  Tev jāielūdz uz maltīti visi kaimiņi.

—  Arī tangitāni no kuģa,— Kaljana atgādināja.— Citādi dievi sadusmosies un tev vairs nesūtīs veiksmi.

Peršinam nekas cits neatlika: vispirms viņš apstaigāja jarangas, tad devās uz «Modu».

Uzzinājuši, cik ļoti Peršinam veicies, visi ekspedīcijas dalībnieki no sirds priecājās. Amundsens sacīja:

—  Ja šejieniešiem ir tāda paraža, tā jātur cieņā. Mēs noteikti ieradīsimies uz vakariņām.

Kamēr Peršins ielūdza viesus, Kagots pārģērbās, paņēma ziedojumu trauku un, sasmalcinājis tajā nedaudz ar asinīm sajauktas lāča gaļas, aizgāja uz jūras krastu.

Kagots stāvēja, kavēdamies izmest uz ledus jūras dieviem paredzēto ziedojumu, viņš gaidīja to īpašo noskaņojumu, kas viņu pārņēma, tikai dzimstot īpašiem vārdiem:

Jūs diženu prieku dāvājāt Cilvēkam,

Kam āda tik tīra un balta kā bērnam,

Kaut biezi saru kumšķi cauri tai spraucas,

Bet runa jo.sveša ļaudīm, kas dzīvo pie jūras.

Jūs vēlējāt veiksmi — umku viņš nogalēja.

No diviem medniekiem izvēle krita uz viņu.

Tak neļaunojieties, dievi, ka šoreiz ziedoju es,

Jo senā paraža tangitānam ir sveša … •<

Kagots paņēma saujā lāča gaļas gabalu un aizmeta to uz jūras pusi. Liels bija Kagota prieks, taču sirds dziļumos mita arī nemiers, it kā viņš apskaustu tangitānu, kuram, tā vien šķiet, pašam par brīnumu, bija laimējies nomedīt umku. Varbūt šī neapmierinātība radās tāpēc, ka izrunātie vārdi vairs nesatrauca kā senāk un, pat dzimstot vislabākajām vārsmām, viņa dvēselē vairs nešalca nevaldāmais sajūsmas vējš? Vai viņš pats nepārvērtās, nekļuva citāds, arvien tālāk aiziedams no likteņa, no sava aicinājiuma un pat no Vaalas, kura nu jau vairākas dienas nebija -viņu apciemojusi, atgādinājusi par sevi?

: . . . Tik līksmas un skaļas dzīres Kaljanas jaranga vēl nebija pieredzējusi. Cottagins mirdzēja ugunskura liesmu un triju no guļamdaļas ienesto tauku gaismekļu spožumā, cilvēki sarunājās dažādās valodās, taču balsīs jautās kopīgs prieks un apmierinātība.

Aklais Gaimisins vairākkārt grasījās aptaustīt tangiModastānu sejas, lai varētu labāk iztēloties viņu vaibstus.

Eppinas apmetnes ļaudis tovakar neizklīda ilgi jo ilgi.

14

% • -4

Pagāja vēl nedēļa, un klāt bija jaunais —1920. gads. Jaranga uz Sundbeka un Peršina sameistarotā galda tika novietots ērmots koks. Tas bija apbrīnojams darinājums: no cietas koksnes izvirpotajā stumbrā viņi bija sasprauduši ar smalkām vara folijas bārkstiņām aplīmētus zariņus. «Eglīte» bija nokrāsota zaļā krāsā un viscaur apkaisīta ar spīguļiem un izgreznota ar mazām svecītēm.

No kuģa atnākušie viesi izdalīja apmetnes iedzīvotājiem dāvanas, tā izpelnīdamies prieka un pateicības izsaucienus. Smaidīdams par visu seju, Gaimisins aptaustīja jauno pīpi, pieglauda to pie vaiga, tad ilgi un ar manāmu labpatiku to kūpināja.

Kad bērni bija nolikti gulēt, Amundsens izņēma līdzatModasnesto šampanieša pudeli un izšāva korķi tieši dūmu lūkā. Dzirkstošo dzērienu salēja dažāda tilpuma tējas krūzēs, starp kurām bija arī Kaģota iecienītā, ar nerpādas siksniņām appītā tase.

Šampanieti čukči dzēra visai bažīgi. Gaimisins, pielicis trauciņu pie mutes, ilgi to ostīja un pat šķaudīja, un viņa sejā bija jaušamas visdažādākās izjūtas.

• —Kakomei, kodīgs!—viņš iesaucās, ar mēli pieskāries putojošajam.dzērienam.— Pilna krūze ar sīkiem sunīšiem!

Taču viņš to sacīja jautri, priecīgi.

—  Vai esi to kādreiz dzēris?—Kaljana Kagotam vaicāja.

i : — Nē, pat iemalkojis neesmu,— Ķagols atbildēja.

—  Tas nemaz nav līdzīgs ugunīgajam jautrības.dzērienam.

—J.a : tas nemaz nav līdzīgs dzērienam, kurš kādreiz K.gatšoja Amtiņam, tad Amosam par skādi nebūs,— Amoss smaidīdams sacīja,un, kad Amundsens uzsauca tostu, lai Jaunais gads kļūtu visiem laimīgs, izdzēra tasi sausu.

Svinīgo noskaņu gandrīz vai sabojāja Umkeneu. Aizvedusi Amosa bērneļus un nolikusi tos gulēt, viņa atgriezās jarangā un pieprasīja, lai arī viņai tiktu ieliets Jaungada dzēriens. Kad Peršins iebilda, ka viņai vēl neklājas dzert pieaugušo dzērienus, viņa skaļi atcirta:

—  Esmu jau liela! Mājās daru visu, kas pienākas pieaugušai sievietei. Un es neesmu vainīga, ka man nav vīrieša. Ja mēs dzīvotu lielākā apmetnē, pilnīgi iespējams, ka es būtu jau apprecējusies un audzinātu bērnus.

Visi kopā nu mēģināja noskaidrot, cik īsti Umkeneu ir gadu. Iznāca tā no četrpadsmit līdz sešpadsmit.

—  Lai nogaršo,— Amundsens atļāva.— Šampanieša malks viņai par ļaunu nenāks.

Ekspedīcijas priekšnieks bija ļoti apmierināts. Daudzus gadus ceļodams pa polārajiem apgabaliem, viņš pirmo reizi varēja tik tieši novērot šos apbrīnojamos ļaudis. Tā vien likās, ja ir ēdiens, ja ir pajumte, kas droši pasargā no drēgnajām vasaras lietavām, no ziemas sniega vētrām un visaptverošā aukstuma, viņi uzskata sevi par laimīgākajiem cilvēkiem pasaulē. Kaut gan no eiropieša redzes viedokļa līdz īstai laimei viņiem tālu. Viņu mājokļi, kas darināti no izskalotiem kokmateriāliem, valzirgu ādām un briežādām, ir nožēlojami. Tie vairāk līdzīgi alām, jo dienas gaisma tajos neiekļūst. Dūmu lūka, kas atrodas konusa galā, neielaiž čottaginā pietiekami gaismas. Nelielā apdzīvojamā platībā jāsablīvējas ne tikai cilvēkiem, bet arī suņiem. Tāpēc jarangā mūždien ir netīrība un īpaša — neiznīdējama dvaka. Tajā vienkop ir gan iestāvējušos roņu tauku, ķērpju gaismekļu sūro dūmu, cilvēka miesas izgarojumu, suņu un vēl daudz dažādu smaku, kas ir nenosakāmas, tomēr aborigēnam visnotaļ pierastas, un bez tām viņš, jādomā, pat justos nemājīgi. Galvenokārt tieši šie apsvērumi atturēja Amundsenu no nodoma salīgt kaut vienu šejienieti vienkāršākam darbam uz kuģa, lai gan pašam, gan citiem atliktu vairāk laika zinātniskiem novērojumiem, kā arī ekipējuma un iekārtu sakārtošanai paredzētajam dreifam uz Ziemeļpolu. Drīz viena grupa aizbrauks uz Austrumu ragu. Iespējams, ka viņiem būs jādodas tālāk, līdz Anadiras grīvai. Uz kuģaModastad paliks tikai četri cilvēki.

Un šovakar, sēdēdams piedūmotajā čottaginā pie svētku galda, Amundsens bija gandrīz jau izdomājis — ja tomēr kādu ņems, tad tas būs Kagots.

Kagots runā angliski, ir braucis uz amerikāņu vaļu medību un tirdzniecības kuģa, tātad daudzi baltā cilvēka ieradumi un paražas viņam nebūs gluži sveši un neizprotami — tas ir svarīgs apstāklis. Un vispār Kagots arvien vairāk iepatikās Amundsenam. Viņa ārienē, rūpīgi ieskatoties, varēja samanīt dabas dotu smalkumu, rūpīgumu un pat zināmu noslieci uz tīrību, ja šis jēdziens vispār attiecināms uz cilvēku, kurš mīt būdā, kas darināta no jūras izskalotiem kokiem un valzirgu ādām. Turklāt, kā noskaidrojās, šis mednieks ir vientuļš — Kaljana, kaut arī pievilcīga sieviete, nav viņam nedz sieva, nedz draudzene … *

Iemalkojis šampanieti un sajutis, ka šis dzēriens rosina iztēli, Gaimisins pavēstīja, ka gribot izstāstīt leģendu par putniem, kuri atnesuši zemei gaismu. Gaimisins bija atzīts teicējs, Jaudis viņā labprāt klausījās. Kaljana aiznesa iemigušo Ainanu uz guļvietu, un visi ciešā pulciņā sasēdās ap zemo galdiņu.

Par tulku pieteicās Kagots.

—  Mūsu zemes rītausmā, kad radās ūdeņi un kalni,— Gaimisins iesāka,— saule spīdēja bez apstājas, tātad nebija ne dienas, ne nakts. Dzīve aumaļām priecājās, zvēri steidza vairoties, bet cilvēks meklēja savus brāļus. Tā tas ritēja ļoti ilgi, un Visuma spēki tikai līksmi noraudzījās uz mūsu jautrībā kūsājošo zemes dzīvi, jo jebkurš darbs tiem sagādāji prieku. Taču dzīvē allaž pastāv arī ļaunums. Un tas necieš, ka gaismai nav ēnas, smaidam — asaru, priekam — skumju, bet dārdoņai — klusuma. Kur ir labais un kur valda prieks, tur jābūt arī ļaunumam un bēdām — tā sprieda nelabie spēki. Un tie izdomāja, ka jānolaupa cilvēkiem saule. Tiesa, ļaunuma spēki nespēja spīdekli apdzēst un noņemt no debesīm pavisam. Šādam darbam tiem nepietika drosmes. Tāpēc tie nolēma uzcelt starp debesīm un zemi sienu, kas aizturētu saules starus. Un kādu dienu cilvēki pēkšņi pamanīja, ka saules gaisma kļūst vājāka un pamazām debesīs pilnīgi apdziest. Zeme iegrima tumsā. Gaudoja zvēri, raudāja sievietes un bērni, bet apjukušie vīrieši sapulcējās lielā jarangā un sāka domāt. Nolēma stiprākos cilvēkus sūtīt, lai izlauž sienā caurumu. Spēkavīri aizgāja, taču laiks ritēja, bet neviens no viņiem neatgriezās. Tur viņi arī palika, līdz nāvei nomocījušies. Sākās zīlēšana, kas būtu darāms turpmāk. Bija jau kļuvis krietni aukstāks. Līdz šim cilvēki dzīvoja bez apģērba un bez mājokļiem, nu bija jāmeklē, ar ko piesegt augumu un kur patverties, Taču aukstums kļuva arvien bargāks, upes .dažuviet izsala līdz pat dibenam, un jūru pārvilka ledus. Skumjas un bezcerība pārņēma visu pasauli, un cilvēku dzimta sāka gatavoties nāvei. Tomēr kādu dienu cilvēki mēmajā, sabiezējušajā tumsā izdzirdēja putna dziesmu. Atlidojusī sniedze dziedāja:

Nebēdājiet, ļaudis,

Negaudojiet, zvēri, .

Nesteidziet apraudāt dzīvi!

Es jums iegūšu sauli.

Atdošu dienas gaismu,

Lai ikkatrs var redzēt Bērniņa mīļo smaidu . . .

Ar šo dziesmu sniedze aizlidoja līdz tai sienas malai, kas atdalīja debesis no zemes. Cilvēki un zvēri gaidīja ilgi. Visi zemes iemītnieki cerēja, jo pat visniecīgākā cerība viņiem tomēr bija atbalsts. Taču laiks gāja, bet gaisma nenāca, un tumsa arvien vairāk sabiezēja kā stingstošas asinis. Tikai dažubrīd, kad kļuva pavisam kluss, visdzirdīgākie saklausīja dziedam putnu un centās pārējiem iegalvot, ka vēl ir jāgaida un jācer. Taču pamazām dzisa arī cerība.

Un tad kādu rītu, kad izmisušie cilvēki un zvēri bez spēka gulēja savos tumšajos un aukstajos mājokļos, alās un migās, kādam šķita, ka tur, tālumā, pavīd sīks gaišuModasmiņš. Piecēlās cilvēki, no savām migām uzrausās arī zvēri, un pie apvāršņa, kur satiekas jūra un debess, visi ieraudzīja sārtu blāzmiņu, it kā uz sienas būtu asinis un šīs asinis izstarotu gaismu! Jā, tās izstaroja gaismu. Un šai starojumā kļuva saskatāms ari pats sīkais putniņš. Mazā sniedze kala, sienā caurumu ar savu sīciņo knābīti un bija to jau nodeldējusi līdz pašai pamatnei, un no tās sūcās asinis. Cilvēki un zvēri satriekti raudzījās uz mazo, bezbailīgo putniņu un neuzdrošinājās to uzrunāt, jo baidījās, ka tas iztrūksies un pārtrauks darbu… Sakopojis pēdējos spēkus, putniņš ar asiņojošu knābja stumbeni cirta vēlrei? un vēl, uņ piepeši — ak, brīnums!— radās mazs caurumiņš, pa kuru izspraucās saules stars uņ nokļuva līdz zemei. Cilvēki līksmi sasaucās, ierūcās zvēri. Un visi steidzās putniņam palīgā. Melnais krauklis, vairākas reizes savicinājis spārnus, tika līdz sienai un iebāza savu lielo, cieto knābi izkaltajā caurumiņā. Viņam pa pēdām aizlidoja ērgļi; kaijas,;pīles un zosis, jūras kraukļi, (jfelt'pauri strupiķi. Strūpiķi sāka kalt sienu no otras malas, tāpēc' tiem knābīši' ir'sarkani, jo notriepušies ar asinīm; Kopīgiem spēkiem drosmīgās sniedzes izkaltais caurums tika paplašināts, un sāūles gaismai ceļš uz zemi atkal 'biji vaļā. Taču kopš' tā laika saulē tomēr pa ziemu dodas atpūsties, tā atgādinādama, ka pasaulē mīt arī ļaunie spēki. Bet par mazo sniedzi atgādina asinssārtās blāzmas, kas ik rītu iekvēlojas pie apvāršņa . . . Tas arī viss …

Pasaku izstostījis,. Gaimisins sajuta, ka brīnumainā Jaungada dzēriena iedarbība ir beigusies.

Izņēmis no kabatas lieTu sudraba pulksteni un uzmetis skatienu ciparnīcai, Amundsens iesaucās:

— Kungi'-un biedri! -Mēs dzīvojam jau tūkstoš deviņi simti divdesmitajā gadā!

Kagots un Peršins pavadīja ciemiņus līdz kuģim. Aukstajā gaisā skali gurkstēja sala izkaltētais sniegs un cilvēku balsis Skanēja griezīgi.

Uz klāja augšā viņi nekāpa. Amundsens apstājās un, aizvedi^ Perširiu mazliet sāņus, jautāja:

—  Ko jūs domājat par Kagotu?

—  Manuprāt, viņš ir brīnišķīgs cilvēks!—1 Peršins kaismīgi iesaucās, taču, mirkli klusējis, piebilda:—Tomēr kaut kas mani mulsina.

—  Kas tieši?

—  Viņš ir šamanis.

—  Vai tas kaut kā ietekmē viņa raksturu un izturēšanos?

—  Nekā dīvaina neesmu viņā manījis,—Peršins atzinās.—Gan no izskata, gan pēc uzvedības gluži normāls cilvēks.

—  Kādē) tad jūs šaubāties?—Amundsens nepacietīgi jautāja. /

—  Nemaz nezinu, ko teikt,— Peršins atbildēja.

Brīdi klusējis, Amundsens atzinās:

—  Es jautāju tāpēc, ka gribu izšķirties — vai ņemt viņu vai neņemt uz «Modas»? Pēc mūsu biedru aizceļošanas uz Austrumu ragu mēs uz kuģa paliksim tikai daži, bet darba nebūt nekļūs mazāk. Man liekas, no apmetnes iedzīvotājiem-tikai Kagots ir puslīdz piemērots.

—  Nejūtos tiesīgs dot padomus.

—  Es maksāšu labu algu;— Amundsens turpināja.— Tā kā naudai šeit lielas vērtības nav,’atlīdzināšu viņam ar produktiem un dažādām precēm, kas visnotaļ atsvērs to, ko viņš būtu ieguvis medībās.

Pat nenojauzdams, ka viņa dzīvē gaidāms pavērsiens, Kagots domāja — kāpēc gan, par spīti svētkiem un jautrajam mielastam jarangā, viņam tik nemierīga sirds? Neizskaidrojams saltums brīžiem stindzināja dvēseli. Reizēm viņš pat apskauda tautiešus, kas neprātoja par dzīvi, bet pieņēma to tādu, kāda nu tā ir — ar visiem tās priekiem, labo un ļauno, nelaimēm un sāpīgām skumjām.

15

Sākumā Kagots atteicās pārcelties uz kuģi. Izdzirdējis priekšlikumu, viņš pagrozīja galvu un klusu sacīja:

—  Nē.

Amundsens, ar izbrīnu viņu uzlūkojis, turpināja:

—  Kā atalgojumu saņemsiet tik daudz miltu, kaltēto pupu un konservu, ka ne jums, ne jūsu ģimenei vismaz pusgadu nebūs jābaidās no bada. Klāt vēl došu cukuru, piena pulveri, sausiņus, pemikānu', dažādus audumus, diegus, adatas, pērlītes — visu, ko sievietes izmanto rokdarbos. Saņemot galīgo aprēķinu, jūs dabūsiet vinčesteru ar sešiem simtiem patronu. Strādājot uz kuģa, jūs tiksiet ēdināts par brīvu tāpat kā pārējie ekspedīcijas dalībnieki. Vai tad šie noteikumi ir slikti?

—  Nē,— Kagots sacīja vēlreiz, bet nu jau Amundsenam šķita, ka viņa apņēmība ir sašķobījusies.

Norvēģis pat nenojauta, ka mednieka ietiepības pamatā ir nevis nevēlēšanās mainīt nodarbošanos un dzīvesvietu, bet gan pārsteigums par šo priekšlikumu.

—  Es domāju, ka jūsu atteikums nav galīgs,— Amundsens saudzīgi ieteicās.— Apsveriet prātīgi! Jums nav jāatbild tūdaļ. Ļaušu jums dažas dienas apdomāties.

Šīs dažas dienas Kagots patiešām pavadīja mokošās šaubās. Bet ne jau par tiem labumiem, kurus Amundsens bija piesolījis. Viņu mulsināja divi jautājumi. Pirmais — neziņa, ko viņam nāksies uz kuģa darīt. Sis taču nav ne vaļu medību, ne arī tirdzniecības kuģis, turklāt tas vēl stingri iesalis ledū. Un otrais — kā būs ar viņa meitu?

' Briketes no izkaltētas un pulverī saberztas brieža un bizoņa gaļas.

Arī jarangā situācija bija mainījusies. Nomedījis umku, Peršins, gluži dabiski, kļuva mītnē par visnozīmīgāko cilvēku, kaut arī pagaidām vēl gulēja viesu daļā. Kaljanas labvēlība acīm redzami piederēja krievam. Sievietes rūpes par pārnākušajiem medniekiem sadalījās it kā vienlīdzīgi, taču umku uzveikušo Peršinu viņa sēdināja pie galdiņa lielā aizkara pusē uz pagalvja baļķēna, bet Kagotam tika piedāvāts vaļa skriemelis. Kad Kaljana ar aso pekulu sagrieza kopalhenu vai saldēto gaļu un novietoja gabalus garenajās koka bļodās, labākie kumosi tika pabīdīti tuvāķ krievam. Kaljana vairākkārt skaļi piedāvāja Peršinam pārcelties uz lielo guļvietu, taču skolotājs ikreiz mulsa un atteicās. Nelielais tējas un cukura krājuModasmiņš, protams, bija saimnieces rīcībā, un savu labvēlību viņa vēl izpauda, prāvāko cukura gabalu atvēlēdama krievam, un viņš tad apjuka un purpināja kaut kādus nesaprotamus vārdus. Peršins mēģināja daļu cukura atdot meitenītei, taču Kaljana bērnam to atņēma un atkal nolika viņam priekšā, sacīdama, ka meitenīte savu tiesu jau dabūjusi.

Viņa pašuva Peršinam lielisku kuhļanku, ar kažokādām izoderētas bikses, torbasus un brīnišķīgu malahaju, kuru bija izrotājusi ar gara akota āmrijas ādu. Bet Kagols drebinājās savā izdilušajā kuhļankā, kas viņam bija mugurā, jau ierodoties no Iriakulas. Cauri bija ari cimdi, un viņam Kaljana tos salāpīja tikai pēc vairākkārtējiem atgādinājumiem. Vienīgi pret Ainanu Kaljana joprojām bija uzmanīga un mīļa.

Un visbeidzot — Kaljana sāka pat mācīties. Tiesa, nodarbības nenotika ik dienas. Tikai šad tad, it īpaši vētrainā laikā, kad medībās nebija jāiet, Peršins sasauca bērnus jarangā un uzsāka ar tiem spēli: sameklējis tāfeli, viņš zīmēja uz tās burtus un centās ieskaidrot, kādas skaņas tie apzīmē. Līdz ar mazuļiem ieradās Umkeneu, un viņai blakus parasti apsēdās ari Kaljana. Sirds dziļumos Kagots neatbalstīja pieaugušas sievietes aušību. Umkeneu tā vēl būtu piedodama, kaut arī viņa jau sen nebija nekāda maziņā. Bet Kaljana . . . Kagols tomēr cieta klusu un, darīdams savu darbu, palaikam pamela aci arī uz tāfeli un centās izprast Peršina uzvilkto burtu jēgu.

Pirmā grāmata, kuru Kagots savā mūžā redzēja, bija «Belindas» kapteiņa Bībele. Toreiz bija jāpaiet vairākām dienām, kamēr Kagots kaut aptuveni saprata, kāpēc tāda vitspār vajadzīga. Tajā bija 'apkopoti tangitānu'dievu buramvārdi, .zīmju veidā, sarakstīti, uz visai neizturīga* viegli saplēšama materiāla. Bet kādā veidā šīs zītheš atklājas cilvēkam—tas nu bija pāri Kagota saprašanai; Kagots slepus apostīja Bībeli — asas smaržas zīmēm nebija. Tām nebija arī balss, jo cilvēks, kurš spēja iztulkot dievišķo zīmju nozīmi, neklausījās, bet ar acīm it kā skrēja pār zīmju līdzenajām rindiņām.

Kagots uzskatīja, ka Peršina doma apmācīt čukčus lasīšanas un rakstīšanas prasmē ir tīrā māžošanās. Nekad un nekur; pat visbrīnumainākajās pasakās' viņš nebija dzirdējis, ka jelkāds no louravetlaniem prastu uzvilkt ūž papīra un lasīt šīs zīmes. Tikai iedzimta smalkjūtība un nevēlēšanās cilvēku aizvainot neļāva' viņam skali izteikt šaubās par skolotāja panākumiem. Amoss smējās vien un Kagotam teica, ka traucēt šo bērnu spēli nāv vīra cienīgi, sak, lai jau blēņojas. Bet Kaljana … Viņa taču nav bērns . ; .

Pēc divām dienām, kad Amundsens vēlreiz piedāvāja Kagotam darbu uz kuģa, atbilde bija īsa:

—  Piekrītu.

Savācis savu pieticīgo mantību un uz atvadām noglāstījis meitai galvu, Kagots Kaljanai sacīja:

—  Pārceļos uz kuģi. Strādāšu tur. Lai Ainana pagaidām paliek pie tevis.

Kaljana uzmeta Kagotam dīvainu skatienu — tajā bija tā kā nožēla, tā kā savas vainas apziņa.

—  Kā tad! Lai Ainana paliek šeit. Ko viņa. darīs tur, starp tiem neizprotamajiem tangitāniem. Vēl saslims — nav jau radusi …

Uz brīdi apklususi, viņa piebilda:

—  Bet, ja tev tur nepatiks, tu vienmēr vari atgriezties . . .

—  Norunāts, Kaljana,— Kagots sacīja un devās uz kuģi.

Amundsens gaidīja kopkajītē. Viņš bija nopietns, un

pirmie teikumi izskanēja lēnam un svarīgi.

—  Kagota kungs! Pārnākdams uz kuģa, jūs it kā nokļūstat Norvēģijas zemē. Tagad jūs būsiet mušu ekspedīcijas dalībnieks un mūsu biedrs un šajā pārziemošanā jums būs jāpaklaujas dažām prasībām, kas ir neizbēgamas mūsu kopīgajā dzīvē. Kā redzat, Kagota kungs, mūsu kuģis nemaz nav līdzīgs jarangai, tāpēc mēs stingri prasām kārtību* un tīrību.

, Vispirms Kagotam apgrieza matus un noskuva bārdu, taču ūsas, Kagotam par brīnumu, atstāja, un viņam tas nebija pat jālūdz. Tad sekoja ilga un nogurdinoša mazgāšanās pirtī, kas bija sakurināta tieši viņam. Kad viņš un Sundbeks bija iegājuši nelielajā, ar dēļiem apšūtajā telpā, kur karstais gaiss elpu rāva ciet, viņa pirmā vēlēšanās bija. mukt ārā sniegā, ledū, iekampt īstu salta gaisa malku. Sajūta bija tāda, it kā tiktu kaklā liets karsts šķidrums, kas. izplūst plaušās, plēsdams un kveldēdams maigos audus.

—  Nebaidies,— Sundbeks mierīgi teica,—krietna, pirts vēl neVienu nav nogalinājusi. ,

Sundbeks rokās turēja kaut kādu no r.aupjas, as.as zāles sapītu priekšmetu, kas bija saziepēts tik stipri, ka baltajām putām cauri to pat nevarēja redzēt.. Šis saziepētais murskulis, stipri berzdams Kagota ādu, aizmēza no tās netīrumus. Likās — vai . pati āda tiek . dīrāta ■ nost. Pirts telpas pustumsā Kagots aplūkoja savu sasārtušo ķermeni bažīgs, ka tūdaļ uz platā koka sola izsprāgs ari asinis. Nebija ne spēka, ne laika brīnīties par Sundbeka neparasto augumu un gaišo ādu. Bet kā lai nebrīnās par tik biezu apmatojumu — kāpēc gan tāds vajadzīgs? Kad Sundbeks ieteicās, ka pirms pēdējās un izšķirošās saziepēšanās derētu iziet uz klāja nedaudz atvilkt elpu, Kagots jautāja:

—  Jūsu sievietēm arī uz krūtīm ir tādas spalvas vai tikai vīriešiem?

Sundbeks pasmīkņājis atbildēja:

—  Pēc ilgajiem atturības mēnešiem tagad pat spalvaina liktos skaista! Bet krūtis mūsu sievietēm, ja tā var sacīt, ir kailas un daiļas . . .

Kagots pārsteigts juta, ka pamazām pierod pie karstā gaisa un ūdens. Viņu arvien stiprāk pārņēma iepriekš nepazīts vieglums un atraisītība. Atgriezās kopš bērnības un jaunības sapņiem vairs nepiedzīvotās ilgas pēc lidojuma. Šķita, tikai stiprāk jāpalecas — un viņš aiztrauksies gaisā — pāri kuģim, virs torosu krāvumiem, tālu lejā atstādams piekrastes sopkas, Ai jona salu. un mazo, no augšas tik tikko saredzamo apmetni.

Apvilcis visu jaunu, tīru un no auduma pašūtu, Kagots vēl arvien nejuta sava auguma svaru. Toties āda bija kļuvusi neparasti jutīga, it kā ar karstajām, slidenajām putām pamatīgi ieziepētais asais sūklis būtu to nodeldējis.

Saltais gaiss aizcirta elpu, un Kagots sāka klepot.

—  Žigli, žigli uz kajīti!—steidzināja Sundbeks.— Pēc tādas pirts var ātri vien saaukstēties.

Kopkajltē viņus gaidīja karsts groks. Norijis malciņu, Kagots izbrīnījies jautāja:

—  Ļaunais jautrības ūdens?

—       Mazlietiņ tikai,— Sundbeks smaidīdams atbildēja.

—  Veselības tiesa un tik, cik vajag labai pašsajūtai pēc tādas pirts.

Atkāpjoties gurdumam un ļenganumam, kas pārņēma pēc mazgāšanās pirti, locekli ieguva neparastu tvirtumu un vieglumu, galvā bija kļuvis it kā brīvāk, domām šķita pavērušies jauni plašumi.

Cits pēc cita kopkajltē ienāca ekspedīcijas dalībnieki, un katrs ar izbrīnu un sajūsmu izteicās par Kagota jauno izskatu.

—  Jūs taču esat glīts vīrietis, Kagot!— Amundsens rezumēja kopējo labvēlīgo vērtējumu.— Nemaz negaidīju, ka parasta pirts jūs tā pārvērtīs.

Kagota kajīte, kas atradās netālu no viņa darba vietas — kambīzes—, bija tāda pati kā pārējiem ekspedīcijas dalībniekiem, tikai priekšniekam pašam bija citāda—no divām kajītēm apvienota un nedaudz atšķirīgi mēbelēta. Palicis viens, Kagots pirmām kārtām atlocīja segu un ieraudzīja zem tās sniegbaltu palagu. Pielicis plaukstu un pēc tam atņēmis, viņš paskatījās — palags bija tīrs. Jā, uz «Belindas» nekā tamlīdzīga nebija. Uz cietas koka lāvas tur bija noklāta nenosakāmas krāsas sega un cita nekā — spilvena nebija, kur nu vēl baltā drāna.

Vakarā pirms gulētiešanas Kagots uzmanīgi noņēma abus palagus un spilvendrānu un rūpīgi nolika to sienas skapī. Neierastajā guļvietā nenāca miegs. Viņš atcerējās, kā bija braucis uz «Belindas», bailes no nezināmā, tās gan, jāsaka, bija stipri pārspīlētas, un tagad, redz, viņš atkal ir atgriezies uz kuģa. Ar Amundsenu par darbu bija līgts tikai līdz pavasarim, precīzāk, līdz brīdim, kad «Moda» atbrīvosies no ledus gūsta. Taču, cik nu Kagots saprata, Amundsena nodoms iesalt ledū un dreifēt līdz pat Zemeslodes virsotnei palika spēkā, un bija pat mājiens — varbūt ari Kagots drīkstēs strādāt uz kuģa tik ilgi, cik vien būs nepieciešams ekspedīcijas galvenā mērķa sasniegšanai. Interesanti gan, kā tur — Zemeslodes virsotnē — izskatās? Amundsens un daži viņa biedri jau bija apmeklējuši Zemes pašu apakšējo galu — Dienvidpolu. Kā viņi tur noturējušies un nav gāzušies lejup, bezdibeni, saprast nav iespējams, bet izjautāt bija neērti. Taču pienāks bridis, kad varēs painteresēties, kā tas viņiem izdevies. Laikam viņi kā mušas māk ari pa griestiem staigāt, izdomājuši kaut kādu ierīci. Bet tik ilgi staigāt ar galvu lejup— tas droši vien ir ļoti grūti! Ziemeļpolā, jādomā, ir daudz interesantāk. Tāds skats paveras, ka galva griežas riņķi! Kurp vien palūkojies —jebkurā pusē redzama visa pārējā zeme: gan čukču, gan krievu, gan amerikāņu!

Apziņu, ka pēc nomazgāšanās pirti viņš pārvērties, vēl pastiprināja ari šis fantastiskās un pārdrošās domas, kas jarangā viņam savu mūžu ne prātā nebūtu nākušas. Tātad citāda vide, citādi apstākļi un pat citāda guļvieta mudina uz domām, kas atšķirīgas no iepriekšējām! Kad AmtinuModasAmosu pēc notikušās nelaimes bija jāpaslēpj no ļaunajiem gariem, te viņš būtu drošībā, nevienam, pat visviedīModasgākajam keli[21], neienāktu prātā meklēt viņu šeit — uz tangitānu kuģa. Kaut arī jaranga bija tepat blakus, dažus desmitus soļu no «Modas», Kagotam šķita, ka viņš jau ir tālu, tālu, gandrīz vai svešās zemēs. Jau veselu dienu viņš ēdis tangitānu barību, nomazgājis no auguma visas smakas un netīrumus, kas bija klājuši ādu gadu gadiem, tad atgūlies nepierastā guļvietā, un tūdaļ klāt arī svešas domas. Bet kur tad tās, kas ar viņu bijušas vienmēr un naktī cēlušas no miega? Nu jau vairākas dienas Visuma spēki nav teikuši viņam savūs augstos vārdus. Varbūt uz kuģa starp tangitāniem arī viņš tiem zudis?

Tādā gadījumā arī'viņš var zaudēt to, ar ko atšķīrās no ciltsbrāļiem, proti,— spēju sazināties ar Visuma spēkiem. Sie spēki taču ne vien sarunājās ar Kagotu un ar viņa starpniecību ietekmēja cilvēku dzīvi, bet ari izrādīja viņam savu sevišķo labvēlību. Kagots vienmēr juta, ka ir izredzēts, un šī izjūta bija viņa spēka un savaldības sastāvdaļa.

Bet miegs arvien vēl nenāca. Dziļajā klusumā no sardzesvīra soļiem pēkšņi ieskrapstējās sniegs, iekrakšķēModasjās ledus, bija dzirdama kaut kāda nepazīstama čaboņa, un te bija jūtama gaisa straumju kustība, kādu viņš jarangā nemanīja.

Un vēl smaržas. Tās apdullināja ar savu asumu un pirmreizību, dažreiz izsaukdamas spēcīgas galvassāpju lēkmes. Jaunās smaržas plūda šurp no visām pusēm — te katra par sevi, te sajaukušās — un spiedās nāsīs, it kā gribēdamas saplosīt, to maigo. ādu. No tām bija viens vienīgs glābiņš— jāiziet uz klāja un dziji jāieelpo svaigais, saltais gaiss, jākampj tas, jāiesūc ar visām miesās porām, izdzenot no sevis visas kairinošās un fiziski sāpinošās smakas. Taču tagad, naktī, uz klāja nav iespējams iziet tā, lai neiztraucētu pārējos kuģa iemītniekus. Te nav jaranga, kur pa klonu var spert soļus bez lieka trokšņa, jo lieliski zināms, kur atrodas jebkurš priēkšModasmēts, kur nolicies garšļaukus katrs no suņiem. Varbūt miegs mūk tāpēc, ka viņš nepareizi izstiepies uz šīs koka gultas ar nelielajām apmalītēm, kas piestiprinātas tādēļ, lai aizmigušais cilvēks, kuģim šūpojoties, nenoveļas? Kagots uzmanīgi piecēlās, iededza gaismu un apskatīja kajīti. Atcerējies palagus un spilvendrānu, ko bija paslēpis skapī, viņš tos izņēma un domīgs aplūkoja: varbūt tieši tāpēc, ka to trūkst., viņš nevar iemigt? Taču, uzklājis palagus, viņš jutīsies vēl neērtāk — ne tik daudz no neierastības, cik no. domas, ka guļ uz tik dārgiem lieliska auduma gabaliem. Kagots atkal apgūlās un nodzēsa gaismu.

Ja Kagots mocījās ar bezmiegu jarangā, tur, tumsā, tūdaļ ieradās ēnas, sen pagājušu vai iepriekšējās dienas notikumu atskalas, pavīdēja pazīstamas sejas, ieskanējās pusaizmirstas sarunas. Sajās stundās jarangā ienāca Vaala, un viņas glāsmainā, maiguma pilnā balss aizpildīja visu tumšo telpu. Dažkārt viņas klātbūtnes izjūta bija tik stipra, ka Kagots neviļus pastiepa rokas, lai pieskartos viņas augumam. Taču pirksti sataustīja tikai tukšumu, un atkal smeldze un bezcerība pārņēma viņu.

Tomēr šeit, uz kuģa, tuvinieku balsis nebija dzirdamas.

Kagots nespēja aizmigt līdz pat rītam, līdz brīdim, kad izdzirdēja blakuskajītē troksni, bet pēc tam klauvējienu pie durvīm. Viņš ātri piecēlās, lai sagaidītu Amundsenu.

—  Kā gulējāt jaunajā vietā?

—  īsti labi ne,— Kagots atbildēja.— Nevaru pierast.

—  Tas ir dabiski,—Amundsens sacīja, pametis skatienu uz gultu.— Nekas, paies kāds laiciņš — un jūs šeit jutīsieties lieliski.

Kagots žigli uzģērba audekla drēbes un sekoja priekšniekam uz mazgāšanās telpu. Tur viņš iztīrīja zobus, noskalojās un tikai pēc tam devās uz savu jauno darba vietu — kambīzi. , ’— Neuztraucieties,-1 — Amundsens sacīja.— Pirmajās dienās es būšu blakus un ierādīšu visu, kas darāms. Vispirms jāatnes svaigs ledus, jāsaskalda tas un jāpieModas.pilda šie divi katli. Sasmalcināts ledus labi kūst, un ūdens no tā pietiek ne vien ēdiena izvārīšanai, bet arī trauku mazgāšanai. Esat jau laikam sapratis, ka ēdiens ir jāgatavo ar pilnīgi tīrām rokām. Tāpēc šeit atrodas krāni ar karsto un auksto ūdeni, ziepes un dvielis. Es negribētu atkārtoties, taču vismazākajai nevīžībai tūdaļ sekos atlaišana. Tāpēc esiet tik laipns, gādājiet, lai viss būtu kārtībā. Vispirms iekursim plīti, tai ir krietni jāiesilst,— Amundsens 'turpināja,— un, kamēr liesma pieņemsies spēkā, iejauksim maizīšu mīklu. Var jau, protams, izcept arī pankūkas, taču svaigas, siltas maizītes ar sviestu un džemu garšo lieliski. Apkalpei būs smagi jāstrādā, ūn skaidrs, ka ar maizītēm vien brokastīs nepietiks. Vispār gribu pievērst jūsu uzmanību, Kagota kungs, ka rīta maltīte noteic cilvēka omu un darbaspējas visai dienai. Un jums, mūsu ekspedīcijas pavāram, jāpievērš īpaša uzmanība tieši brokastīm … Kā tad tiek pagatavota maizīšu mīkla? Skatieties . . .

Kagots centās visu ielāgot un klusībā nodomāja, ka, vispārīgi ņemot, tangitānu ēdiena pagatavošana nav nekāda sarežģītā. Tikai jābūt rūpīgam, uzmanīgam un apzinīgam. Pat vārot tik šķietami vienkāršu ēdienu kā auzu biezputra, kvalitāte atkarīga no tā, cik precīzi būs ievērotas putraimu, ūdens, piena pulvera attiecības un cik ilgi katls tiks turēts uz plīts

Līdzko Kagots pamanīja uz pirkstiem traipiņu, kaut arī būtu pielipusi , mīklas plēksnīte, viņš tūdaļ ķērās pie ziepēm un rūpīgi nomazgāja rokas. Jāsaka, spodrība un rūpīgums viņam pat. iepatikās,Modasviņš labprāt mazgājās un centās allaž būt. apkopts un tīrs. Tagad viņš vienmēr tīkami smaržoja pēc ziepēm un' garšīga ēdiena. Dažreiz sevi pat apostīdams, viņš ikreiz no jauna pats sev likās gluži cits cilvēks. It kā tas, iepriekšējais Kagots, būtu palicis krastā,ModasKaljanas jarangā, parastajās čukču drēbēs — kažokādu;•kuhļankā, izoderētās biksēs, torbasos, bez audekla krekla mugurā.

Vairākus rītus Amundsens cēlās reizē ar Kagotu un vadīja brokastu, pagatavošanu.

r—Vispirms jūs patstāvīgi, tiksiet galā. ar brokastīm un pats pasniegsiet .tās, bet pēc tam jau ķersimies pie pusdienām un vakariņām,— Amundsens sacīja.

Tangitāniem bija krietni daudz visādu ēšanai paredzētu riku. Zupas karotes un citas — mazākas —, un jau gluži mazītiņas — tējai vai kafijai. Tāpat bija ar dakšiņām, starp tām gadījās pat tādas, kas izskatījās pēc nelieliem žebērkļiem, ar kuriem Kagots bērnībā medīja sīkas zivteles strautā, kurš ietecēja lagūnā. Ēdamrīki uz galda bija jānovieto noteiktā kārtībā, un pie katra šķīvja bija jānoliek arī sudraba gredzenā iemaukta salvete. Tā it kā aizstāja kuhļankas piedurkni, ar kuru viņš jarangā slaucīja lūpas un rokas, tikai šeit tā bija norauta un salocīta. Uz galda atradās arī dažādas garšvielas — sāls, pipari un citas aizdomīgas piedevas, kuras Kagots izsargājās nogaršot. Turklāt vēl zobu bakstāmie no valzirgu ūsām! Protams, tādējādi saklāts galds izskatījās skaisti, bet servējuma šķietamais juceklis un daudzveidība atrisinājās pavisam vienkārši: katrs piederums bija paredzēts noteiktam ēdienam. Kaut gan, kā Kagots klusībā nodomāja, tangitānu ēdienus, kas bija ļoti mīksti, varētu itin viegli notiesāt ar vienu karoti, nazi vai pat dakšiņu. Zupu var izstrēbt, ar muti pieplokot pie šķīvja, bet pārējais nav pat īpaši jākošļā. Tomēr, saprazdams, ka uz kuģa nolīgts ne jau tādēļ, lai te ieviestu jaunus ēšanas paradumus, Kagots cieta klusu. Dažreiz viņam pat šķita, ka šajā gandrīz vai rituālajā ēšanas procedūrā ir tomēr kāda jēga. Pie galda ritēja rāmas, nesteidzīgas sarunas un tikai retumis atskanēja smiekli. Arī to Kagots bija pamatīgi ielāgojis un kopējo maltīšu laikā centās turēt mēli aiz zobiem, ļaujot tai vaļu vienīgi tad, kad viņam uzdeva kādu jautājumu. Un pat šādos gadījumos viņš atbildēja īsi.

Un tad pienāca ilgi gaidītā diena.

Viņš piecēlās mazliet agrāk un uzmanīgi aizlavījās uz kambīzi, kur jau iepriekšējā vakarā bija sagatavojis produktus un ūdens krājumus. Šķiet, viss izdevās tā, kā tam jābūt. Kamēr kopkajītē vēl neviena nebija, Kagots tur vairākas reizes iegriezās, lai pārbaudītu — vai tik kaut kas nav piemirsts, vai viss nolikts vajadzīgajās vietās?

Kagots jutās kā uzkāpis uz plāna ledus, kas tikai nupat nakti uzsalis. Pa koka klāju, kas bija nosegts ar linoleju, viņš uzmanīgi spēra soļus un visvairāk raizējās, lai saglabātu līdzsvaru un noturētu milzīgo, smago sudraba paplāti, uz kuras bija sakrauti trauki un liela kafijas kanna. Taču viņš laimīgi ar to visu tika līdz galdam un, ekspedīcijas dalībnieku labvēlīgo skatienu uzmundrināts, pasniedza brokastis, kā jau Amundsens bija mācījis.

Kad Kagots aizgāja uz kambīzi, Amundsens kā uzvarētājs nolūkojās uz saviem biedriem un sacīja:

—  Goda vārds, pat negaidīju, ka tā iznāks!

—  Tas ir nepārspējami!—Olonkins sacīja.— Jau sen manīju, ka šejienieši ir apķērīgi, taču par to, ka viņš visu apguvis tik īsā laikā, patiešām var pabrīnīties.

—  Biezputra ir brīnišķīga,— Renne teica, aplaizījis lūpas.

—  Un maizītes!

—  Šajos cilvēkos ir milzums apslēptu dotību, kuras to vien gaida, lai tās izceltu dienas gaismā,— Amundsens sacīja. — Tagad vairs nebrīnīšos, ja Peršins bērneļus patiešām iemācis lasīt.

—  Bet ja nu mēs mēģinātu iemācīt ari Kagotu?— ierunājās Sundbeks.

—  Visam savs laiks,— Amun dsens sacīja kā brīdinādams.— Ja mēs bez apdoma uzvelsim nabaga Kagotam visu, ko gribam viņam iemācīt, baidos, ka viņš neizturēs.

—  Vai jūs domājat, ka tas var nākt Kagotam par ļaunu?—Sundbeks jautāja.

—  Lasltprasme?— Amundsens vaicāja.— Nē, tā es nedomāju. Tomēr uzskatu, ka radināt šejienes aborigēnus pie civilizēta cilvēka iemaņām un dzīvesveida ir mazliet par agru. To es secināju, vērodams eskimosus no Kanādas arktiskās piekrastes. Tiesa gan, turienieši salīdzinājumā ar šejienes iedzīvotājiem ir mazāk nākuši saskarē ar baltajiem cilvēkiem. Kagots, protams, ir izņēmums. Ne tikai tāpēc, ka braucis uz amerikāņu šonera, bet arī tāpēc, ka viņš ir šamanis. Un, cik man zināms, šādu titulu šeit kurš katrs vis neizpelnās. Ideāls variants, manuprāt, būtu tāds, ka šos dabas bērnus vispār liktu mierā, bet civilizētās valstis uzņemtos pienākumu visnotaļ aizsargāt viņu savdabību un tradicionālo dzīvesveidu . . .

Un tomēr Amundsens par Kagota tik ātro pārvērtību bija gan lepns, gan izbrīnījies. Ja viņš kādamModastagad pastāstītu, ka šis respektablais, nerunīgais un uzsvērti rūpīgais pavārs ar sniegbalto mici galvā vēl nesen gulējis smacīgā, piedūmotā jarangā, nekad nav valkājis veļu, nav no rītiem mazgājies — ko nu vēl runāt par pirti, to viņš ne acīs nebija redzējis!— neviens tam neparko nenoticētu.

Vakarā, nokopis galdu un nomazgājis traukus, Kagots piebiedrojās pārējiem ekspedīcijas dalībniekiem un apsēdās. kop kajītē pig lielā pusdienu galda stūra. Viņš ar interesi vēroja, kā norvēģi spēlē šahu, lasa grāmatas, ieklausījās sarunās un kļuva neparasti mundrs, kad tika iedarbināts patafons. Tā skaņas modināja viņā kaut ko mulsu un liegu, uzvēdīja klusas skumjas. Klausīdamies sievietes dziedājumā, Kagots juta, ka acīs sariešas asaras. Viņam šķita, ka «Moda» atraujas no krasta un, neredzamu buru nesta, aizpeld tālu projām no Čukču pussalas. Saklausījies mūziku, Kagots apģērbās un devās ārā, uz klāja, dzidro un spilgto ziemas zvaigžņu gaismā. Zem kājām skaļi gurkstēja puteņa sapūstais sausais sniegs. Pēc tumšajiem plankumiem tālu krastā varēja nojaust jarangas. Pa brīžam šur tur iesplgojās uguntiņa — laikam kāds atvēra durvis, bet varbūt Kaljana vai vēl kāda no sievietēm uz sliekšņa nolika akmens gaismekli ar kvēlojošu ķērpju degli.

Kādurīt Amundsens Kagotam sacīja:

—  Reizi nedēļā jums būs brīvdiena. Kā atalgojumu varat ņemt miltus, cukuru, piena pulveri. Iesaku jums pirmām kārtām parūpēties par meitu.

Kad Kagots bija braucis uz «Belindas», viņam nekādas brīvdienas netika piešķirtas. Šis tangitāns nu nemaz nebija līdzīgs tiem baltajiem, kurus viņš pazina agrāk!

īo'

■ . .1 • ,

Kagots arvien pamatīgak apguva tangitanu edienu pagatavošanas gudrības. Viņš brauca pēc malkas uz attālo piekrastes zempsstrēli v\n p^c ledus no aizsalušā strauta. Palicis viens, viņš nostājās pie kopkajites lielā spoguļa un pats sev skaļi jautāja:

—  Klau, Kagot! Vai. tiešām tas esi tu?

Šajā jaunajā veidolā viņš nespēja sevi pazīt, jaunas likās paša domas .un pat bada sajūta: kad. pamodās izsalkums, prātā nāca. maizītes : .ar dzelteno sviestu, brieža gaļas bifšteks,..karsta kafija ar.. pienu. Tiesa, dažkārt gribējās kopalh^ha un salā sacietējušu nerpas aknu,, kas ar akmens vālīti, saberztas akmens piestā.

Reizumis .«Modu»,.apciemoja Amoss.

—  Par,mūsu kuģi daudz .valodu,—viņš stāstīja, dēvēdams. «Modu» .par «mūsu kuģi».—Kuvlila apmetnē man jautāja:, vai tiesa,, ka uz.kuģa, ķaj» ziemo mūsu piekrastē, atrodas, pats Saules valdnieks, kuru nabadzīgie ļaudis

patriekuši no zeltītā sēdekļa? Un vēl — kā mēs turpmāk dzīvosim?

Ko gan Kagots varēja atbildēt?

—      Peršins bez mitas stāsta, ka mūs gaidot brīnišķīga dzīve,— Amoss turpināja.— Viss būšot kā pie tangitāModasniem: tikšot uzbūvētas koka jarangas, visus apmācīšot lasīt un rakstīt, atbraukšot viņējie šamaņi — dziednieki, kas graiza ļautiņus, meklējot tajos kādu kaiti. Nomazgāšot visus un piešķiršot austus kreklus, lai būtu vieglāk saredzēt utis … Kā tev ar tām?

—      Utu nav,— Kagots atbildēja.— Tomēr āda niez. No tīrības'un izdituma.

—  No kā?— Amoss nesaprata.

—      Mazgājoties es līdz ar netīrumiem noberžu ādas virskārtu,— Kagots paskaidroja.— Tāpēc āda k)ūst jutīga gluži kā bērnam.

—       Interesanti,— Amoss domīgi ieteicās.— Bet kāpēc tā jācenšas? Paliksi pavisam bez ādas.

—      Tīrības labad,— Kagots atbildēja.— Tangitāni uzskata, ka visas slimības ce|as no netīrumiem.

—  Vai tad tās neatnes rekkeni?— Amoss brīnījās.

—  Sie saka — no netīrumiem . . .

—      Pārāk vienkārši tas sanāk,— Amoss neuzticīgi novilka.— Ja cilvēks saslimis, tu viņu tikai nomazgā, noberz netīrumus — un viņš jau vesels?

—  Nezinu, bet viņi tā saka.

—  Un kā tu pats jūties?

—       Labi jūtos,— atbildēja Kagots, kurš nemācēja izlikties.— Tā vien šķiet, ka esmu kļuvis daudz vieglāks. Ejot gribas palēkties, pat sēžot jūtu, ka acumirklī varu piecelties.

—      Tātad tev ir labi,— Amoss domīgi sacīja, bet Kagots uztvēra šajos vārdos nosodījuma pieskaņu.

—      Tomēr vēsi,—Kagots atcerējās.— Vai nu no austajām drēbēm, vai no kā cita.

—      Tas tāpēc, ka tava āda, kā pats teici, ir izdilusi,— Amoss secināja.— Turklāt tu esi sejā izkrities. Un ko tangitāni saka par nākotni?

—      Manuprāt, viņi sapņo tikai par atbrīvošanos no ledus gūsta, lai varētu doties tālāk — uz Zemes virsotni.

—  Uz virsotni? Kālab?

Manuprāt, lai palūkotos lejup —kā Zeme izskatās no virsotnes,— Kagots atbildēja nedroši, pats nespēdams īsti iedomāties to, ko nupat bija pateicis.

—  Vai zini . . .— Amoss sazvērnieciski paraudzījās apkārt. Viņi sēdēja kambīzē un dzēra stipru kafiju, kas bija krietni aizdarīta ar cukuru un pienu.— Dažreiz man liekas, ka tangitāni mūs gluži vienkārši muļķo. Gan Peršins ar saviem solījumiem iemācīt visus lasīt un atvest grāmatas, kurās būs nodrukāti čukču vārdi, gan tavējie ar savu sapni par Zemes virsotni . . .

—  Vai tad ir čukčiem domātas grāmatas?— Kagots pabrīnījās.

—  Peršins saka, ka uztaisīs,— Amoss paskaidroja.

—  Cik man zināms, tangitāni ieraksta grāmatās tikai dievišķus vārdus,— Kagots sacīja.

—  Nemāku teikt,— Amoss nopūtās.— Peršins, rādīdams man vairākas savas grāmatas, teica, ka tajās esot mācība par nabago valdīšanu . . .

—  Agrāk tangitāni dzīvoja paši par sevi, mēs-—paši par sevi,— Kagots sacīja pēc krietna klusuma brīža.

—  Kaut arī viņi mēģināja mums uztiept savus dievus, bet ne pārāk stipri. Tikai tirgojās. Toties tagad — pat nezinu, kas būs. Varbūt mūs patiešām gaida brīnišķīga dzīve?

—  Nu, nu…— Amoss šaubīdamies pašūpoja galvu.

—  Jarangā, kurā tu dzīvoji, jā, tur nu patiešām, kā rādās, sāksies jauna dzīve. Kaljana uzplaukusi kā līgava. Ja nu viņu paņem tangitāns? Viņa taču paredzēta tev? Paliksi bez sievietes. Varbūt velti tu pārcēlies uz kuģi?

—  Nezinu,— samulsušais Kagots atbildēja.

Viņš patiešām nezināja, ko darīt, ko domāt par Kaljanu, jo sirds dziļumos bija saglabājis pret viņu pateicības jūtas . . .

—  Un vēl es dzirdēju,— Amoss turpināja,— ka pēc tevis taujājuši tālienieši. Saukuši tevi vārdā un teikuši, ka tu esi vājprātīgais, kas aizbēdzis ar savu meitiņu.

Izbailes pārsteidza Kagotu kā vēja brāzma, viņš pat sarāvās. Tātad viņi tomēr sekojuši pa pēdām un meklē viņu šajos neaptveramajos plašumos, kur viņš cerēja paslēpties ar savu meitu, savām bēdām un savu sakāvi? . . .

—  Varbūt viņi meklē kādu citu Kagotu?—pamanījis, kā pārvērtusies biedra seja, Amoss mierinādams sacija.

—  Tu taču neesi traks . . .

Kad Amoss bija aizgājis, Kagots vēl kādu laiku sēdēja kā sastindzis, aizmirsis par to, ka cepeškrāsnī sutinās svaiga brieža gaļa. Vai viņa vajātājiem būtu izdevies tikt uz pēdām? Braukdami cauri apmetnei, viņi noteikti Kagotu pazīs. Viņš labi, vārdu pa vārdam atcerējās, ko bija

leicis vecais šamanis Amoss: «To, kurš atkāpsies no Visuma spēku dāvātās varenības un noniecinās likteņa un Visuma spēku uzliktos pienākumus, gaida nežēlīga atmaksa!» Amoss paskaidroja, ka tādam cilvēkam nav tiesību dzīvot, jo, atrazdamies cilvēku vidū, viņš graus to ticību šamaņu visspēcībai. Bet cilvēku, daudzu cilvēku labklājība atsver viena atkritēja dzīvību. Amoss stāstīja, ka mēdz būt arī tā: sajutis, ka vairs nespēj izpildīt savus pienākumus, šamanis pats lūdz atņemt viņam dzīvību, un šī vēlēšanās vienmēr tiek izpildīta. Bet viņš, Kagots, nav tikai atkritējs vien, viņš turklāt ir ari bēglis!

Sasprindzinājis gribasspēku, Kagots piespieda sevi atgriezties īstenībā un izņemt no cepeškrāsns labi izsutināto brieža gaļu. Kambīze piepildījās ar garšīga ēdiena smaržu, un drūmās domas atkāpās, to vietā nāca rūpes par pusdienu galda klāšanu.

Kagota izskats tomēr uzreiz nodeva viņa dvēseles stāvokli, un Amundsens iejūtīgi jautāja:

—  Kagot, vai kas noticis?

Kad Kagots bija aizgājis uz kambīzi, Sundbeks pastāstīja:

—  Bija atnācis viņa tautietis Amoss, abi par kaut ko ilgi sprieda.

—  Vai tik viņš neskumst pēc mazulītes?—Olonkins ieminējās.

—  Ļoti iespējams,— Amundsens piekrita.— Kungi, man nebūtu nekas pretī, ja meitenīte šeit apmestos kopā ar tēvu. Viņa ir jauka, un viņai laikam nepieciešama rūpīgāka kopšana nekā tā, kas iespējama jarangā.

—  Lai to izlemj Kagots pats,— prātīgi sacīja Renne.

Tuvojoties brīvdienai, Kagots kļuva arvien nepacietīgāks. Brīvdienas priekšvakarā Amundsens viņu paaicināja savā kajītē un nolika uz galda papīra lapiņu, uz kuras bija sarakstījis kaut kādas zīmes.

—  Kagota kungs,— ekspedīcijas vadītājs iesāka,— es uzskatīju, ka būtu lieki noslēgt ar jums kaut kādu līgumu, it sevišķi tāpēc, ka šeit nav notāra, kas spētu tam piešķirt juridisku spēku. Taču jums jāzina, kāds atalgojums pienākas par darbu. Paskatieties te . . .

Amundsens sauca skaitļus, norvēģu kronas uzskatāmības labad pārrēķināja amerikāņu dolāros, pēc tam atpakaļ kronās, bet kronas savukārt — miltu, tējas, cukura daudzumā un auduma gabalos, kurus par šo naudu var nopirkt.

Kagots raudzījās uz ciparu stabiņiem, godprātīgi centās uztvert, ko tangitāns viņam skaidro, taču neapjēdza itin nekā. Paskatījies uz viņu, Amundsens, kā vainīgs juzdamies, pasmaidīja.

—  Lūdzu piedošanu! Pavisam biju piemirsis, ka jūs no cipariem nekā nesaprotat. Gribējās tomēr, lai jūs zinātu: kaut arī rīt paņemsiet diezgan daudz produktu un citu dāvanu, no jūsu atalgojuma vēl pāri paliek krietna daļa, un to jūs dabūsiet galīgajā aprēķinā.

—  Jā, es tiešām neko nesaprotu no šīm zīmēm,— samulsušais Kagots atzinās.

—  Bet vai jums gribētos saprast, kas šeit uzrakstīts?— Amundsens jautāja, atcerējies Sundbeka priekšlikumu par Kagota paskološanu.

—  Vai domājat, es spēšu?— Kagots šaubīdamies vaicāja.

—  Kādēļ gan ne?

—  Neticu, ka es spētu apgūt ko tamlīdzīgu,— Kagots neļāvās pārliecināties.— Man likās, ka uzzīmēt valodas pēdas uz papīra un izprast tās māk tikai baltais cilvēks. Vēl domāju, ka grāmatās ierakstāmi tikai dievišķie vārdi un buramvārdi.

—  Nē,—Amundsens atbildēja.— Grāmatās tiek ierakstīti ne tikai dievišķie vārdi un buramvārdi, kā jūs sacījāt. Grāmatās, ja tā varētu izteikties, ir ietverta visa cilvēces gudrība, kas saglabāta cauri gadsimtiem. Tāpēc zinātkārs cilvēks, kaut ko gribēdams uzzināt, vispirms šķir vaļā grāmatu. Lielās pilsētās, kas atrodas tālu no šejienes, ir milzīgas akmens jarangas, kurās šīs grāmatas tiek uzglabātas.

—  Jūs esat izlasījis daudzas grāmatas?—Kagots vaicāja, neskaidri nojauzdams, ka dižais ceļotājs devies uz tālām zemēm tāpēc, ka nav atradis grāmatās to, ko gribējis uzzināt.

—  Jā, diezgan daudz,— Amundsens atbildēja, ar labpatiku atcerējies, ka droši vien nekur nav tik brīnišķīgu un mierīgu apstākļu nesteidzīgai un vērtējošai lasīšanai, kā ziemojot Ziemeļu Ledus okeānā. Pavadīdams divus gadus Kanādas Arktikā, viņš rāmā mierā bija izlasījis tās grāmatas, kuras paņemt rokās citos apstākļos arvien pietrūka laika.

—  Pat iedomāties bail, ka man kādreiz izdosies izlasīt kaut jel vienu vienīgu vārdu,— Kagots satraukti sacīja.

—  Kāpēc gan mēs nevarētu pamēģināt?— Amundsens leica.— Kad pēc brīvdienas atgriezīsieties, bez kavēšanās .s.iksim mācīties rakstīt, lasīt un rēķināt.

17

Uz jarangas sasalušā klona bira smalks sniedziņš, bet pa dūmu atveri iekšā spraucās salti zilgana gaisma. Kā jau vienmēr puteņa laikā, ārā gaisa temperatūra pacēlās, bet čottaginā sāka stipri ost pēc siltas suņu vilnas, atkusušiem nerpas taukiem un ieskābētiem zaļumiem — koka mucas ar tiem bija saliktas gar jarangas sienām.

Nav jāiet medībās, var palaiskoties mīkstajā briežādu guļvietā, pabāzt galvu čottaginā, kur Kaljana, jau iekūrusi uguni, gatavo brokastis un laiku pa laikam ar smaidu uz lūpām pamet aci uz savu iemītnieku. Ainana vēl aizmigusi, arī suņi snauž, un tikai pēc tā, ka viņu ķermeņi paretam notrīs, var jaust dzīvnieku pastāvīgo modrību, gatavību tūdaļ celties un skriet.

Aleksejs Peršins diezgan ātri aprada ar šejienes dzīves ritumu, pielāgojās daudz kam tādam, ko agrāk būtu uzskatījis par neiespējamu. Arī tagad viņš viegli ieslīdēja čottaginā, virs krekla uzģērtla brīvi krītošu kuhļanku un mēģināja izkļūt svaigā gaisā. Atvēris durvis, viņš ieraudzīja gludu sniega sienu. Kaljana pasniedza lāpstu — platu vaļa kaulu, kas bija uzmaukts koka kāta galā. Sākumā sniegs bija jāmet uz iekšpusi, gar sienu, kur stāvēja mucas ar pārtikas krājumiem. Izracis eju, Peršins zemu nolieca galvu, samiedza acis, sargādams tās no sniega lēkšķēm, izlīda laukā un rāpus aizkļuva līdz jarangas otrai pusei. Viņš mēģināja palūkoties uz jūru, taču redzēja vienu vienīgu palsu sniega plīvuru.

Peršins apgāja mītnei apkārt, pārbaudīja ap akmens bluķiem apmestās siksnas un ar acu kaktiņu pamanījās saskatīt arī ar valzirgu ādām noklāto jumtu. Pārliecinājies, ka mājoklis pagaidām stipri turas pretī viesulim, viņš jau gribēja atgriezties jarangā, te pēkšņi sajuta, ka viņam pieķērusies kāda dzīva būtne.

—  Kas tu esi?— viņš iztrūcies iesaucās.

—  Es tā esmu!— cauri vēja gaudām izlauzās meitenes balss un smiekli.— Es — Umkeneu! Vai sabijies?

Peršins atviegloti nopūtas un bargi jautāja:

—  Ko tu klīsti tādā laikā? Apmaldīsies, un vējš aiznesīs jūrā.

—       Neaiznesīs, esmu jau liela,— Umkeneu atbildēja.

—  Šodien putenis plosās, tāpēc nācu pajautāt — vai mācīsimies?

Viņa joprojām stingri turējās pie Peršina, piespiedusies viņam klāt. Cauri kamleikai un kerkeram viņš sajuta Umkeneu spēcīgo, stingro augumu. Tumši nosarkusī seja bija pavisam tuvu — gandrīz vai pieskārās viņa kaklam, un viņš mēģināja novērsties.

Umkeneu, gluži pretēji, labprāt kļāvās ciešāk klāt. Ar lūpām un mēli atgaiņādama mutē krītošo sniegu, viņa sacīja:

—  Cik dīvaini tuvumā smaržo tangitāns!

—  Iesim, iesim jarangā!—Peršins, pēkšņi kļuvis steidzīgs, vilka meiteni sev līdzi.

Umkeneu it kā stīvējās, turējās pretī, taču joprojām smējās. No galvas līdz kājām apsniguši, viņi ievēlās čottaginā, ar ielaistā vēja brāzmu gandrīz vai apdzēsdami uguni,— Kaljanai no brīnumiem iepletās acis.

—  Ko tu blandies sniega vētrā?— Kaljana uzklupa meitenei.

—  Atnācu mācīties,— Umkeneu atbildēja.

—  Vai tad tādā laikā var mācīties?—Kaljana jautāja Peršinam. Viņa bija cerējusi, ka šodien nu gan viņi paliks divatā vien.

—  Maziem bērniem, protams, ir bīstami šādā laikā doties laukā no jarangas,— Peršins sacīja.— Bet, ja Umkeneu ir atnākusi, tad mācīsimies.

Pirms nodarbības viņi pabrokastoja, apēda vakardien vārīto nerpas ga(u un iedzēra tēju. Pēc tam pamodās Ainana, tad pienāca suņu barošanas laiks. Kad visi mājas darbi beidzot bija apdarīti, Peršins izņēma tāfeli un novietoja to pie kažokādu aizkara, kur tai krita virsū ugunskura gaisma. Viņš atkal uzrakstīja uz tāfeles burtu «A», bet tam blakus arī «B», kas bija visas apmācības klupšanas akmens. Noskaidrojās, ka čukču sarunvalodā šādas skaņas nav. Pareizāk, nav tādu skaņu, kuras krievu gramatikā sauc par balsīgajiem līdzskaņiem.

Pametusi skatienu uz «B», Umkeneu smieklīgi sarauca degunu un noburkšķēja:

—  Atkal šī nolādētā tangitānu skaņa Vai ilgi mēs pie l.is mocīsimies?

—  Kamēr neiemācīsieties, nevaram turpināt,— Peršins stingri sacīja un vēl pārmetoši piebilda:—Bērni to jau māk izrunāt, bet jūs ar Kaljanu nespējat.

Abas jaunās sievietes cītīgi pūlējās. Mazā Ainana, domādama, ka tā ir spēle, viņām piebalsoja:

—  B… B… B…

—  Redzat nu!— Peršins priecīgi iesaucas.— Pat Ainana prot «B» izrunāt!

—  Nav nekāds brīnums,— Kaljana iebilda.— Viņa ir šamaņa meita.

—  Kad mēsf . iemācīsimies visas šīs skaņas?— Umkeneu balsī ieskanējās skumjas un nepacietība.

—      Viss atkarīgs no jūsu uzcītības,— Peršins atbildēja.

—  Kad būsiet tās apguvušas, ķersimies pie vārdiem.

—  Bet cik ilgi mācījies tu pats?— Kaljana painteresējās.

—  Deviņus gadus ģimnāzijā, pēc tam vēl trīs gadus,— Peršins atbildēja.

—  Vai tad iespējams izturēt deviņus mācīšanās gadus?— Umkeneu kā šaubīdamās jautāja.

—  Kā redzi, esmu palicis dzīvs,— Peršins jautri atbildēja un vēl piebilda:—Bet daži mācās visu mūžu.

—  Nabadziņi,— Umkeneu balsī ieskanējās patiess žēlums.— Te viens burts dienā tā nomoka, ka mēle pampst. Bet deviņi gadi! To nav iespējams izturēt.

Kaljana bija atturīgāka neķā Umkeneu un, kad meitene sāka mēļot, saknieba lūpas, un apklusa, it kā ar visu savu izskatu pauzdama, ka nav tik vieglprātīga kā viņas jaunākā draudzene.

Nesekmīgi izmēģinājies panākt, lai sievietes izrunā «B» skaņu, Peršins pasludināja pārtraukumu. Otrajā stundā viņš rakstīja uz tāfeles krievu vārdus un paskaidroja, ko tie nozīmē. So nodarbību Peršins centās iekārtot tā, lai varētu papildināt arī savas čukču valodas zināšanas. Kaljana un Umkeneu, viena otru apsteigdamas, sauca Peršinam jaunus vārdus, izlaboja viņa izrunu. Nodarbība aizritēja jautri, palaikam to pārtrauca skaļa smieklu šalts. Pēc otrā pārtraukuma Peršins parasti lasīja dzeju, un klausītājas nevarēja vien nobrīnīties, cik skanīga ir krievu valoda. Sākumā Kaljana izteica minējumu, ka tas neesot nekas cits kā buramvārdi, jo tikai saruna ar Visuma spēkiem parasti notiekot šādā ritmizētā valodā. Taču Peršins iebilda, ka viņa izlasītajam nav itin nekāda sakara ar dieviem. Viņš pat mēģināja dažus dzejoļus pārtulkot čukču valodā, taču tie iznāca nevarīgi. Lai nodarbotos ar atdzejošanu, vina valodas zināšanas bija nepietiekamas.

Dažreiz Peršins sāka dziedāt, un dziesmas visbiežāk bija revolucionāras.

Biedri, nu celieties kājās!

Cīniņā spēki sāk zelt.

Brīvības valsti sev mājās

Gribam nu drīzi mēs celt.

Skolotājam par izbrīnu, dziesmu vārdus un melodijas ne vien Kaljana un Umkeneu, bet arī bērni uztvēra gandrīz vai acumirklī. Jau pēc pāris dienām «Biedri, nu celieties kājās!» gluži saprotami vilka līdzi visi. Pat aklais Gaimisins, vairākas reizes noklausījies, prata to izdziedāt savā dziļajā, skanīgajā balsī.

Peršins atklāja apmetnes iemītnieku garīgajā dzīvē un dotībās arvien vairāk jauna un pārsteidzoša. Dažreiz visi pulcējās Gaimisina jarangā, un sirmgalvis sāka ilgu vēstījumu par sen aizgājušiem laikiem, stāstīja brīņumpaModassakas par dzīvniekiem vai arī par patiesiem notikumiem Uelenā, Novomarijinskā, tundras apmetnēs. Dažkārt Amoss pajautāja aklajam par vienu vai otru gadījumu., it kā viņam būtu vajadzīga uzziņa, bet Gaimisins ar gaistošu smaidu sejā atbildēja izsmeļoši, minēdams noteiktus cilvēkus un vietu nosaukumus. Nebija iespējams nebrīnīties, ka šajā trūcīgajā dzīvē, kurā pat gluži ikdienišķi notikumi ir retums, tomēr izveidojusies savdabīga, savā ziņā pat augsta kultūra, nostiprinājušās paražas, kas regulē dzīvi saskaņā ar labestības un cilvēcības likumiem. Šejienes ļaudīm bija savs kalendārs, viņi labi zināja zvaigžņu pārvietošanos debesīs, dabas zīmes viņiem ļāva diezgan precīzi noteikt laiku pat bez Kagota dārguma — lielā, pie sienas karināmā barometra.

Parasti ar dziedāšanas stundu mācību diena beidzās, bet tas nenozīmēja, ka visi tūdaļ izklīda. Bērni devās mājup, taču Umkeneu palika, un Kaljana par to ne vienmēr bija priecīga.

Šodien pat, tiklīdz bija nodziedāta dziesma «Biedri, nu celieties kājās!», Kaljana jautāja:

—  Vai tavējiem mājās ir ko ēst?

—  Cik tik uziet!—Umkeneu atbildēja.— Vakar savārīju viņiem veselu katlu svaigas nerpas gaļas un vēl sacirtu kopalhenu no tā kimgita, kuru atveda Aleksejs …

Ja vien skolotājs atradās līdzās, meitene nespēja novērst no viņa mīlestības pilnu skatienu. Tāda nu bija Umkeneu daba— viss, ko viņa juta, bija lasāms viņas sejā. Tā arī šodien viņa iekārtojās pretī Peršinam, kurš bija apsēdies uz pagalvja baļķēna, un kādu brīdi vēroja, kā viņš raksta.

—  Parādi,— viņa lūdza.

—      Tu taču tik un tā nemācēsi izlasīt.— Peršins pasmaidīja.

—      Bet ja nu pēkšņi?— Arī Umkeneu viņam uzsmaidīja.—Cik aizraujoši! It kā polārlapsas pēdas svaigā sniegā… Nē, irbes… Vai ari kā vīlīte, kas rodas, no nerpādas šujot ūdens necaurlaidīgus torbasus. Kad mēs tā mācēsim?— Umkeneu grūti nopūtās.

—  Gan jau iemācīsieties,— Peršins uzmundrinoši sacīja.

—  Būtu jau labi,— Umkeneu gandrīz čukstus teica.

—       Ko tu uzmācies cilvēkam?— Kaljana īdzīgi iebilda.— Ja tev nav ko darīt, parotaļājies ar meitenīti.

—      Kāpēc man jāspēlējas ar mazo?— Umkeneu paraustīja plecus.— Es taču vairs neesmu maziņa!

—      Maziņa neesi, bet uzvedies kā bērns,— Kaljana sacīja.

—      Kad man pašai būs bērni, tad arī es ar tiem noņemšos,— Umkeneu paziņoja.

—      Vispirms tev jāpaaugas1 un jāatrod vīrs, tad varēsi domāt par bērniem,— Kaljana pacietīgi un aizbildnieciski teica. v

—      Esmu jau paaugusies!— Umkeneu stūrgalvīgi atcirta un ielūkojās Peršinam acīs.— Un vīru sev atradīšu.

—      Cik pašpārliecināta!—Kaljana pasmaidīja.— Es, redz, jau tik ilgi gaidu un nevaru vien sagaidīt. . .

—  Bet es sagaidīšu! Vai ne, Aleksej?

To pateikusi, viņa izteiksmīgi palūkojās uz Peršinu. Kaljana, skatienu pamanījusi, dusmīgi sacīja:

—      Tādas muļķības var sarunāt tikai nesaprātīgs un nepieredzējis skuķis, kam trūkst pat nobriedušas meitenes kautrīguma. Ja jau uzskati sevi par tik pieaugušu, ka vari jau precēties, pirms šādu vārdu teikšanas būtu jel padomājusi — vai tie tevis izredzētajam vīram patiks?

Šoreiz Umkeneu samulsa un apklusa. Kaljana palūkojās uz meiteni, un viņai sametās Umkeneu žēl.

—      Palīdzi noņemt viesu guļvietas aizkaru,— viņa laipni palūdza.

—  Tu gribi noņemt šo aizkaru?— Umkeneu brīnījās.

Tāda doma Kaljanai ienāca prātā, kad no jarangas bija aizgājis Kagots. Bet tagad jau visiem kļuva skaidrs, ka otrs aizkars ir gluži lieks. Kāpēc velti jānodedzina tauki, kuru ziemā jau tāoat pietrūkst, ja var gulēt aiz viena aizkara?

—       Jā. tas ir jānoņem,— Kaljana lietišķi teica.— Tas vairs nav vajadzīgs.

—  Vai tad Kagots neatgriezīsies?

—       Ja arī atgriezīsies, droši vien ne vairs šeit,— Kaliana atbildēja.— Viņš uzcels savu jarangu.

—       Bet visi domāja … — Umkeneu bija acīm redzami pārsteidzis Kaljanas lēmums.— Visi cerēja, ka viņš būs tavs vīrietis . . .

—       To nu es pati zināšu, kurš būs mans vīrietis!—Kaljana kā ar nazi nogrieza.— Tad tu man palīdzēsi?

Umkeneu tomēr nemaz nesteidzās.

—  Tātad Aleksejs gulēs ar tevi aiz kopēja aizkara?

—       Kur gan šis liksies? Pie jums ir šauri, Amosam ir bērni,— Kaljana uzskaitīja.— Tā viņam būs labāk( ērtāk un siltāk.

Beidzot apjēdzis, ka runāts tiek par viņu, Peršins steidzīgi ieteicās:

—       Kaljana! Nevajag noņemt aizkaru. Lai tas paliek! Ja nu atgriežas Kagots?

—       Tad Kagotam būs jādzīvo citā jarangā,— Kaljana sacīja.— Es negribu, lai viņš turpmāk dzīvo pie manis.

—  Seit taču ir Ainana . . .

—  Arī Ainana pārcelsies pie viņa!

—       Bet, Kaljana … Es negribu pamest viesu daļu,— Peršins pretojās.

Umkeneu viņu atbalstīja.

—       Redzi nu!— viņa sacīja kā uzvarētāja.— Aleksejs negrib gulēt ar tevi aiz kopēja aizkara.

—       Kāds tam sakars ar gulēšanu?— Peršins apmulsa.

—  Ne jau par to ir runa. Man ir ērtāk vecajā vietā. Bet par taukiem es samaksāšu, atlīdzināšu . . .

—       Ar ko tad tu samaksāsi, ja tev nav preču?— Kaljana jautāja.

—       Atbrauks kuģis un atvedīs visu, kas vajadzīgs . . . gan preces, gan produktus,— Peršins apsolīja.— Es nodedzinu pavisam maz tauku, turklāt es taču pats tos iegūstu . . .

—  Īsts vīrietis nekad nebāzis acis sievietei savu guvumu,— Kaljana nicīgi noteica, sapratusi, ka šoreiz viņai nav izdevies pārvilkt Peršinu savā guļvietā.

—  Labāk uzdziedāsim,— Umkeneu samierinoši piedāvāja.— Aleksej, nodziedi mums kād-u dziesmu!

Aleksejs, ieklausījies vētras gaudās, atsaucās:

—  Lai notiek! Nodziedāšu jums senu krievu dziesmu. Tad klausieties . . .

Viņš nokremšļojās un iesāka:

Pa drūmajām Baikāla stepēm,

Kur kalnos vēl zeltu var rast,

Iet klaidonis, lādēdams dzivi,

Ar somu pār plecu iet tas.1

18

Kagots gandrīz vai rāpus uzkārpījās stāvajā kr'astā, kur bija uzslietas jarangas, un taustīdamies tika līdz Kaljanas mītnei. Likās, ka vēja gaudās dzirdama tāda kā dziedāšana, un viņš ieklausījās — tā skanēja tieši no Kaljanas jarangas.

Viņš ar pūlēm atvēra durvis un iegāzās čottaginā viscaur apsnidzis. Kamēr Kaigots nebija ierunājies, viņu pat nepazina.

—  Kakomei, Kagot!— iesaucās Umkeneu, ieskatījusies viņam sejā.

Kagots nopurināja sniegu un atmeta savas jaunās kamModasleikas kapuci.

Mazulīte iekliedzās un metās viņam pretī. Tēvs saudzīgi paņēma meitiņu uz rokām un piespieda viņu sev klāt. Viņš aizvēra acis un tā kādu brītiņu stāvēja. Ainana pieklusa, kopā ar tēvu pārdzīvodama tikšanās prieku.

Kaljana uzlūkoja savu bijušo īrnieku ar izbrīnu: viņas priekšā stāvēja gluži cits cilvēks, ne vairs tas, kurš pirms dažām dienām skumjš, pat tāds kā nomākts, bija ar nelielu ādas maišeli aizgājis uz tangitānu kuģi. Tagad čottaginā smaidīja pievilcīgs vīrietis rūpīgi apgrieztiem matiem, gludi noskuvies, ar skaidru, mierīgu skatienu. It kā pat slaidāks un staltāks bija kļuvis. Negribējās gandrīz ticēt, ka dažu dienu uzturēšanās uz tangitānu kuģa tā spēj

pārvērst cilvēku. Pat viņa balss vairs nebija tāda kā iepriekš.

—  Kā jūs te dzīvojat?— Kagots jautāja, nolikdams meitiņu uz čottagina saltā klona.

—  Labi dzīvojam,— Kaljana atbildēja.

—  Tu taču esi īsts tangitāns!—Umkeneu iesaucās, kad Kagots bija pāri galvai novilcis kamleiku un palicis Sundbeka uzdāvinātajā vadmalas jakā. Ugunskura liesmu atblāzmā uz viņa krūtīm mirdzēja divas krietni nospodrinātu misiņa pogu rindas.— Ja nebūtu tevi pazinusi agrāk, es teiktu — šis cilvēks ir pats priekšnieks Amundsens.

—  Labdien, Kagot!— Peršinu arī Kagota ierašanās bija no tiesas iepriecinājusi, un viņš līdz ar pārējiem brīnījās— cik pārvērtusies ir Kagota āriene.

Kagots pavilka tuvāk ugunskuram lielu, stingri piestūķētu maisu un sāka ņemt no tā ārā dāvanas, sacīdams:

—  Tā nav visa samaksa, bet tikai daļa, ko man iedeva uz priekšdienām, lai es varu jūs apdāvināt. Te ir gan milti, gan cukurs, gan tēja, audums, tabaka . . . Kaljana, ņem to visu un aicini ciemiņus.

Par tēva ierašanos iepriecinātā Ainana, ieķērusies KagoModastam piedurknē, neatgāja no viņa ne soli. Kagots izņēma no maisa šokolādes tāfelīti un svinīgi sacīja:

—  So gardumu tev atsūtīja pats ekspedīcijas priekšnieks Amundsens!

Viņš uzmanīgi attina vispirms papīru, tad foliju un, nolauzis vairākus gabaliņus, deva visiem pagaršot.

—  No skata neglīts, bet cik garšīgs!— labpatikā samiegusi plakstus, sacīja Umkeneu.— Bet šī plānā dzelzs — kā to darina?

Jautājums bija domāts Peršinam. Skolotājs, paturējis rokās spīdīgās folijas čaukstošo plēksnīti, atbildēja:

—  Nezinu.

—  Nezini?— Umkeneu brīnījās. Viņa nespēja aptvert, ka skolotājs kaut ko var arī nezināt.

— Tādas lietiņas izgatavo darbnīcās, kuras sauc par rūpnīcām,— Peršins miglaini paskaidroja.

—.Tajās, kuras nabadzīgie atņēmuši bagātajiem,— Umkeneu tūdaļ apķērās, atcerējusies stāstus par to, kā nabagi, Krievijas strādnieki, atņēmuši īpašniekiem rūpnīcas un fabrikas; lai būtu vieglāk saprast, skolotājs tās mēdza saukt par lielām darbnīcām, kurās izgatavo dažādas preces.

Ja,— Peršins sacīja.— Ar speciālām mašīnām.

—  Vai tiešām pienāks laiks, kad es savām acīm ieraudzīšu, kā notiek šādi brīnumi?—Umkeneu sapņaini jautāja.— Pavisam nesen pat iedomāties nespēju, ka var būt tik plāna dzelzs, kas plānāka pat par jaunu briežādiņu.

—  Pie tangitāniem brīnumu ir diezgan,— Kagots solīdi noteica.— Visu ko var pieredzēt, ja dzīvo ar tiem kopā.

Umkeneu sarosījās.

—  Tūdaļ pasaukšu kaimiņus. Tu, Kagot, pagaidām neko nestāsti. Mums arī kārojas zināt, it sevišķi manam tēvam.

Kamēr viesi, kuriem nācās pārvarēt vēju un sniegputeni, vēl nebija sapulcējušies, Kagots paspēlējās ar meitiņu, nodziedāja tai pie auss dziesmiņu un palūdza KaljaModasnai kopalhena gabaliņu.

—  Tangitānu ēdiens ir garšīgs, tā ir pārpārēm, bet tajā pārāk daudz zāles,— viņš piebilda.

—  Kādas zāles?— Kaljana jautāja.

—  Daždažādi augi,— Kagots paskaidroja.— Nekad nebūtu domājis, ka tangitāni ēd tik daudz augu. Tos viņi uzglabā visādos veidos, biežāk gan priekšdienām sažāvētus. Amundsens apgalvo, ka tie esot veselībai derīgi. Lai zobi neizbirstot.

—  Laptien, trauks!—jautrais, allaž dzīvespriecīgais Gaimisins sacīja, ienākdams čottaginā.

—  Viņš ar tevi krieviski sasveicinās,— Umkeneu paskaidroja.— Aleksejs iemācījis. Vai tad pie jums tur — uz kuģa — tā nesaka?

—       Nē,— Kagots atbildēja,— mums ir citāds sveiciens.

—  Gut morgen — tā teic no rītiem, bet dienā lieto citus vārdus.

—  Bet man šis «laptien, trauks» ļoti patīk!— Gaimisins sacīja, ar meitas palīdzību uzmanīgi virzīdamies uz pagalvja baļķēna pusi.

Kad ieradās Amoss ar sievu, čottaginā kļuva krietni par šauru. Pirms tējas dzeršanas un stāstījuma par tangitānu dzīvi uz kuģa Kagots lika sadalīt atnestās dāvanas trīs līdzīgās daļās. Varēja redzēt, ka tas sagādā Kaljanai prieku, viņa to darīja ar tādu sejas izteiksmi, it kā šīs vērtīgās mantas piederētu tieši viņai vai tās būtu viņas un Kagota kopīgs īpašums. Izdalījusi dāvanas un salējusi tasēs tēju, Kaljana apsēdās savā vietā pie zemā galdiņa.

Kaut arī mazās apmetnītes iemītniekiem daudz kas jau bija zināms, visi klausījās uzmanīgi, nepalaida gar ausim ne vārdu. Vislielāko interesi izraisīja stāstījums par mazgāšanos pirtī. Kagotam pat bija jāalsedz kāds plikums,

lai pārējie vaiētu apskatīt viņa tīro ādu. Gaimisins aptaustīja, iespieda pirkstus ādā un izbrīnījies iesaucās:

—       Vai tas var būt! Pirksts pat nepielīp! Visu tauku kārtu nomazgājuši. Cik interesanti! Viņi tātad stāsta, ka tie ir netīrumi?

—       Netīrumi, viņi saka,— Kagots pamāja.— Tā mani berza, ka baidījos palikt gluži bez ādas. . .

—      Aleksejs teica, ka arī mūs drīz mazgāšot,—ieminējās Umkeneu.— Uzcelšot šeit koka māju — pirti . . .

—       Vai tad arī sievietes mēdz mazgāt?— Gaimisins kā šaubīdamies jautāja. _ •

—  Par sievietēm nemāku teikt,— Kagots atbildēja.

—  Uz kuģa sieviešu nav.

—       Mazgās arī sievietes!—Umkeneu palika pie sava..— Aleksejs stāstīja, ka jaunajā dzīvē sieviete un vīrietis būšot vienlīdzīgi.

Kagots izbrīna pilnām acīm uzlūkoja Peršinu un jautāja:

—  Vai tā ir taisnība?

—      Jā,— Peršins pamāja.—Boļševiki uzskata, ka vīrietim un sievietei jābūt līdzvērtīgiem.

—  Tas gan nebūs labi!—Gaimisins pašūpoja galvu.

—  Arī pašas sievietes to negribēs . . .

—  Kāpēc tad negribēs?— Umkeneu izaicinoši jautāja.

—       Bet tu vispār klusē!— tēvs viņai uzkliedza.— Tu esi kļuvusi pārlieku runīga! Pielūko, nelaidīšu vairs uz mācībām.

Umkeneu skatiens meklēja palīdzību pie Peršina, taču skolotājs bija apmulsis un, mēģinādams novirzīt sarunu no bīstamās tēmas, piedāvāja:

—  Labāk paklausīsimies Kagotu.

—      Pareizi!—Amoss vinu atbalstīja.— Mēs atnācām klausīties Kagota stāstījumu.

Kagots iedzēra malciņu tējas, noslaucīja rūpīgi apcirptās ūsas un turpināja:

—      Pēc mazgāšanās mani ietērpa viscaur tikai austās drēbēs vien. Tāpēc ka kuģī iekšā ir silts un kažokādu apģērbā var sasvīst. Sākumā audekls likās ciets un neērts, tomēr pamazām pieradu. Svarīgākais darbs uz kuģa ir ēdiena gatavošana. Vajadzīga liela prasme, lai pagatavotu tangitānu maltīti. Mani mācīja pats Amundsens, kas šo darbu varen labi pieprot. Tā nu es iemanījos cept gan smalkmaizītes, gan tangitānu balto maizi. Te tā ir. Varat pagaršot. Pēc tam — cept brieža gaļas bifšteku, vārīt zupas, auzu biezputru. Viņiem pilnas tilpnes ar produktiem. Tajās iegājis, vari apmaldīties starp kastēm, maisiem, mučelēm. Sīs pārtikas viņiem pietiks vairākiem gadiem!

—  Kam viņiem tik daudz?— Gaimisins jautāja.

—       Viņi pošas uz Zemes virsotni,— Kagots atbildēja.

—  Bet ce|š uz to ir ilgs, varbūt būs jābrauc vairākus gadus.

—  Un kas viņiem vajadzīgs tur — uz tās virsotnes?— Gaimisins painteresējās.

i — Amundsens īsti sakarīgi nepastāstīja,— Kagots atbildēja,— tomēr,,domāju, ka viņi no turienes grib apskatīt visu mūsu Zemi.

—  Tangitāni dažkārt šo to piemuld,— Gaimisins klusu sacīja, nožēlodams, ka savu interesanto stāstījumu Kagots samaitā ar acīm redzamām blēņām.— Labāk pastāsti par dzīvi uz kuģa . . .

—  Ēdiens gan nav vienīgā rūpe, viņi izdara daudz dažādu mērījumu,— Kagots turpināja.— Tiek mērīts ledus biezums, ūdens dziļums dažādās vietās, ari vēja spēks, gaisa aukstums un daudz kas cits.

—  Kāpēc viss jāizmēra?— Gaimisins vaicāja.— Kāds no tā labums?

—  To es nezinu,— Kagots atzinās.

—  Varbūt viņi mēra tādēļ, lai sadalītu?— ieteicās Amoss un jautāja Peršinam:—tModasVai boļševiki ari mēra?

Peršins drošības dēļ atbildēja piekrītoši, taču Gaimisins šaubījās:

—  Kāda jēga mērīt, cik dziļa jūra un cik biezs ledus? Droši vien viņiem padomā kas cits, ne jau sadalīšana.

—  Tā jau izskatās,— Kagots piekrita.— Tomēr tangiModastānu ikdienā mērījumiem ir ievērojama vieta. Dzīvošanai viņi man piešķīra koka telpu, kurā ir paaugstinājums gulēšanai — ari tas sanaglots no dēļiem. Uz tāda paaugstinājuma es gulēju, braukdams uz «Belindas». Bet, redz, kas man šķita dīvaini, pāri mīkstajai audekla guļvietai tiek uzklāts vēl arī baltas drānas gabals.

—  Kakomei!— gandrīz vienbalsīgi iesaucās Amoss un Gaimisins.— Kāpēc tad tas vajadzīgs?

—  Es pēc tam pārbaudīju,— Kagots turpināja,— tāpat ir arī visiem citiem: gan Amundsenam, gan Sundbekam, gan Olonkinam. Drēbe ir tīra, balta, tādu žēl sagulēt. No tādas var gluži labi pašūt mednieka ziemas kamleiku. Turklāt ne jau vienu, jo drēbes gabali ir divi — viens virspusē, otrs apakšā .. .

—       Un tu apgūlies?— ar tādu kā izmisumu balsī GaimiModassins jautāja.

—  Nē,— Kagots atbildēja,— neapgūlos.

—       Ļoti prātīgi darīts,— atviegloti piebilda Amoss, kurš bija saspringti klausījies.

—       Šos auduma gabalus es no guļvietas noņēmu un paglabāju drošā vietā. Kad iešu pavisam projām no kuģa, paņemšu līdzi.

—       Cik interesanti!—iesaucās Kaljana, kas bija pret Kagotu acīm redzami atmaigusi.

—      Jā, interesanti,— Kagots kā piekrizdams pamāja.

—  Taču pierast ir grūti.

—       Un kā ir pie boļševikiem?— Gaimisins pavērsa seju uz Peršina pusi.— Vai arī viņi guļ uz balta auduma?

—  Jā,— Peršins atbildēja.

—       Kur gan viņi dabū tik daudz baltā auduma,— UmkeModasneu brīnījās.— Viņi taču ir nabadzīgi!

—       Arī daži no nabadzīgajiem šādi saklāj savas guļvietas,— Peršins atbildēja.

—      Tas nozīmē, ka arī mums pēc kāda laika būs jāguļ uz balta auduma,— Amoss secināja.

—  Uz tāda apgūlusies, es nu nekādi nespēšu aizmigt.

—  Sapņos rādīsies sniegs,— Kaljana piemetināja.

-— Un par ko viņi runā?— Gaimisins jautāja.— Ko pārspriež vakaros?

—  Vakaros viņi vairāk gan lasa,— Kagots atbildēja.

—       Lasa?— pārsteigtais Gaimisins vaicāja.— Arī mūsu skolotājs taču lasa, vai ne, Umkeneu?

—       Lasa,— Umkeneu apliecināja, maigi palūkojusies uz Peršinu.— Tādus skaistus vārdus, gluži kā šamaņa buramvārdus.

—       Un vēl viņš dzied dziesmas, kas aicina cilvēkus turēties kopā, nepaļauties izmisumam, apvienot savus pūliņus. . . Gluži kā to darām mēs, kad gatavojamies nomedīt vali vai dodamies uz valzirgu apmetnēm,— Gaimisins piebilda.

Tā vien izskatās, Kagots nodomāja, kamēr biju uz kuģa pie tangitāniem, apmetnes ļaužu dzīve arī gājusi uz priekšu, piepildījusies ar jaunu saturu, jā, krievu skolotājs nav velti tērējis laiku . . .

Biedri, nu celieties kājās!

Ciniņā spēki sāk zelt.

Brīvības valsti sev mājās

Gribam nu drīzi sev celi.

Gaimisins to nodziedāja skaļi, izjusti, pie beigām viņa zemajai, dziļajai balsij pievienojās arī Umkeneu smalkā, meitenīgā balstiņa.

—  Kakomei!— tik vien spēja izdvest līdz sirds dziļumiem saviļņotais Kagots.— Arī šejienes jaunumi ir interesanti!

—  Aleksejs mūs māca,— Umkeneu pateicīgi sacīja.

—  Mēs daudz ko no viņa esam pārņēmuši.

—  Pastāsti par ziemas ceļu,— Gaimisins lūdza skolotājam.— Lai ari Kagots paklausās.

—  Tas ir 'dzejolis,— Peršins nokremšļojies paskaidroja.— Un to sacerējis dižais krievu dzejnieks Aleksandrs Puškins. Viņš jau sen miris, bet šie vārdi palikuši ne tikai grāmatās, bet ari cilvēku atmiņā. Paklausieties!

Miglas plūsmā viļņainajā Pazūd mēness debesis,

Skumīgajā sniega klajā Blāva, skumja gaisma līst.

Ziemas ceļu apnicīgo Mēro ašais trijjūgs mans,

Gurdinoši, vienmuļīgi Zvārgulītis skan un skan.1

—  Tu dzirdi, Kagot?—Gaimisins satraukti jautāja.

—  Kaut ari es tik ilgi jau neesmu raudzījies uz ziemas ceļu, tomēr šobrīd it kā skaidri redzu: skrien suņi, ķepas zib vien, barvedis atskatās, bet sniegā paliek stingstošās siekalas, kas nopilējušas no suņu sārtajām mēlēm. Slieces švīkst pa sniegu, sniegs švīkst cietajās, it kā noēvelētajās kupenās, bet visapkārt — klusums . . . No augšas uz tevi noraugās zvaigznes, bet debesmalā kvēlo kāvi un it kā zogas mēness … Cik jauki!

Kagots, kaut arī no paša dzejoļa nesapratis ne vārda, sēdēja gluži kā apdullināts no dzirdētā. Bez šaubām, te bija tas, ko viņš klusībā mēdza saukt par Visuma spēku balsi, tā dievi runā ar cilvēka muti. Kā izrādās, dievu balss skan arī šajā svešajā —krievu valodā. Tajā gan ir gluži kas atšķirīgs — savu iespaidu, pārdzīvojumu tēlojums, kas vēlāk tiek sniegts citam cilvēkam. Vai tur patiesi bijis tas, par ko stāsta Gaimisins?

—  Vai tas bija par ziemas ceļu?— Kagots pārjautāja.

—      Jā,— Peršins atbildēja.— Šis dzejolis ir par ziemas ceļu.

—  Par nartām un suņiem?

—       Ne jau par čukču nartām, bet par ragavām. Tās ir kā lielas nartas, kurās iejūdz lielus dzivniekus, tos sauc par zirgiem …

—       Zirgus esmu redzējis,— Kagots pamāja,— amerikāņu krastā. Tie ir lielāki par visprāvāko briedi un ļoti spēcigi. Es no tiem baidījos . . . Un arī par kupenām tur bija teikts?

—      Jā,— Peršins atbildēja,— par sniegu, par to, ka ceļš ir tāls un salts . . .

—  Un kas brauc?

—       Brauc tas, kurš šos vārdus sacerējis, un vēl važonis, kajurs.. .

—  Kajurs nav no čukčiem?

—  Laikam gan nav,— Peršins atbildēja.— Arī krievs.

—       Kā Anempodists Parfentjevs,— Amoss atcerējās čuModasvanu, kas bija braucis te garām.— Viņš gan nav gluži krievs, taču no tiem cēlies.

—       Bet vai tam Puškinam ir arī citi skaisti vārdu savirknējumi — tādi kā «Ziemas ceļā»?—ModasKagots jautāja.

—       Ir,— Peršins atbildēja, pārsteigts, ka šamanis tā ieinteresējies par poētisko daiļradi.— Krievu tautai ir daudz tādu cilvēku, kas sacerējuši dzejoļus. Puškins ir pats galvenais . . .

—       Kā Ļeņins!— Gaimisins, kas bija uzmanīgi klausījies viņu sarunā, pateica priekšā.

—  Vai Ļeņins arī sacer dzejoļus?— Amoss jautāja.

—  Nezinu, manuprāt, ne,— Peršins nedroši atbildēja.

—       Varbūt sacer gan, bet tikai citiem nesaka?— Kagots izteica biklu minējumu. Viņš vērīgi palūkojās uz krievu skolotāju.

Peršins, brīdi šaubījies, drošības labad tomēr sacīja:

—  Varbūt arī sacer . . .

—      Citādi viņš nemaz nevar,— Kagota balsī skanēja dziļa pārliecība.

Nez kādēļ viņam pietrūka drosmes teikt, ka arī viņam pazīstams šis dvēseles stāvoklis, kad rodas apbrīnojami vārdi, kas cieši kļaujas cits pie cita un pauž tādas jūtas, tādas domas un noskaņas, kuras ikdienišķiem vārdiem nav izsakāmas. Bet varbūt tas, kas reizēm apciemo viņu, patiešām ir dievišķā nojausma, taču Puškina un vēl

daudzu pārējo, kā Peršins teica, dzejnieku radītais ir gluži kas cits?

Kaljana vēlreiz piepildīja tējkannu ar upes ledus šķembām un uzkāra to virs ugunskura.

Umkeneu piemeta dažas sausas šķilas, liesma pieņēmās spēkā un vēl spilgtāk apgaismoja čottaginu.

—  Varbūt pastāstīsi vēl kaut ko?— Kagots krievam palūdza.—Ja ne Puškina, tad kāda cita dzejoļus . . .

—  Es jums nolasīšu dažus sava mīļākā dzejnieka un novadnieka Aleksandra Bloka dzejoļus,— Peršins sacīja. — Šis.cilvēks ir dzimis un dzīvo tajā pašā pilsētā, kurā esmu dzimis ari es,— Petrogradā. Paklausieties!

Pie debess malas blāv Omega Un Sīrijs daudzkrāsainais dzirkst.

Bet augšā — mēmā, saltā Vega,

Ar krēslotni un sniegiem segta,

Kā ledus valsts pār zemi stingst.

Tu — dieviete ar auksto vaigu,

Pār dvēseli, kas jūtās tvan,

Tu lepna valdi līdz šim laikam Par zvaigzni, kura mūžos pland . . .'

’eršins apklusa, palūkojās uz Kagotu un atkal nevarēja nenobrinlties par viņa kvēlo skatienu. Radās iespaids, ka čukčs sapratis un izjutis vārdu jēgu.

Dzejas lasījumi mijās ar Kagota stāstiem, bet sniegavētra, tā vien šķita, naktij nākot, plosījās arvien negantāk. Peršins pavadīja Gaimisinu, viņa sievu un meitu uz viņu jarangu. Kad viņš atgriezās pustukšajā čottaginā, Kagots jau bija atlaidies guļvietā aiz kažokādām un, izbāzis galvu laukā, kūpināja pīpi.

Kagots klusēdams vēroja, kā Peršins nopurina no drēbēm sniegu, noģērbjas un pēc tam apskata čottaginu un valzirgu ādu jumtu, un nodomāja, ka šis tangitāns pat savā ikdienišķajā uzvedībā kļuvis līdzīgs čukčam. Tā pārlūkot jarangu var tikai cilvēks, kas tajā dzīvo jau sen un dzīvos vēl ilgi, un jūtas šajā mājokli īstens saimnieks.

— Tu saki, ka krieviem ir daudz tādu, kas sacer dzejoļus?— Kagots jautāja, kad Peršins bija noģērbies un ielīdis savā viesu guļvietā aiz aizkara, un, tāpat kā Kagots, pabāzis galvu čottaginā, lai pirms miega vēl ieelpotu svaiga gaisa malku.

—  Daudz . .-.

—  Varbūt viņi ir rada šamaņiem?

—  Varbūt,— Peršins atbildēja, taču Kagots viņa balsī saklausīja zobgalību.

—  Par ko bija tas — pēdējais dzejolis?—Kagots jautāja.

—  Par zvaigznēm.

S> atbilde lika Kagotam iekšēji satrūkties, viņš juta, ka šie vārdi tik tiešām bijuši par zvaigznēm! Bet kā gan tā var būt? Viņš taču nesaprot krievu valodu! Kā viņš spēj uztvert sen, sen un tālu, tālu teiktu vārdu jēgu? Varbūt tiem, kas sacer dzejoļus, piemīt citādas sazināšanās spējas, kas parastiem cilvēkiem nav atvēlētas? Kagota dvēseli saviļņoja dīvainas trīsas, viņš juta tuvojamies to sajūsmas vēju, ar kura pūsmu radās apbrīnojamie vārdi, kas, viņaprāt, pauda dievišķo gribu.

Viņš ievilka galvu atpakaļ guļvietas smacīgajā tumsā, izdzirdēja līdzās dusošās meitas rāmo elpu un Kaljanas nemierīgos dvesienus, kas mijās ar vaidiem un nesakarīgu murmināšanu.

Pēkšņi atskanēja Vaalas balss. Tā atplūda no tā paša kakta, no kura bija nākusi arī iepriekš. Kagots nespēja saprast vārdus, taču Vaalas balsi viņš pazina. Tā apslāpa un ieskanējās atkal, un Kagots, lai arī bija saausījies, nespēja uztvert viņas vārdu jēgu. Tie it kā saplūda ar to, kas lidz ar sajūsmas vēju apņēma Kagota būtni.

Ar roku sniegpārslu nclver —

Tā sasils un izkusīs plaukstā.

Nepūlies susliku noķert,

Aizmuks no tevis tas.

Un, ja tu (īkosi domu Sagūstīt vārdu cilpā,

Aizbēgs un pazudīs tā Gluži kā pārsla uz delnas.

Vaala, tu aizej lai līdzi,

Pazūdi, izgaisti naktī . . .

Jau saule pār ledājiem aust,

Uz mūžiem balss tava zūd . . .

Ko kurienes šie vārdi? To taču nebija, kamēr viņš klausījās jarangā sarunas, pats kaut ko stāstīja vai ari uz kuģa gatavoja tangitāniem ēdienu. Viņš taču nav gaidījis tieši šos vārdus, kuri pareģo, ka viņā izbāl viss, kas vēl saglabājies no Vaalas.

Interesanti, vai norvēģiem arī ir tādi paši dzejnieki kā krieviem? Tad jau visa cilvēku pasaule saaudusies acij netveramā, apbrīnojamā kopībā, par kuru viņam nav bijis ne jausmas. Ja viņam izdevies izprast jēgu, krievu valodu nezinot, tad iznāk, ka viņš spējīgs izprast arī citu dzejoļu jēgu. Vai te nav kādas sakarības ar to sazināšanās veidu, ko tangitāni sauc par radio?

So domu satraukts, Kagots ilgi grozījās, līdz pamodināja Kaljanu. Sieviete uz brīdi sastinga kā pamirusi, tad čukstus jautāja:

—  Par ko |u domā, Kagot?

—  Par dzejoļiem,— Kagots klusu atsaucās.

19

Amundsens pārlasīja vakardienas ierakstu.

«17. janvāris. Šodien jēparādās saulei. Godinājām majestātisko spīdekli ar karoga pacelšanu. Par nožēlošami mākoņi traucēja mūs to ieraudzīt, taču mēs zinām, ka tas ir šeit un paliks ilgu laiku. Temperatūra lēkā augšup un lejup, šovakar pie mums ir —32°C. Fantastiska ziemeļblāzma! Seit mēs neesam tik izlutināti kā pie Ceļuskina raga, kur tā kvēloja katru dipnu. Ar krievu avīžu starpniecību jaunumi līdz mums nonāk lēni. Šodien uzzinājām par Rūzvelta1 nāvi, kas mani ļoti sarūgtināja, un arī to, ka Īrija it kā pasludināta par republiku. Jā, kādu gan mēs sastapsim pasauli, kad atgriezīsimies?»

Vakar pēc saules svinīgās sagaidīšanas Amundsens pa savas kajītes iluminatoru bija ieraudzījis Kagotu pa trapu nokāpjam uz ledus; pēc tam viņš lēnām pagāja uz priekšu un apstājās kādu gabaliņu no kuģa. Sākumā likās, ka viņš devies izmest virtuves atkritumus, taču pavārs soļoja neparasti — nosvērti, ar augstu paceltu galvu, it kā ar debesīm sarunādamies. Izstieptās rokās viņš turēja sudraba paplāti, uz kuras parasti tika pasniegta kafija. Ticis pāri vienai torosu grēdai, Kagots apstājās un kādu brīdi stāvēja, ar rokām mādams uz rītu pusi — gluži kā sējējs. Amundsens saprata, ka viņš pa savam prātam saskaņā ar savas tautas paražām sagaida pēc ilgās polārās nakts parādījušos sauli.

' Teodors Rūzvelts, ASV prezidents no 1901. līdz 1909. gadam.

Pēc ziedošanas atgriezies uz kuģa, Kagots vēl kādu laiku saglabāja noslēgtu, svinīgu sejas izteiksmi un kļuva možāks tikai tad, kad, dzerot vakara tēju, Olonkins sāka lasīt krievu avīzes, kuras uz «Modu», garām braukdams, bija atgādājis Grigorijs Kibizovs. Tirgotājs pa ceļam uz Uelenu bija atvedis arī Aleksejam Peršinam garu vēstuli no Terjohina; tas rakstīja, ka laimīgi sasniedzis ceļojuma galamērķi — Kolimas grīvu un nolēmis atgriezties NovoModasmarijinskā pa Anadiras upes augšteci, metot līkumu ledājiem klātajai Čukču pussalas piekrastei.

Kopā ar pārējiem uzmanīgi noklausījies jaunumus, Kagots palūdza Olonkinam avīzi. Viņš aplūkoja katru rindu, katru sleju un attēlu ar tik saspringtu sejas izteiksmi, ka Amundsenam likās — pavārs lasa. Vēl jo vairāk tāpēc, ka čukčs acīm redzami kustināja lūpas — tieši tā, kā to dara ne pārāk izglītots norvēģu zvejnieks Bunnefjorda apkaimē.

Sundbeks, kurš sēdēja Kagotam blakus, jautāja:

—  Kā ir?

— Tas ir brīnums,— Kagots nopūtās.— Nekādi nespēju apjēgt, kā jūs sadzirdat balsi: pašos sevī vai arī uztverat no šejienes, no papīra?

Olonkins pirmajā mirklī pat neapķērās, ko lai atbild.

—  Balsis es nedzirdu … Ar acīm skatos uz šīm zīmītēm, kas atveido krievu valodas skaņas. No tām tiek sakārtoti vārdi.

—  Krievu vārdi?

—  Protams,— Olonkins atbildēja,— šī taču ir krievu avīze.

—  Tātad norvēģu avīzē būs citādas zīmītes?— Kagots atskārta.

—  Bez šaubām,— Olonkins atbildēja.

—  Iznāk, ka jebkurai valodai ir savas zīmites?— Kagots turpināja.— Un tās valodas, kurām to nav, nespēj sarunāties rakstu veidā?

—  Dabiski,— Olonkins piekrita.

—  Bet kur gan krievi dabūjuši šīs zīmītes?

—  Cik atminos, tās mums bijušas vienmēr,— Olonkins paskaidroja.

—  Un norvēģiem arī?— Kagots jautāja Sundbekam.

Sundbeks pamāja.

Kagots smagi nopūtās un nolika avīzi uz galda.

Sapratis, kādej Kagots tik sarugtinats, Amundsens sacīja:

Kungi atļāvušies mazu neprecizitāti: norvēģiem, tāpat arī krieviem, sirmā senatnē rakstības nav bijis. Izveidot rakstu zīmju sistēmu kādai valodai mūsdienās nav sarežģīti. Dānu misionāri, piemēram, ņemot par pamatu latīņu alfabētu, to pašu, kuru izmantojam mēs, izstrādājuši rakstību Grenlandes eskimosiem un pārtulkojuši liniem dažas lūgsnas.

—  Tātad arī čukču valodai iespējams izdomāt tādas zīmes?.— Kagcrts jautāja ar cerības pieskaņu balsī.

—  Principā iespējams,— Amundsens atbildēja.

Kad Kagots bija aizgājis, Sundbeks sacīja:

—  Tomēr jāiemāca viņu lasīt.

—  Bet kādā valodā jūs domājat to darīt?—Amundsens jautāja.— Viņš nezina ne norvēģu, ne krievu valodu, tātad būs jāmāca lasīt angliski?

—  Pagaidām jāmēģina dot viņam viselementārāko priekšstatu par burtiem un skaitļiem,— Sundbeks sacīja.— Manuprāt, tik apķērīgs cilvēks kā Kagots to apgūs bez grūtībām.

—  Nu, tad mēģiniet . . .— Amundsens, brīdi klusējis, ieteica.

Kopkajītes galds bija noķopts, trauki nomazgāti, un, kad Kagots vēlreiz ienāca gaismas pielietajā kopkajītē, viņš pamanīja tajā galda galā, kas atradās zem karalpāra, atvērtu biezu burtnīcu, vienu no tām, kurās tiek ierakstīti magnētiskie mērījumi. Līdzās gulēja divi krietni uzasināti zīmuli. Kagotam tūdaļ ienāca prātā, ka tas viss sagatavots viņam.

Pirmais skolotājs bija Olonkins. Viņš uzrakstīja uz papīra to pašu burtu, ar kuru jarangā bija sācis Peršins, un teica, ka šis ir pats pirmais burts «A», galvenā zīme rakstu sarunā.

Tā bija stāvējis arī dižais šamanis Amoss, no kura Kagots bija pārmantojis varenību. Kājas plati ieplestas. No viņa malahaja[22] kapuces gala pie pakauša rēgojās melns kovārņa knābis.

Pēc tam Olonkins uzrakstīja krievu un norvēģu vārdus, kuru skanējums Kagotam bija labi zināms. Sie vārdi bija «TEJA» un «FRAM». Arī šo vārdu nozīme Kagotam nebija sveša. Tagad vajadzēja iegaumet to rakstisko atveidu.

Viņš cieši raudzījās šo vārdu zīmējumā, centās sameklēt tajā uzskatāmu nozīmes un jēgas attēlojumu. Vārdā «TĒJA» pirmā zīme atsauca atmiņā kaut kādu darbarīku, beigās atkal bija pazīstamais Amoss, taču divas vidējās zīmes neizraisīja nekādas asociācijas. Norvēģu vārds «FRAM», kurā atkal bija pazīstamais Amoss, beidzās ar lauzītu zīmi, kas nedaudz atgādināja dienvidu apvāršņa daļu jaukā laikā, kad uz skaidro debesu fona iemirdzas kalnu grēdu robotās virsotnes.

Olonkins lika vairākas reizes izrunāt šos vārdus, pēc tam lūdza Kagotu tos precīzi pārrakstīt burtnīcā. Zīmulis, kas bija tik veikls Olonkina rokā, nekādi negribēja turēties Kagota stīvajos pirkstos. Tas slīdēja ārā, krita uz grīdas un reiz pat paripoja zem galda. No neierastās piepūles, kas bija vajadzīga, lai noturētu nepaklausīgo darbarīku, uz Kagota pieres izspiedās sīkas sviedru lāsītes.

—  Atvilksim elpu,— viņš beidzot vai lūgšus lūdza.

—  Labi,— Olonkins apžēlojās, patiesi izbrīnījies, kā gan pieaudzis cilvēks nespēj savaldīt -tik vienkāršu darbarīku kā zīmuli.

Atpūties Kagots atkal ķērās pie tā un mēģināja uzvilkt uz papīra ko līdzīgu burtam «A». Tomēr kodoliņš nevilka vis uz papīra taisnas līnijas, bet pārplēsa to pušu, turklāt vēl nolūza, un melnais grafīta gabaliņš, kas bija rēgojies no koksnes, aizripoja pa balto lapu. Izdvesis tādu kā nožēlas, kā vilšanās skaņu, Kagots nepaklausīgo zīmuli nosvieda uz papīra.

—  Neuztraucieties,— Olonkins viņu mierināja.— Nevajag tik ļoti spiest, zīmulis jāvirza viegli, tas rakstīs pats.

—  Kungi,— ieteicās Amundsens, kurš, tāpat kā citi, ar interesi bija vērojis Olonkina pūliņus pavāram iemācīt, kā jātur zīmulis,— tā vien šķiet, ka viņu traucē mūsu klātbūtne. Atstāsim viņus divatā. Tad varbūt veiksies labāk.

Un patiešām — ekspedīcijas dalībnieku vērīgo skatienu nomākts, Kagots mulsa, un tikai viena doma viņam bija galvā: kā lai notur rokās šo glumo un neuzticamo rakstāmrīku.

Kad kopkajītē bija palikuši tikai Kagots un Olonkins vien, skolotājs paņēma citu zīmuli.

—  Pamēģiniet vēlreiz. .

Rezultāts bija tāds pats. Izmisušais Kagots atdeva zīmuli Olonkinam.

—  Nē, es vairs nevaru! Man nekas nesanāks.

—  Velti jūs tik viegli padodaties, Kagot. Te vajadzīga pacietība,— Olonkins mierīgi teica.—: Ņemiet zīmuli, burtnīcu un pavingrinieties pats.

Kagots diezgan nelabprāt paņēma uz kajīti līdzi zīmuli un burtnīcu *un pirms gulētiešanas apsēdās pie neliela galdiņa, kas stāvēja līdzās iluminatoram. Pēc dažiem mēģinājumiem viņš apjēdza, ka zīmulis jātur viegli, pat vēl brīvāk nekā pīpeskāts. Un švīkājošā akmens smailīte gluži vai jāslīdina pa papīru. Galu galā viņam izdevās attēlot ko līdzīgu burtam «A», Amosam, kā viņš to klusībā iedēvēja. Pavingrinājies viņš diezgan viegli uzzīmēja divus vārdus, kurus Olonkins bija ierakstījis viņa burtnīcā: «TĒJA» un «FRAM».

Tikai pēc tam Kagots apgūlās gultā, taču, pārdzīvodams savu pirmo rakstīšanas nodarbību, vēl ilgi nespēja aizmigt. Vai tiešām tā varētu būt, ka viņš apgūs tangitānu māku zīmēt uz papīra un izlasīt cilvēka runas zīmes? Krievu skolotājs Peršins stāstīja, ka viņš to mācījies vai desmit gadus. Bet kuģis aizbrauks, tiklīdz būs atbrīvojies no ledus gūsta. Viņa skolotāji dosies projām, neiemācījuši Kagotam tangitānu gudrības. Taču Peršins it kē nemaz nepošas uz prombraukšanu. Te, uz kuģa, runas ir tikai par ceļojumu uz Zemes virsotni, turpretī Peršinam — par nākotnes jauno dzīvi, par īstu, lielu, no dēļiem būvētu skolu, par lieliem namiem, kuros dzīvos un mācīsies no visām apkaimes apmetnēm sapulcinātie bērni. Atbrauks krievu ārsti un no slimnieku iekšām graizīs ārā slimības . . . Bet, ja nu cilvēkam ir galvassāpes, vai patiešām taisīs vaļā galvaskausu? Varbūt arī viņam derētu kopā ar Amundsenu doties uz Zemes virsotni, lai no tās palūkotos uz cilvēku apdzīvoto pasauli.

Gatavodams ēdienu, Kagots cauru dienu nespēja aizmirst gaidāmās mācības. Kad viņš parādīja Olonkinam paša uzrakstītos burtus un divus vārdus «TEJA» un «FRAM», skolotājs aiz prieka vai staroja. Pēc tam ekspedīcijas dalībnieki — un Amundsens pats pirmais — apskatīja Kagota burtnīcu un visi kā viens slavēja uzcītīgo skolnieku.

—      Šodien jūs mācīšu es,— Sundbeks paziņoja nākamajā vakarā.— Mācīšu skaitīšanu.

Viņš pasniedza Kagotam citu burtnīcu. Tās baltās lapas bija sadalītas tikko samanāmās gaišzilās rūtiņās.

Sundbeks jau bija izjautājis biedrus, kā viņiem mācīta aritmētika, un centās atcerēties arī savas sen aizmirstās stundas skolā.

—       Kagot, jūs, domājams, simta ietvaros skaitīt mākat,— Sundbeks sacīja.— Sakiet, lūdzu,— cik jums pirkstu rokām un kājām?

Pēkšņā jautājuma pārsteigts, Kagots nespēja tūda| atbildēt un domās pārskaitīja pirkstus.

—  Divdesmit,— viņš sacīja.

—       Pareizi,— Sundbeks apmierināts konstatēja, it kā tas, ka pavārs zina, cik viņam pirkstu rokām un kājām, būtu loti svarīgi.— Un cik būs pirkstu, ja pie jūsu diviem desmitiem vēl pieskaitītu, teiksim, piecus Amundsena pirkstus?

Kagots palūkojās uz priekšnieku, kā jautādams: vai tas atļauj viņa pirkstus skaitīt klāt paša divdesmit? AmundModassens apstiprinoši pamāja.

—       Bet kādi būs pirksti — roku vai kāju?—Kagots nolēma precizēt.

Brīdi svārstījies, Sundbeks sacīja:

—  Lai būtu kaut vai kājas . . .

Kagots paskatījās uz Amundsena briežādas torbasiem un teica:

—      Tad būs divdesmit mani pirksti un vēl pieci no priekšnieka kreisās kājas.

—  Kāpēc no kreisās?— Sundbeks brīnījās.

—      Tā man ir tuvāk,— Kagots atbildēja, atkal pametis skatienu uz Amundsenu.

—       Labs ir, lai ņem no kreisās kājas,— mēģinādams apslēpt smīnu, Amundsens vēlīgi atļāva.

—       Cik tad kopā sanāk pirkstu?— Sundbeks neatstājās no tincināšanas.

—  Divdesmit pieci!

—  Teicami, Kagot!

Sundbeks patiešām bija ar atbildi apmierināts, jo sākumā bija bažījies — vai tik nav sācis ar pārāk lieliem skaitļiem?

— Turpināsim … Ja mēs no divdesmit pirkstiem atņemsim piecus pirkstus, cik paliks?

—  Kurus pirkstus? Roku vai kāju?

—  Kaut vai kāju,— Sundbeks atļāva, nekādi nespēdams apjēgt, kāda starpība, no kurienes tiks ņemti šie pieci pirksti.

Kagotam tas tomēr nebūt nebija vienalga. Tūdaļ pat iztēlojies sevi bez pieciem labās kājas pirkstiem klibu un bezpalīdzīgu klimstam starp torosiem, viņš bikli piedāvāja:

—  Labāk ņemsim no kreisās rokas . . .

—  Lai notiek, ņemiet no kreisās rokas . . .

Bez kreisās rokas tomēr vieglāk nekā bez kājas vai labās rokas. Prātā žigli sarēķinājis, Kagots atbildēja:

—  Paliek piecpadsmit pirksti.— Un precizēja:—Desmit kājām un pieci labajai rokai . . . Vēl viss nav zaudēts . ..

—  Ko jūs teicāt, Kagot?—Sundbeks jautāja.

— Sacīju, ka cilvēks bez kreisās rokas vēl nav gluži pazudis,— Kagots paskaidroja.— Ja nu man trūktu labās rokas vai vienas kājas, tad būtu ļauni. Es būtu kroplis.

—  M-jā-ā,— Sundbeks novilka.— Labāk rēķināsim ko citu. Tā mēs visus sakropļosim, atstāsim bez kājām un rokām.

Parakņājies kabatā, viņš izņēma sērkociņu kastīti. Izbēris sērkociņus uz galda, Sundbeks izdarīja dažus visvienkāršākos aprēķinus, bet pēc tam ierakstīja burtnīcā ciparus no vieninieka līdz devītniekam un savrup no tiem —nulli. Pie katra cipara bija nolikts arī attiecīgais sērkociņu skaits — no viena līdz desmit. Desmitā kaudzīte visvairāk ieinteresēja Kagotu, jo tā nebija atzīmēta uz papīra.

—  Paskatieties,— Sundbeks zīmīgi sacīja,— desmit sērkociņi attēlo ciparu desmit. Nulles zimei nav vispār nekādas vērtības, tā norāda, ka skaitļa nav, piemēram, ja jums, Kagot, nav neviena sērkociņa, tā ari būs nulle.

—  Kāpēc, pie vieninieka pieliekot nulli, iznāk tik daudz?— Kagots bija nesaprašanā.

Ciparu aprises viņam atgādināja daudzus priekšmetus. Nu, par vieninieku ij runas nevarēja būt — tas bija saprotams no pirmā acu uzmetiena. Bet divnieks bija ļoti līdzīgs āķim, uz kura jarangā virs uguns tika nostiprināta tējkanna vai katls. Trijnieks atgādināja valzirga zarnu līkločus, četrinieks — augšpēdu apgāztu krēslu «Modas» salonā, bet piecnieks bija tas pats divnieks, tikai nostādīts ar kājām gaisā. Sešnieks — neliels siksnas gals, septītnieks— večuks, kam sānos iemeties dūrējs. Astotnieks bija gluži kā brilles, kas noliktas stateniski, bet devītnieks — tas pats sešnieks, kaut gan apgāzts augšpēdu. Taču desmitnieks . . .

—  Ja jūs prātosiet par lietām, kas neattiecas uz manu stāstījumu,— Sundbeks stingri aizrādīja,— no mūsu mācībām nekas nesanāks. Jums jātic katram manam vārdam, viss jāsaprot tā, kā es jums saku.

Kagots klusēdams pamāja. Ar saviem jautājumiem viņš, kā likās, tiešām dzina skolotāju strupceļā, un tam ikreiz zuda paskaidrojuma pavediens.

Izmantojot sērkociņus, Kagotam aritmētiskās darbības viena desmita ietvaros sāka veikties itin labi, un gluži neilgā laikā viņš iemācījās ātri saskaitīt un atņemt. Matemātiskās darbības Kagotam iepatikās daudz vairāk, nekā skaņu un rakstu zīmju apgūšanas pūliņi.

Kad Kagots bija aizgājis uz kajīti, Olonkins, kuru šī neierastā nodarbošanās bija nogurdinājusi, ieteicās:

—  Man liekas, ar lasīšanu nekas nesanāks.

—  Kāpēc?— Amundsens jautāja.

—  Tāpēc, ka viņam jāmāca lasīt vienā valodā — vai nu krievu, vai angļu, vai norvēģu . . . Mācīt viņu lasīt čukču valodā nav iespējams, jo nav tādas rakstības.

—  Bet kādā valodā tad viņiem to māca Aleksejs PorModasšins?— Amundsens vaicāja.

Esmu painteresējies,— Olonkins atbildēja.— Aleksejs vienlaicīgi māca gan runātModaskrievu valodā, gan, lasīt un rakstīt. Turklāt pats apgūst čukču valodu. Man turpretī nav nekādas jēgas mācīties aborigēnu valodu, ja jau mēs pēc dažiem mēnešiem atstāsim Čukču pussalas krastus. Un nez vai vēlāk būs vāl lemts tikties ar tās iedzīvotājiem.

—  Bet skaitīšanu viņš uzreiz apjēdza!— Sundbeks iebilda.

—  Varbūt tāpēc, ka matemātika ir daudz vispārīgāka un abstraktāka nekā valoda,— Amundsens paskaidroja.— Lasīšana un rakstīšana nav šķirama no runas, un Olonkinam ir pilnīga taisnība — Kagotam jāmāca kāda viena valoda, un tā, manuprāt, ir krievu valoda.

—  Kāpēc tieši krievu?— Renne jautāja.

—  Pirmkārt, viņš ir un paliek Krievijas pavalstnieks. Otrkārt, krievu boļševikiem, kā es sapratu, šajā reģionā ir nopietni nolūki izglītošanas jomā.

—  Bet Kagots taču krieviski nesaprot,— Olonkins atgādināja.

—  Kādēļ gan jūs nevarētu vienlaikus mācīt arī krievu valodu?— Amundsens ierosināja.

Tika nolemts līdztekus mācīt Kagotam krievu valodu, rakstīšanu, lasīšanu un arī matemātiku.

—  Viņam, cik manīju, ir loti tēlaina domāšana,— Amundsens prātoja.— Kad Sundbeks viņam mācīja aritmētiku, visus ar pirkstiem saistītos aprēķinus viņš uztvēra kā reālu darbību. Tā ka, viņu apmācot, jāizmanto piemēri, kas .ņemti no tuvākās apkārtnes un viņam ir saprotami.

—  Lai notiek,— Olonkins piekrita,— pamēģināsim, kas tur sanāks.

Kagots jau iztēlojās sevi par cilvēku, kas māk lasīt un rakstīt. Viņu vienlīdz pievilka gan grāmatas, gan avīzes. Kā viņš saprata, grāmatās bija atrodamas visdažādākās ziņas par dzīvi, turklāt arī par pagātnes notikumiem. Bet avīzēs, vienā lielā lapā, ne mazākā par jauna brieža ādu, bija sakopots, kā teica Olonkins, tik daudz jaunumu, cik nespētu atvest par ar vairākām suņu iejūgu karavānām atbraukuši cilvēki. Lai rastos tik daudz jaunumu, arī dzīvei jābūt ar tiem piesātinātai, vajadzīgi ļoti daudzi cilvēki, kas iesaistīti dažādos darbos. Kagots to iedomājās apmērām tā: kaut kur tālu, aiz dienvidu kalnu grēdām, kas līdzīgas burtam «M», šalc un dun cilvēku jūra, risinās neizprotami un prātam neaptverami notikumi, teiksim, plaši cilvēku slaktiņi, kuros darbā tiek laisti šaujamieroči un pat milzīgi lielgabali, kas līdzīgi tiem, ar kuriem šauj vaļus. Turpat atrodas arī darbnīcas, kurās nabadzīgie ļaudis izgatavo dažādas preces: cirvjus, nažus, patafonus, katlus, vinčesterus, adatas, diegus, zābakus un daudz, daudz kā cita. Kaut kur turpat būvē arī kuģus — gan no koka, gan tos ar ugunsvēmējām mašīnām, kas piekvēpina debesis ar melniem dūmiem. Un tur notiek arī tā revolūcija, par kuru Peršins stāstīja, ka, tai sākoties, no sava augstā, zeltītā sēdekļa padzīts Saules valdnieks, bet bagātības sadalītas nabagiem . . . Protams, ja visa šī notikumu gūzma jāizstāsta vārdiem — paies vai vesela mūžība! Pavisam kas cits, ja tev uz galda priekšā ir avīze. Ar acīm tu skrien pa zīmju pēdām, un visi trauksmainie, raibie notikumi — lielgabalu dārdi un vinčesteru paukšķi, kliedzieni, vaidi un līksmi saucieni — tavā iztēlē atainojas kā dzīvi, it kā tu pats tos vērotu.

Taču apgūt šīs zīmes nebija nemaz tik viegli. Kagotarri izdevās noskaidrot, ka to ir vairāki desmiti. Ar skaitļiem bija daudz vienkāršāk. Tangitāni skaitīja nevis pa divdesmit, bet pa desmit. Tāpēc jau viņi šo skaitli arī attēloja tik dīvaini — vismazākajai vienībai blakus bija nostādīta zīme, kurai vispār nav vērtības. Pielikt un atņemt, pēc savas gribas palielināt kādu daudzumu — te pavērās iespējas, kuras Kagots agrāk pat nenojauta. Skaitļošanā slēpās neizprotama vara, brīnumaina spēja pārvaldīt parādības un varbūt pat pašus cilvēkus.

No šīm domām sirdī iezagās nemiers. Prātā nāca senais, pa pusei aizmirstais laiks, kad viņš centās apgūt šamaņa prasmi, kad sapņos un nomodā viņam parādījās Visuma spēku uzsūtītās krāšņās ainas, kad viņš dzirdēja balsis, brīnum skaistu mūziku un dīvainus vārdus. . . Pēdējā laikā tas viss Kagotā bija atslābis un pat vārdos izteiktas nojausmas arvien retāk apciemoja viņu. Viņš to izskaidroja ar jauno dzīvesvietu, kurā Visuma spēki vēl nespēj iejusties . . . Bet ja nu Visuma spēki sāks uz viņu iedarboties ar skaitļu starpniecību? Atradīs pie viņa jaunu ceļu tā vecā vietā, pa kuru bija ar viņu sazinājušies, kad viņš dzīvoja jarangā un gāja medīt roņus?

Miegs pagaisa. Kagots saprata, ka tagad vairs nespēs aizmigt līdz pat brīdim, kad būs jāceļas gatavot brokastis. Šķita, ka telpā kļuvis smacīgi — it kā viņam kāds būtu sažņaudzis krūtis.

Viņš apģērbās un uzmanīgi izgāja uz klāja. Stūresmājā, kurā sardzesvīrs parasti pārlaida nakts stundas, spīgoja vārga elektriskās spuldzītes gaisma. Durvis atvērās, un pa tām pabāza galvu Amundsens.

—  Tas esat jūs, Kagot?

—  Es gan, priekšnieka kungs,— Kagots atbildēja.— Gribējās ieelpot svaigu gaisu.

—  Nenāk miegs?

—       Nez kādēļ nevaru iemigt,— Kagots klusu sacīja.

—  Grozījos, grozījos, tad nolēmu iziet laukā.

—  Arī man tā gadās. Sevišķi šādā laikā. Viss it kā būtu labi — kluss, debesis skaidras, pat vēja nav, bet sirdī nemiers.

Laiks patiešām bija apbrīnojams. Varēja iziet ar degošu sveci rokā — un liesmiņa pat nesašūpotos, tik rāms un nekustīgs bija gaiss. Klusums pletās uz visām pusēm: uz dienvidiem — pa tundras līdzenumu pretī kalnu grēdām un arī uz ziemeļiem — līdz pašai Zemes virsotnei, pāri torosu krāvumiem, vaļējam ūdenim un. plaisām ledū. Polārblāzmas pēdējais blāvais mirdzums izkvēloja zenītā, un zvaigžņu mirdzums likās jo spožāks tāpēc, ka nebija mēness.

—  Par ko jūs domājat, Kagot?— Amundsens jautāja.

—  Es domāju — pat tad, kad manis vairs nebūs, tas viss mirdzēs un spīdēs, un cits cilvēks, kas dzīvos pēc manis, uzskatīs, ka tieši ar Viņu arī sākas dzīves labākais posms …

Amundsens izbrīnījies uzlūkoja Kagotu.

—  Interesanti… Kaut gan — jums varbūt ir taisnība. Man arī ir šķitis un arī tagad liekas, ka tieši mēs dzīvojam cilvēces vēstures rītausmā . . .

—  Līdz ar katru cilvēku dzimst jauna pasaule,— Kagots sacīja.— Tās laikam ir visspēcīgākās jūtas, un tās tur cilvēku uz zemes stiprāk nekā jebkuri kārdinājumi. Cerība, ka ar tevi sākas jauna mūžība . . .

—  Dažkārt esmu par to domājis . . . Jaunībā, kad nolēmu savu dzīvi veltīt polārceļojumiem, uzskatīju: ja jau mēs esam tik jauni, tad jauna ir arī cilvēce. Cilvēki taču tikai nupat, nupat sāk apzināties, ka viņi ir nedalāms kopums, brāļi un māsas vienā ģimenē. Un ka visai cilvēcei lemts atrisināt diženus un grandiozus uzdevumus. Vispirmām kārtām ir jānodrpšina viņiem cilvēka cienīgs dzīvesveids — jāpabaro visi izsalkušie, jādod pajumte tiem, kam tādas nav, jā iemāca visus dzīvot mierā un saticībā . . . Pēc tam seko mūžseno mīklu atrisināšana. Un tie ceļojumi, kurus veikšu es, izdzēsīs no planētas pēdējos baltos plankumus.

—  Tātad jūs ceļojat, lai izzinātu nezināmo?

— Jā, Kagot, lai izzinātu nezināmo un pastāstītu to citiem cilvēkiem.

—  Mēs šādā sakarībā griezāmies pie dieviem, pie Visuma spēkiem. Vai tad jums nav dievu, kuru viedumam nav robežu?

—  Varbūt kaut kur mīt viszinošie dievi, taču cilvēks iekārtots tā, ka viņam par visu jāpārliecinās pašam.

— Tātad jūs pūlaties darīt to, kas būtu jādara dieviem?— Kagots turpināja.

—  Kāpēc tā?

— Tāpēc, ka dieviem ir vieglāk ceļot, pārvietoties telpā un pat laikā. Viņus nespēj aizkavēt ne ledāji, ne laika apstākļi, ne milzīgie attālumi . . .

—  Bet man vairāk patīk un šķiet interesantāk doties pretī nezināmajam pa savu ceļu,— Amundsens iebilda.

—  Tā sacīt, paša spēkiem veikt dievišķo darbu.

—  Vai nebaidāties no dievu dusmām par to, ka jaucaties viņu darīšanās?

—  Ja dievi ir pietiekami gudri, tad viņiem, tieši pretēji, ir jābūt manā pusē un jāpalīdz man,— Amundsens smaidīdams atbildēja.— Vai tad jums jūsu dievi nepalīdz?

—  Kādreiz ir palīdzējuši,— Kagots sacīja,— taču man tāpēc bija jānogalina cilvēks.

—  Kā nu tā, kāpēc bija jānogalina cilvēks?— Amundsens satrūkās.

—  Ceļā uz kādu no dzīves virsotnēm cilvēkam dažkārt jāizdzēš otra cilvēka dzīvība,— Kagots klusu atbildēja.

—  Lai stātos dižā Amosa vietā, man nācās paša rokām atņemt viņam dzīvību . . .

—  Bet tas taču ir noziegums!

—  Nē, pie mums to tā nevērtē. Tā ir paraža, cilvēku paraža. Tiek uzskatīts, ka tādējādi es iemantošu tādu varenību, ka spēšu glābt citas dzīvības. Un es tiešām dažkārt esmu glābis . . . Taču nespēju izglābt man pašam visdārgāko — savas mīļotās Vaalas dzīvību. Dievi neuzklausīja manas lūgšanas . . .

Kagota vārdi dīvaini samulsināja Amundsena dvēseli. Vai viņš varēja iedomāties, ka tieši šeit un tik negaidītā veidā vēlreiz nāks atgādinājums par Skola traģēdiju? Kā bija teicis Kagots? «Ceļā uz kādu no dzīves virsotnēm cilvēkam dažkārt jāizdzēš otra cilvēka dzīvība?» Bet Kagotam taču nav ne jausmas par Skotu, par to nežēlīgo sacensību ledainajā, pasaules visneapdzīvotākajā tuksnesī? Varbūt viņam pastāstījis kāds no ekspedīcijas dalībniekiem?

—  Vai jūs zināt,— viņš piesardzīgi iesaka,— ka esmu jau bijis Zemes dienvidu virsotnē?

—  Esmu dzirdējis,— Kagots atbildēja.— Taču mans saprāts nespēj iedomāties tādu ceļojumu un atteicas tam ticēt.

—  Bet, kā es turp liku, ar ko braucu kopā, vai to jūs zināt?

—  Nē.

—  Vai esat dzirdējis kapteiņa Skota vārdu?

—  Pirmo reizi dzirdu . . .

—  Viņš gāja bojā atceļā no Dienvidpola,— Amundsens klusi teica.— Un ir cilvēki, kas viņa nāvē apsūdz mani . . .

r

—  Bet jūs taču neesat vainīgs?— Kagots jautāja.

—  Neesmu,— Amundsens apliecināja.

—  Un arī nejūtat savu vainu?

—  Nejūtu . . .

Kagots smagi nopūtās.

—  Ar mani ir citādi: visi teica, ka neesmu vainojams Amosa nāvē, ka tā tam arī bija jābūt, jo tāds ir dzīves likums . . . Bet es tomēr jūtos vainīgs. Un saprotu, ka, tikai glābdams citu dzīvības, spēšu izpirkt savu vainu, klusināt sāpes, kas mani nomoka jau daudzus gadus.

—  Jā, es jūty jums līdzi,— Amundsens sacīja.

—  Esmu vainīgs to cilvēku priekšā, kuri ticēja man. Un 1 oti iespējams, ka viņi mani meklē, lai nogalinātu. Tam, ko Visuma spēki izvēlējušies īpašai dzīvei, vai nu jānes savs slogs līdz galam, vai arī jāaiziet. Atkritēju gaida nāve.

—  Jūs baidāties par savu dzīvību?— Amundsens jautāja.

—  Ne tik daudz par savu kā par meitas dzīvību,— Kagots atzinās.

—  Uz mana kuģa jūs varat justies pilnīgā drošībā,— Amundsens teica.— Un jūsu meita arī jāatved šurp. Domāju, viņa jūs neapgrūtinās, bet mūs jau nu vēl mazāk. Mūsu kuģis atrodas Norvēģijas karaļa aizbildniecībā, un uz šis nelielās Norvēģijas teritprijas spēkā ir mūsu valsts likumi, kas aizstāv cilvēka godu, pašcieņu un dzīvību.

—  Esmu jums loti pateicīgs, priekšnieka kungs!—Kagots zemu nolieca galvu.

—  Bet tagad ejiet gulēt,— Amundsens saudzīgi sacīja.— Jums taču agri jācelas.

Kagots aizgāja. Amundsens pavadīja viņu ar skatienu, līdz viņš pazuda a'iz smagajām, ar briežādām polsterētajām durvīm, kas veda uz kuģa iekšējām telpām.

1909. gada septembri Amundsenu bija sasniegusi vēsts, ka Ziemeļpols ir iekarots. Pirms tam viņš gan bija nojautis, ka viņam ir sāncenši, kas arī cer sasniegt Zemes virsotni, taču, vadīdamies no savu arktisko ceļojumu pieredzes un iepriekšējo ekspedīciju materiālu rūpīgas izpētes, Amundsens nepiegrieza konkurentiem vērību. Visi līdzšinējie mēģinājumi nokļūt līdz polam pa ledu bija beigušies neveiksmīgi, pēc Amundsena domām, galvenokārt tāpēc, ka arktiskais ledus nav monolīts, vienlaidus.

Tas dreifē — dažkārt ar diezgan lielu ātrumu, neviendabīgajā ledus klājumā bieži vien sastopamas plašas vaļējā ūdens joslas vai nepārvaramas torosu grēdas, Viņš bija cieši pārliecināts, ka vienīgais zinātniski pamatotais Ziemeļpola iekarošanas ceļš ir un paliek dreifs ar speciāli konstruētu kuģi. «Fram» bija dreifējis pietiekami tuvu tik ilgotajam mērķim, lai no kuģa sasniegtu polu, ja vien būtu bijis vajadzīgais skaits suņu un ekipējums.

Iespēja, ka ari Pīrijs vai Kuks iekaros Ziemeļpolu, bija krietni vien koriģējusi Amundsena ekspedīcijas plānus, kaut gan viņš jau pašā sākumā bija uzsvēris, ka par vissvarīgāko uzskata zinātniskas informācijas vākšanu, nevis sportiskus rekordus. Taču viņš lieliski saprata arī to, ka krietni zemāka autoritāte ir tam polārajam ceļotājam, kas seko pa pēdām citiem, kuru rezultāti, no mietpilsoņu viedokļa, ir daudz iespaidīgāki un kuri jau pašā sākumā iedēvēti par. varoņiem.

Atlika vienīgi Dienvidpols. Tomēr Amundsens nesteidzās ar savu plānu iepazīstināt plašāku publiku, paturēdams prātā to, ka neveiksme vai pat tikai aizķeršanās ceļā uz iecerēto mērķi var ne vien kaitēt viņa — pienākuma cilvēka — personiskajai reputācijai, bet ari apšaubīt viņu kā nopietnu zinātnieku. Viņam nebija noslēpums, ka uz Dienvidpolu pošas angļu ekspedīcija ar kapteini Skotu priekšgalā. Viņš uzzināja arī to, ka japāņu antarktiskā ekspedīcija ar kuģi «Kainan Māru.» leitnanta Sirasa vadībā gatavojas izpētīt Karaļa EdModasvarda VII Zemi.

Tātad «Fram» bija jāuzņem kurss uz Antarktīdu. Uz neilgu laiku piestājis Austrālijas krastos, Amundsens nosūtīja kapteinim Skotam vēstuli, kurā paziņoja par savu nodomu nokļūt līdz Dienvidpolam. Ziemojot Valzivju līcī, tika ar pedantisku rūpību sagatavota suņu iejūgu karavāna, kā arī ierīkotas pārtikas bāzes. Protams, Amundsena un Skota sāncensība pastāvēja un būtu muļķīgi apgalvot, ka Amundsens negribēja būt pirmais.

Dienvidpola sasniegšana bija īsts triumfs. Atgriezies Norvēģijā, Amundsens visos sīkumos uzzināja kapteiņa Skota ekspedīcijas bojāejas apstākļus. No Skota dienasgrāmatām bija skaidri noprotams, ka anglis nojautis savu bojāeju un apzinājies Amundsena zinātniski vairāk pamatotās un daudz rūpīgāk sagatavotās ekspedīcijas priekšrocības. Pēc tam sākās angļu preses un ari dažu visai ietekmīgu privātpersonu uzbrukumi . . . Vissmagākais

bija pārmetums, ka Amundsens esot it kā netiešs angļu ekspedīcijas dalībnieku bojāejas vaininieks.

«Tā bija godīga sacensība,» Amundsens ne vienu reizi vien atkārtoja, taču palaikam sirds dziļumos tomēr juta, ka neko vairs nespēj iesākt pret to draudīgo ēnu, kuras maliņa dažkārt aizskāra arī viņu,— tā bija Roberta Skota ekspedīcijas traģiskās bojāejas ēna.

Un tagad atgādinājums nāca no gluži negaidītas puses — no tumsonīga čukča, šamaņa, vismežonīgākās reliģijas kultakalpa. Bet varbūt Kagots kādā viņam vien zināmā ceļā ir nojautis Amundsenā šo dziļi apslēpto dvēseles sāpi? Kā īsti viņš teica: «Ceļā uz kādu no dzīves virsotnēm cilvēkam dažkārt jāizdzēš otra cilvēka dzīvība…» Bet ko tad Amundsens varēja izdarīt? Atteikties no sava mērķa iekarot Dienvidpolu un pagaidīt, kamēr to izdarīs Skots? Ar kādām tiesībām? Kāpēc? Angli uzskata, ka viņa rīcība nav bijusi augstsirdīga. Tātad augstsirdīgi ir sēdēt mājās pie labi sakurināta kamīna un, pīpi kūpinot, noraudzīties, kas gan notiek pasaulē, no avīzēm uzzināt, ka atklātas nezināmas zemes, iekarotas nepieejamas virsotnes, tālas jūras? Varbūt augstsirdīgi ir piekrist nepatiesajam, augstprātīgajam uzskatam, ka tikai anglis spēj izpētīt jaunas zemes un jūras un tikai Lielbritānija ar savu gadsimtiem ilgo pieredzi zemju un tautu paverdzināšanā drīkst pretendēt uz prioritāti ģeogrāfiskos atklājumos?

Amundsenā dvēselē līdzās mita dziļa savas taisnības apziņa un vainas sajūta . . . Ko lai dara? Varbūt izbijušā šamaņa vārdos tomēr ir patiesība?

Tajā rītā pēc nakts sarunas Kagots izskatījās kā parasti — bezmiegs nebija atstājis nekādas pēdas viņa vaibstos. Bet varbūt tas bija tāpēc, ka eiropieša acs vēl nespēja ārēji vienaldzīgā eskimosa vai čukča sejā izlasīt viņa dvēseles strāvojumus? Kā jau pienākas, Kagots lūdza priekšniekam atļauju doties krastā.

—  Jāpaņem svaiga nerpas gaļa un aknas,— Kagots sacīja. Lai dažādotu ēdienkarti, viņš šad tad gatavoja ēdienus no nerpas gaJas. Ekspedīcijas dalībnieki sevišķi bija iecienījuši sutinātas vai ceptas nerpu aknas ar risu piedevām.

Kagots patfēma apmaiņai divas mārciņas miltu, dažus gabalus cukura, ābolu marmelādi, kas tik ļoti garšoja Amosa bērniem, un visam klāt vēl pielika divas paciņas tabakas.

21

Kagots nokāpa uz ledus un lēni devās uz jarangām, kas stāvēja uz kraujā krasta. Aizgājušās nakts klusums bija it kā iepleties arī pār kvēlojošās rītausmas atnesto dienu. Šodien saule jau bija manāmi pakāpusies virs apvāršņa un tātad būs kādas pusotras stundas žilbinošas, sniegotas gaismas. Kagots bija paņēmis līdzi lielas, apaļas brilles ar zaļiem stikliem. Viņam bija arī čukču «brilles», ādas strēmele ar šaurām acu spraugām,— arī tās lieliski pasargāja no sniega akluma.

Kagots zināja, ka šodien visi vīrieši ir mājās: kā jau pēc grūtas, taču veiksmīgas medību dienas. Peršins bija aizvilcis garām «Modai» trīs kopā sasietas nerpas. Labais guvums un samērā mierīgā ziema priecēja cilvēku sirdis, un viss droši vien būtu brīnišķīgi, ja atkāptos bažīgās domas, ka gan laika apstākļiem, gan medību veiksmei un vispār dzīvei nav drošības, patstāvības un allaž jābūt gatavam uz kādu pārmaiņu.

Vispirms Kagots iegāja Kaljanas jarangā.

Pie lielā kažokādu aizkara uz pagalvja baļķēna sēdēja Peršins un tīrīja vinčesteru. Ainana viņam līdzās spēlējās ar smailajām patronām. Kaljana dīrāja no nerpu ādām nost tauku slāni un bija viscaur nošķiedusies ar asinīm. Peršina izskats kopš atbraukšanas uz apmetni bija stipri pārvērties. Viņš bija uzaudzējis garu, mīkstu bārdu, kas sākās jau pie pašiem vaigu kauliem.

—  Atekaj! Atekaj!—Ainana, priecīgi iesaukdamās, metās tēvam pretī.

Uzlūkojot meitiņu, Kagots viņā ikreiz samanīja uz mūžiem aizgājušās Vaalas vaibstus. Tad viņam acīs sarieModassās asaras, nāsīs sāka kņudēt, bet krūtis iesmeldzās sāpēs.

—  Visas aknas es atstāju tev, Kagot,— Kaljana sacīja.— Lai jau ēd tie tangitāni.

—  Es ņemšu no tevis divas,— Kagots teica,— un vēl divas no Amosa. Lai būtu vienlīdzīgi.

—  Labi, lai notiek,— Kaljana piekrita.

—  Kā ir uz jūras?— Kagots jautāja Peršinam.

—  Dreifējošais ledus šodien atkāpies tālāk,— Peršins iesāka. Viņš runāja lietpratīgi, it kā visu mūžu būtu uz ledus medījis nerpas.— Krasta ledus uzsalis vairāk, un līdz atklātam ūdenim jāiet krietns gabals. Tiklīdz jūra atveras — tūdaļ atkal salst ciet. Pa ledu staigāt bīstami. Toties nerpu ir daudz. Var labi pamedīt.

Kagotam kļuva žēl, ka viņš nevar doties medībās. Būs kādu dienu priekšniekam jāatprasās un jāiziet uz ledus. Citādi vēl aizmirsīs, kā nerpas medī — ne jau visu mūžu viņš paliks pie Amundsena par pavāru!

Izrādījās, ka dzīve uz kuģa, no tālienes izskatīdamās tik neizprotama un pat pievilcīga, īstenībā ir diezgan vienmuļa un ļoti ritmiska. Sādu iespaidu pastiprināja vēl arī priekšnieka prasība visus darbus veikt precīzi noteiktās stundās. Uz ēdienreizēm tas attiecās it īpaši. Pat par dažu minūšu aizkavēšanos viņš tūdaļ saīga un stingri strostēja. Taču Kagots bija iemanījies gan brokastis, gan arī pusdienas un vakariņas pasniegt tieši noliktajā laikā un pat mazlietiņ agrāk, lai izsargātos no pārmetumiem.

—  Leduslāču pēdu nav daudz,— Peršins turpināja,— tomēr tās ir.

—  Esiet uzmanīgi,— Kagots brīdināja,— iespējams, ka tur ir lācene ar mazuli. Tā var piezagties no mugurpuses un uzbrukt.

—  Arī Amoss man to teica,— Peršins sacīja.— Kad nogalināju lāci, man likās, kd tagad nebūs grūti nošaut arī nākamo. Bet, redz,— vairs netrāpās.

—  Leduslācis ir rets medījums,— Kagots piemetināja.

—   Kā nu kuru gadu gadās. Taču uz pavasara pusi zvēri .var parādīties.

Kaljana pasniedza tēju, un vīrieši sāka pamatīgu tējoModasšanu ar cukuru. Arī Ainanai tika ielieta tēja lēzenā tasītē, lai viņa neapdedzinātos, un iedots prāvs cukura gabals. Meitenīte dzēra kā liels cilvēks, cukura gabalu aizbāzusi aiz vaidziņa. Izsūkusi visu tēju, viņa cukura graudu izņēma, nolika uz galdiņa un gaidīja, lai viņai ielej vēl.

—  Kā veicas ar mācīšanu?— Kagots painteresējās.

—  Kā pa celmiem,— Peršins atbildēja.— Man taču būtībā jāmāca lasīt un rakstīt nevis čukču, bet krievu valodā.

—  Tomēr, kā dzirdu, jums arī čukču valoda padodas tīri labi,— Kagots teica.

—  Man ir labas skolotājas,— Peršins pasmaidīja.

—  Māca cauru dienu. Nav taču neviena, ar ko krieviski parunāt.

—  Mani arī māca lasīt un rakstīt,— Kagots atzinās.

Peršins bija manāmi izbrīnījies.

—  Un kādā valodā? Norvēģu?

—       Pagaidām vēl nesaprotu, kādā,— Kagots atbildēja.

—  Man tomēr vairāk patīk skaitļi un rēķināšana. Es gribēju jums pavaicāt — vai kuģa tangitāniem arī ir dzejnieki vai tādi ir tikai krieviem?

—  Dzejnieki ir visām tautām,— Peršins teica.— Gan norvēģiem, gan angļiem. Esmu pārliecināts, ka arī jums viņi ir. Tas, kurš sacer dziesmas, taču arī ir dzejnieks. Un dziesmas tak jums ir, vai ne?

—  Dziesmas jau nu ir, tomēr vārdu tajās maz … — Kagots nopūtās.

—  Vai tad jūsu valodā nav kaut kā līdzīga tam, ko lasīju jums no Puškina, no Bloka?

—  Varbūt arī ir,— Kagots nedroši sacīja,— taču tie ir šamaņu burvības vārdi, un tie nāk nevis no cilvēka, bet no Visuma spēkiem. .

—  Kā tas ir?—ModasPeršins nesaprata.

—  Arī Visuma spēki it kā runā cilvēku valodā, taču ar izredzētā — ar šamaņa starpniecību,— Kagots paskaidroja.

—  Tātad šamanis ir dzejnieks!— Peršins jautri secināja.

Kagots pašūpoja galvu. Ja paklausās, ko saka Peršins,

iznāk, ka arī viņš, Kagots, ir dzejnieks, tāds pats kā tie tangitāni, kas vārsmojuši par ziemas ceļu un par zvaigznēm, tomēr Kagots par to šaubījās.

Jarangas iekārtojumā nekas nebija pārvērties. Savā agrākajā vietā bija viesu aizkars, un tas skaidri liecināja, ka saimnieces sapņi dabūt savā daļā vīrieti pagaidām nav īstenojušies. Tas uzjundīja Kagotā zināmu neizpratni, jo pirms tikšanās ar Amundsenu un Peršinu viņš bija iepazinis tangitānu vīriešus kā lielus meitu medniekus, kas dažkārt nenoniecina pat večas. Varbūt šie vīrieši ir citādi? Taču Amundsena ekspedīcijas dalībnieku ķermeņa uzbūve ne ar ko būtisku neatšķīrās ne no viņa, Kagota, ne no Peršina auguma, kuru viņš bija redzējis kailu kuģa pirtī. Dīvaini ļaudis . . . Un neizskatās arī, ka noniecinātu. Tieši otrādi, kopkajītē bieži varēja dzirdēt atzinīgus vārdus gan par Kaljanu, gan par Amosa sievu Ceivini un sevišķi par jauniņo Umkeneu. Laikam šie tangitāni piederēja pie īpaši kautrīgiem vai savām sievām ļoti uzticīgiem.

—  Vai jums ir sieva?— Kagots jautāja.

—      Nē, es nepaguvu apprecēties,— Peršins atbildēja, nez kādēļ vainīgi pasmaidīdams.

—  Bet padomā ir?

—  Kādreiz jau vajadzēs . . .

—  Vai precēsieties šeit vai savā Petrogradā?

—  Kā nu liktenis būs lēmis . . .

—      Tas tiesa,— Kagots nopūtās un sāka posties.— Nu man jāiet, vēl ari kaimiņi jāapstaigā.

Pie Amosa jarangas ar ragaviņām vizinājās Ermens un Ilkcja. Bērni dieba pie Kagota, skaļi saukdami:

—      Tēvoci Ķagot! Tēvoci Kagot! Vai tu atnesi mums tangilanu saldumus?

—       Atnesu, atnesu!— Kagots jautri atbildēja, juzdamies kā labdaris, kas dāvā prieku ne tikai pieaugušajiem, bet arī bērniem. Viņš jau bija saradis ar savu jauno stāvokli. Apmetnē no katra Kagota apmeklējuma gaidīja patukšoto tējas, miltu un cukura krājumu papildināšanos. Kaut arī tie lika uzskatīti par gardumiem un tātad nebija pieskaitāmi pie ikdienas galvenās pārtikas, tomēr bez šiem produktiem dzīve jau šķita pliekana.

Amoss, iekārtojies nelālu no spoži kvēlojošā ugunskura, laboja nartas. Čeivine darīja sieviešu mūžseno darbu — ar akmens skrāpi, kas bija piestiprināts pie koka roktura, tīrīja nerpādu.

—      Amin etti!— Amoss svbica ciemiņu.— Kādi jaunumi?

—       Nekādu sevišķu jaunumu nav,— Kagots cienīgi sacīja, apsēžoties uz vaļa skriemeļa un atraisot dāvanu maisu.— Atnesu šo to jums un bērniem.— Viņš pasniedza pa konfektei puisēnam un meitenei, bet pārējo iedeva Ceivinei.— Man sākuši mācīt skaitīšanu.

—  Skaitīšanu?— Amoss jautāja.— Kāpēc gan?

—  Tādēļ, lai es mācētu saskaitīt lietas.

—  Tu tik ļoti esi tajās iedzīvojies?

—  Ne nu pārāk, bet šis tas ir gan,— Kagots atbildēja.

—  Bet ne jau tam ir domāta skaitīšana.

—      Tu teici, ka tangilāni visu mērī,— Amoss teica.— Viņiem las kaut kam vajadzīgs. Bet kāpēc tev? Arī mērīsi?

—  Var būt, ka nāksies,— Kagots miglaini atbildēja.

—  Bet vai tad krievu skolotājs nemāca rēķināšanu?

—       It kā jau māca,— Amoss atcerējās.— Bet tās tādas blēņas vien, bērniem par izklaidēšanos.

—       Man tas ir nopietni,— Kagots sacīja.— Es jūtu, ka aiz tā slēpjas kas lielāks . . .

—    Varbūt ari… — Amoss pamāja, pabīdījis nartas sānis.— Ceivine, ja nu mājās ir svaiga tēja, tad iedzersim.

Saruna turpinājās. Amoss pastāstīja, ka joslā starp krasta ledu un dreifējošajiem ledus laukiem manāma kustība, un atkal atgriezās pie notikumiem apmetnē.

—    Ar skolotāju viss būtu kārtībā, bet viņš tomēr ir dīvains,— Amoss ieteicās.

—    Jā,— Kagots pamāja,— es arī to manīju: viņš joprojām guļ viesu daļā, uz lielāko telpu nav pārcēlies.

—  Bet galvenais ir kas cits — viņš vienā laidā vilina.

—  Kurp vilina?— Kagots jautāja.

—    Uz nākotni,— Amoss daudznozīmīgi atbildēja.— Lai par ko būtu runa, viņš to mūžīgi pavērš uz nākotni. It kā dzīve nupat, nupat tikai būtu sākusies un viss svarīgākais, pats brīnumainākais un skaistākais vēl sagaidāms!

—  Tas ir interesanti . . .

—    Un šīs dzīves jaunais sākums esot tepat blakus. Tiklīdz aizies ledus, pie mums ieradīsies liels kuģis . . .

—    No garāmbraucējiem esmu dzirdējis, ka pie Akmens Sirds raga ledos ziemo kaut kāds kuģis . . .

—    Tas nav īstais,— Amoss atmeta ar roku.— Atbraukšot liels kuģis, tas atvedīšot koka jarangas skolām, dziednīcām, vārdu ķeršanai.

—       Vārdu ķeršanai?—Kagots jautāja un tad apjēdza.

—  Tas taču radio! Amundsens lika savējiem braukt uz Novomarijinsku Anadiras grīvā, lai no turienes radiostacijas nosūtītu ziņas uz dzimteni. Bet kāpēc gan mums vajadzīga tāda stacija? Kam mēs tik tālu sūtīsim jaunumus?

—    Peršins stāsta, ka tādā ceļā pie mums ātrāk nokļūšot Ļeņina vārds.

—    Ļeņina vārds?— Kagots izbrīnījies jautāja.— Vai tiešām viņam atradīsies vārdi arī mūsu nostūrim?

—   Peršins saka,— Amoss turpināja,— ka Ļeņins ir gluži parasts cilvēks, tāds pats kā mēs abi.

—    Pēc izskata viņš varbūt patiešām ir līdzīgs parastam cilvēkam, bet pats galvenais — kāds viņam iekšējais spēks,— Kagots zīmīgi sacīja.— Pārliecināt nabadzīgus ļaudis nav joks,— viņš domīgi turpināja, iztēlojies noskrandušu, drūmu cilvēku pūli, bet uz kaut kāda paaugstinājuma arī Ļeņinu, kas saka viņiem savus vārdus.

—    Bet ir taču pārliecinājis! Saules valdnieks nogāzts!— Amoss teica.

—       Un arī uz mūsu pusi savus ļaudis viņš atsūtīja,— KaModasgots piebilda.

—      Tiešām interesanti, kā viss būs īstenībā,— A'moss domīgi sacīja.— Es tev, Kagot, teikšu tā: jo dīvaināk un neparastāk, jo labāk!

—  Kāpēc tad tā?

—      Tāpēc, ka ļaunie gari, keljeti, pavisam nomaldīsies un neatradīs mani. Tagad jūtu sevī lielu spēku, daudz lielāku nekā pirms slīkšanas.— Viņš pašķielēja uz cītīgi strādājošo Čeivini.— Mums būs bērns . . . Redz, kā! CeiModasvine!— viņš pasauca sievu.— Atdod Kagotam pāris svaigu nerpas aknu! Lai pacienā kuģa tangitānus. PeršiModasnam arī garšo aknas. Vairāk gan saldētas, neceptas. Umkeneu pasākusi viņu apciemot, lai tās saberztu. Meitēns pavisam apmāts, tā vien līp viņam klāt — kur viņš, tur arī viņa.

—  Laikam grib tikt pie vīra,— Kagots ieminējās.

—       Bet tangitāns taču viņu neņem,— Amoss piebilda.

—  Nesaprotu. Kaljanu neņēma un arī Umkeneu noniecina …

Gaimisina jarangā Umkeneu sēdēja pie ugunskura un kaut ko berza akmens piestā.

—       Kike vai, Kagot!— viņa priecīgi iesaucās un pakliedza arī aiz priekškara:— Kagots atnācis!

—  Vai tangitānam gatavo?)— Kagots pamāja uz piestu.

—      Viņam,— Umkeneu izaicinoši atbildēja. Viņai bija karsti, un tāpēc viņa kažokādu kerkera vienu piedurkni bija novilkusi, tā atsegdama jau sievišķīgi pilnīgu melnīgsnēju krūti ar tumšu, gandrīz melnu galiņu.

Gar aizkara malu galvu pabāza vispirms Gaimisins, bet pēc tam parādījās arī viņa sieva Tutina.

—  Kādi jaunumi uz kuģa?— aklais jautāja.

Viņš uzmanīgi noklausījās to pašu, ko Kagots jau bija stāstījis Kaljanas, bet pēc tam arī Amosa jarangā. Kad Kagots ieminējās par skaitīšanu, Gaimisins sacīja:

—  Skaitīšana viņiem patīk . . . Tas šiem laikam asinīs.

—      Mēs arī iemācīsimies skaitīt,— sarunā iejaucās Umkeneu.

Kā izskatījās, šajā jarangā stingrais noteikums, ka sieviete nedrīkst iejaukties vīriešu valodās, netika ievērots. Umkeneu izturējās tā, it kā būtu pieaudzis cilvēks, saimniece.

—      Ja to māca bērniem, tas ir viens, bet, ja pieaugušam cilvēkam,— gluži kas cits,— Gaimisins sacīja ar neapmie-

rinātības pieskanu balsī' un vēl noburkšķēja:— Skuķis galīgi izlaidies. Mācības viņai labumā neiet, tikai samaitā.

—       Bet skolotājs apgalvo, ka es esot spējīga,— UmkeModasneu iebilda, Kagotam šķelmīgi uzsmaidījusi.— Kad atbrauks īsti skolotāji, tie man ātri visu iemācīs un nosūtīs mani uz lielu apmetni.

—  Uz Uelenu?— Kagots jautāja.

—  Vēl tālāk!

—  Uz Novomari jinsku?

—  Uz Petrogradu!

—       Dzirdēji?—Gaimisins pamāja uz meitas pusi.— Uz Petrogradu pošas. Bet uzvesties vīriešu klātbūtnē nav iemācījusies. Vaukšķ pretī kā šunelis.

—  Pie mums taču ir vienlīdzība!— Umkeneu atgādināja.

—       Pat ja tiešām tā vienlīdzība ir,— Gaimisins stingri teica,— tad ne jau bērniem domāta.

—       Cik reižu var atkārtot — es vairs neesmu bērns,— Umkeneu balsī ieskanējās apnikums un nīgrums. —Drīz jau precēšos.

—  Kurš tad tevi ņems?—Gaimisins pavaicāja.

—       Tā nu ir mana dala, kurš,— Umkeneu miglaini atbildēja.

—       Par to tu ij nedomā!—Gaimisins uzkliedza. Vina aklajā sejā bija lasāmas īstas dusmas.— Tu met acis uz skolotāju, mulsini viņu. Vai tas var būt, ka čukču meitene precētos ar tangitānu?

—       Tagad mums ir līdztiesība ne vien starp vīriešiem un sievietēm, bet arī starp tangitāniem un čukčiem! Tā teica skolotājs Aleksejs. Un to viņš nav izdomājis pats, bet dzirdējis no Ļeņina, boļševiku un nabadzīgo ļaužu vadoņa.

Umkeneu to sacīja skali—pa visu čottaginu.

—       Kādus vārdus iemācījusies izrunāt, mēli var izmežģīt,— Gaimisins ievaidējās.— Cilvēks šurp atsūtīts svarīgā darbā, bet tu viņam galvu jauc.

Jautri smiedama un nenieka no tēva nebaidīdamās, Umkeneu uzvārīja svaigu tēju un salēja to tasēs.

Tutina nokoda mazu cukura gabaliņu un ar mēli iestūma to dziļāk mutē.

—       Ar tavu gādību šoziem vienā laidā dzeram saldu un stipru tēju,— sievietes balsī skanēja neviltota pateicība.

—  Agrāk gadījās kādu mēnesi vasarā padzert, bet pēc tam cauru ziemu no atmiņām vien dzīvojām, kamēr kāds aizbrauca uz Kolimas pusi. Pavasarī vairs neatcerējāmies ne cukura garšu, ne īstas tabakas smaržu.

—  Ar skumjām iedomājos, ka driz labie laiki beigsies ūn tangitāni ar visu kuģi aizbrauks uz citām zemēm,— Gaimisins nopūtās.

—  Uz Zemes virsotni,— Kagots atgādināja.

—  Ja tas būtu manos spēkos, es viņus aizkavētu, uz mūžiem iesaldētu viņus pie mūsu krastiem,— Gaimisins sapņaini sacīja.— Kas viņiem šeit kaiš? Te vismaz ir cilvēki un labas medības, bet kas būs tur — uz Zemes virsotnes? Varbūt tur nekā interesanta nav? Bet mums atkal nebūs vairs ne tangitānu, ne tējas, ne cukura, ne arī labas tabakas . . .

—  Tē paliks Peršins,— Umkeneu atgādināja.

—  Kāda jēga no tava Peršina, tik vien kā runas un sapņi par nākotni!— Gaimisins atmeta ar roku.— Rādās, ka taviem bojševikiem pašiem nekā nav.

—  Viņiem ir mācība par taisnīgumu,— Umkeneu nepadevās.— Lai cilvēkiem visa kā būtu līdzīgi.

—  Vai zini ko, meitiņ, tās runas par Vienlīdzību ir blēņas! Nekad tā nebūs, ka cilvēki dzīvos vienādi. Tāda nu ir cilvēku daba. Vienam pietiek ar divām nerpas ribiņām, bet otram dod kaut visu krūšu gabalu — arī tad nebūs paēdis; viens dzīvo ar vienu sievu, bet, teiksim, briežu cilvēkam drīkst būt arī divas un trīs sievas — cik nu kuram liels ganāmpulks.

—  Pie jaunās varas šādu bagātu briežu cilvēku vairs nebūs!— Umkeneu stingri paziņoja.

Ārpusē atskanēja suņa rejas. Amosa dēlēns Ermens aizkusis ieskrēja čottaginā un sacīja:

—  No austrumu puses brauc suņu aizjūgi! Brauc viesi!

—  Te nu būs jaunumi bez visādiem mastiem un tīkliem lidojošu vārdu ķeršanai,— Gaimisins jautri sacīja un sāka ģērbties.

22

Sagaidītāji skaļi minēja, kas gan šie braucēji varētu būt. Visdrīzāk kāds no Kibizova ļaudīm apceļo piekrasti brāļu Karajevu tirdzniecības nama uzdevumā. Bet Karajevi savukārt pārstāv krievu firmu un mēģina ar krievu precēm izkonkurēt amerikāņus. Parasti Kibizovs devās ceļā ar vairākiem aizjūgiem, arī šoreiz jau iztālēm varēja redzēt braucam vismaz divas nartas. Jo tuvāk piebrauca aizjūgi, jo skaidrāk kļuva, ka minējums par Kibizovu bijis aplams: nartās sēdēja savējie, čukči. Saule nebija sevišķi augstu pakāpusies virs apvāršņa un apspīdēja atbraucējus no sāniem, tāpēc garās ēnas traucēja viņus apskatīt tik labi, lai pazītu.

Ar āmriju ādām apšūtajās kapucēs dziļi paslēptās sejas, nosarmojušās ūsas un uzacis tūdaļ lika Kagotam kļūt bažīgam.

Suņi lēni piegāja pie jarangas un, izdzirdējuši stiepto, nomierinošo «ge-ē-ē», kas solīja ilgu atpūtu un bagātīgu paēšanu, apstājās un tūdaļ nogūlās sniegā.

—  Amin ettik!— Amoss pirmais ierunājās.

—      I-ī,— viegli nolēcis no narlām, atbildēja kajurs, un Kagols pazina samani Taapu, kas bija iio dzīves aizgājušā lielā šamaņa Amosa draugs.

Taaps lēni piegāja pie pārsteigumā sastingušā Kagota un klusu sacīja:

—      Beidzot esam tikušies . . . Ilgi mēs tevi meklējām, vairs pat necerējām atrast.

Kagots pazina arī otru cilvēku. Tas bija Nutens, Taapa brāļadēls, attāls Amosa radinieks. Ja izsekotu visiem Taapa un mirušā Amosa ciltsrakstiem, varētu sameklēt arī Kagota un Nutena radniecību pa mirušās sievas līniju.

Gaimisins, ieklausījies sarunā, jautāja:

—  No kurienes braukdami? Un vai tālu dodaties?

—      Mēs esam no Inakulas,— Taaps atbildēja.— Kā rādās, esam atbraukuši, atradām mūsu aizklīdušo brāli.

—  Kuru tad jūs meklējat?—aklais turpināja.

—Kagolu,— Taaps atbildēja.

—  Tad jau esat atraduši,— Gaimisins plati pasmaidīja.

—  Nekas ļauns viņam nav noticis. Arī mēs viņu esam iemīlējuši.

—  Kāpēc mēs runājam aukstumā!— Amoss sarosījās.

—  Nāciet jarangā, apsildieties. Parunāsimies vēlāk.

Viesi iegāja čottaginā ■ pie ugunskura liesmas, bet

Amoss un Kagots saskaņā ar paražu apkopa suņus. Viņi izjūdza nogurušos dzīvniekus no nartām, aizveda uz atpūtas vietu un piesēja garās ķēdēs. Atbrīvojuši nartas no kravas, pieslēja tās pie jarangas jumta.

Taaps un. Nutens, noģērbuši salā sacietējušās kamleikas, našķējās ar karsto tēju, gaidīdami svaigo gaļu. Tutina un Ceivine apgrieza ceļinieku apavus ai spalvu uz āru, lai tie kārtīgi izžūtu.

No Kaljanas jarangas ieradās Peršins. Sasveicinājies ar ciemiņiem, viņš apvaicājās, vai viņi nav atveduši pasta sūtij urnu.

—      Uelenā jaunā vara gribēja mums iedot papīra saini, lāču mēs neņēmām,— Taaps sacīja.— Neesam raduši kaut ko tādu vest.

—      Ļoti žēl,— Peršins sarūgtināts sacīja.— Kā tur klājas maniem biedriem? Vai Revolucionārā komiteja darbojas?

—       Mēs neuzturam sakarus ar tangitāniem,— Taaps sausi atbildēja.

Iekārtojuši suņus un pabarojuši tos ar kopalhenu, čottaModasginā ienāca Amoss un Kagots.

Peršins tomēr nezaudēja cerības kaut ko uzzināt par savu biedru gaitām un jautāja:

—  Varbūt esat vismaz dzirdējuši par padomju varu?

—       Iespējams, ka šī vara pastāv,— Taaps lēni atbildēja,— bet mums tā nav vajadzīga.

—  Kā tad tā? Kāpēc?— Peršins sašuta.

—       No kurienes šis te uzradies?—Taaps jautāja, ar visu savu izskatu pauzdams nevērību pret skolotāju.

—       Viņš ir jaunās varas sūtnis,— Amoss nedroši sacīja.— Ziemas sākumā kopā ar biedru ieradās no NovoModasmarijinskas. Tas aizbrauca tālāk, bet šis palika…

—  Un ko viņš te dara?

—  Māca lasīt, rakstīt un rēķināt .. .

—  Un vēl?

—  Vēl viņš stāsta par nākotni. Sola citādu dzīvi.

—  Un jūs ticat?

—  Klausāmies,— Amoss bezpalīdzīgi pasmaidīja.

—       Viņš stāsta ļoti interesantas lietas!—sarunā iejaucās Gaimisins.— Ne jau visam, protams, var ticēt, taču aizraujoši!

Peršins bija mazliet apmulsis un nezināja, kā tagad jāizturas. Siem atbraucējiem viņš jau no pirmā acu uzmetiena nav iepaticies. Kas gan viņi tādi ir? Peršins paskatījās uz Kagotu un jutās pārsteigts par kraso pārvērtību tā uzvedībā. Vēl pirms stundas tik pašpaļāvīgs, mierīgs vīrietis, bet nu jau sabijies, it kā pagalam samulsis cilvēks.

—       Esam nobraukuši pa čukču zemi tālu ceļu,— Taaps sacīja.— Daudz kas ir redzēts, dažādi ļaudis satikti, nācies pārciest arī vētras un puteņus, tomēr mūsu galvenais mērķis bija atrast aizklīdušo brāli.—Un viņš cieši, bez smaida uzlūkoja Kagotu.

Taaps un viņa brāļadēls piederēja pie tās sazarotās un jauktās čukču un eskimosu saimes, kas bija apmetusies ap Inakulu. Daži radinieki pat bija pārcēlušies pāri Beringa jūras šaurumam uz Svēta Labrenča salu. Dzīvi nemanāmi vadīja neliela grupa, kurā ietilpa nelaiķis Amoss, Taaps un kurā būtu jādarbojas arī Kagotam, ja vien viņš nebūtu no apmetnes aizbēdzis.

—  Dažas dienas atpūtīsimies un dosimies atpakaļ,— Taaps sacīja.— Ceļš ir ilgs, un mums jānokļūst mājās, kamēr upes nav sakustējušās un kamēr vēl nekūst sniegi.

— Tātad arī Kagots brauks kopā ar jums?— Gaimisins jautāja.

—  Jā,— Taaps atbildēja.

—  Ļoti žēl,—ModasGaimisins nopūtās.— Viņš mums ļoti iepaticies. Arī viena no mūsu sievietēm pagaidām bez vīra.

—  Mums savu sieviešu diezgan,— Taaps nosmīkņāja.

—  Nebūs tējas un cukura,— neredzīgais joprojām sūkstījās.

Taaps nesaprata, kādēļ pēc Kagota aizbraukšanas šo tangitānu produktu kļūs mazāk, taču nesāka izprašņāt. Daudzus mēnešus ilgā ceļojuma galvenais mērķis ir sasniegts — bēglis uzmeklēts un tiks nogādāts mājās. Tur Kagotam ļaus izvēlēties: vai nu viņš atgriežas pie tā dzīvesveida, ko viņam lēmusi augstāka vara, vai arī mirs. Un kurš gan tik jauns labprātīgi gribēs šķirties no dzīves? Taapa skatiens sameklēja Kagota acis, un tikai tagad viņš pasmaidīja.

Ārēji Kagots neizskatījās novārdzis. Droši vien šeit viņš labi atpūties un ēdis. Tālumā no skumjo notikumu vietas viņš, kā liekas, bija arī nomierinājies.

—  Kur gan ir tava meitiņa, Kagot?— Taaps jautāja.

—       Viņa ir kaimiņu jarangā… — Kagots piecēlās.

—  Aiziešu pie viņas.

— Atved viņu šurp,— Taaps sacīja.— Viņa tomēr ir mana radiniece.

Kagots izgāja, tūdaļ pēc viņa arī Peršins.

—  Vai tu viņus pazīsti? Kas viņi tādi ir?

Kagots satrūcies atskatījās uz ieeju jarangā, it kā baidītos no sekošanas.

— Tas ir šamanis Taaps un viņa brāļadēls… Viņi ieradušies man pakal • • • Jāiet projām, jābēg!

Kagots patiešām metās skriešus uz Kaljanas jarangu. Peršins ar pūlēm spēja viņam tikt līdzi. Iedrāzies čottaModasginā, Kagots paķēra uz rokām meitiņu un joņoja lejup uz jūru — uz kuģi, kas no augstā krasta bija labi saskatāms.

Peršins kādu bridi gāja viņam līdzi, tad tomēr apstājās un ilgi noraudzījās uz bēgošo cilvēku ar bērnu uz rokām, kamēr pārliecinājās, ka viņš laimīgi ticis līdz kuģim un uzkāpis uz klāja.

Jarangā tikmēr turpinājās saruna.

—       Kam tas kuģis, kas stāv pie mūsu krastiem?— Taaps jautāja.— Vai nepieder tiem, kas spriedelē par jauno dzīvi?

—       Nē, tie ir citādi tangitāni,— Amoss atbildēja.

—  Norvēģu cilvēki. Viņi ceļo uz pašu Zemes virsotni un šeit gaida pavasari, lai ar dreifējošo ledu dolos tālāk.

—■ Dažreiz tīri vai brīnos, cik daudz starp tangitāniem vājprātīgo,—Taaps sacīja.

-    Klīst runas, ka Viņi jau paguvuši aizbraukt uz Zemes pretējo pusi,— Gaimisins piebilda,— to, kas mums zem kājām.

—      Kagots par viņiem stāsta daudzas ērmības,— Amoss teica.

—       Jā, Kagots jaunībā braucis uz tangitānu kuģa un apskatījis viņu zemi;—Taaps apliecināja.

—       Kagots arī tagad strādā uin dzīvo uz kuģa,— Amoss paziņoja.— Vāra viņiem ēdienu, apkopj kajītes. Par to viņam labi maksā, dod miltus, tēju, cukuru, tabaku. Arī mums atlec.

—       Ko tu saki!?—Taaps uzlēca stāvus un uzsauca biedram:— Iesim!

Kaljanas jarangas čottaginā sēdēja Peršins viens pats.

—  Kur Kagots?—Taaps jautāja.

Peršins mierīgi atbildēja:

—  Aizgāja uz kuģi.

—  Un viņa meita?

—  Viņš paņēma līdzi arī meitiņu . . .

Taaps skolotāju aizdomīgi nopētīja un pavaicāja:

—  Kā gan tu tik labi proti mūsu valodu?

—   Iemācījos.

Taaps uzmanīgi apskatīja čottaginu, piegājis pie kažokādu aizkara, pacēla to, ielūkojās dziļāk guļamtelpas siltajā mijkrēslī un dusmīgi nospļāvās uz klona.

Nokāpuši uz ledus, Taaps ar Nutenu aizsoļoja garām suņu mītnei un magnētiskajai observatorijai. Kagota

aizbēgšana bija Taapu ne pa jokam satracinājusi. Viņš bija cerējis sastapt nevarīgu, no pārdzīvojumiem garīgi novārgušu cilvēku, kurš būs viegli pierunājams atgriezties vai ar spēku aizvedams uz mājām. Taču viņš ieraudzīja normālu, pat veselīgu cilvēku, kurš, kā izskatījās, ne vien neizjuta nekādu vajadzību pēc bijušajiem radiniekiem, bet nevēlējās par tiem pat dzirdēt. Taaps, nebūdams daudz vecāks par Kagotu, tomēr jau sen bija ielāgojis savas cilts mūžsenās paražas, kas bieži vien bija nežēlīgas. Citādi nav iespējams izdzīvot, citādi neizdosies pakļaut savai varai stūrgalvi, cilvēku, kas mēģina domāt patstāvīgi, it īpaši šajos laikos, kad piekrastē dzīve vispār sāk iet šķībi un greizi, kad ieradušies boļševiki ar savām idejām par jaunu dzīvi. Sīs idejas vēl gluži nesen bija šķitušas tikpat nereālas kā sapnis par neaizsalstošu jūru, kurā medījumi čum un mudž. Attālums no idejas par viscaur taisnīgu dzīvi līdz īstenībai nebija mazāks kā no Zemes līdz Mēnesim. Vismaz tā likās. Un pēkšņi atradās cilvēki, kas paziņoja, ka Mēness gluži vai ar roku aizsniedzams, ka atslēga, ar ko slēdzamas durvis uz taisnīgu dzīvi, ir tavās paša rokās. Tas viss nabaga ļaudīm tikai jauc prātus.

Jo tuvāk Taaps nāca pie kuģa, jo vairāk saplaka viņa uzņēmība. Kas zina, vai Kagots nav sasmēlies no tangitāModasniem tādas pārgudrības, kas pārmāks samaņa spēku?

Ledū stingri iesalušais kuģis neizskatījās nelaimes piemeklēts. Klāja lielākā daļa bija pārsegta ar biezu, blīvu brezentu. Pie apsarmojušiem mastiem bija piekārti sasaluši briežu liemeņi un mazās polārirbītes. No lielā skursteņa-gaisā cēlās melni, kodīgi dūmi. Taaps zināja, ka tā ož tangitānu melnais degakmens, kas dod stipru un noturīgu karstumu.

Platas dēļu kāpnes veda no klāja līdz ledum. Uz klāja stāvēja cilvēks kažokādu kuhļankā un raudzījās uz atnācējiem. Kad Taaps un Nutens bija tikuši līdz kuģim, uz klāja stāvošais cilvēks brīdinoši pacēla roku.

—  Mums jāsatiek Kagots!— Taaps uzsauca.

Tangitāns noliedzoši papurināja galvu un ar žestiem

lika saprast, ka būtu vēlams, lai atnācēji griežas atpakaļ.

—  Kagot! Kagot!—Taaps atkārtoja, sperdams soli uz trapa pirmā pakāpiena.

Uz klāja parādījās otrs tangitāns. No dziļi uzmauktās kapuces apakšas spraucās ārā liels deguns. Cilvēkam bija

vinčesters. Tomēr viņš nedraudēja vis ar šauteni, bet pietiekami skali un valdonīgi iesaucās:

—  Atpakaļ!

Taaps saprata uzkliedziena nozīmi un atkāpās no trapa.

Lieldegunis sāka kaut ko runāt. Viņš runāja ilgi un ļoti uzstājīgi.

Taaps noklausījās tangitāna teikto tik uzmanīgi, it kā būtu sapratis katru vārdu. Pēc valdonīgā toņa viņš apjēdza, ka viņam neļaus uzkāpt uz klāja un aizvest Kagotu. Jārīkojas citādi.

—.Iesim,viņš sacīja Nutenam un neatskatīdamies aizsoļoja no kuģa projām.

Nutens gāja nopakaļ. Pēkšņi viņš sacīja:

—  Taap, paskaties — kas tur?

—  Kur?—Taaps satraukti jautāja.

—  Redz, tur, virs jarangas.

Taaps ieskatījās vērīgāk un virs malējās jarangas ieraudzīja ziemas rietošās saules staros kvēlojam sarkanu karogu.

23

Kagotam par brinumu, Ainana nemaz neizbijās ne no nepazīstamajiem cilvēkiem, ne arī no lielās, ar siltu" ziepjūdeni piepildītās cinkotās siles. Sundbeks un Renne, abi vaskadrānas priekšautos, meitenīti saudzīgi izģērba un iesēdināja ūdenī. Ainana sākumā konvulsīvi sarāvās, apklusa un lūdzoši paskatījās uz tēvu, bet jau nākamajā mirkli pasmaidīja un izplūda smalkos, birzīgos smiekliņos — gluži kā pa sasalušu gultni būtu aiztraukušies dzidrās upes ledus gabaliņi.

—    Ir gan braša meita!—Sundbeks iesaucās.— Tāds iespaids, ka ziepes un sūklis viņai jau sen pazīstami.

Izdomas bagātais Sundbeks pamanījās sameklēt kaut kādus raiba auduma gabalus, kas pirmajās dienās bija meitenītei kleitas vietā.

—   Tūdaļ pašūšu viņai pilnu apģērba kārtu,— viņš solīja.

Sundbeks bija ne vien lielisks mehāniķis, atslēdznieks, virpotājs un vara kalējs, bet arī brīnišķīgs šuvējs. Viņa darbnīcā atradās Zingera šujmašīna, kas pirms neilga laika bija izraisījusi milzīgu Kagota ziņkāri.

Piena putru uzņēmās izvārīt pats Amundsens, nez kāpēc neuzticēdams šo darbu tēvam.

Ar lielu karoti maisīdams sabiezējošo viru, ekspedīcijas priekšnieks Kagotam jautāja:

—  Ar ko jums draud jūsu tautieši?

—  Viņi var mani nogalināt, ja neatgriezīšos Inakulā.

—  Par ko?

—      Tāds ir atkritēja liktenis. To, kurš grib atteikties no šamaņa aicinājuma, gaida nāve no viņa biedru rokām.

—       Un jums negribas atgriezties ne pie pesteļošanas,.ne arī Inakulā?.

—  Nē.

—  Jūs vairs neticat, ka ir gari?

Kagots nopūtās.

—       Nē, es ticu..,. Bet citādi nekā agrāk. Agrāk man nebija šaubu un es. precīzi izpildīju to, ko man bija teicis nelaiķis Amoss un citi šamaņi. Ticēju pat tam, kā patiesībā nemaz nebija, piekrizdams., ka tas vajadzīgs cilvēku labklājībai. Bet tad piezagās šaubas… Un ticība saļodzījās, kad nespēju glābt sievu.

—  Ar ko viņa slimoja?

—      Ar sarkano slimību . . . Viss ķermenis bija sasarcis, un viņa nevarēja paskatīties uz spilgtu gaismu.

—  Pazīmes norāda uz masalām.

Amundsens jaunībā tika studējis medicīnu un pat pēc universitātes pamešanas interesi par ārstniecību nebija zaudējis.

—  Un kā jūs viņu ārstējāt?

—      Pret tām slimībām, kuras uzsūta rekkeni, nav zāļu,— Kagots atbildēja.— Vienīgā cerība uz dievu žēlastību. Un es tos lūdzu, gauži lūdzu, taču viņi bija kurli pret maniem lūgumiem un paņēma Vaalu pie sevis . . .

—      Es jums loti jūtu līdzi, Kagot. Tomēr jums ir palikusi meita.

—      Es gribu, lai viņa būtu patiesi laimīga,— Kagots cerīgi sacīja.— Viņai viss šeit tik Joti patīk: gan mazgāšanās, gan koka jaranga, gan mūzika.

Atzīmējot Ainanas ierašanos uz kuģa, meitenītei par prieku tika iedarbināts patafons, mūzika bija dzirdama arī kambīzē. Par aukļu trūkumu sūdzēties nevarēja, katrs centās kaut kā bērnu uzjautrināt. Tika sameklētas pat šādas tādas bērnu rotaļlietas, kas neizdibināmā ceļā bija nokļuvušas uz ekspedīcijas kuģa. Plīša lācēns un kleitiņā ietērpta gutaperčas lellīte Ainanu ārkārtīgi ieinteresēja.

Amundsens noņēma no plīts katliņu, nogaršoja biezputru un gandarīts sacīja:

—  Manuprāt, viss, kā nākas.

—  Viņai garšo tangitānu ēdieni,— Kagots sacīja, pateicības jūtu pārņemts pret šiem būtībā viņam svešajiem cilvēkiem, kas tik loti rūpējās par viņa meitu.

Pirms pusdienām uz kuģa ieradās Peršins.

—  Ļoti labi, ka atnācāt,— Amundsens sacīja.— Man ar jums kā ar likumīgās varas pārstāvi jāapspriežas par Kagotu un viņa meitu. Jums droši vien ir zināms, ka viņiem sakarā ar novadnieku ierašanos radušies nopietni draudi…

—  Jā, es to zinu,— Peršins atbildēja.

—  Sarežģītākais ir tas,— Amundsens ieteicās,— ka mēs abi, iejaucoties dzīvesveidā, kas te pastāvējis kopš mūžseniem laikiem, it kā paši saceļamies pret likumiem, kuri jau izsenis regulējuši viņu dzīvi.

—  Neko darīt,— Peršins paraustīja plecus.— Tāds laiks pienācis — gribi vai negribi, bet nāksies iejaukties. Man ir pilnīgi skaidrs: cilvēki, kas atbraukuši Kagotam pakaļ, ir jaunās dzīves ienaidnieki!

—  Bet ja nu viņiem savā ziņā taisnība?— Amundsens bikli iejautājās.— Viņu darbība taču pamatojas uz daudzu gadsimtu pieredzi, tūkstošgadīgām tradīcijām. Ne jau vakar radusies viņu attieksme pret Kagotu. Tur tas sarežģītākais un grūtākais. Atklāti runājot, es jūs apskaužu . . .

—  Par ko?

—  Par to, ka jums viss liekas tik vienkārši . . .

—  Jūs nepareizi mani sapratāt,— brīdi padomājis, Peršins sacīja.— Līdz šādai attieksmei pret pagātni mēs gājām ilgi un grūti. Un, ja esam nolēmuši tai pielikt punktu, atbrīvot cilvēku no valgiem, kurus jūs saucat par gadsimtiem ilgu pieredzi un tūkstošgadīgām tradīcijām, tad mūs vairs nekas neapstādinās.

—  Mani pārsteidz jūsu apņēmība un pārliecība,— Amundsens sacīja pēc neilga pārdomu brīža.

—  Mana apņēmība un pārliecība pamatojas uz vēsturisku likumsakarību, kuru pierādījuši zinātniskā sociālisma pamatlicēji Markss un Engelss, turklāt vēl apstiprinājusi mūsu revolūcija, tās vadonis Ļeņins,— Peršina balss skanēja svinīgi.

Peršinā klausīdamies, Amundsens māja ar galvu un, kad viņš bija apklusis, sacīja:

—: Diemžēl man nav bijis laika sīkumos iepazīties ar viņu mācību. Tikai dažkārt prātā iešāvās doma: kā gan vācu sabiedrībā, kurai asinīs dziļa cieņa pret likumiem un kārtību, varēja rasties tik revolucionāra mācība, kas, tā vien izskatās, pašos pamatos pārvērtusi Krievijas attīstības gaitu.

—  Uzdrošinos apgalvot,— Peršins sacīja,— ka revolūcija Krievijā ietekmēs arī pasaules notikumus tik lielā mērā, ka mēs to vēl nemaz nespējam paredzēt. Uz vēstures skatuves izgājis jauns, milzīgs spēks — darbaModastauta.

Amundsens raudzījās uz jauno krievu, pretrunīgu jūtu pārņemts. No vienas puses, bija grūti kaut ko pretstatīt viņa loģiskajiem un pārliecinošajiem spriedumiem, taču, no otras,— nebija viegli arī samierināties ar to, ka daudz kas vakar vēl šķietami negrozāms un laika pārbaudi izturējis pēkšņi, kā izrādās, kļūst diezgan šaubīgs. Jautājums, kas bija radies jau pirmajā dienā pēc izceļošanas no Norvēģijas — kāda gan būs pasaule, kad ekspedīcija atgriezīsies civilizētās valstīs?— ieguva jaunu skaudrumu. Un salīdzinājumā ar grandiozajiem mērķiem, kuru īstenošanas dēj šeit atrodas šis krievu revolucionārs, viņa paša mērķis : — Ziemeļaustrumu jūrasceļa pārvarēšana un Ziemeļpola sasniegšana — brīžiem vairs tik nozīmīgs nemaz nelikās.

Sasprindzinājis gribasspēku, lai uzveiktu sevī mostošās jūtas, kas bija rada skaudībai, Amundsens sacīja:

—  Ja jūs neiebilstat, Kagots pagaidām paliks uz «Modas», kur viņu sargās un aizstāvēs Norvēģijas karogs.

—  Būšu jums par to patiesi pateicīgs,— Peršins ar pašcieņu atbildēja.— Mēs viņu varētu aizstāvēt arī kā Padomju Krievijas pilsoni, taču pašreizējā situācijā būs labāk, ja Kagots paliks pie jums.

Pavadījis ciemiņu, Amundsens iegāja pie Kagota un ieraudzīja viņu spēlējamies ar meitiņu. Ainana bija pārvērtusies līdz nepazīšanai. īsi apgrieztiem matiem, nomazgāta ar smaržīgām ziepēm un ietērpta uz ātru roku pāršūtā Sundbeka kreklā, viņa gluži vai laistījās aiz labpatikas un laimes, nemaz nenojauzdama par pašai un tēvam draudošajām briesmām. Arī Kagots bija izbrīnījies, ka meitenīte izturējās nepazīstamu cilvēku sabiedrībā tā, it kā visu mūžu būtu nodzīvojusi starp šiem bārdainajiem vīriem ar gaišajām sejām.

Ainana pastiepa rociņas Amundsenm pretī, tā likdama viņa krūtīs ieplūst kādam dīvainam, līdz šim nepazītam siltumam.

—  Viņa ir tīrais brīnums!— priekšnieks sacīja.— Cik tu esi skaista, Ainana!

—  Viņa ir loti līdzīga savai mātei,— Kagots teica.

Ainana ātri vien kļuva par visu mīluli. Burtiski divās

dienās kopīgiem spēkiem viņai tika pašūta kleitiņa, apavi un kažociņš no maigas briedēna ādas. Ikviens ekspedīcijas dalībnieks uzskatīja par vislielāko prieku pastaigāties ar viņu pa klāju un nolikt viņu gulēt. Viņu mazgāja katru vakaru, un šo procedūru ekspedīcijas dalībnieki veica rindas kārtībā.

Šādu rūpju pārņemts, Sundbeks pilnīgi aizmirsa par stundām, kuras viņam bija Kagotam jāsniedz, un sākumā krietni izbrīnījās, kad tas jautāja:

—  Un kad tad mācīsimies?

Kagots bija nepārprotami labvēlīgāks pret stundām, kas saistītas ar rēķināšanu, nekā pret Olonkina neauglīgajiem pūliņiem iedzīt viņam galvā lasīšanas un rakstīšanas pamatus. Zīmes un skaņas saplūšanas maģija Kagota prātam nebija aptverama. Turpretī manipulācijas ar skaitļiem, dažādas aritmētiskas darbības viņu visnotaļ aizrāva. Viņš bija ar mieru skaitļo^t bez apstājas. Šī nodarbība sagādāja viņam dīvainu baudu, radīja ilūziju par piederību kādam neizdibināmam spēkam un saskarsmi ar patiesu varenību. Kagots cerēja, ka nez kur milzīgo skaitļu dzīlēs ir atrisinājums daudzām parādībām, varbūt esīl&s vislielākajiem noslēpumiem, piemēram, tam, kā Visuma spēki ir saistīti ar Zemes cilvēkiem.

Zemes magnētiskā lauka novērojumu pierakstiem paredzētā biezā klade, kas viņam tika iedota, aizpildījās ar ciparu stabiņiem un rindiņām un vēl kaut kādām cilām, viņam vien saprotamām zīmēm.

Kādu dienu ielūkojies šajā kladē, Renne, nespēdams apslēpt izbrīnu, sacīja:

—  Kā izskatās, Kagots nopietni aizrāvies ar matemātiku.

Stingrais kuģa dzīves ritums, ko nedaudz bija sajaukusi Ainanas ierašanās, ātri atgriezās vecajā gultnē, un vakaros, kad bija nomazgāti trauki, izpeldināta un nolikta gulēt Ainana, kopkajītē atsākās mācības. Žigli vien pabeidzis pūliņus apgūt burtu noslēpumu, Kagots ar

atvieglojuma nopūtu aizvēra rakstudarbu burtnīcu un atvēra citu — rēķināšanai domāto.

Ieraudzījis neparasti lielu skaitli, kas nez kādā veidā bija ieklīdis tīrā klades lappusē, Sundbeks izbrīnījies jautāja:

—  Kas tas tāds?

—  Skaitlis,— Kagots mulsi nolaida acis.

—  No kurienes tas radies?

—       Es saskaitīju rokas un kājas visiem cilvēkiem, kurus jebkad esmu redzējis,— Kagots sāka skaidrot,— pievienoju tām visu ekspedīcijas un arī mūsējo suņu ķepas, pēc tam iedomājos, ka šis skaitlis ir divreiz lielāks nekā īstenībā, un redz, kas iznāca . . . Nemaz nemāku nosaukt šo skaitli …

—       Patiešām,— Sundbeks nomurmināja,— sanākusi gatavā velna būšana.

—  Es varu nodzēst,— Kagots tūdaļ ierosināja.

—       Kāpēc?—Sundbeks iebilda.— Lai paliek… Tomēr teikšu jums, Kagot, ka arī šo skaitli var divkāršot un pat trīskāršot.

—       Tiešām?—Kagots jautāja, un viņa acis iekvēlojās.

—  Vai tad tā drīkst?

—  Drīkst.

—  Un nekas nenotiks?

—       Bet kas gan var notikt?—Sundbeks paraustīja plecus.

—       Tas taču nav tāpat vien,— Kagots domīgi sacīja.— Var iznākt milzīgs, neiedomājams skaitlis!

—       Vai zināt, Kagot,— Sundbeka balss kļuva nopietna,— jūs mazliet steidzaties. Savulaik mēs aplūkosim arī jautājumu par bezgalību, bet tagad mūsu galvenais uzdevums ir iemācīties saskaitīt, atņemt, dalīt un reizināt veselus skaitļus. Pēc tam ķersimies pie daļskaitļiem . . .

—  Daļskaitļi . . . Kas tie tādi?

—  Veselu skaitļu daļas.

—       Kā tas ir?—Kagots apjucis nomurmināja.— Roku daļas? Kāju daļas?

—       Bet tas būs vēlāk,— Sundbeks pasmaidījis uzstājīgi piebilda:— Tagad mēs darbosimies ar veseliem skaitļiem.

Tajā vakarā Kagots paklausīgi saskailīja un atņēma, reizināja skaitļus ar divi un pat ar trīs, tomēr vērīgais Sundbeks, pamanījis viņa dīvaino noskaņojumu, jautāja:

—  Vai jūs kaut kas satrauc, Kagot?

—  Nē jau,— Kagots atbildēja.

—  Varbūt esat noguris? Tad beigsim šodien nodarbības.

—  Labi, šodien beigsim . . .

Kagots paņēma kladi un aizgāja uz savu kajīti.

Kad durvis aiz viņa bija aizvērušās, Amundsens norūpējies ieteicās:

—  Kā liekas, mācības viņam tagad nav ne prātā.

—  No malas raugoties, grūti pat iedomāties, ka viņu primitīvās sabiedrības dzīlēs var plosīties tādas kaislības,— sacīja Renne.

—  Tas lieČina, ka mēs nebūt neesam sastapušies ar primitīvu sabiedrību,— Amundsens sacīja.— Nav lielākas kļūdas kā uzskatīt, ka Arktikas tautas ir primitīvas, un tādējādi mēģināt vienkāršoti skatīt viņu sabiedrisko un garīgo dzīvi. Mani neatstāj doma, ka, noraidīdams Kagota radinieku prasības, es rupji pārkāpju kādus viņu dzīves iekšējos noteikumus.

—  Jūs domājat, ka pareizāk būtu atdot viņu atbraukušo šamaņu rokās?—Olonkins jautāja.

—  Nē, arī tas nebūtu atrisinājums … — Amundsens paraustīja plecus.— Pavērosim, kas būs tālāk. Vienīgais, ko pagaidām varu sacīt: daudzajos savu arktisko ceļojumu gados es vēl ne reizes neesmu iesaistījies šādos notikumos. Visdīvainākais, ka Aleksejam Peršinam varbūt būs taisnība: krievu revolūcija šā vai tā ietekmēs ne vien pasaules vēstures gaitu, bet arī mūsu pašu likteņus.

—  Kas attiecas uz Kagotu, tad viņa likteni šī revolūcija ietekmējusi vismaz tai ziņā, ka saglabājusi viņam dzīvību. Citos laikos nabaga Kagots taču jau sen būtu aizvests un nonāvēts vai nu pa ceļam, vai viņa dzimtajā apmetnē,— Renne sacīja.

Kamēr risinājās šī saruna, Kagots sēdēja savā kajītē līdzās iluminatoram pie maza, paceļama galdiņa un pārskatīja savus skaitļu pierakstus. Viņš atkal juta dīvainu satraukumu, kas viņu pārņēma pēdējās dienās, aizdomājoties par to bezgaldaudzo, ko viņš pārvaldīja ar zīmuļa galiņu vien . . . Kas gan ir salīdzināms ar prātam neaptveramiem skaitļiem? Pirmais, ko uzbūra iztēle,— zvaigžņotas debesis. Zvaigžņu, protams, ir neskaitāmi daudz, taču, ja netrūktu pacietības un prasmes, ari tās varētu saskaitīt. Tāpat droši vien varētu sarēķināt arī odus vasaras tundrā, kad tie gluži kā mākoņi iepletušies pār briežu ganāmpulkiem.

Ari cilvēku daudzums pasaulē, cik var spriest no sarunām kopkajītē, ir diezgan liels. Priekšstatu par milzīgu vairumu var gūt arī no zivju bariem un piekrastes oļiem — vietās, kur jūra atkāpusies; arī no smiltīm un krītošām sniegpārslām . . . Un tomēr — kāds ir tas, noslēdzošais skaitlis? Ir taču tāds skaitlis! Nevar būt, ka tāda nav,— tas ir pretrunā ar cilvēka saprātu!

Šim lielumam, protams, ir jābūt apveltītam ar maģiskām īpašībām. Tas, kurš to uzzinās, apjēgs ne tik vien šo skaitli, bet ko nozīmīgāku, varbūt iegūs īpašu spēku, prāta asumu, gudrību; izzinās cilvēciskās laimes avotu, augstāko taisnīgumu — vārdu sakot, visu, par ko vien cilvēks sapņo.

Protams, jebkuru daudzumu var divkāršot un trīskāršot. Tomēr maģiskais skaitlis, kā viņš nojauta, neizpaudās tikai savā milzīgajā skaitliskajā izteiksmē vien, bet paša pieauguma procesa galējībā, pabeigtībā. Tātad, lai atrastu šo skaitli, ir jāiet uzmanīgi, soli pa solim pieskaitot vieninieku pie vieninieka, tā, lai nepalaistu garām mirkli, kad iemirdzēsies šis maģiskais lielums.

Kagots sāka rakstīt. Viņš izvietoja skaitļus stabiņā, lai ietaupītu vietu, sadalīja lappusi ar vertikālu līniju un, pabeidzis vienu stabiņu, līdzās sāka citu. Tas bija vienmuļš un nogurdinošs darbs, taču kaut kur priekšā vīdēja cēls mērķis. Laiks apstājās, tas vispār vairs neeksistēja. Kagots bija tik ļoti aizrāvies, ka piemirsa pat gluži blakus — izstieptas rokas attālumā guļošo meitiņu, kas bija tik līdzīga viņa nelaiķei sievai. Viņš it kā bija pacēlies tam visam pāri, izlauzies ārpus kuģa kajītes koka sienām un aiztraucies no Caunas līča krastiem daudz tālāk, nekā bija tiecies norvēģu polārekspedīcijas priekšnieks, izcilais ceļotājs Ruals Amundsens …

Kagots atjēdzas, kad acis vairs nespēja atšķirt ciparus un no rokas izkrita zīmulis. Nodzēsis gaismu, viņš neizģērbies iegāzās šaurajā kuģa kojā un iegrima dīvainā, burvīgu sapņu pilnā miegā.

Likās, viņš redz šo maģisko skaitli kaut kur tāltālu priekšā vienā rindā ar citiem skaitļiem, kas nez kāpēc novietojušies uz krasta ledus. Kagots skrēja pie mirdzošā cipara, centās to noķert, taču tas, izrotāts ar elektriskajām spuldzītēm, ko bija iededzis Sundbeks, bēga un attālinājās no viņa; Kagots skrēja un baiļojās, ka maģiskais skaitlis iekritīs saltajā ūdenī, apdzisis un pazudīs uz visiem, laikiem. Viņš mēģināja kliegt, lai taču nejauj šim skaitlim nokrist, taču tas kā bija, tā palika neaizsniedzams. Pēkšņi šis skaitlis nez kādā brīnumainā kārtā aizķērās aiz torosa virsotnes, Kagota sirds no prieka iepukstējās straujāk: vēl daži soļi — un viņš to panāks . . . Bet piepeši kāds sagrāba viņu aiz pleca, tā apturēdams skrējienu, un . . . Kagots pamodās. Pie viņa kojas stāvēja Amundsens.

—  Kagot! Kagot! Jau pusastoņi!

Kagots uzlēca stāvus, izbailēs apjēgdams, ka viņš ir aizgulējies, atstājis apkalpi bez brokastīm. Viņš skriešus metās uz kambīzi un atvieglojumā nopūtās: plīts iekurta, cepeškrāsnī uz paplātes jau grauzdējās maizītes, bet lielajā katlā jau bija izvārījusies auzu biezputra.

—  Kas jums noticis, Kagot? Vai slikti gulējāt?— Amundsens iejūtīgi jautāja.

—  Es vēlu aizmigu . . .

—  Velti uztraucaties, Kagot,— Amundsens mierinoši sacīja.— Seit, uz kuģa, jūs un jūsu meita ir pilnīgā drošībā. Neviens neiedrošināsies jūs aizskart.

—  Paldies, priekšnieka kungs!— Kagotam aiz kauna gribējās vai cauri grīdai izkrist.— Es nebaidos no šiem cilvēkiem.

—  Bet viņi taču pieprasa, lai jūs braucat viņiem līdzi,— Amundsens atgādināja.

—  Laikam vēl nav sapratuši, ka es vairs neesmu tas Kagots, kas viņiem palicis atmiņā.

—  Viņi grib jūs redzēt, lai aprunātos,— Amundsens sacīja.— Varbūt jums patiešām ir vērts satikties ar viņiem? Lai viņi no jūsu mutes dzird, ka jums ar viņiem vairs nav nekā kopēja.

—  Labi, es ar viņiem satikšos,— Kagots pamāja.— Parunāšos ar viņiem.

Pasniegdams brokastis, Kagots bez mitas domāja par to, ka jebkurā citā vietā, citi tangitāni viņu par šīsdienas pārkāpumu uz līdzenas vietas padzītu no kuģa. Viņš atcerējās, kā pret viņu bija izturējušies uz «Belindas». Toreiz viņš uzskatīja, ka tangitāni pret čukčiem vispār citādi nemaz neizturas. Arī uz sauszemes gadījās, ka baltie tirgotāji čukčiem uzkliedza, atklāti viņus izzoboja, kariķēja viņu paradumus, runasveidu. Muļķīgā augstprātība un vīzdegunība, kuras dēļ šie cilvēki daudz zaudēja saltā okeāna piekrastes pamatiedzīvotāju acīs, toreiz šķita viņu sugas īpatnība. Bet, redz, kā izrādās, arī starp viņiem ir gluži normāli cilvēki, kas pret jebkuru izturas' normāli — kā pret savu brāli.

24

Sundbeks un pats Amundsens ar visnotaļ nopietnu sejas izteiksmi Kagotam sacīja, ka galīgā lielā skaitļa meklēšana ir absurds. Taču viņš tiem nenoticēja. Kagots, protams, saprata, ka viņa zināšanas nekādi nav salīdzināmas ar zināšanām, kādas ir tiem cilvēkiem, kuri mācījušies rakstus un rēķināšanu ilgus gadus. Taču viņam nez kāpēc likās: vai nu tie nav sapratuši galīgā lielā skaitļa maģiskā spēka jēgu, vai arī apzināti to slēpj.

Varbūt tieši ar to, ka tangitāni zina šo skaitli, var izskaidrot viņu veiksmi un apbrīnojamo spēju kaut ko sameistarot un izgudrot?

Arvien biežāk Kagotam bija jāapslāpē vēlēšanās pamest darbus, atgriezties pie klades, rakstīt un rakstīt ciparus, žogoties arvien tuvāk maģiskajam skaitlim.

Pēc starpgadījuma ar brokastīm Kagots pacentās un pagatavoja garšīgas pusdienas, dažādus ēdienus, un pie galda visi skaļi izteica savu atzinību. Mazajai Ainanai Sundbeks bija pagatavojis īpašu augstu krēslu. Viņš bija arī no valzirga ilkņiem uz virpas izvirpojis mazu karotīti, dakšiņu un ar grebumiem izrotātu salvešu gredzenu. Kad Ainana sēdās pie galda un viņai zem zoda tika apsieta spilgta salvete, tēva sirds vai pamira aiz mīlas un maiguma. Pašai Ainanai šķita, ka visi šie lielie bārdainie, nesaprotamā valodā runājošie trokšņainie cilvēki ar viņu spēlējas, un viņa atbildēja ar to pašu, arī uzsākdama ilgstošu rotaļu vairāku dienu garumā, mēģināja ēst ar karoti un dakšiņu, pastaigājās pa apsnigušo klāju, ar ragavām brauca lejup pa apledojušu dēli, kas bija īpaši nolikts līdzās trapam. Diena beidzās ar peldi lielajā cinkotajā silē.

Kad pienāca kārtējā mācību stunda, Kagots pēkšņi Sundbekam teica:

—  Varbūt šodien nerēķināsim?

—  Kāpēc?

—  Nav jēgas.

—  Ei nu?— Sundbeks brīnījās.

—      Mēs tik saskaitām un atņemam, risinām dažādus uzdevumus, bet līdz pašam svarīgākajam nekādi netiekam,— Kagots sacīja.

—       Un ko tad jūs uzskatāt par vissvarīgāko?—SundModasbeks jautāja.

—  Vislielāko galīgo skaitli,— Kagots klusu atbildēja.

Sundbeks smagi un dziļi nopūtas.

Visi, kas sēdēja kopkajītē, saausījās.

—       Es jums jau teicu, Kagot, ka vislielākā galīgā skaitla nemaz nav …

—       Bet jūs taču sacījāt pašā mācību sākumā, ka skaitlis ir mums apkārt esošo priekšmetu daudzuma apzīmējums,— Kagots atgādināja.-— Bet priekšmetiem taču ir galīgais daudzums. Visam ir gals. Esmu izdomājis;, ka arī odi kādreiz beidzas, un, ja jūs ejat pa smilšainu krastu, arī smiltis reiz beidzas un jūs nokļūstat vai nu uz ojiem, vai pie kliņtsbluķiem,. vai tundrā. Pat matiņus uz briežādas un pat zvaigznes var saskaitīt, ja tikai pa īstam ķeras pie skaitīšanas.

—      Jūs esat pārliecināts, Kagot, ka zvaigznes var saskaitīt?— Amundsens ironiski jautāja,

—  Var,— Kagots nešaubīgi atbildēja.

—       Interesanti,— ekspedīcijas priekšnieks nomurmināja, ār acīm pārskrējis saviem biedriem.

—      Man liekas,— Kagots sacījh,— šo galīgo lielo skaitli var atrast. Tikai jābūt pacietīgam . . .

Un Kagots aizgāja uz savu kajīti. Kad durvis aiz viņa bija aizvērušās, Amundsens teica:

—       Viņš vienkārši ir noguris. Laikam slikti gul, baidās, ka tik tuvu ienaidnieki.

—       Bet varbūt viņš raksta skaitļus,— Sundbeks ieminējās.

—      Tūdaļ paskatīšos,— piecēlies no krēsla, sacīja OlonModaskins un uz pirkstgaliem aizgāja līdz Kagota kajītes durvīm. Uzmanīgi tās pavēris, viņš ielūkojās pa spraugu un ieraudzīja, ka pavārs pie iluminatora nolīcis pār kladi.

Kagots pat nepakustējās, pat galvu uz durvju pusi nepagrieza.

Atgriezies salonā, Olonkins sacīja:

—  Raksta . . .

—       Viņa stāvoklis mani satrauc,— Sundbeks bažīgi noteica.— Varbūt lasīšanas, rakstīšanas un skaitīšanas prasme aborigēniem tiešām nāk tikai par ļaunu?

—  Kādā etnogrāfiskā apcerējumā esmu lasījis,— Amundsens ieminējās,— ka cilvēki, kas saraduši ar gadu tūkstošus pārdzīvojušu ikdienas ritumu, tik loti iejūtas tajā, ka jebkurš traucēklis viņu vienmērīgajā dzīvē var atsaukties uz viņu psihisko stāvokli.

—  Jūs gribat sacīt, ka mācīšanās nav nākusi Kagotam par labu?— Sundbeks jautāja.

—  Man šķiet, ka šāds secinājums ir pāragrs,— Amundsens izteicās mierinoši.— Sākumā taču viss gāja gludi.

—  Manuprāt, vajag uz laiku pārtraukt mācības,— Sundbeks nolēma,— Kagotam tagad grūti — radinieki, kas atbraukuši pakal, rūpes par meitu . . . Lai mazliet atpūšas.

Nākamajā rītā brokastojot Sundbeks Kagotam paziņoja, ka nodarbības uz laiku tiek pārtrauktas. Pavārs palūkojās savā skolotājā ar izbrīnu.

—  Kāpēc?

—  Tā pieņemts,— Sundbeks moži atbildēja.—Šādās prāta vingrināšanas nodarbībās pa brīžam vajadzīgi pārtraukumi, kurus sauc par brīvdienām.

—Bet kādēļ gan?

—  Lai zināšanas dziļi iegultu skolnieka apziņā,— Sundbeks atbildēja.

Kagots piekrizdams pamāja, taču viss viņa izskats pauda neuzticību.

Kad pienāca vakars, Amundsens, gribēdams Kagotu izklaidēt, uzvilka patafonu un sarīkoja deju vakaru.

Vērodami, kā priekšnieks, uzņēmies kavaliera lomu, cenšas apķert ap vidukli augumā raženo un apaļīgo Sundbeku, Kagots un Ainana smējās līdz asarām. OlonModaskins grieza sev apkārt Renni. Tangitānu dejām, protams, nebija nekādas līdzības ar čukču un eskimosu dejām, taču, rūpīgāk ieskatoties, arī pie tām varēja pierast. Tomēr Kagotam vairāk patika gluži vienkārši klausīties mūziku, it īpaši tad, kad no patafonam piestiprinātās taures skanēja sievietes balss. Sajā balsī bija jūtamas dziļas skumjas..Nez kādēļ vairums no sieviešu balsīs dziedātajām dziesmām bija skumjas. Bet varbūt tā likās tikai Kagotam?

Dejotāji nomainīja cits citu. Sundbeks paņēma uz rokām Ainanu un noriņķoja tā apkārt vairākas reizes. Meitenīte no sirds smējās un nebija ar mieru, lai viņu liek gulēt, līdz viņai tika piesolīts, ka atļaus ilgāk paplunčāModasties siltā ūdenī.

Kad visi jautrības un deju nogurdinātie ekspedīcijas dalībnieki bija izklīduši, Kagots sakārtoja kopkajiti, ar mitru lupatu, kas bija piestiprināta garas nūjas galā, uzslaucīja linoleju, nolika plates, taču, grasīdamies paslēpt patafonu inkrustētajā lādē, samulsis sastinga.

Uz kuģa bija pilnīgs klusums. Amundsena kajītē bija dzirdama viņa vienmērīgā elpa. Palaikam no augšējā klāja atlidoja sardzesvīra soļu gurkstoņa sniegā. Kagots dziji nopūtāsi Varbūt nekad vairs negadīsies tik laba izdevība?

Viņš uzmanīgi pacēla patafonu no galdiņa un pārnesa to uz lielo galdu, virs kura bija pakārta spuldze. Aizgāja uz kambīzi un atnesa no tās skrūvgriezi.

Noņemt tauri bija ļoti vienkārši. Tā viegli atdalījās no kastes, un Kagots nolika to uz galda. Tikpat viegli padevās arī smagais metāla disks; uz tā tika novietotas plates, kas bija pagatavotas no viegla, melna, nepazīstama materiāla, kurš nebija līdzīgs ne kokam, ne metālam. Noskrūvēdams no mūzikas kastes detaļas, Kagots" iegaumēja, kur katru ņēmis, un secīgi tās sarindoja.

Pēc tam bija jānokļūst līdz pašai mūzikas kastes svētnīcai — pašā tās viducī.

Kagota dzirde bija tik ļoti saasinājusies, ka viņš spēja saklausīt pat vistālākajā kajītē guļošā Rennes elpu. Kastes iekšienē kaut kas dažubrīd iešķindējās, it kā tur kāds, uzmanīgi pārvietodamies, piedurtos pie dzelzs priekšmetiem. Ar pamirušu sirdi Kagots ķērās pie skrūvēm, ar kurām bija piestiprināts kastes vāks. Tās nāca vaļā viegli, bez pretestības. Ar katru brīdi Kagota satraukums pieņēmās spēkā, viņam sāka drebēt rokas. Viena no skrūvītēm dīvainā kārtā pielipa pie skrūvgrieža, bet tad atnāca nost un nokrita uz linoleja. Nācās līst tai pakaļ zem galda. Tumsas dēļ nokritusī skrūvīte bija jāmeklē taustoties. To atradis, Kagots atkal ķērās pie atvērtās kastes. No kopkaModasjītes sienas viņu vēroja karaļpāris. Kagots abus tramīgi uzlūkoja. Doma, ka viņam tūdaļ uzkliegs, iesvēla krūtīs karstumu. Tomēr norvēģu ermečini1 klusējot noskatījās Kagota darbībā un, kā likās, negrasījās iejaukties.

Klāt bija satraucošākais mirklis — vāka noņemšana. Kagots visā nopietnībā bažījās, ka, tiklīdz viņš to pacels, mazie cilvēciņi — muzikanti, dziedoņi un dziedātājas — izspruks brīvībā un izklīdīs pa kopkajiti. Drošības labad

' Vadoņi.

viņš piecēlās no krēsla un pārbaudīja, vai durvis ir cieši aizvērtas.

Taču izrādījās, ka nekādu cilvēciņu kastē nav! Ir tikai milzum daudz kaut kādu robotu ritentiņu un resna atspere* bet vairāk nekā! Vilšanās bija tik liela, ka viņš nespēja apvaldīt vaidu. Lēnām pavērās kajītes durvis, un to aiļā parādījās iespaidīgais ekspedīcijas priekšnieka stāvs.

—  Kāpēc jūs neguļat, Kagot?

Pirmajā brīdī Amundsens nepamanīja izārdīto mūzikas kasti. Bet, kad ieraudzīja, viņa sejā pazibēja ar šausmām sajaucies izbrīns un viņš klusu jautāja:

—  Ko jūs esat pastrādājis, Kagot?

—  Es gribēju kastē sameklēt cilvēciņus,— samulsušais Kagots nomurmināja.

—  Bet mēs taču jums ne vienreiz vien esam teikuši, ka nekādu cilvēciņu patafonā nav!— Amundsens gandrīz vai novaidējās.

—  Jā, teicāt,— Kagots skumji atsaucās.

—  Vai tad jūs neticat mūsu vārdiem?

—  Ticu .. .

—  Bet es redzu jūsu neuzticības pierādījumus.

Amundsena balss ieskanējās stingrāk, tomēr viņš vēl

valdījās, saprazdams, ka biedri kajītē guļ un gluži līdzās dus arī maza meitenīte.

—  Esmu ļoti vainīgs,— Kagots piepeši sāka runāt ātri, ātri.— Bet es neko nespēju ar sevi padarīt! Jā, es patiešām ticēju, ka nekādu cilvēciņu kastē nav. Bet ja nu pēkšņi? Ja nu tur ir kaut kas tāds, ko jūs neesat pamanījuši? Tāpēc arī ķēros klāt. Neuztraucieties, lūdzu, es saskrūvēšu visu, kā bija, nekas tai kastei nenotiks, ja jau tā nav dzīva . . . Jūs mani sapratīsiet, jums jāsaprot . . . Tas mani vilināja tā, ka biju ar mieru sev vai rokas sasiet . . . Jums taču ir tāpat ar jūsu Ziemeļpolu.

—  Kā jūs teicāt, Kagot?—Amundsens izbrīnījies jautāja.

—  Kā ar Ziemeļpolu,— Kagots klusu atkārtoja.— Jūs taču arī vilina Ziemeļpols, tāpēc ka tur atrodas nezināmais un jūs gribat pats savām acīm ieraudzīt, kas tad tur īsti ir! Vai nav tā?

Pirmajā brīdī Amundsens nespēja apjēgt, kāds sakars varētu būt patafonam ar Ziemeļpolu, taču padomājis viņš samierinoši sacīja:

—  Tad tā, Kagot! Saskrūvējiet patafonu un ejiet gulēt! Ceru, ka brokastis no rīta tiks pasniegtas laikā.

—  Labi,— Kagots ar atvieglojumu sacīja.— Jūs neuztraucieties, es visu salabošu . . . Viss būs, kā nākas .. .

No rīta pamodies, Amundsens ar gribasspēka sasprindzinājumu piespieda sevi vēl kādu brītiņu uzkavēties kojā un ieklausījās trokšņos, kas bija dzirdami cauri kajītes sienai. Nakts atgadījums viņu bija sarūgtinājis: Kagots acīm redzami pārkāpa robežas, kuras viņam kā kuģa pavāram tika noteiktas. Tiesa, viss bija viegli izskaidrojams ar viņa ziņkārību, nevaldāmajām alkām visu izzināt, visu aptaustīt ar savām rokām. Bet, ja šodien viņš izjaucis patafonu, vai rīt neķersies pie hronometriem un kompasiem? Sundbeks stāstīja, ka pavārs jau palīdzējis viņam ieeļļot mašīnu un darījis to ar milzīgu prieku.

Tieši astoņos ieiedams kopkajītē, Amundsens ieraudzīja visus sēžam pie uzklāta galda. Pat mazā Ainana sēdēja savā vietā un ļoti nopietni ēda ar savu karotīti piena putru.

Lēnām atlocīdams salveti, Amundsens neviļus pameta skatienu uz inkrustācijām izrotāto patafona kasti un pēc tam palūkojās uz Kagotu.

Kagots izskatījās tā, it kā nekāda nakts starpgadījuma nebūtu bijis.

—  Tāds dīvains klusums šodien pie mums,— Amundsens jautri sacīja.

—  Laiks ir jauks,— atsaucās tikko no klāja nokāpušais Renne.— Šodien būs brīnišķīga, saulaina diena! Jaušams pavasaris!

—  Tādā gadījumā un vēl par godu svētdienas rītam nebūtu par ļaunu paēst brokastis pie mūzikas,— Amundsens sacīja un paskatījās uz Kagotu.

Tas apņēmīgi piegāja pie mūzikas kastes, atvēra to un izņēma rokturi, ar kuru uzvelkama atspere. Sagatavojis patafonu atskaņošanai, viņš jautāja:

—  Kādu plati uzlikt?

—  Uzlieciet maršu,— Amundsens sacīja.

Kagots paņēma plati. Maršs viņam ļoti patika, kā viņš reiz atzinās, to dzirdot, viņam griboties soļot.

Kopkajītē ieskanējās bravūrīgs norvēģu militārais maršs. Amundsens jautri uzlūkoja Kagotu un paziņoja:

—  Atzīmēsim pavasara atnākšanu! Pirmkārt, izziņoju šo dienu par atpūtas dienu. Otrkārt, pavēlu visiem piedalīties bultu mešanas un torosu pārvarēšanas sacensībās, kā arī bumbas spēlē uz ledus.

Jau polārās ziemas laikā līdzās ledū iesalušajam kuģim tika notīrīts neliels laukumiņš, uz kura viņi dzenāja bumbu un mētāja bultas. Šodien tur valdīja īsta rosība. No apmetnes atnāca Amoss ar sievu un diviem bērniem, Gaimisins ar sievu un Umkeneu, kas tūdaļ metās klāt sapostajai Ainanai un sāka viņu apmīļot un apošņāt.

—  Cik skaista tu esi kļuvusi! Nu gluži tangitāniska meitenīte!

Vēlāk ieradās Aleksejs Peršins, pēc tam arī Kaljana.

Kad bultu mešanas sacensības bija sasniegušas kulmināciju, uz augstā krasta parādījās divi cilvēki. Nostājušies krietnā attālumā, viņi iztālēm vēroja šo jautrību.

Amundsens Peršinam jautāja:

—  Vai nav vēl aizbraukuši?

—  Pagaidām it kā netaisās,— krievs atbildēja.

—  Un ko viņiem vajag?

—  Viņi man teica, ka bez Kagota un meitenītes atgriezties nedrīkstot,— Peršins atbildēja.— Viņi dzivo pie GaiModasmisina, iet medībās, brauc pie briežkopjiem — vārdu sakot, izturas tā, it kā būtu te nolēmuši apmesties uz visiem laikiem.

—  Vai esat saņēmis kādas ziņas no jūsu centrālās varas?— Amundsens painteresējās.

—  Jā, esmu saņēmis vēstuli no Terjohina. Braukdams gar Anadiras upi, viņš bez starpgadījumiem nokļuvis līdz Novomarijinskas postenim. Un vēl kas — kādā no briežModaskopju apmetnēm viņš saticis Svērdrupu.

—  Redz, kā!— Amundsens iesaucās.— Un ko viņš jums raksta par mūsu biedriem?

—  Ceļojums ritot normāli, un viņi ar tā rezultātiem esot ļoti apmierināti. Terjohins ziņo, ka nartas piekrautas ar dažādām etnogrāfiskām kolekcijām.

—  Pateicos jums par vērtīgajām ziņām!—Amundsens iesaucās un tad, brīdi klusējis, jautāja:—Tomēr ko jūs iesāksiet ar tiem?— Viņš pamāja uz to pusi, kur Taaps un Nutens joprojām savrup stāvēja uz torosa un uzmanīgi vēroja spēles.

—  Esmu tiesīgs pavēlēt, lai viņi pamet apmetni,— Peršins atbildēja.— Šeit taču ir paredzēts iekārtot speciālu bāzi ar internātskolu, darbnicām, radiostaciju un slimnīcu, vārdu sakot, atbalsta punktu, no kura kultūra, lasīt un rakstīt prasme, medicīniskā palīdzība pamazām izplatītos tālāk — gan pie nometniekiem, gan pie klejotājiem.

—  Jā, tā vien šķiet, ka šī nav slikta vieta,— Amundsens piekrita,— ērts līcis, labi var piebraukt, samērā mērens klimats.. Vismaz sniega vētru te ir mazāk nekā Taimirā, kur mēs pārziemojām pērngad.

Amoss, nolēmis izmēģināt roku bultu mešanā, visus necerēti pārsteidza ar trāpīgumu un saņēma vienu no balvām — balto miltu turziņu un vairākus rafinēta cukura gabalus.

—  Cik žēl, ka es neredzu!—Gaimisins sarūgtinājumā iesaucās.— Es arī pacīkstētos!

—  Mums ir'balva arī visatsaucīgākajam skatītājam,— Amundsens paziņoja un lika Rennem atnest tādu pašu miltu turziņu un Virdžīnijas tabakas paciņu.

—  Vai es sliktāka?— Umkeneu iesaucās.— Dod šurp tās bultas!

Viņa paņēma no Amosa trīs bultas un izmēģināja roku. Sākumā viņai neveicās, taču drīz vien viņa iemanījās un, sākot ar otro metienu, vairākas reizes pēc kārtas trāpīja mērķī. Lepna par saviem panākumiem, Umkeneu piegāja pie Amundsena un krievu valodā sacīja:

—  Labi!

—  Jūs teicami runājat krieviski,—• priekšnieks, kas bija no Olonkina iemācījies šo izplatīto krievu vārdu, viņu uzslavēja.

—  Mums ir brīnišķīgs skolotājs!— Umkeneu Peršinu uzlūkoja ar tādu maigumu, ka atkrita jebkādas šaubas par jūtām, kas iekvēlojušās viņas sirdī pret šo krievu jaunekli,

Peršins pateica dažus vārdus čukču valodā. Amundsens, protams, tos nesaprata, taču Umkeneu, aiziedama no tangitāniem, vēl kādu brīdi nenovērsa no skolotāja savu šķelmīgo, taču arī mīlas pilno skatienu.

Kagots centās būt jautrs — tāds pats kā visi apkārt. Arī viņš meta mērķī bultas, dzenāja pa ledu gumijas bumbu, taču ik mirkli juta, ka viņam pašam, ikvienai viņa kustībai un katram meitas solim seko četras vērīgas acis.

25

Kagots gaidīja viesus kopkajītē. Viņš sēdēja pie lielā pusdienu galda. Uz metāla paplātes bija nolikta tējkanna, trīs biezas fajansa krūzes un no brokastīm pāri palikušās smalkmaizītes. Ainanu Renne un Olonki'ns bija aizveduši uz krastmalu vizināties ar suņu iejūgiem.

Kagots nez kādē) bija paņēmis līdzi burtnīcu ar skaitļiem. Viņš bija atkal sācis tos rakstīt un izmantoja katru brīvu brīdi, lai papildinātu burtnīcu ar vēl vienu ciparu stabiņu. Vakaros viņš vairs neuzkavējās kopkajītē, bet, nolicis gulēt Ainanu, sēdās pie sava mazā galdiņa un rakstīja.

Šodien īsi pirms radinieku ierašanās-viņš bija sācis citu lappusi.' Ikreiz, kad Kagots pāršķīra jau rakstīto un sāka nākamo lapu, ār jaunu spēku iekvēlojās cerība, ka tieši te parādīsies maģiskais galīgais skaitlis.

Durvis pavērās, un kopkajītē pirmais ienāca Taaps. Žigli pārlaidis skatienu sienām, viņš ieraudzīja karaļpāra portretu Un plaši, kā viņu bija mācījis pazīstams krievu pops, 'pārmeta krustu un paklanījās.

—  Tas nav tangitānu dievs,— Kagots sacīja.

—  Kas tad tas ir?—Taaps izbrīnījies jautāja.

—  Tas ir norvēģu karalis.

—  A, kaut kas līdzīgs krievu Saules valdniekam . . .

Viņam nopakaļ ienākušais Nutens skatījās visapkārt

gan pārsteigts, gan ar ziņkāri.

—       Sēdieties šeit!—Kagots ar saimnieka žestu norādīja uz ’ krēsliem. \

Apsēdies pie galda, Taaps vēlreiz pavērās visriņķī, vērīgi uzlūkoja savu tautieti un sacīja:

—       Seit tu izskaties kā īsts tangitāns . .. Bet, ja tu domā, ka, pārģērbies bālģīmja drēbēs, esi kļuvis citāds, tad smagi kļūdies.

; — Nē, ēsmu gan kļuvis citāds,— Kagots klusu atbildēja.

—       Nevar pēc paša gribas vien kļūt citāds un nedrīkst no lemtā likteņa atteikties tikai tāpēc, ka tev tā sagribējies :

Kagots piecelās un salēja tēju. Pabīdījis viesiem tuvāk krūzītes, cukuru un smalkmaizītes, viņš viesmīlīgi sacīja:

—  Cienājieties, dzeriet tēju!

Taaps un Nutens iedzēra pa malciņam un nokoda pa kumosam no maizītēm.

—       Vai tev nav reibinošā ugunsdzerieria?—Taaps jautāja.

—  Nav.

—       īstiem tangitāniem šis dzēriens vienmēr ir krājumā,— Taaps ieminējās.

, — Sie tangitāni atšķiras no tiem, par kuriem runā tu. Viņi nav tirgotāji.

—  Kas tad viņi ir?

—       Ceļotāji un pētnieki. Viņi novēro krastu aprises, vēju un jūras straumju virzienus. Un vēl viņi gatavojas uzkāpt Zemes virsotnē.

—  Vai tevi ari ņems līdzi?— Taaps jautāja.

—  Iespējams,— Kagots atbildēja izvairīgi.

—       Vai tad tu, atsacīdamies no tev lemtā likteņa, nebaidies, ka varu tev uzsūtīt dievu sodu, nāvējošo uivelu?— bridi klusējis^ Taaps čukstus draudīgi jautāja.

—       Nē, nebaidos gan no tava uivela,— savilcis lūpas vieglā vīpsnā, Kagots atbildēja.

Atbilde Taapu tik loti pārsteidza, ka viņš krietnu brjdi klusēdams skatījās uz Kagotu.

—  Kā tas ir — nebaidies? Tu vispār domā, ko saki?

—  Saku to tāpēc, ka zinu . . .

Taaps saausījās.

—  Ko tu zini?

—       Ar uivelu tam nav nekāda sakara. Viss ir apslēpts skaitļos. Skaitļos ir atrisinājums

—       Kādos skaitļos? Ko tu runa? Tu laikam esi sajucis prātā I

Taaps nebija gaidījis, ka saruna ar Kagotu iegūs šādu pavērsienu, un tāpēc jutās mazliet apjucis. Kagots paskatījās uz šamani, un viņa balsī ieskanējās rūgtums.

—      Tā jau tas vienmēr bijis, tiklīdz cilvēks izdomājis vai izdarījis pa jaunam — citādi nekā pārējie, tūdaj par viņu saka: viņš taču sajucis prātā!

—      Tavi apgalvojumi liecina, par vājprātu,— Taaps piebilda.— Kā gan tangitāni to nenojauš?

—       Viņi paši man ir skaitļošanu iemācījuši,— Kagots ar smaidu atbildēja.— Visai drīz es laikam pratīšu izlasīt uz papīra ari cilvēka runas pēdas.

—       Jūs visi te esat sajukuši!—Taaps iesaucās.—Tur, krastā, plikadīdu apmetnē, mācās, šeit ari, Uelenā vāc kopā bērneļus un dzen uz lielu koka māju, lai mācās! Nē, visi ir sajukuši prātā!

—      Vēl nav zināms, kuram tas prāts duļķaināks,—kagots mierīgi atbildēja un atvēra kladi, kas atradās uz galda.— Paskaties šurp!

Taaps bijīgi noliecās pār skaitļu, stabiņiem.

—  Kas te ir?

—       Tie ir skaitli!— Kagots lepni atbildēja.— Mani skaitli! Es pats tos uzrakstīju. Un rakstu katru dienu, katrā brīvā brītiņā.

—  Bet kāpēc tev tas viss vajadzīgs?

—       Es gribu atrast galējo robežu, pašu pēdējo skaitli,— Kagots atbildēja.— Un tad, kā man liekas, viss kļūs skaidrs. Viss nostāsies savās vietās, taps gaišāks un tīrāks.

—       Tas ir pāri manai saprašanai,— Taaps nočukstēja, vēlreiz uzmetis skatienu skaitļiem.

—       Ari es sākumā nespēju saprast,— Kagots sacīja.

—  Taču tagad rakstot jūtu kaut ko varenu briestam savās krūtīs. Dažkārt liekas, ka tās nupat, nupat pārplīsīs pušu.

—       Paklau, Kagot!—Taapa balss vai iespindzās aiz satraukuma.— Tevi ir iemājojis baltā cilvēka ļaunais, nemierīgais gars. Atminies, agrāk tu biji gluži citāds.

Kagots pasmaidīja.

—       Nē, tāds esmu bijis vienmēr. Tikai jūs to neredzējāt, negribējāt manīt. Tiesa gan, ari es pats tik daudz ko sevi nenojautu.

Nodimdēja lielais kuģa pulkstenis, un šī skaņa lika Taapam un Nutenam nodrebēt.

—       Dzeriet tēju,— Kagots vēlreiz aicināja.— Gan cukuru, gan tēju, gan šīs maizītes esmu nopelnījis. Nekautrējieties!

Taaps izdzēra gandrīz atdzisušo tēju un palūdza, lai ielej krūzītē vēlreiz. Ari Nutens darīja tāpat.

—      Tātad tu vairs nebaidies no mana uivela?— Taaps domīgi jautāja.

—  Nebaidos,— Kagots atbildēja.

—       Vai tevi šeit no tā kaut kas aizstāv? Tev ir kāds ierocis?

—       Redz, kas mani aizstāv!—Kagots norādīja uz burtnīcu.

—  Vai tad tai ir kāds spēks?—Taaps brīnījās. ■

—      Skaitļos ir tāds spēks,— Kagots lēnām un svarīgi sacīja,— tāds spēks tajos mīt, kads tev ne sapņos nav rādījies!

Taaps bijīgi uzlūkoja kladi un pavirzījās no tās nost.

Kopkajītē iestājās klusums. Bija dzirdami tikai kuģa lielā pulksteņa tinkšķi, un retumis no augšklāja atlidoja sardzešvlra soli.

—  Paklausies, Kagot,— Taaps ierunājās pirmais.— Ja jau lu tik cieši esi nolēmis neatgriezties pie agrākās dzīves, pažēlo vismaz meitu!

—  Nē, ari meitu es jums nevaru atdot,— Kagots noliedzoši papurināja galvu.— Jaunības gados es daudz kam ticēju, bet vēlāk izrādījās, ka viss ir māņi. Negribu, lai tāds būtu arī manas meitas liktenis. Tu pirmīt pieminēji uivelu. Jūs taču atceraties, kādreiz es tam visam ticēju, bet, kad vajadzēja aizsargāt manas mīļotās sievietes dzīvību, dievi no manis novērsās, neieklausījās manās lūgšanās. . .

—  Ainana pieder ne tikai tev, bet visai mūsu dzimtai,— Taaps atgādināja.— Viņai jāatgriežas, jāizaug un jāturpina mūsu ģints.

—  Viņa nekad neatgriezīsies pie jums,— Kagots nešaubīgi sacīja.— Viņa ir mana meita, vienīgā dzīvā saikne ar Vaalu, kas aizgājusi uz mūžu.

— Tu sacelies pret mūsu sentēvu likumiem,— Taaps lēni teica,— pret .paražām, kas ir viņas dzīves pamats.

—  Dzīves pamats ir kas cits,— Kagots iebilda.

—  Ja tu to zini, tad pasaki — kas?— Taaps izaicinoši iesaucās.— Mēs klausāmies.

—  Es vēl nezinu galīgo patiesību,— Kagots brīdi kavējās ar atbildi.— Vēl neesmu to atradis . . . Tomēr jūtu — tā ir skaitļos.

—  Kā tad tu turpmāk dzīvosi? No mums esi aizgājis, bet ari līdz jaunai dzīvei vēl ticis neesi? Klīdīsi kā miglā nomaldījies ceļinieks?

—       Nē, es neesmu nomaldījies,— Kagots pašūpoja galvu.

—  Priekšā spīd uguntiņa, es eju tai pretī.

—  Un ilgi iesi?— zaudēdams pacietību, Taaps nikni jautāja.

—  Nezinu,— Kagots atbildēja.— Uz šo jautājumu nav viegli atbildēt. Patiesība var man atklāties šodien vai rīt, bet varbūt, to meklējot, paies viss mans mūžs.

—  Nomirsi, to neuzzinājis . . .

—  Kāds turpinās manu darbu,— ar cerīgu pieskaņu balsī Kagots teica.— Varbūt Ainana.

—  Neiepin . Ainanu savā vājprātīgajā apsēstībā!— Taaps iesaucās.

—  Ja esat atnākuši mani pārliecināt — tas ir veltīgs darbs, jūs pa tukšo tērējat laiku un spēkus,— Kagots mierīgi atbildēja un atkal pasmaidīja.— Un Ainanu es jums neparko neatdošu! Kaut jāmirst būs, neatdošu!

Taaps piecēlās un nikni aizstūma tējas krūzīti. Tūdaļ pēc viņa uzrausās kājās arī Nutens.

Vēl neaizvēris durvis, Taaps pagriezās un draudīgi nočukstēja;

—  Tavu meitenīti jau nu nekādi skaitli nepasargās no mana uivela!

Kagots ieklausījās viņu soļos, kas attālinājās no kopkāModasjītes trapa virzienā. Paskatījies iluminatorā, viņš ieraudzīja, ka radinieki nokāpuši uz ledus un aiziet uz krasta pusi, kur melnēja trīs jaraņgas. Skaidrā laikā apmetne pa iluminatoru bija redzama kā uz delnas.

Kagots atgriezās pie galda un saguma krēslā. Tikai tagad viņš izjuta, cik lielu sasprindzinājumu bija prasījusi Šī tikšanās, šī saruna. Viņš pamanīja, ka tur rokās skaitļu kladi. Sākumā viņš nebija pat domājis to pieminēt sarunā ar novadniekiem. Tas iznāca it kā pats no sevis! Viņš cerēja, ka izdosies no tiem atpirkties ar bagātīgām dāvanām: viņa kajītē bija milti, cukurs, tēja un drošības labad noglabāts pat reibinošais ugunsdzēriens. Tas viss tur palika. Varbūt tomēr jāatdod viņiem? Taču, atcerējies, ka Taaps bija draudējis ar uivelu, Kagots sajuta naidu un aizdzina domu par maisu dāvināšanu.

Par sevi Kagots neuztraucās. Viņš bija pārliecināts,, ka tagad nekāda šamaņu ļaunā acs viņam nevar kaitēt. Tomēr Ainana . . . Vai viņu spēs aizsargāt tangitānu kuģa koka sienas un jaunais audekla apģērbs?

Kagots juta aizvien pieaugošu nemieru, un pēkšņi prātā iešāvās gaiša doma: vārds! Jāizdara tā, kā vienmēr tiek šādos gadījumos darīts, Ainanai jāpārmaina vārds, un tad uivels viņu neatradīs.

Viņš tik tikko spēja sagaidīt meitenītes atgriešanos, jo bija vēl arī baiļojies, ka Taaps un Nutens pārtvers aizjūgu un atņems Ainanu ar varu. Taču, kā redzams, viņi to neuzdrošinājās. Izgājis uz klāja; Kagots jau iztālēm pamanīja nartās glīti saģērbto meitu.

Pienācis klāt, Amundsens jautāja:

—  Kā beidzās jūsu tikšanās?

—  Es viņiem visu pateicu.

—  Viņi jums piekrita?

—  Galvenais ir tas, ka es nepiekritu viņiem,— Kagots sacīja.

—  Jūs domājat, ka viņi liks jūs mierā?

—  Viņi ir sapratuši, ka nav tāda spēka, kas piespiestu mani atgriezties pie viņiem …

—  Kagot, man tomēr šķiet, ka ne jau viss šajā amatā ir slikti. Šamaņi, cik nu es ziņu, nodarbojas ne tikai ar buršanu, bet arī ar citiem darbiem: ārstē, pareģo laiku, veic dažādus ritus, saglabā tradīcijas . . . Varbūt starp jūsu kulta kalpiem ir kāds dalījums labajos un ļaunajos šamaņos?

' — Nē,— Kagots stingri atbildēja,— pie mums šamaņi netiek dalīti baltajos un melnajos, labajos un ļaunajos . . . Taisnību sakot, šamanis drīkst būt tikai labs. Taču varenība, kuru viņam piešķir Visuma spēki, bieži vien tiek izmantota pret cilvēku … Es novērsos no sava likteņa nē jau tāpēc, ka būtu pret to sacēlies, bet tāpēc, ka liktenis pats no manis novērsās. Jaunībā man likās, ka esmu ieraudzījis dievus un saklausījis viņu balsis. Toreiz dzīve man šķita brīnišķīga un bezgalīga. Un, kad satiku Vaalu, es pilnīgi pārliecinājos, ka Visuma spēki ir izvēlējušies mani starp daudziem zemes iemītniekiem un neizsakāmi ajDlaimojuši. Bet jau tolaik sāku bažīties — vai šīs laimes nav pār daudz? Sirds iesmeldzās, iedomājoties, ka šai laimei kādu dienu var pienākt gals. Un mana priekšnojauta piepildījās. Kaut arī dienu un nakti būros un centos izlūgties Visuma spēkiem žēlastību, cilvēki mira, nespēdami ne gaļas gabalu pielikt pie mutes, ne ar ūdens trauciņu atveldzēt izkaltušās lūpas. Neviens mani nesadzirdēja — ne Visuma spēki, ne citi šamaņi. Izdziša ari manas Vaalas dzīvība. Un tad es nolādēju savu sūtību un aizgāju. Cita ceļa man nebija .

To stāstot, viņa balss brīžiem no uztraukuma aizlūza.

—  Nomierinieties, Kagot!— Amundsens uzlika savu smago roku viņam uz pleca.— Seit jūs esat pilnīgā drošībā.

Piebrauca nartas. Nolēkusi no tam, Ainana skriešus uzdipināja pa trapu uz kuģa klāja. Viņai bija kaut kas rokā. Kagots to paņēma, izrādījās, ka tā ir veca, nomelnējusi valzirga ilkņa šķemba.

—  Tā nes laimi,— Kagots sacīja.— Es izgriezīšu tev no tās talismanu.

—  Es atradu to pati, bet no sniega izraka tēvocis Olonkins!—meitenīte lepni paziņoja.

Pie pusdienu galda, pasniedzis desertā krējuma saldējumu, kas bija pagatavots dabiskā «ledusskapī» ārpus kuģa, Kagots ar savu šķīvi apsēdās blakus meitai. Kad paēdušie ekspedīcijas dalībnieki jau ķērās pie cigāru un pīpju kūpināšanas, Kagots skaļi paziņoja: :

—  Kungi! Gribu nosaukt Ainanu tangitānu vārdā.

Ar izbrīnu uzlūkojis pavāru, Sundbeks sacīja:

—      Bet man ļoti patīk viņas vārds — Ainana! Manuprāt, tas tik skaisti skan, vai ne, kungi?

—       Meitenītei katrā ziņā vajadzīgs tangitānu vārds,— Kagots atkārtoja.

—  Kāpēc tā?— Amundsens vaicāja.

Kagots negribēja minēt īsto iemeslu un izvairīgi teica:

—       Ja nu viņai nāksies braukt uz mācībām tangitānu skolā un tur viņai jautās: kā tevi sauc?

—      Vispār jau diezgan saprātīgs lēmums,— Amundsens sacīja.— Man patiešām jau vairākkārt ienākusi prātā doma, ka meitenīte jāaizved uz Eiropu un jāievieto kādā pieklājīgā pansijā, lai iemāca lasīt, muzicēt. . .

—       Labi,— sarunā iejaucās Olonkins.— Pieņemsim, ka Ainana patiešām iemācīsies lasīt, rakstīt, arī muzicēt un pat eiropiešu manieres .. , Un pēc tam atgriezīsies ļaModasrangā?

—       Gluži nesen tieši tāds apsvērums lika man no šī nodoma atteikties,— Amundsens teica.— Taču tagad ir cita situācija. Peršins un viņa biedri grib pašos pamatos pārvērst šejienes dzīvi.

—       Un jūs ticat, ka viņiem tas izdosies?— Olonkins kā šaubīdamies jautāja.

—       Kungi, iespējams, ka būsiet izbrīnījušies par manu atbildi, tomēr man ir tāds iespaids, ka viņiem vajadzētu izdoties gan,— Amundsens ļoti nopietni sacīja.— Katrā ziņā pret viņu sapņiem vajadzētu just cieņu un simpātijas. Un var gadīties, ka Ainana uz šejieni atgriezīsies kā ārste vai diplomēta žēlsirdīgā māsa, bet varbūt pat kā skolotāja.

—  Nosauksim viņu par Annu!— Sundbeks ierosināja.

—       Anna skan ļoti līdzīgi Ainanai,— Kagots, brīdi padomājis, sacīja.— Būtu labi, ja jaunais vārds skanētu pavisam citādi.

—  Bet ja nu Mērija?—"Sarunā iesaistījās Renne.

—      Mērija — brīnišķīgs vārds!— Kagots iedegās sajūsmā.

—  Viegli izrunājams un nemaz nav līdzīgs iepriekšējam!

Viņš baidījās, ka varētu tikt piedāvāts kāds vārds, kas viņam pašam būs grūti izrunājams.

—      Man arī patīk Mērija,—: Amundsens apmierināts sacīja un uzrunāja meitenīti.

—  Mērija!

Ainana pacēla ar saldējumu nosmulēto sejiņu un pasmaidīja.

—  Vai redzat!—Kagots uzvaroši teica.—Viņa jau atsaucas uz jauno vārdu. Mērija! Tu būsi Mērija. Ņo šī brīža te sēž meitene, kurai vārds ir Mērija.

Pavāra satraukums un kaismīgā vēlēšanās pārmainīt meitenītes vārdu šķita mazliet aizdomīga, taču Amundsens, atcerējies, kā Kagots bija izjaucis un pēc tam skrūvējis kopā patafonu, nosprieda, ka dīvainības ir šā cilvēka raksturā.

Pēc pāris dienām Kagots sadūšojās aiziet uz apmetni,

Viņš, kā parasti, sagatavoja prāvu nešļavu ar dāvanām, taču Ainanu-Mēriju līdzi neņēma. Todien pār piekrasti bija novilkusies migla — pavasara priekšvēstnese. Saule jau pakāpās augstu virs apvāršņa, un skaidrā dienā viss apkārt mirdzēja. Sevišķi skaista ar saviem apsarmojušajiem mastiem izskatījās «Moda». Kagots vairākkārt palūkojās atpakaļ, lai papriecētu acis pie kuģa.

Tās dienas vakarā, kad bija mainīts meitas vārds, Kagots paslepšus no kuģa iemītniekiem bija ziedojis dieviem — izmētājis uz visām debespusēm labākās veltes: smalkmaizīšu gabaliņus, Virdžīnijas tabakas šķipsnu, sīki saberztu cukuru, brieža gaļu un speķi. Vārdi radās paši, un, čukstēdams lūgsnu, Kagots par tiem bija pat mazliet izbrīnījies.

Meklēdams pēdas, paskaties apkārt,

Baltajā klajā lai nenojūk ceļš..

Varbūt pat debesīs skatienu pamet,

Lai zvaigznes mirdzums tev acis gulst.

Meklēdams pēdas, iedomā reizēm,

Cik brīnišķs viss dzīvais šai pasaulē.

Zemes skaistums, debess spīdekļu gaisma Tikai dzīvas asinis iekvēlot spēj.

Viņš vairākas reizes atkārtoja šos vārdus, pārāk neiedziļinoties to aizplīvurotajā jēgā, un atgriezās savā kajītē. Augšējā kojā, plaši iepletusi rokas, rāmi gulēja meitiņa.

—  Tā, redz, tagad tu esi Mērija,— Kagots klusu čukstēja.— Tevi, kurai tagad ir svešs tangitānu vārds, nekāds uivels vairs neaizsniegs peldošajā koka jarangā . . .

Cik viņa līdzīga mirušajai sievai! Vaala bija aizgājusi no dzīves pavisam jauniņa, pat vēl nezaudējusi sejas bērnišķo apaļīgumu. Nu jau daudzas dienas vina nebija Kagotu apciemojusi, un viņas tēls arvien tālāk atkāpāsModasaizmirstības dūmakā. Dažkārt Kagotam bija jāsasprindzina griba, lai spētu iztēlē atjaunot no atmiņas pagaisušos vaibstus, un tad viņš domāja: cik labi būtu, ja kādam no tangitāniem tajos tālajos laikos ienāktu prātā izgatavot «Vaalas ēnu». Viņš zināja, ka ar tādu ierīci, kas līdzīga bisei ar loti īsu stobru vai arī vienača tālskatim, var iegūt uz papīra atveidotu ļoti līdzīgu cilvēka attēlu. Izgriežot no nomelnējuša valzirga ilkņa Vaalas attēlu, viņš vairākas dienas bija pūlējies atcerēties sievas vaibstus. Attēls iznāca vidējas tangitānu monētas lielumā. Augšā viņš izurba mazu caurumiņu, kuram cauri izvēra no brieža dzīslām savītu aukliņu. Tomēr Sundbeks, kas bija sevišķi pieķēries meitenītei, atnesa smalku zelta ķēdīti, un tā aizstāja brieža dzīslu aukliņu. Izpildīdams Kagota lūgumu, Sundbeks portreta otrā pusē vēl iegravēja vārdus: Mērija-Ainana Kagota.

Pa ierasto taku Kagots uzkāpa līdz Kaljanas jarangai un jau iztālēm sadzirdēja vienā laidā atkārtotus kaut kādus nesaprotamus vārdus. Izklausījās, ka skolotājs atkal lasa dzejoļus.

Kad Kagots iegāja čottaginā, viņu pārsteidza neparasta gaisma, kuras avots nekādi nevarēja būt kvēlojošais ugunskurs. Pacēlis galvu, viņš ieraudzīja, ka no valzirga ādas izgatavotajā jumtā iestiprināta stiklota loga rūts.

—  Amin etti!—skolotājs, viesmīlīgi sasveicinājies, paņēma nelielu zvaniņu un, to nodzinkstiņājis, pa.teica:

—  Starpbrīdis!

Skolnieku vidū Kagots šoreiz nez kāpēc nemanīja Umkeneu. Cita skolniece, Kaljana, arī darīja savu darbu — viņa šuva.

Priecīgi par atelpu, bērni izskrēja no jarangas brīvā vaļā. Kagots paskatījās uz jumtā iestiprināto lodziņu un atzinīgi sacīja:

—  Tas ir labi iznācis.

—  Bet vai zini, Kagot, kas to izdomāja?—■ Peršins jautāja.— Umkeneu. Sākuma viņa gribēja te nostiept vecu uzmelni no valzirga zarnu plēves, bet pēc tam teica: kādēļ gan nevar kuģa tangitāniem palūgt īsta stikla gabalu? Kad paskaidroju Sundbekam, kas man vajadzīgs, viņš pusstunda izgatavoja šo lodziņu. Bet iestiprināt to šeit jau vairs nebija grūti.

—       No tālienes mūsu jaranga tagad izskatās pēc tangiModastānu kuģa,— Kaljana sacīja, nolikdama sāņus šuvekli, lai ķērtos, kā jau tas pieņemts, pie cienasta gatavošanās.

—  Karogs ir un tagad arī šī stikla acs. Drīz mūsu skolotājs šurp atvedīs arī mašīnu.

—       Nu jau vairs ilgi nebūs jāgaida,— Peršins jautri teica.— Laiks iegriezies uz pavasari. Aizies ledus, un te ieradīsies kuģis. Bet tavi novadnieki, Kagot, ir aizbraukuši … -

—      Aizbraukuši?— Kagots jautāja. Viņš patiešām bija pamanījis, ka tur, kur bija piesieti suņi, nekā nav.— Varbūt viņi uz kādu laiku ir devušies pie briežu cilvēkiem? .

—       Nē taču,— Peršins teica,— izskatās, ka pavisam ir projām. Vakar cauru nakti pie Gaimisina būrās. Izlika visus no jarangas, tikai pret ritu ļāva atgriezties.

—       Droši vien pūlējās uzrīdīt uivelu man un maņai meitenītei,— Kagots ieminējās.—: Taču es biju viltīgāks ….

—  Kādā ziņā?— Peršins jautāja.

—       Pārmainīju meitai vārdu uz citu, tangitāņisku. Tagad viņu sauc par Mēriju.

—; Krieviem tā būtu Maša, Marija.

—      Bet pats es viņiem parādīju burtnīcu ar skaitļiem, un viņi, kā liekas, nolēma likt mani mierā.

—       Vēl arvien raksti skaitļus, Kagot?— manāmi izbrīnījies, jautāja Peršins.

—       Rakstu,— Kagots jūsmīgi atbildēja.— Laika gan pietrūkst. Ja nebūtu jāstrādā kambīzē, rakstītu un rakstītu vien, līdz to noķertu.

—  Ko noķertu?

—  Lielo noslēdzošo skaitli!

Peršins brīdi sēdēja klusēdams, nogrimis savās domās, bet tad saudzīgi sacīja:

—      Vai zini, Kagot, ar matemātiku ūn skaitļošanu cilvēki uz zemes nodarbojušies jau no sākta gala. Daudzus tūkstošus gadu. Un visi tie ar varenu prātu apveltītie cilvēki nonākuši pie secinājuma — tāda noslēdzošā lielā skaitļa nemaz nav!

—       Viņi gluži vienkārši to neizjuta,— Kagots mierīgi atbildēja.

—  Kā tad tā — neizjuta?— Peršins brīnījās.

—       Viņiem nebija nojausmas, ka šis skaitlis ir līdzās, nupat, nupat iekritis rokās. Citādi viņi skaitļošanu nepārtrauktu.

Kagota balsī skanēja pārliecība, un sejas izteiksme bija tāda, it kā viņš būtu sagatavojies jebkuriem iebildumiem. Un tā tas patiešām arī bija. Nez kāpēc tagad katrs uzskatīja par savu pienākumu viņu brīdināt, cik veltīgi ir pūliņi atrast lielo noslēdzošo skaitli, un Kagots sāka apjēgt, ka pats labākais ir daudz neplātīties, bet turpināt iesākto vienatnē. Dažkārt no tā cieta pat viņa darbs, jo viņš arvien biežāk izvēlējās tādus ēdienus, kuru pagatavošana neprasīja ilgu laiku.

—    Ja skaitļos nebūtu nekādas varas, Taaps tik ļoti nesteigtos no šejienes pazust,-— Kagots sacīja, cenzdamies novirzīt sarunu citā gultnē.

—    Un kā tev iet ar lasīšanu un rakstīšanu?— Peršins jautāja.

—    Mums ir brīvdienas,— Kagots atbildēja.— Tā pienākas … Kā redzu, arī pie jums pieaugušie vairs nemācās?

—    Tas tikai pagaidām,— Peršins atbildēja neizprotami vienaldzīgā balsī.

—  Arī jums brīvdienas?— Kagots līdzjūtīgi vaicāja.

—    Mūsu skolotājs stipri iemīlējis Umkeneu,— no sava kakta piepeši teica Kaljana.

—    Kakomei!— Kagots nespēja apvaldīt pārsteiguma izsaucienu.— Kas to būtu gaidījis?!

—    Jā, tas visiem bija pārsteigums,— Kaljana sacīja tā, it kā Peršina jarangā nemaz nebūtu, un nopūtās.— Visi domāja, ka viņa vēl tik jauniņa, bet izrādījās — jau nobriedusi mīlestībai,

—  Tas ir tiesa?—Kagots Peršinam jautāja.

Skolotājs klusēdams pamāja.

—  Un jūs precēsieties?

—      Es jau precētos arī,— Peršins samulsis atzinās,

—  taču, redz, kāda doma nāk prātā: varbūt viņa vēl ir nepilngadīga?

—  Kāda, kāda?— Kagots nesaprata.

—    Varbūt viņa vēl par jaunu ģimenes dzīvei?— Peršins paskaidroja.— Vai tu nezini, cik viņai gadu? Mēs mēģinājām saskaitīt, un iznāca tā — no piecpadsmit līdz septiņpadsmit.

—  Bet kāpēc jāskaita gadi?— Kagots jautāja.

—    Lai zinātu, vai viņa nobriedusi precībām,— Kaljana paskaidroja.— Man tikai nav skaidrs, kāds tam sakars ar. gadiem. Pats galvenais taču, lai sieviete gribētu vīrieti. Arī pēc izskata viņa jau sen nav nekāda meitenīte.

—  Kāpēc tad jūs velkat garumā?— Kagots pavaicāja.

—  Domāju, kā mazliet vēl tomēr jāpagaida,— Peršins nedroši sacīja.

Ārpusē atskanēja smiekli, troksnis, un bērneju pavadībā čottaginā burtiski ievēlās Umkeneu. Viņa skaļi sasveicinājās ar Kagotu un paņēma tasīti ar svaigu tēju.

Īsajā laika sprīdi, kurā Kagots viņu nebija redzējis, meitene bija neticami pārvērtusies. Tagad viņu jau bez kādām šaubām varēja saukt par jaunu, skaistu, ziedošu sievieti, un skolotāja vilcināšanās un nedrošība kļuva pilnīgi neizprotama: viņš nevis precas, bet nez kādēļ sācis skaitīt meitenes nodzīvotos gadus.

Umkeneu piegāja pie samulsušā skolotāja un, pametusi lepnīgu skatienu uz Kagotu, sacīja:

—  Aleksej! Noskūpsti mani pēc krievu paražas, kā tu to izdarīji vakar!

—  Bet Umkeneu!— Peršins pārmetoši teica.— Kurš tad skūpstās, kad cilvēki klāt? Krietnai meitenei no tā būtu jākaunas.

—  Bet man nav kauns!— Umkeneu skaļi paziņoja.— Es lepojos. Man patīk krieviska skūpstīšanās.

Nabaga Peršins nosarka.

—  Ak, Umkeneu!

—  Labi, labi, neskūpsti,— meitene viņu pažēloja.

—  Mēs ar vecākiem vēlreiz pārskaitījām manus gadus, tagad iznāk sešpadsmit ar pusi! Un, ja pieliek vēl nākamo gadu, tad iznāk gandrīz astoņpadsmit.

Apsēdusies blakus Peršinam, iepretī Kagotam, Umkeneu, norādīdama uz logu jarangas jumtā, sacīja:

—  To izdomāju es. Bet, kad Aleksejs pārbrauks uz

manu jarangu, mēs tur ierīkosim divus logus . . . Un i

karogu arī turp pārnesīsim.

Kagots klausījās, pārsteigts par Umkeneu rakstura stingrību un nelokāmību. Viņa nemaz nebija līdzīga pieticīgajām, biklajām un viegli samulsināmajām čukču meitenēm. Tas droši vien bija tāpēc, ka viņa būtībā jau sen vadīja saimniekošanu tēva jarangā. Viņai bija nācies ne vien pašai braukt ar suņiem, bet arī izlikt slazdus un iet uz ledus medībās, ja Amoss to kāda iemesla dēļ nevarēja.

Umkeneu stāstīja par nākotnes dzīvi, bet Peršins, padevīgi klusēdams, klausījās un tikai māja ar galvu, ja meitene palūdza, lai apliecina viņas vārdus.

—  Kad šeit uzcels kultūras bāzi, mēs pārvāksimies uz īstu lielu koka māju ar lieliem logiem. Aleksejs teica, ka

šī māja būšot lielāka nekā tangitānu kuģis. Līdzās uzbūvēšot pirti un slimnīcu. Pirtī mēs mazgāsimies . . . No biežas mazgāšanās varot kļūt baltāks, vai ne, Aleksej? ļ

Šoreiz skolotājs sāka tā kā šaubīties un teica:

—Nē taču, ja ādas krāsa ir tumša, to vairs baltu nenomazgāsi …

—       Kāpēc tad tik bieži jāmazgājas?— Umkeneu neizpratnē jautāja.— Var arī retāk . . . Seit tiks atvērta liela tirgotava, un preču tajā būs vairāk nekā uz tangitānu kuģa. Vai ne, Aleksej?

Peršins klusēdams pamāja. . .

—       Un preces varēs nopirkt lēti, gandrīz par velti, jo pie nabago varas paši nabagie arī tirgos

—   Bet kur gan nabags dabūs preci?^ModasKagots jautāja.

—       Paņems no bagātajiem!-v-Umkeneu sparīgi atcirta.

—  Kaut no taviem tangitāniem.

—  Kā gan tā?— Kagots brīnījās.

—      Umkeneu!— šoreiz Peršina balss ieskanējās stingrāk.— Neko tamlīdzīgu es neesmu tev teicis!

—       Labi, labi;— meitene piekrita.— To es pati izdomāju. Bet ku'r tad mēs ņemsim preci, ja tuvumā bagātnieku nav? Vienīgā cerība ir tie, kas atrodas uz norvēģu kuģa.

—       Preces atvedīs ar kuģi,— Peršins teica.— No VladtModasvostokas vai no Petropavlovskas, kura atrodas Kamčatkā.

—       Un pēc tam, kad būsim šeit visus izskolojuši un izārstējuši visus slimos, mēs dosimies uz Krieviju, uz tangitānu zemi, uz Petrogradu. . . Kagot, tu esi bijis Petrogradā?

—       Neesmu gan,—ModasKagots atbildēja.— Esmu bijis vienīgi Nomā un Sietlā.

—  Petrograda ir skaistāka nekā Noma un Sietlā, vai ne?

—  Skaistāka,—■ Peršins piekrita.

—      Tur slejas cits citam virsū uzcelti nami, starp tiem braukā pajūgi ar riteņiem, un tos velk nevis suņi, bet dārdošas mašīnas, no kurām kūp dūmi. Petrogradā dzīvo Ļeņins, boļševiku un.revolucionāru vadonis. Aleksej, mēs taču aiziesim pie viņa ciemos?

—  Tagad viņš dzīvo Maskavā,—Peršins sacīja.

—  Bet tu teici, ka Petrogradā,— Umkeneu atgādināja.

—  Viņš ir pārcēlies….

—  Kādēļ?

—  Tā vajadzēja.

—rModasŽēl, ka nesagaidīja mūs.-r-Umkeneu nopūtās.— Es jau ’biju sākusi šūt kuhļanku un ar āmrijas ādiņām izrotātu malahaju, lai būtu viņam ko uzdāvināt.

— Tik un tā būs jābrauc caur Maskavu, pa ceļam ievedīsim,— Peršins smaidīdams teica.

Izskatījās, ka Peršinam šī spēle jau sāk iepatikties, un viņš piebalsoja Umkeneu, nepārprotami tīksminādamies par savu līgavu.

.-r-Taču mans vislielākais, sapnis, kaut tēvs atgūtu acu gaismu,— Umkeneu ar nopūtu sacīja.— Kāds atbraucējs man stāstīja, ka Uelenā dzīvojot ermečins Tineskins. Ari viņš, gluži kā mans tēvs, ilgus gadus nebija redzējis dienas gaismu un staigāja tikai ar pavadoņi. Bet tad no amerikāņu zemes atbrauca dakteris un izārstēja viņa acis.

: Arī es esmu par to dzirdējis,— Peršins apliecināja.

—  Kad mēs bijām Uelenā, es satiku Tineskinu.-Viņš redz, staigā pats, un pavadonis viņam vairs nav vajadzīgs. Taču viņa acis ir sarkanas un bez mitas asaro . . . Bet tavam tēvam iztaisīsim operāciju labāk, īstā slimnīcā. i\-*-r-Ne pēc kā cita es tik ļoti neilgojos. Kaut nu mans tēvs atgūtu redzi!-—Umkeneu vēlreiz sacīja.

Brīdi klusējusi, viņa Peršinu uzlūkoja ar tādu maigumu, ka, to pamanījis, Kagots neviļus atskatījās uz Kaljanu un juta, ka viņam nodreb sirds.:

.Abu skatieni satikās, un viņš ieraudzīja Kaljanas acīs padevību liktenim. Viņa, tā vien likās, bija samierinājusies ar domu, ka ari šis .vīrietis, kas iemitinājies viņas jarangā, aizies, tāpat kā iepriekš bija aizgājis Kagots.

Saskaņā ar paražu Kagots apmeklēja ari pārējās jaranModasgas. Apciemojis Amosu, noklausījās viņa stāstījumu par braucienu pie briežkopjiem.

—  Tundras miers ir iztraucēts,— Amoss stāstīja.— Ļaudis ir satraukti, jo padzirdējuši par jauno dzīvi, par bagātību pārdalīšanu. It sevišķi tie, kuriem lieli ganāmpulki. Koravje jau aizceļojis uz jakutu zemi, taču ari tur, kā runā, esot nemierīgi. Kaut kādi svešinieki blandās pa tundru, uzbrūk briežkopjiem, slepkavo, laupa, aizdzen briežus. Sie sauc sevi par baltajiem. Bet tie, kas karo pret baltajiem, pasludinājuši sevi par sarkanajiem, kaut gan pēc izskata viņi visi vienādi.

—  Sarkanie ir boļševiki,— Kagots nešaubīgi teica.— Jo viņiem ir sava atšķirības zīme — sarkans audekls, kas piesiets pie garas kārts.

— Tangitāniem vispār ir tāda paraža — izkārt audumu,— Amoss piebilda.— Jūsu kuģa pakaļgalā taču arī tāds pland.

Amoss bija domājis Norvēģijas karogu.

—  Pēc drānas tad arī atšķir, kurš kurais ir,— Kagots sacīja.— Kuģa tangitāniem ir milzīgs audumu krājums. Tos sauc par karogiem. Renne man dažus no tiem rādīja. Vecais krievu karogs bija treju krāsu. Amerikāņiem ir strīpains ar zvaigznītēm uz zila laukuma stūrī. Ir vēl angļu karogs — raibs un spilgts kā eskimosa kamleika.

—  Bet vai sarkanais karogs viņiem ir?— Amoss jautāja.

—  Sarkanā nav,— Kagots atbildēja.— Taču Renne sacīja, ka pašūs no sarkanas drēbes.

—  Bet mūsu karogs drīz laikam pārcelsies cituviet,— Amoss teica.

—  Umkeneu man jau stāstīja,— Kagots pamāja.— Kā tev šķiet, vai tam krievam ir nopietni nolūki?

—  Domāju, ka viņš precēsies pa īstam, nevis uz kādu laiciņu, kā tas pie tangitāniem pieņemts,— Amoss atbildēja.— Paskat, cik gar piekrasti sadzimis bērnu no pagaidu kopdzīves. Sejas tīri baltas, tikai pēc drēbēm un valodas vien var pazīt, ka čukči.

—  Man jāiegriežas arī pie Gaimisina,— Kagots sacīja, pieceldamies no valzivs skriemeļa.

Pie neredzīgā jarangas tūdaļ acīs krita neparasta sakoptība. Gaimisinam rokās bija no vaļa kaula pagatavota lāpsta, viņš tīrīja sniegu un meta to tālu projām. Pēc gailas pazinis, ka nācējs ir Kagots, viņš darbu pārtrauca un smaidīdams iesaucās:

—  Amin etti!

—  I-i,— Kagots atsaucās, pieiedams pie aklā cilvēka, -sModasAp tavu jarangu viss kļuvis tik tīrs.

—  Ko lai dara,— Gaimisins nopūtās,— cenšos. Meita gatavojas pārvest langitānu vīru, neklājas mājokli nekārtībā turēt.

—  Jau izlemts?

—  Vai tad mūsu Umkeneu atrunāsi!— Gaimisins, iespraudis lāpstu kupenā, atmeta ar roku.— Dažkārt domāju: žēl, ka viņa piedzimusi par sievieti, labāk būtu puisis!

—  Un kā patīk līgavainis?

—  Pret viņu mīlīgs, ari pret mums ieturas ar cieņu,— Gaimisins atbildēja.— Ko nu mēs te stāvam? Iesim jarangā.

Gaimisins gāja pa priekšu, sperdams drošus soļus. Nezinātājs pat nemācētu noteikt, ka viņš ir akls. ČottaModasginā viņš devās pie pagalvja baļķēna un, apsēdies uz tā, norādīja uz vietu sev līdzās.

—  Sēdies šeit, Kagot!

Arī čottaginā bija pārsteidzoša tīrība. Klons bija rūpīgi noslaucīts, bet no suņiem palikušās sasaluma peļķītes nokasītas.

—  Līdz manām ausīm atlidojusi vēsts,— Gaimisins iesāka,— ka Uelenā noticis brīnums: turienes bijušajam ermečinam Tineskinam tangitānu dziednieks līdzējis atgūt redzi. Vai esi par to kādreiz dzirdējis?

—  Par redzes atgūšanu dzirdēju nupat.

—  Tineskins dzimis stiprā un bagātā ģimenē, kas centās uzturēt ciešas attiecības ar Gemalkota klanu,— Gaimisins stāstīja.— Tineskins dzīvoja jautri un bagāti. Jau jaunībā apņēma divas sievas. Bet pēc tam sākās nelaime — acīs savilkās migla, nu gluži tāpat kā man. Sākumā šķita, it kā tikai miglaina diena būtu iestājusies, bet pēc tam biezi mākoņi aizklāja saules gaismu, un galu galā viss pazuda palsā dūmakā . . . Gaismu jau es redzu, it īpaši kad skatos uz sauli,— Gaimisins turpināja,— bet atšķirt nevaru neko, ausis vien apmierina manu ziņkāri . . . Ilgus gadus tā dzīvojis arī Tineskins. Aizpērngad viņa radinieks, tirgotājs Kerpendels, kas uzcēlis savu koka jarangu Keniskunā, ataicinājis no Amerikas dziednieku. Tas atbrauca ar nazīšiem un dažādiem citiem rīkiem. Tineskinu sasēja, lai neārdās, līdz nemaņai sadzirdīja ar ugunsūdeni un nokasīja miglu no redzokļiem. Protams, bija asinis un tādas sāpes, ka Tineskina kliegšana pat Naukanā esot bijusi dzirdama, bet kas par to! Dažas dienas viņš pastaigāja ar apsēju, bet, to noņēmis, atkal ieraudzīja pasauli! Kaut man būtu tāda laime!

Tagad Kagots saprata slepeno iemeslu, kas bija pamudinājis Gaimisinu tik viegli piekrist paredzamajai radniecībai ar tangitānu. Aklais cerēja, ka arī Peršins atradīs viņam tangitānu dziednieku.

—  Un ko saka Peršins?—Kagota jautājums bija tiešs.

—  Viņš saka, ja vien tas iespējams, jaunie dziednieki ari man līdzēšot atgūt acu gaismu,— Gaimisins sacīja ar

apslēptas cerības pieskaņu balsī.— Kaut nu tā notiktu! Es taču neesmu vēl vecs, spēka man daudz! Arī dzīve gaidāma, kā Peršins stāsta, tik jauna un interesanta. Zēl būtu to neredzēt! Un, kad Umkeneu piedzims bērni, vai man tos nāksies tikai aptaustīt? Tu zini, Kagot, es atdotu gan roku, gan kāju, lai tikai atkal varētu redzēt,!

—  Dzīvosim un cerēsim,— Kagots teica, Modas….

Gaimisins, pagriezis pret viņu savu sēju ar kustīgajiem

vaibstiem un neredzīgajām acīm, jautāja: .<

—       Un kā ir ar taviem skaitļiem? Es dzirdēju, kā Taaps un Nutens tos nolādēja. Vai tiem patiešām piemīt tik varens spēks?

—  Ir tajos spēks, es jūtu. 11

—       Varbūt tu tiem palūgsi, ja jau tiē tik Vareni?— Gaimisins lūdza.— Ja nu pēkšņi tie rhan'palīdz?

Kagots ar atbildi kavējās.

—       Varbūt palīdzēs,— viņš domīgi sacīja —Taču sākumā man jāatrod maģiskais skaitlis. Tas ir ļoti* tuvu, taču allaž izslīd.

—  Ak, ja es varētu tev iet talkā…,

—       Nē, man jāmeklē vienam,-—; Kagots teic^,— Esmu to sapratis. Sis skaitlis ir kā uzmanīgs un viltīgs zvērs — slēpjas, jauc pēdas. Ja .es to redzētu kaut kur priekšā, es ietu taisni, par ceļu daudz nebēdādams. Bet nē taču, tas slēpjas nez kur starp pārējiem skaitļiem, .ar kuriem esmu pierakstījis gandrīz pusi burtnīcas.

—       Un kas būs tad, kad tu to atradīsi?—elpu aizturējis, Gaimisins jautāja.

—       Tad atklāsies patiesība un visiem kļūs labi . . . Bet, kā tas īstenībā notiks, es pats vēl pagaidām nezinu.

Atgriežoties uz kuģa, prātā pārcilādams sarunu ar aklo, Kagots domāja: bet ja nu, atradis galīgo noslēdzošo skaitli, viņš patiešām iegūs neparastas spējas?

Tad viņš varēs izkausēt ledu un atbrīvot kuģi . . .

Kopā ar norvēģu ekspedīciju nokļūs līdz Zemes virsotnei …

Atdos nabaga Gaimisinam acu gaismu…

Atradīs Kaljanai krietnu vīru…

Izdarīs tā, lai Čukču pussalas krastos zvēri vienmēr būtu pietiekamā vairumā …

Un visus aplaimos …

Tuvojoties pavasara siltumam, darba uz kuģa kļuva vairāk. Tomēr precīzi paredzēt, kad šajā pusē atvērsies jūra, nebija iespējams. Amundsens vairākkārt Kagota un Olonkina pavadībā devās uz krastu, izjautāja gan GaimiModassinu, gan Amosu un pat Kaljanu, lai noskaidrotu, ap kuru laiku īsti ir cerības ieraudzīt tīru ūdeni. Taču jēdzīgi atbildēt neviens nemācēja, un Amoss pat sacīja, ka viņš atceroties gadījumu, kad pašā ziemas vidū viesuļvētra atrāvusi leda un jūra atvērusies līdz pat apvārsnim, taču jau pēc dažām dienām radies vēl biezāks ledus nekā iepriekš.

Pa visiem kopā viņi noskaidroja, ka visreālākais jūras atvēršanās laiks ir jūnija beigas un jūlija sākums. Tiesa, tas pats Amoss uzskatīja par vajadzīgu vēl piebilst:

—  Atminos gadu, kad ledus vispār neaizgāja no mūsu ūdeņiem un gar krastu noturējās līdz jaunai ziemai.

—  Tas ir ļaunākais, ko varam sagaidīt,— Amundsens drūmi piebilda.

Atgriezies uz kuģa, Amundsens aizgāja uz savu kajīti un pārlapoja dienasgrāmatu:

«27. aprīlis. No rīta pūta ziemeļrietumu vējš, ap pusdienlaiku pieņemdamies spēkā. Sundbeks mērīja jauno ledu . . . Vakar pavēlēju noņemt pie kambīzes daļu jumta, lai būtu gaišāk. Tagad varu strādāt pavisam bez elektriskā apgaismojuma.

28. aprīlis. Aprīlis šeit tikpat untumains kā mūsu dzimtenē. Naktī bija 17° sals, bet divos dienā—14°. Ziemeļrietumu vējš naktī bija spirgts, bet pa dienu pierima. Karajevs un divi krievi aizceļoja šorīt. No krieviem viens tūdaļ aizbrauca atpakaļ uz Suharnoji pēc maza baltā lācēna, kas tur dzīvo pie Kibizova. Viņš to atradis pie Kolimas savā pirmajā braucienā— 1. martā. Lācēns toreiz nebija lielāks par kaķi, bet varen nikns. Tagad jau pavisam pieradināts. Es solīju to paņemt līdzi uz Nomu …»

Jāpiebilst, ka lācēns bija paredzēts Mērijai, kura jau patstāvīgi pastaigājās pa klāju un līksmi rotaļājās žilbinošajā pavasara saulītē.

Viņas tēvs turpretī atsvešinājās no cilvēkiem, kļuva nerunīgs. Viņš centās bieži palikt viens savā kajītē, pie savas klades. Amundsens vairākas reizes pūlējās atrūnāt

viņu no šīs bezjēdzīgās nodarbošanās, taču Kagots allaž klusēdams novērsa skatienu.

Skaitļu rakstīšana jau nebūtu liela nelaime, ja tā netraucētu Kagotu pildīt viņa tiešos pienākumus. Dažkārt viņam nācās atgādināt pat viselementārāko, piemēram, ka trauki jānomazgā kārtīgi un nedrīkst par agru izņemt no krāsns maizi.

Šodien pat, ielūkojies kambīzē, Amundsens ieraudzīja, ka pavārs nolicis savu nelaimīgo kladi tieši uz dēļa, kas paredzēts mīklas izrullēšanai. Nācās aizrādīt, ka matemātikas nodarbībām kambīze nav īstā vieta. Kagots samulsis žigli kladi noslēpa, it kā baidīdamies, ka viņam to atņems, un atvainojies apsolīja turpmāk tā vairs nedarīt.

Pēc kārtējā aizrādījuma Kagots ar jaunu sparu un uzcītību ķērās pie darba. Viņš atkal uzmanīja savu ārieni, pats bija tik tīrs, ka vai laistījās, mazgāja un berza ne vien kambīzi, bet arī kopkajīti, gatavoja sarežģītus un garšīgus ēdienus. Bija pārvērtusies arī viņa uzvedība: viņš biežāk uzturējās starp ekspedīcijas ļaudīm, runāja ar tiem, noņēmās ar meitu. Taču pienāca laiks, viņš atkal noslēdzās, un skaitļi no jauna sagrāba viņu savā varā. Tā tas turpinājās līdz kārtējai kļūmei, bet pēc tam atkal viss gāja pa vecam.

Cilvēkus arvien vairāk pārņēma pavasarīgs noskaņojums, kuģis pamazām atbrīvojās no sniega un saltā, ar ziemas drēgnumu pievilgušā gaisa. Gaisma tagad iespiedās vai katrā spraudziņā, un vēlu vakarā, lai varētu iemigt, bija jāaizsedz iluminatori ar bieziem aizkariem.

Amosam bija neliela laiva. Visu ziemu tā bija nostāvējusi uz augsta, no valzivs žokļa izgatavota paliktņa, un tagad bija laiks to nolaist zemē un pie jūras apbērt ar sniegu, lai tad, kad jūra būs vaļā, pa ziemu izkaltusī valzirga āda atkal kļūtu stingra un elastīga. Sagatavojot laivu, parasti tiek veikts īpašs rituāls, kura mērķis ir pielabināt jūras dievus, tāpēc Amoss pasauca Kagotu. Kad Kagots lūdza viņu palaist uz krastu, Amundsens jautāja:

—  Jūs esat atteicies no samaņu kārtas, bet paskaidrojiet man, lūdzu,— kāpēc jūs tomēr esat ar mieru piedalīties svētsvinīgā ritā? Jūs, sargādams Amosu 'no ļauniem spēkiem, pārdēvējāt viņu citā vārdā, šāda procedūra atkārtojās ar jūsu meitu. Tagad jūs esat ar mieru veikt svinīgu rituālu — nolaist ūdenī laivu … Ko tas viss nozīmē?

—  Es nebūt nenoliedzu savu samaņa sūtību,— Kagots atbildēja.— Bet es vairs negribu būt Visuma spēku un cilvēku starpnieks. Un negribu ārstēt cilvēkus ar maģisku darbību, jo es tai vairs neticu. Tomēr vēl arvien ticu, ka pastāv Visuma spēki un cilvēki ir no tiem atkarīgi. Cilvēkiem jārīkojas saskaņā ar šo spēku gribu, citādi tiem klāsies ļauni. Ir riti un paražas, kas nāk mums līdzi no. senseniem laikiem. Mēs jau esam aizmirsuši rituāla nozīmi, bet arvien vēl to izpildām, lai stiprinātu cilvēka iekšējos spēkus . . .

—  Jūs teicāt — iekšējos spēkus?— Amundsens jautāja.

—  Jā,— Kagots atbildēja.— Cilvēkam no iekšpuses jāModasbūt tikpat stipram kā no ārpuses. Dažkārt iekšējais spēks ir pat svarīgāks.

Padomājis Amundsens piekrītoši pamāja.

—  Jums, Kagot, ir taisnība.

Taču viņa acīs varēja izlasīt, ka viņš nogrimis savās domās, un tās bija par iespējamo neveiksmi, kas viņu, piemeklēs, ja krasta ledus šogad neatbrīvos «Modu».

Amundsens paņēma papīra lapu un uzzīmēja kuģa stāvvietas plānu. Krasta ledus mala šodien atradās diezgan tālu, un kustīgais ledus šajā rajonā bieži vien sasala kopā ar nekustīgo. Vajadzētu padomāt, kā lai palīdz jūras straumei un vējam ledu salauzt. Varētu izmantot sprāgstvielu krājumu, kas ir uz kuģa. Amundsens iezīmēja plānā svītru no «Modas» uz ziemeļaustrumiem. Ja iepriekš sagatavotos šurfos ieliktu pietiekami spēcīgus lādiņus, tad piemērotā brīdī varētu mēģināt ar sprādzieniem izlauzt kanālu līdz vaļējam ūdenim.

Pie Amosa jarangas bija sapulcējušies visi apmetnes iedzīvotāji.

Mazā laiva jau bija atbrīvota no jūraszaķa un valzirgu ādas siksnām. Ceivine turēja platu koka bļodu, kurā bija ieliktas mazliet iedzeltējušas brieža gaļas šķiņķa un speķa šķēles, kā arī tieši šim gadījumam brīnumainā kārtā sataupīts itgiļgina[23] gabals. jūras dievam ziedojamās veltes tika papildinātas ar cukura graudiem, šokolādi, galeModastēm, tabaku un dažiem cigāru izsmēķiem, kas bija salasīti «Modas» kopkajītes pelnutraukos.

Čeivine pasniedza bļodu Kagotam. Palūkojies apkārt,, viņš pamanīja, ka Peršins stāv nedaudz atstatus un vēro rituālu.

—      Kāpēc viņš nepienāk?— Kagots jautāja Umkeneu, apstaigādams visus ar dieviem paredzēto ēdienu: saskaņā ar paražu cienasts vispirms bija jānogaršo cilvēkiem un tikai atlikušais pienācās dieviem.

—       Viņš nedrīkst,— Umkeneu atbildēja, paņēmusi galēti un šokolādes gabaliņu.

—  Kāpēc?

—  Viņš ir neticīgais.

—  Un kas par to?— Kagots paraustīja plecus.

—       Viņš ir boļševiks,— Umkeneu sacīja.— Boļševiki uzskata, ka visas šīs izdarības ir tautas apmāšana un pret tām esot jācīnās.— Un vēl piebilda:— Kad kļūšu par boļševiku, arī es cīnīšos pret šamanismu un vecajām paražām.

—  Un kad tad tu kļūsi par boļševiku?

Umkeneu nokoda šokolādes gabaliņu un labpatikā samiedza plakstus.

—       Varbūt šonakt es kļūšu par boļševika sievu, tad jau redzēsim, kas būs tālāk . . .

—  Kāpēc tieši šonakt?

—      Tāpēc, ka rīt ir strādājošo cilvēku paši galvenie svētki.

—       Un mēs to nemaz nezinājām!— Kagots iesaucās it kā pārmezdams.

—       Es pati tikai nesen uzzināju,— Umkeneu sacīja.— To man pateica Aleksejs, kad solīja tieši tajā dienā mani precēt.

Pacienājis visus ar dievu ēdienu, Kagots nostājās procesijas priekšgalā. Laiva tika saudzīgi noņemta no paliktņiem un uzcelta plecos.

—  Nāc palīdzi!—Umkeneu pasauca skolotāju.

Peršins iesprauca savu plecu līdzās Gaimisina plecam.

Par spīti aklumam, vecais vīrs centās būt noderīgs, cik vien spēja. Viņa seja bija sastingusi līksmi svētlaimīgā izteiksmē, jo tuvojās īsta, darbīga dzīve, lielās gaismas laiks, kad izkūst sniegs, ieskanas putnu balsis un klinšainā krasta pakājē rēc valzirgi.

Pavasaris jau bija uzspiedis savu zīmogu visai mazajai apmetnītei. Nebija tādas dienas, kad iejūgos garām nebrauktu cilvēki, kas steidzās mājup, jo tuvojās dienas, kad atkušņa ūdeņi padarīs nartu ceļus nelietojamus. Katrs, kas bija pārdzīvojis tumšos mēnešus, ilgojās pēc gaismas un siltuma.

Tagad pat — siltajos saules staros visi atsedza galvas, neviens nebija ietērpies malahajā, nebija uzlicis kapuci.

Bērni kopā ar suņiem aizskrēja procesijai pa priekšu un apstājās augstā krasta malā, kur bija paredzēts nolikt laivu. Jau vakar Amoss ar platu vaļa kaulu, kas bija uzmaukts kātā, izraka blīvi sagūlušajā, valgajā sniegā bedri, kurā tagad bija jānovieto ādas laiva.

Lēni ielaiduši to bedrē, visi sastinga. Kagots pagāja mazliet uz priekšu pretī neredzamajai, sniega apslēptajai jūras un krasta robežai un sāka klusi runāt:

Dižā gaisma, kas atnāk ar sauli,

Līstot par tālēm, visiem liek mosties,

Ai'/.mirst tumsu un salto zvaigžņu mirdzu,

Un aukstumu, kas līdz pat kaulam cērt.

Šodien ziedojam jums, jūras dievi,

Kas barojat mūs, un lūdzamies:

Sūtiet mums veiksmi, lai cilvēkus Priecēt varam ar bagātiem lomiem.

Parādā mēs jums nepaliksim,

Jūsu tiesa jums vienmēr tiks.

Mēs svēti pie paražām turamies,

Lai jūras dieviem liksmotu sirdis.

Lai ledus ātrāk no krastiem bēg Un puinu balsīm debesis pildās,

Bet zeme, uz kuras cilvēki mīt,

Ar ļaudīm, kas godā un piemin jūs!

Pēdējos vārdus teikdams, Kagots ar plašu žestu nometa uz jūras ledus ziedojamā ēdiena atliekas. Taču tām tūdaļ metās pakaļ suņi, un drīz vien uz ledus palika tikai resnie cigāru nodeguļi.

Tad laivu nosedza ar sniegu. Ap to laiku, kad krasta ledu izraibinās plaisas, pa ziemu izkaltusī valzirgu āda piesūksies ar mitrumu un laiva kļūs braucama.

Atceļā Kagotam gadījās iet līdzās Kaljanai. Kad abi tā soļoja plecu pie pleca, viņā klusi sacīja:

—      Es skumstu pēc meitenītes. Kā viņai klājas tur, starp tangitāniem?

—      Apradusi,—Kagots sacīja ar apslēpta lepnuma pieskaņu balsi.

—   Bet man laikam nebūs lemts izdzirdēt pašas dzemdēta bērna kliedzienu, līdz mūža galam palikšu viena!— Kaljana skumji sacīja.

Kagots neattapās, ko lai atbild. Bija redzams, cik smagi Kaljana cieš. Vārgā cerība, kas radās, atbraucot skolotā-* jam, nu bija galīgi apdzisusi.

—   Es dzirdēju, ka drīz šajā krastā būs daudz ļaužu,— Kagots uzmanīgi ieminējās.— Būvēšot kultūras bāzi.

—   Skolotājs Aleksejs arī tā stāsta,— Kaljana atbildēja;— Visi uz to vien cer, pat aklais Gaimisins gaida brīnumu.

—  Un ja nu tā notiek, ka arī tu sagaidi savu brīnumu?

Kaljana apstājās un vērīgi uzlūkoja Kagotu.

—  Un ko teic tavi skaitļi?

—    Pagaidām klusē,— Kagots nopietni atbildēja.— Taču jūtu, ka esmu uz pareizā ceļa.

—   Es vienmēr zināju, ka tu esi neparasts cilvēks!— Kaljana sacīja, un viņas balsī Kagots saklausīja kādu jaunu attieksmi pret sevi — tā bija dziļa cieņa.

Amoss aicināja visus uz savu jarangu, kur bija sagatavojis bagātīgu cienastu — atlikušo brieža šķiņķa gabalu, kurš jau bija krietni apkaltis un gandrīz zaudējis garšu, svaigu nerpas gaļu un ar zilganām dzīsliņām izvagotu pērnā gada kopalhenu, kas tīkami un asi kairināja mēli. Kad jau dzēra tēju, Peršins Kagotam teica:

—   Pasaki kuģa ļaudīm, ka rīt mums ir lieli svētki — Pirmais Maijs. Lai nāk svinēt!

Kad Kagots bija pastāstījis par ielūgumu ekspedīcijas priekšniekam, Amundsens jautāja:

—  Vai tie ir čukču svētki?

—   Nē, rādās, ka tie ir boļševiku svētki,— Kagots atbildēja.— Agrāk mums tādu nebija. Atzīmējām tikai laivu nolaišanu ūdenī, pēc tam kilveju[24], bet par tādiem, ko svinētu darba cilvēki, neesmu dzirdējis.

—   Tā vien šķiet, kungi, ka šie būs Padomju republikas valsts svētki, un mums, kas atrodamies šīs valsts teritorijā, ir jāizturas ar cieņu. Vispirmām kārtām ir jāpaceļ padomju karogs,— Amundsens teica.

—   Padomju karoga mums nav,— atgādināja Renne, kas pārzināja kuģa inventāru.

—  Ar steigu vien jāpašuj,— priekšnieks pavēlēja.

Sarkana auduma uz kuģa bija diezgan. Renne ar šķērēm izgrieza no tumšas drēbes sirpi un āmuru un piešuva, to pie karoga auduma. Izpildot Peršina lūgumu, viņš pašuva vēl dažus karodziņus un pat uzkrāsoja uz sarkana auduma, kas bija nostiepts starp divām kārtīm, saukli: «Lai dzīvo 1. Maijs!»

Pavasara gaisma, atstarojusies sniegā un kļuvusi vēl stiprākai nesaudzīgi cirtās iluminatoros. Garajā, saulainajā dienā sniegs bija sācis kust, bet pret vakaru tajā atkal iekodās sals. Uz baltās virsmas izveidojās gluda, spīdīga leduskārta, kurā atspoguļojās gaišās debesis. .

Kagots sēdēja parastajā vietā pie iluminatora un lēni rakstīja. Agrāk viņš steidzās, zīmēdams ciparus cilu pie cita. Taču pirmo dienu steiga jau sen bija aprimusi — tā var palaist garām ilgoto maģisko skaitli.. Turklāt skaitļi bija kļuvuši tik lieli, ka jebkuras kārtējās ciparu virknes uzrakstīšana prasīja daudz laika.

Šodien viņam bija īpašs — uzbudināts noskaņojums. Varbūt iemesls ir saruna ar Kaljanu? Bet varbūt pavasaris?. Pavasaris . . . Dzīvei rodas pavisam citas mērauklas. Tieši šajā gadalaikā sākas kāds jauns posms cilvēka gaitās. Un it visi saista savas cerības ar pavasari. Aleksejs Peršins gaida kuģi ar precēm, grāmatām un koka namiem skolai un slimnīcai; Amoss iecerējis ņemt dēlu pirmajās pavasara medībās, lai iemācītu viņam grūto apgādnieka darbu. Gaimisins no tiesas cer, ka atgriezīsies redze; Umkeneu precību gaidās vai laistās aiz laimes; Amundsena ekspedīcijas dalībnieki skatās uz priekšu, uz Zemes virsotni, uz Ziemeļpolu. Bet kāda ir viņa — Kagota — nākotne? Iespēja kopā ar tangitāniem doties uz Zemes virsotni vairs nevilināja tik stipri kā agrāk. Nav vēl zināms, kas tur, Ziemeļpolā, ir. Un vai šis pols Kagotam vispār vajadzīgs? Vai tas ko dos viņa meitai?

Un ja viņš atradis savu maģisko skaitli? Vai viņš pārvērtīsies vai paliks, kāds bijis? Kļūt citādam —vai tas maz iespējams? Dievi cilvēkam jau šūpulī ielikuši gan viņa likteni, gan ārējo izskatu. Vienīgais, ko var pārmainīt, ir vārds. Un arī tikai tādēļ vien, lai aizbēgtu no uivela.

Uzrakstījis kārtējo skaitli, Kagots apstājās un, lūkodamies uz debesu gaišumā viegli mirdzošo sniegu, domāja.

Kas jr viņš pats, Kagots? Pieņemsim, atteicies no sava likteņa. Vai tāpēc viņam ir labi? Dzīves vēji viņu trauc pāri nebeidzamo dienu un nakšu plašumam, un viņš nezina, kur apstāsies, pierims. Viņa vienīgā cerība ir tik ilgotais noslēdzošais skaitlis .

Kāpēc visi kā viens apgalvo, ka tāda skaitļa nav? Prāts viņam teica, ka tāds skaitlis ir. Varbūt daudzu cilvēku maldi, kopā ņemti, pārmāc patiesību, kas atklājusies vienam cilvēkam?

Sniegs kļuva arvien gaišāks. Uzausa uz neilgu laiciņu aiz apvāršņa nogrimusī saule. Drīz tā vairs vispār neslēpsies un piekrastē iestāsies gara, saulaina diena. Sī diena pavērs «Modai» ceļu, un tangitāni aizbrauks. Bet kas notiks ar viņu? Un kas gaida mazo Mēriju?

Kagots uzmanīgi piecēlās no krēsla un uz pirkstgaliem piegāja pie aizmigušās meitenītes. Viņa bija miegā piesārModastusi un pagriezusies ar seju pret tēvu. Brīžiem viņas skropstas notrīsēja, mazās, pilnīgās lūpiņas sakustējās, it kā viņa ar kādu sarunātos tajā citā esībā, savos daudzkrāsainajos sapņos, kurus nemācēja izstāstīt. Jā, viņa ir ļoti līdzīga Vaalai . . . Tikai palicis vienatnē, Kagots pats sev varēja atzīties, ka ar skaitļiem viņš ir saistījis arī neskaidru cerību kaut kādā nezināmā veidā no jauna ieraudzīt Vaalu . … Vai tas ir iespējams? Bet jābūt taču vienam, pirmajam, ar kuru sāksies šis brīnums, ko cilvēki klusībā gaida daudzus gadu simteņus!

Tuvojoties rītam, domas kļuva arvien neskaidrākas, un dažkārt Kagota galva pat noslīga pār galdu — tieši uz klades ar rūpīgi ierakstītajām skaitļu rindām.

Viņš nedzirdēja, kā Amundsens piecēlies aiziet uz kambīzi iekurt plīti un uzlikt vārīties lielo kafijas kannu.

Kagots strauji uzlēca kājās, kad viņam nāsīs iecirtās kafijas smarža.

Ātri nomazgājies, viņš ar drudžainu steigu, pat aizmirsis sasveicināties, centās Amundsenam palīdzēt. Žigli aizskrēja pa klāju, atnesa no tuvākās sniega kausētavas svaigu ūdeni, tad steidza kopkajītē uzklāt galdu, un viņam vienā laidā sajuka galda piederumu, krūzīšu un šķīvju izvietojums.

Amundsens klusēja.

Tomēr, kad visi bija apsēdušies un jau gatavojās ieturēt brokastis, priekšnieks, ar nazi paskandinājis pie glāzes, lūdza uzmanību.

—  Tūdaļ es paziņošu jums dienas kārtību,—Amundsens iesāka bargā balsī.— Taču vispirms gribu pastāstīt par Kagota pārkāpumu, kura dēļ šodien gandrīz palikām bez brokastīm. Es negribētu iedziļināties šādas rīcības

cēloņos, tikai piebildīšu, ka pēdējā laikā tā atkārtojas arvien biežāk. Kagota kungs, no darba brīvajā laikā varat nodarboties, ar ko vien jums' tīk. Vienīgais, ko prasu no savas ekspedīcijas dalībniekiem (bet jums, Kagota kungs, ir tas gods būt to vidū), ir precīza savu pienākumu izpilde, Šodien, Kagota kungs, es, visiem dzirdot, paziņoju, ka esmu neapmierināts. JaModasjūsu attieksme pret saviem pienākumiem .nemainīsies, mums nāksies, šķirties . . . Saprotiet mani; pareizi, Kagota kungs, man negribētos ķerties pie visbargākajiem līdzekļiem, .taču kā ekspedīcijas vadītājs es būšu spiesjļs to darīt. Jūs sapratāt, ko es jums teicu, Kagota kungs?

Kagots klusēdams pamāja. ViņamModasnebi ja nekāda attais* nojuma."

Noteiktajā laikā visi ekspedīcijas dalībnieki sapulcējās už klāja, lai kopīgi dotos uz apmetni. Uzģērbis Mērijai viskošāko kamleiku, Kagots izgāja’ār meitenīti no kajītes spilgtajā saulē. «Modas» galvenajā mastā plīvoja divi karogi: norvēģu karogs ar ziTo krustu uz gaišsārtā foņa un saules staru apmirdzētais, spilgti sarkanais Padomju republikas karogs. Pametis skatienu uz jarangu pusi,. Kagots tik tikko novaldīja izbrīnās izsaucienu: virs visām trim jarangām plandījās sarkani karogi. Tie bija vienādi, un, uz tiem raugoties, bija grūti secināt, vai Umkeneu sapnis piepildījies un Aleksejs pārcēlies uz viņas jarangu.

Renne izdalīja viņa izgatavotos Norvēģijas un Padomju valsts karodziņus, un ar ekspedīcijas vadītāju priekšgalā pa labi pazīstamo taciņu visi devās už krastu. Sākumā Mērija gāja kopā ār tēvu, taču vēlāk Sundbeks paņēma viņu uz rokām un nosēdināja sev uz pleciem. Meitenīte vicināja abus karodziņus un savā nodabā kaut ko ļoti jautri klaigāja.

Svētku drēbēs ietērpušies apmetnes iedzīvotāji bija nostājušies pie Kaljanas jarangas, kas atradās vistuvāk krastam. Amosam un Gaimišinam mugurā bija plati, glīti apdarināti un ar daždažādu krāsu joslām izrotāti zamšādas svārki. Sievietes bija apvilkušas jaunas, no norvēģu dāvinātā auduma pašūtas kamleikas: Umkeneu pie krūtīm bija vēl arī liela, sarkana, pušķī sasieta lente.

Kad ciemiņi bija pienākuši tuvāk, Peršins, ietērpies baltā kamleikā, kas arī bija izrotāta ar sarkanu lenti,' pamāja ar roku, un koris, kurš sastāvēja no diviem. Amosa bērniem, Gaimisina, Umkeneu un paša Peršina, sāka centīgi un diezgan saskanīgi dziedāt:

Uz ciņu mostiet, darbaļaudis.

Tu visu zemju vergu bars.

Zem bada lāsta diezgan snaudis, ; -

Pēc cīņas slāpst mums brivais gars.

Mēs varmācibas troni grausim.

Grūs netaisnība, trūkums skarbs,—

Mēs jaunu pasauli sev celsim,

Kur valdīs taisnība un darbs!

—   Kas šī ir par dziesmu?— Amundsens klusu jautāja. Olonkinam.— Izklausās pēc himnas.

—  Cariskā himna tā kā nebūtu,— Olonkins atbildēja.

—   Protams, viņiem taču ir jauna valdība,— AmundseModasnam iešāvās prātā,— tātad arī himnai jābūt jaunai. Pārtulkojiet, lūdzu …

Kaut gan bija skaidrs, ka vairums no koristiem neizprot vārdu jēgu, tie tomēr tika izdziedāti diezgan skaidri. Uzmanīgi noklausījies īsu tulkojumu, Amundsens piebilda:

—  Kategoriski vārdi!

Kad Internacionāle bija izskanējusi, Aleksejs Peršins uzkāpa uz laikus sagatavotajām nartām un teica runu:

—   Tumgituri1 ! Biedri un kungi! Šodien pirmo reizi visā savā tūkstošgadīgajā vēsturē šīs piekrastes iedzīvotāji svin gaišos darbaļaužu svētkus — Pirmā Maija svētkus. Tie ir atnākuši šurp — uz visnomaļāko Čukču pussalas nostūri. Tādi paši mītiņi šodien ir Uelenā, NovomarijinModasskā, Jakutskā un citās mūsu Ziemeļu apdzīvotajās vietās … Mūsu revolūcijai vēl tikai trīs gadi. Taču šie gadi cilvēces vēsturē līdzvērtīgi dažam labam gadsimtam, un tie mērāmi īpaši. Ar tiem ir skaitāms jaunas ēras sākums .. .

Olonkins, kas stāvēja līdzās, varēja iztulkot visu vārdu pa vārdam, bez steigas, jo Peršins runāja lēni un ritmiski, ļaudams sacīto apjēgt.

—  Jaunā padomju vara stingri nostiprinās Čukču pussalā,— Peršins turpināja.— It visur tiek dibinātas jaunas

pārvaldes šūniņas — Padomes. Mūsu nākamais solis būs visu strādājošo mednieku un briežkopju apvienošana kopīga darba arteļos, lai būtu vieglāk medīt zvērus un ganīt briežus. Pēc tam mēs uzcelsim šeit, Caunas līča krastā, kultūras bāzi, no kuras pa visu tundru un ledāju ieskauto piekrasti izplatīsies dižās idejas par taisnīgu pasaules pārveidošanu pēc principa: kas nestrādā, tam nebūs ēst!

—  Tas gan ir labi!—Amundsens sacīja, kad Olonkins bija viņam pārtulkojis.— Tam es pilnībā piekritu!

—  Lai dzīvo revolūcija! Lai dzīvo Pirmais Maijs! Visu zemju proletārieši, savienojieties!

Amosa bērni turēja divas kārtis, pie kurām bija piestiprināts lozungs, viņiem līdzās ar buru meistara Rennes pašūto karogu rokās lepni stāvēja Umkeneu.

—  Biedri un kungi!— Peršins sacīja.— Uzaicinu jūs doties svinīgā gājienā.

Viņš nolēca no nartām, paņēma no Umkeneu karogu un aizsojoja pa priekšu. Viņam sekoja Amosa bērni, pats Amoss ar sievu, Gaimisins, kas turējās pie Tutinas, un Kaljana, bet gājienu noslēdza norvēģu ekspedīcijas dalībnieki. Cilvēki ar karogiem un lozungu izlīkumoja pa apmetni, apiedami riņķi visām trim jarangām, aizgāja līdz kūstošajā sniegā ieraktajai laivai, bet no turienes nolaidās vēl zemāk — nosoļoja garām magnētisko mērījumu paviljonam un pa iemīto taciņu uzkāpa augšā — pie Amosa mājokļa.

—  Bet tagad, biedri,— Peršins teica,— lūdzu jūs uz svētku koncertu. Tas notiks Gaimisina jarangā.

Klons čottaginā bija rūpīgi izslaucīts un kreisajā pusē piekārts vēl viens aizkars, kura agrāk Gaimisina jarangā nebija.

Lielais aizkars uz gulamtelpu bija pacelts un atbalstīts pret nūju, tā paverot skatu uz mājokļa iekšpusi, kura dziļumā bija redzami apdzēsti, ar melniem taukiem noplūduši akmens gaismekļi.

—      Visiem jāapsēžas čottaginā,— Umkeneu izrīkoja.

—  Bet bērni un mans tēvs lai sēž uz pagalvja baļķēna. Aleksej, nāc šurp! Jūs, Amundsena kungs, esat ievērojams viesis un tāpēc sēdieties uz šī valzivs skriemeļa. Uz tā jums būs ērti.

Kad visi bija izvietoti, Umkeneu nostājās paceltā aizkara priekšā un skaļi paziņoja:

— Sāksim līksmošanos par godu visas pasaules darba? laužu svētkiem — Pirmajam Maijam!

Pagriezusies viņa pamāja ar roku, un tas pats koris sāka dziedāt: .

Biedri, nu celieties kājās!

Cīniņā spēki sāk zelt.

Brīvības valsti sev mājās

Gribam nu drīzi mēs celt!.

Klausoties Olonkina tulkojumā, Amundsens domāja, ka, ilgus gadus izceļojies pa neizpētītiem zemes nostūriem, viņš šodien varbūt ir aculiecinieks ļoti interesantam, vitāli svarīgam notikumam. Kas gan tie boļševiki par cilvēkiem? Cik stipra viņu pārliecība par savu taisnību! Kaut gan, ja padomā dziļāk, kas gan var būt cēlāks nekā ziedot mūžu, lai atrisinātu visaktuālākos cilvēces uzdevumus: aplaimot sērdieņus, pabarot visus izsalkušos, nomierināt aizvainotos. Kā viņi šodien bija dziedājuši: «Uz cīņu mostiet, darbaļaudis, tu visu zemju vergu bars … .»

Nodziedājuši vairākas krievu dziesmas, apmetnes ļaudis atgriezās pie savām mūžsenajām dziesmām un dejām. Nezin kā sagadījās, ka Umkeneu, kuru vēl vakar neviens negribēja atzīt par pieaugušu, šodien bija galvenā svētku organizatore. Viņa paņēma lielu tamburīnu un, nedaudz apslacījusi tā virsmu ar ūdeni, iedeva tēvam. Aklā kustī<Modasgie sejas vaibsti atplauka smaidā, viņš ar lokanu, no vaļa bārdas pagatavotu nūjiņu dažas reizes viegli pabungoja pa nostiepto ādu un sāka dziedāt dziesmu, kas pavadīja prieka deju. Viņam pievienojās visi: Amoss un Tutina, un arī Umkeneu, un pat Kagots neizturējis vilka līdzi savā piesmakušajā, taču izteiksmīgajā balsī.

Umkeneu izgāja nelielajā brīvajā laukumiņā ugunskura priekšā un sāka deju. Dejas lēnajā daļā viņa kustējās, acis puspievērusi, it kā uzsvērdama savu jaunavīgo kaunīModasgumu. Kagots raudzījās uz viņu un domāja par Vaalu. Viņš atcerējās, ka pirmais maiguma asniņš pret nākamo sievu dvēselē izdīga, kad viņš ieraudzīja meiteni dejā un saprata: kādreizējā rotaļu biedrene nav vairs bērns, bet ir pieaugusi sieviete, un šis priekšnesums pauž viņas apslēptās, vēlmes un cerības.

Kad Gaimisins, strauji uzsilis pa tamburīnu, pārgāja uz dejas nākamo daļu, Umkeneu notrīsējusi uz mirkli sastinga, viņas nobriedušais, spēcīgais augums saspringa, un dejas otru pusi viņa aizvadīja strauja,Modasbrāzmainā tempā.

• Viņa izpelnījās skaļas, jūsmīgas uzslavas, bet norvēģu ekspedīcijas priekšnieks iesaucās:

—  Bravo!

Tamburīna dunēšana un vecās melodijas Kagota dvēselē uzjundīja atmiņas, un viņš, zīmīgi pamājis GaimisiModasnam, nostājās turpat, kur pirms brīža bija atradusies Umkeneu.

Tā bija Kraukļa deja, ilga deja, kas vēstīja par zemes, ūdens un debess rašanos. Sl teiksmainā deja bija grūti izpildāma.

. Kagota seja sākumā bija stinga kā akmens tēlam, pēc tam tajā parādījās smaids, kas gluži kā maska palika uz sejas līdz brīdim, kad dejotājs ar roku un ķermeņa kustībām attēloja, kā mūžīgā tumsā lidojošais krauklis radījis zemi, ūdeni un debesis. Svētā putna darbībā skatītāji ieraudzīja savu priekšvēsturi, viss, ko darijā Krauklis — Kāgots, viņiem šķita piesātināts ar dziļu jēgu. Amuhdsenš, plaši iepletis acis, vēroja šo vēstījošo priekšnesumu un juta dvēselē augam tādu satraukumu, kāds viņu piemeklēja, tikai klausoties simfoniskas mūzikas skaņdarbu vai arī piedaloties reliģiskā ceremonijā. Šajās vienkāršajās, no pirmā iespaida pat primitīvajās skaņās un ķermeņa kustībās jautās itas noslēpumainais mākslas spēks, kas apvieno it visu cilvēcisko.

Kad koncerts bija beidzies, Umkeneu aicināja klātesošos uz Kaljanais jarangu, kur bija sagatavots svētku mielasts. Viņa bija visu pārdomājusi. Garos koka traukos atradās smalki sagriezts kopalhens, svaiga nerpas gaļa un kūpināta brieža gaļa, bet līdzās gulēja šķēlītēs sagrieztas zivis un mirdzēja akmens piestā saberztas nerpas aknas.

Pirms viņi ķērās pie maltītes, Amundsens piecēlās un svinīgi paziņoja:

—  Mēs sirsnīgi pateicamies jums par ielūgumu uz šiem brīnišķīgajiem svētkiem. Ari mēs tomēr neesam slinki. Un, ja šī maija diena ir darbaļaužu svētki, tad ari mums ar tiem ir kāds sakars. Tādēļ pēc pusdienām mēs ielūdzam jūs visus — visus līdz pēdējam — uz mūsu kuģi; kur notiks grandioza tējas dzeršana.

Pēc kādām pusotrām stundām procesija jau bez karogiem un lozungiem devās uz ledū iesalušo kuģi.

Kamēr kopkajltē tika klāts galds, Peršins Amundsenam pastāstīja:

—  Mēs ar Umkeneu esam apprecējušies . . .

—  Sirsnīgi apsveicu!— Amundsens iesaucās.— Kāpēc, gan jūs to nepateicāt agrāk? Mēs būtu sagatavojuši dāvanas.. .

—  Nē, nē, paldies, mums neko nevajag,— Peršins papurināja galvu.— Esmu boļševiks, bet boļševiki pieraduši iztikt ar pašu nepieciešamāko, ar minimumu.

—      Minimums vai neminimums,— Amundsens iebilda,

—  taču kāzas ir tāds notikums, kam jāpaliek atmiņā uz visu mūžu. Atvainojiet, Umkeneu kundze un Peršina kungs, bet jūs atrodaties uz mana kuģa, tāpēc atļaujiet tomēr atzīmēt šo dienu, cik nu tas iespējams mūsu pieticīgo iespēju robežās.

Viņš pasauca Renni un Sundbeku, lika tiem nokāpt pārtikas noliktavas tilpnē un atnest ēdienus, kas tika glabāti īpašiem gadījumiem. Pēc tam viņš izņēma no inkrustācijām rotātās lādes patafonu un iedarbināja to.

Apsēdies blakus mūzikas kastei, Gaimisins skaņu taktī māja ar galvu un mēģināja pat dziedāt līdzi. Sarunās par tulkiem tika izmantoti Peršins un Olonkins. Vēlreiz noklausījies stāstījumu par redzes atgriešanu Uelenas ermečinam Tineskinam, Amundsens teica:

—  Par šo gadījumu esmu jau dzirdējis un kā cilvēks, kurš kādreiz, studējis medicīnu un nav par to zaudējis interesi vēl šobaltdien, varu sacīt: gadās, ka šādas operācijas patiešām ir veiksmīgas.

Galds tikmēr jau bija noklāts ar fantastiskiem ēdieniem. Amosa bērni, elpu aizturējuši, vēroja, kā Kagots citu pēc cita atnes neredzētus gardumus, attaisa konservu kārbas, izvieto tases un stikla glāzes ar tievām, smalkām pēdiņām.

Punktu pielika Sundbeks, novietodams uz galda milzīgu baltu rožu pušķi, kas bija meistariski darināts no plāna papirosu papīra. Dievs vien zina, pa kuru laiku viņš bija paguvis, to izgatavot, taču uz Peršinu ziedi atstāja varenu iespaidu, un viņš no satraukuma aizlūzušā balsī sacīja:

—  Kā īstas! Skaties, Umkeneu, tādus ziedus dāvina līgavai, tangitānu kāzas svinot.

—  Cik skaisti!—Umkeneu iesaucās.

Nosēdinājis viesus un ekspedīcijas dalībniekus — līgavai un līgavainim tika ierādīta vieta galda galā —, Amundsens pamāja, lai salej glāzēs šampanieti, un, kad caurspīdīgie trauki bija piepildīti ar dzirkstošo šķidrumu, piecēlās un svinīgi sacīja:

—  Uz jaunlaulāto veselibu!

Amoss, Ceivine, Tutina, bērneļi, Kaljana un Umkeneu uzmanīgi, cenzdamies neizlaist no acīm nevienu kustību, vēroja, kā lielais norvēģu tangitāns ar piepildītās glāzes maliņu pieskandina pie Peršina, pēc tam pie Umkeneu glāzes un tikai tad paceļ dzērienu pie lūpām. Visu, kas notika pie galda, Tutina klusu pārstāstīja vīram, un Gaimisina sejā bija manāma saspringta uzmanība. Izdzirdējis glāžu šķindu, Gaimisins klusi sacīja:

—  Kakomei!

—  Dārgie draugi!— Amundsens teica, pa otram lāgam paceldams glāzi.— Nezinu, vai mums izdosies vēlreiz tikties tik draudzīgā pulkā, taču man tieši šodien jums gribētos daudz ko pasacīt. Pirmām kārtām gribu no sirds pateikties par palīdzību mūsu ekspedīcijai. Mūsu karalistes valdība, es ceru, neatstās šo faktu bez ievērības, kad būsim atgriezušies mājās un ziņosim viņa majestātei, cik liels atspaids jūs mums bijāt grūtajos pārziemošanas mēnešos. Lai kādos skaistos vārdos mēs netiktu saukti par to, ko esam darījuši mūsu planētas balto laukumu izpētīšanas labad, es nespēju slēpt savu sajūsmu par to mūžīgo varoņdarbu, kuru veicat jūs, apdzīvodami mūsu Zemeslodes visbargākos un tuksnesīgākos novadus. Mūsu veikums vienmēr būs tikai ēna no jūsējā! Un vēl — ilgajā ziemā mums nebija ne mazākā iegansta būt vienam ar otru neapmierinātiem. Tas pierāda, ka, par spīti milzīgajām atšķirībām paražās, ieradumos un ticības jautājumos, vispārcilvēciskā miermīlība ir stiprāka par visu. Lai mūsu mazo sadarbības pieredzi visi ņem par paraugu. Kad atgriezīsimies Eiropā, mēs izstāstīsim par jums, par jūsu mazo apmetnīti un jūsu sirds siltumu glabāsim savās sirdis visu mūžu.

Amundsens atvilka elpu un, vēl arvien turēdams rokā glāzi, pagriezās pret jauno pāri.

—  Šodien mēs bijām liecinieki brīnišķīgam notikumam jūsu apmetnē — Aleksejs Peršins un Umkeneu kļuva vīrs un sieva. Visa mūsu polārā ekspedīcija sirsnīgi apsveic viņus ar stāšanos laulībā un lūdz pieņemt mūsu necilās dāvanas.

Amundsens pamāja, un Sundbeks ar Renni ienesa kopkajītē spilgtu vilnas segu, vairākus' saiņus ar gultasveļu un no vara izgatavotu, ar kalumiem izgreznotu roku mazgājamo ierīci. Tai sekoja saliekamais galdiņš ar krēslu, diegi, krelles, uz diegiem veramās pērlītes un īpaši atlasīts produktu krājums.

Umkeneu, laimē starodama, pieņēma dāvanas, visiem pateicīgi smaidīja un māja ar galvu.

Izdzēruši šampanieti, viesi ķērās pie tējas. Pazīdams savu tautiešu vājības, Kagots uzlika uz plīts divas milzīgas tējkannas, tomēr tik tikko paguva piepildīt tases un uzvārīt jaunu tēju.

Amoss un Amundsens, salīkuši pār ledus lauku shēmu, ilgi apspriedās, no kuras puses šopavasar gaidāma jūras atvēršanās.

Renne aizveda sievietes uz darbnīcu un parādīja, kā šujmašīna sadiedz drēbi, bet Olonkins izklaidēja bērnus, vēl un vēl uzvilkdams patafonu un mainīdams plates.

Viesi izklīda tikai no rīta, kad jau ausa pavasara saule.

Pamodies par visiem agrāk, Kagots pirms došanās uz kambīzi no klāja palūkojās uz apmetni: karogs bija palicis tikai virs Gaimisina jarangas, un tas liecināja, ka padomju varas pārstāvis mainījis savu mītni.

29

1920. gada pavasaris Caunas līča piekrastē bija nepastāvīgs, untumains, dažkārt pat radās iespaids, ka īsta vasara nekad neatnāks uz šo tuksnesīgo nomali — skaidrās debesis bieži pārvilkās ar blīviem mākoņiem, vairākas dienas pēc kārtas saule vispār neparādījās, un tad jau sāka likties — vai tik neatgriežas polārā nakts. Daždien sagriezās tādas sniegavētras, kādu nebija pat ziemā. Negantais viesulis svilpoja vantis, draudēdams noraut žāvēšanai izkārtās kažokādas, bet Peršina dāvāto lāčādu pat nācās noglabāt tilpnē. Visam par spīti, darbīgā gatavošanās ledus gūsta salaušanai tomēr nerima ne mirkli, un ekspedīcijas priekšnieks izmantoja katru izdevību, lai uzmundrinātu savus biedrus. Arī viņu pašu, protams, neiejūsmināja perspektīva ziemot vēl trešo reizi, kad Beringa līcis gluži vai ar roku aizsniedzams, bet līdz ledus laukam, kurā bija paredzēts iesaldēt kuģi un dreifēt līdz Ziemeļpolam, pa brīvu ūdeni varētu aizbraukt pusotrās dienās.

Astoņpadsmitajā maijā atbrauca Svērdrups. Sākumā Amundsenam likās, ka atkal brauc viesi, un viņš jau sapīcis paredzēja kārtējo pārtraukumu darbā, kad nez kuro reizi būs jāskaidro, ka viņš nav tirgotājs un nepārdod reibinošus dzērienus. Tikai tad, kad braucējs bija izkāpis no nartām un piegājis pie paša trapa, viņš pazina Svērdrupu.

Pat pēc visām garā ziemas ceja likstām ceļotājs tomēr jutās labi. Vienīgais, ko viņš lūdza, kad bija aprimusi sagaidītāju pirmā līksmības brāzma,— tūdaļ pirti!

—  Jums ir lielas pārmaiņas!— viņš sacīja pie vakariņu galda, ar interesi vērodams, kā Kagots pasniedz ēdienus, un apskatīdams uz augstā krēsliņa sēdošo Mēriju.— Kad virs vienas no jarangām ieraudzīju plīvojam sarkano karogu, nodomāju, ka esmu nomaldījies no ceja un kajurs mani atvedis uz gluži svešu vietu. Tikai saskatījis «Modas» pazīstamas aprises, nomierinājos un sapratu, ka esmu mājās. Dieva dēl, pastāstiet taču — kas pie jums noticis?

—  Seit nodibināta padomju vara,— Amundsens atbildēja.— Jaranga, pār kuru pland sarkanais karogs, ir jaunās varas pārstāvja Alekseja Peršina oficiālā rezidence. Vienlaikus viņš ir ari skolotājs.

—  Ne prātā nenāca, ka boļševiki tikuši pat līdz šejienei!— Svērdrups sacīja.— Jūs nevarat iedomāties, cik pretrunīgas vēstis saklausījos par tiem tundrā. Kā stāsta, viņi atņem īpašumu, sadala savā starpā visu, kas vien sadalāms, turklāt ne tikai mantu, bet ari sievas!

—  Nē, pie mums tik traki vēl nav!— Amundsens iesmējās.— Peršins, piemēram, nemaz nav līdzīgs tiem, par kuriem jūs stāstāt. Viņš ir inteliģents, normāls, ar Ļeņina idejām aizrāvies cilvēks. Viņam ir grandiozi plāni pārveidot šo apmetni par reģiona kultūras un izglītības centru. Vēl jāpiebilst, ka pirms divām nedējām viņš apprecēja šejienes daiļavu Umkeneu.

—  Kā redzu, ari jūs neesat laiku tērējuši velti,—ModasSvērdrups sacīja, kad Kagots, pasniedzis tēju, paņēma pie rokas meitenīti un aizveda uz savu kajīti.— Kagotam īstā vieta būtu nevis šeit, bet karaļa pilī. Droši vien ari lasīt un rakstīt esat iemācījuši.

—       Mēģinājām,— Sundbeks nosmīkņājis atbildēja,

—  taču viņš aizrāvās ar matemātiku, bet rakstus galīgi pameta un, kā izskatās, pat netaisās pie tiem atgriezties.

—  Es vis neteiktu, ka viņš aizrāvies ar matemātiku,— Amundsens sarūgtināts piebilda.— Viņš iestidzis maldos un nekādi negrib paklausīt veselajam saprātam.— Un Amundsens izstāstīja par Kagota uzmācīgo galīgā skaitļa ideju.— Tas vēl nebūtu nekas briesmīgs,— viņš skumji turpināja,— bet Kagots kļuvis nolaidīgāks darbā. Vakar atteicās mazgāties pirtī, kaut agrāk bija vai dzīšus jādzen no tās ārā. Sundbek, kā viņš izskaidroja savu negribēšanu?

—  Viņš baidoties, ka nodils āda,— Sundbeks ar smaidu sacīja.— Kad ielūkojos viņa kajītē, viņš, kā parasti, sēdēja pie iluminatora un rakstīja savus skaitļus. Mani ieraugot, ļoti nobijās un ar krūtīm piesedza kladi, it kā baidīdamies, ka es to atņemšu.

—  Vakar viņš cēla mums priekšā piedegušus bifštekus un nenomazgāja traukus,— Amundsens turpināja.— Lai cik tas skumji, bet būs tomēr jāšķiras.

—  Meitenītes žēl . . .— Sundbeks, kas laikam bija pieķēries meitenītei vairāk nekā pārējie kuģinieki, nopūtās.

—  Meitenīte lai paliek šeit līdz mūsu aizbraukšanai,— Amundsens teica.— Es, jāsaka, arī esmu ļoti saradis ar šo jauko būtni.

—  Aborigēni vispār ar grūtībām pierod pie jauniem dzīves apstākļiem,— Svērdrups piemetināja.— Ceļodams gan pa klejotāju, gan pa nometnieku apmetnēm, esmu nācis pie secinājuma, ka čukči ir lepni un neatkarīgi, pret citas tautības pārstāvjiem mazliet pat augstprātīgi. Čukču valodā viss ar viņu dzīves ritumu un paražām saistītais — viss, kas atbilst viņu priekšstatiem, ir tas īstais, patiesais. Un pats par sevi saprotams, ka viss svešais ir neīsts. Pat viņu pašu pieņemtais tautības nosaukums — IuoravetModasļans — tulkojams šādi: cilvēks šī vārda īstenajā nozīmē.

—  Tieši tāpat tulkojams arī eskimosu vārds «innuit»,— Amundsens sacīja.— Man šķiet, par augstprātību nav iemesla runāt. Tieši pretēji, pamatojoties uz pieredzi, kas gūta no attiecībām ar aborigēniem, mēs pārliecinājāmies, ka tie ir ļoti draudzīgi un allaž gatavi palīdzēt.

—       Tagad par boļševikiem…— Svērdrups turpināja.

—  No dienvidiem Jakutijā ielauzās cara admirāļa KolModasčaka karaspēka atliekas, kas mēģināja Sibīrijā atjaunot veco valdīšanu. Taču boļševiki un Sarkanā gvarde viņus nežēlīgi sakāva . . . Bet, ja runājam par to briežkopju dzīvesveidu, ar kuriem mums galvenokārt nācās saskarties, tad jāsaka, tas palicis tāds pats, kāds, šķiet, bijis jau gadu tūkstošiem. Man tā vien niez rokas, gribas pēc iespējas ātrāk ķerties pie savāktā etnogrāfiskā materiāla apstrādes.

—  Vēl jāsagaida tikai Hansens un Vistings, un tad mūsu ekspedīcija būs pilnā sastāvā,— Amundsens sacīja un, pagriezies pret Svērdrupu, piebilda:— Laiku pa laikam esam saņēmuši par viņiem ziņas no garām braucošiem

tirgotājiem un ceļojošiem čukčiem. Sākumā mūsu biedri mēģināja mums nosūtīt telegrammas no krievu kuģa «Stavropole», kas pārziemo pie Akmens Sirds raga. Taču kuģa raidstacija nedarbojās. Viņiem nācās braukt tālāk, līdz Dežņova ragam, jo no tā gluži vai ar roku aizsniedzama Aļaskas Noma, kurā atrodas diezgan jaudīga raidstacija. Tomēr ziemā Beringa šaurumā ir nepārtraukta ledus kustība un tas nav izbraucams. Tā nu mūsu ceļotājiem bija jānokļūst līdz Novomarijinskai, kas atrodas plašā Anadiras līča dienvidu piekrastē. Pēc maniem aprēķiniem, viņi jau tikuši līdz Anadiras upes grīvai un tagad būs devušies atceļā.

Amundsens jau gribēja iet uz savu kajīti un likties gulēt, taču, izgājis uz klāja, pamanīja Kagota kajītes iluminatorā gaismiņu.

Nelaimīgais! Laikam ar viņa smadzenēm kaut kas tomēr nav kārtībā, iespējams, tas ir viņa šamaniskās darbības rezultāts. Jebkurā citā ziņā taču viņš ir gluži nortaāls, patīkams un attapīgs cilvēks! Vai tiešām spēcīga un — vēl jo ļaunāk — kļūdaina aizraušanās spēj cilvēku pārņemt tik loti, ka viņš ignorē saprātīgus padomus, pieredzējušu cilvēku brīdinājumus?

Tā prātojot, Amundsenam pēkšņi atausa doma, kas lika viņam apstāties. Ar ko gan viņš pats atšķiras no Kagota?

Vai tad viņu pašu kopš sākta gala nav saukuši par fanātiķi un bezprāti, kas noniecina gudru un pieredzējušu cilvēku padomus? Tā tas bija, kad viņš paziņoja par savu lēmumu izbraukt pa Ziemeļrietumu jūrasceļu, atrast Zemes magnētisko polu, un arī vēlāk, kad pāri milzīgam ledāju kontinentam viņš ar suņu iejūgiem devās ceļā uz Dienvidpolu bez visa tā teicamā tehniskā ekipējuma, kāds 1

bija viņa sāncensim kapteinim Skotam. Un arī tagad, kad viņš nodomājis iesaldēt «Modu» ledū un dreifēt ar to līdz Ziemeļpolam, viņu atkal sauc par neprāti un atgādina, ka šāds mēģinājums nav izdevies pat pieredzējušajam polārModaspētniekam Fritjofam Nansenam.

Bet Kagots sēdēja savā kajītē, arvien rakstīdams un rakstīdams skaitļus. Nakts klusumā ir tik labi ne vien novērot, kā pieaug ciparu vērtība, bet iekšēji apjaust pieaugam ari savu pārliecību, ka maģiskais skaitlis patiešām eksistē. Uzrakstījis kārtējo skaitli un ieturējis nelielu pauzīti pirms nākamā, Kagots domās it kā novērtēja attālumu, kas šķir šos divus lielumus. No vienas puses, skaitliski to izteica tikai vieninieks, bet, no otras,— tā

bija nieka šaura, balta papira josliņa starp diviem cipariem. Bet tas ir tikai pirmais iespaids. Kad pēkšņi atklāsies, ka nākamais skaitlis ir tieši tas meklētais, var izrādīties, ka starp abiem skaitļiem nostājusies mūžība. Dažkārt ceļojums cauri skaitļu virtenēm Kagotam likās kā bezgalīgs kāpiens kalnā: šķiet, lūk, tur, priekšā, ir tik ilgotā virsotne, tu tiecies tai pretī, zaudē pēdējos spēkus, bet, sasniedzis to, redzi, ka virs tās sniegu mirdzumā slejas cita — vēl brīnišķīgāka un vēl neaizsniedzamāka .

Pats grūtākais — laikus pārtraukt rakstīšanu un rast spēkus, lai aizcirstu kladi. Tomēr vēl ilgi pēc tam aizvērtās acis redz zibam uzrakstītos ciparus, tie drāžas, cits citu apsteigdami un jaukdami savu secību. Varbūt tangitāniem tomēr taisnība — nekāds galīgais skaitlis nepastāv, un viss, ko pārdzīvo Kagots, nav nekas cits kā vien jauna, vēl neizpētīta slimība? Taču, ieklausījies un ielūkojies sevī, Kagots nepamanīja nekādu slimības pazīmju, tik vien kā negulētās nakts iespaidā radušās nelielās galvassāpes. Jau pret rītu, uzrakstījis kārtējo skaitli, Kagots, lai aizdzītu miegainību, piespieda sevi noskalot seju ar aukstu ūdeni un devās uz kambīzi gatavot brokastis. Vispirms viņš ātri uzvārīja kafiju, p;e kuras šeit bija pieradinājies, un, nodzēris dažus malciņus, jau sajuta sevī rīta možumu. Vilināja kajītē atstātā klade, tomēr apvaldījies Kagots ķērās pie brokastu gatavošanas. Šodien viņš bija nolēmis izcept pankūkas, tās prasīja mazāk laika nekā baltās, mīkstās smalkmaizītes, kas visiem garšoja. Iejaucis mīklu un uzlicis uz uguns lielo pannu, Kagots aizskrēja uz savu kajīti un paguva uzrakstīt vēl dažus skaitļus.

Kad viņš atgriezās kambīzē, panna jau bija sakarsusi. Uzmetis uz tās dažas pankūkas, Kagots izdomāja: kamēr šī porcija cepsies, viņš var uzrakstīt nākamo skaitli. Atskrējis uz kambīzi vēlreiz, Kagots nosprieda, ka pēdējā skaitļa rakstīšanai patērētais laiks bijis tieši tik ilgs, lai pankūkas apceptos no vienas puses. Ar savu atklājumu apmierināts, Kagots apgrieza pankūkas, piemeta plītī malku un aizgāja uz kajīti.

Šoreiz viņš bija nolēmis uzrakstīt vairākus skaitļus, jo pagales jau acumirklī neiedegsies un laika tātad viņam ir mazliet vairāk. Rūgtā doma, ka maģiskā skaitļa meklējumi ir veltīgi, pagaisa, tiklīdz viņš sāka rakstīt. Kagots atkal izjuta to garīgo saspringumu, kas viņam allaž radās, paliekot vienatnē ar kladi. Tas bija rada medību azartam,

kad tu ej pa ledu un, pat ja domas nav ar medījamo zvēru nekādā sakarā, daļa no tava auguma ir modra ik brīdi. Nerpa vai leduslācis var parādīties pēkšņi, kuru katru mirkli, taču tiem neizdosies mednieku pārsteigt. Tāpat ir arī lad, kad, roni gaidīdams, sēdi uz ledus ūdens malā; acis vienaldzīgi slīd pār gludo ūdens līmeni, un tavas domas var klīst nezin kur, bet, tiklīdz parādīsies apaļā, spīdīgā roņa galva, visa uzmanība tūdaļ pārslēgsies uz to . . .

Kajītē bija jūtama asa, nepatīkama smaka, taču Kagots tai nepievērsa .uzmanību un vēl arvien metodiski rindoja skaitļus citu pēc cita, līdz izdzirdēja troksni: kāds kliegdams skrēja pa klāju. Kagots ieklausījās vērīgāk:

' —Ugunsgrēks! Degam!

Un tikai tad viņš saprata: pankūkas! Tur, uz nokaitētas pannas, svilst pankūkas!

Pagrūdis sāņus kladi, Kagots izdrāzās no kajītes un cauri sūru, kodīgu dūmu piekūpinātajai kopkajītei metās uz kambīzi.

Pie tās durvīm viņu sagaidīja dūmi un sviluma smaka, bet iekšā, vēl īsti nesaģērbies, jau rosījās Amundsēns. Izskrējis kambīzē, Kagots ieraudzīja ekspedīcijas priekšnieka satracināto seju un ar kvēpiem notriepto lielo, smailo degunu, kas bija tik ļoti līdzīgs zobenvaļa peldspurai.

—  Ejiet uz savu kajīti!— Viņš izdzirdēja bargu uzModaskliedzienu.—Te jūs vairs neesat vajadzīgs!

Kagots padevīgi pagriezās uz kajītes pusi. Trokšņa un kliedzienu uzmodinātā Mērija sēdēja savā kojā.

—  Viss,— Kagots viņai drūmi teica,— beigusies mūsu tangitāniskā dzīve . . .

Dīvaini, viņš nejuta ne nožēlu, ne sirdsapziņas pārmetumus. It kā būtu pārtrūcis ilgs un nemierīgs sapnis un viņš beidzot atmostos, lai ķertos pie ierasta, dažkārt pat šķietami garlaicīga darba, kura nosaukums — dzīvot.

Saģērbis meitenīti un izlaidis viņu uz klāja pastaigāties, Kagots savāca savu necilo iedzīvi. Pašā lādes dibenā glabājās viņa ceļasoma — no izbalinātas nerpādas pašūts maiss. Viņš noņēma no sienas barometru, savu pirmo tangitānu mantu. Bet uz galda guļ klade. Noglāstījis tās vāku, Kagots noguldīja to pašā maisa dibenā blakus jaunam, vēl nenoasinātu zīmuļu komplektam. Kas vēl? Atvēris sienas skapīti, Kagots ieraudzīja gultasveļu, kuru viņš nevienu reizi nebija uzklājis. Interesanti gan — kā cilvēks jūtas, guļot uz sniegbalta auduma? 2ē1, ka negadījās izmēģināt. Nekad nebija vaļas, un viņš jau bija ari piemirsis, ka skapi paslēpta gulēšanas drēbe.

Viņš pameta skatienu visapkārt. Aizmirsts it kā nekas nav. Viņa čukču apģērbs, kurā viņš bija uz kuģa ieradies, tika glabāts uz klāja, aukstajā mantu kambari. Bet šis laikam būs jāatdod.

Kagots nopūtās un apsēdās uz kojas.

Būs vien jāatgriežas Kaljanas jarangā. Kur gan citur? Viņa droši vien neiebildis: tangitāns, uz kuru viņa cerēja, taču pārcēlies pie Umkeneu. . . Varbūt tas ir liktenis? Viņa ir laba sieviete un vienmēr rūpējusies par Mēriju . . .

Tā iznāk, ka Ziemeļpols tiks apskatīts bez viņa. Zemeslodes virsotne. Varbūt, uzkāpuši tajā, viņi atcerēsies Kagotu. Interesanti, vai tangitāni atminas šejienes ļaudis, kad atgriežas savā zemē?

Kāds pieklauvēja, un tad durvju spraugā parādījās Sundbeka galva.

—  Nāc brokastot, Kagot!

Kopkajite bija tukša. Uz galda bija palicis tikai viens trauku komplekts. Kagots apsēdās. Atnesis olu pulvera omleti ar bekonu, apceptu vakardienas maizi, sviestu, džemu un kafiju un nolicis to Kagotam priekšā, Sundbeks apsēdās iepretim ari pats.

—  Bet kur Mērija?—Kagots jautāja, sākdams ēst.

—  Viņa spēlējas uz ledus,— līdzjūtīgi viņu uzlūkojis, Sundbeks atbildēja.

—  Mantas jau sakravāju,— Kagots teica.— Tikai bērna lietas vēl neesmu paguvis salikt.

—  Pagaidām vēl neviens tevi no kuģa nepadzen,— Sundbeks sacīja.

—  Tomēr palikt šeit es vairs nevaru,— Kagots nopūtās.— Jūs visi bijāt tik labi pret mani . . .

—  Man žēl, Kagot, ka Mērijai, kas tik ļoti pieradusi pie dzīves uz kuģa, būs atkal jāatgriežas jarangā…

—  Ko lai dara? Viņa dzimusi šai zemē, un, kā rādās, cita dzīve viņai nav lemta.

—  Bet lai paliek vēl pie mums, kamēr mēs nebraucam projām,— Sundbeka balsi bija jaušams neviltots maigums.— Mēs visi esam tik loti pie viņas pieraduši . . .

Tomēr Kagotam nemaz tik drīz neizdevās aiziet no kuģa. Pusdienu laikā starp ekspedīcijas dalībniekiem notika saruna, kuru Kagots nedzirdēja, jo bija patvēries savā kajītē.

—  Kamēr vēl neesmu paziņojis Kagotam, ka viņš ir atlaists un viņam kuģis jāpamet, es gribētu savu lēmumu darīt zināmu jums,— sacīja Amundsens.— Vai jums ir kādi apsvērumi?

Visi klusēja. Visiem bija smagi. Amundsens turpināja:

—  Kagots pēdējā laikā atklāti ignorējis savus dienesta pienākumus un higiēnas prasības, kurām viņam būtu stingri jāseko. Vairākkārt tiku viņu brīdinājis, piekodināju, ja viņš neatsāks strādāt tikpat apzinīgi kā iepriekš, mums nāksies šķirties. Taču viņš neņēma nopietni manus brīdinājumus.

—  Bet es dzirdēju, Kagots esot diezgan spējīgs cilvēks, lielisks pavārs un strādnieks,— Svērdrups izbrīnījies iebilda.

—  Jā, tāds viņš arī bija,— Amundsens sacīja.

—  Es domāju, daļa vainas, ka viņa uzvedība tā pārvērtusies, jāuzņemas arī man . . .— sarunā iejaucās Sundbeks.

—  Ko jūs ar to gribat teikt?—Svērdrups jautāja.

—  Tieši es sāku viņam mācīt rēķināšanu,— Sundbeks teica.

—  Jā, viss sākās ar skaitļiem,— Olonkins apliecināja.

—  Viņš patiešām kļuva tāds kā apmāts,— Renne piebilda.— Pirms tam bija mierīgs, normāls cilvēks. Bet, tiklīdz sāka skaitīt un rakstīt ciparus, krasi pārvērtās!

— Varbūt vienkārši jāatņem viņam klade un jāaizliedz rakstīt skaitļus?— Svērdrups ierosināja.

—  Pajautāsim labāk pašam Kagotam,— Sundbeks ierosināja.— Izvirzīsim viņam noteikumu: ja izbeigsi rakstīt skaitļus, atgriezīsies pie saviem dienesta pienākumiem un izpildīsi tos, kā pienākas,— paliksi uz kuģa.

Amundsens, sajutis apslēptu apkalpes pretestību, atgādināja:

—  Kungi! Neaizmirstiet, ka mums paredzami lieli darbi! Mūsu ekspedīcija, atklāti runājot, vēl nav ķērusies pie galvenā uzdevuma — Ziemeļpola sasniegšanas. Gribu jums atgādināt, ka mēs nenodarbojamies ar labdarību, un kā ekspedīcijas priekšnieks es uzskatu par savu pienākumu likvidēt jebkurus šķēršļus, kas varētu mūs kavēt . . . Tomēr redzu, ka jūs negribat šķirties no Kagota. Ticiet, kungi, arī man ļoti žēl, ka mūsu sadarbība beidzas tik nelāgi. Es pievienojos Sundbeka viedoklim — daļa vainas mums patiešām jāuzņemas pašiem . . . Esmu ar mieru, paaicināsim šurp Kagotu.

Sundbeka atsaukto Kagotu ekspedīcijas dalībnieki ieraudzīja visai savdabīgā izskatā. Viņš bija paguvis sameklēt savu kuhļanku un pārģērbties, bet uz kuģa izsniegtās drēbes rūpīgi salocījis.

—  Sēdieties, Kagot,— Amundsens atturīgi piedāvāja.

Kagots paklausīgi apsēdās savā parastajā vietā — tuvāk pie kambīzes durvīm.

Pēc nelielas pauzes Amundsens sacīja:

—  Jūs saprotat, Kagot, pēc visa notikušā mums ir jāšķiras. Tomēr mūs saista tik daudz laba, ka visi kopīgi nolēmām vispirms pajautāt jums: kā jūs vērtējat notikušo?

Kagots brīdi apdomājās, pārlaida skatienu klātesošajiem un tad teica:

—  Esmu nolēmis aiziet . . . Cita lēmuma man nav . . .

—  Nē, Kagot, jums ir izvēle,— Amundsens sacīja.— Ja jūs pilnīgi atsakāties no savas vājprātīgās idejas atrast neesošo skaitli un apsolāties strādāt kambīzē tā, kā jūs to darījāt, dzīvojot uz kuģa pirmās dienas, jūs varat palikt . . . Taču atkārtoju — nekādu skaitļu vairs!

Kagota sejā pavīdēja kaut kas līdzīgs smaidam.

—  Nē,— viņš stingri sacīja.— Es nevaru atteikties no maģiskā skaitļa meklējumiem. Es aizeju no kuģa.

Amundsens, pārlaidis skatienu ekspedīcijas dalībniekiem, nopūzdamies sacīja:

—  Kā lai saka . . . Tādā gadījumā mēs jūs neaizkavēsim, Kagota kungs.

Kagots aizgāja no kuģa tikai pievakarē. Vispirms viņam paskaidroja, cik liela ir nopelnītā naudas summa, un Jāva izvēlēties preces — kādas vien tīk. Ar to viņš nodarbojās gandrīz visu dienu, kopā ar Sundbeku un Renni apstaigādams stāvgrūdām piepildītās kuģa tilpnes. Uz klāja tika iznesti maišeļi ar miltiem, cukuru, piena pulveri un putraimiem, sviests un sīrups, tēja un tabaka. Tam visam klāt vēl nāca jauns vinčesters ar patronu rezervi. Viņam tika atstātas arī uz kuģa valkātās drēbes. Uzmetis skatienu mantu kaudzei, Kagots bija pārsteigts: vai tiešām viņš tik daudz ir nopelnījis?

Lai pārvestu visu krastā, nācās braukt ar nartām trīs reizes. Meitiņu Kagots tomēr nolēma ņemt līdzi.

—      Tu esi atgriezies krastā uz palikšanu?— Kaljana jautāja, un viņas balsi Kagots saklausīja apslēptu cerību.

-—Jā,— Kagots atbildēja.

—  Tas ir labi,— sacīja Kaljana.

Kad tika atvesti pēdējie saiņi un liels, vairs nevajadzīgs brezenta gabals, kurš iepriekš bija nostiepts virs klāja, lai veidotu nojumi, Kagots Kaljanai teica:

—  Es dzīvošu pie tevis.

—       Bet man vairs nav aizkara, kas nodala viesu telpu,— Kaljana atgādināja.— Pārceļoties pie Gaimisina, Peršins to paņēma līdzi.

—       Nekas, es gulēšu tavā daļā, ja vien tev nav iebildumu.

—       Kas man ko iebilst?—Kaljana pasmaidīja.— Tā jau mēs esam dzīvojuši. Ar! Ainanai vieta atradīsies.

—  Viņu tagad sauc par Mēriju,— Kagots atgādināja.

—  Labi, lai būtu Mērija.

Nolikuši meitenīti gulēt, Kagots ar Kaljanu sāka pārcilāt un izvietot mantas, kuras viņš bija saņēmis kā atalgojumu par darbū.

—      Tu esi kļuvis gluži vai bagāts tangitāns,— Kaljana ieteicās un pēkšņi sabijusies piebilda:—Tas viss ātrāk jānoslēpj, kamēr skolotājs Aleksejs nav ieraudzījis!

—  Kāpēc tu baidies no skolotāja?— Kagots brīnījās.

—  Viņš taču ir boļševiks,— Kaljana atbildēja.

—      Man gan likās, ka tu nebīsties no boļševikiem,— Kagots sacīja.

—  Es jau nebīstos arī, bet tev gan jāpiesargās.

—  Kāpēc?— Kagots nekādi nespēja apjēgt.

—      Tāpēc, ka tu esi bagāts! Bet boļševiki bagātos necieš un atņem tiem bagātību. Rīt viņš atnāks pie tevis un teiks: paklau, Kagot, sadalīsim visu tavu bagātību pa boļševiku vīzei.

—       Es bez viņa teikšanas tā jau esmu nolēmis,— Kagots mierīgi sacīja.— Tu taču labi zini mūsu paražu: ja kādam veicies, viņš sadala guvumu ari pārējiem. Tāds ir īstenais likums pie īstiem cilvēkiem. Un, ja tu saki, ka tāds pastāv arī pie boļševikiem, tad viņi ir īsti cilvēki!

Nākamajā dienā Kagots savu peļņu sadalīja līdzīgās daļās un iznēsāja pa jarangām. Peršins tieši pretēji Kaljanas pareģojumam gribēja atteikties no savas daļas, taču Umkeneu viņam paskaidroja:

—       Mums tā pieņemts: ja kādam veicas, guvums tiek sadalīts visiem.

Jaunā sieviete uzplauka jo dienas, jo košāk. Meitenīgā stūrainība un asums bija izzudis, un kustības bija kļuvušas gausākas un vijīgākas. Cienādama Kagotu ar svaigu tēju, viņa piepeši ieteicās:

—  Kagot, vai tu nevarētu man pārmainīt vārdu?

—  Tev draud kādas briesmas?

—  Pagaidām nedraud nekas.

—       Kāda tad jēga no vārda maiņas? Kam tu gribi sajaukt pēdas?

—  Tā vien šķiet, ka Aleksejam manējais nepatīk.

—       Vai tev prāts? Umkeneu ir ļoti skaists vārds!— PerModasšins viņu apstrīdēja.

—       Viņš dažreiz sauc mani par Umku,— Umkeneu žēlabaini sacīja.

—  Tas ir saīsinājums,— Peršins paskaidroja.

—       Umka ir lāču tēviņš,— Kagots Aleksejam paskaidroja,— bet viņas vārds ir baltā lācene, un to nedrīkst saīsināt.

—  Labi, es vairs neīsināšu,— Peršins apsolījās.

—       Es gribētu īsti tangitānisku vārdu!— Umkeneu sapņaini teica.— Kā sauc tavu māsu?

—  Ļena, Jeļena . . .

—       Cik jauks vārds!— Umkeneu iesaucās.— Un ja nu es to ņemtu?

—       Vai tad drīkst tā piesavināties vārdus?— Gaimisins nikni metās starpā.— Tas nav nekāds kerkers, ko var apģērbt un novilkt!

Kaut gan Gaimisins runāja bargi, viņa vārdiem cauri skanēja prieks, ka viņa meita ir patiesi laimīga. Jāteic gan, ķa Peršins izskatījās par notikušo nedaudz samulsis, kaut arī centās izturēties nopietni un cienīgi. Skolotāja amata rīkus viņš bija pārnesis uz Gaimisina jarangu, un tagad nodarbības notika tur.

Amosa jaran<ļā nebija gandrīz nekādu pārmaiņu, ja nemin kaut ko līdzīgu galdiņam, uz kura atradās bļoda, un pie sienas uz naglas pakarināto tīro lupatiņu.

—       Skolotājs liek bērniem mazgāt rokas,— Amoss ar tādu kā vainas pieskaņu sacīja.— Citādi sasmērējas baltais papīrs.

Pieņēmis dāvanas atturīgi, jo tā jau tam jābūt un neklājas pārlieku dedzīgi priecāties un tencināt, jarangas saimnieks sacīja:

—  Labi, ka esi atgriezies krastā. Drīz būs jādodas valzirgu medībās, un man laivā vajadzīgs biedrs.

—  Bet skolotājs?

—  Ziemā nerpu medībās viņš parādīja varenu prasmi,—

Amoss paslavēja,— taču laivā neesmu viņu vēl izmēģinājis. Viņam vēl daudz jāmācās: kā jāsviež harpūna, kā novaldāmas buras.

Apstaigādams jarangas un sarunādamies ar saviem tautiešiem un ciltsbrāļiem, Kagots juta, kā aprimst viņa satrauktā un ievainotā sirds, kā viņam atgriežas pašcieņa un drošības sajūta. Lai cik labi bija uz kuģa, lai cik labvēlīgi pret viņu tur izturējās, tomēr viņš nekad tur nejutās īsti savējais. Jā, viņu cienīja, taču šai cieņā bija krietns ziņkāres piejaukums, no viņa gaidīja kaut kādas ērmības, it sevišķi kuģiniekus uzjautrināja viņa brīnīšanās par dažādiem tehnikas brīnumiem. Tomēr pēc gadījuma ar patafonu Kagots vairs neizrādīja pārlieku interesi par kuģa tehniskajām ierīcēm, un tangitāni jutās nedaudz vīlušies.

Šeit, krastā, cieņa pret viņu bija neviltota, noturīga — tāda, kāda pienākas vīrietim, kurš ar savām rokām gādā uzturu un kuru pavada veiksme. Bet veiksme, kā zināms, apciemo tikai darbīgos un apķērīgos.

Atgriezies pie Kaljanas jarangas, viņš, apgājis tai apkārt, apskatīja mājokli un sakārtoja siksnas, ar kurām bija piesieti lielie akmeņi. Šie akmeņi turēja vieglo būvi pie zemes, neļaudami vējam aizraut to jūrā. Šur tur valzirgu ādu pārsegumā bija redzami ar plāniem dēlīšiem aizdarināti caurumi. Kad nokusīs sniegs, būs jānoņem vecās, izdilušās ādas un jāuzvelk lielais dāvinātā brezenta i

gabals. Bet visumā jaranga vēl stipra, stāvēs ilgi.

Kaljana izsaiņoja Kagota tangitānu drēbes un uzkāra tās pie sienas čottaginā. Ugunskura gaismā blāvi mirdzēja audekla jakas metāla pogas, un Kagots nodomāja, cik nejēdzīgs izskatītos, ja pašlaik sadomātu ietērpties šajā jakā.

Redzama vietā — uz pagalvja baļķena — gulēja bieza klade. Kagots paņēma to rokās un noglāstīja. Tagad viņam bija pietiekami laika, lai varētu rakstīt skaitļus.

Kagots atšķīra kladi un palūkojās uz pēdējo skaitli. Un ja nu tas būtu izteikts ar lietām, priekšmetiem? Cik lielu cilvēku skaitu tas apzīmē? Ja šos cilvēkus nostādītu rindā, droši vien izveidotos virtene no Caunas līča līdz Uelenai un vēl pagrieztos uz dienvidiem līdz dižās upes Anadiras

grīvai. Nē, tā nav iespējams iztēloties šo skaitli. Laikam tikai zvaigžņotā debess ar saviem neskaitāmajiem spīguļiem spēj izteikt šo neapjēdzamo daudzumu.

Tauku degļa gaismā rakstīdams, Kagots dzirdēja briežādu guļvietā dusošās meitas vienmērīgo elpu, Kaljanas nopūtas. Viņa ilgi nevarēja aizmigt un galu galā čukstus jautāja:

—  Tu neguli, Kagot?

—  Nē.

—  Raksti un raksti skaitļus?

—  Rakstu . . .

—  Bet vai es drīkstu tiem uzmest acis?

-— Drīksti gan, bet tu no tiem nekā nesapratīsi.

—  Un ja nu man pēkšņi kaut kas atklājas?—Kaljanas čuksti vairs nebija klusi.— Man ir ass, redzīgs skatiens. Ir gadījies, ka mednieks vēl atrodas tālu ledos, neviens viņu vēl nemana, bet es jau redzu. Arī dūrieni man ir sīki, tādē) jau manis šūtie torbasi nelaiž cauri ūdeni.

—  Nevienam nekas neatklāsies, iekams nebūs atrasts lielais maģiskais skaitlis,— Kagots nopūzdamies sacīja.

Kaljana pavirzījās viņam tuvāk. Briežāda, ar kuru viņa sedzās, noslīdēja, un tagad viņa bija gluži kaila. Tauku degļa apgaismotās guļamtelpas pustumsā viņas augums it kā izstaroja iekšēju gaismu, un no ādas dvesa tāds karstums, ka likās, Kaljanas miesā kvēlo uguns. Arī viņas elpa bija kveldīga kā karstais vasaras vējš, kas pēkšņi uzpūš, kad tu laivā lēnām brauc gar krastu garām dziļajām ielejām, kas ieskauj jūru.

Kagots sakustējās, lai pavirzītos no sievietes nost, taču Kaljana vēl arvien bija blakus un viņas pilnīgās, stingrās krūtis, skardamas viņa augumu, satrauca asinis un aizmigloja apziņu.

Gaismeklīša liesma no cilvēku drudžainās elpas notrīsēja un apdzisa, un siltā kažokādu iežogotā guļamtelpa iegrima karstā tumsā.

Kagotam pēkšņi likās, ka viņš peld lejup pa garu, šauru upi, no kuras ceļas karsti tvaika mutuļi. Tādu upju un strautu bija daudz Inakulas apkaimē, un bērnu dienās Kagots dažreiz kopā ar citiem puišeļiem bija kailām kājām tajās iebridis.

Sieviete bija kvēla un mazliet nosvīdusi . . .

Kad viņa bezspēkā atvirzījās, Kagots pēkšņi sajuta ap sevi tādu tukšumu, ka izbijās un pastiepa roku. Pieskāries Kaljanas siltajam augumam, viņš klusu sacīja:

—  Neaizej …

—       Es vairs nekad no tevis neaiziešu,— Kaljana atbildēja, un tumšā guļamtelpa piepildījās ar klusiem sievietes smiekliem.— Es tevi gaidīju ilgi. Dažkārt man zuda cerība, bet tad atgriezās no jauna.

Pēkšņi Kagots nodrebēja, it kā sajutis sevi kādu grūdienu.

—       Vai tevi kaut kas nomāc?— Kaljana izbijusies jautāja.

—       Nekas,— Kagots čukstus atbildēja, noņemdams roku no viņas auguma.

Līdz sāpēm, līdz džinkstiem ausīs viņš lūkojās un ieklausījās telpas tumsā — tajā stūrī, kur . . . Taču nebija' ne balss, ne kustības. Nekā nebija. Tikai līdzās guļošās laimīgās sievietes satrauktā elpa.

31

Kagots pamodās no izbailēm, taču, atverot acis un ieraugot nevis iluminatoru, bet guļamtelpas kažokādu aizkaru, kuram pa daudzajām šķirbiņām cauri spiedās neskaidra gaisma, viņu atkal pārņēma dziļa apmierinājuma izjūta. No čottagina skanēja Mērijas balstiņa un Kaljanas dziedāšana. Vārdus nevarēja saklausīt, taču pat svešiniekam būtu skaidrs, ka tur dzied laimīga sieviete.

Pabāzis galvu aiz aizkara, Kagots ieraudzīja Kaljanu — viņu apgaismoja ugunskura liesma un no augšas arī logs, kuru skolotājs Peršins bija ierīkojis jumtā.

—      Mūsu apmetnē ciemiņi,— Kaljana paziņoja.— No ( Inakulas atbraucis Nutens. Tas otrs, jauniņais, kurš šeit

bija jau ziemā.

—  Kur viņš apmeties?—satrauktais Kagots vaicāja.

—  Pie Amosa.

Miegainība un labais noskaņojums acumirklī pagaisa, un Kagots žigli izrāpās no guļvietas. Jau ģērbjoties viņš sacīja:

—  Viņš atbraucis pēc Mērijas.

—  Pēc Mērijas? Kāpēc?— Kaljana izbijusies jautāja.

—       Viņi gribēja aizvest meitenīti jau ziemā, taču es neļāvu,— Kagots atbildēja.— Toreiz Amundsens ņēma viņu savā aizsardzībā.

—  Bet kurš gan tagad viņu aizstāvēs?

—  Es aizvedīšu meitenīti uz kuģi!— Kagots stingri sacīja un, paņēmis neko nesaprotošo Mēriju uz rokām, žigli izgāja no jarangas.

Kā jau parasti, -pirms iziešanas uz klāja Amundsens pārlasīja iepriekšējā vakarā izdarīto ierakstu dienasgrāmatā.

«9. jūnijs. Brīnišķīgi skaidrs laiks, mērens dienvidaustrumu vējš. Mēs turpinām gatavošanos ceļojumam. Viss sokas raiti un gludi, jautri un dzīvespriecīgi. Un nav šaubu, ka mēs, pieci šobrīd uz kuģa palikušie cilvēki, sagatavosim «Modu» braucienam tikpat viegli un labi kā pagājušajā gadā vesels desmits . . . Esmu jau noņēmis pusi nojumes, bet Renne nostiprinājis stūresmājas dēļus. Svērdrups visu laiku raksta, steidzas, jo grib no Nomas nosūtīt savu atskaiti.»

No klāja atskanēja troksnis. Aizvēris dienasgrāmatu un nolicis to rakstāmgalda atvilktnē, Amundsens izgāja uz klāja un ieraudzīja tur Kagotu un viņa bērnu.

—  Kas noticis, Kagot?

—  Vai atminaties tos divus, kas bija ziemā atbraukuši?

—  Vai viņi ir atgriezušies?

—  Viens no viņiem ir klāt un, galvu lieku ķīlā, grib nozagt meitenīti,— no satraukuma stostīdamies, Kagots pastāstīja.

—  Tādā gadījumā atstājiet meitenīti uz kuģa,— Amundsens nešaubīdamies teica.— Te viņa būs pilnīgā drošībā . . . Labdien, Mērij! Mēs jau esam pēc tevis sailgojuModasšies.

Mērija uzticīgi piegāja pie Amundsena.

—  Par savu meitiņu, Kagot, neraizējieties,— Amundsens apsolīja.— Un drīkstat viņu apmeklēt, kad vien jums tīk.

—  Sirsnīgs paldies, priekšnieka kungs,— Kagots pateicās.— Jūs esat tik labs pret mani . . .

Kagota kajīte vēl arvien bija brīva, un tā tika ierādīta Mērijai. Atvadoties no Kagota, Amundsens sacīja:

—  Ja jums draudēs kādas briesmas, esam ar mieru dot jums patvērumu.

—  Nē, man pašam nekas nedraud,— Kagots atbildēja.

No kuģa Kagots devās tieši uz Amosa jarangu, pie

kuras, garā ķēdē piesieti, gulēja un sildījās saulē atbraucēja suņi.

Nutens sēdēja čottaginā un asināja mednieka dunci.

—  Kāpēc tu atbrauci?— Kagots viņam jautāja.

—  Vai vēl jājautā? Pats jau esi sapratis,— Nutens atbildēja.

—  Tas viss ir velti,— Kagots teica.— Esmu pārmainījis meitai vārdu. Tagad viņu sauc par Mēriju.

—  Tāpēc jau citāda nav kļuvusi,— Nutens iebilda.

—  Viņa gandrīz visu ziemu ir nodzīvojusi uz tangitānu kuģa un iemantojusi daudzas viņu paražas. Viņai patīk mazgāties un garšo saldumi.

—  Ieradumi ātri aizmirstas.

—  Tu taču zini, ka es meitenīti neatdošu. . .

—  Pienāks laiks, un es pats viņu aizvedīšu,— Nutens mierīgi teica.— Surp sūtot, man pieteica, lai es bez Ainanas neatgriežos.

—  Ainanas nav,— Kagots vēlreiz atgādināja.— Ir Mērija.

—  Mums viņa ir palikusi Ainana, tā, kuru dzemdējusi Vaala.

Atgādinājums par nelaiķi sievu Kagotam bija kā trieciens sirdī. Vai tiešām viņš Vaalu aizmirsis un viņas vietā stājusies Kaljana? Vaalas tēls vairs neapciemoja viņu ne nomodā, ne sapņos, tas bija pazudis, izgaisis nebūtībā.

Jarangā ienāca Amoss un pavēstīja:

—  Liels leduslauks atšķēlies no krasta ledus un peld projām uz atklāto jūru. Bet ap kuģi ledus vēl stiprs, un viņiem nāksies pagaidīt, kamēr tas kļūs čaganāks. Pēc pāris dienām nolaidīsim laivu ūdenī un brauksim medīt valzirgus. Mūsu laivā būs par vienu airētāju vairāk.

Nākamajās dienās Nutens uzvedās tā, it kā būtu nolēmis uz visiem laikiem palikt Eppinas apmetnē. Suņus viņš uz vasaru palaida brīvībā, bet nartas novietoja uz augstajiem valzivs kaulu paliktņiem, kur agrāk bija stāvējusi Amosa laiva. Viņš gāja medībās, pārradās Amosa jarangā ar medījumu un pat bija sācis apmeklēt nodarbības, kurās Peršins joprojām mācīja pieaugušos — Kaljanu un UmkeModasneu.

Dažkārt viņš tika manīts netālu no kuģa, taču «Modas» nelielā komanda bija modra, un Nutens, pat nemēģinādams uzlavīties uz kuģa, redzēja meitenīti tikai iztālēm.

Atnācis viņu apraudzīt, Kagots iegriezās arī pie ekspedīcijas priekšnieka.

—  Vai atceraties, Kagot,— Amundsens sacīja,— ziemā runājām, ka Mērija būtu jāved uz Norvēģiju un tur jāiekārto skolā vai pansijā?

—  Atceros,— Kagots pamāja.

—    Dežņova ragā tirgotājam Karpendelam ir meita— aptuveni vienos gados ar Mēriju. Es viņu nosūtīšu uz Norvēģiju. Būtu ļoti labi, ja kopā ar viņu brauktu arī Mērija. Divatā viņām būtu nedaudz jautrāk. Kad viņas skolu būs beigušas, atgriezīsies šurp. Kā man šķiet, tad, viņai jau nedraudēs nekādas briesmas, viņa būs pieaugusi.

—       Nezinu,— Kagots kā šaubīdamies pašūpoja galvu,

—  vispār jau laikam tas būtu pareizi …

No augšklāja atskanēja balsis. Kajītē iedrāzās SundModasbeks, saukdams:

—  Mūsējie brauc!

Tie bija Hansens un Vistings, kas atgriezās no Austrumu raga puses.

Parotaļājies ar meitenīti, Kagots tikai vēlu vakarā aizgāja uz krastu.

Tovakar Amundsens savā dienasgrāmatā ierakstīja:

«Vai mēs vispār drīkstam spriest par nākotni? Vēl vakar es biju pilnīgi zaudējis cerības sagaidīt Hansenu un Vistingu, bet šodien viņi ir te. Abi iedeguši un veseli, suņi gan baismīgi izģinduši . .. Hansens loti apmierināts ar savu darbību Anadirā. Par spīti grūtībām, viņam izdevies atjaunot pārtrauktos radiosakarus ar Ameriku. Nācies izmantot SOS signālu. Kad amerikāņi uzzinājuši, kas šo signālu raidījuši, viņi pieņēmuši divas pirmās telegrammas, bet pēc četrdesmit astoņām stundām piekrituši saņemt jebkādas ziņas no «Modas». Tātad šķērslis ir pārvarēts. Paldies krieviem par uzstājību! Un paldies amerikāņu varas iestādēm, ka tās atļāvušas pārraidīt telegrammas! Protams, ekspedīcijas locekļi ļoti priecājās par labajām ziņām no mājām. Tagad ar nepacietību gaidām pastu, ko saņemsim Nomā . . . Pie mums atkal ir silts un pūš dienvidaustrumu vējš. Viss saldūdens no ledus aizplūdis, tāpēc dzeramo ūdeni vairs nav iespējams dabūt. Droši vien nāksies atkal kausēt ledu, lai mūsu sešas mucas uz prombraukšanas laiku būtu piepildītas.»

Pirms gulētiešanas Amundsens iegriezās Kagota kajītē un, pārliecinājies, ka meitenīte ir cieši aizmigusi, aizgāja uz savu mītni.

Ledus bija kļuvis tik plāns, ka uz kuģi iet jau kļuva bīstami, un tas Kagotu nedaudz nomierināja.

Var sacīt, ka pie Caunas līča bija iestājusies īsta polārā vasara. Atlidoja kairas, un apmetnes iedzīvotāju, kā arī kuģa tangitānu ēdienkartē parādījās svaigas olas. Sī barība sevišķi garšoja Peršinam, un viņš mācīja Umkeneu gatavot omleti, sakuldams svaigas olas ar ūdenī izšķīdinātu piena pulveri. Čukčiem tomēr šis ēdiens derēja tikai kā piedevas gaļai, un visi par to vien sapņoja, kā lai ātrāk nogaršo svaigu valzirga galu.

Taču ar ādas laiveli braukt jūrā viņi vēl izsargājās biezo ledus krāvumu dēj. Sur tur uz ledus gabaliem gan jau bija manīti valzirgi, un tika gaidīts vienīgi ziemeļu vējš, kas atdzīs ledusgabalus ar dzīvniekiem tuvāk. Šīs medības ir bīstamas, jo šajā gadalaikā vējš jebkuru brīdi var mainīties un aizdzīt lēdu atklātā jūrā.

Peršins pabeidza mācību gadu un, negaidīdams kuģi, sāka no krasta pārnest pie Gaimisina jarangās izskalotos kokus, no kuriem cerēja uzcelt jarangai piebūvi.

Nutens vai ik dienas pārsteidza Eppinas apmetnes iedzīvotājus ar savu centību: viņš ne brīdi nepalika bez darba un izmantoja katru izdevību pamedīt. Dažkārt viņš devās jūrā kopā ar Kagotu. Uz nedrošā jūras ledus puisis stāstīja par dzīvi dzimtajā Inakulā, par radiniekiem. Izrādījās, kad apmetnē pamanījuši Kagota pazušanu, Taaps sākumā bijis mierīgs un mēģinājis atrunāt tos, kas gribējuši tūdaļ uzsākt meklēšanu. Tikai padzirdējis, ka šamanis nav gājis bojā un Ainana dzīvo pie viņa, Taaps nolēmis viņu uzmeklēt.

—  Taaps devis vārdu,— Nutens stāstīja,— ka cilvēks, kas nolādējis dievus un atteicies no sev lemtā likteņa, nedzīvos. Visuma spēki viņam pavēlēja tevi atrast un vai nu atgriezt apmetnē, vai arī nonāvēt . . . Bet, kad tu nokļuvi starp tangitāniem, turklāt ar visiem saviem maģiskajiem skaitļiem, Taaps sāka šaubīties . . . Šaubas vēl pieņēmās spēkā, kad viņa buršanās pirms izbraukšanas bija veltīga, tā neatnesa nekādu ļaunumu ne tev, ne Ainanai . . .

Kagots jautāja:

—  Kāpēc tu negribi atgriezties Inakulā? Zini taču, ka meitenīti tev nedabūt.

—  Es nevaru atgriezties bez viņas,— atbildot Nutenam izlauzās nopūta.— Tad arī es nedzīvošu.

Jaunībā, vēl nebūdams šamanis, un arī vēlāk Kagots pat iedomāties nespēja, cik daudz nežēlības ir šamaņu darbībā, cik nevērīgi viņi pret visvienkāršākajām cilvēciskajām vērtībām — arī pret dzīvību. Šamaņi centās iedvest bailes — tas bija viņu galvenais mērķis. No bailēm dzimst paklausība. Bet ar paklausīgiem var darīt, kas vien tīk . . . Tā ir arī ar Nutenu.

Dažkārt debesis aizvilkās ar mākoņiem un krita sniegs, kas pamazām pārvērtās saltā lietū. Amoss un Gaimisins apgalvoja, ka šādas vasaras Caunas līča apkaimē bijušas vienmēr, un centās norvēģus nomierināt: līdz ziemai vēl tālu.

Pēc tās atmiņā iegūlušās nakts, kad Kagots bija ieguvis sievieti, viņā kaut kas pārvērtās. No rītiem viņš jutās tā, it kā ilgi būtu sirdzis ar kādu dīvainu kaiti un beidzot atbrīvojies no tās, atspirdzis, kļuvis atkal redzīgs un vieds. Viņš joprojām rakstīja skaitļus, taču dažkārt sevi pieķēra, ka nākas krietni saņemties, lai atšķirtu kladi. Bija pagaisusi nojauta, ka vislielākā maģiskā skaitļa atminējums nav vairs tālu, ka mērķis tepat līdzās un gandrīz jau sasniegts. Dažkārt viņu mulsināja un nomāca apziņa, ka viņš no galīgā rezultāta atrodas tikpat tālu kā pašā sākumā.

Tajā dienā, par spīti Amosa brīdinājumam, Nutens paņēma harpūnu un, apāvis «vārnas ķepiņas», izgāja uz ledus. Vairākas dienas pūtis, ziemeļvējš izkliedētos ledusModasgabalus atkal bija sadzinis vienkop, un tāpēc pa tiem varēja aiziet krietnu gabalu, līdz pat tālumā melnējošajiem valzirgiem.

Kagots un Amoss, stāvēdami krastā, ar binokli vēroja.

—  Pārgalvīgs puisis,— Amoss sacīja.— Viņš nepazīst šejienes vēju viltīgo dabu. Tagad pat — it kā pūš pastāvīgs ziemelis, taču tas var jebkuru mirkli mainīt virzienu, un Nutens to pat nesajutīs. Arī straumes šajā gadalaikā ir nepastāvīgas.

Tomēr izskatījās, ka bažām nav pamata, ledus bija vienlaidus noklājies pār Caunas līci visā tā plašumā un tālumā līdz pat apvārsnim, kur jūra savienojas ar debesīm.

Pārtraukuši novērošanu, Amoss un Kagots atgriezās jarangā, kur viņus gaidīja pie vidējā staba noliktās harpūnas un jūraszaķa ādas siksnu rituļi. Garajā ziemā siksnas bija izkaltušas, arī harpūnu uzgaļi prasījās pēc

uztrīšanas pret mīkstu akmeni, lai ieapaļā smaile viegli šķeltu valzirga biezo ādu. Sarunājoties viņi nepamanīja vēja maiņu, bet, palūkojušies laukā, tūdaļ ieraudzīja, ka ledus līcī ir sakustējies. No «Modas», kas vēl vakar, šķiet, bija tik stingri iesalusi krasta ledū, atklātās jūras virzienā stiepās plaisa. Viņi izdzirdēja vairākus sprādzienus, un kuģis ietinās ledus drumslu un ūdens putekļu mākonī.

—  Jāsameklē Nutens,— vērīgi raudzīdamies jūrā, Amoss satraukti teica.— Pret vakaru jau būs par vēlu, ledusgabalus var aiznest atklātā jūrā.

—  Iešu es,— Kagots uzstājīgi sacīja un, paņēmis nūju un vieglu ķeksi, apāva «vārnas ķepiņas».

Nokāpis uz ledus un pametis skatienu uz «Modu», viņš ieraudzīja, ka kuģis ir pavirzījies uz priekšu, pretī lielajai plaisai, pa kuru savukārt varēja nokļūt atklātā ūdenī, kas arvien pletās plašumā.

Uz ledus vējš tikpat kā nebija jūtams, tomēr gandrīz fiziski bija uztverama kāda iekšēja kustība, it kā tur — jūras dzīlēs — darbotos neredzamie zemūdens milži. Sākumā Kagota gaita bija diezgan viegla, viņš soli pa solim attālinājās no krasta, atstādams norvēģu kuģi pa kreisi no sevis. Rīt varēs ar laivu piebraukt pie kuģa un aizvest no tā Mēriju. Par meitu iedomājoties, Kagots atkal atcerējās Vaalu, un viņa sirds iesmeldzās.

Smagi nopūties, viņš palūkojās uz priekšu, cenzdamies starp iedusgabaliem sameklēt Nutenu. Taču puisis bija aizgājis medībās baltā kamleikā, lai varētu nemanīts piezagties gulošajiem valzirgiem, un apkārt viss bija tik balts, ka ieraudzīt viņu nāktos grūti. Arī pašam Kagotam mugurā bija no diviem uz «Modas» paņemtajiem palagiem pašūta balta mednieku kamleika.

Debesīs bija daudz putnu: kairas, zosis, kaijas, pīles, jūras kraukļi. Tie lidoja baros un pa vienam, pieskandinādami debess plašumu ar spārnu šalkoņu un klaigām. Kagots atcerējās, ka sen, sen bērnībā viņš bija pavasaros medījis putnus, rāpies augstajās klintīs un, iztēlojies sevi par putnu, domās lidojis pār piekrasti, traucies pāri tundras ezeriem un centies pacelties pāri padebešiem, pretī dīvaini sagulušajiem mākoņiem, tur — tuvāk pie zvaigznēm un mēness.

Uzrāpies torosā, lai varētu pārskatīt apkārtni, Kagots pamanīja, ka vējš pieņēmies spēkā un leduslauks, uz kura viņš atrodas, līdz ar vairākiem citiem tiek dzīts atklātā jūrā. Dienvidu pusē bija atvēries ūdens, un pat no šejienes bija labi redzams, ka krasta ledus ir neglābjami atšķēlies no malas un salūzis daudzos sīkākos gabalos.

Tikai tagad viņš apjēdza, cik muļķīgi rīkojies, dodamies tieši uz priekšu un ne reizi pat neatskatīdamies. Bija noticis tas, no kā Amoss viņu brīdināja: vējš un straumes apvienoja savus spēkus. Ja vējš nenorims, viņš tiks aiznests jūrā un atgriezties nebūs iespējams. Protams, ja nenotiks brīnums un viņu atkal neaizpūtīs uz krastu. Tā gadās. Saprotams, tagad vajadzīga krietna pacietība un jānoskata arī kāds stiprāks ledus gabals. Turpat netālu1 tāds patiešām bija, un Kagots pārcēlās uz tā. Kaut kur netālu uz tāda paša ledus dreifē nesaprātīgais Nutens, kas bija arī viņam licis rīkoties tikpat muļķīgi.

Debesīs spīdēja saule, lidoja putni, bef ledusgabals nepielūdzami virzījās uz ziemeļiem, tieši turp, kur, kā reiz bija teicis Amundsens, atrodas Zemes virsotne — Ziemeļpols.

Nolicis uz ledus nerpādas dūraiņus un malahaju, Kagots apsēdās uz tiem, un pēkšņi viņam iešāvās prātā, ka tagad, kad tik vien atliek kā gaidīt un cerēt uz likteņa žēlastību, viņam ir pārpārēm laika rakstīt skaitjus . . .

Kas gan īsti ir šis vislielākais maģiskais skaitlis? Varbūt šis bezgalīgais plašums? Vai arī debess, kas sasniedzama tikai visstiprākajiem putniem?

Kagots paskatījās debesīs, uz apvārsni, kas iepletās arvien plašāks, un nodomāja: ja viņam neizdosies atgriezties krastā, vai viņš varēs tur, citā dzīvē, satikties ar Vaalu un izlūgties piedošanu par to, ka atvēlējis arī otrai sievietei maigumu, kas piederējis tikai viņai? . . . Un kur pašu Kagotu novietos dievi, kas lemj par tiem, kuri uz mūžu aizgājuši no zemes? . . . Visticamāk, ka viņš nokļūs kaut kur Polārzvaigznes apkaimē, kur mitinās pavisam para*ti kādreizējie Zemes ļaudis.

Un pēkšņi Kagots pasmīkņāja: cik vienkārši, kā izrādās, cilvēks pakļaujas apstākļiem! Vēl var saskatīt krastu, vēl nav ne miņas no nenovēršamas nelaimes,' bet viņš jau prāto par savu vietu līdzās Polārzvaigznei . . .

Kagots apņēmīgi piecēlās un apstaigāja ledusgabalu. Ja tas neietrieksies lielā leduskalnā, tad vēl ilgi būs viņam patvērums un viņš uz tā atgriezīsies krastā. Ēdiena gan nav. Tāda nu ir paraža: mednieks neņem līdzi pārtikas krājumu, lai būtu spiests ātrāk atgriezties krastā ar guvumu. Tiesa, viņš nebija gājis medīt, taču paraža paliek paraža. Bet kāpēc gan viņš nepaņēma līdzi vinčesteru?

Tad nebūtu grūti nošaut putnus, kas lidoja tik tuvu, ka dažbrīd likās — pastiep tikai roku un saķersi. Kagots apčamdīja drēbes un atrada torbasā no brieža dzīslām savītu valdziņu, ar kuru apavi tiek sasieti ap ikriem. No tiem var sameistarot eplikitetu[25].

Pa to laiku «Moda» pamazām vien jau bija gandrīz izlauzusies no ledus gūsta. Atbrīvošanās nenāca viegli. Gaidīdami pēc brieža gaļas aizbraukušo Hansenu un Svērdrupu, viņi bija zaudējuši laiku. Biezajā miglā manevrēšana kļuv# grūtāka. Pēkšņi ledusgabalu kopā ar visu tajā iesalušo kuģi vējš sāka virzīt uz krastu. Lai atbrīvotos un gūtu iespēju ar dzinēja palīdzību tikt lielākā dzijumā, nācās ap kuģi uzspridzināt vairākas mīnas.

Amundsens gandrīz visu dienu atradās uz klāja un palaikam uzkāpa novērošanas laukumiņā pie masta, lai no turienes vadītu kuģa gaitu. Būtu tīrā nejēdzība pirms pašas atbrīvošanās no gadu ilgā ledus gūsta tūdaļ iedrāzties pamatīgā aisbergā, dabūt sānos robu un iebuktēt kuģi tā, ka nebūs vairs iespējams veikt iecerēto dreifu līdz

Ziemeļpolam-

Gandrīz divas diennaktis pavadījis uz tiltiņa, Amundsens pievakarē nokāpa savā kajītē.

Svērdrups pastāstīja, ka kriastā Kagotu nav saticis un tāpēc, protams, nav izrunājies par meitenītes likteni. Tiesa, bija taču arī agrākā daļējā noruna, ka, Nutenam paliekot piekrastē, Mērija aizbrauks ar «Modu» uz Uelenu un no turienes, ja Kagots neatsūtīs citādus rīkojumus, kopā ar Karpendela meitu dosies uz Norvēģiju.

Padzēris karstu kafiju, Amundsens papildināja dienasgrāmatu ar kārtējo ierakstu:

«8. jūlijs. Mazais kanāls, pa kuru mēs vakarvakarā tikām līdz lielam, vaļējam ūdenim, bija stipri aizdambēts ar ledus krāvumiem. Milzīgie torosi slējās augšup un drīz vien sabruka. Daži no tiem augstumā sasniedza sešus metrus. Straume šajā vietā bija ļoti spēcīga. Mēs visu laiku vērojām, kā mainās situācija kanālā. Pēkšņi 11.30 vakarā ledusgabali sāka izklīst ar daudzu jūdžu ātrumu stundā, un drīz jau mēs nokļuvām brīvā ūdenī. Tas stiepās uz ziemeļiem, un arī mēs braucām šajā virzienā līdz 3.30 no rīta, bet tad tas pārāk krasi nogriezās uz rietumiem un kļuva mums nederīgs. Mēs piestājām pie ledus malas. Bija miglains, redzamība vāja. Ap astoņiem laiks noskaidrojās, un, pašiem par lielu brīnumu, mēs ziemeļaustrumos ieraudzījām plašu ūdens klaju. Uzņēmuši gaitu, devāmies uz priekšu. Tikmēr jau parādījās saule, un mēs saskatījām tālumā Ai jonu un pazīstamus piekrastes kalnus. Līdz pat četriem dienā braucām pa jūru, kas bija brīnišķīgi tīra. Bet tad mēs atkal nokļuvām ledus gūstā.»

Šajā dienā pie Jakana raga izgāja nomocījies, gandrīz vai cilvēciskos vaibstus zaudējušais Nutens. Pirmie vārdi, kas viņu sagaidīja Eppinas apmetnē, bija šādi:

—  Kur ir Kagots?

—  Neesmu viņu redzējis,— atbildēja Nutens izkaltušām, sasprēgājušām lūpām.

Paēdis viņš divas diennaktis gulēja. Kad viņš pamodās, atkal tika izvaicāts par Kagotu, un atkal viņš atbildēja, ka ledājos nav to redzējis.

Tiklīdz izklīda migla un arī ūdens bija puslīdz atbrīvojies no ledus, Amoss nolaida laivu un kopā ar Peršinu un Nutenu, kurš jau bija atguvies, trijatā devās jūrā. Brīžiem, ieraudzījuši uz kāda ledusgabala tumšu plankumu, viņi steidza tam klāt, bet tas bija vai nu vecs, nomelnējis ledus sablīvējums, vai valzirgs . . . Kagota nekur nebija.

Tā pagāja vairākas dienas.

Ikreiz laivu sagaidīja Kaljana — klusa un skumja.

Neko nejautādama, viņa palīdzēja izvilkt laivu krastā, sagrieza gabalos medījumu un gaļu kopā ar taukumiem aiznesa augšā, uz glabātavu.

Vēl palika vārga cerība — varbūt Kagotu uz borta paņēmusi «Moda». Taču no tās nebija nekādu ziņu.

Saskaņā ar senu paražu Kagots netika uzskatīts par bojā gājušu līdz pat jaunam ledum. Tāpēc cerība, kuru Kaljana sargāja tikpat rūpīgi kā viņā pašā radušos jauno dzīvību, atkal un atkal lika viņai iet uz krastu.

Tā pagāja visa vasara.

Atbrauca Peršina tik ļoti gaidītais kuģis un atveda cilvēkus, kas sāka celt ciematu no koka namiem vien — tāds Čukču pussalā vēl nebija redzēts. Tika gaidīts arī diži prasmīgs tangitānu dziednieks, kurš atdos Gaimisinam acu gaismu.

Bet Kagota vēl arvien nebija . . .

Kaljanas jarangā, paslēpta no svešām acīm, glabājās klade ar pieaugošā secībā rūpīgi sarakstītiem cipariem.

Bet Kagota vēl arvien nebija . . .

Vasara Čukču pussalas piekrastē ir īsa. Vēl vakar bija silts, bet naktīs jau sāka piesalt. Nutens noņēma no augstajiem paliktņiem nartas un sāka tās gatavot ziemai. Uz attālās krasta strēles jau gulšņāja valzirgi, un vīri posās uz rudens medībām.

Taču Kagota starp viņiem nebija.

Pienāca diena, kad blīvs ledus sastindzināja arī Eppinas piekrastes ūdeņus, līcis aizvērās, gar tā malu izveidojās stiprs ledus.

Pa kraujo krastu garām laivai, kas bija pārziemošanai nolikta uz paliktņa un nostiprināta, pie jūras nokāpa sieviete. Viņai mugurā bija kerkers no tumšām vienas krāsas briežādām un rokās neliels koka kauss. Klusēdama viņa izkaisīja pa ledu smalkus brieža gaļas gabaliņus, tabaku un cukuru. Tā Kaljana atvadījās no vēl viena vīrieša, kuru viņai bija atņēmusi nežēlīgā jūra.

Taču dzīve turpinājās. Tās turpinājums bija Peršina jaunie skolēni, kas, atbraukuši no tuvākajiem tundras rajoniem, apmetās lielā koka mājā, kā arī Gaimisina cerība atgūt redzi un Umkeneu laime, un, visbeidzot, arī pašā Kaljanā briestošā jaunā dzīvība, kas bija cēlusies no Kagota — šī neparastā cilvēka.

EPILOGS

Biezā, brūnos vākos iesietā klade ar norvēģu valodā uzrakstīto titulu «Ruala Amundsena vadītā Norvēģijas polārā ekspedīcija» manās rokās nokļuva 1960. gada vasarā un pēc tam gandrīz ceturtdaļgadsimta nogulēja plauktā starp citām kladēm un bloknotiem. Pirmo reizi ieraudzījis blīvo, aizvien pieaugošā secībā sarakstīto ciparu rindu, es vēl nekā nesapratu.

Kā zināms, Amundsenam tomēr neizdevās, dreifējot ar ledū iesaldēto «Modu», sasniegt Ziemeļpolu, kaut gan viņš, pārziemojis Caunas līcī, vēl divus gadus pēc kārtas mēģināja to izdarīt.

Ziemeļpolu Amundsens sasniedza citā ceļā. 1926. gada 12. maijā viņš ar dirižabli «Norvēģija» pārlidoja pāri Zemeslodes virsotnei.

Pēc tam viņš ķērās pie savu dienasgrāmatu un piezīmju caurskatīšanas, lasīja lekcijas, stāstīja par saviem ceļojumiem, dažkārt pieminēdams arī pavāru Kagotu. Taču tālus ceļojumus vairs neuzsāka. Savā grāmatā «Mana dzīve» viņš rakstīja: «Gribu lasītājam atzīties — savu pētnieka karjeru uzskatu par pabeigtu. Man bija lemts ižpildīt to, pēc kā es tiecos. Sls slavās vienam cilvēkam ir diezgan . . . Turpmāk es all@ž ar vislielāko interesi sekošu, kā tiek atminētas tālo polāro zemju mīklas, taču neceru vairs atrast tik plašu darbalauku, kāds palicis man aiz muguras. Tādēļ centīšos palīdzēt šo jautājumu atrisināšanā, cik vien tas manos spēkos, tomēr lielāko daļu laika atvēlēšu referātiem, rakstniecībai un maniem daudzajiem draugiem . . .»

Izcilā ceļotāja mierīgā dzīve gan ilga tikai divus gadus. 1928. gadā itālietis Umberto Nobile, gribēdams atkārtot maršrutu, kuru pirms diviem gadiem bija veicis kopā ar Amundsenu, startēja ar dirižabli «Itālija».

Taču notika nelaime, un apledošanas dēļ avarējušais dirižablis «Itālija» nokrita uz ledus. Amundsens noīrēja franču lidmašīnu «-Latam» un kopā ar norvēģu aviatoru Ditrihsenu astoņpadsmitajā jūnijā izlidoja no Tromsē. Neviens nezināja paredzētā lidojuma maršrutu, tomēr neviens arī nešaubījās, ka tik autoritatīva cilvēka piedalīšanās uz ledus palikušo itāļu ekspedīcijas dalībnieku glābšanā būs ļoti lietderīga.

Divas stundas pēc starta radiosakari ar lidmašīnu pārtrūka. Sākās ilgas cerību un minējumu dienas.

Cerība nezuda vēl visu vasaru.

Vēlā rudenī pie Ziemeļnorvēģijas krastiem strādājošie mencu zvejnieki Torsvogas bākas traversā izvilka no jūras lidmašīnas pludiņu ar uzrakstu «Latam» . . . Bet tikai četrpadsmitajā decembrī Norvēģijas tauta godināja sava izcilā dēla piemiņu ar divu minūšu klusuma brīdi.

Nesen, vēlreiz apmeklējot Norvēģiju, es atkal aizgāju uz Jūras muzeju, kas atrodas galvaspilsētas nomalē un bija man ļoti iepaticies. Zem klajas debess brīvā dabā tur mūžīgā mierā atpūšas drošsirdīgo norvēģu dižie kuģi, un

starp tiem ir ari «Fram». Gabaliņu tālāk — īpašā paviljonā — ari Tūra Heijerdāla niedru plosti.

Kādu dienu es aizgāju turp par agru — muzejs vēl bija slēgts. Sēdēdams krastā, no kura pavērās brīnišķīgs skats Uz Norvēģijas galvaspilsētu, es atcerējos Kagota kladi, viņa pierakstus, atcerējos daudzus par viņu dzirdētos stāstus, kas brīžam bija gluži teiksmaini, un atcerējos ari viņā Kopenhāgenā dzīvojošo mazmeitu. . . Atgriezies Ļeņingradā, es kladi sameklēju.

Nē, es neatradu tajā maģisko skaitli, taču man pēkšņi atklājās apbrīnas vērta dzīve, kuru es nevarēju neizstāstīt.

Юрий Рытхэу

МАГИЧЕСКИЕ ЧИСЛА

Роман Рига «Лиесма» 1989 На латышском языке Серия «Рассказы об истории»

С русского пеоепел Андрей Рпйниекс Художник Алдис Алекс

Jurijs Ritheu

MAĢISKIE SKAITĻI

Redaktore G. Līvensone Mākslinieciskais redaktors M. Adumāns TehniskA redaktore M. Jaunzemc Korektore Z. Vectīrele Nodota salikšanai 01. 08. 88. Parakstīta iespiešanai 1? 11. 88. Formāts 84X 108 / 32. Tipogrāfijas papīrs Ns 2. Ballikas garnitūra. Augstspiedums. 13,44 uzsk. iespiedi.; 14,28 uzsk. krāsu nov.; 14,75 izdevn. 1. Metiens 20 000 eks. Pasūt. № 1163-5. Cena 1 rbl. 10 kop. Izdevn. № 59/33068/J —2950. Iespiesta tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11. Izdevums sagatavots dialoga sistēmā DIS, piedaloties Nozares kolektīvās lietošanas informatīvajam skaitļošanas centram. Programmētāja O. Izotova

Ritheu J.

Ri 844 Maģiskie skaitļi: Romāns / No kr, vai. tulk; A. Rijnieks.— R.: Liesma, 1989.—251 lpp.—(Stāsti par vēsturi).

ISBN 5-410-00121-4

4702720100—59

IN forme

■MtaaB—Bi bhm

Sērijā «Stāsti par vēsturi* drīzumā iznāks

Artura Gobas «CEĻŠ UZ BITARINU».

Tā ir neparasta grāmata, mēģinājums rekonstruēt senās Tālavas vēsturisko ģeogrāfiju, mitoloģiju, novada tradīcijas un saistīt šos materiālus ar dokumentālajām ziņām, vēstures avotiem.

FRAGMENTS

«Vēl 1943. gadā Lubānas vecajos kapos redzēju to dīvaino kapu ar smagu granīta vāku un varenu dzelzs stieni tam pāri. Tur apglabāts kāds no pēdējā Lubānas barona vectēva ģimenes locekļiem. Kas īsti un kā lur bijis, to neņemos tieši pateikt, jo baronu valdīšanas laikos par to runāja tikai pa kaktiem. Pat tiešais notikumu līdzzinātājs, tēvabrālis Smukais Reinis, par to runāja tikai aplinkiem. Jo viņam barons piekodinājis turēt muti un pie tam brangi atlīdzinājis. Barona vectēva jaunībā notikusi kaut kāda mantinieku stīvēšanās ap muižu. Lai arī kā tur bijis nebijis, bet viens no mantiniekiem pēkšņi nomiris un pēc nāves sācis visādi riebt mantojuma saņēmējam. Naktīs esot cēlies augšā no kapa un gājis uz muižu saimniekot. Uzlikuši kapam pamatīgu granīta vāku. aizdrīvējuši visas spraugas, apslacījuši ar svētīto ūdeni un noturējuši baznīcā dvēseles aizlūgumus, bet nekā.

Skalās, kapa vāks tā kā cilais, bet naktī atkal kāds pa muižu trenkāts. Vairāki muižas /audis no lā apsirguši vai nelabu galu ņēmuši. Beidzot zemnieku vidū meklēti rokā visādu burvestību zinātāji, kas var tādu negantu mironi savaldīt. Mūsu dzimtā ar tādām lietām tas pats Smukais Reinis darījās. Zinu teikt, ka viņš no liesas ticēja tādām pēcnāves izdarībām, prata arī senas gudrības, kā pret šādām lietām cīnīties. Varakļānos vienu mironi esot pat vaļā rakuši un ķēdēs kaluši, jo šis naktīs vazājies apkārt un žņaudzis krūts bērnus. Sanākuši muižā četri gudrie un nolēmuši līdzīgā kārtā savaldīt ari dižciltīgo mironi, taču barons tņm nepiekritis. Tad laistas darbā citas senās r'eceples. Pašam mironim likuši mieru. Kaut kur sadabūjuši maza bērniņa kapa krustu, nozāģējuši galu tā, ka iznācis kā burts «T», aprakstijuši ar buramzīmēm un uzlikuši uz zārka vāka. Baroni jau savējos zemē neraka, bet glabāja mūrētās bedrēs, kuras pārsedza ar kapa plāti. Tas «T» nozīmējot lielu daudzumu gadu vai to pašu, ko «mūžīgi mūžos». Zārka vākam galvgali vēl iedzīta gara sudraba nagla, lai saduras, ja sāk galvu snaikstīt. Pēc tam baronam bijis miers mājās, taču šis licis vēl milzu stieni nokalt un šķērsām pār kapa plāti pie diviem akmens stabiem nostiprināt. Un, padomā, tas pirms knapi vienas mūža tiesas nolicis! Runāja gan /audis, ka baronam, nu, pēdējā barona lēvam. neesot īsli tīra sirdsapziņa bijusi un, būdams dikti māņticīgs, viņš baidījies no atriebības. Vispār jau Smukais Reinis bieži muižā grozījās, gan vīveles vārdodams, gan vēl ko citu vlkšdams. Reiz, kad appļāvību alus Smukajam Reinim iesitis galvā, esot izteicies, ka Vīlandes tirgū to sirmo ērzeli barons esot pa pusei šķiņķojis sakarā ar tā miroņa padarīšanu. Laikam jau tā lieta uzskatīta nopietni gan. Kad kroņskolas laikā man pa brīvdienām vajadzēja sapelnīt skolasnaudu, jaunais barons mani allaž aicināja uz muižu pie smalkākiem darbiem, vienādiņ skandinādams: «Tu, poiš, ir no ontlīg lamilij, kas mūs lamilij no Iāst paglāb.»»

1 Kajaks — neliela ādas laiviņa, ko izmanto ziemeļu tautas. Tulk. piez.)

3 Apriņķa policijas priekšnieks.

1 Cuvani — Anadiras iedzīvotāji, pirmo krievu ieceļotāju un vietējās tautības — jukagiru — pēcteči.

[1] ziemeļrietumu jūrasceļš — ceļš no Atlantijas okeāna uz Kluso okeānu, apkārt Ziemeļamerikai lidz Beringa jūras šaurumam.

[2] kristiānija — senākais oslo nosaukums.

[3] «moda» «mauci»—norv.)—kuģis, ar kuru Ruals Amundsens 1918. g.—1920. g. izbrauca Ziemeļaustrumu jūrasceļu gar Eirāzijas krastiem.

«Fram» («Uz priekšu!»—tulk. no norv. vai.)—kuģis, ar kuru Fritjofs Nansens dreifējis Ziemeļu Ledus okeānā, bet Amundsens no 1910. g. līdz 1912. g. ceļojis uz Antarktīdu.

[4] tesems un knutsens — amundsena ekspedīcijas dalībnieki, kas «Modās» pirmās ziemošanas laikā bija devušies meklēt tuvāko apmetni un gājuši bojā Taimiras tundrā.

[5] ziemeļaustrumu jūrasceļš — no Atlantijas okeāna uz Kluso okeānu cauri Ziemeļu Ledus okeāna jūrām gar Eirāzijas piekrasti.

[6] tangitāns — svešzemnieks.

[7] zemāka ranga policijas ierēdnis.

[8] kopalhens — īpaši sagatavota valzirgu gaļa.

[9] kamloika — no auduma darināts uzsvārcis.

[10] torbnsi — silti, ūdensnecaurlaidīgi ziemeļnieku apavi.

■' kuhļankn silis ziemeļnieku apģērbs ar kapuci.

[12] ainana — saucēja.

[13] dežņova rags.

[14] nodevas.

[15] ta čukči sauc paši sevi, burtiski, «īsts cilvēks».

[16] lācis.

[17] nūja ar dzelzs uzgali.

' lamuti — tā līdz 1930. g. tika saukti evenki, neliela tautība, kas apdzīvo atsevišķus Magadanas apgabalus, Jakutijas APSR un Kamčatkas rajonus.

[19] tēja ir. labil kāds laiks? nav tabakas, nav degvīna. Ir kopalhens. Labdien!

[20] dod! dod!

a . Skatieties! Mednieki!

[21] koli — ļauns gars.

[22] malahajs— drēbju kārta (plati svārki ar kapuci).

[23] ilgi|gins — vaļa āda ar tauku slāni.

[24] kilvejs— jaunā brieža svētki.

[25] eplikitets — cilpa putnu ķeršanai.

Content

Ritheu Jurijs Maģiskie skaitļi

PROLOGS

1

2

3

4

5

6

7

8

12

24

25

29

31

EPILOGS

Artura Gobas «CEĻŠ UZ BITARINU».