Rubinšteine Rebeka

Māla konverts

R. RUBINŠTEINE

MĀLA konverts

.

Ievads

Parīzē, Sēnas krastmalā, atrodas ļoti sena franču karaļu pils — slavenais Luvras muzejs. Vienā no nelielajām muzeja apakšējām zālēm starp divām kolonnām stāv augsts melna akmens — bazalta stabs. Uz leju stabs mazliet paplašinās, bet tā augšu grezno reljefs ar divu figūru tēliem. Pa labi sēž tronī Babilonijas saules dievs Šamašs. Viņam mugurā garš tērps ar šķērseniskām krokām, galvā augsta tiāra, pār krūtīm nokarājas gara bārda. Saules dieva priekšā godbijīgā pozā stāv ķēniņš Hammurapi. Viņam galvā apaļa cepure; smaga auduma tērps taisnās ielocēs krīt līdz pašai zemei, labais plecs atsegts, viena roka pacelta uz augšu. Šamašs sniedz valdniekam zizli un galvas rotu — ķēniņa varas zīmi. Tas liecina, ka Šamašs iecēlis Hammurapi par ķēniņu un iedevis viņam likumus, saskaņā ar kuriem jārīkojas ķēniņa padotajiem — «melngalvjiem», kā tika dēvēti Babilonijas iedzīvotāji. Staba virsma, no reljefa līdz apakšai un visa otrā puse, klāta ar ķīļu raksta zīmēm — te ierakstīti divi simti astoņdesmit divi ķēniņa Hammurapi likumu krājuma panti.

Pirms vairāk nekā trīstūkstoš gadiem šis stabs stāvēja babiloniešu pilsētā Siparā pie tempļa; tam bija jādaudzina «Hammurapi, lieliskais un dievbijīgais ķēniņš, kas nes taisnību zemei, lai pazudinātu patvaļīgos un ļaunos, lai stiprais neapspiestu vājo».

Daudzus gadus pēc Hammurapi nāves elamiešu karapulki iebruka Babilonijas ķēniņa valstī. Elamas ķēniņš pavēlēja saviem karavīriem paņemt Hammurapi stabu un novietot savā galvaspilsētā Sūzās pils priekšā.

Elamas ķēniņam nebija vajadzīgi babiloniešu likumi.

Viņš paņēma šo pieminekli tikai tādēļ, lai, raugoties tajā, cilvēki domātu, cik liels un varens ir ķēniņš, kas uzbrucis Babilonijai. Viņš gribēja uzrakstīt uz tā savu vārdu un tāpēc pavēlēja nokasīt no sLaba dažas rindas.

Mēs nezinām, kas bija atgadījies ar Elamas ķēniņu, kas viņu aizkavēja, bet vārds netika uzrakstīts.

Arheologi atrada šo bazalla stabu, uz kura bija lieliski saglabājies uzraksts, tikai apakšā izdzēsti daži Hammurapi likumu panti.

* * *

Sen izzudusi Babilonijas valsts, nav vairs ne seno pilsētu, ne valdnieku piļu un tempļu. No tiem saglabājušās tikai drupas. Toties pieminekļi, ko arheologi atrod izrakumos, — Hammurapi vēstules pilsētu pārvaldniekiem, sarakstīšanās ar ķēniņu Zimrilimu un daudziem citiem, saimnieciskās atskaites un dokumenti, tiesu protokoli un, beidzot, Babilonijas ķēniņa likumu krājums, — stāsta mums, kā dzīvojuši ļaudis senajā Babilonijā ķēniņa Hammurapi laikā un vai patiešām viņš bijis tik «taisnīgs» un «lielisks», kā pats par sevi stāstījis.

ĶĒNIŅA HAMMURAPI PILĪ

Stāt! — sardzes vīrs uzsauca un ar pīķi aizšķērsoja ceju jauneklim, kas jāšus uz ēzeļa tuvojās pilsētas Babilonas vārtiem.

— Kā tu uzdrošinies mani nelaist? Es taču esmu no ķēniņa Zimrilima sūtņa Jarimadū svītas! Vai tu neredzi, ka man mugurā dārga auduma apmetnis un galvā apaļa cepure, kādu nēsā tikai ievērojami ļaudis? — jauneklis augstprātīgi jautāja.

—       Kā lai es zinu, kas tu tāds esi?! Tu varēji ceļā aplaupīt sūtni un paņemt viņa apģērbu… Bet varbūt tu esi atnācis uz mūsu galvaspilsētu ar ļaunu nodomu, tevi atsūtījuši ķēniņa Hammurapi ienaidnieki…

—      Tu atbildēsi par saviem nekrietnajiem vārdiem, nelieti! — jauneklis aizsvilās un, nolēcis no ēzeļa, izrāva aiz jostas aizbāzto nazi, un pacēla roku pret sardzes vīru.

—      Rimsties, Manum! Nomierinies! — Jarimadū pienācis tik stipri saspieda jauneklim roku, ka duncis nokrita zemē.

Pilsētas vārtiem lēnām tuvojās ļaudis, kas pavadīja Jarimadū — Mari zemes sūtni. Pirmie uz ēzeļiem jāja rakstveži un karavadoņi, aiz viņiem kājām nāca kalpi un vergi, gājienu noslēdza karavīri, kas apsargāja Jarimadū un visu viņa ļoti lielo svītu.

—       Paņem vēstuli, kurā sacīts, ka mūs sūta valdnieks Zimrilims pie ķēniņa Hammurapi, un parādi to sardzes vīram, — Jarimadū pavēlēja vecākajam rakstvedim.

Tas izņēma māla plāksnīti un pasniedza sargam.

Izdzirdis troksni, pie vārtiem parādījās sardzes priekšnieks, paņēma no sardzes vīra plāksnīti un sāka lēnām lasīt, ar grūtībām burtodams sīkās ķīļu raksta zīmes, kas bija iespiestas mālā.

—      Ielaid! — sardzes priekšnieks pavēlēja, atdodams plāksnīti Jarimadū. — Viņi dodas uz pili.

Sardzes vīrs pavirzījās sāņus, un visi simt vīri ar Jarimadū priekšgalā lēnām iegāja pilsētā.

—       Redzi nu, cik slikti tu izdarīji, — Jarimadū neapmierināti teica jauneklim. — Viens pats aizjoņoji uz priekšu un gandrīz vai uzsāki kautiņu ar sardzes vīru!

—      Man gribējās ātrāk ieraudzīt Hammurapi galvaspilsētu Babilonu — «Dieva vārtus». Esmu tik daudz par to dzirdējis …

—      Ja tu būtu nokāvis babiloniešu karavīru pie pilsētas vārtiem, pils vietā nokļūtu cietumā un tad neko vairs neredzētu. Ne es, ne pats ķēniņš Zimrilims nespētu tevi glābt. Pielūko, ja turpmāk tikpat ātri iekaisīsi, aizsūtīšu tevi atpakaļ uz mājām, uz Mari.

—      Tas vairs neatkārtosies, — Manums vainīgi atbildēja.

Ceļotāji iznāca uz plata, taisna ceļa, kas bija noklāts ar lielām gaiša akmens plāksnēm. Abās pusēs slējās gludas, augstas sienas, aiz tām bija divstāvu mājas ar lēzeniem jumtiem, kurās dzīvoja pils ierēdņi un ķēniņam tuvu stāvošas personas. «Procesiju ceļš» — tā tika dēvēta galvenā iela — šķita kā garš gaitenis, kas savu sienu baltumā laistījās saulē.

Tālumā, lecošās saules sārtajā dūmakā, bija redzama robaina mūra sēta, virs tās pacēlās pils un tempļa augšējā daļa, bet pāri, augstu debesīs, slējās septiņ- stāvu tornis — zikurāts.

Manums uz mirkli apstājās, pārsteigts par ieraudzīto ainavu, un tad sāka skubināt ēzeli. Viņam gribējās ātrāk iekļūt pilī.

—      Tu atkal steidzies? — Jarimadū uzsauca. — Atkal gribi uzsākt kautiņu ar sardzes vīru pie pils? .. .

Manums neapmierināts sabozās, tomēr pievaldīja ēzeli un paklausīgi jāja blakus Jarimadū.

«Procesiju ceļš» beidzās, un ceļotāji nokļuva pašā galvaspilsētas sirdī, kur, nožogoti ar kailu sienu no nededzinātiem ķieģeļiem, pacēlās pils un templis — ķēniņa Hammurapi un dieva Marduka mītnes.

—      Paskaties, — Jarimadū teica, rādīdams uz majestātisko celtni. — Tas ir Esagila slavenais templis ar Etemena zikurātu — «Debess un zemes radīšanas nams».

Patiešām tornis pārsteidza ar savu varenību. Tas zaigoja kā varavīksne — torņa stāvi bija nokrāsoti septiņās dažādās krāsās. Likās, tas aiziet augšā — debesīs. Manums bija dzirdējis, ka pašā torņa galā esot dieva Marduka statuja no tīra zelta un zelta tronis, izgreznots ar sudrabu. Tur uzkāpa vienreiz gadā «zag- muka» svētkos, kad svinēja dievam Mardukam kāzas.

«Cik labi būtu, ja varētu noskatīties šīs svinības!» Manums nodomāja, apstājies pie zikurāta pakājes. «Bet svētki būs tikai pavasarī — Jaunā gada dienā. Un kas gan mani tur laidīs! Droši vien šeit, tāpat kā manā dzimtajā Mari, visu svēto templī drīkst iet tikai ķēniņš un galvenais priesteris.»

Jarimadū ar svītu jau devās pa šauro tiltiņu uz vārtiem pāri Marduka kanālam. Manums viņus ātri panāca.

Ne vienu reizi vien Manumām bija gadījies būt Mari pilī, kuru daudzināja tās greznības dēļ. Daudz ļaužu brauca no tālām zemēm — Ugaritas un Alepo, Asīrijas un Emutbalas — tikai tāpēc, lai papriecātos par Zimrilima pils greznumu. Tāpēc jaunekli nepārsteidza nedz Hammurapi pils plašumi, nedz tās stingrās formas.

Jarimadū ar saviem ļaudīm iegāja pa vārtiem pagalmā un apstājās pie sardzes. Pretī iznāca pils pārvaldnieks — viņš sagaidīja viesus.

Apsveicinājies ar Jarimadū, pils pārvaldnieks paziņoja, ka lielais Hammurapi vakar brīdināts par viņu ierašanos.

—      Mans kungs, Hammurapi vēl nav uzcēlies. Viņš ar prieku tevi pieņems, Jarimadū, vēlāk, kad būs pabeidzis savas ikdienas nodarbības. Bet pagaidām sulainis aizvedīs tevi un tavus ļaudis uz dzīvojamām telpām, kur jūs varēsiet pēc ceļa atpūsties. Ceļš no Mari līdz Babilonai taču tāls, un daudz dienu jums bija jāpavada zem klajām debesīm.

Jarimadū tika ierādītas divas istabas, tajās atradās ērti sēdekļi, plats galds, lielas lādes, kur varēja salikt mantas, un sols, kas bija paredzēts gulēšanai. Grīdas sedza paklāji. Tādi paši paklāji, tikai košiem rakstiem izrakstīti, klāja baltās sienas. Dienas gaisma izlauzās cauri šaurām logu ailēm ziemeļu pusē pie pašiem griestiem, tāpēc istabās bija vēsi, un patīkamā puskrēsla ļāva atpūsties žilbinoši spilgtajā saulē nogurušajām acīm. Karavīri un rakstveži apmetās blakus — citās istabās bez logiem. Tajās bija ērti un vēsi, grīdas sedza paklāji.

—      Manums dzīvos kopā ar mani, viņš man jebkuru brīdi var būt vajadzīgs.

Pārvaldnieks lika sagatavot vēl vienu guļamvietu sūtņa telpās.

Vispirms Jarimadū un Manums devās uz mazgājamo istabu noskalot putekļus. Atsvaidzinājušies pēc peldes, viņi ēda brokastis; vārītas saknes, lēcu viru, kurai bija pielikts labi daudz ķiploku, zivis un žāvētas date-

Ies, un piedzēra visam klat atdzesētu alu — sikeru. Beidzot pēc brokastīm abi atgūlās atpūsties.

Pils labajā pusē, visapkārt klajam pagalmiņam, atradās valdnieka un viņa ģimenes dzīvojamās istabas. Ēnā, kas krita no divstāvu mājas augstajām sienām, bija nolikti ērti soli: ķēniņam patika agri no rīta tur pasēdēt un pārdomāt visu, kas dienā darāms.

Pagaidām šeit valdīja pilnīgs klusums, neviens nenāca laukā no ķēniņa dzīvojamām telpām. Tikai kalpi un vergi jau sen bija kājās, un otrajā pagalmā, kur varēja iekļūt pa šauru gaiteni, liesmoja pavards, katlā vārījās ūdens un bija sagatavots liels iesms, uz kura cepa jēru, kas turpat tika nokauts. Divas verdzenes, raudamās slapju muguru, mala graudus starp diviem plakaniem akmeņiem. Ķēniņam vienmēr sūtīja vislabākos kviešus, no kuriem ieguva smalkus, smaržīgus miltus. Māla krāsns jau bija sakarsēta, un pie tās sienām cepās brūni plāceņi.

Visi zināja, ka valdnieks nemēdz ilgi gulēt un agri no rīta, kamēr vēl vēss, ķeras pie darba. Līdz pusdienas laikam visam jābūt pabeigtam: jāizskata sūdzības, jāiepazīstas ar ziņojumiem, jāatbild uz vēstulēm, jānosūta pavēles zemes pārvaldniekiem uz citām pilsētām. Jāatlicina laiks pēc diendusas, lai varētu mierīgi pieņemt apmeklētājus. Daudzi, daudzi nāk uz pili: viens žēlojas par ierēdņu netaisnību, otrs par nepatiesi spriestu tiesu, cits lūdz palīdzību vai aizstāvību. Ar visu jātiek galā. Hammurapi rūpējas, lai viņu daudzinātu kā žēlsirdīgu valdnieku.

Bet, kad ierodas svešzemju sūtņi, viņus pieņem lielajā zālē. Tur grīdas klātas ar paklājiem, pie sienām izrakstīti tepiķi. Zāles viņā galā tronī svinīgi sēž pats Hammurapi, aiz viņa stāv vergi un apvēdina valdnieku ar vēdekļiem. Gar sienām stiepjas gari māla soli, pārklāti ar audumiem. Kad Hammurapi ir zālē, uz šiem soliem neviens nesēž. Viņa klātbūtnē gan atbraukušajiem viesiem, gan ievērojamiem galminiekiem jāstāv kājās. Bet, ja augstais valdnieks rīko goda mielastu, viesus aicina citā telpā. Tajā ir greznas mēbeles — viegli, no niedrēm pīti atzveltnes krēsli, soli ar roku balstiem, uz kuriem tik ērti atbalstīties, galdi ar grieztām kājām. Kalpi cienā viesus ar alu, garšīgiem, trekniem ēdieniem, saldumiem. Un tad Hammurapi mīl parādīt, ka viņš ir laipns, viesmīlīgs saimnieks, kas neskopojas ar cienastiem. Lai visi zina, cik viņš bagāts. Neko Hammurapi nežēlo mīļajiem viesiem. Tiesa, ne jau visi viesi viņam ir patīkami un gaidīti. Bet Hammurapi vienmēr laipni un draudzīgi sarunājas ar katru. Ko viņš domā, tas zināms tikai viņam vienam.

Uzlēca saule. Hammurapi iznāca no savas guļamtel- pas galerijā, kas otrā stāva augstumā liecās visapkārt pagalmam. Valdnieks bija tikko piecēlies un nomazgājies vannā. Galma bārddzinis tīri noskuva ūsas, izsukāja kuplo bārdu un cirtainos matus. Ģērbējs jau stāvēja, gaidot savu kārtu. Viņš uzvilka augstajam kungam smalku vaļēju kreklu ar īsām piedurknēm, veikli ietina augumu garā, taisnā drēbes gabalā, kurā ieausts raibs raksts; labais plecs palika atsegts, no kreisā pāri rokai nokarājās pūkainas bārkstis. Beidzot Hammurapi tika pasniegta apaļā cepure, bez kuras viņš nekad neizgāja laukā, — tā aizsargāja galvu no svelmīgās saules, un tualete bija pabeigta. «Četru pasaules zemju ķēniņš» lēnām devās lejā pa šaurām kāpnēm pagalmiņā. Vēl bija stunda laika, tad vajadzēs ķerties pie darba. Vēl var pasēdēt pagalmā uz soliņa. Rīta klusumā ir tik labi apdomāt visu, kas darāms dienā. Šodien Hammurapi jānosūta ziņnesis ar vēstuli ķēniņam Zimrilimam uz Mari. Ziņnesis dosies ar slepenu uzdevumu, par kuru neviens nedrīkst zināt, pat ierēdņi ne. Tikai viņš un Taribu — karavadonis, kuru Hammurapi sūta kā vienkāršu ziņnesi. Galvenais, vēstule jāuzraksta tā, lai neviens nenoģistu, ka tā ir tikai iegansts, un lai Zimrilims noticētu, ka Hammurapi aizsūtījis Taribu uz Mari tikai pie viņa.

Cits pēc cita ieradās rakstveži. Pa atvērtajām durvīm kancelejā bija dzirdamas balsis. Hammurapi piecēlās no sola un iegāja istabā. Tūdaļ iestājās klusums. Avilninurta, ķēniņa sekretārs, salika uz galdiņa māla plāksnītes. Te bija vēstules, ziņojumi, sūdzības •— Avilninurta nolika katru savā vietā.

—             Nu, kas mums šodien darāms? — Hammurapi jautāja sekretāram.

—             No Dilbatas [1] raksta — kuģi neesot bijuši laikā gatavi, tāpēc tavi tirgoņi nav izbraukuši, — ko darīt?

Hammurapi sadrūma.

—             Uzraksti, — viņš teica rakstvedim Ulli, — ka pēc nedēļas visam jābūt gatavam. Ja netiks ar darbu galā, būs jāatbild par nenosūtītajām precēm. Tālāk …

—             Divi karavīri, Lalums un Avililims, raksta, ka Ugdimša kanālā nokrities ūdens un nenonākot līdz viņu laukiem.

—             Raksti, lai izpēta, kas tur ir, un, ja ūdens tiešām neaizsniedz viņu laukus, — tur, kanāla ietekā, liec ierīkot ūdens paceļamo ierīci.

—             Tad vēl, — Avilninurta lasa, — ķēniņa gani žēlojas: viņiem pārāk maz cilvēku nosūtīts aitu cirpšanai, nepaspēšot laikā nogādāt vilnu uz pili. Dūma- numa kanāls esot aizsērējis, un lauki netiekot apūdeņoti …

Jau veselu stundu ziņo sekretārs, lasīdams plāksnītes, un vēl daudz tādu plāksnīšu gaida savu kārtu.

Hammurapi uzmanīgi klausās un tūdaļ pat visu izlemj. Beidzot viss izskatīts, atbildes uz svarīgākajām vēstulēm nodiktētas, mazāk svarīgās atliktas malā, bet sūdzības par ierēdņiem, kas ņēmuši kukuļus, Hammurapi pavēlēja pārbaudīt un vainīgos sodīt.

—      Nu, šodienai pietiks!

—             Vai tagad iesi atpūsties, valdniek? — Avilninurta jautāja.

—             Vēl ne. No rīta atbraucis Zimrilima sūtnis, jāsatiekas ar viņu. Liec ataicināt pie manis, tikai visus ne, pasauc Jarimadū vienu pašu.

—      Vai aizvest viņu uz pieņemamo zāli?

—      Nē, pārāk daudz goda! Atved viņu šurp!

Avilninurta izgāja un drīz vien atgriezās Jarimadū

pavadībā.

—             Sveicu tevi, augstais valdniek, četru pasaules zemju ķēniņ, varenais karotāj, visu naidnieku

uzvarētāj! Tavs brālis Zimrilims sūta brālim Hammu- rapi sveicienu un dievu svētību pār tavu galvu. Dienu un nakti Zimrilims lūdz dievus par tavu veselību un labklājību! … — visu šo garo tirādi Jarimadū izrunāja, godbijīgi noliecies.

—      Ko vēl lūdza pateikt mans brālis Zimrilims?

—     Tavs brālis lūdza pateikt, ka ziemeļos subariešu ciltis atkal sākušas uzbrukt Mari; austrumos, Emut- balā, arī esot nemierīgi, bet Ešnunā neatzīstot viņa varu. Ja Ešnunas tirgoņi atzīst tevi, tad valdi pār viņiem, kā tev labpatikas.

—      Tā, — Hammurapi pavīpsnāja. — Es pats zinu, ko darīt ar Ešnunu. Man nav vajadzīgi padomi. Stāsti tālāk…

—       Tavs brālis Zimrilims baidās, ka viņš nespēs viens nosargāt savas ziemeļu robežas. Viņš lūdz brāli Hammurapi nosūtīt uz Mari divus pulkus bruņotu

vīru, un tad neviens neuzdrošināsies uzbrukt Zimri- limam…

—            Labi, padomāsim .. . Kad izlemšu, tad pasaukšu tevi. — Un Hammurapi ar vieglu galvas mājienu lika saprast, ka saruna ar sūtni beigusies.

Jarimadū vēlreiz zemu paklanījās un izgāja no istabas, kāpdamies atmuguriski, lai nepagrieztu ķēniņam muguru.

Avilninurta pavadīja Jarimadū un, atnācis atpakaļ, ar izbrīnu jautāja:

—      Vai tu sūtīsi Zimrilimam savu karaspēku?

—            Solīt var visu … — Hammurapi daudznozīmīgi apklusa.

Avilninurta saprotoši pasmaidīja. Tikai pavisam nesen bija beidzies karš ar Rimsinu, beidzot — trīsdesmit pirmajā valdīšanas gadā — Hammurapi bija atbrīvojis Larsu no elamiešiem un pievienojis Babilonijas ķēniņvalstij visus dienvidus. Tagad «četru pasaules zemju ķēniņš» gatavojās apspiest Ešnunu. Zimrilima sūtnis bija pareizi uzminējis. Patlaban nav īstais laiks sūtīt karaspēku uz Mari.

Hammurapi piecēlās un vairākas reizes pārgāja pār istabu.

—       Liec, lai uzticams cilvēks novēro Jarimadū, — viņš atkal vērsās pie sava sekretāra, — lai uzrauga viņu, seko katram viņa solim: kur iet, ar ko sarunājas, vai nesūta ziņnesi uz Mari. Tikai jābūt ļoti uzmanīgiem: Jarimadū nedrīkst neko manīt. Nebūs labi, ja viņš kaut ko nojautīs. Skaidrs?

—      Viss tiks izdarīts, mans valdniek! Varbūt uzpirkt kādu no viņa svītas, lai ziņo mums par Jarimadū?

—      Bīstami. Uzpirktam nedrīkst ticēt. Kalpos gan mums, gan Zimrilimam. Jāsameklē savs cilvēks — mums pašiem pilī kalpu, cik uziet. Bet tagad pasauc Ulli.

—      Sagatavo tādu labāku plāksnīti, — Hammurapi teica rakstvedim, — sūtīsim vēstuli Mari ķēniņam Zimrilimam.

Ulli paņēma miklu māla piku un, rūpīgi samīcījis, izveidoja no tās četrstūrainu plāksnīti. Tad viņš paņēma jaunu tievu irbuli un sagatavojās rakstīt. Hammurapi sēdēja, iegrimis pārdomās. Tad piecēlās, klusēdams vairākas reizes pārgāja pāri istabai un, apstājies pie Ulli, nodiktēja:

—       «Zimrilimam teic: tā saka Hammurapi. Saņēmu Tavu vēstuli. Tu raksti, ka pie Tavām robežām esot nemierīgi un Tev vajadzīgi karavīri, lai atvairītu Emutbalas iebrukumus, Tu lūdz manus ļaudis palīgā. Es nosūtīšu Tev karavīru pulku. Tikai ceļš no Babilo- nas līdz Mari ir bezgala tāls, un karavīri ne tik drīz aizies pie Tevis. Vēl daru zināmu, ka pie Tevis ieradīsies cilvēks no Elamas. Rakstu to tāpēc, lai Tu uzzinātu agrāk, iekāms viņš ierodas. Lai mans kalps gaida viņu Tavā pilī, pēc tam viņi kopā dosies tālāk.» Viss, — Hammurapi sacīja. — Tagad pasauc Taribu. Viņš aizvedīs vēstuli Zimrilimam.

—      Kā? Karavadonis Taribu vedīs vēstuli kā vienkāršs ziņnesis? — Ulli bija pārsteigts.

Nevis vienkāršs ziņnesis, bet ķēniņa sūtnis, — Hammurapi aizrādīja. — Bet tu labāk klusē, nejautā, ja tev nesaka. Dari, kā pavēlēts. — Pateicis šos vārdus, augstais valdnieks iegāja blakus istabā, kur bez viņa aicinājuma neviens nedrīkstēja ieiet.

Ulli nogrozīja galvu. Sī vēstule Zimrilimam nav nemaz tik vienkārša. Hammurapi ir kaut kas aiz ādas. Bet labāk klusēt par to, ja viņš pats negrib neko teikt.

Drīz vien ieradās Taribu un devās taisni pie ķēniņa. Ulli iegāja viņam līdzi un pasniedza Hammurapi uz māla plāksnītes uzrakstīto vēstuli.

Ķēniņš paņēma vēstuli.

—     Bet tagad ej! — Un Hammurapi pavēloši norādīja rakstvedim uz durvīm.

—      Klausies, mums jāaprunājas, — ķēniņš teica Taribu, kad viņi bija palikuši vieni. — Ņem šo vēstuli un aizved Zimrilimam. Saki, ka brālis Hammurapi dienu un nakti domā par viņa labklājību un lūdz par viņu dievus. Saki Zimrilimam, ka es pats pošos pie viņa ciemos, tikai darīšanas aizkavē. Bet drīz pie viņa ieradīsies cilvēks no Elamas —ļ- par to rakstīts vēstulē. Lai viņš to laipni saņem, parāda pili un galvaspilsētu. Pasaki to Zimrilimam. Bet pats dzīvo sūtņu namā un gaidi. Tev nāksies pavadīt viesi mājās.

—     Tik vien? Vai tas ir viss, kas man būs jādara? — karavadonis brīnījās.

—     Viss, bet ne gluži. Pats svarīgākais priekšā. Ela- mietis bez tevis atradīs ceļu uz šejieni. Tev vajadzīgs iegansts, lai ilgāk varētu uzturēties Mari. Kamēr tur dzīvosi, apskati visu, uzņem sakarus ar mūsu ļaudīm, kuri tur slepeni uzturas, savāc no viņiem ziņas, pats visur iegriezies.

—      Saprotu. Galvenais — jādabū ziņas par Zimri- lima karaspēku — kur izvietots, cik karavīru. Vēl jānoskaidro, kādi Zimrilimam sakari ar citiem ķēniņiem.

—     Tev ir gaiša galva, Taribu, — to es jau tūdaļ redzēju. Tāpēc arī sūtu tevi. Kad kaut ko uzzini, nepieraksti! Visu glabā atmiņā! Neatstāj pēdas! Un mūsu rakstvežiem neuzticies. Samaja dzīvo Zimrilima pilī, sūtņu majā. Viņš tevi aizvedis pie mūsējiem. Citam nevienam netici!

—            Viss ir skaidrs. Bet kāpēc tas vajadzīgs? Vai tad tiešām karagājiens?

—             Tieši tā. Ar Rimsinu Larsā esam tikuši galā, visi dienvidi līdz jūrai mūsu rokās. Tagad jānostiprina ziemeļi. Zimrilims diezgan valdījis. Viņš jau kļuvis par daudz augstprātīgs, iedomājas, ka ir tik stiprs — nevienam neesot pa spēkam viņu uzveikt. Un it kā viņa galvaspilsēta neesot sliktāka par Babilonu, un pils pat labāka par mūsējo. Princis no Ugaritas zemes brauca to skatīties. Dzirdēju, tagad Šarija no Rasamas pošoties … Bet ne jau tur tas suns aprakts. Galvenais, mums jāpaplašina robežas ziemeļos — Ašūru mēs sagrāvām, tagad jāķeras pie Mari. Visas četras debess puses būs mūsu rokās. Tāpēc sūtu tevi kā ziņnesi. Jābūt tālredzīgam.

—            Viss tiks izdarīts, mans valdniek. Kad jādodas ceļā? Un kas mani pavadīs?

—             Saposies labi ātri! Rītu agrā gaismiņā dodies ceļā! Ņem sev līdzi apsardzi un vēl cilvēkus piecus. Daudz nevajag. Tu brauksi nevis kā sūtnis, bet kā ķēniņa ziņnesis.

—      Viss būs tā, kā tu pavēli!

Taribu paņēma vēstuli, zemu paklanījās ķēniņam un izgāja no istabas.

—            Lai Marduks un dieviete Ištara stāv tev klāt! — Hammurapi noteica.

Palicis viens, Hammurapi piecēlās, pastaigājās šurpu turpu pa istabu, apstājās pie sliekšņa un pasauca Avil- ninurtu.

Sekretārs klusu ienāca.

—      Kas mums vēl atlicis?

—            Vēstule no Dilbatas; māsa sūdzas, ka brālis izdzinis viņu no mājas.

—      To uz rītu!

—            Pienākušas vēstis no Alepo. Drīz no turienes ieradīsies sūtņi.

—      Tiklīdz būs klāt, ved viņus pie manis.

—      Tu gribēji ari aiziet uz tiesu …

—      Kas tad tur?

—      Saimnieks atvedis izbēgušu vergu, kas pasludinājis sevi par brīvu. Liecinieki pierādījuši, ka viņš ir vergs, un tiesneši nolēmuši nogriezt viņam ausi.

—      Pareizi. Tā ierakstīts likumos.

—      Vēl tika izskatīta priesterienes lieta: viņa gribējusi divas reizes saņemt maksu par zemes nomu. Tiesneši izskatījuši dokumentus un lika priesterienei samaksāt soda naudu.

—      Par citu ziņosi vakarā. Esmu noguris.

Pateicis šos vārdus, Hammurapi izgāja no istabas un, pārgājis pāri pagalmam, devās uz savām dzīvojamām telpām.

ZALILUMS AIZBĒG NO MĀJAM UZ VESELU DIENU

Kādreiz gadās tādas nelaimīgas dienas, kad nekas neveicas; viss, ko dara, iznāk greizi. Zalilumam neveicās no paša rīta. Viņa tēvs, nabadzīgs zemnieks Ubaršamašs, posās uz pilsētu. Nāca sējas laiks, vajadzēja iet pie tirgoņa Belidinama lūgt uz parāda miežus, citādi tīrums paliks neapsēts. Visa pērn novāktā labība jau sen apēsla. Zalilums cerēja, ka tēvs paņems viņu sev līdzi. Zēns reti varēja tikt uz pilsētu, un viņam ļoti gribējās redzēt garās ielas, divstāvu mājas, templi ar septiņstāvu torni. Bet visinteresantāk likās paklaiņot pa tirgus laukumu, kur var ieraudzīt daudz dažādu mantu un no tālām zemēm atbraukušu tirgoņu. Reiz tēvs bija paņēmis Zalilumu līdzi uz tirgu, zēns vēl tagad atceras šo dienu. It īpaši viņu pārsteidza melnum melns, sprogains nēģeris, ko bija atveduši ēģiptiešu tirgoņi. Viņi pārdeva ziloņkaulu, zelta rotas lietas, fajansa flakonus ar smaržīgu eļļu un smalkus, baltus linu audumus. Bet pirms došanās atpakaļ Zalilums ar tēvu iegriezās ceļinieku mītnē un paēda treknu viru, kādu mājās nekad nevārīja.

«Droši vien arī šoreiz pilsētā būs tikpat interesanti kā pagājušo reizi,» Zalilums iepriekšējā vakarā sapņoja, likdamies gulēt.

Bet sapnis nepiepildījās. Tēvs aizgāja ļoti agri, kad ārā bija vēl pavisam tumšs, un māte neļāva modināt dēlu. Kad Zalilums pamodās un redzēja, ka tēva vairs nav mājās, aizvainots un apbēdināts viņš sāka gauži raudāt.

—      Izbeidz brēkt! — māte viņam uzkliedza. — Pieskati labāk mazos, kamēr es aiziešu pie zvejniekiem pēc zivīm. Tēvs atgriezīsies vēlu, noguris, izsalcis; jāpagatavo viņam garšīgākas vakariņas. — Šos vārdus pateikusi, māte izgāja no būdas.

Zalilums ar nepatiku noraudzījās mazajos. Gadu vecais brāļuks rāpoja pa grīdu, bet trīsgadīgā māšele ēda plāceni.

—      Nu, jūs, pielūkojiet tikai! Tā ka būtu klusums! Es vēl pagulēšu. — Zalilums ar pirkstu padraudēja bērneļiem un nogūlās uz sava pīteņa.

Viņu pamodināja skaļš kliedziens. Raudāja brālis. Māsa bija mazo pagrūdusi, un tas krītot apgāzis māla krūzi ar ūdeni. Krūze ar troksni saplīsa, ūdens izplūda pa grīdu. Pītenis samirka, Zalilumam kļuva auksti un neomulīgi.

—     Ek, jūs, mani mocītāji! — viņš nopūtās un piecēlās no pīteņa.

Mazais raudāja pilnā balsī. Uz pieres viņam bija zilums un uzmetās liels puns. Sāka brēkt arī meitene. Viņa vāca lauskas un ieskrambāja roku. Pamanījusi asinis, meitene sāka skaļi raudāt. Zalilums nezināja, ko iesākt, stāvēja un skatījās uz visu šo jucekli. Ko lai dara vispirms — uzlasa šķembas un saslauka ūdeni vai nomierina bērnus? Piepeši viņš izdzirdēja mātes balsi, viņa sarunājās ar kaimiņieni.

«Māte pārnākusi!» Zalilums nodomāja. «Nu gan man sados! Labāk aizbēgšu, kamēr viņa nav ienākusi iekšā. Gan jau vakarā kaut kā izkulšos!»

Paņēmis no galda plāceni, Zalilums klusītiņām izgāja pagalmā un pārrāpās pāri mūrim. Pie vārtiņiem stāvēja māte un kaimiņiene. Zalilumam negribējās, lai viņu ierauga. Zēns devās prom pa šauro ielu un aiz divām mājām apstājās pie būdas, kurā dzīvoja viņa draugs.

—     Ahuni! — Zalilums uzsauca, piegājis pie durvīm. — Nāc man līdz uz upi…

—      Ak tu, nekrietnais slaists! Ahuni jau sen tīrumā — strādā kopā ar tēvu un brāļiem. Tikai tu, liels puika, blandies augu dienu bez darba un par apkārtstaigāšanu vien prāto! — Ahuni vecmāmiņa pikti sagaidīja Za- lilumu. — Nu paga, es tev gan! … — Viņa atvēzējās ar nūju.

Zalilums žigli nozuda.

«Jāmūk tikai prom, aizvedīs vēl pie mātes… Tad būs slikti.»

Viņš mudīgi aizskrēja pa netīro, līkumaino ieliņu un iznāca uz lauka.

Decembris tuvojās beigām. Biežās lītavas bija pārvērtušas tīrumus slapjā, mīkstā putriņā; pienācis laiks sākt sēju. Daudzi zemkopji ar visām ģimenēm jau strādāja. Arī Ahuni ar tēvu un vecākajiem brāļiem tīrīja lauku no pagājušā gada nezālēm. Zalilums pagāja garām savam zemes gabaliņam, kuru no citiem lauciņiem atdalīja ne visai augsts valnis. Tur neviena nebija. Laikam vajadzētu ķerties pašam pie stublāju raušanas. Tomēr ne, vakarā pārnāks mājās tēvs, atnesīs labību, un tad viņi rīt no paša rīta līdz vēlai naktij strādās. Bet šodien var paklejot apkārt. Un Zalilums līksmi pamāja ar roku Ahuni, kas uz mirkli pacēla galvu un izbrīnījies paskatījās uz draugu.

—      Kur tad tu? Kāpēc nestrādā?

—     Tēvs aizgāja uz pilsētu. Mēs rīt nāksim uz tīrumu! — Zalilums uzsauca un sāka skriet uz lielā kanāla pusi; basie, iedegušie papēži nozibēja vien.

Visu dienu Zalilums nodzīvoja meldrājos pie kanāla, peldējās, medīja sīkos zvēriņus — neko nenoķēra, meklēja ēšanai derīgas saknes. Uz vakara pusi, kad sāka krēslot, viņš izgāja pie upes. Ļoti gribējās ēst. No mājām līdzi paņemtais plācenis jau sen apēsts, bet sakņu bija pārāk maz; ar tām nevarēja remdināt izsalkumu.

Krastā, pie nelielā līča upes ielokā, stāvēja mazas mālu kleķa mājeles. Tajās dzīvoja zvejnieki. Viņi jau bija beiguši darbu; tīkli izžauti uz zemes, makšķeres satītas, viss loms sanests igvātā, kas nožogots ar niedrēm seklā vietā, pie paša krasta. Rītu sievietes sāks ķīķēt zivis un kaltēt tās saulē, bet zvejnieki no jauna dosies zvejot — tīkli bija paņemti uz parāda no tirgoņa. Par tiem jāmaksā ar zivīm.

Toties šodien var jau atpūsties. Krastā blakus būdiņām kurējās ugunskurs, katlā vārījās zivis. No turienes nāca svaigās zivju zupas kairinošā smarža. Zalilumam sāka smelgt pakrūtē. Kā gribas ēst! Viņš pienāca tuvāk. Četri bārdaini zvejnieki, notupušies uz ceļiem, ēda no vienas bļodas. Zalilums bikli tuvojās viņiem.

—      Ei tu, mazais! Sēdies, iekod kopā ar mums, — viens no zvejniekiem uzsauca zēnam.

—      Tas taču ir Zalilums, Ubaršamaša dēls. Es viņu pazīstu, — kāds zvejnieks teica un pavirzījās, lai arī zēnam būtu vieta.

Otrreiz nebija jāaicina. Zalilums ātri apsēdās pie vīriem un ar apetīti sāka ēst zivju zupu.

Ķermenī ielija tīkams siltums — sen viņš nebija tik sātīgi vakariņojis. Zalilumam uznāca miegs. Tomēr nē, ilgāk nedrīkst šeit palikt. Ir jau pavisam tumšs, sacēlies vējš. Laiks doties mājās, tāpat jau māte viņam sados par saplēsto krūzi, par brāļa punu, bet visvairāk laikam gan par to, ka aizbēdzis prom uz veselu dienu. Zalilums piecēlās un atsveicinājās no viesmīlīgajiem zvejniekiem, bet, tikko viņš gribēja iet prom, pēkšņi briesmīgi sāka gāzt lietus. Cauri vecajam niedru jumtam sūcās ūdens. Būdiņā kļuva mikli un auksti. Pēdīgi negaiss norima, un Zalilums varēja iet.

Kad zēns beidzot tuvojās mājām, bija pavisam sa- tumsis. Zalilums ļoti baidījās, ka māte dusmosies, un viņa vienīgā cerība bija tā, ka visi jau gulēs; tad viņš nemanot aizslīdēs uz savu pīteni.

Zalilums iegāja pa vārtiņiem un ieraudzīja, ka durvīm priekšā nav nolaists pītenis, māte neguļ un sēž pie aizdegta gaismekļa. Izdzirdējusi soļus, viņa satrūkās un pacēla galvu.

—      Zalilum! Kur tu biji pazudis visu dienu? Tēvs vēl līdz šim brīdim nav pārnācis. Es nekur nevaru atrast

miera, baidos, vai tikai ar viņu nav notikusi kāda nelaime!

Zalilums klusām iegāja istabā, apsēdās blakus mātei un mīļi piekļāvās pie viņas.

TEVA SLIMĪBA

Nekāda nelaime ar Ubaršamašu nebija notikusi. Viņš vienkārši ļoti ilgi atradās ceļā. Iepriekšējā vakarā Ubaršamašs bija sarunājis ar kaimiņu Avila- nimu, ka tas aizdos viņam ēzeli, lai atvestu no pilsētas graudus. Bet, kad Ubaršamašs, jau saposies ceļam, iegriezās pēc ēzeļa, izrādījās, ka Avilanims pats aizjājis uz kaimiņu ciemu. Neko darīt! Nācās iet uz pilsētu kājām. Rīt taču noteikti jāapsēj lauks. Tā jau nokavēts. Decembra beigas, daudzi zemkopji jau apsējušies. Ubaršamašs nebija paspējis laikā visu izdarīt, tāpēc ka tirgonis Belidinams ietiepās un negribēja dot labību uz parāda. Ne vienu reizi vien Ubaršamašs bija ņēmis no viņa graudus un allaž kārtīgi atdevis pilnu mēru, bez tam uzbēris vēl pa virsu kādu sauju.

Šoreiz Ubaršamašam nācās ilgi lūgties tirgoni. Beigu beigās Belidinams bija ar mieru dot viņam sēklu.

—      Atdosi, tiklīdz būsi novācis ražu!

—     Kā vienmēr, mans kungs … — Ubaršamašs piekrita.

—     Man būs jāatdod tev sudrabā? — brīnījās Ubaršamašs.

—     Nē, ne jau! Tu atdosi man divus gurus labības, tāpēc ka pēc ražas novākšanas par vienu siklu varēs nopirkt divus gurus, — vai saprati?

Ubaršamašs kļuva domīgs. Tātad viņam vajadzēs atdot divreiz vairāk labības, nekā viņš ņēmis. Un dokumentā būs ierakstīts, ka viņš saņēmis siklu sudraba. Bet, ja nu Belidinams pieprasīs arī sudrabu, kur Ubaršamašs to dabūs?

—      Labāk ieraksti plāksnītē, ka esmu paņēmis no tevis vienu guru labības, bet jāatdod divi guri …

—     Nē! — Belidinams pavīpsnāja. — Tā nedrīkst rakstīt. Tas nebūs pēc likuma . . .

—      Nebūs pēc likuma? — Ubaršamašs brīnījās.

—       Nebūs, — Belidinams apstiprināja. — Ja uzzinās, ka ņemu no tevis vairāk, nekā esmu iedevis, mani sodīs un man būs jāmaksā ķēniņam soda nauda. Bet, ja mēs ierakstīsim plāksnītē, ka tu esi saņēmis labību viena sikla vērtībā, tev būs jāatdod man labība tāpat viena sikla vērtībā. Nevienam neienāks prātā, ka pēc ražas novākšanas labība būs lētāka un es saņemšu no tevis divtik. Dokumenti jāraksta tā, lai nepārkāptu likumu un lai saņemtu peļņu.

Ubaršamašs nopūtās. «Paskat, kā bagātais tirgonis dzīvo pēc likuma,» viņš nodomāja.

—      Raksti, kā gribi, mans kungs, esmu visādi ar mieru …

—      Tad nāc rīt pēc labības, bet es pa to laiku likšu uzrakstīt plāksnīti. Tikai nenokavē, atdošu labību citam. Pats zini — pērn raža bija slikta, tādu, kas grib ņemt uz parāda, ir daudz, bet labības maz! — Belidinams atvadoties noteica.

Vai tad pēc šādas sarunas Ubaršamašs varēja atlikt gājienu uz pilsētu tāpēc, ka kaimiņš nav iedevis ēzeli? Ubaršamašs tik ļoti steidzās, pat neiegriezās mājās brīdināt sievu Sinnuri, ka pārnāks vēlāk nekā parasti. Viņam taču būs jānes uz muguras maiss ar labību.

Ubaršamašs sasniedza pilsētu bez grūtībām. Drīz vien viņš bija piebēris maisu ar miežiem un atstājis pirksta nospiedumu uz māla plāksnītes, ko sagatavoja rakstvedis.

Pusdienas laikā Ubaršamašs jau devās atpakaļ.

Bija karsti un smacīgi, bet Ubaršamašs mundri soļoja pa putekļaino ceļu — viņš steidzās mājup. Jo ilgāk

viņš gāja, jo kļuva grūtāk. Ceļš bija tāls, smagais maiss spieda muguru un plecus, novilka rokas. Sviedri straumēm plūda pa pieri, seja svila, deniņos kā ar āmuriņu sita asinis. Ubaršamašs tikko spēja pavilkt kājas. Beidzot, pavisam bez spēka, viņš apstājās pie kanāla, lai atvilktu elpu. Nometa maisu zemē, pieliecās un apslacīja seju ar duļķaino, silto ūdeni; ļoti slāpa, bet ūdens bija tik netīrs, ka viņš neuzdrošinājās to dzert. Uzvēla maisu uz pleciem un devās tālāk. Drīz vien atgriezās iepriekšējais nogurums, atkal vajadzēja atpūsties. Tā atkārtojās vairākas reizes. Pēc katras atpūtas ceļš likās vēl grūtāks. Divi līdzpaņemtie plāceņi jau sen bija apēsti, un sākumā Ubaršamašam briesmīgi gribējās ēst. Bet tagad stiprais pagurums bija nomācis izsalkumu.

Pret vakaru, kad mājas jau bija pavisam tuvu, sacēlās vējš, debesis aizklāja mākoņi un spēja, spēcīga lietus gāze aizšalca pāri ielejai. Kad sāka līt, Ubaršamašs izbijās, kaut nesamirktu graudi. Viņš nolika maisu bedrē pie ceļa un pats uzgūlās maisam virsū, lai apsegtu to ar savu ķermeni. Ubaršamašs izmirka līdz pēdējai vīlītei, toties graudi palika sausi.

Lietus pārstāja, un Ubaršamašs atkal devās tālāk. Elpot bija kļuvis vieglāk. Negaiss atsvaidzināja gaisu, tikai bezgala grūti bija iet pa slideno, mālaino ceļu. Kājas slīdēja katra uz savu pusi.

Ubaršamašs tikko spēja saglabāt līdzsvaru, lai nepakristu ar visu maisu un neizbērtu graudus. Viņš bija izmircis un sala.

Beidzot, vēlu vakarā, Ubaršamašs nokļuva mājās. Sinnuri, galvu nokārusi, sēdēja un gaidīja; viņa jau domāja, ka vīrs ir nogalināts un aplaupīts vai varbūt pakritis un sadauzījies, un guļ pašlaik bezpalīdzīgs kaut kur uz ceļa … Kas tikai viņai nebija iešāvies prātā šajā garajā vakarā!

Ubaršamašs ienāca būdiņā. Sinnuri iekliedzās un metās viņam pretī. Zalilums piegāja pie tēva un palīdzēja noņemt maisu. Pārgurušais Ubaršamašs apsēdās uz pīteņa. Viņš drebēja no aukstuma, slapjās drēbes bija pielipušas pie miesas, kājas sāpēja aiz noguruma, rokas un mugura sūrstēja no smagās nastas. Garajā ceļā izmocīts, viņš atteicās pat no vakariņām. Nekā negribēja — tikai ātrāk gulēt, izstiepties un sasildīt nosalušo ķermeni.

Pagāja nakts. Bet no rīta Ubaršamašs nespēja piecelties. Viņš dega kā ugunīs, kratīja drudzis. Galva bija smaga un ļoti sāpēja. Reizēm viņš zaudēja samaņu, nevienu nepazina. Trīs dienas Ubaršamašs gulēja, neko neēda un tikai lūdza dzert.

Nāca kaimiņienes, deva Sinnuri padomus, bet neviens neko nevarēja palīdzēt — slimajam kļuva aizvien sliktāk, viņš sāka murgot. Tad Sinnuri nolēma sūtīt pēc pūšļotāja. Lai maksātu ko maksādams, vajadzēja glābt vīra dzīvību. Zalilums aizgāja pēc pūšļotāja Habluma. Templī pie priesteriem varēja dabūt labāku dziednieku, bet tam bija ļoti daudz jāmaksā par ārstēšanu.

Vakarā atnāca Hablums. Visi ciema iedzīvotāji baidījās no viņa. Hablums taču prata sarunāties ar dieviem, viņš zināja no galvas burvju vārdus pret ļaunu aci, pret nelaimes gadījumiem, viņš varēja aizdzīt slimības ļauno garu, kas ielīdis cilvēkā. Toties bēdas tam, uz kuru sadusmojās Hablums, — viņš varēja pieburt visādas nelaimes. Tāpēc, kad Hablums iegāja būdiņā, divas kaimiņienes, kas tur sēdēja, nodūra galvas un izsteidzās laukā. Sinnuri palika viena.

Zemu klanīdamās, sieviete pieveda pūšļotāju pie slimā vīra.

—      Nu, Ubaršamaš, — Hablums teica, — stāsti — kas ar tevi noticis?

Vārgais Ubaršamašs skatījās uz pūšļotāju nespodrām acīm un nekā neatbildēja. Tikai Sinnuri raudāja un nemitīgi atkārtoja, ka Ubaršamašs atgriezies vakarā no pilsētas noguris un izmircis lietū, novēlies uz pīteņa un ceturto dienu neceļas, neēd un nerunā.

Pūšļotājs pacēla slimnieka plakstiņus, pataustīja galvu, paskatījās mutē un paziņoja:

—      Tavs vīrs saslima tāpēc, ka viņam uzbrucis ļaunais purva gars. Asakums ielīdis viņā. Jāizdzen Asa- kums, tad tavs vīrs būs vesels.

—      Izdari to, kungs, un mēs visu mūžu lūgsim dievu par tevi! — Sinnuri sāka lūgties.

—      Izdarīt var. Tikai Asakums ir briesmīgs gars, un viņu būs grūti izdzīt. Jāsamaksā viens sikls sudraba.

—      Vesels sikls? — Sinnuri sasita rokas. — Kur lai mēs ņemam tādu lielu naudu? Par to taču var nopirkt labu cūku vai maizi diviem mēnešiem visai ģimenei!

—      Nu, ja nav ko maksāt, tad arī neārstēšu. — Hablums paraustīja plecus. — Bet kas tad te stāv? Graudi? — viņš jautāja, rādīdams uz maisu. — Tad dod man simt mēru graudu, un mēs būsim vienojušies!

Simt mēru graudu?! Tā taču ir trešā daļa no tā, ko Ubaršamašs aizņēmies sējai! Bet ja pūšļotājs atsakās ārstēt un Ubaršamašs nomirst? Labāk jau ziedot graudus. Un nabaga sieviete bija ar mieru.

Hablums ātri noliecās pār slimnieku, savilka briesmīgu seju un sāka skaļā balsī skaitīt, skaidri izrunādams katru vārdu:

Projām, projām, tālāk, tālāk!

Ejiet projām tālu, tālu.

Novērsieties, ejiet projām, gaistiet!

Pazūdiet no manas miesas!

Ejiet prom no manas miesas!

Neatgriezieties vairs manās miesās!

Nepieskarieties vairs manām miesām!

Nemociet vairs manas miesas!

Pēc tam Hablums sāka riņķot slimniekam apkārt, mētādams rokas un izkliegdams nesakarīgus vārdus, — nu gan ļaunajam garam vajadzēja nobīties.

Beidzot nogurušais Hablums apstājās, tikko atņemdams elpu. Tagad gari atstās Ubaršamašu, un viņš drīz piecelsies pavisam vesels.

Bet, lai atņemtu Ubaršamašam sāpes, Hablums iedeva Sinnuri zāļu kumšķīti, lika apliet to ar karstu ūdeni, pielikt šķipsniņu pelnu no pavarda un vairākas reizes dienā dot slimniekam.

Sinnuri atkal zemu palocījās pūšļotājam, atbēra viņam graudus, un Hablums aizgāja.

Nabaga sieviete skumīgi raudzījās uz pustukšo maisu, — bet ko lai dara? Vīra veselība ir dārgāka.

Pagāja vairākas dienas, Ubaršamašs arvien vēl neatlaba. Zalilums vairākas reizes skrēja pie pūšļotāja, bet tas pat nerunāja ar zēnu. Pēdējo reizi Habluma sieva pat izdzina Zalilumu ārā . ..

Tikai nedēļas beigās Ubaršamašs sāka atveseļoties. Viņš jutās bezgala vārgs, bet karstumu vairs nebija, arī galva nesāpēja. Tikai kāss nepārstāja mocīt nabadziņu, sevišķi naktīs.

Pirmajā dienā, kad Ubaršamašs piecēlās, viņš ar Zalilumu izgāja uz lauka. Vajadzēja to apart un apsēt. Kamēr tēvs slimoja, Zalilums bija iztīrījis visu tīrumu no nezālēm. Viņa draugs Ahuni palīdzēja. Zēni strādāja no rīta līdz vakaram gluži kā pieaugušie.

Tikai pēc vakariņām abi parotaļājās un paskraidīja. Ne vienu reizi vien gadījās saplēsties, bet strīds nekad ilgi neturpinājās. Viņi tūlīt pat salaba. Tāpēc Ahuni, ieraudzījis Zalilumu strādājam, bija atnācis palīdzēt draugam. Atnāca arī viņa tēvs, lai palīdzētu slimības novārdzinātajam kaimiņam apart lauku.

Tiklīdz Hablums dabūja zināt, ka Ubaršamašs izgājis uz lauka, viņš ieradās un pieprasīja vēl graudus:

— Simt mēru ir ļoti maz. Tie taču bija mani burvju

vardi, kas izdzina Asakumu. Ja es nebutu to izdarījis, viņš būtu nožņaudzis tevi.

Bet nabaga ļautiņiem vairāk nekā nebija. Viņi zemu klanījās pūšļotājam un sacīja:

— Mēs atdevām tev visu, kas mums bija, vairāk mums nekā nav. Ar tiem graudiem, kas bija atlikuši, mēs apsējām tīrumu. Neturi ļaunu prātu uz mums! Kad būs jauna raža, aiznesīsim tev dāvanu.

Ubaršamašs ar Sinnuri bija ļoti priecīgi, kad Hablums aizgāja, nenolādējis viņus un neizsaucis ļaunos garus. Sirds dziļumos viņi neticēja pūšļotāja buršanai. Ja gari būtu izbijušies no burvja vārdiem, Ubaršamašs uzreiz būtu izveseļojies, bet viņš taču vēl veselu nedēļu nogulēja slims… Jādomā, slimība kā bija atnākusi, tā arī pati aizgāja. Tikai neaizgāja pavisam. Ubaršamašs pastrādāja dažas dienas tīrumā, un viņam atkal sākās briesmīgs klepus, tagad ne tikai nakti, bet visu laiku. Pēc tam sākās arī drudzis, un jo dienas, jo viņam kļuva arvien sliktāk.

Pagāja mēnesis. Ubaršamašs vairs nemaz necēlās. Viņš bija kļuvis līdzīgs skeletam, acis iekritušas, vaigos dega sarkani plankumi, klepus nemitējās.

Sinnuri vairs neaicināja pūšļotāju, viņai nebija ko maksāt. Mājās sen netika ēsts silts ēdiens. Un reiz pienāca tāda diena, kad vispār nekā vairs nebija ko ēst.

Ko iesākt? Tikai Belidinams varēja palīdzēt. Ubar- šamašam nebija pa spēkam aiziet līdz pilsētai. Šoreiz Sinnuri devās pie tirgoņa lūgt maisu graudu.

PARDEVA DĒLU

Vēlu vakarā Sinnuri atgriezās no pilsētas tukšām rokām. Belidinams bija atteicies dot miežus. — Man apcirkņos atlicis maz labības. Visi tagad lūdz, bet jums jau tāpat liels parāds. Kā tu atdosi? Vīrs slims, — kas strādās tīrumā, kas novāks ražu?

—      Man taču ir dēls — Zalilums! Viņš ir stiprs zēns, viņam jau vienpadsmitais gads. Mēs abi novāksim labību un atdosim tev parādu! — nabaga sieviete centās pierunāt tirgoni.

—      Tu saki — tavs dēls ir spēcīgs zēns un māk strādāt? Man patlaban tieši vajadzīgs mājās tāds zēns. Norunāsim tā: es došu tev vienpadsmit siklu sudraba, tu samaksāsi no tā veco parādu un nopirksi miežus, sezama eļļu, kaltētās zivis, un vēl nauda paliks pāri. Bet par to atdod man zēnu.

—      Kā — atdod?

—      Nu, pārdod!

—      Pārdot dēlu par vienpadsmit sikliem?! Kā gan to var, kungs? — Nabaga sieviete tikko nesāka skaļi raudāt.

—      Kā vēlies! Mani kalpi nedzīvo slikti. Vienmēr būs paēdis, darbs nav visai grūts. Bet, kad Ubaršamašs kļūs vesels, atstrādās vienpadsmit siklus, tad es atdošu jums dēlu.

—      Kā tad tā — pārdot dēlu verdzībā?! — Sinnuri nepārstāja vaimanāt.

—      Zini ko, man nav laika ar tevi noņemties. Ej mājās, parunā ar vīru, apspriedieties. Bet atceries: neatdosi dēlu, neko tev uz parāda nedošu. Tikai skaties, — tirgonis piebilda, — izlem ātrāk! Ja ilgi domāsi, nopirkšu citu zēnu, tad tavs man nebūs vajadzīgs.

Sinnuri rūgti raudāja, atstāstīdama vīram sarunu ar Belidinamu. Ko lai dara? Vai tiešām nāksies pārdot dēlu, atdot Zalilumu uz svešām mājām?

—            Nabagam labāk nomirt nekā dzīvot, — Ubaršamašs noskuma. — Ja viņam ir maize, viņam nav sāls; ja viņam ir sāls, — nav maizes!

—            Bet mums abiem nav ne maizes, ne sāls! — Sinnuri nopūtās. — Nelaimīgā dienā dzimis mūsu zēns, ja mums viņš jāpārdod.

Tomēr vecāki neko citu nespēja izdomāt.

Sinnuri negulēja visu nakti, domādama par sava vecākā dēla nelaimīgo likteni. Vēlā naktī viņa piecēlās, aizdedzināja eļļas lampiņu, pienāca pie pīteņa, uz kura gulēja bērni, apsēdās pie pagalvja un ilgi, ilgi cieši raudzījās mierīgi guļošā Zaliluma sejā.

Zēns vēl nezināja, kas viņu gaida. Māte klusiņām aizgaiņāja odu no viņa pieres, maigi noglāstīja ar roku melnos matus un skatījās, skatījās uz dēlu, it kā gribētu uz mūžiem paturēt atmiņā viņa seju. Tā Sinnuri nosēdēja līdz pašai rītausmai.

Sinnuri pamodināja Zalilumu un teica, ka jāejot uz pilsētu.

—      Kāpēc? — zēns brīnījās.

—      Tu iesi kalpot pie Belidinama, — māte atbildēja.

—      Pats zini, mājās nekā nav ko ēst. Tur tu būsi paēdis. Tikai pielūko — nedari nerātnības un vienmēr klausi saimnieku.

Zalilums gribēja aizskriet pie sava drauga Ahuni, pastāstīt viņam šo jauno ziņu, bet māte neļāva — viņa steidzās ātrāk ierasties pie tirgoņa.

Skumjš bija šis gājiens. Abi visu ceļu klusēja, katrs domāja savu. Sinnuri sirds vai pušu plīsa no bēdām, un viņa slepus slaucīja asaras. Zalilums domāja par to, kāda dzīve gaida viņu jaunā vietā, svešos ļaudīs. Bija mazliet baisi, bet arī interesanti: viņš dzīvos pilsētā tirgoņa lielajā mājā.

Beidzot abi nonāca pilsētā, aizgāja uz tirgu, uz Belidinama tirgotavu.

*— A, izlēmi gan! — Belidinams viņus sagaidīja.

—      Tagad tikai ņemsim un uzrakstīsim plāksnīti par zēna pārdošanu.

Belidinams pasauca rakstvedi. Tas paņēma sagatavoto miklā māla plāksnīti un uzrakstīja, ka Sinnuri pārdevusi Belidinamam savu dēlu Zalilumu par vienpadsmit sikliem sudraba. Tika pieaicināti deviņi liecinieki, to vārdi ierakstīti plāksnītē, un Zalilums kļuva par tirgoņa īpašumu. Tikai tagad zēns saprata, ka viņš nav vienkārši atdots par kalpu, bet pārdots, ka viņš pieder saimniekam, viņš ir vergs. Skaļi raudādams, zēns metās pie mātes krūtīm.

—      Ņem mani līdz, iesim prom! Es negribu šeit dzīvot!

—      Nekas, pacieties, dēliņ, — māte viņu mierināja.

—      Kad tēvs izveseļosies, mēs izpirksim tevi, tu atkal atgriezīsies mājās, — viņa runāja un pati neticēja saviem vārdiem.

Vai tad nabadzīgi ļaudis var sakrāt tik daudz naudas? Cik reižu nabagie nav pārdevuši savus bērnus, un nevienam nav izdevies izpirkt viņus no saimniekiem.

Tā Zalilums no brīva zēna kļuva par vergu tirgoņa Belidinama mājā.

NEBRĪVĒ

Zalilums dzīvo tirgoņa mājā. Viņu nesūta strādāt uz lauka, viņš nestiepj smagus saiņus ar precēm uz liellaivām, nekrauj ēzeļiem nastas.

Viņš ir pārāk mazs, lai to darītu; viņu atstājuši mājās kalpot kungiem. Darbs nav visai grūts. Zalilums ar to viegli tiek galā, ir vienmēr paēdis, viņu pat ne visai bieži sit. Zēns pat pieradis, ka viņam, tāpat kā visiem vergiem, līdz pusgalvai nogriezti mati. Kalpi bija iemīlējuši dzīvo, labo zēnu, kas vienmēr gatavs visiem palīdzēt un pakalpot. Šķita, ka arī saimnieki pieķērušies mazajam vergam. Un tomēr Zalilums briesmīgi skumst. Viņš skumst pēc mājām, pēc vecākiem, viņam pat gribas paauklēt brāli vai māsu, paspēlēties ar tiem, pieskatīt. Viņš atceras dzimto ciematu, tālās pastaigas un savu draugu Ahuni, ar kuru kopā gan spēlējās, gan strādāja, strīdējās un kāvās, bet turpat salaba un uzticēja viens otram visus noslēpumus.

Zalilumam nebija izdevies pat no viņa atvadīties. Ko gan draugs tagad dara? Vai zina, cik skumji ir Zalilumam?

Mājās dažkārt māte sāpīgi iepļaukāja dēlu par kaut kādiem nedarbiem, un viņš tad sāka raudāt pilnā kaklā. Tomēr visbiežāk viņš kliedza nevis no sāpēm, bet lai parādītu mātei, ka nevajag viņu vairāk sist. Bet šeit Zalilums nekad neraudāja, kad viņu pēra. Sakoda zobus un klusēja, tāpēc, ka negribēja parādīt, cik tas ir rūgti un aizvainojoši, ka viņu per sveši, cietsirdīgi ļaudis, sit pat tad, kad viņš nav vainīgs. Un tikai naktī,

gulēdams uz cietā salmu paklāja, Zalilums deva vaļu asarām. Viņš raudāja klusi, klusi, apsedzis galvu ar vecu, noplīsušu apmetni, kas reizē bija gan sega, gan apģērbs aukstās, lietainās dienās.

Jā, grūti dzīvot nebrīvē, nedrīkst ne soli paspert bez saimnieka atļaujas, nekad nav zināms, kas rītu sagaidāms.

Nesen pie saimnieka bija ieradies ievērojams viesis — tirgonis no Larsas. Visu rītu virtuvē tika gatavots cienasts. Saimniece ne vienu reizi vien skrēja turp pagaršot, vai gaļa labi izvārījusies, kā izcepuši pīli, vai pupas ar dateļu sīrupu pietiekami saldas. Bet, kad sēdās pusdienot, Zalilumu nosūtīja apkalpot viesus.

Viesis zēnam ļoti nepatika. Uzpūtīgs, resns, dusmīgs; viņš neapmierināti raudzījās apkārt un ļauni noskatījās uz kalpiem, kas nāca istabā.

—      Laba dzīve vergiem pie tevis, — viesis sacīja Belidinamam, — paskat, cik resni!

—      Jo sātīgāk viņus baro, jo labāk strādā, — Belidinams atbildēja.

—      Es saviem gan nedodu ēst, — viesis iebilda.

—      Viņi paši kaut kā sevi uztur. Bet vergs man strādā, kamēr nosprāgst, pēc tam pērku jaunus. Tā ir lētāk.

Zalilums nedzirdēja, ko atbildēja saimnieks, — zēns aizgāja uz virtuvi pēc jauniem ēdieniem. Bet, kad atgriezās, viesis uzsita viņam pa muguru un teica saimniekam:

—      Pārdod zēnu! Man tieši tāds nomira. Tagad nepieciešams cits viņa vietā.

Zalilumam sāka drebēt rokas un kājas, viņš gandrīz nometa zemē krūzi, no kuras lēja alu māla kausos.

—      Man viņš arī pašam nepieciešams, — saimnieks atbildēja un, pagrūdis Zalilumu uz durvīm, piebilda:

—      Ej, tu vairs nebūsi vajadzīgs!

Zalilumam novēlās kā akmens no sirds. Lai cik slikti klājās nebrīvē, tomēr pie Belidinama var dzīvot, bet pie šī tirgoņa no Larsas droši vien būtu daudzreiz sliktāk. Turklāt Zalilumam šeit bija radies draugs. Tiesa, tas nav īsts draugs, kāds bija Ahuni. Viņa jaunais draugs ir Nabisins, saimnieka vecākais dēls. Tomēr viņš ir labs zēns. Ne vienu reizi vien izglābis

Zalilumu no nelaimes, reiz pat paglāba no pēriena un bieži atnes viņam ko garšīgu no saimnieku galda. Tagad Nabisins sadomājis, ka Zalilums jāmāca lasīt un rakstīt.

— Saproti, — Nabisins centās pārliecināt Zalilumu, — ja tu iemācīsies rakstīt un skaitīt, tēvs paņems tevi par palīgu, tad tev būs labi. Bet, kad es izaugšu, mēs abi tirgosimies; tu būsi man par galveno pārdevēju.

Zalilums izvairījās no atbildes. Vai tad tiešām viņš visu mūžu būs vergs? Bet viņš nesāka strīdēties ar saimnieka dēlu.

Katru vakaru, kad Zalilums beidz darbu, Nabisins atnāk viņam pakaļ. Zēni iziet pagalmā, apsēžas aiz klēts, un sākas stunda.

Nabisinam ir līdzi mikla māla gabaliņš un tievs irbu- lītis. Zalilums jau iemācījies no šīs māla piciņas taisīt

plakanu, apaļu plāksnīti. Pēc tam Nabisins iespiež ķīļu zīmes un nosauc tās.

—      Ka, — Nabisins saka.

—      Ka, — Zalilums atkārto.

Un tā katrā stundā Nabisins parāda Zalilumam desmit, piecpadsmit jaunu zīmju un liek tās iemācīties. Tikai tās ir grūti paturēt prātā. Visgrūtāk ir iemācīties rakstīt. Zalilums paņem rokās irbulīti un velk mālā tādas pašas zīmes kā Nabisins. Raksta, skatīdamies uz paraugiem, bet iznāk pavisam kas cits nekā vajadzīgs — šķībi, greizi, dažas līnijas pārāk biezas, citas tik smalkas, ka tikko var saredzēt. Slikti iznāk. Zalilums nepavisam nemāk rakstīt. Viņam taču ir grūti noturēt raupjos pirkstos tievo nūjiņu, un rokas dreb, — zēns noguris pa visu garo dienu. Nabisins dusmojas, kliedz. Bet vienreiz pat piekāva Zalilumu, sāpīgi iesita ar lineālu pa roku. Zalilumam tas ļoti ķērās pie sirds. Ne jau pirmo reizi viņš tika sists — vienmēr pacieta. Tie taču bija sveši cilvēki, vecāki par viņu . .. Bet Nabisins ir savējais, par draugu saucas … Protams, Zalilums varēja viņam dot pretī, varbūt vēl stiprāk, nekā pats dabūjis. Bet vai tad drīkst! … Nabisins ir saimnieks, bet viņš, Zalilums, — kalps, vergs, manta, kas pieder tirgonim.

Zalilums sāpīgi iekoda lūpā, klusēdams piecēlās un aizgāja prom.

Otrā dienā Nabisins atnāca salabt; viņš piegāja pie šķūņa, kur dzīvoja vergi.

—     Zalilum, iznāc! Paspēlēsimies šodien ar bumbiņām. Es uzdāvināšu tev pašu labāko. Nemācīsimies šodien.

Zalilums neatbildēja.

—      Nu nāc taču! — Nabisins uzstāja. — Es vairs ne- kaušos. Tas jau bija netīšām. Skolotājs vienmēr sit mūs ar lineālu. Arī es ne vienu reizi vien esmu dabūjis no viņa.

Taču Zalilums tovakar tā arī neizgāja spēlēties.

Pēc divām dienām zēni salaba.

Atkal sākās nodarbības, bet labuma no tām nebija. Zalilums slikti iegaumēja zīmes, ar grūtībām rakstīja uz māla, zīmes iznāca nesalasāmas, grūti bija saprast, ko tās nozīmē. Un ne jau tāpēc, ka Zalilums būtu aprobežots, neapdāvināts zēns. Gluži vienkārši viņš līdz vakaram bija ļoti noguris. Augu dienu skraidīja par izsūtāmo. Viņu komandēja ne tikai saimnieks un saimniece, bet arī pārvaldnieks un virēja, un sargs, un visi kalpi. No agra rīta Zalilums joņoja pa māju, dažreiz pat paēst kārtīgi nepaspēja. Kādas tad var būt nodarbības! Bet, ja viņš būtu varējis no rīta iet uz skolu kā Nabisins, tad droši vien arī viņš, Zalilums, varētu mācīties ne sliktāk par Nabisinu. Tagad viņš tikai Nabisina dēļ sēdēja vakaros pie plāksnītēm. Un ne jau katru vakaru Zalilums bija brīvs.

Bet šodien visi aizgājuši uz saimnieka brāļa kāzām, un ne tikai Nabisins aizgājis līdzi pieaugušajiem, bet arī jaunākie bērni. Kalpi un virēja bija aizsūtīti jau agrāk, lai palīdz visu sagatavot un apkalpot. Mājās palikusi tikai saimnieku mazā meitiņa, vecā verdzene- aukle un Zalilums.

—     Kamēr sēdēsi mājās, paņem plāksnīti un mācies zīmes, — atvadoties Nabisins pieteica Zalilumam.

—     Nenāk ne prātā, — Zalilums nomurmināja, bet Nabisins vairs nedzirdēja atbildi — viņš bija izgājis līdzi vecākiem.

Aukle noguldīja meiteni un lika Zalilumam, lai to uzrauga, bet pati arī devās atpūsties — vecenīte bija pavisam sasirgusi: viņai lauza muguru un sāpēja galva.

Istabā bija klusu, sāka krēslot. Meitene mierīgi šņā- kāja. Zalilumam sāka mākties virsū miegs. Viņš aizsnaudās.

Bet kas tas? Skaļas raudas pamodināja zēnu. Acīm redzot, kaut kas bija izbiedējis bērnu. Varbūt iekodis kāds kukainis. Meitene brēca aizvilkdamās. Zalilums paņēma viņu uz rokām un sāka staigāt pa istabu.

—      Ai-jā-jā, čuči, guli!

Bet meitene nenomierinājās. Ko nu lai iesāk? Viņa nekad nebeigs raudāt. Piepeši Zalilums atcerējās, kā viņa vecmāmiņa bija mierinājusi brāli un māsu, teikdama tiem burvju vārdus. Zalilums daudz reižu bija

dzirdējis un labi atcerējās visus vārdus. Un, šūpodams bērnu uz rokām, viņš ierunājās dziedošā balsī:

Kas dzīvo tumsā,

Prom no tāsi

Iznāc lūkoties (audīsi

Kurš ir apskaities tā,

Ka māte raud?

Ja tas ir suns,

Tam nosviediet gaļu,

Ja tas ir putns,

Tam drupatas metietl

Ja tas niķu pilns bērns,

Dziediet buramos vārdusl

Lai viņa tēvs paguļ mierīgs,

Lai viņa māte beidz darbu.

Tie nav mani, — šie buramie vārdi,

Tie ir Ninakukutumas,

Burvju valdnieces vārdi.

Vienmērīgā šūpošana un ritmiskā melodija iemidzināja meiteni — viņa apklusa. Zalilums nolika viņu gultā, pats apgūlās blakus uz grīdas un nemanot iemiga. Zēns sapņoja, ka atkal ir mājās, guļ uz pīteņa blakus brālim un māsai un māte ar mīļu roku glāsta viņa galvu un čukst: «Zalilum! Mosties, Zalilum!»

Viņš atvēra acis un ieraudzīja māti, kas bija pārliekusies pār viņu un modināja ar tik pazīstamiem un mīļiem vārdiem: «Zalilum! Mosties, Zalilum!» Pirmajā mirklī zēns nevarēja saprast, kur atrodas. Pēc tam aptvēra, ka atrodas saimnieka mājās un māte atnākusi naktī šurp pie viņa.

—      Māmiņ! Kas noticis? Kāpēc tu esi šeit? Tik vēlu?

Sinnuri apsēdās uz grīdas un klusi ieraudājās.

—            Tēvs? — Zalilums apskāva māti. — Vai ar viņu notikusi kāda nelaime?

—             Nav vairs tava tēva, — Sinnuri sāka skaļi raudāt. — Ļaunie gari negribēja atstāt viņu mierā. Tie mocīja Ubaršamašu un plosīja viņa krūtis. Dienu un nakti klepoja tavs tēvs, un asinis plūda viņam pa muti. Un tad ļaunais gars atņēma viņam elpu, un tavs tēvs nomira. Nu jau pagājis mēnesis, kopš viņu guldīja zemē, tagad viņš ir pazemes valstībā, no kurienes nav atgriešanās. — Un Sinnuri atkal sāka rūgti raudāt.

—      Kāpēc tu agrāk neatnāci pie manis?

—      Nevarēju.

—     Kā gan tu dzīvo, māt? Tagad tu esi viena. Kas strādās?

—      Grūti bez tēva. Labību iesējām, bet maz apūdeņojām, nekas lāgā nepaauga. Nav kas novāc.

Zalilums kļuva domīgs.

—      Māt, ņem mani prom no šejienes! Es strādāšu. Tagad es esmu stiprs.

Sinnuri pašūpoja galvu.

—      Belidinams neatlaidīs. Kur es ņemšu vienpadsmit siklus sudraba, lai izpirktu tevi no saimnieka?

Zalilums nopūtās. Viņš bija aizmirsis, ka ir pārdots, ka viņš ir vergs. Zalilums pārvilka ar roku pār savu līdz pusei apcirpto galvu un skumīgi atkārtoja:

—      Belidinams neatlaidīs.

Sinnuri piecēlās. — Man jāiet.

Zalilums pavadīja māti līdz vārtiem. Atvadīšanās bija skumja. Zēns stāvēja blakus vecītim sargam un raudzījās uz māti, kamēr viņa iegriezās šķērsielā. Pēc tam viņš klusi aizvilkās līdz šķūnim, kur gulēja vergi, un nolikās uz sava salmu paklāja. Valdīja neparasts klusums, neviens vēl nebija pārnācis no kāzām. Zalilums atcerējās tēvu, iedomājās viņu tukšo māju, domāja par to, kā dzīvos māte, kā tiks galā ar darbiem. Bet brālis un māsa? Kas notiks ar viņiem? Galu galā arī viņus pārdos kādam bagātam tirgonim. Bet viņš, Zalilums, vairs nekad neredzēs brīvību. Agrāk, kad bija sevišķi skumji, viņš sapņoja par to, ka tēvs atveseļosies, daudz strādās, iegūs labu ražu, pārdos graudus un izpirks dēlu. Bet tagad… Tagad tēva vairs nav, un Zalilums mūžīgi būs vergs.

—      Negribu būt vergs! Negribu! — zēns skaļi ievaidējās un sažņaudza dūres.

Bet kā lai izraujas no šejienes, kas viņam, tādam maziņam un vientuļam, bēdās palīdzēs?

Reiz saimnieks bija aizsūtījis Zalilumu uz noliktavu otrajā stāvā. Tur pārvaldnieks Varadsins kārtoja māla plāksnītes, un Zalilumam bija jāpalīdz viņam. Noliktavā uz plauktiem stāvēja pīti grozi un lieli māla trauki; tie bija piebāzti ar ķīļu raksta plāksnītēm.

—            Kāpēc saimnieks glabā šos mālus? — Zalilums brīnījās.

—            Tie nav māli, bet dokumenti, tajos ir mūsu saimnieka bagātība, — Varadsins atbildēja.

—      Kāda bagātība? — Zalilums nevarēja saprast.

—             Skaties, te ir grozs ar līgumiem par zemi, ko saimnieks iznomā, -— par to viņam maksā lielu naudu un atdod graudus. Šeit atrodas parādzīmes. Belidinams dod cilvēkiem daudz sudraba un graudu. Viņi par to maksā tirgonim procentus.

—      Bet ja parādu atdod?

—            Tad plāksnīti sasit. Tikai tas notiek reti. Redzi, cik te grozā daudz plāksnīšu!

—            Nabagais nemaz nevar samaksāt. Kas tad notiek ar plāksnīti?

—             Parādzīme paliks pie tirgoņa, bet no parādnieka paņems verdzībā sievu vai dēlu, vai meitu. Tā, redzi, aug mūsu saimnieka bagātība.

—            Vai arī mana plāksnīte ir šeit? Kad saimnieks mani pirka, tad arī rakstīja uz māla.

—      Arī tava ir šeit. Šajā krūzē ir visi pirkuma akti.

—      Pirkuma akti?

—             Nu jā, pirkuma akts, dokuments, ko uzraksta, kad pērk preci, māju vai vergu. Saimnieks glabā šos dokumentus un tur tos augšējā noliktavā. Lejā ir mitrs, māli izžulgs, viss uzrakstītais var izdzist, tad dokuments pagalam.

Tagad Zalilums atcerējās gājienu uz noliktavu. Kaut varētu tikt tur iekšā, izzagt savu pāksnīti un sasist to. Tad viņš nebūtu vairs vergs, atkal kjūtu brīvs un atgrieztos mājās. Bet kā lai ielavās noliktavā? Tā ir aizslēgta. Un plāksnīti arī nevarēs atrast: Zalilums taču nemāk lasīt, bet kā citādi lai atšķir, uz kuras uzrakstīts, ka viņš ir pārdots. Zalilums mocās un domā, kā izkļūt no ienīstās verdzības, bet nevar atrast izeju.

Pēc dažām dienām atgadījās notikums, kas Zalilumam pateica priekšā, ko darīt.

No Belidinama aizbēga vergs Hizatu. Veikls, stiprs jauneklis, viens no labākajiem strādniekiem mājā,

jautrā rakstura dēļ viņu bija iemīļojuši ne vien kalpi, bet pat kungi. Pats tirgonis izturējās pret viņu labi un izcēla citu vergu vidū.

—      Saimniek, — kādu dienu Hizatu atnāca pie Belidinama, — es gribu precēt Iltani no austuves. Paņem viņu mājā par kalponi, mēs abi strādāsim tavā saimniecībā.

Belidinams sarauca pieri. Iltani bija labākā audēja. Neviena cita neauda tik ātri un labi kā Iltani, un Belidinams negribēja zaudēt tādu prasmīgu strādnieci.

—      Kāpēc tev vajadzīga sieva audēja? Vai tad mums mājās mazums kalpoņu? Ņem, kuru gribi!

—      Man vajadzīga Iltani, saimniek. Es mīlu viņu. Citu negribu.

—      Ko vēl neizgudrosi! «Mīlu, nemīlu!» Preci jebkuru kalponi, bet par Iltani pat domāt aizmirsti! Neļaušu!

Hizatu aizgāja ar skumīgo ziņu pie Iltani uz austuvi. Ko lai viņi dara? Kā izlūgties saimnieku, lai atļauj viņiem apprecēties?

Kad Belidinams otrā dienā iegāja austuvē pārbaudīt, kā audējas strādā, Iltani pietrūkās, metās saimniekam pie kājām un, gauži raudādama, lūdzās:

—      Saimniek, atļauj mums apprecēties! Mēs strādāsim tavā labā. Tikai neizšķir mūs ar Hizatu.

—     Ej nost, nekrietnā! Kā tu uzdrošinājies pamest darbu? Tāda audēja man nav vajadzīga!

Un, dusmīgi atgrūdis ar kāju meiteni, viņš izgāja no darbnīcas.

Bet nākamajā dienā Iltani tika pārdota Larsā vergtura nama saimniekam. Viņam bija daudz vergu, kurus viņš salīga tirgoņiem un zemkopjiem. Visā Babilonijā nebija nekā briesmīgāka par šo namu. Tur vergus mocīja un izturējās pret viņiem sliktāk nekā pret lopiem. Bet saimnieki, kas bija viņus salīguši uz dažām dienām, nežēloja svešos vergus, turēja viņus pusbadā, lai tikai nenomirtu, citādi būtu jāatbild par viņiem saimniekam.

Kad Hizatu uzzināja, ka Iltani ir pārdota, viņš, aiz dusmām nevaldīdams pār sevi, ieskrēja istabā un ar dūrēm metās Belidinamam virsū.

Divi kalpi satvēra Hizatu aiz rokām un atvilka viņu nost no saimnieka.

— Sasieniet nelieti un uzskaitiet viņam simt sitienu! — Belidinams iekliedzās.

Hizatu aizveda. Tūlīt aiz viņa izskrēja pārvaldnieks Varadsins, un vergs tika nopērts.

Sasists vienos zilumos, Hizatu gulēja ar sasietām ro- uz māla klona un klusi vaidēja: «Dzert, dzert…»

Zalilums vairākas reizes nesa ūdeni un, pacēlis nelaimīgā galvu, deva viņam dzert.

Vēlu naktī Zalilums pa miegam dzirdēja kaktā kņadu un skaļus čukstus. Bet no rīta Hizatu bija nozudis.

Saniknotais Varadsins nopratināja kalpus. Kas palīdzējis Hizatu bēgt? Kas atraisījis viņam rokas? Ne draudi, ne sitieni nepalīdzēja Varadsinam uzzināt taisnību. Visi klusēja un ar naidu skatījās uz pārvaldnieku. Likās, tūlīt vergu pacietība būs galā un viņi metīsies, tāpat kā Hizatu, uz saviem mocītājiem.

Varadsins to juta un steidzās nozust.

Hizatu tā arī neatrada. Klīda valodas, ka viņš redzēts Larsā. Vai viņam izdevies nozagt Iltani un aizbēgt ar to, vai viņš tika brīvībā vai no jauna nokļuva verdzībā — tā neviens skaidri arī neuzzināja.

NABISINS BRAUC TĒVAM LĪDZI UZ MARI

Vēlu vakarā Belidinams pārnāca mājās. Viņš bija izbrīnījies, ka Nabisins vēl neguļ, bet nerāja dēlu, tikai izraidīja no istabas un pavēlēja likties gulēt. Tēvs smaidīja, apmierināts berzēja rokas — tas liecināja, ka viņam ir labs garastāvoklis, — un, acīm redzot, gribēja pastāstīt mātei, kas ar viņu atgadījies.

«Izdevīgi pārdevis kādu neejošu preci,» zēns nodomāja. Ne jau pirmo reizi pēc šāda veiksmīga darījuma

tēvs pārnāca mājās jautrs, apmierināts un lielīgi stāstīja, cik veikli apkrāpis pircēju. Bet tēvs nekad to nebija slēpis no dēla: lai klausās un mācās, kā vajag tirgoties un iedzīvoties bagātībā. Kad Nabisins izaugs, viņš palīdzēs tēvam.

«Kāpēc gan šoreiz tēvs izraidīja mani aiz durvīm?»

Nabisins negribīgi devās laukā no istabas.

Viņš klusi piegāja pie māla guļvietas, kur uz paklāta pīteņa gulēja jaunākais brālis. Nabisins noņēma gurnu apsēju un, atklājis plāno vilnas segu, apgūlās blakus mazajam.

No blakus istabas bija dzirdamas vecāku balsis, tomēr runāja lielākoties tēvs viens pats, māte paretam kaut ko pajautāja vai iebilda pāris vārdu.

Nabisins klausījās, bet vecāki runāja ļoti klusu, reizēm pat čukstēja. Tomēr no atsevišķiem teikumiem, ko izdevās sadzirdēt, Nabisins noprata, ko stāsta tēvs. Šovakar viņš ticis izsaukts uz pili. Pats ķēniņš Hammurapi devis tēvam kaut kādu svarīgu uzdevumu. Tēvs ar laivām brauks uz Mari un vedīs turp preces pārdošanai. Bet ko Hammurapi teicis tēvam? To Nabisins nesaprata, tēvs tieši par to runāja čukstus. Bet varbūt viņš mātei to nemaz neteica? Skaidrs, te slēpjas kāds noslēpums.

— Brauksim pēc divām dienām, — Nabisins izdzirdēja tēva skaļo balsi. — Neaizmirsti sagatavot ceļam arī Nabisinu. Viņš brauks man līdzi.

Tēvs ņem viņu līdz? Nabisinam gandrīz aizrāvās elpa no prieka. Viņš brauks uz Mari kopā ar tēvul Tik sen viņš to gaidījis! Tēvs ne vienu reizi vien solīja paņemt līdzi tālajā ceļojumā, bet māte nekad nelaida dēlu. Vai m,azums briesmu uzglūn ceļiniekiem ceļā. Gan meža zvēri var saplosīt, gan ļaunie laupītāji nereti uzbrūk tirgoņiem. To vien dzird: ceļā uz Elamu aplaupīta vesela karavāna, kaut kur dienvidos nogalināts tirgonis… Māte vienmēr raizējās, kad tēvs aizbrauca. Bet tur neko nevar darīt. Tirgoņa dzīve ir pilna riska, viņam bieži jābūt ceļā, — kas nevar atgadīties! Nabisina tēvs, tirgonis Belidinams, ir bagāts un slavens visā Babilonā. Kā tikai nav viņa mājāl Noliktavas pilnas ar precēm, no plašajiem laukiem tiek novākta laba raža, un apcirkņi pilni līdz augšai ar graudiem. Dienu un nakti darbnīcās strādā audējas, auž rakstainus audumus, bet tirgū noris rosīga tirgošanās. Tēvs allaž sūta preces uz dažādām pilsētām un pat uz citām zemēm, paretam arī pats pavada karavānas. «Ne vienmēr var uzticēties svešiem ļaudīm, pašam jābūt klāt,» Belidinams saka. Tāpēc viņš arī Nabisinu grib pieradināt pie tirgošanās, lai mājās būtu savs palīgs. Bet līdz šim māte nebija laidusi dēlu tālā ceļā ne ar karavānu, ne ar laivām.

«Mazs vēl. Lai pasēž mājās, gan pagūs izbraukātie» ar precēm un iemācīties tirgot,» viņa mēdza teikt.

Bet šoreiz tēvs tik noteikti bija paziņojis, ka ņems dēlu līdzi, un māte neko neteica.

Viņa saprata: nav vērts strīdēties. Nabisinam jau divpadsmitais gads, laiks iepazīties ar dzīvi.

Nabisins no satraukuma nevarēja aizmigt. Viņš dzirdēja, kā tēvs apsēdās ēst vakariņas. Pēc tam atnāca kalpone, novāca galdu, šķindinādama māla biķerus un kausus. Beidzot vecāki aizgāja gulēt. Mājā tika nodzēstas ugunis un iestājās pilnīgs klusums. Bet Nabisins arvien vēl negulēja. Viņš sapņoja par to, kā dosies tēvam līdzi ceļā. Te viņš iedomājās, kā kraus laivas, te centās iztēloties, kāda izskatās nepazīstamā pilsēta Mari. Pēc tam viņam sāka likties, ka jau brauc pa upi, viegli šūpodamies laivā, un dzird, kā guldz ūdens. Viņš aizmiga vēlu — bija jau sen pēc pusnakts.

Bet no rīta Nabisinam tā negribējās celtiesl Sākumā viņu modināja vecā aukle; zēns mazliet pacēla galvu, atvēra acis un atkal iemiga. Pēc tam atnāca māte.

—     Nabija! Kāpēc tu necelies? Pasteidzies, nokavēsi skolu!

Nabisins, pat nepagriezies pret māti, miegainā balsī nomurmināja:

—      Nevaru piecelties. Galva sāp. Acīs tumšs.

—     Kas tev noticis? — māte uztraucās. — Vai neesi saslimis? Varbūt kāds noskaudis ar ļaunu aci?

Un viņa pataustīja dēla pieri.

—      Lamasuma! — saimniece pasauca veco verdzeni.

—      Atnes krūzi ar dzērienu pret drudzi! Tas ir pieliekamajā, kur stāv kaltētie augļi.

Nabisins ar riebumu izdzēra pretīgās, staipīgās zāles, kas nepatīkami oda, ļāva, lai māte apsedz ar siltu segu, un, saritinājies kamolā, cieši aizmiga.

—      Guli, dēliņ! — māte teica, iziedama no istabas.

—      Ja līdz vakaram nepāries, pasauksim no tempļa priesteri Šamašu Hasiru — viņš labi māk izdzīt ļaunos garus un dziedē visādas kaites.

Pēc pāris stundām Nabisins pamodās. Jautrs, vesels, viņš gribēja skriet laukā pagalmā.

—       Nabija, kur nu? Tu nedrīksti iet ārā, tu esi slims! — māte un aukle reizē iesaucās.

Nabisins izbrīnījies apstājās. Viņš jutās pilnīgi vesels un bija pavisam aizmirsis, ka no rīta «sāpēja» galva.

Un tomēr viņam todien neļāva iziet laukā. Nabisins ļoti priecājās, ka nav jāiet uz skolu. Visu pagājušo nedēļu viņš gandrīz nebija mācījies. Tēvs vēlu nāca mājās un nepaspēja pārbaudīt, kā Nabisins pārrakstījis plāksnīti un iemācījies no galvas tekstu. Vakar skolotājs bija zaudējis pacietību un iekāvis Nabisinu, turklāt piedraudējis, ka sūdzēšoties tēvam. Sākumā skolotāja draudi Nabisinu nebiedēja. Ko tēvs viņam var izdarīt? Sist jau nesitīs, tikai sabārs. Bet tagad, kad Nabisins bija uzzinājis, ka tēvs grib viņu ņemt sev līdzi, skolotāja sūdzība būtu nelaikā. Ja nu tēvs sadusmojas un atstāj viņu mājās? Labāk nedomāt par to.

Drīz vien Nabisinam apnika sēdēt vienam pašam istabā. Ko lai iesāk? Varbūt tomēr iemācīties uzdoto? Nē, garlaicīgi, sāks vēl sāpēt galva. Labāk pasaukt Zalilumu un paspēlēt ar viņu skolu.

—       Māt! Pasauc Zalilumu, es gribu ar viņu paspēlēties!.

Pēc kāda brītiņa Zalilums ienāca istabā.

—      Kāpēc tu mani sauci?

—      Sēdies, mācīsimies!

—      Atkal? Negribu spēlēt skolu.

—       Bet es tev saku — sēdies! Es esmu tavs skolotājs, tev mani jāklausa.

Zalilums paraustīja plecus un, sakrustojis kājas, paklausīgi apsēdās uz grīdas. Nabisins paņēma māla piciņu un pasniedza to Zalilumam.

—      Ņem, iztaisi plāksnīti!

Zalilums ielaida māla piciņu traukā ar ūdeni, savēla bumbiņu un piespieda to ar delnu — iznāca apaļa, plakana plāksnīte.

—             Tā, labi, — Nabisins uzlielīja, pēc tam paņēma plāksnīti un novilka uz tās dažas taisnas līnijas. — Nu, tagad ņem nūjiņu un raksti!

—      Ko lai rakstu? — Zalilums brīnījās.

—      Raksti zīmes, kuras es tev esmu rādījis!

Zalilums jau tāpat ar mokām atcerējās, ko Nabisins

viņam mācījis. Bet pēc mātes apmeklējuma viņš visu bija aizmirsis. Pēdējo nedēju viņš domāja tikai par tēva nāvi un sapņoja par bēgšanu.

—            Es neko neatceros, mēs sen neesam spēlējuši skolu, — Zalilums klusi teica.

—             Tu esi slinks skolnieks! — Nabisins stingri paskatījās uz Zalilumu. — Te ir mana plāksnīte, noraksti!

Zalilums ar drebošu roku uzvilka uz valganās, mīkstās plāksnītes dažas zīmes. Tās iznāca šķības, neglītas.

—             Tava roka šodien ļoti slikti raksta, — Nabisins cienīgi teica, atdarinādams skolotāju, un gribēja iesist Zalilumam, bet, atcerējies iepriekšējo ķīviņu, nolaida nūju.

—             Es nerakstīšu! — Un Zalilums apņēmīgi nolika sānis niedru irbuli. — Ja tu iemācītu man lasīt, tad… — Zalilums sastostījās un apklusa. Zēnam ienāca prātā — ja viņš mācētu lasīt, būtu viegli atrast «savu» plāksnīti un sasist to. Tad viņš atkal kļūtu brīvs un ietu mājās pie mātes. Bet viņš negribēja teikt to Nabisinam.

—      Nu tad lasīsim, — Nabisins bija ar mieru.

Viņš paņēma plāksnīti, uz kuras bija uzrakstītas

dažādas ķīļu raksta zīmes, un nolika to Zalilumam priekšā.

—             Skaties — tā ir kājas zīme. To var lasīt «ala- ku» — staigāt, «uzuzu» — stāvēt, «vabalu» — atnest. Nu, tagad lasi tu!

—            Alaku, uzuzu, vabalu, alaku, uzuzu, vabalu, — Zalilums paklausīgi atkārtoja.

—            Bet šī ir zvaigzne «šamu» — debesis, «ilu» — dievs.

—            Šamu, ilu, — skolnieks cītīgi runāja, uzmanīgi skatīdamies ķīļu rakstos.

—             Tagad, — Nabisins teica, atcerēdamies skolotāja stundas, — iemācies zilbes: kājas zīme — tā ir «du, gin, gub, gup, ra, tum»; zvaigznes zīme …

—            Nabija, pagaidi! Es nesaprotu, kādas zilbes? Un kā var vienu zīmi lasīt dažādi?

Nabisins apmulsa. Viņš bija iekalis daudzas zīmes un mācēja tās lasīt, bet nezināja, kā paskaidrot Zalilumam, ka ar vienu un to pašu zīmi var rakstīt gan veselus vārdus, gan atsevišķas zilbes.

—      Tā mums stāstīja skolotājs, — Nabisins atbildēja.

—             Nabija! Es nekad nespēšu iemācīties lasīt, nevaru atcerēties zīmes, tās visas ir vienādas, bet lasa dažādi. — Zalilums skumīgi nokāra galvu. Nē, viņš neatradīs «savu» plāksnīti, viņam nebūs lemts atgriezties mājās.

—             Nebēdā, Zalilum, — Nabisins viņu mierināja. — Man arī sākumā bija grūti. Bet tagad klausies, kā es lasu.

Un, paņēmis plāksnīti, Nabisins sāka lasīt dziedošā balsī, cenzdamies atdarināt skolotāja intonāciju:

Hammurapi uz mūžīgiem laikiem Savu varu ir pasludinājis,

Hammurapi — visspēcīgais valdnieks, Dižais karotājs, naidnieku grāvējs,

Viņš kā viesulis kaujas laukā.

Viņš pakjāva sev kaimiņzemi.

Viņš izbeidza ik pretestību

Un apspieda sacelšanos.

Viņš sadragāja ienaidniekus,

Kā sagrauj māla statujas.

Viņš pārvarēja kalnu šķēršļus, Kas šķita nepārejami.

Nabisins beidza.

—            Un tagad lasīsim abi reizē: «Hammurapi uz mūžīgiem. .. » — viņš iesāka.

Zalilums klusēja.

—      Kāpēc tu nelasi?

—      Nelasīšu. Negribu spēlēt skolu …

—      Nu, ja negribi skolu, izdomāsim ko citu.

—      Neko nevajag. Neko negribu …

—      Kāpēc tu esi tāds skumīgs šodien? Neko negribi.

—             Pie manis bija atnākusi māte, — Zalilums klusi atbildēja. — Tēvs nomiris. Kā viņi tagad dzīvos?

Nabisins līdzjūtīgi paskatījās uz draugu.

—      Tēvs?

Zalilums pamāja ar galvu.

Nabisins sarūgtināts nopūtās.

—             Bet tu taču dzīvo pie mums. Tev neklājas slikti, izsalcis arī nekad tu neesi. Tu vienmēr būsi pie mums.

Zalilums neko neatbildēja. Atkal Nabija runā tā, it kā Zalilums nekad neaizies no viņiem, mūžīgi paliks par vergu.

«Nē,» Zalilums nodomāja, «tagad, kad Hizatu aizbēdzis, es zinu, kas man jādara. Jābēg, lai nekad vairs neatgrieztos šurp …» Bet skaļi viņš to neteica.

—      Es iešu, — Zalilums nočukstēja un piecēlās.

Nabisins viņu neaizturēja, jo saprata: Zalilumam

lielas bēdas.

—             Ej! Neraudi, Zalilum. Mēs vienmēr būsim kopā. Esmu tavs draugs, es neļaušu tev darīt pāri.

Zalilums izgāja.

Piepeši Nabisins izdzirdēja blakus istabā tēva balsi. Bet ar ko viņš sarunājās? Skolotājs! Nabisins sastinga. Kāpēc viņš ir atnācis? Vakar Nabisins nebija iemācījies uzdoto, šodien neaizgāja uz skolu! … Skolotājs atnācis sūdzēties par viņu tēvam, un tēvs neņems viņu sev līdzi uz Mari! Viss pagalam… Neviens viņam nevar palīdzēt! Nabisins tikko valdīja asaras.

—      Nabija! — Belidinams pasauca dēlu.

Zēns iegāja, galvu nodūris.

—             Skolotājs stāsta, ka tu nemācoties, slikti rakstot, nevarot atstāstīt no galvas, kas uzrakstīts uz plāksnītes, — tēvs stingri teica.

Nabisins klusēja. Lūpas viņam drebēja, viņš nevarēja izrunāt ne vārda. Tad sarunā iejaucās skolotājs:

—      Vakar viņš nebija iemācījies, es nopēru ar pletni.

Bet šodien Nabisins nemaz neieradās skolā. Es atnācu pie tevis, Belidinam, sūdzēties par viņu. Sodi dēlu! Lai klausa skolotāju un mācās, tad kļūs par izglītotu cilvēku.

Belidinams sarauca pieri un bargi paskatījās gan uz skolotāju, gan uz dēlu. Viņš bija noskaities uz Nabisinu, ka tas slikti mācās. Belidinams nebija mierā ari ar skolotāju, kas uzdrošinājies pērt viņa dēlu, bagāta tirgoņa mantinieku. Jāparāda tam nabagam viņa īstā vieta, lai zina, ar ko ir darīšana, ko viņš māca!

Belidinams uzlūdza skolotāju uz pusdienām. Viņš pasauca sievu un deva rīkojumu, lai sagatavo mielastu. Pēc kāda laiciņa viņus aicināja, un Belidinams ar dēlu un skolotāju iegāja istabā, kurā bija klāts galds. Lielā krūzē bija ieliets auksts alus; grozā atradās augļi — āboli, bumbieri; māla bļodā bija rets gardums — gabals treknas jēra gaļas. Pat tādā bagātā mājā, kāda ir Belidinamam, gaļu pasniedza tikai dažas reizes gadā, tāpēc ka to bija grūti saglabāt. Bet tēvs neko nebija žēlojis, lai parādītu skolotājam, ar kādu bagātu cilvēku viņam ir darīšana.

Visi apsēdās pie galda. Tēvs un skolotājs — uz saliekamajiem krēsliem ar bieza auduma sēdekļiem, māte un Nabisins — uz soliem. Istabā ienāca Zalilums. Viņš atnesa krūzi ar ūdeni un dziļu trauku, lai saimnieki varētu nomazgāt rokas pirms pusdienām. Vispirms zēns piegāja pie Belidinama, bet tas norādīja uz skolotāju.

—      Pagājušajā nedēļā biju pie Kulaluma vecākiem, — skolotājs teica, palikdams rokas zem aukstās strūklas un slaucīdams tās dvielī. — Tur mani apkalpoja pats Kulalums. Viņš man uzlēja ūdeni uz rokām un pienesa ēdienus.

Nabisins gribēja piecelties un apkalpot skolotāju Zaliluma vietā, bet tēvs ar acu uzmetienu apstādināja viņu.

—      Kulaluma mājās ir maz kalpu. Viņa tēvs taču ir vienkāršs rakstvedis, tāpēc skolotāju apkalpoja skolnieks. Mūsu mājās, lai slavēts Marduks, pietiek gan kalpu, gan vergu, un manam dēlam neviens nav jāapkalpo!

Skolotājs, nolaidis acis, ķērās pie ēdiena. Pēc gaļas tika pasniegti zirņi ar ķiplokiem, pupiņu biezputra, nokaisīta ar smaržīgiem zaļumiem, un beidzot dateļu sīrupā vārīti miltu rauši. Skolotājs apmierināts ēda treknos un piparotos ēdienus, piedzerdams pie tiem aukstu alu.

Bet Belidinams pa to laiku iztaujāja skolotāju par mācībām, par Nabisina sekmēm, apspriedās, kā uzlabot dēla rokrakstu.

—      Tiesa, Nabisinam nebūs jāstrādā par rakstvedi kā Kulalumam, — Belidinams piebilda, — kad zēns izaugs liels, viņam, tāpat kā man, vajadzēs nodarboties ar liela vēriena tirdzniecību, un tad noderēs gan rakstīšanas māka, gan labais rokraksts.

—     Tāpēc cītīgi jāmācās un nedrīkst kavēt skolu, — skolotājs aizrādīja.

—      Tas tiesa, — Belidinams piekrita. — Tikai ne jau visus skolēnus vienādi jāmāca. Dažam palīdz pletne, citam laikā pateikts vārds.

Skolotājs saprata šo mājienu. Pret bagāta tirgoņa dēlu jāizturas saudzīgi; pat tad, ja viņš ir vainīgs, viņu nedrīkst sodīt tā kā citus bērnus.

Pusdienas bija galā. Atvadoties Belidinams uzdāvināja skolotājam gredzenu un jaunu rakstaina auduma apmetni ar bārkstīm.

Skolotājs uzmauca gredzenu pirkstā, rūpīgi salocīja apmetni, zemu paklanījās tirgonim un pateicās par dāvanām.

Atvadoties no skolotāja, Belidinams brīdināja, ka šajās dienās viņš braucot uz Mari un Nabisins braukšot viņam līdz, tā ka zēns neieradīsies skolā. Skolotājs apsolīja nodarboties ar Nabisinu atsevišķi.

—      Tikai pielūko, klausi mani un čakli mācies! — viņš, prom ejot, teica Nabisinam. — Tad tu būsi labākais skolnieks skolā un izaugsi par krietnu palīgu savam tēvam.

Tagad Nabisins ticēja, ka viņš patiešām brauks tēvam līdz, ka naktī dzirdētā saruna nav rādījusies sapnī un ka tēvs ir piedevis slikto uzvešanos skolā un neatstās viņu mājās.

Brauciens bija paredzēts nākamajā dienā. Viss vakars pagāja, pošoties tālajā ceļā. Pagalmā pie stipri sakurinātās krāsns sēdēja vecā verdzene. Viņa ņēma no liela māla poda gabaliņu mīklas, iztaisīja plakanu plāceni un veikli iemeta to krāsnī tā, lai mīkla pieliptu pie sienas. Gatavi, brūni klaipiņi jau krājās kaudzē blakus krāsnij noliktā bļodā. Virtuvē arī cepa un vārīja, gatavoja pārtiku ceļam; kalpi skraidīja no istabām uz pagalmu, uz virtuvi un atpakaļ uz māju, krāva mantas, saiņoja ķīpas. Vairāk par visiem rosījās Nabisins un Zalilums. Nabisinam šķita, ka viņš palīdz sagatavoties ceļam. Zalilums cerēja, ka pēc saimnieka aizbraukšanas būs vieglāk aizbēgt. Beidzot, kad viss bija sagatavots, ļaudis devās pie miera.

BĒGŠANA

Vēl nebija uzlēkusi saule, kad vergi bija sakrāvuši saiņus ar precēm laivās un Belidinams ar dēlu devās pa upi uz augšu, uz Mari.

Vakarā saimniece ar mazākajiem bērniem aizbrauca pie māsas uz Borsipu, pilsētu, kas atrodas uz dienvidiem no Babilonas. Saimniecības pārvaldīšanu Belidinams bija uzticējis Varadsinam. Viņam vajadzēja uzraudzīt visus darbus mājās, veikalā un uz lauka. Tuvojās pļauja. Laiks pieturējās karsts, saule dedzināja jau no agra rīta.

Ja labību nenovāks laikā, visi graudi izbirs zemē, paliks tukšas vārpas. Tāpēc Varadsins aizsūtīja uz lauku ne tikai mājas kalpus, bet arī galdniekus un kalējus. Pat austuvi slēdza, un visas audējas devās novākt labību.

Sēta kļuva tukša. Mājās bija palikušas tikai divas vecas verdzenes, sargs un Zalilums. Varadsins pārnāca vēlu, pēc saules rieta.

Zalilumam bija daudz brīva laika, viņš slaistījās pa sētu bez darba un skumji skatījās uz aizslēgtajiem vārtiem.

Pagāja divas dienas. Uz vakara pusi, agrāk nekā parasti, atgriezās Varadsins. Vakariņās viņu apkalpoja Zalilums.

—      Aizskrien uz tirgotavu, pasauc Ikatumu! Lai viņš paņem līdzi plāksnītes. Pierakstīsim visu. Kad atbrauks saimnieks, prasīs.

Zalilums devās uz durvīm.

—     Pielūko — neskraidi pa ielām, tūlīt nāc atpakaļ, — Varadsins viņam uzsauca.

—     Uz kurieni tu ej? — sargs jautāja, kad Zalilums palūdza atvērt vārtus.

—     Uz tirgotavu. Varadsins lika. — Un Zalilums izgāja uz ielas.

Tirgus bija netālu, tāpēc Zalilums ātri aizskrēja līdz sava saimnieka tirgotavai.

—     Ikatum! Nāc mājās, Varadsins tevi sauc. Un neaizmirsti paņemt līdzi visas plāksnītes.

—      Kāpēc?

—      Nezinu. Varadsins teica, ka vajagot.

Ikatums posās pie Varadsina.

—      Es skrienu mājās, — Zalilums sacīja. — Varadsins neļāva ilgi kavēties. — Pateicis šos vārdus, zēns izgāja uz ielas.

Sajā vēlajā stundā tirgus laukums jau bija tukšs. Zalilums pārgāja tam pāri un devās prom pa ielu, kas veda uz mājām. Piepeši viņš apstājās. «Kāpēc es eju uz turieni? No šejienes var tik vienkārši aizbēgt!»

Viņš paskatījās apkārt. Tukšs, neviens nav redzams. Tad Zalilums pagriezās sānis un sāka iet pa varkaļu ielu. Saule bija norietējusi, iestājās krēsla. Zalilums gāja, gāja pa šķērsielu un nonāca aklā ieliņā. Bija jāiet atpakaļ. Beidzot, izstaigājis dažas līkas, šauras ielas, viņš iznāca uz plata ceļa, kas veda uz pilsētas vārtiem. Kad viņš līdz tiem nokļuva, jau bija pavisam sa- tumsis. Vārti izrādījās aizslēgti. Tagad līdz pašai rītausmai nevienu neielaidīs pilsētā, neviens no tās neizies. Un ne tikai šie — ziemeļu vārti aizbultēti, visi pilsētas vārti slēgti — nekur ne ieejas, ne izejas. Pilsēta bija tikpat kā cietoksnis. Zalilums stāvēja, mulsi

skatīdamies uz aizvērtajiem vārtiem. Ko lai dara, kurp doties? Ja tupēs šeit līdz rītatti — noķers …

— Ko tu te slaisties apkārt? — atskanēja pikts sarga uzsauciens. — Taisies, ka tiec prom ar veselu ādu!

Zalilums nodrebēja. Iet atpakaļ? Neparko! Bet kur lai paliek? Iela tumša, tukša, visas mājas aizbultētas. Aiz augstajām, baltajām sienām nekas nav dzirdams. Klusums. Piepeši kādā namā pavērās durvis, šaura gaismas strēle pāršķēla tumsu un uzkrita uz ceļa. No mājas atskanēja dobjš troksnis. Tā taču ir ceļinieku mītne! Zalilums atcerējās, ka viņš nav tālu no vārtiem.

«Palūgšu naktsmājas,» Zalilums ņodomāja, «bet no rīta labi agri došos prom.»

Viņš piegāja pie ceļinieku mītnes un pacēla pīteni, kas aizsedza durvju aili.

Nelielajā telpā atradās četri gari galdi. Uz māla soliem, tik platiem kā gultas, sēdēja bārdaini vīrieši garos apģērbos un skaļi sarunājās. Visi no vienas bļodas ņēma ar rokām vārītas zivis, saknes un piedzēra

alu no māla kausiem. Gar sienām stāvēja maisi un lieli saiņi.

«Droši vien tirgoņi no tālienes,» Zalilums nodomāja. «Bet kur tad saimnieks?»

Tur jau viņa bija — veca, resna saimniece stāvēja stūrī pie galda, uz kura izmētāti spēļu kauliņi. Tur par kaut ko dedzīgi strīdējās vecis ar bārdu un melnīgsnējs jauneklis: tūlīt sāksies kautiņš, un saimniece viņus mierināja. Abi apklusa un atkal apsēdās spēlēt. Saimniece pacēla galvu un ieraudzīja zēnu.

—      Kur tu radies? Ko tev vajag?

—     Esmu atpalicis no karavānas, apmaldījos… Bet pašlaik vārti ir aizslēgti, un man nav kur iet. Atļauj pārgulēt! Rītu steigšos panākt savējos.

Saimniece aizdomīgi piemiedza acis. Neizklausās pēc taisnības. Nekādas karavānas šeit vakarā nav bijis. Un kas gan dodas ceļā tik vēlu vakarā? Pat dienā ceļš nav drošs.

«Laikam bēglis,» saimniece nodomāja.

—      Nu labi, paliec, — viņa teica zēnam.

Bet pati nolēma nelaist viņu prom: lai palīdz — ceļinieku mītnē darba netrūkst. Tikai mazliet bīstami ir slēpt izbēgušo. Bet diez vai viņu kāds meklēs: vārgulīgs, maziņš. Kam tāds vajadzīgs?

Pagāja nakts. No rīta Zalilums gribēja iet prom, bet saimniece viņu nelaida.

—      Pārnakšņojis, paēdis esi — bet tagad muksi prom? Atstrādā, tad varēsi iet!

Tā Zalilums palika ceļinieku mītnē.

No rīta līdz vakaram viņš joņoja apkārt, pienesa ēdienu, izdalīja vīnu, novāca netīros traukus, palīdzēja saimniecei pie pavarda. Un tikai vēlu vakarā, kad visi izklīda, zēns likās gulēt kambara kaktā netālu no saimnieku istabas.

«Kas tas ir?» viņš nobēdājies domāja. «Aizgāju no Belidinama, bet nokļuvu citu kalpībā. Nu ir vēl sliktāk. Neviena brīva brītiņa.»

Ne reizi vien jau šinī dienā viņu bija situši gan saimnieks, gan saimniece un pat iebraucēji. Jābēg, jābēg cik iespējams ātrāk, kamēr nav pavisam beigts.

Tomēr Zalilums drīz vien noguris aizmiga, bet otrā rītā atkal viss sākās no jauna.

Pagāja divas dienas.

—      Kas tas par zēnu, kas pie tevis strādā? Kur tu viņu dabūji? — liels, drukns vīrs reiz jautāja saimniekam.

Zalilumam šā vīra seja likās pazīstama. Tas taču ir Belidinama kaimiņa tirgotavas pārdevējs.

—      Nopirkām no garāmbraucošiem tirgoņiem, — saimniece atbildēja.

—      Vai tā nu būs? Dokuments par pirkšanu tev ir? Un kur liecinieki? Pielūko, ka neiekrīti! Vai esi dzirdējis — Belidinamam zēns vergs aizbēdzis? Vai tas nav viņš? Ja atradīs, tad tev labi neklāsies. Pati zini — likums…

—      Nē taču, tas ir mans, nopirku, — saimniece atbildēja. — Kāpēc tu te maisies pa kājām? — viņa uzkliedza Zalilumam. — Prom! Tā ka neblandies šeit vairs! — Un, iebelzusi zēnam pa pakausi, viņa izdzina to no istabas.

Visu vakaru saimnieci urdīja nemiers. Tiklīdz Zalilums parādījās istabā, viņu tūdaļ iztrieca laukā, bet pēc tam saimniece neparasti agri aizsūtīja viņu gulēt.

Nakts vidū Zalilums pamodās — blakus istabā saimniece ar vīru par kaut ko diezgan skaļi sarunājās. Zalilums ieklausījās.

Saimniece satraukti runāja:

—      Vai tu saproti, Belidinamam aizbēdzis puika. Sis ir tas pats. Šodien viņu kāds tirgonis pazina, bet rītu pats Belidinams dabūs zināt, kur atrodas viņa bēglis. Tad mums gals klāt. Posts, ja atradīs izbēgušu vergu. Teiks, ka esam paslēpuši, tas ir tas pats kas nozagt. Par to pēc likuma draud nāve.

—      Nez kāpēc vergi bēg no Belidinama? Tikko mēnesis pagājis, kad aizmuka vergs Hizatu. Klīst valodas, ka viņš redzēts Larsā. Iebraukušais tirgonis stāstīja, ka Hizatu esot kādā dzertuvē nogalināts.

«Nabaga Hizatu pagalam!» Zalilums noskuma.

Izdzirdis pazīstamo vārdu, zēns sāka klausīties vēl uzmanīgāk.

—      Nogalināts? — saimniece brīnījās.

—      Kāds tirgonis paņēmis Hizatu pie sevis, nezinādams, ka tas ir izbēdzis vergs. Reiz viņi aizgājuši uz dzertuvi, bet tur bijuši Belidinama ļaudis. Viņi pazinuši Hizatu un apvainojuši tirgoni zagšanā. Tu, sak, esi noslēpis izbēgušu vergu, tevi par to jāsoda. Tad tirgonis nožņaudzis Hizatu.

—      Pareizi darīja, — saimniece noteica. — Par nogalinātu vergu tikai sods jāmaksā. Bet tam, kurš slēpj izbēgušu vergu, par to draud nāves sods. Slēpt vergu — tas ir tas pats kas nozagt!

—      Ko tad darīsim ar puiku?

—      Ek, nevajadzēja ar viņu ielaisties. Bet nu jau par vēlu. Nu labi, ejam gulēt. Rīt kaut ko izdomāsim.

Saimnieki apgūlās, istabā iestājās klusums.

Zalilums bija dzirdējis visu sarunu. Viņš gulēja, elpu aizturējis, bet sirds dauzījās tik stipri, ka likās, it kā puksti būtu dzirdami ne tikai mājā, bet pat uz ielas.

«Tātad Hizatu ir pagalam», Zalilums noskuma. «Aizbēga no viena saimnieka, bet cits viņu nogalināja… Kas gan notiks ar mani?» zēns domāja.

Kaimiņa tirgotavas pārdevējs bieži iegriezās Belidinama mājās. Rīt to visu uzzinās Varadsins, un saimnieki atdos bēgli Belidinamam. Bet ja nu saimnieks nogalina Zalilumu, nožņaudz tāpat kā Hizatu?

Asaras sakāpa kaklā, bet Zalilums noturējās. Klusu! Raudāt nedrīkst. Lai saimnieks domā, ka viņš aizmidzis un nekā nezina. Zalilums gulēja ar vaļējām acīm un ieklausījās klusumā; tajā bija dzirdama tikai vienmērīgā saimnieces elpošana un saimnieka krācieni.

Zalilums piecēlās, atkal ieklausījās. Klusums. Visi guļ. Tikko dzirdami uz pirkstu galiem viņš iznāca no kambara, pārgāja pāri lielajai istabai un lēnām atbīdīja aizšaujamo. Atvēra durvis. Tās iečīkstējās, krākšana pārtrūka. Zalilums no bailēm pamira, cenzdamies neelpot. Nē, viss klusu. Saimnieks tikai pagriezās uz otriem sāniem un atkal sāka krākt. Zalilums izgāja laukā un pievēra aiz sevis durvis.

Arā bija pavisam tumšs. Augstās, melnās debesis nosētas ar spožām zvaigznēm. Zalilums atviegloti uzelpoja, viņš jutās brīvībā. Zēns devās uz pilsētas vārtiem, nosēdās zemē un sāka gaidīt rītausmu.

«Kaut tikai neiemigtu,» viņš domāja, «citādi palaidīšu garām brīdi, kad atver vārtus. Tad visam beigas: noķers, ja agri nebūšu prom.»

Viņš pacēla galvu un sāka aplūkot zvaigznes. Cik to daudz — ne saskaitīt… Gandrīz virs pašas galvas spožā, vislielākā — tā ir dieva Marduka, dievu ķēniņa, zvaigzne. Nabisins bija iemācījis Zalilumu pazīt zvaigznes. Bet, re, cita zaigo un deg sarkanā gaismā — tā ir briesmīgā kara dieva Nergala zvaigzne. Cik daudz to pie debesīm ir? Tik daudz, ka visas nevar atcerēties.

Pamazām debesis kļuva gaišākas, rītos atspīdēja bāli rožaina ausma, zvaigznes izdzisa. Tikai viena zvaigzne — liela, spilgta, gaiši zila — iezaigojās rītausmas staros.

Tā ir dievietes Ištaras rīta zvaigzne. Tātad drīz būs rīts. Zalilums piegāja pie vārtiem. Tur jau pulcējās kopā ļaudis. Te bija gan ziņneši, ko ķēniņš Hammurapi sūtīja ar vēstulēm uz dažādām pilsētām, gan tirgoņu karavānas ar precēm, kas uzkrautas ēzeļiem; ceļotāji devās uz dažādām pusēm un pat uz svešzemju pilsētām.

Sajā burzmā Zalilums cerēja nemanīts iziet cauri vārtiem. Taču sardzes vīri uzmanīgi pārbaudīja katru, kas gāja viņiem garām.

—     Uz kurieni tu? — sardzes vīrs notvēra Zalilumu aiz pleca. — Kur tavs saimnieks?

Zalilums apmulsa. Viņš neviļus pārvilka ar roku pa savu līdz pusei nocirpto galvu un nobijies atbildēja:

—     Pazaudēju… Viņš droši vien jau būs izgājis un …

—      Nekur viņš nav izgājis, — sardzes vīrs rupji pārtrauca zēnu. — Sēdi te un gaidi! — Un viņš atgrūda zēnu no vārtiem.

Zalilums atgāja sāņus un apsēdās uz akmens ceļa malā. Garām devās ļaudis; citi steidzās, citi gāja lēnām un cienīgi, bet visi bija aizņemti ar savām darīšanām, un neviens nepievērsa uzmanību zēnam, kas vientuļi sēdēja uz akmens.

Zalilumam gribējās raudāt, bet viņš savaldījās. Vai tiešām neizdosies tikt laukā no pilsētas un atkal vajadzēs atgriezties pie saimnieka un uz visiem laikiem palikt par vergu?

AUGŠUP PA UPI

Jau trešo nedēļu Nabisins brauc pa upi. ūdens pacēlies augstu, krasti ir staigni. Vergi visi kā viens iegūlušies siksnās un velk kuģus, bet kājas grimst slapjās smiltīs, iet grūti, un kuģi lēni, lēni virzās augšup pa Eifratu. Upe ir tik plata, ka Nabisinam liekas — viņš brauc pa jūru. Bet viņš ļoti labi zina, ka Eifrata ir gara, plata upe un tek no tālajiem, augstajiem kalniem līdz pašai jūrai. Tā skolotājs viņiem skolā bija stāstījis.

Cik zaļi ir Eifratas krasti! Katru dienu no paša rīta līdz vakaram, kamēr gaišs, Nabisins tīksminās par tiem. Sākumā viņi ilgi brauca garām apdzīvotām vietām ar nelieliem augļu dārziem. Kā tik tur nebija — aprikozes, ābeles, bumbieres, saldie ķirši, granātkoki… Tomēr, liekas, vislabākās ir dateļu palmu birzis. Bieza, sulīga zāle kā zaļš paklājs sedz pļavas, kur ņirb košas puķes. Pilsētā Nabisins nekad nebija tik skaistus ziedus redzējis. Cik labi braukt, kad ir augsts ūdens līmenis! Vasarā Eifrata ieies atpakaļ krastos, sāksies tveice; tad izdeg zāle, novīst puķes, nodzeltē meldri. Tikai palmas, kam ir ļoti garas saknes, šalkos savas kuplās lapas. Ne jau velti par palmu mēdz sacīt, ka šis koks mīlot, lai tā kājas būtu ūdenī, bet galva — ugunī.

Pēdējās dienās apdzīvotās vietas bija sastopamas arvien retāk. Blakus māla mājiņām kuploja augļu koki. Laukos, kurus šķērsoja kanāli, strādāja ļaudis. Kanāla krastā blakus nelielam augļu dārziņam pacēlās augsts stabs ar grīļīgu šķērskoku, tā vienam galam bija piestiprināta aukla ar māla spaini.

— Tēt, skaties, kāds jocīgs stabs, — Nabisins brīnījās.

—      Tas ir ritenis, — tēvs atbildēja. — Vasarā, kad sāksies sausums, ar spaini smels no kanāla ūdeni un aplaistīs kokus dārzos.

—      Kas to darīs?

—      Seit — paši zemkopji.

—      Bet pie mums?

—      Pie mums — vergi, — Belidinams cienīgi atbild.

—      Paskaties, paskaties, atkal ciems un atkal augstā pakalnā! Kāpēc visas apdzīvotās vietas atrodas uz pakalniem?

—      Tie nav pakalni, tie ir uzbērumi. Tos uzcēluši ļaudis. Daudzus gadus šeit atrodas ciemi. Eifratas krasti ir zemi un līdzeni, palu laikā upe applūdina visu ieleju. Māla mājiņas plūdu laikā sabrūk, bet uz to drupām tiek celtas jaunas mājas. Tā tas turpinājies daudzus, daudzus gadus. Pa šo laiku izauguši lieli uzbērumi, gluži kā uzkalni, un tagad plūdi vairs nav bīstami — ūdens nepaceļas līdz ciemam.

—      Tu saki — sen. Divdesmit gadu? Varbūt pat četrdesmit? — Nabisins gribēja zināt.

—      Ei nu, dēliņ, daudz vairāk.

—      Tātad simt!

—      Pat ne simt, bet daudzi simti gadu.

Nabisinu interesē viss. Viņš jautā un jautā, visu viņam gribas zināt.

No augšas lejup pa straumi vienā laidā iet kuģi, lieli un mazi, piekrauti ar kokiem, akmeņiem, metālu. Tie ir celtniecības materiāli, tos ved uz Babilonu. Tur taču nav ne mežu, ne kalnu. Mājokļus tur ceļ no māla un niedrēm; ielejā, Eifratas lejastecē, niedru ir daudz, bet tempļu un piļu celšanai vajadzīgi koki un akmens plāksnes. Paskat, aizpeld plosts uz ādas maisiem, kas piepūsti ar gaisu. Paretam aizbrauc koka kuģi. Tie nav lieli. Koks ir dārgs materiāls. Parasti šādos kuģos ved preces tirgoņi no Hati zemes, tur Sudraba kalnu [4]nogāzēs ir daudz mežu. Visbiežāk var sastapt vieglas niedru laivas ar augšup uzliektiem galiem, tādas, ar kādu brauc Nabisins pats. Dažreiz gadās pavisam apaļi

niedru kuģi, kas no ārpuses apšūti ar ādu. Kad vairāki kuģi vienlaicīgi iet pa upi, dzirdamas skaļas balsis. Airētāji sasaucas cits ar citu, tirgoņi, satikuši paziņas, jautā, kā veicas, kādas preces labāk pērk, vai laba peļņa. Bet reiz Nabisins bija ļoti izbrīnījies, kad viņiem garām aizbrauca apaļa laiva, kurā veda ne tikai dēļus, bet arī ēzeli.

—      Kāpēc viņi ved ēzeli? Vai tad Babilonā viņu trūkst? — zēns smiedamies jautāja Ribamili, kas, stāvēdams laivas pakaļgalā, turēja stūres airi.

—      Ne jau pārdošanai ved ēzeli, — Ribamili atbildēja. — Kad tirgoņi savas preces būs izpārdevuši, viņi aizmetīs niedru laivu sieniņas un dibenu, bet ādu uz- sies ēzelim mugurā un atgriezīsies mājās pa zemes ceļu. Tādā laivā uz augšu pa upi grūti braukt, kaut arī to velk ar virvēm. Šīs laivas nav tādas kā mūsējā — šaurā, kas viegli slīd pa ūdeni.

Un Ribamili pagrieza airi pa kreisi, lai apbrauktu nelielu saliņu.

Nabisins bija paguvis sadraudzēties ar veco Ribamili. Ribamili jau daudzus gadus kuģo pa upi un pazīst to tik labi kā savu dzimto pusi. Un cik daudz visvisādu nostāstu zina Ribamili! … Ne vienu reizi vien viņam atgadījušies dažādi piedzīvojumi, dažreiz bijis vai par matu no nāves. Vakar Ribamili pastāstīja Nabisinam, kā reiz kuģim, ar kuru viņš braucis, uzbrukuši laupītāji. Tumšā naktī divi pirāti piepeldējuši pie laivas. Viens jau paspējis ierāpties tajā, otrs tikai pieķēries pie borta. Ribamili stāvējis pie stūres. Viņš nav apjucis — ar spēcīgu aira sitienu apdullinājis laupītāju, tas novēlies aiz borta. Otrs nobijies un, satvēris krītošo biedru, aizpeldējis ar viņu uz krastu.

Arī tagad Nabisins piesēdās pie Ribamili, cerēdams dzirdēt kaut ko interesantu.

—      Ribamili, es šodien visu nakti negulēju.

—      Ei nul Vai tad vilnas maiss, uz kura tu guli, piebāzts ar akmeņiem, tev sānus spieda, vai?

—      Nezobojies, Ribamili! Naktī kāds krastā raudāja un kliedza. Pamodos no šiem kliedzieniem un nobijos. Samiegojies nesapratu, ka tie bijuši šakāļi, kas kauca. Pēc tam nevarēju aizmigt. Tā vien likās — tūlīt viņi ielēks laivā. Mēs taču braucam gar pašu krastu.

—      No šakāļiem nu gan nav jābaidās. Viņi neaiztiek cilvēkus, pārtiek no maitām. Tikai ļoti pretīgi kauc pa naktīm. Bet man reiz tā gadījās, — vecais piebilda, — toreiz es gandrīz aiz šausmām nosirmoju, kaut arī biju diezgan jauns.

Nabisinam iemirdzējās acis.

—      Pastāsti, Ribamili! Lūdzul

— Nu labi. Klausies! — Ribamili brīdi klusēja, sakopodams domas. — Tas notika sen. Es tikai divus gadus biju kuģojis pa upi, stūri man vēl neuzticēja, braucu par airētāju, sēdēju pie airiem. Mums bija vērtīga krava; vedām no augšteces, no Hati zemes, sudrabu. To tur kalnos iegūst, ne velti šie kalni tiek saukti par Sudraba kalniem. Uz mūsu kuģa brauca divi karavīri, katram bija šķēps un stops ar bultām. Viņi apsargāja maisus ar sudrabu. Bijām pavisam tuvu pie Babilonas, nākamajā dienā cerējām piestāt krastā, pēdējo nakti braucām pa upi. Visapkārt klusums. Tikai mazliet varēja dzirdēt, kā airi šļakstina ūdeni. Uzlēca mēness, viss kļuva redzams kā dienā. Mēs braucām gar pašu krastu, biezi aizaugušu ar zālēm un niedrēm. Piepeši atskanēja briesmīgs kliedziens. Neviens nevar bez bailēm klausīties šajā stieptajā, gaudojošajā rēcienā, Zvēri pa kaklu pa galvu metas prom un bēg, atpakaļ neskatīdamies; viņi zina, ka tikai ātras kājas var glābt no nāves. Bet cilvēkam, dzirdot šādu kaucienu, sāk drebēt rokas un kājas un sirds krūtīs tik stipri dauzās, it kā gribētu izlēkt laukā. Tā rēc tikai izsalcis lauva, kad taisās doties medībās. Posts un bēdas tam, kas gadās viņam ceļā. Mēs visi laivā bijām vai pamiruši. Rēciens atskanēja vēlreiz. Iešalcās meldri. Un tad mēs ieraudzījām lielo, spēcīgo zvēru ar kuplajām krēpēm. Viņš iznāca no brikšņiem un apstājās krastā

gandrīz pie paša ūdens. Droši vien kāds bija iztraucējis, tāpēc kļuvis nikns. Piepeši lauva lēca taisni mums virsū. Tikai netrāpīja tieši laivā, bet ieķērās ar ķetnām malā. Ja viņam būtu izdevies ielēkt, mēs būtu pagalam. Bet te viens karavīrs izšāva ar loku un trāpīja zvēram acī. Lauva ierēcās no sāpēm. Tad otrs karavīrs meta piķi un trāpīja lauvam kaklā, tajā vietā, kur viņam pulsē asinis, un tās sāka šļākties laukā no brūces. Pat ūdens visapkārt kļuva tumšs: mēness gaismā to varēja redzēt. Tūlīt es arī attapos no briesmām un uzcirtu lauvam ar nazi pa ķetnām, kas bija sakampušas laivas rnalu. Bet tas jau bija lieki. Lauva bija nāvīgi ievainots, spēki izsīkuši, viņš vairs nespēja turēties un iekrita ūdenī. Tā mēs. izglābāmies no lauvas.

—     Bet kas notika pēc tam? Vai jūs izvilkāt viņu no ūdens?

—      Nē, — Ribamili atbildēja. — Mēs bijām tā pārbiedēti, ka uzreiz nespējam atgūties. Pēc tam jau bija par vēlu meklēt viņu upē. Laivu aiznesa pa straumi stipri uz leju… Nu, šodien pietiks, — Ribamili teica, ķerdamies pie aira. — Redzi, laiva aizdzīta no krasta. Skat, saimnieks arī nāk. Kaut nu nesadusmotos, ka mēs pļāpājam! Ej prom no šejienes!

Nabisins negribot piecēlās- un devās uz priekšgalu. Viņš apsēdās uz maisa un, skatīdamies lejup uz upi, no jauna pārdzīvoja Ribamili stāstu. Viņš tik dzīvi iedomājās mēness nakti, briesmīgo, rēcošo lauvu, cīniņu ar zvēru, ka šķita, it kā tas viss būtu noticis ar viņu pašu.

«Tā tik ir dzīve!» zēns domāja. «Tik daudz briesmu un dažādu piedzīvojumu.» Bet kas viņam? Katru rītu viņš iet uz skolu, atbild, kas bijis uzdots, raksta uz māla plāksnītes un mācās atkal nākamajai dienai. Garlaicīgi. Nu nekas, tēvs saka, pēc diviem gadiem, kad Nabisins pabeigšot skolu, palīdzēšot tēvam. Tad arī viņš, Nabisins, dosies uz tālām zemēm, kur tirgojas tēvs. Aizbrauks arī uz Hati zemi, kas atrodas kalnos, kur iegūst sudrabu, uz Ugaritas ķēniņvalsti Lielās Saulrieta jūras 1 krastā. No turienes ved varu, Libānas

'Saulrieta jūra — tā babilonieši sauca Vidusjūru.

ciedru taisnos stumbrus un purpursārtus audumus, no kuriem šuj dārgas drēbes. Jādomā, tas būs vēl interesantāk nekā Ribamili ceļojums pa vienu upi. Tikai ātrāk jābeidz skola. Tādēļ jau var arī paciesties.

Bet pašlaik par to nav vēris domāt. Viņa sapnis ir piepildījies — viņš brauc ar tēvu uz tālo pilsētu Mari, par kuru tik daudz dzirdējis no tēva. Un skola, nepatikšanas, stundas — viss ir aizmirsts! Patlaban laiva tuvojas nelielai pilsētai pie paša upes krasta. Piestātnē stāv bezgala daudz dažādu kuģu. Belidinama un viņa kompanjona laivas piebrauca malā. Vergs, kas sēdēja laivas priekšgalā, nolēca uz krasta un piesēja laivas pie stabiem. Pie tirgoņiem iekāpa ierēdnis un pieprasīja plāksnītes ar atļauju izvest preces. Pēc tam viņš pārskaitīja maisus, pārbaudīja, kas tajos iekšā, un devās pie galvenā priekšnieka. Viņam līdzi aizgāja arī pats Belidinams. Viss bija pilnīgā kārtībā, un tika saņemta atļauja doties tālāk. Belidinams atviegloti uzelpoja, kad viņi atīrās no piestātnes un atkal devās augšup pa upi.

—      Šoreiz ātri likām cauri, — viņš teica Naralumam. — Ne vienmēr viss tik labi izdodas. Reizēm ierēdņi tā piesienas, ka veselām diennaktīm aiztur kuģus.

—      Ne velti mēs gājām uz templi pie priestera, lai uzzinātu, vai drīkst izbraukt mums paredzētajā dienā un vai nav sliktu zīmju, — Naratums atbildēja.

—      Jā, diena bija izraudzīta veiksmīgi. Priesteris teica, ka zvaigžņu izvietojums ir labvēlīgs, lai varētu doties ceļā… Protams, nenāca par ļaunu arī maiss ar datelēm, ko uzdāvināju priekšniekam… — Belidinams piebilda.

Nabisins šajās sarunās nepiedalījās. Kopš ceļojuma sākuma viņam visas dienas likās veiksmīgas un laimīgas. Nupat viņš bija sēdējis laivas priekšgalā, skatījies, kā atiet no krasta, bet nu atkal piemetās blakus Ribamili.

—      Skaties, zēn, uz pilsētu, kamēr vēl vari to redzēt, un atvadies no savas valsts! No šejienes sākas svešas zemes.

—          Beidzot būs svešas zemes! — Nabisinam iemir

dzējās acis. — Nu jau mēs esam pavisam tālu no mājām!

—      Drīz būsim vēl tālāk, — Ribamili atbildēja.

Jau daudz dienu Nabisins brauc pa upi, un vēl aizvien viņam nav apnicis priecāties par tās krastiem. Apdzīvotas vietas parādījās arvien retāk, toties visās malās auga zaļas birzis.

—      Ribamili! — Nabisins jautāja savam draugam. — Paskat, cik šeit daudz koku, — kāpēc gan dateļu palmas tik reti redz? Pie mums ir maz koku, toties visapkārt plešas veselas palmu birzis un dārzi.

—      Dateļu palma baidās no aukstuma, — Ribamili atbildēja, — šeit dateles nepaspēj nogatavoties.

—     Vai tad te ir auksts? Tik karsts, ka dienā grūti elpot.

—      Te tikai vasarā tāda tveice. Ziemu te pūš auksti vēji un dažreiz pat uzkrīt sniegs.

—      Sniegs?! — Nabisins brīnījās. — Kas tas ir — sniegs? Kāds tas izskatās? Es nekad neesmu redzējis sniegu.

—      Tu nevarēji to redzēt, Nabija. Pie mums, Babi- lonā, nekad nav sniega. Tas krīt lietus vietā, kad ir auksts laiks. Mazas, baltas pūciņas slīd uz zemi un tūlīt kūst. Bet kalnos, kad iestājas ziema, tās pārklāj zemi kā ar baltu segu. Braukāsi uz kalniem ziemeļos, tad redzēsi.

Nabisins skatījās plaši ieplestām acīm uz stūres viru un uzmanīgi klausījās, ko sirmgalvis stāsta.

—      Ribamili, — reiz Nabisins palūdza, — pastāsti, kā tu dzīvoji, kad biji maziņš.

—      Tas bija sen, dēls, es pat neatceros, cik man ir gadu. Mūsu ķēniņš Hammurapi vēl nebija piedzimis, toreiz valdīja viņa vectēvs Apilsins… — Ribamili brītiņu klusēja. — Mans tēvs visu mūžu bija nabadzīgs. Abi ar māti strādāja uz lauka, brāļi viņiem palīdzēja…

—      Bet tu, Ribamili?

—      Es toreiz biju pavisam mazs. Neatceros ne tēvu, ne brāļus un savu māju nekad neesmu redzējis.

—      Kā tas var būt? Neatceries ne māju, ne tēvu?!

—       Vai esi dzirdējis tādu parunu — «Nabags dzīvo no savu bērnu cenas»?

—      No bērnu cenas? Es nesaprotu.

—       Tas nozīmē — ja nabagam nav ko ēst, viņš pārdod savus bērnus. Tēvs pārdeva manus brāļus bagātiem tirgoņiem. Es viņus nekad neesmu redzējis.

—      Un tevi arī pēc tam pārdeva?

—       Nē, mani nepārdeva. Tēvs paņēma no tirgoņa graudus, tirgonis iedeva uz parāda. Tēvs iesēja graudus, bet Adads, vētras dievs, uzsūtīja mūsu laukam briesmīgu viesuļvētru. Visiem labība bija pagalam. Tēvs novāca sliktu ražu un nevarēja samaksāt tirgonim parādu. Tad tirgonis paņēma manu māti ķīlā. Viņš teicis: «Atdosi parādu — atlaidīšu sievu.» Es toreiz biju pavisam mazs, saimnieks paņēma mani kopā ar māti. Tā es nekad neesmu bijis brīvībā — visu mūžu esmu vergs.

—      Vai tad saimnieks neatlaida tevi un māti pēc trim gadiem?

—      Nē! Tēvs nevarēja atdot tirgonim graudus, ko bija paņēmis uz parāda.

—        Kā tad tā? — Nabisins brīnījās. - Mēs taču lasījām skolā plāksnītes ar likumiem. Tur ir teikts: ja saimnieks paņēmis parādnieka sievu vai dēlu, tad pēc trim gadiem viņam jāatlaiž tie brīvībā.

—       Tikai tagad pastāv tādi likumi. Agrāk, Apilsina un Simulaela — ķēniņa tēva — valdīšanas laikā, tā nebija. Kas nokļuva par parādiem verdzībā, tas visu mūžu palika par vergu.

—      Tātad Hammurapi izdomāja tādu likumu? Tēvs teica, ka viņš esot taisnīgs ķēniņš, labs!

—      Visi ķēniņi ir labi, tikai mēs to neredzam.

—      Bet likums?

—      Mums, vergiem, vienalga, vai tas ir vai nav.

—       Kā var būt vienalga! — Nabisins iekaisa. — Padomā pats, tu tagad nebūtu vergs! Jūs ar māti būtu pēc trim gadiem atgriezušies mājās.

—       Bet pēc gada atkal nonāktu parādu kalpībā. Nebūtu ko ēst — atkal tirgonis par parādiem paņemtu māti un mani.

—           Kā tad tā? Hammurapi licis uzrakstīt uz plāk- snltēm, ka stiprais nedrīkst darīt pāri vājajam … Bet tu saki…

—      Uzrakstīt var visu. Jau daudz gadu dzīvoju pasaulē, tikai ne reizi vēl neesmu redzējis, ka bagāts cilvēks no kāda būtu baidījies. Vara ir viņa rokās, ko grib, to arī dara.

—     Vajag sūdzēties ķēniņam. Tēvs teica, ka Hammurapi pats izskatot sūdzības. Viņš klausoties, ko rakstvedis lasa, un pats visu izlemjot. Kas vainīgs, to ķēniņš sodot.

—      Tēvs runā taisnību. Tu saki — jāaizraksta sūdzība ķēniņam. Bet kurš māk rakstīt? Nabagais nevar to izdarīt. Viņš nav mācījies skolā.

—      Bet rakstvedis?

—      Rakstvedim jāmaksā. Viņš neko nedara par velti. Padomā pats, Nabija, — kā sūdzības tās ir, ko izskata ķēniņš, kam likumi palīdz dzīvot? Vai tagad saprati?

Ribamili apklusa. Viņš pagrieza laivu tuvāk krastam, kur virvēs iekārušies vergi ar pūlēm vilka uz priekšu kuģus. Tie līdz malām bija piekrauti ar smagu kravu, un ļaudis, noguruši līdz nāvei, gāja, vienmērīgi šūpodamies un sasprindzinājuši visus spēkus. Reizēm kāds vergs pieliecās tik zemu, ka, likās, tūlīt pakritīs. Bet viņš noslaucīja sviedrus, kas plūda straumēm, atlieca muguru un gāja tālāk. Kad pavisam vairs nebija spēka, vergi uzsāka grūtsirdīgu, vienmuļu dziesmu — tā palīdzēja iet. Viņi dziedāja par to, ka ceļš ir garš, laiva smaga, ka virve noberzusi krūtis un saule apdedzinājusi kailās mugurās, un tuksneša vējš nes pretī savu karsto elpu, bet jāiet vēl daudz dienu pa slīkšņainiem krastiem, tāpēc ka ceļš no Babilonas līdz Mari ir tāls.

Nabisins klausījās šās skumjās dziesmas vārdus un žēli skatījās uz vergiem. Viņš domāja par to, ko bija stāstījis Ribamili. Tiesa, pie viņiem skolā mācās tikai bagātu laužu bērni. Viņu vidū nav neviena nabadzīga zēna. Tikai tirgoņu, karavadoņu, ķēniņa ierēdņu dēli. Kulalumam tēvs ir vienkāršs rakstvedis, bet vai tad viņš dzīvo slikti? Kulalumu nekad nepārdos verdzībā kā Zalilumu. Un Nabisins atcerējās savu biedru. Cik viņš bija jautrs zēns sākumā, kad viņu atveda uz tirgoņa māju. Bet cik skumjš, kad pēdējo reizi abi spēlēja

skolu. Tagad ari Zalilums visu mūžu būs vergs, tāpat kā Ribamili. Nabisins nopūtās.

—       Zini, Ribamili, kad izaugšu liels un būšu saimnieks, es iecelšu Zalilumu sev par palīgu. Nevienam neļaušu viņam darīt pāri, mēs vienmēr būsim kopā.

—       Tu esi labs zēns, Nabija. Atceries, ko tu šobrīd teici, un neaizmirsti to, kad izaugsi liels. Bet nu ej! Skaties, saule jau norietējusi un drīz būs pavisam tumšs.

—      Bet kad tu pastāstīsi pasaku? Tu no rīta apsolīji, Ribamili. ..

—      Šodien ir jau vēls. Pasakas būs rītu.

—      Nabija! Nāc vakariņās! — Belidinams sauca dēlu.

Zēns piecēlās un devās pie tēva.

No rīta, kā vienmēr, Nabisins pamodās līdz ar saules lēktu un tūdaļ aizgāja uz laivas pakaļgalu pie Ribamili, bet sirmgalvis bija aizņemts un aizraidīja zēnu prom: — Ej, Nabija, patlaban man nav laika. Atnāc pēcpusdienā.

Nabisins negribīgi aizgāja un apsēdās priekšgalā. Viņš skumīgi skatījās uz krastiem, kurus klāja zaļa zāle un augsti meldri, uz vergiem, kas, tapat kā vienmēr, ar mokām vilka laivu pret straumi.

Bija pagājušas jau vairākas dienas. Nabisinam apnika ceļojums pa upi, viņš arvien biežāk atcerējās māju, māti un savu draugu Zalilumu. Cik jauki būtu bijis, ja tēvs būtu paņēmis arī Zalilumu līdzi, viņiem divatā klātos jautrāk. Ribamili zina daudz interesantu notikumu, bet ne jau vienmēr gribas klausīties šajos stāstos. Turklāt Ribamili ir maz brīva laika.

Pēcpusdienā Ribamili pasauca Nabisinu. Tas priecīgs apsēdās blakus sirmgalvim un bija gatavs klausīties sen apsolīto pasaku. — Pirms daudz, daudz gadiem, — Ribamili iesāka, — Urukas pilsētā valdījis varenais ķēniņš Gilgamešs. Viņš uzcēlis apkārt pilsētai augstu mūri un uzcēlis savai mātei — dievietei — templi. Urukas ļaudis pa dienu strādājuši, bet naktīs Gilgamešs rīkojis pilī dzīres, saaicinādams visus uz svētkiem.

Reiz pie Gilgameša atnācis mednieks un pastāstījis, ka esot mežā saticis kādu ļoti stipru cilvēku. Viņu saucot par Enkidu. Sis cilvēks esot ģērbies kā mednieks, uz viņa pleciem krītot kuplas cirtas. Enkidu nepazīstot ļaudis, dzīvojot kopā ar dzīvniekiem: kopa ar gazelēm ēdot zāli, kopā ar zvēriem ejot uz upi dzert. Enkidu saraujot visas cilpas, salaužot visas lamatas un izglābjot meža zvērus.

«Ko lai daru?» mednieks jautājis. «Kā lai tieku vaļā no Enkidu?»

Un Gilgamešs devis viņam gudru padomu:

«Aizej pie tās vietas, kur zvēri nāk dzert, un paņem sev līdz skaistu meiteni. Tas cilvēks ieraudzīs meiteni, iemīlēs to un aizmirsīs zvērus, aizies viņai līdzi no tuksneša.»

Mednieks sameklējis daiļu meiteni un devies ar viņu tuksnesī. Viņi gājuši trīs dienas, līdz beidzot sasnieguši dzeramo vietu.

Gaidījuši vienu dienu, gaidījuši otru, un tikai trešajā dienā no kalniem nokāpuši zvēri dzert ūdeni. Kopā ar viņiem atnācis Enkidu.

Enkidu ieraudzījis skaistuli, un mīlestība pārņēmusi viņa sirdi. Viņš piegājis pie meitenes un nespējis vairs aiziet prom. Meitene viņam teikusi:

«Tu esi spēcīgs, tu esi skaists, Enkidu. Ko tu dari tuksnesī pie zvēriem? Nāc man līdz! Es aizvedīšu tevi uz Uruku, uz lielu pili, pie Gilgameša, kas gudri valda pār ļaudīm.»

Enkidu aizmirsis savus zvērus, kāri klausījies mīļotās valodā un bijis ar mieru iet viņai līdzi uz pili.

«Iesim uz Uruku pie visspēcīgā Gilgameša, es gribu viņu izaicināt uz cīņu, pamēroties spēkiem. Paskatīsimies, kurš no mums ir stiprāks: viņš, varenais ķēniņš, vai es — tuksnesī dzimušais!»

—      Vai viņi kāvās, Ribamili? — Nabisins jautāja, uzmanīgi sekodams stāstam. — Kurš gan no viņiem bija stiprāks?

—      Pagaidi, Nabija, nesteidzies! Pienāks laiks, uzzināsi. Atnācis Enkidu uz Uruku, — Ribamili turpināja, — saticies ar Gilgamešu, un sākusies starp viņiem liela cīņa. Daudz dienu cīnījušies varoņi, bet nevarējuši uzveikt viens otru. Nokusuši, paskatījušies viens uz otru un sapratuši, ka abi ir vienlīdz stipri.

Un tā varoņi noslēguši draudzību. Kopš tā laika draugi nav šķīrušies, nav pametuši viens otru nelaimē, kopā dalījuši bēdas un priekus. Daudz varoņdarbu veicis Gilgamešs un Enkidu, glābdami ļaudis no nelaimes. Gilgamešs izgudrojis, ka jādabū būvkoki no ciedru birzs, ko apsargā Humbaba, visu briesmoņu briesmonis.

Enkidu sācis atrunāt draugu:

«Es šo vietu zinu, esmu tur bijis, kad klaiņoju pa kalniem. Tas ir necaurejams mežs. Kā tu tiksi tajā iekšā? Humbaba taču ir briesmīgs, viņa balss — viesuļvētra, mute — liesma, viņa elpa nes postu, viņa sitiens ir nāvējošs. Atsakies no iecerētā!»

Gilgamešs nepaklausījis savu draugu.

«Kurš no cilvēkiem var līdzināties saules dievam un dzīvot mūžīgi? Dzīves gadi — tie ir īsi, bet cilvēka darbi — vējš. Pāries, un nekas nepaliks. Ja kritīšu kaujā, cilvēki paturēs atmiņā manu vārdu un runās: «Kritis Gilgamešs no Humbabas rokas!»»

—     Un Gilgamešs viens devās pretī briesmonim? — Nabisins nenocietās un pajautāja.

—      Tu atkal steidzies, Nabija! Enkidu neatstājis savu draugu, abi divi kopā devušies meklēt ciedru birzi. Ilgi, ilgi gājuši varoņi un beidzot sasnieguši augstu kalnu, Humbabas mītni.

Draugi apstājušies mežmalā, skatījušies biezoknī un redz: milzīgie ciedri augstu uzslējuši savas galotnes, biezoknī iemītas meža takas, un pa tām lēnā gaitā klejo Humbaba. Kalna piekājē aug lieli koki, ēna zem tiem aicināt aicina atvēsināties, un visapkārt sazēlušas zāles un krūmi. Tālu aizstiepjas mežs, un augstu pār to paceļas Humbabas kalns.

Varoņi satikušies ar Humbabu, un sākusies sīva cīņa uz dzīvību un nāvi. Draugi pieveikuši briesmīgo nezvēru, un beigtais Humbaba gulējis viņiem pie kājām. Cīņa beigusies, draugi atpūtušies. Gilgamešs nomazgājis ieročus, izsukājis matu cirtas, uzģērbis tīras drēbes. Tajā brīdī brīnum skaisto varoni ieraudzījusi dieviete Ištara un iemīlējusi viņu no visas sirds.

«Nāc man līdz, Gilgameš! Tu dzīvosi pie manis pilī, un es atdošu tev visus savus dārgumus. Nebūs bagā- taka cilvēka par tevi!»

— Un Gilgamešs aizgāja viņai līdzi? Aizmirsa Enkidu?

— Nē, Nabija. Dieviete Ištara bija ļauna un viltīga. Viņai bijis mīļš putns — salauzusi tam spārnus. Katru dienu kazu gans nesis viņai garšīgas maizītes, izgriezis viņai mazus kaziēniņus — dieviete pārvērtusi ganu par vilku, un nu viņu trenkājuši paša draugi, plēsuši paša suņi. Katru dienu dārznieks Išullani nesis viņai dateļu ķekarus, izpušķojis ar ziediem galdu. Ištara sadusmojusies uz viņu, iesitusi dārzniekam un pārvērtusi viņu par zirnekli. Nomitinājusi to zirnekļu tīkla vidū — nav spējis ne pie griestiem uzrāpties, ne nolaisties uz grīdas. Gilgamešs nepametis draugu, negribējis aiziet no Urukas un atraidījis viltīgās dievietes mīlestību.

Aizvainotā Ištara aizsviiusies dusmās un pacēlusies debesīs pie sava tēva, dieva Anu. Nosūdzējusi Gil- gamešu un pieprasījusi, lai Anu nosoda viņu.

Tad Anu radījis vērsi ar ugunīgu elpu un nometis viņu uz zemes. Vērsis nokritis Urukas pilsētā, un daudz ļaužu aizgājis bojā no viņa liesmainās elpas. Neviens nevarējis to pievārēt. Tad Gilgamešs un Enkidu nolēmuši atbrīvot savu pilsētu no briesmīgā zvēra. Enkidu uzlēcis vērsim mugurā, satvēris viņu ar spēcīgu roku aiz viena raga. Vērsis saniknojies, sācis sist Enkidu ar asti. Enkidu pamanījies un notvēris vērša asti, un spēcīgi sažņaudzis to ar otru roku. Bet Gilgamešs, varonīgais karotājs, bezbailīgi piegājis vērsim klāt un ietriecis tajā nazi. Nazis iedūries dziļi starp ragiem, un briesmonis nogāzies beigts. Tā draugi atbrīvojuši no briesmām Urukas ļaudis.

Dieviete Ištara noskaitusies, viņai nebija izdevies atriebties. Gilgamešs pazemojis viņu. Enkidu zobojies par dievieti:

«Ja es varētu tev piekļūt, tad arī ar tevi rīkotos tāpat kā ar vērsi,» — un nometis viņai vērša ragus.

Ištara saskaitusies uz Enkidu, gribējusi atriebt vērša nāvi, apsmieklu un uzsūtījusi Enkidu briesmīgu slimību, nolēmusi viņu pazudināt.

Enkidu savārdzis — gulējis gultā un redzējis baismus sapņus.

Līdzko svīdusi gaisma, Enkidu pamodies un teicis Gilgamešam:

«Nāve uzvarējusi mani. Nekad vairs nesēdēšu tev blakus.»

Sešas dienas un sešas naktis Gilgamešs sēdējis pie Enkidu.

«Enkidu, mans draugs, mans brāli! Tuksneša pantera! Kopā ar tevi mēs uzvarējām Humbabu, nokāvām vērsi. Bet nu tu guli un nekusties. Kāds sapnis pārņēmis tevi? Satumsusi tava seja, un tu nedzirdi manas runas!»

Gilgamešs pieskāries pie Enkidu sirds, bet tā vairs nepukstējusi, acis nevērušās vaļā. Viņš apsedzis drauga ķermeni un rūgti raudajis. Nekad vairs necelsies mirušais Enkidu, neies ar Gilgamešu veikt varoņdarbus.

—     Un tas ir viss, pasakai beigas? — Nabisins satraukti jautāja.

—      Nē, Nabija, vēl nav beigas. Gilgamešs gribējis uzzināt no dieviem dzīvības un nāves noslēpumu un aplaimot ļaudis, izdarīt tā, lai neviens vairs nemirtu. Gilgamešs devies pasaulē, līdz pašai zemes malai, ne- nobijies un izgājis cauri tumsības kalnam, kas pilns ar briesmoņiem, šķērsojis drūmo miroņu jūru un beidzot sasniedzis dievu salas.

—      Un tās atklāja Gilgamešam dzīvības noslēpumu?

—      Nē, Nabija. Dievi padarījuši cilvēkus mirstīgus, bet mūžīgo dzīvošanu atstājuši sev. Gilgamešs toties uzzinājis dievu noslēpumu: dziļi jūras dibenā augot burvju zāle. Tā nesniedzot mūžīgo dzīvi, toties tas, kas to ēdot, kļūstot jauns.

Un Gilgamešs aizgājis meklēt burvju zāli. Nonācis jūras krastā, piesējis pie kājām smagus akmeņus un nolaidies jūras dibenā. Tur augusi zāle ar asiem dzeloņiem gluži kā dzeloņplūme. Gilgamešs, raudams zāli, savainojis abas rokas. Tad viņš atraisījis akmeņus un pacēlies augšā. Priecīgs devies atpakaļ, noslēpis burvju ceru. Gilgamešs neuzdrošinājies to pagaršot, viņš saudzīgi nesis dāvanu uz Uruku — gribējis aplaimot visus ļaudis. Ilgi, ilgi gājis pa svelmaino tuksnesi. Karstums dedzinājis, slāpes mocījušas. Gilgamešs ieraudzījis ūdenskrātuvi un nolēmis tajā izpeldēties. Uzmanīgi nolicis burvju zālīti un ieniris vēsajā ūdenī.

Bet no alas izlīdusi čūska un aizvilkusi brīnišķīgo saknīti. Kopš tā laika čūskas maina ādu un kļūst jaunākas.

—      Bet ko tad darīja Gilgamešs?

—             Gilgamešs, ieraudzījis, ka viņa pūles bijušas veltas, sācis skaļi raudāt. Tukšām rokām viņš devies mājup.

Jau bijusi redzama Uruka, tās augstās sienas un pati brīnum skaistā pilsēta. Gilgamešs atcerējies, ko veicis dzimtās pilsētas labā: uzbūvējis mūrus, uzcēlis svētnīcas, ierīkojis dārzus. Daudz labu un vīrišķīgu varoņdarbu Gilgamešs un Enkidu bija veikuši cilvēku laimei. Un tad Gilgamešs sapratis, ka cilvēku piemiņa dzīvo tajos darbos, ko viņi rada.

Cilvēks ir mirstīgs, toties mūžos dzīvo viņa labie darbi, — tā Ribamili pabeidza teiksmu par Gilgamešu.

Nabisins mirdzošām acīm raudzījās uz veco stūres vīru.

Pagāja vēl dažas dienas. Beidzot tālumā uz pakalna parādījās liela pilsēta.

Nabisins atkal piesteidzās pie Ribamili.

—      Vai tā ir Mari?

—             Mari, dēliņ, Mari, — stūres vīrs atbildēja. — Drīz mēs nokāpsim krastā. Redzēsi, kādi tur tempļi, cik liela pils.

—            Vai tad tiešām labāka nekā pie mums Babi- lonā? — Nabisins brīnījās.

—      Nav jau labāka, tomēr laba.

—            Tēt, skaties, Mari! — Nabisins priecīgi uzsauca tēvam, kas bija pienācis pie viņiem.

—            Jā, Nabija, tā ir Mari. Lai slavēts Marduks — beidzies mūsu garais ceļš!

—      Tēt, kas valda Mari? Vai ķēniņš? Kā viņu sauc?

—      Zimrilims.

—            Vai viņš ir tikpat spēcīgs kā Hammurapi? Un visi no viņa baidās?

—             Nu nē! — Tēvs pasmaidīja. — Hammurapi ir pats varenākais ķēniņš zemes virsū. Ne velti viņu dēvē par «četru pasaules zemju ķēniņu». Viņš iekarojis visas

pilsētas dienvidos un austrumos, sakāvis Rimsinu un padzinis viņu no Larsas, Asīrijas ķēniņam piesprieda maksāt meslus.

—      To es zinu, — Nabisins sacīja, — mēs skolā lasījām:

Hammurapi — visspēcīgais valdnieks,

Dižais karotājs, naidnieku grāvējs.

—      Tas ir tiesa, Nabija! Tu labi atceries to, ko esi mācījies skolā, — Belidinams uzlielīja dēlu. — Bija laiki, kad babiloniešu ķēniņi maksāja meslus Rimsinam. Bet Hammurapi uzvarēja viņu. Kas godā dievus Marduku un Samašu, tam viņi visās lietās palīdz.

—      Vai Zimrilims arī maksā meslus Babilonai?

—      Nē, Zimrilims ir pats sev kungs!

—     Bet, ja Hammurapi karos ar Zimrilimu, kurš uzvarēs? Vai Hammurapi?

—      To nu neviens nezina, — tēvs nosmīnēja. — Tikai priesteri gaišreģi, kas zīlē pēc aitu aknām, var pareģot nākotni.

—     Zīlē pēc aknām? — Nabisins brīnījās. — Kā to dara?

—      Es nezinu, Nabija! Es taču neesmu priesteris. Beigsim par to runāt.. Pagaidām vēl neviens nekaro. Skaties labāk uz krastu, mēs tuvojamies pilsētai.

Juzdami, ka tuvojas mērķim, airētāji uzgūlās airiem, vergi saspringti vilka laivas. Tās virzījās ātrāk nekā parasti. Un pēkšņi aiz upes pagrieziena iznira pilsēta, nu jau pavisam tuvu. Drīz vien laivas slīdēja garām pilsētas nomalei ar mazām māla mājiņām, bija skaidri redzamas šaurās, līkās ielas — putekļainas, netīras, ar atkritumu kaudzēm pie mājām.

«Gluži tāpat kā pie mums Babilonā nčibadzīgajos kvartālos,» Nabisins nodomāja.

Klāt arī piestātne. Tā bija daudz lielāka par to, kur pārbaudīja dokumentus, un tajā bija pietauvojušies ļoti daudz kuģu. Te stāvēja gan šaurās, garās niedru laivas, gan plakanās kalaku, gan apaļās gufas, apšūtas ar ādu, gan koka plosti. Citas laivas, pilnas ar

kravu, bija gatavas doties ceļā, citas tikko ieradušās no ziemeļiem un no dienvidiem, un krāvēji nesa no tām atvestās preces. Krastā stāvēja sakrauti maisi, saini, trauki ar vīnu un eļļu. Visapkārt valdīja tāds troksnis un kņada, ka bija grūti sarunāties. Tirgoņi, krāvēji, vergi, ierēdņi rosījās, skraidīja no vienas vietas uz otru. Nabisinam acu priekšā sametās raibs.

Beidzot piestātnei tuvojās laivas, ar kurām bija atbraukuši Belidinams un Naratums. Airētāji viegli nolēca krastā un cieši piesēja laivas pie stabiem. Nolika kāpnes. Pirmie izkāpa krastā Belidinams un Nabisins. Pēc viņiem cits aiz cita aizvilkās vergi, nesdami uz pleciem saiņus ar vilnu, maisus ar graudiem un datelēm, traukus ar sezama eļļu. Krastā izauga vesels kalns maisu. Un tad izkraušana bija galā. Pēdējais no laivas nokāpa Naratums. Viņš pārbaudīja, vai visi maisi iznesti, vai vergi nav aizstiepuši prom kādu saini.

—       Lai slavēts Marduks — viss kārtībā! — viņš teica, pieiedams pie Belidinama.

—       Tagad atliek tikai atrast labu noliktavu, kur novietot preces, un izdevīgi tās pārdot, — Belidinams atbildēja.

MĀLA KONVERTS

Pilsēta guļ. Sen jau nakts. Klusums. Pat amatnieki, kas Babilonā strādā vēlāk par visiem, devušies pie miera. Guļ arī ķēniņa Hammurapi pilī. Vienīgi sardzes vīri, kas sargā ķēniņa mieru, ir nomodā.

Un tikai telpās, kur dzīvo ķēniņa Zimrilima sūtnis ar savu svītu, deg uguns — Jarimadū nenāk miegs. Pavisam nesen Jarimadū ieradās Babilonā pie Hammurapi ar sava valdnieka Zimrilima uzdevumu. Ķēniņš laipni uzņēma sūtni Jarimadū, ierādīja viņam telpas savā pilī, sūtīja ēdienu no ķēniņa virtuves, un tomēr Jarimadū neticēja babiloniešu ķēniņam.

Pirms pāris dienām pilī notika liela pieņemšana — Babilonā ieradās sūtņi no Alepo pilsētas. Hammurapi uzņēma viņus ar lielu godu. Pēc ķēniņa pavēles viņiem tika izsniegtas galminieku svētku drānas — zelta diegiem izšūdināti apmetņi ar ieaustu raibu rakstu. Sūtņus apģērba sulaiņi — izveicīgi aptina audumu apkārt ķermenim un, pārmetuši malu pāri kreisajam plecam, atstāja atsegtu labo, kuplas bārkstis nokarājās gar apmetņa malu. Viesi svinīgi ienāca troņa zālē un apsēdās netālu no valdnieka. Bet Jarimadū un viņa ļaudis bija ģērbti parastajās drēbēs — platos svārkos ar ielocēm — un ieņēma pēdējās vietas pie galda. Jarimadū neizturēja, pēc pieņemšanas piegāja pie Hammurapi un pajautāja viņam:

—      Kāpēc, valdniek, tu tik slikti izturējies pret brāļa Zimrilima kalpiem? Kāpēc tu neizsniedzi mums svētku tērpus? Vai tad Zimrilims nav tavs sabiedrotais? Vai tad viņš nav sūtījis tev savus karavīrus, kad tu karoji ar Ešnunu, kad devies karagājienā uz Larsu? Kāpēc tu apvainoji mūs?

Hammurapi izsmejoši pavīpsnāja:

—     Es pats zinu, kā man jāizturas, bet greznās drēbes dāvinu, kain gribu.

Hammurapi apvainoja sūtni ar savu atbildi, apvainoja arī, dodams priekšroku Alepo ļaudīm. Jarimadū nevarēja nomierināties, tik ļoti viņu satrauca šis notikums. Visi jau bija aizgājuši gulēt, bet Jarimadū arvien vēl staigāja pa istabu un apdomāja, kā pavēstīt Zimrilimam, ka ķēniņš apgājies ar Mari sūtņiem kā ar ļaudīm, kas nav pelnījuši uzmanību.

Piepeši istabā kāds ienāca. Jarimadū nodrebēja no pārsteiguma, tumsā viņš neredzēja ienācēja seju.

—      Nebaidies, tas esmu es, Niteni, tavs kalps. — Niteni brītiņu klusēja, pēc tam teica: — Dzirdēju, ka tu staigā, neguli. Tāpēc ienācu pie tevis.

—      Kāpēc tu atnāci? Kas tev vajadzīgs?

—      Ir svarīgas ziņas. — Niteni atkal apklusa.

—      Stāsti! Te neviena nav. Visi guļ.

—             Šorīt ieradās sūtnis no Alepo, atveda vēstuli no sava ķēniņa. Hammurapi tūdaļ pieņēma sūtni, turklāt nevis pieņemamajā zālē, bet savās dzīvojamās telpās. Neviena cita nebija tur klāt, tikai Avilninurta. Viņš izlasīja vēstuli ķēniņam.

—      Bet kas vēstulē bija rakstīts?

—             Alepo ķēniņš sūta uz Babilonu savu karaspēku, viņš ies palīgā Hammurapi, kad sāksies karš. Hammurapi dikti nopriecājās, teica: «Tas ir ļoti labi.»

—      Ar ko būs karš?

—             Par to nekas vēstulē netika minēts. Tur bija vienīgi sacīts, ka Alepo un Babilonas ķēniņi sasējuši savu apmetņu bārkstis — viņi noslēguši savienību.

—      Vai tik tā ir? Kas tev teica?

—             Tu labi zini, mans kungs, ka es vienmēr saku tev tikai taisnību. Nupat pie manis bija atnācis vergs Suamuru. Viņš stāvējis blakus ķēniņam ar vēdekli un dzirdējis visu sarunu. Kad tu dod man naudu, mans kungs, es dalos ar Suamuru.

—      Tas ir viss?

—      Jā, mans kungs.

—      Ej. Rītu saņemsi, kas tev pienākas.

Ne velti Jarimadū dod bagātīgas dāvanas Niteni, kas viņu pilī apkalpo. Ne pirmo reizi tas pavēstī vērtīgas ziņas.

Niteni aizgāja. Jarimadū atkal sāka staigāt šurp un turp pa istabu. Tagad viss ir skaidrs. Hammurapi slēdz savienību ar Alepo ķēniņu, tāpēc Hammurapi parāda viņa kalpiem tādu godu. Un tā ir kara savienība, ne velti no Alepo tiek sūtīts karaspēks. Bet ar ko ķēniņš gatavojas karot? Ar Rimsinu Larsā viņš ticis galā, visus dienvidus sagrābis, pērn iekaroja Asīriju . . . Kurš gan tagad?

—            Tikai Mari, tikai Zimrilims, — Jarimadū skaļi noteica. — Jābrīdina par to valdnieks.

Rītausmā Jarimadū pamodināja Manumu un nodiktēja viņam vēstuli:

—      «Manam valdniekam Zimrilimam teic: tā saka Jarimadū. No Alepo uz Babilonu atsūtīti karavīri. Hammurapi par to priecājas. Viņš teicis: «Tas ir labi, ka mans brālis atsūtīja karaspēku.» Hammurapi ar Alepo ķēniņu sasējuši savu apmetņu bārkstis. Viņi ir noslēguši savienību, bet Tu par to nekā nezini.»

—      Kāpēc tu raksti par to ķēniņam? Lai Hammurapi slēdz savienību, ar ko grib.

—       Kā? — Jarimadū sadusmojās. — Vai tad tu nezini, ka Alepo ķēniņš ir Zimrilima ienaidnieks? Bet kā Hammurapi uzņēma Alepo sūtņus? Mūs, Zimrilima ļaudis, apvainoja, mums nedeva svētku drānas, mūs neaicināja pie ķēniņa galda. Ne velti tā tika darīts.

—       No kā gan mums jābaidās? — Manums nepadevās. — Zimrilims taču noslēdzis savienību ar Babilonu.

—       Vai tu esi aizmirsis, kā mēs dabūjām Hammurapi un Rimsina vēstules un uzzinājām, ka viņi noslēguši savienību un apsolījuši palīdzēt viens otram, ja viņiem kāds uzbruks? Kur tagad ir Riinsins? Nelīdzēja viņam savienība, kad pats Hammurapi uzbruka Larsai; padzina Rimsinu un sagrāba viņa zemi. Pērn viņš iekaroja Asīriju. Tagad ir mūsu kārta. Viss liecina, ka Hammurapi gatavojas karagājienam uz Mari, un mums jābrīdina par to mūsu valdnieks. Vai tagad saprati, kāpēc es uzrakstīju šo vēstuli?

—      Jā, mans kungs, — Manums nopūtās. — Tev taisnība!

—       Bet tagad pagatavo māla konvertu — aptin ar plānu māla kārtiņu vēstuli! Tā nekavējoties jānosūta Zimrilimam.

—      Ar ko tu sūtīsi?

—       Padomāšu. Vajadzīgs uzticams un uzmanīgs cilvēks. Pilī neviens nedrīkst zināt, ka es sūtu ziņojumu Zimrilimam … — Jarimadū sāka staigāt pa istabu.

—      Sūti mani!

—       Tevi? Tu esi pārāk nesavaldīgs. Bet manu kalpu vidū nav neviena, kam es varētu uzticēties tā kā tev! — Jarimadū skaļi prātoja.

—      Sūti mani! — Manums atkārtoja un ar lūdzošu skatienu lūkojās uz savu kungu. — Būšu piesardzīgs un nogādāšu vēstuli sveiku un veselu.

—      Ko lai dara, mēģināšu sūtīt tevi. Ne ar vienu nestrīdies, nepiedalies kautiņā, atceries, ka tev ir svarīgs uzdevums, sargi māla konvertu!

Istabā ienāca Niteni, ienesa brokastis.

—      Niteni, — Jarimadū vērsās pie viņa, — ņem šo sudrabu, nopērc divus ēzeļus, uzkrauj tiem maisus ar vilnu un pārtiku! Lai uzticams cilvēks stāv ar tiem aiz tirgus, pie kalēju ielas. Manums aizies uz turieni un paņems ēzeļus. Bet lai neviens to nezinātu.

—      Klausos, mans kungs! — Niteni aizgāja.

Manums, lepns par Jarimadū uzticēšanos, ātri saposās: pēc stundas viņš atstāja pili. Māla konverts ar vēstuli bija cieši iešūts jostā.

Manums, izvairīdamies 110 ļaudīm, nogriezās sānie- liņā un no turienes pa šķērsielām izgāja tajā pilsētas daļā, kur dzīvoja trūcīgie. Šajā agrajā rīta stundā šo kvartālu iemītnieki jau sen bija augšā. Šaurajās, līkajās ieliņās cieši cita pie citas stāvēja mazas māla būdiņas; pa atvērto durvju ailēm bija redzami saimnieki, kas sēdēja un strādāja. Turpat pie sliekšņa sievietes gatavoja ēdienu māla krāsnīs.

Kā bieza migla cēlās uz augšu tvans no sarūgtējušām eļļām un dūmi no pavarda, ko kurināja ar mēsliem; šeit nebija redzama nedz zilā debess, nedz spožā saule. No bojātiem produkiem, asā aizdara un pie mājām pūstošiem atkritumiem nāca pretīga smaka, un Manums reizēm aizspieda degunu. Viņš bija pieradis pie tīrā pils gaisa, brīžiem viņam šķita, ka viņš nosmaks. Kailie bērni pinās mātēm pa kājām, trokšņoja, raudāja, plēsās un rotaļājās. Lielākie bērni jau strādāja.

Beidzot Manums izgāja cauri tirgum un norunātajā vietā satika vergu ar diviem ēzeļiem. Manums uzsēja tiem maisus, pats uzsēdās uz viena, otru piesēja aizmugurē un devās ceļā. Otru ēzeli Jarimadū bija licis ņemt tāpēc, lai Manumu noturētu par tirgoni. Neviens nedrīkstēja zināt, ka viņš ir ziņnesis, kas dodas uz Mari.

Kaut gan saule jau bija augstu, pie vārtiem vēl drūzmējās ļaudis; sardzes vīri lēnām laida laukā izceļotājus no pilsētas. Manums izgāja no sānu šķērsielas un apstājās uz ceļa, gaidīdams savu kārtu. Viņu

c* tirdīja nemiers, vai izdosies iziet pa vārtiem. Tiesa, viņam ir divi ēzeļi un maisi ar precēm, bet nav līdzi ne verga, ne ceļabiedra. Tas var likties aizdomīgi. Jarimadū neuzdrošinājās sūtīt Manumam līdzi kādu no savas svītas, un Manums bija spiests doties ceļā viens. Viņš satraukti skatījās uz vārtiem un lēnām virzījās līdzi pūlim uz to pusi. Nejauši pagriezis galvu sānis, Manums ieraudzīja zēnu, kas vientuļš sēdēja ceļa malā uz akmens. Zēnam bija tik skumjas acis un viņš tik lūdzoši paskatījās uz Manumu, ka tas negribot piegāja pie viņa:

—      Kas tu tāds esi? Ko tu dari te, pie vārtiem?

Zalilums uzlēca kājās un teica to, kas pirmais iešāvās prātā:

—             Esmu atpalicis no saimnieka. Viņš aizgāja pa priekšu, bet mani vienu nelaiž… — Zalilums apklusa.

«Bet ja nu palūgtu tirgoni, lai paņem mani līdz? Tad varētu iziet ar viņu pa vārtiem,» Zalilums nodomāja un uzmanīgi paskatījās uz Manumu.

Laipnais jauneklis draudzīgi raudzījās viņā.

—            Kungs, paņem mani līdz, es iešu kā tavs vergs. Bet tur es panākšu savu saimnieku . . .

—      Uz kurieni saimnieks devās?

—            Kalnos … — Zalilums pateica pirmo, kas iekrita prātā.

Manums šaubīdamies nogrozīja galvu:

—             Tu nesaki taisnību. Šis taču ir ceļš uz Mari, tātad uz ziemeļiem, bet, lai nokļūtu kalnos, jāiet uz austrumiem. Un kā gan saimnieks varēja aiziet un pazaudēt tevi?

Zalilums klusēja. Viņš baidījās teikt patiesību un nespēja neko izdomāt, lai paskaidrotu, kas ar viņu noticis.

Jauneklis stāvēja, iegrimis pārdomās. Bez šaubām, zēns bija izbēdzis vergs. Droši vien viņš tīšām atpalicis no saimnieka. Nav vērts ar viņu ielaisties. Bet žēl zēna. Ja saimnieks viņu atradīs, pērs līdz nāvei.

«Varbūt paņemt viņu līdzi?» Manums nodomāja.

—      Labi, nāc man līdzi, — viņš skaļi teica.

Zalilumam kā akmens novēlās no sirds. Viņš uzticīgi

uzsmaidīja Manumam: — Es tavā labā visu izdarīšu, mans kungs!

—      Kā tevi sauc?

—      Zalilums, — zēns priecīgi atbildēja.

—            Ja Zalilums, tad Zalilums, — Manums uzsita viņam uz pleca.

Beidzot Manums kopā ar negaidīti iegūto vergu piegāja pie vārtiem.

—     Sagaidīji gan saimnieku! — sardzes vīrs teica.

Tad viņš pataustīja maisus ar vilnu, kas bija uzsieti

ēzelim.

—            Tirgonis? — viņš jautāja Manumam. — Vilnu ved?

—            Jā, — jauneklis atbildēja un nemanot ielika sardzes vīra saujā nelielu sudraba stienīti.

Sardzes vīrs vēlreiz paskatījās uz Manumu un noteica:

—      Ejiet! . ..

Jauneklis un zēns izgaja 110 pilsētas.

—             Vai zini, Belisunu, — sardzes vīrs sacīja otram sargam, — šie divi, tirgonis un vergs, man liekas aizdomīgi… Tirgoņa seja tā kā būtu redzēta. Tikai neatceros, kur viņu esmu redzējis.

Tajā brīdī pie vārtiem pienāca gara auguma tirgonis raibā apmetnī ar garām bārkstīm, aiz viņa sekoja karavāna maisiem un groziem apkrautu ēzelīšu. Vergi, apjozušies ar gariem gurnautiem, vicināja nūjas un skaļi klaigāja, dzīdami spītīgos dzīvniekus.

Belisunu pārbaudīja tirgoņa dokumentus, otrs sardzes vīrs skaitīja ēzeļus un nastas, un abi aizmirsa tikko pa vārtiem izgājušos aizdomīgos ceļiniekus. Beidzot trokšņainā karavāna bija iegājusi pilsētā. Pūlis, kas drūzmējās pie vārtiem, pamazām kļuva retāks. Sāka tveicēt.

Pēkšņi pie sardzes vīriem elsdams pieskrēja kāds vīrs, pēc izskata amatnieks vai kalps. Viņš likās bezgala apjucis: raudzījās apkārt un laikam kādu meklēja.

—            Vai te neizgāja cauri jauns tirgonis ar diviem ēzeļiem? — viņš jautāja sardzes vīriem.

—             Kas tu tāds esi? Kāpēc man jāatbild uz taviem muļķīgajiem jautājumiem? Šeit izgāja daudz tirgoņu, gan jaunu, gan vecu, ar ēzeļiem un bez tiem.

Vīrs parādīja gredzenu ar ķēniņa zīmogu, un sardzes vīri saprata: viņš ir no pils.

—     Grūti atcerēties visus, kas izgājuši, — Belisunu pieklājīgi atbildēja.

Ķēniņa zīmogs uzreiz bija licis viņam mainīt toni.

—      Tas nav vienkāršs tirgonis. Viņš ir no sūtņiem, no Mari. Sekoju viņam no pašas pils. Bet tirgū, kur viņam tika nodoti divi ēzeļi, pazaudēju pēdas.

—      Tu saki — viņš ir no Mari? — sardzes vīrs jautāja un paberzēja ar roku pieri, pūlēdamies ko atcerēties.

—      Belisunu! Tas būs bijis tas tirgonis ar zēnu, kas no rīta šeit izgāja. Viņi mums likās aizdomīgi. Vai tas nebija viņš, kas ieradās Babilonā kopā ar Mari sūtni?

—      Pareizi. Tagad arī es atceros. Tas bija viņš, nolamāja mani tāpēc, ka negribēju viņu ielaist, un vēl piedraudēja ar nazi. . . Tikai toreiz bija citādi ģērbies: ar apaļu cepuri galvā un rakstaina auduma apmetni. Tātad viņš, pārģērbies par tirgoni, slepus izgājis no pilsētas . . .

—      Jā, tas ir viņš! — vīrs no pils atbildēja.

Pateicis šos vārdus, viņš gandrīz skriešus devās atpakaļ uz pili.

Sardzes viri palika pie vārtiem. Belisunu izņēma aiz jostas aizbāzto maisiņu, kurā bija ielicis no Manuma dabūto sudraba stienīti, pasvārstīja to uz plaukstas, it kā. pārbaudot, cik varētu svērt, pēc tam iebāza atpakaļ. Kā tas varēja gadīties, ka viņš nav pazinis jaunekli un izlaidis to no pilsētas? Gan jau tā vergs arī bija svešs, izbēdzis …

* * *

Manums un Zalilums jau bija tālu no pilsētas. Kļuva karsti. Ceļš bija tukšs, bet Manums ļoti steidzās. Ātrāk jānokļūst Mari. Tāpēc viņš neatpūtās, tikai gāja uz priekšu, kaut arī karstums bija taisni svelošs. Zalilums priecājās, ka viņa saimnieks steidzas. Jo tālāk no Babilonas, jo tuvāk brīvībai.

Vēlu vakarā, kad iestājās pilnīga tumsa un vairs

nevarēja iet tālāk, viņi apstājās ceļinieku mītnē un palika tur pārnakšņot. Nakts pagāja ātri, un rītausmā Manums ar jauno kalpu atkal devās ceļā.

Zalilumam bija priecīgi ap sirdi. Likās, viss viņam uzsmaida — gan uzlecošā saule, gan nodzeltējusī, izdegusi stepe, gan ceļinieki, kuri nāca pretī un no kuriem viņš vairs nebaidījās, juzdams, ka saimnieks viņu aizstāvēs.

Manums un Zalilums todien veica lielu ceļa gabalu: daļu kājām, daļu jāšus. Viņi pagāja garām apdzīvotām vietām, reiz pat kādai pilsētai. Bet Manums neriskēja tajā iegriezties. Viņš baidījās, lai kādam nerastos aizdomas par Zalilumu, ka tas ir izbēdzis vergs. Tāpēc Manums vienā no atpūtas brīžiem apgrieza Zalilumam matus. Nu Zalilums jutās brīvs. Viņš raudzījās uz jaunekli kā uz savu glābēju un bija tam bezgala uzticīgs. Arī pats Manums pieķērās pakalpīgajam zēnam.

Tomēr Zaliluma prieks nebija pilnīgs. Jo tālāk viņi aizgāja no Babilonas, jo biežāk Zalilums atcerējās dzimto māju, māti, brāli un māsu. Kā viņi, nabadziņi,

tur dzīvo? Zalilums nedrīkst atgriezties savā ciemā, viņam nekad vairs nebūs lemts redzēt savējos.

—     Nekad! — Zalilums klusi čukstēja, un zēna acīs sariesās asaras.

—     Kāpēc tu esi tik skumīgs? — Manums viņam jautāja. — Vai baidies?

—     Es ne no viena nebaidos, kungs, kad tu esi man blakus, — Zalilums atbildēja un apvaldīja elsas.

Ne vienu reizi vien Zalilums domāja arī par Nabi- sinu. Kur gan viņš tagad ir? Varbūt jau Mari pilsētā? Ja nu piepeši viņi tur satiekas? Kā rīkosies Nabija? Un Zalilumam atkal sametās skumji. Nē, labāk aizmirst visu, kas bijis. Neviens nezina, kas viņu nākotnē gaida.

Reiz abi ceļotāji apmetās pārnakšņot pilsētā, bet aizgāja prom jau agri rītausmā, jo Manums zināja, ka līdz tuvākajai ceļinieku mītnei ir ļoti tālu. Ja viņi vēlu izies, tad nenokļūs tur ar dienas gaismu. Šī diena bija sevišķi tveicīga un karsta. Bet Manums arī tagad neapstājās atpūsties. Viņš neaizmirsa, ka ātrāk jānogādā vēstule. Piepeši pēcpusdienā uznāca negaiss. Bija jānogaida, kamēr pāries lietus. Pēc negaisa kļuva vieglāk elpot, bet tad atkal sutoņa un izgarojumi svelmi padarīja nepanesamu. Pa slapjo ceļu bija grūti iet, kājas slīdēja, ēzelīši klupa uz katra soļa. Zalilums bija ļoti nokusis, bet Manums negribēja apstāties, cerēdams vēl ar dienas gaismu nonākt līdz kādai apdzīvotai vietai.

Satumsa. Iestājās nakts. Beidzot uzlēca mēness. Visapkārt izplūda spokaina, iezilgana gaisma, un kļuva skaidri saredzams ceļš, krūmi kanāla krastā, tuvā birzs, uzkalni. Piepeši aiz kokiem parādījās divi vīrieši. Viens garš, ar bārdu, otrs mazāks. Abiem rokās bija rungas.

—      Tur viņš ir! — viens iesaucās, rādīdams uz Ma- numu. — Beidzot mēs sagaidījām — viens pats uz tukša ceļa!

Un abi aizšķērsoja Manumam ceļu.

Garais iezvēla Manumam ar rungu pa galvu un gandrīz nogāza viņu zemē, tomēr Manums noturējās kājās. Otrs ar spēcīgu sitienu aizmeta Zalilumu sānis. Ar ātru kustību Manums izrāva aiz jostas aizbāzto dunci un metās uzbrucējam virsū. Josta atraisījās un nokrita zemē, bet cīņas karstumā Manums to neievēroja. Ar saucienu: «Ak jūs, laupītāji!» — viņš vairākas reizes iesita garajam ar dunci, atvairīdamies no viņa rungas. Tad otrs aizlavījās Manumam aiz muguras un iedūra jauneklim mugurā nazi. Manums sagrīļojās un nokrita zemē, noplūzdams ar asinīm. Abi uzbrucēji noliecās pār viņu. Manums gulēja nekustīgs.

—     Beigts ir! Es atņēmu viņam dzīvību, — viens no svešajiem teica.

—      Paskatīsimies, vai viņam nav līdzi vēstule, — otrs atbildēja.

Viņi apgrieza Manumu uz muguras un sāka to pārmeklēt, bet atrada tikai maisiņu ar sudrabu. Pēc tam viņi atsēja maisus, bet tajos bija vienīgi vilna un pārtika.

—     Vēstules nav, — garais sacīja, — laikam viņam vajadzēja nodot ziņojumu mutiski.

—      Tagad viņš vairs to neizdarīs. Mēs esam izpildījuši pavēli un varam griezties atpakaļ.

—      Bet kur tad zēns?

—      Laikam aizbēdzis.

—      Acīm redzot, pieklīdis. Sis aizgāja no pils viens. — Svešie savāca maisus ar vilnu un, apsēdušies uz ēzeļiem, devās atpakaļ uz Babilonu.

No lielām sāpēm Manums bija zaudējis samaņu. Tad viņš atguvās, skaļi ievaidējās un pasauca Zalilumu.

—      Es esmu šeit, kungs! — zēns atbildēja, iznākdams no krūmiem.

—      Kur tu biji? Man ir slikti, es mirstu.

—      Nē, nē, kungs, tu dzīvosi! — Un Zalilums, apsēdies uz zemes, noliecās pār jaunekli, kas noasiņoja. — Kā lai tev palīdz?

—      Tu nevari man palīdzēt, esmu pazaudējis visas asinis. Tagad viss pagalam. Viņi nozaguši manu jostu.

—      Nē, kungs! Te tā ir! Kad tu izrāvi dunci, josta nokrita zemē. Neviens to nemanīja. Es klusām pie- līdu pie tās un aizstiepu. Bet pēc tam noslēpos aiz krūma un turēju to cieši, cieši. Tu taču teici, ka josta tev dārgāka par visu.

—      To tu esi labi izdarījis, Zalilum! — Manums atbildēja aizvien vārgākā balsī. — Tur iešūta vēstule …

konvertā. Dodies uz Mari! . . . Aiznes to uz pili… ķēniņam. Tā ir ļoti svarīga. Bet par mani pasaki… — Manums nopūtās un apklusa.

—      Ko pateikt, kungs? Kam? Kāpēc tu klusē?! — Zalilums izmisumā iekliedzās un satvēra Manuma roku.

Tā bija auksta. Zalilums pieskārās pie jaunekļa pieres, pielika plaukstu pie lūpām — Manums neelpoja. Viņš bija miris. Zalilums nokrita uz Manuma krūtīm un sāka skaļi raudat.

Slepkavas jau bija tālu. Viņi nedzirdēja ne Manuma pēdējos vārdus, ne Zaliluma raudas. Viņi bija izpildījuši pavēli un mierīgi atgriezās mājās.

Kad cilvēks, kas izsekoja Jarimadū, bija paziņojis ķēniņa sekretāram Avilninurtam, ka Jarimadū rakstvedis Manums nozudis, Avilninurta nopratināja kalpus.

Tad viņam kļuva skaidrs, ka Manums slepeni atstājis Babilonu.

«Viņš aizvedis ziņojumu Zimrilimam,» Avilninurta nosprieda un deva pavēli panākt Manumu un nogalināt to. Bet, ja pie viņa atradīs vēstuli, tad lai atnes to Hammurapi. Jarimadū par to neko nedrīkst zināt. Tāpēc karavīriem, kurus aizsūtīja dzīties pakaļ Manumam, bija jāuzbrūk viņam laupītāju izskatā.

Zalilums ilgi gulēja uz zemes blakus mirušajam jauneklim un nepārstāja raudāt. Tad viņš piecēlās, saritināja jostu, pacēla nomesto maisu ar pārtiku un devās prom pa ceļu.

«Manums lika aiznest vēstuli uz pili. Man tas jāizdara viņa vietā. Manums lika,» Zalilums sev teica, un tas viņam deva spēku iet tālāk.

Pēc dažām dienām agri no rīta Zalilums sasniedza Mari. Viņš iegāja pa sānu vārtiem un nokļuva tirgū. Bet kā lai tiek pilī? Zalilums baidījās jautāt garāmgājējiem. Tā viņš klaiņoja pa pilsētu, šķērsoja vienu ielu pēc otras, kamēr beigu beigās izgāja uz galvenā ceļa, kas veda taisni uz pili.

Drīz vien Zalilums stāvēja pie vārtiem.

—      Redziet, — viņš teica sardzes vīram, sniegdams jostu. — Te ir māla konverts. Manums teica: «Ļoti svarīga vēstule. Atdod ķēniņam!»

—      Kas tev vajadzīgs? Kāds Manums? Un kāpēc

josta ir asiņaina? — sardzes vīrs brīnījās. — Uzgaidi, es izsaukšu sardzes priekšnieku, viņš ar tevi aprunāsies. — Un sardzes vīrs, pagriezis Zalilumam muguru, pasauca savu priekšnieku.

Zalilums nobijās. «Bet ja nu priekšnieks gribēs atdot viņu saimniekam? Un kā lai paskaidro, kas nogalināja Manumu?»

Zalilums nometa jostu zemē un aizbēga.

Kad sardzes vīrs pagriezās, lai ielaistu Zalilumu sardzes istabā, viņa vairs nebija.

APMALDĪJIES

Tās dienas rīta, kad Zalilums aiznesa uz pili vēstuli, Nabisins ar tēvu iebrauca Mari. Belidinams devās uz tirgu. Viņš gribēja atrast noliktavu, kur varētu salikt preces.

Naratums palika krastā pie piestātnes.

—      Es paņemšu sev līdz Ribamili. Kad būšu noīrējis noliktavu, viņš atnāks pēc jums. Mani negaidiet, tūlīt nesiet saiņus uz tirgu.

—      Bet kur tu iesi? — Naratums jautāja.

—      Es iešu uz pilsētu. Man tur ir darīšanas. Tu pa-, gaidām pieskati Nabisinu! Bez manis lai nekur nestaigā!

—     Bet kur tad viņš ir? Nabija! — Belidinams pasauca dēlu.

Nabisins skraidīja pa krastu. Pēc ilgās kuģošanas bija patīkami izlocīt kājas. Zēnam arvien vēl šķita, ka brauc laivā un zeme līgojas viņam zem kājām. Izdzirdējis, ka viņu sauc, Nabisins piegāja pie tēva.

—      Tu paliksi šeit pie Naratuma, — Belidinams teica dēlam. — Un, kamēr es atgriezīšos, sēdi te un nekur neej! Apmaldīsies vēl nepazīstamā pilsētā. Nu, Ribamili, ejam, •— Belidinams pasauca stūres vīru.

Viņi devās uz tirgus laukumu, kas šajā agrajā rīta stundā bija tukšs.

Laukumam gar malām stiepās garas, šauras celtnes — tās bija mālu kleķa mājiņas, cieši piekļāvušās cita citai, katrai mājai viena siena bija kopēja ar nākamo māju. Masīvi nededzināto ķieģeļu stabi balstīja koka vai uzstiepta auduma nojumes. Šaurās ailes, aizkārtas ar pīteņiem, aizvietoja durvis. Te bija tirgotavas. Dažās dzīvoja saimnieki, daudzas tai pašā laikā bija arī darbnīcas, kur taisīja apavus — sandales, kā arī galdus un solus, māla traukus. Tirgošanās vēl nesākās, bet daudzu mājiņu iemītnieki jau bija uzcēlušies. Tieši uz laukuma, durvju priekšā, kūra uguni pavardos — lielos māla katlos, — no turienes pacēlās zils tvans, kas vēlās kā migla pār laukumu, oda sarūgtējusi eļļa.

Belidinams jau vairakas reizes bija braucis uz Māri ar precēm. Viņš sameklēja pazīstamu tirgotavas īpašnieku un ātri ar to vienojās. Pēc tam Belidinams nosūtīja Ribamili uz piestātni un lika pateikt Naratumam, ka var nest uz tirgotavu atvestās preces. Pats Belidinams devās uz pili, viņam vajadzēja sameklēt Taribu, Hammurapi karavadoni, kas vēl arvien atradās Mari.

Līdz pilij nebija tālu. Uz to veda plata iela, kas izbeidzās pie liela portāla, tur atradās vienīgā ieeja pilī. Pie vārtiem Belidinarnu apturēja dežurējošais sardzes vīrs. Belidinams teica, ka viņš atvedis vēstuli babiloniešu sūtnim no ķēniņa Hammurapi, un parādīja sardzes vīram māla plāksnīti. Sardzes vīrs izsauca sardzes priekšnieku. Tas uzmanīgi paskatījās uz plāksnīti un lika ielaist Belidinarnu, norādījis viņam durvis pa kreisi — tās veda uz pils ziemeļaustrumu daļu, kur atradās sūtņu istabas. Durvis pa labi veda uz ķēniņa dzīvojamām telpām. Belidinamam ne reizi vien gadījās būt Hammurapi pilī, bet vienmēr, kad viņš atbrauca uz Mari, viņu pārsteidza Zimrilima milzīgā pils. Pilī bija vairāk nekā divi simti istabu, izvietotu visapkārt pa- galmiņiem.

Belidinams atrada Taribu pagalmā pie sūtņa dzīvojamām telpām. Viņš bija tikko piecēlies un gribēja brokastot. Ieraudzījis Belidinarnu, Taribu nopriecājās par tikšanos ar novadnieku.

— Nu kā klājas Babilonā? Vai viss ir kārtībā? Vai pie manas sievas neiegriezies pirms aizbraukšanas? Vēstuli atvedi?

Belidinams nepaspēja atbildēt uz jautājumiem.

—      Pagaidi, ne visu uzreiz! Izstāstīšu pēc kārtas. Pirms izbraukšanas valdnieks ataicināja mani uz pili. Vēstuli viņš neiedeva, bet lika pateikt, ka nav apmierināts ar tevi. Tik ilgi jau dzīvo Zimrilima pilī, bet līdz šim laikam nekādas ziņas neesi savācis, nesūti ziņojumu. Valdnieks lika pasteidzināt tevi.

—     Pavēlēt jau viegli, bet izdarīt grūti. Ja sameklētu ļaudis, labi samaksātu, tad būtu ziņas.

—      Vienu vēstuli Hammurapi tomēr atsūtīja, — Belidinams teica, izņemdams plāksnīti.

—      Kāpēc gan Hammurapi sūta vēstules citu pēc citas? Vakar Zimrilimam sūtnis atveda, šodien — tu.

—      Šī vēstule nav Zimrilimam, — tirgonis atbildēja,

—       bet Bahdilimam, Zimrilima pārvaldniekam. Es nevaru viņu satikt, tu pats nodod vēstuli, tikai — lai neviens par to nezinātu. Pie tavas sievas valdnieks nevēlēja iet. Pārāk daudz ausu un acu visapkārt, neviens Babilonā nedrīkst zināt, ka es tevi satikšu. — Un Belidinams ielika plāksnīti Taribu rokās.

—      Tā, — Taribu atbildēja, vērīgi ieskatīdamies māla vēstules ķīlu rakstu zīmēs. — «Bahdilimam teic: tā saka Hammurapi,» — Taribu sāka čukstēt. — «Nosūtīju Zimrilimam karaspēku. Kā Tu zini, ceļš ir tāls, karaspēks tik drīz neieradīsies. Kārtīgi sūti man ziņas par Zimrilimu, par viņa armiju un par viņa nodomiem.» Labi, atdošu vēstuli, — Taribu skaji noteica.

—      Hammurapi grib drīzāk uzzināt, ko dara Zimrilims: vai pulcina karaspēku, ar ko slēdz savienību. Viņam nepietiek ar to, ka es šeit sēžu un vācu ziņas, tagad raksta Zimrilima kalpam, pils pārvaldniekam. Nu labi, lai tas pats atbild. Kad tu brauksi prom? — viņš jautāja Belidinamam.

—     Domāju, pēc dienām četrām piecām beigšu tirgoties un došos mājās.

—      Tad es līdz tavai aizbraukšanai sagatavošu vēstuli. Pagaidām jaunumu nav. Zimrilimam pat prātā nav nācis karot ar Babilonu, tomēr karaspēks ir kaujas gatavībā. No austrumiem bieži uzbrūk klejotāji, izposta pilsētas. Bet par Hammurapi nodomiem Zimrilims nekā nenojauš.

Belidinams piecēlās.

—      Esmu visu pateicis. Tagad iešu uz tirgu.

—      Kur tu apmeties? — Taribu jautāja.

—     Gribu pārnakšņot pie tevis sūtņu mājā. Vai drīkst? Esmu kopā ar dēlu.

—      Labi. Aiziešu pie Bahdilima, palūgšu viņu brīdināt sardzi, lai jūs abus ielaiž. Pie tās pašas reizes nodošu vēstuli.

Belidinams atsveicinājās un aizgāja.

Kad viņš ieradās tirgū, visi maisi un krūzes jau bija ienesti noliktavā. Naratums un Ribamili sēdēja pie tirgotavas sliekšņa un gaidīja Belidinarnu, bet abi izskatījās satraukti un apmulsuši.

Bija pazudis Nabisins. Ribamili izmeklējis visas ielas piestātnes tuvumā, bet nebija atradis zēnu. Tagad abi sēdēja uztraukušies un nezināja, ko darīt, kur meklēt Nabisinu, ko teikt tēvam.

Lūk, kas bija atgadījies ar Nabisinu.

Kad tēvs aizgāja, Nabisins kādu laiku mierīgi sēdēja blakus Naratumam. Pēc tam viņš paskraidīja šurpu turpu pa piestātni, paklaiņoja pa ļaužu drūzmu. Bet šī slaistīšanās zēnam ātri apnika.

No viņu laivām atskanēja skaļas balsis. Vergi ēda pusdienas, priecādamies, ka beidzies garais un grūtais ceļš. Nabisins apsēdās pie viņiem un ar baudu sāka grauzt ceļā sakaltušos plāceņus, piedzerot aukstu ūdeni.

Pēc pusdienām vergi nolikās gulēt — bija jāatpūšas pēc smagā, nogurdinošā darba. Ceļā viņi ne reizi nebija dabūjuši izgulēties. Nabisins atkal devās klaiņot pa piestātni, paskatīdamies uz katru garāmgājēju, vai nenāk tēvs. Bet nē, tēvs nekur nebija redzams. Ko lai dara? Ribamili guļ. Naratums kaut ko murmina, pētīdams dokumentus. Cik garlaicīgi sēdēt vienam krastā!

«Kā būtu, ja es mazliet pastaigātos pa ielām, pavisam netālu? Ar mani nekas nevar atgadīties, es tūlīt pat atgriezīšos,» zēns nodomāja.

Nabisins devās prom pa šauru šķērsielu un iznāca uz platas ielas, kurai gar abām pusēm stiepās garas, balsinātas sienas; aiz tām atradās mājas. Vietumis aiz sienas varēja redzēt mājas otro stāvu no nededzinātiem ķieģeļiem, dažviet akāciju vai tamarisu galotnes. Nabisins pagāja kādu gabalu pa šo ielu, pēc tam iegriezās šķērsielā, lai izietu uz piestātni. Bet, kad viņš iznāca no šīs šķērsielas, izrādījās, ka nav nokļuvis tur, kur gribējis. Viņš bija iznācis uz citas platas ielas, kur pacēlās augsta celtne ar septiņstāvu torni. Visi šā torņa stāvi bija nokrāsoti dažādās spilgtās krāsās.

«Arī te ir zikurāts! Tornis templī gluži tāds pats kā Babilonā Marduka templī,» Nabisins nodomāja.

Viņš piegāja tuvāk, ielūkojās pa puspavērtajām durvīm un ieraudzīja lielu zāli; tās grīda bija noklāta ar ķieģeļiem, pie altāra — ziedi, dziļumā pie sienas stāvēja milzīga dievietes statuja. No turienes atskanēja klusa urdzēšana. Dieviete turēja rokā biķeri, kurā lēnām tecēja iekšā ūdens.

Nabisins jau gribēja doties templī, bet izbijās. Ja nu viņu izdzen, bet varbūt te nemaz nedrīkst iet iekšā. Viņš atcerējās, ka jāiet uz piestātni, ka tēvs droši vien jau būs atgriezies un dusmojas uz viņu. Nabisins devās tālāk. Gāja pa lielām ielām, iegriezās šķērsielās, vairākas reizes nokļuva strupceļā un griezās atpakaļ. Bet upe vēl nebija redzama, un viņš nezināja, kādā virzienā jāmeklē piestātne. Nabisins jau galīgi izmisa. Saule svelmēja, gribējās dzert, kājas bija piekusušas no ilgās staigāšanas. Bet visvairāk Nabisinu uztrauca doma par tēvu. Ko viņš dara? Dusmojas?

Tā Nabisins gāja un gāja. kaut arī jutās bezgala noguris. Ielas bija gandrīz tukšas, garāmgājēju šajā svelmainajā pusdienas tveicē neredzēja; nebija neviena, kam pajautāt ceļu uz piestātni. Turklāt Nabisins kautrējās uzrunāt nepazīstamus cilvēkus. Te viņš ieraudzīja kādu sirmgalvi.

— Kā var aiziet uz piestātni? — Nabisins bailīgi pajautāja.

Sirmgalvis vērīgi paskatījās uz zēnu un kaut ko atbildēja. Nabisins nesaprata. Savādi, vārdi tā kā būtu pazīstami, bet sirmgalvis tos izrunāja citādi, un Nabisins nekā nevarēja saprast.

Sirmgalvis pasmaidīja un atkārtoja teikumu, lēnām un skaidri izrunādams kairu vārdu. Turklāt ar roku norādīja, uz kuru pusi jāiet. Nabisins saprata: jāgriežas atpakaļ. Viņš priecīgi pamāja ar galvu un aizskrēja. Bet kāda tā bija vilšanās, kad, iznācis no šķērsielas, zēns atkal atradās uz garas, bruģētas ielas taisni pretī nelielai svētnīcai. Uz ieeju veda platas kāpnes, pie durvīm — bronzas lauvas ar baismīgiem, atņirgtiem purniem — tie apsargāja ieeju svētnīcā. Nabisins pagāja garām. Piepeši viņš pamanīja sētā pie svētnīcas puspavērtus dārza vārtiņus. No turienes atskanēja vienmuļa dūkoņa, Nabisinam tik labi pazīstama — tieši tā viņš skolā ar biedriem bija lasījis plāksnītes. «Tā ir skola,» Nabisins nodomāja un iegriezās pagalmā. Pa atvērtajām durvīm zēns ieraudzīja lielu telpu, garas māla solu rindas, mazus toverīšus ar ūdeni un bērnus, kas ritmiski šūpojās lasīšanas taktī.

«Gluži kā pie mums!»

Bet kas tad tas? Nabisins ieraudzīja, ka tās ir meitenes, kas sēž uz soliem un lasa māla plāksnītēs ierakstīto tekstu.

«Vai tā būtu meiteņu skola? Pie mums gan meitenes nemācās skolā. Būs jāpastāsta par to mūsējiem!»

Bet tad Nabisins atcerējās, ka viņš ir apmaldījies, ka varbūt nekad neredzēs tēvu, neatgriezīsies skolā. Zēnu pārņēma tādas skumjas, viņš jutās tik mazs un vientuļš šajā lielajā svešajā pilsētā, ka viņam vairs nebija spēka doties tālāk. Nabisins izgāja uz ielas, apsēdās uz akmens ceļa malā un tikko valdīja asaras. Pēkšņi viņš ieraudzīja skrienam zēnu. Tā augums Nabisinam likās pazīstams.

—     Zalilum?! — Nabisins neticēja savām acīm, kad zēns bija ticis viņam blakus. — No kurienes tu? Kā tu nokļuvi Mari?

Zalilums apmulsa un pirmajā mirklī gribēja bēgt.

«Bet ko Nabija svešā pilsētā man var izdarīt?» viņš nodomāja un apstājās.

—      Es aizbēgu no jums.

—      Aizbēgi?! Kā tad tā?

—     Jā, aizgāju un neatgriežos mājās. Tagad es vairs neesmu vergs.

—           Kā tu uzdrošinies tā runāt? Pagaidi tik, noķers

tevi, aizvedīs uz Babilonu un tur tev nogriezīs ausi par to, ka aizbēgi un uzdodies par brīvu.

—      Vai tikai tu nebūsi tas ķērājs? — Zalilums zobgalīgi jautāja, bet patiesībā viņš izbijās: ja nu tiešām Nabija izstāsta tēvam, ka saticis Zalilumu, un tas viņu sameklē? Tad pagalam brīvība!

—      Es tevi ķeršu? — Nabisins jautāja.

—     Jā, tu! Un vēl teici, ka esot mans draugs! Ek! … — Zalilums novērsās.

Nabisins nosarka un nokaunējās. Cik ātri viņš bija aizmirsis teiksmu par Gilgameša un Enkidu draudzību, vārdus, ko bija teicis Ribamili, un solījumu, ka vienmēr būs uzticīgs draugs.

—      Zalilum! Es nekad neteikšu, ka esmu saticis tevi. Tu esi mans draugs, un es nenodošu tevi! — Un Nabisins uzmanīgi paskatījās uz Zalilumu, it kā redzētu viņu pirmo reizi, un nodomāja: «Zalilums negrib būt vergs, viņš ir tāds pats cilvēks kā es!»

—      Bet ko tu šeit, uz ielas, dari? Kāpēc stāvi viens pats?

Nabisinam iedrebējās lūpas, viņš atkal atcerējās, ka ir apmaldījies un nevar atrast tēvu.

—     Esmu apmaldījies. Tēvs gaida mani tirgū, bet es nezinu, kā lai tur aiziet.

—     Es esmu bijis tirgū. Nāc, parādīšu tev ceļu, es zinu, kā turp nokļūt.

—     Iesim! — Un Nabija priecīgi uzsmaidīja savam draugam.

Viņi ātri aizskrēja pa plato ielu, vairākas reizes iegriezās šķērsielās, kamēr iznāca uz tirgus laukuma. Troksnis, vēl skaļāks nekā piestātnē, apdullināja Nabisinu. Tirgoņi skaļi lielīja savas preces un aicināja pircējus. Sievietes, vīrieši, stāvēdami pie novietnēm, kaulējās ar tigoņiem. Pie būdām, kurās pārdeva saldumus, drūzmējās bērni, uz zemes gulēja augļu un sakņu kalni. Turpat uz zemes tirgonis bija izklājis raibus rakstainus audumus, blakus stāvēja dažādu krāsu dīvainas formas krūzes un podi. Raibi paklāji, soli, grozi, smaržīgā eļļa, zelta rotas lietas — šajā tirgū varēja nopirkt visu.

—     Redz, kur tirgus! — Zalilums teica. — Te pameklē tēvu! Bet es iešu.

—      Pagaidi! Kur tu iesi? Ar ko tu šeit esi?

—      Nezinu, Nabija. Esmu viens pats. Ceļā uz Mari satiku kādu cilvēku. Mēs gājām kopā. Nakti mums uzbruka laupītāji un viņu nogalināja.

—      Kā gan tu šeit dzīvosi?

—      Sameklēšu darbu. Kaut kā iztikšu. Mājās es nedrīkstu atgriezties. Nekad vairs neredzēšu māti…

Nabisins līdzjūtīgi raudzījās uz draugu.

—      Nabija! — Zalilums mulsi teica. — Man ļoti gribas ēst. Sen jau neesmu ēdis . ..

—      Zalilum. pasēdi tepat, pagaidi mani. Es atradīšu savējos un atnesīšu tev kaut ko ēdamu. Tikai neej nekur prom!

Pateicis šos vārdus, Nabisins aizgāja. Bet tirgus drūzma, troksnis, ļaužu biezums — tas viss apdullināja zēnu. Kā lai atrod šeit tēvu? Viņš atcerējās vietu piestātnē, kur viņi bija apmetušies, bet tur laikam neviena vairs nav, visi sen tirgū. Samulsis un apstulbis Nabisins stāvēja laukumā un bailīgi vērās apkārt. Piepeši viņš ieraudzīja Ribamili. Baidīdamies ticēt savai laimei, Nabisins skrēja viņam pretī.

—      Ak tu, palaidnīgais puika! Kur tu biji? Kā tu uzdrošinājies aiziet, kad tēvs lika, lai tu gaidi viņu? Nu tu dabūsi! … — Ribamili rāja zēnu, bet pats cieši turēja viņu pie rokas un glāstīja galvu, priecādamies, ka beidzot atradis bēgli.

Nabisins izbijies turējās pie Ribamili, baidīdamies no jauna apmaldīties trokšņainajā pūlī. Bet Ribamili droši gāja uz priekšu.

—      Ribamili! Vai tu vari iedomāties, kas man parādīja ceļu un pavadīja līdz tirgum? Zalilums! — Nabisins sacīja.

Viņam ātrāk gribējās pastāstīt kādam savu noslēpumu. «Ribamili nenodos,» zēns nodomāja.

—      Zalilums?! — Ribamili bija bezgala pārsteigts. — Ko tu runā, Nabija? Kā viņš varēja šeit tikt?

—      Jā gan, tiesa! Es satiku Zalilumu. Viņš aizbēdzis no mums un atnācis kādam cilvēkam līdzi uz Mari, un tagad viņš ir brīvs un dzīvos šeit.

—     Kā gan tas varēja gadīties? — sirmgalvis nepārstāja brīnīties.

—      Tikai nevienam nesaki. — Nabisins turpināja. — Esmu apsolījis. Atceries, tu man stāstīji par Gilga- mešu un Enkidu. Es gribu būt tāds kā Gilgamešs, nekad nenodošu savu draugu.

Ribamili mīlīgi noraudzījās zēnā.

—      Tas ir pareizi, Nabija.

Beidzot viņi bija pienākuši pie tirgotavas, kur stāvēja Belidinams, kas ar nepacietību gaidīja Ribamili — tas jau piekto reizi bija aizgājis meklēt Nabisinu. Ieraudzījis abus, tirgonis izsteidzās viņiem pretī. Priecīgs, ka dēls atradies, Belidinams nesāka viņu rāt. Klusēdams paņēma zēnu aiz rokas, un viņi iegāja tirgotavā.

Nabisins gribēja aiznest Zalilumam apsolīto ēdienu, bet tēvs nelaida viņu ne soli nost no sevis.

«Ko nu lai iesāk?» zēns raizējās. «Zalilums gaida. Viņš grib ēst. Viņš nodomās, ka esmu viņu piemānījis.»

—     Nabija, kāpēc tu neēd? Vai tad tu neesi izsalcis? — Ribamili jautāja zēnam.

Nabisins priecīgi sasita plaukstas. Redz, kas palīdzēs, kā viņš agrāk nebija iedomājies par Ribamilil Zēns piegāja pie sirmgalvja un klusu pačukstēja viņam ausī:

—      Ribamili, tur, tirgū, kur tu mani atradi, aiz stūra sēž Zalilums. Viņš ir izsalcis. Es apsolīju viņam kaut ko aiznest. Nabadziņš gaida, bet tēvs nelaiž mani prom. Aizej tu! Palīdzi viņam!

—      Neraizējies, Nabija! Es visu izdarīšu un nevienam neteikšu.

Nabisins priecīgi pamāja ar galvu, apskāva Ribamili un apsēdās vakariņot. Bet Ribamili, paņēmis sainītī kaltētas zivis, plāceņus un dažas ķiploka galviņas, klusītēm izgāja no tirgotavas. Viņš bez pūlēm atrada Zalilumu norunātajā vietā. Zalilums bija gaidījis Nabisinu tik ilgi, ka vairs necerēja uz viņa atgriešanos.

—      Zalilum! — Ribamili uzsauca viņam. Zēns pietrūkās kājās un metās sirmgalvja apskāvienos.

—            Vai Nabija tevi sūtīja? Viņš nebija aizmirsis mani?

—      SēdiesI Ed, — Ribamili teica, atsiedams paciņu.

Izsalkušais Zalilums kāri metās pie ēdiena.

—      Kur gan tu šeit dzīvosi? — Ribamili vaicāja.

—      Nezinu. Man te neviena nav.

—            Brauksim atpakaļ mājās. Saimnieks tev piedos …

—      Nē, nē! Es neatgriezīšos.

Ribamili iegrima domās.

—             Nu tad zini ko? Klausies! Aizej līdz ielas galam, pagriezies pa kreisi, tur ieraudzīsi uz stūra māju. Tā ir liela, divu stāvu. Citu tādu tur nav. Ieej iekšā un pajautā pēc Išhiadū. Saki viņam, ka tevi atsūtījis Ribamili. Viņš tev palīdzēs.

Zalilums paraudzījās uz Ribamili un apskāva viņu. No prieka zēnam trūka vārdu, lai pateiktos sirmgalvim.

—      Paliec nu sveiks! — Ribamili teica, — man jāiet!

—      Paldies, — Zalilums nočukstēja.

Sirmgalvis un zēns paskatījās viens uz otru pēdējo reizi un aizgāja katrs uz savu pusi.

Kad Ribamili atgriezās tirgotavā, Belidinams ar Nabisinu jau bija beiguši vakariņot un posās uz pili pie Taribu pārnakšņot. Sardze bija brīdināta par viņu ierašanos un abus bez liekām runām ielaida pilī. Belidinams, tāpat kā no rīta, devās pa kreisi pagalmā un nokļuva Taribu istabā. Sienas šajā istabā bija apkārtas ar izrakstītiem pīteņiem, gaismekļi meta telpā mirgojošu gaismu, uz galda viņus gaidīja mielasts.

Nabisins tam visam neveltīja ne mazāko uzmanību. Viņam jau bija tik daudz iespaidu, ka citu neko viņš vairs neredzēja.

—      Es Joti gribu gulēt, •— zēns čukstus sacīja tēvam. Blakus istabā Nabisinam sagatavoja gultu, un viņš

apmierināts devās pie miera. Pēkšņi viņš atcerējās to, kas bija pārstedzis viņu no rīta.

—       Tēt! — zēns pasauca Belidinarnu. — Vai zini, šeit skolā māca arī meitenes, nevis zēnus vien, kā pie mums.

—       Zinu, — tēvs sacīja. — Šīs meitenes pēc tam kalpos templī dievietei Ištarai. Tās ir nākamās priesterienes.

Bet Nabisins, liekas, vairs nedzirdēja tēva atbildi. Zēns bija iemidzis, un pēdējā doma, kas viņam ienāca prātā, bija: «Bet kur gan tagad ir Zalilums?»

KARAGĀJIENS UZ MARI

Vēlu vakarā pie Zimrilima salasījās viņa galminieki. Valdnieks bija pavēlējis visiem ierasties: viņš gribot pastāstīt par vēstulēm, kas saņemtas no Babilo- nas, un apspriesties ar saviem augstmaņiem.

Visi jau bija sapulcējušies: karapulku priekšnieki ieņēma vietas pie kreisās sienas, iepretim sēdēja ķēniņa kanceleju priekšnieki un augstie ierēdņi, vistuvāk tronim — galminieki; visi gaidīja Zimrilimu. Beidzot ienāca vezīrs un apsēdās blakus tronim; tūlīt aiz viņa parādījās Zimrilims. Visi piecēlās un, zemu paklanoties, klusi sveicināja valdnieku. Viņš ātri izgāja cauri zālei un apsēdās tronī, aizmugurē nostājās divi vergi ar raibiem vēdekļiem un, lēnām tos kustinot, radīja mākslīgu vēsmu. Nedzirdamiem soļiem zālē klusi ieslīdēja Bahdilims un kautri apsēdās maliņā. Ķēniņš pamāja ar roku, un iestājās pilnīgs klusums — visi gaidīja, ko teiks Zimrilims.

—      Vakar es saņēmu vēstuli no mana mīļotā brāļa Hammurapi, Babilonas valdnieka, — viņš iesāka, turēdams rokā māla plāksnīti. — «Tā saka Hammurapi: karaspēku, ko Tu lūdz, es tev nosūtīšu …»

—      Tātad mums vairs nav bīstami ziemeļu zemes uzbrukumi, — iztapīgi ieminējās Bahdilims.

Zimrilims bargi paskatījās uz viņu un turpināja, nelikdamies zinis par šiem vārdiem.

—      Un vēl mūsu brālis Hammurapi raksta, ka ceļš no Babilonas līdz Mari esot tāls, karavīriem būšot ilgi jāiet pa šo ceļu un neesot zināms, kad viņi sasniegs mūsu galvaspilsētu. Tas jāsaprot tā: Hammurapi nemaz nesūtīs mums savus ļaudis… — Zimrilims nepabeidza un jautājoši paraudzījās klātesošajos.

Visi klusēja, tikai Bahdilims atkal ierunājās:

—       Kāpēc augstajam kungam Hammurapi jāmāna savs brālis, Mari valdnieks? Mēs taču esam sen noslēguši savienību ar Babilonu un …

—      Vai tad tu nezini, ka Hammurapi sasit līgumu plāksnītes un aizmirst izpildīt to, ko apsolījis? — Zimrilims viņu nikni pārtrauca. — Nav pirmā reize, kad Hammurapi šodien noslēdz savienību, bet ritu uzbrūk tam, kuru vakar saucis par savu brāli.

Bahdilims apklusa.

—      Bet tas vēl nav viss, —Zimrilims turpināja.—No rīta tika atnesta cita vēstule. To atsūtījis mūsu cilvēks no Babilonas, Jarimadū. Viņš raksta: «Tā saka Jari- madū: Babilonā ieradās karaspēks no Alepo, un Hammurapi ar Alepo ķēniņu sasēja savu apmetņu bārkstis.» Viņi noslēguši savienību slepus no manis.

—      Vai tad Hammurapi nezina, ka Alepo ķēniņš ir mūsu ienaidnieks? — vezīrs iesaucās. — Kāpēc viņš to izdarīja?

—      Hammurapi tikai viens prātā: viņš grib pakļaut savai varai visu pasauli. «Četru pasaules zemju ķēniņš»! Viņš sagrāba dienvidus, apspieda austrumus un rietumus, tagad viņam atlicis viens — viņš gatavo gājienu pret mums, un tad ziemeļi būs viņa rokās.

—      Savāksim visus spēkus un dosim pretsitienu!

—      Neļausim Hammurapi valdīt pār mums!

—      Pasargāsim mūsu zemi no ienaidniekiem!

Šie draudīgie izsaucieni pārtrauca Zimrilima runu.

—      Kas atnesa vēstuli no Jarimadū? — viens no galminiekiem jautāja. — Pasauc viņu, lai izstāsta, ko viņš redzējis babiloniešu pilī!

—      To es nevaru izdarīt. Šorīt pie pils vārtiem pienācis zēns un nometis jostu ar iešūtu vēstuli. Zēns aizbēdzis,

—      Vai tad viņš atveda vēstuli?…

—      Laikam Jarimadū sūtījis pie manis ziņnesi. Bet tas nav nokļuvis līdz Mari. Viņu ceļā nogalinājuši. Šodien tirgoņi atveda Jarimadū sekretāra Manuma līķi. Viņi atraduši to guļam uz ceļa asiņu peļķē. Neviens nezina, kā viņš gājis bojā.

—      Bez Hammurapi pavēles viņu nebūtu aiztikuši. Visiem ir zināma babiloniešu ķēniņa ļaunprātība.

—     Nekas labs no viņa nav gaidāms, — Zimrilims pabeidza savu runu. — Gatavosimies karam.

Pēc tam viņš atlaida visus padomes dalībniekus, pavēlēdams, lai paliek tikai karapulku priekšnieki. Ilgi Zimrilims ar viņiem sarunājās, apsprieda kara plānus, norādīja, kur sapulcēt galvenos spēkus, no kurienes gaidīt babiloniešu uzbrukumu.

Bahdilims gribēja palikt uz kara padomi, bet Zimrilims pavēlēja viņam aiziet. Tad Bahdilims devās uz savu istabu, aizdedza gaismekli un apsēdās rakstīt vēstuli Hammurapi.

«Augstajam ķēniņam, manam valdniekam, esi sveicināts un godināts, raksta Tavs kalps Bahdilims: zini, ka ķēniņš Zimrilims saņēmis ziņu par to, ka Tu, valdniek, ar Alepo ķēniņu esat sasējuši savu apmetņu bārkstis. Alepo ķēniņš ir Mari ienaidnieks. Zimrilims teica: «Tagad Alepo karavīri māksies mums virsū no ziemeļiem, bet Hammurapi uzbruks no dienvidiem.» Zimrilims pulcē karaspēku un taisās karot pret brāli Hammurapi.»

Sen jau bija iestājusies pusnakts, kad Bahdilims beidza rakstīt savu ziņojumu. Viņš nopūta gaismekli un izgāja pagalmā. Visapkārt bija tumšs un kluss, visi pils iemītnieki gulēja, un tikai sardzes vīri pie vārtiem stāvēja savos posteņos.

Bahdilims apstājās uz kādu brītiņu pie sliekšņa un vērīgi lūkojās tumsā. Neviena. Zaglīgiem, nedzirdamiem soļiem viņš pārgāja pāri pagalmam, ienāca sūtņu istabā un, pieliecies pie guļošā Taribu, klusi aizskāra viņu aiz pleca.

—      Kas tur ir? — Taribu satraukts jautāja.

—         Klusu! Nededz uguni! Tas esmu es, Bahdilims. Te būs vēstule. Atdod savam tirgonim, lai aizved pēc iespējas ātrāk… — Un, iespiedis Taribu rokā māla plāksnīti, Bahdilims tikpat nedzirdami, kā ienācis, pazuda.

Agri no rīta Taribu pamodināja Belidinarnu un nodeva viņam naktī atnesto plāksnīti.

—      Jāaizved vēstule. Kad tu brauksi?

—      Kad pārdosim preces, tad brauksim atpakaļ…

—         Tas ir par ilgu, — Taribu viņu pārtrauca. — Vēstule ir steidzama. Atstāj kādu pie precēm, bet pats dodies tūlīt prom.

—      Es nevaru tūlīt braukt. Sūti ar ziņnesi.

—        Nedrīkst. To sagūstīs, atņems vēstuli. Bet tevi neaiztiks: tu esi tirgonis.

Belidinams savilka skābu seju:

—        Naratums ir pirmo reizi Mari, viņš netiks viens galā.

—        Jābrauc, — Taribu uzstāja, — atdod vēstuli Hammurapi tieši rokās. Valdnieka pateicība ir dārgāka par peļņu.

—      Būs jābrauc, — Belidinams beidzot piekrita.

Atvadoties Taribu iedeva Belidinamam ķēniņa gredzenu — ar to viņš vienmēr tiks iekšā pilī.

Pret vakaru tirgonis bija pabeidzis visas darīšanas, devis pēdējos norādījumus Naratumam, kā tirgoties, un atstājis viņam palīgā Ribamili. Nākamajā dienā, rītam austot, kopā ar Nabisinu viņš devās lejup pa upi uz Babilonu.

Pēc nedēļas pievakarē Belidinams atgriezās mājās. Jau tuvojoties Babilonai, Belidinams redzēja, ka notiek pastiprināta gatavošanās karam. Aiz Babilonas mūriem pulcējās liels karaspēks. Visapkārt kurējās sārti, karavīri gatavojās uz naktsguļu taisni zem klajas debess; teltīs atpūtās karapulku priekšnieki.

No rīta Belidinams devās uz pili. Kaut ari bija vēl

agrs, ielās redzēja daudz cilvēku, visbiežāk bija sastopami karavadoņi, garām gāja karavīri, steigšus skrēja ierēdņi. Jo tuvāk Belidinams nāca pie pils, jo nemierīgāka kļuva viņa sirds. Pa vārtiem vienā laidā nāca laukā sūtņi — tie veda ķēniņa vēstules un pavēles uz visām zemes malām. Pie pils sienām bija izvietojusies vesela armija, apsardze pie vārtiem pastiprināta. Pilij tuvojās neliela grupa ļaužu, pa priekšu gāja resns pusmūža vīrs. Augsta ķivere cieši apskāva viņa galvu, garā dunča rokturi greznoja zelts un krāsaini akmeņi. Pēc visa spriežot, tas bija karaspēka galvenais priekšnieks. Sardze godbijīgi pašķīrās viņa priekšā, un vīrs cienīgi iegāja pilī. Svīta viņam sekoja.

Belidinams piegāja pie vārtiem.

Sardzes vīrs skarbi noprasīja, kas viņš tāds esot, un jau gribēja rupji atgrūst Belidinamu, bet tas parādīja ķēniņa gredzenu, un sardzes vīrs ielaida Belidinamu pilī.

Viņš iegāja kancelejā blakus ķēniņa pieņemamai telpai. Šeit bija daudz cilvēku, un, tā kā visi skaļi sarunājās, istabā valdīja neiedomājams troksnis. Vienā laidā cauri telpai skraidīja ierēdņi. Hammurapi atradās blakus — savā pieņemamajā telpā. Viņš skaļi un bargi ar kādu sarunājās. Te pēkšņi Belidinams pavisam skaidri izdzirdēja, kā Hammurapi nikni iekliedzās: «Pasaki viņam, ja kuģi laikā neieradīsies Babilonā, tad viņš par to atbildēs ar savu galvu. Vainīgs būs nevis kuģu priekšnieks, bet celtnieks, kas nav izpildījis pavēli un nav uzbūvējis laikā kuģi! . ..»

Tai pašā brīdī no ķēniņa istabas izsteidzās Avilninurta.

—      Jau atpakaļ? Tik ātri? — viņš brīnījās, ieraudzījis Belidinamu.

—      Es atvedu vēstuli. No Bahdilima. Taribu lika to nogādāt pēc iespējas ātrāk.

—      Aiznes vēstuli… Labāk ne! Es pats to atdošu. Ķēniņš šodien sirdīgs… — Pateicis šos vārdus, Avilninurta iegāja atpakaļ pieņemamajā istabā.

Hammurapi sēdēja pie galdiņa un diktēja Ulli pavēli par zemessardzes sapulcēšanu. Ieraudzījis Avilninurtu, ķēniņš izbrīnījies jautāja:

—      Kāpēc tu atkal esi šeit?

—      Bahdilims atsūtījis ziņojumu.

—      Kas atnesa?

—      Belidinams. Tirgonis.

—            Lasi! — ķēniņš vērsās pie Ulli, pasniegdams viņam plāksnīti.

Jo tālāk Ulli lasīja, jo vairāk pietvīka Hammurapi seja, un viņš sāka elst aiz tikko valdāmām dusmām.

—             «… Zimrilims pulcē karaspēku un gatavojas karam pret savu brāli Hammurapi! …» — Ulli beidza lasīt.

—            Ā-ā-ā! — Hammurapi draudīgi iesaucās. — Pie mums pilī ir ienaidnieks. Kas uzdrošinājās paziņot par savienību ar Alepo Zimrilimam? Nekavējoties viņu atrast un sodīt! …

—             Tu esi aizmirsis, mans kungs, ka pie tevis pilī dzīvo Jarimadū, viņš nosūtījis ziņnesi uz Mari… — Ulli godbijīgi teica, cenzdamies nomierināt saniknoto ķēniņu.

—             Kas šo ziņnesi izlaida no pilsētas?! Es liku tev izsekot sūtni, bet tu, Avilninurta, neesi ņēmis vērā manu pavēli!

—             Es jau ziņoju tev, mans kungs, ka ziņnesi noķēra un nogalināja, bet vēstuli pie viņa neatrada.

—      Tātad slikti meklēja, ja Zimrilims to ir saņēmis.

Hammurapi piecēlās un vairākas reizes pārgāja pāri

istabai. Avilninurta un Ulli godbijīgi stāvēja, gaidīdami tālākos rīkojumus.

Mazliet nomierinājies, Hammurapi sacīja:

—             Tu, Avilninurta, liec pasaukt pie manis visa karaspēka galveno priekšnieku. Viņš ir šeit, pilī. Jāgatavojas karagājienam. Pēc stundas saaicini visus uz kara padomi. Jarimadū un visus viņa ļaudis apcietini, iesēdini cietumā. Un pielūko, lai neviens ar viņiem nerunātu. Pieskati, lai nebūtu jaunu ziņojumu Zimrilimam. Bet tu, Ulli, sēdies. Jāpaziņo uz Alepo. Lai ķēniņš sapulcina savus ļaudis un nekavējoties sūta tos uz Mari. Laiks sākt.

—      Tātad karš? — Avilninurta jautāja.

— Nedrīkst zaudēt laiku. Zimrilims par visu ir brīdināts. Jāsāk, kamēr viņš nav paspējis vēl savākt kopā spēkus, nav atradis sev sabiedrotos. Pēc trim dienām mūsu karaspēkam jādodas karagājienā uz Mari.

VĒSTULE

Pagalma stūrī zem nojumes sēž sakumpis vecītis un garš, kalsns zēns. Vecīša dzīslainajā rokā māla plāksnīte, labajā rokā — tievs irbulītis — kaļams, un viņš raksta, ko zēns diktē. Vecīša roka dreb, ķīļu raksta zīmes nelīdzenās rindās gulstas miklajā mālā. Rakstvedis ir vecs un vārgs; viņš sen vairs nestrādā, bet zēns izlūdzās, lai uzraksta vēstuli.

«Nabisinam teic: tā saka Zalilums. Nu jau apritējis gads, kopš mēs ar saimnieku aizgājām no Mari un dzīvojam Sūzās. Es gribēju vēlreiz redzēt Tevi, bet pie mums atnāca Ribamili. Viņš teica, ka Tu ar tēvu esot atgriezies mājās. Es paliku pie saimnieka. Mari pilsētā visi viņu pazina. Viņš kala no akmens dievu un ķēniņu statujas, tās novietoja tempļos un pilī. Viņš prata izgriezt kaulā un kokā skaistus rakstus. Saimnieks apsolīja iemācīt man savu amatu.

Bet tad notika nelaime. Sākumā visus saimnieka dēlus iesauca ķēniņa armijā. Mājās palikām tikai saimnieks ar sievu un es. Pilsētā tika aizslēgti visi vārti, no dienvidiem atnāca karavīri no Babilonijas, bet pie ziemeļu vārtiem stāvēja Alepo armija. Sākās bads. Nebija ne maizes, ne miltu, ne sakņu. Viss tika apēsts. Ķēra pat suņus un vārnas. Bet pēc tam karavīri no Babilonijas noslēdza ūdeni, tad bija pavisam slikti. Templī dievietes biķerī vairs neieplūda ūdens. Visi runāja — tā esot dievietes zīme — visi aiziešot bojā. Tikai mans saimnieks smējās. Viņš pats bija kalis šo statuju no akmens un ierīkojis tajā caurulīti, lai priesteri nemanot varētu ieliet biķerī ūdeni, it kā tas pats tecētu. Bet, kad ūdens aptrūka, nebija ko liet.

Pēc tam Hammurapi karavīri izraka apakšzemes ejas un nakti iebruka pilsētā. Viņi attaisīja ziemeļu vārtus, un no turienes ienāca Alepo karavīri. Uz ielām notika kaujas. Naktī pēkšņi kļuva gaišs kā dienā. Karavīri bija sagrābuši pili un to aizdedzinājuši, bet pēc tam dega visa pilsēta. Daudz cilvēku aizgāja bojā. Zimri- lima karaspēks tika sakauts, citus nogalināja, citi nokļuva gūstā, bet pats ķēniņš aizbēga, un neviens nezināja, kur viņš ir. Tad, kas vien spēja, visi bēga no pilsētas. Arī mēs ar saimnieku paspējām aiziet. Viņa sieva ceļā nomira. Bet mēs divatā aizgājām uz Elamu, un nu jau gads, kopš dzīvojam Sūzās. Kāds tirgonis ielaida mūs dzīvot šķūnī savā pagalmā. Tagad viņš brauc uz Babilonu un ņem sev līdz vergu, manu draugu Šua. Viņš apsolīja atrast Tevi un nodot Tev šo vēstuli. Tāpēc es rakstu Tev. Cilvēki man stāstīja — ja kāds no Babilonas aizbraucot uz svešu zemi un atrodot tur vergu babilonieti, bet pēc tam atvedot viņu uz Babilonu, tad šis vergs kļūstot brīvs cilvēks.

Nabija, mans saimnieks ir ļoti vecs un slims. Es šeit esmu pavisam viens. Bet mana māte un manas mājas ir tālu, es par viņiem bieži domāju.

Atceries, Nabija, Tu sacīji, kad izaugšot liels un kļūšot par saimnieku, izmācīšot mani par savu palīgu. Es visu mūžu Tev uzticīgi kalpošu, tikai palīdzi man atgriezties mājās.

Pie mums uz Sūzām bieži brauc babiloniešu tirgoņi. Ļoti lūdzu Tevi, Nabija, kad uzzināsi, ka uz Sūzām kāds brauc, saki viņam, lai sameklē mani, un es atgriezīšos kopā ar viņu Babilonā.»

SATURS

Ķēniņa Hammurapi pilī……………………………………………. 9

Zalilums aizbēg no mājām uz veselu dienu . . 21

Tēva slimība………………………………………………………… 25

Pārdeva dēlu………………………………………………………… 32

Nebrīvē……………………………………………………………….. 35

Nabisins brauc tēvam līdzi uz Mari………………………….. 44

Bēgšana……………………………………………………………….. 5 3

Augšup pa upi……………………………………………………… 60

Māla konverts………………………………………………………. 79

Apmaldījies…………………………………………………………. 91

Karagājiens uz Mari…………………………………………….. 102

Vēstule……………………………………………………………….. 1°8

R. Rubinšleine Māla konverts

Redaktore G. Līvensone. Māksi, redaktors J. Svenčs. Tehn. redaktors L. Rudzitis. Korektore L. Kancēviča. Nodota salikšanai 1969. g. 3. novembri. Parakstīta iespiešanai 1970. g. 13. Janvāri. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. 3,5 fiz. iespiedi.; 5,88 uzsk. iespiedi.; 6,01 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 28 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 23111/J-2324. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pašūt. Nr. 015.

[1] d i 1 b a t a — pilsēta Babilonijā.

[2] gurs — beramo vielu mērs, apmēram 252 litri.

[3] s i k 1 s — svara mērs, 8,5 g.

[4] tā babilonijā tika saukti Tauru kalni (tagadējā Turcijā), kur ieguva sudrabu.

Content

Rubinšteine Rebeka Māla konverts

Ievads

ĶĒNIŅA HAMMURAPI PILĪ

ZALILUMS AIZBĒG NO MĀJAM UZ VESELU DIENU

TEVA SLIMĪBA

PARDEVA DĒLU

NEBRĪVĒ

NABISINS BRAUC TĒVAM LĪDZI UZ MARI

BĒGŠANA

AUGŠUP PA UPI

MĀLA KONVERTS

APMALDĪJIES

KARAGĀJIENS UZ MARI

VĒSTULE

SATURS