Gra Fēlikss

Marselieši

FĒLIKSS GRA

MARSELIEŠI

Prologa vietā VAKARĒŠANAS STUNDAS

Kad mūsu kaimiņš lāga vīrs Paskāls kļuva pavisam vecs, kad jau bija iegājis desmitajā gadu desmitā, viņš varēja runāt vienā runāšanā, reizēm pat bez kādas jēgas. Bet cik brlnišķlgussstāstus tikām dzirdējuši no viņa agrāk, kad garajos ziemas vakaros kurpnieka mājā sanāca vakarēt visi mūsu ciema ļaudis! Stundām ilgi viņš stāstīja par to, kā kopā ar slaveno marseliešu bataljonu gājis uz Parīzi, kā marselieši sturmējuši Kapeta[1] pili, un arī par visiem Napoleona impērijas kariem, sākot ar kauju pie piramīdām un beidzot ar kauju pie Vaterlo.

Nabaga Paskāls! Skumji bija noraudzīties uz viņu — tik nevarīgu, kad vēl nesen varējām nosēdēt visu vakara cēlienu, aizturētu elpu klausoties viņa saviļņojošo stāstījumu par kādu epizodi no revolūcijas laikiem vai Napoleona karagājieniem, kuros pats piedalījies. Kā šodien redzu viņu tur sēžam garā sola vidū zemajā, pustumšajā kurpnieka darbnīcā.

Kurpniekam ar mācekli par abiem bija tikai viena lampa, bet katram priekšā karājās ar ūdeni piepildīta stikla bumba. Lampas gaisma, atstarodamās bumbā, krita uz darba vietu un padarīja to gaišu.

Sola aizmugurē atradās liela krāsns, vienmēr nokaitusi gluži sarkana. Istabā bija tāda svelme, ka mēs visu vakaru svīdām vienā svīšanā. Kad vecais Paskāls savā stāstā nonāca līdz visaizraujošākajai vietai un viņa sajūsmas pilnais stāstījums sāka skanēt kā ritmizēta proza, kurpnieks ar mācekli meta darbu pie malas un, neliekoties zinis par saimnieces niknajiem skatieniem, ar acīm gandrīz vai aprija veco. Vai tādā brīdī maz bija iedomājams dauzīt ar āmuru pa pazolēm! Tāpat kā mēs visi, arī šie abi sēdēja kā sastinguši un klausījās, muti iepletuši, kaut tikai nepalaistu garām ne vārdiņa.

Bet es, toreiz astoņus gadus vecs puišelis, šajos brīžos pārdzīvoju vislielākās laimes mirkļus savā dzīvē.

Gulēt ejot, es vienmēr gremžos, ka vakars tik drīz beidzies, un tikko varēju sagaidīt nākamo dienu, kad atkal nolīdīšu darbnīcas kaktā ar kaķi klēpī un klausīšos vecā Paskāla stāstu.

Un cik liels bija mans izmisums, kad deviņu gadu vecumā vecāki nolēma sūtīt mani mācīties Sengarda skolā. Es labi atceros tēva zilos ratus un mūsu veco bēri, kas rāmi trukšināja pa nelīdzeno, akmeņaino ceļu. Kāds prieks bija toreiz vizināties šajos vecajos ratos!

Mēs ar tēvu sēdējām ratos; turpat līdzās atradās mana ceļa soma un baltzili rūtots gultas maiss.

Līdzko iebraucām skolas sētā, no mājas mums pretī izskrēja divi garstērbeļaini vīri un ķērās pie mūsu mantām. Tēvs nocēla mani zemē, cieši nomutēja (es vēl šobrīd jūtu uz savas sejas viņa aso ūsu un bārdas pieskārienu), iespieda man rokā sīknaudas sauju un aizbrauca … Tūlīt atnāca vārtsargs, vārdā Viktors, un vārtus aizslēdza. Pēc tām viņš ieveda mani mājā un aizslēdza ārdurvis.

Visu atlikušo dienas cēlienu, kamēr vēl bija gaišs, es jutos tīri labi: pārskaitīju savu bagātību, bārstīju monētas pa grīdu un ieklausījos, kā tās noskan. Vēlāk sapazi- nos ar vairākiem jaunatnācējiem, kuri, tāpat kā es, bija ieslēgti skolā. Taču, kad pienāca vakars un pēc vakariņām mūs sūtīja gulēt, mani pārņēma neizsakāms žēlums. Iedomājos māmuļu, kas vienmēr atraisīja man zābaku auklas, kad es, atgriežoties no vakarēšanas kurpnieka darbnīcā, stāvus aizmigu; atcerējos veco Paskālu, kā viņš tur sēdēja uz sola un stāstīja savus brīnumstāstus. Tiklīdz tā sadomājos, asaras man sāka plūst aumaļām; es iegrūdu galvu spilvenā un raudāju, kamēr veselīgais bērna miegs paņēma mani savā klēpī.

No rīta pamodies, tūlīt iedomājos, ka šodien atkal neredzēšu māmuļu un vakarā nedzirdēšu vecā Paskāla stāstu. Garastāvoklis bija sabojāts uz visu dienu. Vakarā,

guļot gultā, es atkal ilgi raudaju, līdz iemigu, un otrā rītā dzīve man rādījās vēl drūmāka.

Tā pagāja nedēja. Nedēļas beigās tēvs ar māti atbrauca mani apciemot un uzzināt, vai esmu iejuties jaunajā skolas dzīvē. Viegli iedomāties, cik ļoti viņi bija apbēdināti, kad es asarām acīs paziņoju, ka gribu tūlīt braukt mājās, un teicos ne ēst, ne gulēt, kamēr viņi nebūs aizveduši mani no šejienes projām.

—            Bet, mīļo draudziņ, — tēvs teica, — tev taču ir jāmācās, ko tad tu darīsi, liels izaudzis?

—      Es gribu mājās! Es jau protu diezgan!

—      Ko tad tu proti?

—      Es protu lasīt.

—      Tā. Un ko vēl?

—      Skaitīt arī.

—            Ļoti jauki. Bet vēl jāiemācās grieķu un latīņu valoda. Un daudz kas cits.

—      Es negribu to mācīties! Es gribu mājās!

—             Bet paklausies, lai kļūtu par ārstu, notāru vai advokātu, katrā ziņā jāprot latīņu un grieķu valoda.

—      Es negribu būt ne ārsts, ne notārs, ne advokāts!

—            Tātad tu gribi būt zemnieks? Tas, draudziņ, ir suņa amats, tici man. Bet ko tur ar tevi runāt — tu vēl esi mazs un dumjš.

—             Es negribu būt zemnieks, es tikai gribu braukt mājās!

Kamēr es tielējos ar tēvu, māmuļa neteica ne vārda. Viņa tikai skumji šūpoja galvu un klusēdama lobīja man ceptus kastaņus, kurus es pat strīda karstumā dūšīgi locīju iekšā.

—            Nu labi! — tēvs beidzot teica, sašutis par manu tiepšanos. — Saki skaidri — kas tu gribi būt?

—      Kurpnieks.

—             Kurpnieks! — iesaucās tēvs. — Se tev nu bija! Bet vai tu zini, cik nejauki smird kurpnieka darbnīcā? Kā tev tādas muļķības varēja ienākt prātā?

Es nodūru acis un pietvīku. Vai tad drīkstēju tēvam atklāt, ka esmu gatavs iet mācībā pie kurpnieka vienīgi tādēļ, lai varētu katru vakaru klausīties vecā Paskāla stāstos? Ak! Ko visu es toreiz būtu bijis ar mieru darīt, lai vienmēr klausītos šos brīnišķīgos stāstus!

Pilnīgi pareizi izlēmis, ka nāks laiks, nāks padoms, tēvs beigu beigās mani tomēr pierunāja palikt skolā līdz nākamā mēneša sākumam. Ja tad vēl nebūšu apradis ar dzīvi skolā, viņš teica, ņemšot mani mājās un nodošot mācībā pie kurpnieka. Bet, lai skolas gaitas padarītu tīkamākas, tēvs apsolīja man izgādāt stundas zīmēšanā un mūzikā — ir viena, ir otra bija man tuvu pie sirds! — un jau tūlīt nopirka kastīti ar krāsām un fleitu. Salīksmi- nāts par šīm dāvanām, es jutos gandrīz samierinājies un jau itin priecīgs pačukstēju māmuļai, vai nevarētu man atsūtīt tās piecas mazās grāmatiņas gaišzilos vākos, kuras tiku lasījis pēdējo reizi, slims būdams. Nu, tās, kurās stāstīts par Ulisu un Ahilleju …

— Zinu, zinu, — māmiņa atbildēja. — Tas ir stāsts par Trojas karu. Tās es tev atsūtīšu, tiklīdz gadīsies braucējs uz šo pusi.

Mani labie vecāki atkal iedeva man sauju sīknaudas, piebēra manas kabatas ar ceptiem kastaņiem, sabučoja mani, un vecais Viktors noslēdza aiz viņiem vārtus.

Negribot ķēros pie mācībām. Taču krāsas, fleita, pieci dižā Homēra sējumiņi «Trojas karš», bet galvenais — laiks darīja savu, un, ja no manis nav iznācis slikts kurpnieks, par to jāpateicas tieši viņiem. Vecais Homērs lika man aizmirst veco Paskālu.

Tomēr, atskatoties atpakaļ, es vēl joprojām neesmu pārliecināts, ka biju rīkojies pareizi. Cik daudz lielisku stāstu es būtu varējis saglabāt nākamajām audzēm, kļūdams par kurpnieku! Vecais Paskāls taču vairāk nekā divdesmit gadus stāstīja tos vakarēšanas stundās mūsu Mal- mora ciemā. Tagad es varu pastāstīt vienīgi to, ko izdevās noklausīties agrā bērnībā.

Pirmā nodaļa

NABAGĻAUDIS

Kādu vakaru visi, kā parasti, sapulcējās kurpnieka darbnīcā. Es piemetos sola galā ar savu kaķi un nepacietīgi gaidīju, lai kāds uzaicinātu Paskālu pastāstīt atkal ko jaunu. Vēl vakar viņš bija pabeidzis stāstu par kauju pie Vaterlo, bet šodien nez kāpēc klusē.

—      Paklau, Paskāl, — pēkšņi ierunājās kaimiņš Mate- rons, — es jau sen taisos jums pavaicāt, kā tas gadījās, ka jūs, zemnieks no Malmora ciema, iekļuvāt marseliešu bataljonā, kurš mūsu revolūcijas pirmajā gadā veica slaveno gājienu uz Parīzi. Šis jautājums man neliek un neliek miera.

—      Par to jāpateicas nabadzībai, mans dēls, — Paskāls atbildēja savā skaņajā balsī.

Visi, kas bijām sanākuši darbnīcā, pagriezāmies uz viņa pusi, un viņš rāmā garā iesāka:

—      Vai tagad ļaudīm ir par ko sūdzēties? Varbūt vienīgi par to, ka putna piena trūkst. Tagad katram zemniekam ir savs zemes gabaliņš un viņš vismaz spēj sagādāt savai ģimenei maizes kumosu. Bet es līdz divpadsmit gadu vecumam ne reizes netiku redzējis mūsu mājā ne maizes abru, ne maizes groziņu, ne vīna muciņu. Mīklu mūsmājās iejāva tikai vienu reizi gadā. Tad tēvs ar māti aizgāja

uz kaimiņu ciemu un cepa tur maizi no klijām, pupām un ozolzīlēm, piejaucot dažas saujas rudzu miltu. Pēc mēneša melnie maizes kluči sacietēja kā akmens. Katru rītu tēvs ar cirvi atskaldīja pa šķēlei, un līdz gada beigām cirvis galīgi atcirtās: tik cieta bija šī maize.

Mūsu būdiņa atradās liela meža malā. Ir mežs, ir zeme, ir būdiņa, kura dzīvojām, piederēja mūsu kungam — marķīzam d'Ambrēnam. Visu cauru gadu mēs lasījām mežā zīles, kas krita no ozoliem, un nesam tās uz marķīza pils lopu kūtīm, ar zīlēm tur baroja cūkas. Par to kungs marķīzs visžēlīgi atļāva mums mitināties nabadzīgā būdelē ciema nomalē un apstrādāt liesas zemes gabaliņu, kurā auga tikai pupas un lēcas. Ar to tikai pietika, lai mēs trīs — tēvs, māte un es — nenomirtu badā.

Baltmaizi es pirmoreiz dabūju nogaršot, kad biju trīspadsmit gadus vecs. Todien man gadījās iet garām pils vārtiem, un marķīza d'Ambrēna meita, jaunkundze Adelīna, tikpat veca kā es, pienāca man klāt. Nolauzusi gabalu no baltmaizes, ko patlaban turēja rokā, meitene sniedza to man.

— Ko tu dari, Adelīna! — marķīze sāka kliegt. — Kāpēc tu dod baltmaizi šim slaistam? Ja pieradināsim nabagus baltmaizi ēst, viņi kādā jaukā dienā raus to mums no mutes laukā! … Vācies prom, diedelniek, kamēr neesmu uzrīdījusi tev suņus!

Es metos skriet, ko kājas nesa, cieši sažņaudzis saujā dārgo mantu. Šī maize man šķita pasaulē vissmalkākais gardums, bet marķīzes ļaunie vārdi bija tai rūgts aizdars.

Kādu citu reizi es no rīta gāju uz Neskas upīti, kuras krastos veco melnapšu galotnēs bija daudz žagatu ligzdu; tur es mēdzu salasīt olas. Pulkstenis jau bija desmit, bet es vēl neko nebiju ēdis, un mani neganti mocīja izsalkums. Iedams garām pils lopu kūtīm, es pēkšņi ieraudzīju grāvī kāpostu kacēnu. Man jau siekalas saskrēja mutē. Bet, tikko es pieliecos, lai paķertu kacēnu, liels, resns vepris, kas tuvumā klaiņāja, arī pamanīja to un joza turp. Marķīza cūkgans, cietsirdīgs un ļauns cilvēks, redzēdams, ka es sniedzos pēc kacēna, tā iezvēla man ar rungu pa roku, ka man elpa aizrāvās aiz sāpēm. Es vairs nedomāju par kacēnu, bet ņēmu kājas pār pleciem.

Skriedams pāri laukam, dzirdēju, kā marķīzs d'Am- brēns, pa pils logu izliecies, vēl nokliedza man pakaļ:

—      Eka! Tā viņam, nešpetnajam, vajag! Ko tu neteiksi, gribēja atņemt barību manai cūkai! Nolādētā zemnieku slaka! … Paļauj tikai šiem vaļu, viņi mūs dzīvus aprīs!

Šie divi gadījumi cieši iespiedās man prātā, un dziļš sarūgtinājums pildīja manu bērna sirdi. Kopš tās reizes es arvien sarku aiz kauna un nespēcīgās dusmās vīstīju dūres, kad redzēju, kā mans labais tēvs un mana vecā māte krīt ceļos un klanās līdz zemei, satiekot marķīzu d'Ambrēnu, viņa sievu un dēlu Robēru, karaļa gvardes virsnieku. Es tad jutos, kā ar nokaitētu iesmu durstīts, — tik grūti bija apvaldīt sirdī uzbangojošo naidu.

—     Smurguli! — dusmīgi uzkliedza man tēvs, pieceldamies kājās, kad kungi jau bija gabalā. — Kā tu drīksti slēpties? Nākamreiz es ar varu likšu tev locīt ceļus mūsu žēlīgā kunga priekšā!

Tēva verdziskā zemošanās un viņa netaisnie pārmetumi vēl jo vairāk uzkurināja manī niknumu.

No visas marķīza ģimenes es labprāt un ar cieņu sveicināju vienīgi jaunkundzi Adelīnu, kas reiz man iedeva

baltmaizes gabalu. Viņai bija tik laipnas acis, un, satiekot mani, viņa tik mīļi pasmaidīja. Taču pieaugot Adelīna arvien retāk man uzsmaidīja. Bet varbūt es maldījos un viņas acīs joprojām atplaiksnījās tāda pati laipnība, tikai es pats vairs neiedrošinājos uz viņu acis pacelt.

Reiz visu svēta jo dienā vakarā, kad sēdējām pie galda un ēdām pupu virumu, tēvs man sacīja:

— Rītā, dēls, iesim abi uz Neskas upīti zīles lasīt. Jāsagādā krājums ziemai. Runā, šogad tā būšot barga. Nezinu, kas noticis, bet man stāstīja, it kā Aviņonā cilvēki apkaujot cits citu[2] un Parīzē esot revolūcija. Mūsu labais kungs ar visu ģimeni dodas turp palīgā karalim, kam draudot lielas briesmas.

Pirmoreiz mūžā es uzzināju, ka Francijā ir karalis. Bet tūlīt arī ienāca prātā doma, tā ka marķīzs d'Ambrēns taisās iet aizsargāt nez kādu karali, tas nozīmē, ka šis karalis ir mūsu ienaidnieks un vajag karot pret viņu.

Taču otrā dienā es jau biju aizmirsis šo sarunu un nedomāju ne par ko citu kā tikai par zīļu lasīšanu.

Vēl nebija uzaususi gaisma, kad abi ar tēvu izgājām no mājas. Laiks bija draņķīgs. Gājām melnā tumsā pa sasalušu zemi. Ledains vējš svilināja seju un rokas, meta acīs miriādes asu sniega adatiņu. Kad bijām nonākuši pie upes, svīda gaisma. Neskas upes krastos auga milzīgi, kupli ozoli sala sārtinātām lapām. Viss ap šiem kaparsar- kanajiem milžiem bija pelēks: debesis, lauki, kalni pie apvāršņa. Smagi, tumši padebeši kā pelēka vilnas seģene zemu pletās pār laukiem. No kalniem ielejā bija atlaidusies kaņepju putniņu, sarkankrūtīšu un stērstu bariņi. Putni šaudījās virs pašas zemes, spiedās cits pie cita un mēģināja patverties no stindzinošā vēja aiz salmu gubiņām, kas palikušas rugainē. Un tā ir droša zīme, ka tuvojas sals.

Bija ļoti grūti lasīt zīles ar salā sastingušām rokām. Zīles bija sabirušas starp gludajiem un glumajiem oļiem, kas klāja krastmalu, un pašas bija gludas un glumas Kā oļi. Cītīgi nostrādājuši pusi dienas, mēs bijām pielasījuši tikai nelielu maišeli. Kā šodien redzu savu tēvu. Nabaga vīrs nometies tupus un ar sarkaniem stīviem pirkstiem taustās starp akmeņiem. Mugurā viņam rupji vadmalas svārki, kājās šauras bikses līdz ceļiem, cauras zeķes un smagas koka tupeles, kas iekšpusē izklātas ar sausu zāli, lai būtu siltāk.

Es tinos saplīsušā jērādā un ilgojos pēc tā laimīgā brīža, kad beidzot varēsim paglābties no skaudrā vēja aiz kāda paugura un tēvs man atļaus apēst cietas maizes donu, ko, laukā ejot, viņš ar cirvi atskaldīja no klaipa.

Strādājām klusēdami: nabagļaudis nemēdz lieki tērzēt. Pēkšņi viņpus kalna nogāzes es izdzirdu suņu rejas. Es pacēlu galvu un atskatījos. Vai puikam var būt lielāks prieks kā redzēt medības ar suņiem? Pēc mirkļa nogāzē uzskrēja zaķis, un suņi nāca tam pa pēdām. Zaķis bija lielu gabalu priekšā saviem gūstītājiem. Viņš cilpoja lieliem lēcieniem, bet pa brīdim apstājās, attupās uz pakaļkājām un kustināja ausis, taču tūlīt pat lēca augšā un traucās uz priekšu, arvien tuvāk mums.

Suņi, skaļi vankšķēdami, joņoja tam pa pēdām. Kad zaķis apstājās, ieklausīdamies vajātāju saceltajā kņadā, suņi ierējās vēl negantāk. Priekšgalā auļoja melnie un ugunīgi sarkanie dzinējsuņi ar lielajām, nokarenajām ausīm. Tos neatturēja ne grāvji, ne biezie krūmāji; vienā stiepienā tie pāršāvās pāri jebkuram šķērslim. Aiz dzi- nējsuņiem skrēja ne tik veiklie kurti, bet pašās beigās — zemie, īskājainie taksi.

Zaķis drāzās tieši mums virsū. Elpu aizturējis, es gaidīju: tūlīt viņš skries te garām … Es satvēru akmeni. Bet lika drusku pagaidīt! Blēdis bija pamanījis mani, cirtās sānis, metās pa nokalni uz augšu un vienā mirklī nozuda mežā. Suņi īsu brīdi nojuka no pēdām un apstājās, bet tūlīt atkal atrada tās, un drīz viss bars, skaļi riedams, iedrāzās mežā.

Tēvs, vienaldzīgs pret apkārtni, pat galvu nepacēla un, joprojām tupēdams, stīviem, nosalušiem pirkstiem lasīja zīles.

Pēkšņi aizmugurē dārdēdami nobira akmeņi. Es atskatījos un uz kalna kores ieraudzīju marķīza d'Ambrēna dēlu — grāfu Robēru. Viņš skrēja tieši uz mums, vienā rokā turēdams bisi, otrā — suņu pātagu, saniknots kā meža kuilis — cita salīdzinājuma nezinu!

Ieraudzījis jauno virsnieku, tēvs, kā paradis, nolaidās ceļos un zemu paklanījās. Bet grāfs Robērs, ne vārda neteicis, no visa spēka cirta tēvam ar pātagu pa seju, tā ka nelaimīgais vaidot sabruka pie zemes.

Aiz bailēm kā bez atmaņas es metos skriet. Nosviedis koka tupeles, lai būtu vieglāka skriešana, ar rokām un kājām ķerdamies katrā klints plaisā, es aši rāpos kalnā, bet man nopakaļ skanēja jaunā grāfa niknie kliedzieni: — Se tev! Še tev! Lops tāds! Netīrais kustonis! Es tev, nelietim, rādīšu, kā izjaukt man medības!

Sitieni birtin bira pār manu tēvu. Bet, acīm redzot, ar to vēl bija par maz, un palīgā piesteidzās marķīza d'Ambrēna mežsargs, milzīga auguma vīrs, pēc izcelšanās vācietis. Viņa īsto vārdu neviens zemnieks nevarēja izru-

nāt, visi ciema ļaudis viņu sauca par Sirto[3]. Viņš arī uzklupa manam nabaga tēvam un sāka to dauzīt vēl nežēlīgāk. Nelaimīgais vairs nejaudāja pakliegt: zemē guļot, viņš klusēdams locījās zem sitienu krusas.

Kalna galā stāvēdams, es ar šausmām skatījos, kā abi nelieši spīdzina neaizsargāto upuri. Pēdīgi, vairs nevarēdams paciest šaušalīgo skatu, es paķēru akmens šķēpeli un sviedu ar to mocītājiem. Akmens viegli skāra Sirto un trāpīja grāfam Robēram pa kāju. Tas aiz sāpēm iebļāvās, pacēla galvu un, mani ieraudzījis, piesvieda bisi pie pleca. Blākš! Blākš! — viens pēc otra nogranda divi šāvieni. Lodes nosvilpa pāri manai galvai. Zemu noliecies, es metos skriet uz mežu, koku aizsegā.

Tolaik es vēl biju tikai bērns — nepilnus četrpadsmit gadus vecs, — bet jau labi zināju, kāds briesmīgs sods mani tagad sagaida, tāpēc nolēmu neiet mājās ātrāk, kamēr nav uznākusi tumsa. Līdz naktij es slapstījos meža brikšņos. Cik gara man likās šī diena!

Ielīdu visbiežākajos krūmos un, trīcot aiz bailēm un neciešamā aukstuma, apēdu savas brokastis. Maize bija tik cieta, ka vispirms vajadzēja to ar akmeni sadauzīt sīkās drupatās. Es ēdu, slacinādams maizi gaužām asarām, jo visu laiku domāju par tēvu. Varbūt viņš jau miris? Es taču no kalna gala redzēju, ka nelaimīgais pakrita, ap- plūzdams asinīm. Un nabaga 'māmuļa! . .. Viņa gan ir uztraukusies, ka ne es, ne tēvs nepārnākam mājās! Kas notiks ar viņu, kad kaimiņi pārnesis mājās viņas vīra līķi?… Un asaras aumaļām plūda man pār vaigiem, kiita uz maizes gabalu, cietu kā akmens… Es turēju rokā akmeni un ar sāpēm domāju: kaut varētu būt kā šis akmens un nekā nejust!

Pēdīgi satumsa vakars: ziemas diena ir īsa. Vējš pieņēmās spēkā. Tālu pie apvāršņa cauri tumšajam mākoņu autam paspīdēja sarkana svītra. Lauki, tālie kalni un upes leja, kas zem mākoņainās debess visu dienu izskatījās pelēki, tagad ieblāzmojās violetā gaismā, bet koku un krūmu kailie zari kļuva sarkanīgi. Vējš uz brīdi pierima, it kā godinot rietošo sauli. Pa nokalni pārskrēja lapsa. Un pēkšņi zemi ietina melna tumsa.

Klusi izlīdu no krūmiem un sāku piesardzīgi iet pa meža taciņu. Bet, tikko izkļuvu uz kalna kores, man pie kājām atskanēja tāds blīkšķis, it kā kāds būtu apgāzis ķerru ar akmeņiem. Es sastingu aiz šausmām, bet tad attapos, ka biju iztraucējis irbju saimi, kas starp akmeņiem ierīkojusies uz naktsguļu. Mazliet nomierinājies, es palēnām kāpu lejā, aiz aukstuma zobus klabinādams un ik brīdi apstādamies un ieklausīdamies. Katrs krūmiņš, katrs koka stumbrs man šķita cilvēks, visur rēgojās briesmīgais Sirto, kas uzglūn man ar bisi rokā. No šī cilvēka man bija vairāk bail nekā no visas pasaules vilkiem. Akmeņu paklusā grabēšana zem soļiem šķita kā ellišķīgi dārdi, kas stiprāki pat par vēja auriem.

Pie debesīm nemanīja ne zvaigznītes. No vienas malas līdz otrai to klāja blīva mākoņu sega. Taču šī vieta man bija labi pazīstama kopš bērnu dienām, un dziļā tumsa nekavēja doties uz priekšu.

Aukstā laika dēļ gani savus ganāmpulkus bija sadzinuši aplokos, kur varēja patverties no vēja, tāpēc es ceļā neviena nesatiku. Vienīgi, nonācis pie pakalna Neskas upītes krastā, no kurienes necik tālu atradās pils lopu kūtis, šķītos saklausījis tai pusē kviecienus un rukšķēšanu, un likās, ka redzu pat vāju blāzmiņu — lukturi cūkgana rokā. Ap šo laiku viņš parasti baroja kunga cūkas.

Tagad tikai dažu soļu attālumā atradās klints rags, no kura es metu akmeni uz grāfu Robēru. Gribējās ātrāk aizkļūt līdz tai vietai, uzzināt, vai mans nabaga tēvs vēl ir dzīvs jeb vai viņa bendes to nosituši.

Elpu aizturējis, klusītēm lavījos pa akmeņaino nogāzi. Un tomēr ar katru soli no kājapakšas ripoja akmentiņi, un šis nelielais troksnis ikreiz lika man sarauties un labu brīdi nostāvēt uz vietas. Tad sāku līst rāpus… Ticis kalna galā, izstiepu kaklu un paskatījos lejā, vai neredzēšu upes krastā tēva līķi. Taču varēju vai acis izskatīt, tomēr neredzēju lejā nekā cita kā tikai melnos ozolu stumbrus un plato, gaišajiem oļiem klāto krastmalas joslu.

Pārliecinājies, ka nabaga tēvs nav pamests vilku barībai, es bez trokšņa atvilkos atpakaļ un, spraukdamies cauri augstiem dzeloņkrūmiem, nokāpu ielejā, pēc iespējas vairoties no iemītām takām, lai nejauši neuzdurtos

briesmonim Sirto. Biju pārliecināts, ka viņš man kaut kur uzglun šajā elles tumsā.

Vējš gaudoja arvien skaļāk; tā auri pārmāca pat sauso lapu čaukstēšanu zem manām kājām un izkustināto o]u grabēšanu.

Iznācis pēdīgi Neskas upītes krastā, es pa ozolu starpu pabāzu galvu un paskatījos pa labi un pa kreisi, taču nekā aizdomīga nemanīju. Toties — šito prieku! — pa gabaliņu zemē mētājās manas koka tupeles, ko biju nometis šorīt, bēgdams no vajātājiem.

Šādas veiksmes iedrošināts, iegrūdu nosalušās kājas tupelēs un kā vējš drāzos projām pa lauku, lēkdams pāri zemajiem nožogojumiem. Drīz sasniedzu olīvkoku birzīti. Tagad apvaldīju skrējienu un gāju lēnāk, arvien vēl neuzdrīkstēdamies iziet uzjielceļa un iestaigātām takām. Ar katru minūti es arvien vairāk attālinājos no pils, kuras gaišie logi vāji blāvoja man aiz muguras. Piepeši pils pagalmā spalgi ierējās suņi. Nobijies, ka tie samanījuši mani, es novirzījos vairāk pa kreisi, līdz izgāju aiz marķīza d'Ambrēna zemju robežām.

Tagad vairs nebija jābaidās sastapt briesmīgo Sirto. Bet cik tālu es biju aizkūlies no mājām!

Ko nu darīt? Ja iedrošinātos atgriezties mājās, mani katrā ziņā saņemtu ciet ja ne šonakt, tad rīt no rīta. Un tomēr, neraugoties uz draudošajām briesmām, gribējās iegriezties mūsu būdiņā apraudzīt tēvu un nomierināt mīļo māti.

Man tā vien likās, ka viņa žēlabainā balsī sauc: «Pas- kāl! Paskāl!»

Kaut ari nakts bija tumša, es skaidri saskatīju tālumā — uz Lagardī pakalna kaut ko melnu, lielam akmeņu krāvumam vai siena kaudzei līdzīgu. Tā bija mūsu no akmeņiem celtā mājiņa ar kārniņu jumtu. Iedomājos, kāda tā izskatās no iekšienes: šaurs kambarītis ar divām guļvietām — rudzu salmiem piebāztām kastēm. Pie diben- sienas no rupjiem akmeņiem krauts pavards, virs tā kāsī pakārts katliņš ar viru. Pie durvīm bluķis, kas noderēja par galdu; uz tā tēvs no rītiem ar cirvi skaldīja maizi… Cik ļoti gribējās būt tur! Taču bailes no Sirto mani noturēja uz vietas.

Galu galā pēc ilgas domāšanas es tomēr izšķīros.

Sažņaudzis katrā rokā pa krietnam akmenim, es, ceļu

nemeklēdams, devos pārtiešām uz mūsu mājiņu. Pa brīdim apstājos un ieklausījos kā kvekšu vajāts zaķis. Taustīdamies, pusrāpus, līzdams no vienas grāvmalas uz otru, pēdīgi nokļuvu līdz mūsu būcenim. Piegāju pie loga cauruma sienā, kuru parasti aizbakstījām ar sausu zāli, pabāzu galvu iekšā un paklusām saucu:

—     Māmiņ! Māmiņ!

Atbildes nebija. ^

Mani sagrāba dusmas. Domāju, ka ļaundari nogalinājuši ne tikai tēvu, bet arī māti. Pieskrēju pie durvīm un atradu tās līdz galam vaļā. Acumirklī aizmirsis visas bailes, palaidu izmisīgu bļāvienu:

—     Māmiņ! Tētuk! Kur jūs esat? Tas esmu es, jūsu Pas- kāls!

Neviens neatsaucās.

Satriekts es nokritu uz aukstā klona. Kliedzu, dauzīju galvu pret sienu un raudāju, raudāju bez valda.

Tā pagāja kādas divas stundas. Pēdīgi gluži bez spēka es pietrausos kājās un atslējos pret auksto sienu. Mokošā apziņā, ka esmu mazs un vājš un nekā nespēju atriebt vainīgajiem par mums nodarīto ļaunumu, dūres savilkās bezspēcīgās dusmās, un deniņos skaļi pukstēja asinis.

Piepeši manā bēdu apstulbinātajā galvā pazibēja drausmīga doma. Atcerējos, ka netālu no mūsu būdas ir dīķis, kur pirms diviem mēnešiem kāda ciema meitene aiz \z- misuma bija meklējusi sev galu. Vai man nedarīt tāpat?

Plaši izpletis rokas, it kā tiekdamies kādu apkampt, es, cik jaudas, skrēju uz dīķi.

Krastā es uz mirkli apstājos, uzmetis acis mirgojošam ūdens spogulim. «Te ir īstā paradīze!» man iešāvās prātā, un, acis aizmiedzis, es uz galvas metos ūdenī…

Paskāls apklusa. Visi sēdēja bāli, uztrauktām sejām. Sievietēm acīs mirdzēja asaras.

—      Nu, un par to, kas notika vēlāk, es pastāstīšu rīt, — Paskāls teica, smagi pieceldamies no krēsla. — Ir jau vēls, bet man vēl jāpadzirdina mūlis.

Un Paskāls devās uz durvju pusi, viņam sekojām arī mēs, pārējie, norunādami, ka satiksimies rītvakar, lai noklausītos stāsta turpinājumu.

Ceļā uz mājām es nemitīgi prašņāju vectēvam:

—     Vectētiņ, bet vai Paskāls tiešām noslīka?

—      Pacieties, draudziņ, — vectēvs, tumsā pasmaidījis, atbildēja. — Rīt visu uzzināsim.

Otrā nodala LABAIS KIRE

Otrās dienas vakarā, baidīdamies nokavēt Paskāla stāsta sākumu, es vakariņas ēdu tādā steigā, ka ēdienu riju veseliem gabaliem. Man nelika mieru doma: «Bet ja nu Paskāls sadomā iet uz dzirnavām vai uzsāk darīt kaut ko citu un atstāj mūs ar garu degunu?» Tomēr ar visām šīm bažām es paguvu notiesāt savņ cepto kastaņu porciju un visas maizes garozas, ko atstāja vectētiņš. Viņam nebija zobu, un viņš ēda tikai maizes mīkstumu. Māmuļa gauži nopriecājās par manu labo ēstgribu, jo parasti es ēdu ļoti maz.

Vēl ar pilnu muti, kumosu nenorijis, es pielēcu kājās un aizskrēju iedegt vectētiņa lukturi.

—      Kur ta tu traucies, mazdēliņ? — vectēvs pasmējās.

—      Ejam, ejam ātrāk, vectētiņ, ka Paskāls neiesāk bez mums! — es lēkāju aiz nepacietības.

Labais vecītis krekstēdams piecēlās no galda, paņēma mani pie rokas, un mēs devāmies ceļā.

Kurpnieka mājā iegājām reizē ar Paskālu. Darbnīcā jau bija ļaužu, ka biezs. Istaba pilna tabakas dūmu, kas, sajaukušies ar sīvo jēlmītas ādas un piķa smārdu, strēlēm stīdza pa visu telpu. Krāsnī jautri sprēgāja sausas šķilas. Bija karsti un smacīgi. Taču drīz vien mēs vairs nejūtām ne saspiesto gaisu, ne karstumu; un, kad kaimiņš Mate- rons aizdedzināja savu pīpi, tās patīkamā sveķainā smarža pamazām nomāca kodīgo ādas smaku.

Kurpnieks ar mācekli steidza pabeigt savu darbu, lai neaizkavētu stāstītāju. Āmuri klaudzēja viens pār otru, sitot naglas papēžos un pazolēs. Pēdīgi bija iesista beidzamā nagla un darbnīcā iestājās klusums.

Iepriekšējos vakaros es parasti klusi sēdēju savā kaktā

un nejaucos pieaugušo sarunās. Taču šoreiz mana nepacietība bija pārāk liela, un es skali uzrunāju Paskālu: ' — Stāstiet nu ātrāk, Paskāl, kā jūs tikāt ārā no dīķa! Vecais, it kā to vien gaidījis, tūlīt sāka savu stāstu.

—      Ak, draugi, kā es toreiz sadauzījos! Aiz bēdām biju kā muļķa prātā un pavisam aizmirsu, ka dīķis jau aizsalis. Es tā atsitos visā garumā pret ledu, ka elpa aizrāvās. Aiz sāpēm apdullis, kādu laiku nogulēju uz ledus kā bluķis, tad ar lielu piespiešanos piecēlos un aizvilkos līdz krastam, kur izstiepos uz aukstās zemes.

Ko es varēju iesākt? Kur lai iet bērns, kas pēkšņi palicis bez tēva un jnātes, bez pajumtes, visu pamests aukstā un tumšā ziemas nakti? Bēgt kalnos? Nē, tur mani apēdis vilki. Palikt tukšajā būdā? Bet tur mani rītā saķers ļaunais Sirto un cietsirdis Robērs. No tiem žēlastības negaidi…

Un tad es atcerējos mācītāju Malmora ciemā, Randulē kungu. Viņš vienmēr bija laipni izturējies pret mūsu ģimeni. Tiesa, bieži es viņu tiku redzējis uz ceļa, kas ved uz Lagardī pili, bet zināju, kaut arī viņš pazīst marķīzu dAmbrēnu, tomēr nepavisam nav tāds kā nežēlīgais un uzpūtīgais pils saimnieks un viņa tuvinieki. Malmora kirē vienmēr draudzīgi parunājās ar apkārtnes zemniekiem; manam tēvam viņš sasveicinoties sniedza roku un nekad neaizmirsa apvaicāties par viņa sievas Patinas un mazā dēla Paskāla veselību. Ikreiz, viņu sastopot, es sveicinādams godbijīgi pacēlu cepuri, bet viņš mīlīgi atņēma:

—      Sveicināts, puisīt!

Pēc visa varēja spriest, ka Malmora kirē ir labs un atsaucīgs cilvēks.

Nodomāju, ka Randulē kungs varbūt zinās, kā man palīdzēt. Jau iedomājoties vien viņa laipno smaidu, es sajutos mundrāks.

Drebinādamies skaudrajā vējā, sāku soļot uz Malmora pusi. Iedams domās iztēlojos mūsu labo kirē: viņa apaļo, patīkamo seju, ko ietver kupla, sirma vaigu bārda, jautrās, pelēkās acis, mīkstās, baltās rokas un kā sievietei glāsaino balsi. Galvā viņam vienmēr bija trīsstūrainā cepure, mugurā» melni, gari priestera svārki līdz pat papēžiem un kājās kurpes ar sudraba sprādzēm.

Kad nokļuvu Malmorā, sen jau bija pāri pusnaktij. Ielas tukšas un klusas; sīkajos lodziņos nemanīja nevienu gaismas stariņu. Ciems dusēja. Vienīgi vēja vienmuļā gaudošana, vaļīgi pievērto slēģu klaudzieni un ūdens strūklu urdzēšana baznīcas laukuma strūklakā iztraucēja dziļo klusumu.

Uz ielas neuzkavējies, es devos tieši uz māju, kurā dzīvoja labais kirē. Bet pie pašām namdurvīm mani atkal pārņēma bailes. Kā gan Randulē kungs mani saņems? Un ja nu viņš, uzklausījis manu stāstu, aizved mani uz pili un nodod ļaunā Sirto un grāfa Robēra rokās? Nē, tas nevar būt! Kirē kungs allaž satiekoties man tik mīļi uzsmaidīja un viņa sejā atplaiksnījās neliekuļota laipnība. Nē, nē, tāds cilvēks nespēj nevienam darīt ļaunu! Viņš mani nenodos šiem briesmoņiem.

Satvēru durvju veserīti un pieklaudzināju divas reizes: tuk-tuk! Klusums. Pieklauvēju vēlreiz. Atbildes nebija. Apgāju apkārt mājai, pēc kārtas ielūkodamies visos lcgos — nevienā neatspīdēja gaisma. Tad atgriezos pie durvīm un atkal satvēru klaudzināmo veserīti. Brītiņu nogaidījis, sadūšojos un klaudzināju trešo reizi: tuk-tuk-tuk!

Tai pašā mirklī no augšstāva atskanēja kirē kunga balss:

—      Zaneton! Zaneton! Rādās, kāds klauvē pie durvīm!

Zanetona no lejas atbildēja:

—      Jūs esat pārklausījies, tur vējš klabina slēģus.

Izdzirdis šādu sarunu, es aizmirsu bailes un klauvēju

vēlreiz. Atkal no augšstāva atskanēja kirē balss:

—            Zaneton! Es taču teicu, kāds klauvē! Ejiet palūkojiet, kas tur ir!

Vienā no apakšstāva logiem iedegās gaisma, un drīz aiz durvīm noklaudzēja Zanetonas koka tupeles.

—            Kas tur ir? — viņa, durvis neatvērusi, sauca atslēgas caurumā.

—     Tas esmu es.

—     Kas tas par es?

—      Paskāls, Patīnas dēls.

Durvis plaši atvērās, un mani apžilbināja lampas gaisma.

—            Nu, nāc iekšā! — īgni norūca vecā sieviete. — Ko tu nāc tik vēlā stundā? Kirē kungs jau aizgājis pie miera. Teic, kas tev vajadzīgs!

Zanetonas piktie vārdi mani samulsināja. Nezināju, ko

lai atbildu, un, no aukstuma un bailēm trīcēdams, tikai atkārtoju:

—      Man jāsatiek kirē kungs. .. Man jārunā ar kirē kungu …

—      Ko tu neteiksi, šitādā laikā! Pulksten divos naktī ziemā neviens neceļ cilvēkus no miega, lai parunātos … Naktī mēs ceļamies, tikai ja mirējiem ir vajadzība, dzīvie var pagaidīt dienu.

Un Žanetona satvēra mani aiz pleca, lai izvadītu pa durvīm laukā.

Man par laimi, kirē bija dzirdējis mūsu sarunu. Viņš uzsauca no augšas:

—     Ielaidiet viņu, Zaneton! Drīzāk ielaidiet mazo Pas- kālu! Un sakuriet krietnu uguni, lai nabaga zēns var sasildīties! Es tūlīt nākšu.

Zanetona, ne vārda nebilduši, nometa no kājām tupeles.

* Es darīju tāpat. Mēs iegājām siltajā virtuvē, kur gaisā vēdīja kirē kunga vakariņu smaržas: dažādās mērces un kafija. Šķita, mans tukšais vēders piepildījās jau ar šīm smaržām vien — cik gardiem un sātīgiem tad bija jābūt pašiem ēdieniem! Līdzīgas smaržas es dažkārt uztvēru, iedams garām atvērtajiem virtuves logiem marķīza d'Am- brēna pilī.

Vēl arvien ne vārda nerunādama, Zanetona, rādīdama saskābušu seju, salauzīja pret celi sausus skalus un iekūra uguni. Pavardā līksmi sāka lēkāt drebošas liesmu mēlītes.

Drīz varēja dzirdēt mīkstu tupeļu švīkstoņu un virtuvē ienāca Randulē kungs, tērpies rīta svārkā; ap galvu viņam bija apsiets rūtains gaišzila zīda lakats. Nekad nebiju redzējis viņu tādā izskatā, un tikai pēc balss uzminēju, ka manā priekšā patiešām ir Malmora kirē.

—      Vai tu tas esi, Paskāl? Tu esi drosmīgs zēns un labi darīji, pie manis atnākdams. Nebīsties nekā! Es tevi aizvedīšu pie tēva. Viņš ir smagi ievainots, bet es ceru, ka viss beigsies laimīgi un viņš kļūs vesels …

Tā runādams, kirē apņēma mani ap pleciem, pievilka sev klāt un mīļi noglāstīja man galvu.

Biju ļoti izbrīnījies, ka neesmu vēl pat muti atvēris, bet kirē kungs jau zina visu, kas mums noticis šajā nelaimīgajā dienā…

—     Kur ir mans tēvs? — es nedroši ieprasījos.

—      Viņš ir slimnīcā. Tava māte viņu kopj. Es tevi aizvedīšu turp, bet, protams, ne jau tūlīt. Man šķiet, tu visu dienu neesi nekā ēdis. Zaneton, vai jums neatradīsies kaut kas ēdams?

—      Kot' jūs domājat, man te kāds traktieris? — Zanetona norūca, tomēr atvēra virtuves skapja durtiņas. — Ače, palicis tikai viens pildīts tomāts.

Ar šiem vārdiem viņa nolika uz galda man priekšā nelielu podiņu, kurā bija kaut kas apaļš un sarkans. Jutu, ka siekalas saskrien man mutē.

—      Vai tev garšo? — kirē vaicāja. — Ed vien, nekautrējies! Te ir maize. Zanetona iedos tev vēl glāzi vīna, un tad tu iesi gulēt. Un no rīta es tevi pavadīšu pie tēva uz slimnīcu.

Apziņa, ka tēvs ir dzīvs un māte viņu kopj, ka labais kirē aizstāvēs mani pret briesmīgo Sirto, pildīja manu sirdi ar svētlaimīgu mieru. Mēģināju ēst, bet rīkle bija kā aizžņaugta; mute bija sausa, un es nevarēju norit ne kumosa. Pārāk daudz biju pārdzīvojis šajā dienā. Biju tā nomocījies, ka bailes un nogurums vēl arvien turēja mani savā varā, kaut gan atrados drošībā un pie pilnas bļodas. Man uznāca reibonis, jutu, ka nupat zaudēšu samaņu. Kirē pamanīja, kas ar mani notiek.

—     Iedzer malciņu vīna, Paskāl, — viņš laipni piedāvāja, — tu redzēsi, tūlīt radīsies ēstgriba.

Viņš izņēma no skapja skaistu biķeri ar tievu kājiņu un līdz malām pielēja to ar sarkanvīnu.

Iztukšojis biķeri līdz pēdējai lāsei, es jutu atgriežamies spēkus un kāri ķēros pie ēdiena, piekozdams lielus maizes kumosus.

Iedzertais vīns drīz vien padarīja mani drošu, un es pļāpāju ar kirē kungu kā ar vecāko biedru. Pastāstīju viņam visu, ko biju piedzīvojis dienā: kā grāfs Robērs manu acu priekšā piekāva ar pātagu tēvu, kā es sviedu mocītājam ar akmeni, kā metos iekšā dīķī…

Randulē kungs vērīgi klausījās manos saraustītajos, satrauktajos vārdos. Kad biju beidzis, viņš piecēlās un uzlika man uz galvas savas mīkstās, apaļās rokas.

—      Tu esi labs zēns un labi darīji, ka nāci šurp! — viņš teica aizgriezies, lai nerādītu acīs sanesušās asaras.

Brīdi klusējis, viņš noņēma rokas no manas galvas un, pacēlis tās augšup kā dievkalpojumā, dusmās iesaucās:

—      Nekrietnie kungi, nejaukie kristieši! Jūs aizmirstat, ka mūsu pestītājs pie krusta lējis asinis visu cilvēku labā: par kungiem un kalpiem, par marķīziem un zemniekiem. Dievs jūs sodīs, nelabie kristieši! Viņš nepieļaus, ka ļaudīm tā jācieš, ka par viņiem tā ņirgājas! Gan sagaidīsiet, ka jūsu lepnās pilis satrieks drupās un strūklakas jūsu parkos ūdens vietā izšļāks asinis!

Atstāstot šos pravietiskos vārdus, vecais Paskāls piecēlās no sola visā augumā un izstiepa abas rokas virs galvas, gluži kā to bija darījis labais Randulē kungs. Bijīgi, aizturētu elpu mēs klausījāmies viņā.

Mazliet atguvies, Paskāls atkal apsēdās savā vietā un turpināja:

—      Beidzis runāt, kirē kungs kādus mirkļus stāvēja nekustīgi, likās, viņš aizmirsis mani* Pēdīgi viņš atskatījās, mīļi paņēma mani pie rokas un veda sev līdzi. Zanetona mums rādīja gaismu. Mēs izgājām cauri lielai, skaisti iekārtotai zālei. Tās dziļumā bija augstas durvis. Kirē kungs tās atvēra un ieveda mani mazākā telpā, kuras vidū atradās liela, plata gulta ar baldahīnu.

—      Tu gulēsi šeit, mans bērns! — viņš teica, vēlīgi smaidīdams, un, papliķējis manu vaigu, aizgāja.

Mēs ar Zanetonu palikām vieni.

Es stāvēju istabas vidū, nezinādams, ko iesākt, nedrīkstēdams nekur pieskarties. Bet, tikko kirē nozuda aiz durvīm, Zanetona sirdīgi sapurināja mani aiz pleca un uzkliedza:

—      Ko nu blenz uz mani? Žiglāk velc nost savus kankarus un lien gultā! Tikai neiedomājies izšņaukt degunu palagos vai spļaut uz grīdas šai istabā, kur atdusējies pats Karpantrā bīskaps!

To pateikusi, viņa izgāja no istabas un aizslēdza durvis, pametot mani vienu tumsā.

Es veikli nometu svārķeļus, bikses un zeķes, aiztaustījos līdz platajai, kā dūnas mīkstajai gultai un līdz ausīm iegrimu kuplajos pēļos. Man, kas visu mūžu gulējis uz plāna vecu salmu paklāja, šī gulta ar spodri izgludinātu, smaržojošu veļu šķita pats greznības kalngals. Pēc minūtes es jau biju cieši aizmidzis.

Sapnī es lidinājos pa gaisu un biju nolicies atpūsties uz mīksta, balta mākonīša. Piepeši jaukos sapņus iztraucēja skarba, griezīga skaņa — tā kā kaujamas cūkas kvieciens, tā kā sarūsējuša, neeļļota trīša čirkstēšana, kad izceļ spaini no akas. Tad man virs pašas galvas kaut kas briesmīgi nodimdēja: bam, bam, bam! Trīs zvana sitieni. Aiz bailēm kā bez prāta es uztrūkos sēdus. Atkal nožņirkstēja nejaukā čīkstošā skaņa, un, tai atbildot, atkal nodunēja zvans: bam, bam, bam! Tagad tikai es apjēdzu, ka esmu baznīcmājā un zvanu tornis atrodas man tieši virs galvas. Zvanīja uz rīta dievkalpojumu.

Līdz ar pēdējo zvanu dimdiem izdzirdu Zanetonas soļus. Durvis atsprāga vaļā, un vecā kalpone, istabā ienākusi, nolika uz gultas kādu vīstokli.

—      Celies, zeperi, — viņa, kā jau radusi, īdzīgi teica, — nav ko šļaucīties! Velc šīs te bikses, kreklu un jaku..: un šo cepuri… un kurpes … Vai dzirdi ar?

Runādama viņa izklāja uz gultas atnestās mantas, bet es skatījos uz tām, muti atplētis, pats savām acīm neticēdams. Vai tiešām šis lepnais jaunais apģērbs domāts man?

Nebiju paguvis vēl ne vārda izteikt, kad Zanetona jau apgriezās un gāja uz durvīm. Iziedama viņa vēl uzsauca:

—      Celies knašāk, neliec kirē kungam uz sevi gaidīt!

Nē, labajam Randulē kungam nebūs uz mani jāgaida!

Izlēcis no gultas, es aši apģērbu balto kreklu, jaunās

bikses un jaku, stiprās zeķeis un skaistās kurpes ar sprādzēm; galvā uzliku trīsstūraino cepuri. Ietērpies visā šajā godībā, aiz apmulsuma nezināju vairs ko iesākt ar savām rokām un kājām. Uzmanīgi sperdams soļus, lai nepaslī- dētu uz gludā, spoguļspožā parketa, es aizgāju uz virtuvi.

Randulē kungs jau sēdēja pie galda. Viņam priekšā bija tase ar melnu, kūpošu dzērienu. Mani ieraudzījis, labais kirē neatturējās no smaida:

—     Paskat vien, kas tu par skaistuli esi kļuvis, Paskāl! Nudien, tevi pilnīgi var noturēt par marķīza dēlu! Sēdies tik pie galda, puis, un sāc brokastot.

To teikdams, kirē pastūma man klāt lielu tasi ar tādu pašu dzērienu, vispirms iebēris tajā pilnu karoti smalkā cukura.

—      Dzer iekšā, — viņš teica. — Tas tevi sasildīs un dos sparu. — Un viņš nolika blakus tasei lielu gabalu baltmaizes.

Es skatījos nenobrīnīdamies uz visiem šiem gardumiem, nezinādams, kā ķerties klāt. Tikai noskatījies, ka kirē pamērcē maizi melnajā šķidrumā, es sadūšojos un ar gardu muti izdzēru smaržīgo, saldo un karsto dzērienu, piekozdams klat maizi.

Tikai septiņus gadus vēlāk es uzzināju, ka melno dzērienu, ar ko labais kirē mani cienāja, sauc par kafiju. Otro reizi es to nobaudīju Jaf^ — pēc kaujas pie piramīdām. Bonaparts lika izdalīt kafiju visiem savas armijas karavīriem, jo baidījās no mēra epidēmijas.

—     Kā tad ir? Vai garšoja? — kirē apvaicājās, noslaucīdams mutautā lūpas.

—     Jā, kirē kungs.

—     Vai tagad gribi iet pie tēva?

—     Jā, jā, kirē kungs!

—     Tad ejam! Aizpogā svārkus, ārā ir auksts!

Mēs izgājām laukā. Bija jau pavisam gaišs. Ejot pāri baznīcas laukumam, pēkšņi ieraudzījām uz akmens plāksnēm lielu asiņu lāmu.

—      Ak, bezprāši! — Randulē kungs iesaucās apstādamies. — Viņi kaujas, viņi ir gatavi cits citam rīkli pārkost! Vienas tautas bērni, vienu kungu kalpi, viņi kremt vienu un to pašu cieto maizi, vienās važās iekalti, velk vienu un to pašu piespiedu darba jūgu, taču, kur būtu jā- sadodas rokās un citam cits jāaizstāv, šie nelaimīgie tagad izlej tādu pašu sev līdzīgu grūtdieņu asinis tirānu un tautas bendētāju interesēs!

Slimnīca atradās pāris soļu attālumā no baznīcmājas, Basa ielā.

Žēlsirdības nama durvis vienmēr atvērās visiem, kam vajadzība, un mēs gājām iekšā nepieklauvējuši. Kirē kungs gāja pa priekšu, es — aiz viņa. Mums pretī izsteidzās māsa Lūcija, kas todien dežurēja, un godbijīgi sveicināja kirē kungu. Viņas pavadībā mēs iegājām lielā slimnieku telpā, kur gar sienām stāvēja sarindotas baltas gultas. Četrās pa labi gulēja vakardienas kautiņā cietušie; viņus aprūpēja to sievas un bērni. Istabas dziļumā kreisajā pusē es ieraudzīju savu māti sēžam kādas gultas galvgalī. Ar vienu lēcienu es nokļuvu viņas apkampienos. Māte sāka raudāt, piekļāva mani pie krūtīm un cieši nomutēja. Mātes skūpsts lika manai sirdij sažņaugties aiz mokoša prieka un skaudrām žēlabām.

Es nometos ceļos pie gultas galvgaļa un, asaras liedams, skūpstīju tēva rokas. Bet viņš, tikko dzirdami, aiz nespēka aizlūstošā balsī nebeidza atkārtot:

—      Paskāl! Paskāl! Vai tu tas esi, mans mazais Paskāl?!

Kad piecēlos un izslaucīju asaru aizmiglotās acis, tad

tikai redzēju, ko manam nabaga tēvam bija nodarījis grāfs Robērs un ļaundaris Sirto. Tēva piere un vaigi bija no vienas vietas izraibināti sarkanām vīlēm pirksta platumā. Brūces bija uzmilzušas un pārklājušās ar sarecējušu asiņu kreveli. Kreisā acs bija izsista, un pretī vērās tukšs, asiņains dobums. Pie katra elpas vilciena zilgano lūpu kaktiņos izspiedās asinis: briesmoņi bija ar zābakiem belzuši tēvam pa krūtīm, spārdījuši viņu ar papēžiem.

Man asinis saskrēja vaigos un deniņos sāka dobji dunēt. Es smaku nost, aiz dusmām es trīcēju pie visām miesām. Gribējās kliegt, kost, skrāpēt, aizdedzināt Lagardī pili ar visiem tās iemītniekiem, saindēt ūdeni viņiem akā … Bet es biju nespēcīgs, es vēl biju bērns un varēju tikai raudāt un nevarīgās dusmās atkārtot:

—     Ak, kad es izaugšu! Kad es izaugšu! …

Tēvs visu laiku pūlējās noraut sev segu un palagu.

—     Kāpēc tu atsedzies? — māte nesaprata, atkal viņu piesegdama.

—      Es jums gribu kaut ko pateikt, — tēvs tikko dzirdami nočukstēja. — Noliecies pie manis, Patīna, un tu arī,

Paskāl… Es gribētu, lai kirē kungs ari to dzird .. . Tagad, kad Paskāls ir atgriezies, lai viņš ar māti tūlīt iet uz pili pie mūsu labā kunga un marķīzes Adelaidas un uz ceļiem izlūdzas piedošanu no grāfa Robēra . -.. Lai pasaka viņiem, ka, tiklīdz es atspirgšu, es arī iešu lūgt viņiem piedošanu. Vai dzirdējāt, Patīna un Paskāl, jums jākrīt mūsu labajam senjoram pie kājām un jāizlūdzas žēlastība mūsu ģimenei… Mēs visi esam viņa varā … Vai dzirdi mani, sieva? Vai dzirdi, Paskāl?

Randulē kungs viņu pārtrauca:

—      Nē, nē, mans draugs, tagad nav īstais brīdis tādām runām. Kad būsiet pavisam izveseļojies, tad mēs kopīgi apspriedīsim, kā vajadzētu rīkoties. Mēs katrā ziņā kaut ko izdomāsim, ticiet man!…

—      Ak dieviņ tētiņ! Dieviņ tētiņ! — tēvs iesaucās. — Ko nu par mums domās mūsu labie kungi? Un Robēra kungs — no viņa jau nu visādā ziņā jālūdz piedošana… Bet ja kirē kungs ieskata, ka patlaban nav īstais brīdis …

—      Nē, nē, ticiet man, vēl nav pienācis laiks! Es to lietu nokārtošu pats, esiet bez rūpēm. Un tu, Paskāl, vakarā nāc pie manis pārnakšņot, jā?

—     Jā, kirē kungs! — es atbildēju, uzlūkodams viņu kā dievekli.

Kirē atstāja mūs un piegāja pie pārējiem slimniekiem; bet es sāku domāt par tēva vārdiem: «Jāiet izlūgties piedošana …»

Es lai lūgtu piedošanu!

Asinis man sabangojās dzīslās.

Atzīšos, man pret tēvu uzreiz radās nepatika. «Kāpēc,» es domāju, «kāpēc man ir tāds tēvs, no kura jākaunas? Nē, es viņu neparko neklausīšu! Un, ja viņš ar varu gribēs mani piespiest paklausībā, aizbēgšu no mājām un nekad nenākšu atpakaļ.»

Manas rūgtas pārdomas drīz iztraucēja to četru sieviešu vaimanas un šņuksti, kuras kopa savus ievainotos vīrus. Vienam cietušajam bija pārplēsts vaigs, otram lauztas abas kājas. Trešais bija saņēmis dunča dūrienu mugurā, bet ceturtajam bija brūce vēderā.

—      Mans dievs! Mans dievs! — šausmās izsaucās kirē. — Kā jums tas gadījās, mani draugi? Kas tie bija par neģēļiem, kuri pastrādāja tādus briesmu darbus?

—     Neviens nekā nezina! — raudādamas pavēstīja sievas. — Neviens nekā nezina vai arī nekā negrib teikt. Mēs viņus atradām tādus, kādus jūs tos redzat.

—      Runā, ka viņus tā apstrādājuši pāvesta piekritēji, noturēdami par liberāļiem, — viena no sievietēm nopūzdamās teica. — Ak, ja varētu izdibināt visu patiesību!

—     Liels labums tev būtu no tās patiesības! — otra atteica. — Bagātie ļaudis nekad nav vainīgi.

—      Nerunājiet tā! — kirē viņai iebilda. — Nekāda bagātība nevar paglābt cilvēku no soda par izdarītu noziegumu. Neviens nedrīkst apsist cilvēkus kā mušas!

—      Parunājiet par to ar Sirto, kad būsiet pilī, kirē kungs, — sieviete sacīja. — Viņam šis tas ir zināms… Ak, ja akmeņi spētu runāt, viņš nestaigātu ilgi ar galvu uz pleciem!

—     Tātad visas šīs zvērības izriet no ķildām starp pāvesta piekritējiem un liberāļiem?

—            Tikai no tam… Jūs taču mūs pazīstat, kirē kungs, mēs esam miermīlīgi ļautiņi un nevienam ļaunu neesam darījuši.

—      Nē, nē, mīļā! To es negribēju teikt. Aprūpējiet, kā pienākas, savus ievainotos, labās sieviņas, bet es parūpēšos, lai ne jums, ne bērniem nekā netrūktu.

Aizejot Randulē kungs vēl mēģināja kaut ko izzināt no pašiem cietušajiem, bet sāpes un drudzis tiem neļāva runāt, un labais kirē aizgāja, nekā nepanācis.

Izdzirdot Sirto vārdu, ko pieminēja kāda no sievietēm, es aiz bailēm sāku drebēt kā apšu lapa. Šis neģēlis, kā redzams, spēja pastrādāt jebkuru noziegumu. No viņa es baidījos kā ne no viena cita pasaulē. Es zināju, ka šis ļaunais cilvēks mani meklē, lai atriebtos par kungam — grāfam Robēram nodarīto pārestību; viņam es laikam ar akmeni sasitu kāju.

Kaut ari biju tikai puika, es labi sapratu, kas pēc visa tā man gaidāms. Es jau iztēlojos, ka tieku piekauts, sakropļots un varbūt pat pakārts kādā no lielajiem ozoliem pils parka alejā, ja vien nokļūšu briesmoņa Sirto nagos. Tāpēc nolēmu līdz pašam vakaram neiziet laukā no slimnīcas, domādams, ka šeit, tēva un mātes tuvumā, man nekas nedraud. Kas iedrošināsies atraut dēlu no slimā tēva gultas?

Izrādījās tomēr, ka tieši šeit man uzglūnēja vislielākās briesmas.

Vēlu vakarā, kad visās zemnieku mājās logos nodzisa ugunis, es sataisījos iet pārnakšņot pie Randulē kunga.

Pēkšņi lejā, Basa ielas viņā galā, nošķinda zvaniņš — dzin, dzin, dzin! — un bija dzirdamas vīriešu balsis, kas dziedāja psalmu. Māsa Lūcija piegāja pie loga, ieklausījās un teica:

—     Tur laikam nes svēto vakarēdienu kādam no slimniekiem. Bet kas ir tie ļaudis baltos mūku tērpos?

Zvaniņa skaņas nāca arvien tuvāk. Procesija jau bija pie pašām slimnīcas durvīm. Šeit dziedāšana aprāvās un uz kāpnēm nodunēja smagi soļi. Palātas durvis atsprāga vaļā, un istabā ienāca seši milzīga auguma vīri baltos talāros ar kapucēm; visiem bija melnas maskas ar šaurām spraudziņām acu vietā. Viņi izskatījās līdzīgi rēgiem. Visgarākais no viņiem, laikam šo vecākais, urbīgi dzēla mani caur šaurajiem maskas izgriezumiem. Aiz šausmām vai pamiris, es iešmaucu eja starp gultām un noslēpos tur, nedrīkstēdams pat elpot.

Pēkšņi visi seši mūki izrāva no balto talāru platajām piedurknēm dunčus un reizē uzklupa četriem ievainotajiem liberāļiem, cirzdami, ko spēj. Straumēm sāka plūst asinis, istabu piepildīja sāpju saucieni un vaimanas. Sievietes raudāja un sauca pēc palīdzības. Māsa Lūcija skraidīja no viena bendes pie otra, cenzdamās apturēt slepkavas, bet viens no viņiem tik spēcīgi iespēra viņai, ka, nabadzīte, atsprāga lielu gabalu nost un nesamaņā nokrita pie mana tēva gultas. Mana māte aiz šausmām zaudēja samaņu.

Viss notika dažos mirkļos, ātrāk, nekā es jums stāstu.

Visi četri zemnieki gulēja beigti. Slepkavas asinīm notašķītos tērpos cits aiz cita atstāja telpu. Uzkavējās vienīgi viņu vadonis: viņš piegāja pie tēva gultas, noliecās un ielūkojās pagultē. Maskas spraugās es pamanīju viņa acis, kas zvēroja kā kvēlojošas ogles. Mani ieraudzījis, viņš pasniedzās ar roku zem gultas, sagrāba mani aiz apkakles un izvilka laukā. Es izmisīgi kliedzu un spārdījos, bet glābiņa nebija nekur; visapkārt tikai miroņi un nespēcīgas, samaņu zaudējušas sievietes … Briesmīgais baltais spoks vilka mani sev līdzi uz kāpnēm un pēc tam ārā uz ielas. Gribot negribot biju spiests viņam sekot. Viņa roka turēja manējo kā knaiblēs iežņaugtu. Veltīgi es saucu: «Palīgā! Glābiet!» Vienā mājā pavērās logs, bet mēs jau bijām tālu. Apguris no veltīgās pretošanās, aiz šausmām pusdzīvs es vilkos līdzi savam bendem kā suns, kuru saitē ved uz upi slīcināt.

Ko gribēja no manis šis briesmīgais mūks? To es nopratu, tiklīdz mēs nogriezāmies uz ceļa, kas veda uz La- gardī pili.

Vīrs, kura nevainīgu cilvēku asinīm aptraipītā roka turēja mani aiz dilba, bija Sirto!

Es sapratu, ka eju savai nāvei pretī… Kas varēja mani izglābt naktī uz šī tuksnesīgā ceļa? Pa labi un pa kreisi rēgojās vienīgi augstas siena kaudzes, klaji lauki un kaili koki. Ko es varēju iesākt? …

Aizturētu elpu mēs klausījāmies vecā Paskāla stāstu. Es savā kaktiņā trīcēju aiz drausmām.

Pēkšņi darbnīcas durvis atsprāga līdz kājai vaļā un istabā iedrāzās kurpnieka Lamī sieva. Viņa tūlīt pieskrēja pie lampas un nopūta to, skaļi kliegdama:

—      Pavisam prātu izkūkojuši! Pulkstenis jau vienpadsmit, bet šis te sēž un pļāpā, un lieki dedzina eļļu! Lampa deg velti, bet tu, manu dārgo vīriņ, un tu, dienaszagli, i nedomājat strādāt! Kauna jums nav slinkumu lāpīt?!

—      Ak tu nekauņa! — kurpnieks iesaucās, noskaities par sievas izrlkošanos. — Pagaid tu man, gan es tevi dabūšu rokā!

Mēs tumsā aiztaustījāmies līdz durvīm, izgājām laukā un steigšus lasījāmies katrs uz savām mājām.

Bet no kurpnieka darbnīcas vēl labu laiku bija dzirdama nikna bāršanās un dobji belzieni ar liesti.

Trešā nodaļa AviņonA

Otrā dienā mūsu ciemā par to vien runāja, cik tam kurpniekam kašķīga sieva un kā tie abi mūždien ecējas un plēšas. Bet es biju ļoti noraizējies, vai tagad vakarā darbnīca būs vaļā un vai mēs dzirdēsim tālāk vecā Paskāla stāstu.

Taču, vakariņas ēdot, vectēvs mani nomierināja. Iebāzis mutē pēdējo kumosu un aizvāzis nazi, ko vienmēr nēsāja kabatā līdzi, vecītis noglāstīja man galvu un teica:

—      Ej nu, mazdēliņ, aizdedz lukturi, un sāksim kāpt. Redzēsi, cik mīlīga būs kurpnieka sieva pēc vakarējā kāviena. Tagad savas divas nedēļas no viņas nedzirdēsi stiprāku vārdu.

Tā arī bija; darbnīcā atnākuši, redzējām, ka kurpnieks ar mācekli apmierinātu izskatu sēž pie galda, jautri sitot ar āmuriņiem, bet kurpnieka sieva, turpat blakus piesēdusies, ada zeķi un laipni uzsmaida iekšā nācējiem.

—      Labvakar, kaimiņtēv Dominik! — viņa uzrunāja vectēvu. — Sēdieties, lūdzu, šeku tuvāk pie lampas. Bet tu, puikiņ, padzen nost kaķi — tas ierīkojies tavā vietā uz sola.

Es apsēdos un, kā parasti, paņēmu kaķi klēpī.

—     Tev tā lampa, vīriņ, negrib lāgā degt! — LamI pievērsās kurpniekam. — Pado šu, es sakārtošu!

Viņa veikli apgrieza ar šķērēm dakti, un pat pēc balss varēja spriest, ka viņa ir lieliskā omā.

Darbnīcā pamazām sāka pulcēties ļaudis.

—      Redz, kur ir tas, ko mēs visi tik nepacietīgi gaidām! — iesaucās kurpnieka sieva, ieraudzījusi ienākam Paskālu. — Sēdieties, lūdzu, tuvāk pie gaismas! Dzirdēju, ka jūs stāstot kaut ko ļoti aizraujošu, un nolēmu pievienoties jums. Man trakoti patīk klausīties dažādus stāstus.

—      Bet es domāju, ka tev, Lamī, vairāk patīk apmainīties laipnībām ar savu vīriņu! — Paskāls smaidot teica, labi zinādams visus kurpnieka ģimenes dzīves raibumus.

Visi sāka skaļi smieties, smējās ari kurpnieka sieva. Bet man smiekli nenāca. Es vai degu aiz nepacietības un pukstošu sirdi gaidīju Paskāla stāsta turpinājumu.

Pēdīgi, kad visi bija gana izsmējušies, kurpnieka sieva jautri ieteicās:

—      Bet nu pietiek irgāties! Sāciet savu stāstu, kaimiņ Paskāl!

—      Atcerieties, Paskāl, — es pievienojos, — jūs palikāt tajā vietā, kur baltais spoks naktī stiepa jūs pa ceļu uz pili.

—     Atceros, puisīt, — Paskāls laipni atbildēja un tūlīt sāka stāstīt:

—      Es jau jums teicu, ka uzskatīju sevi par pazudušu. Katru reizi, kad mēģināju izrauties no sava mocītāja rokām, viņš iebelza man pa pakausi vai tik neganti raustīja mani aiz rokas, ka šķita — nupat, nupat noraus to.

Pār mani lidinājās nāve.

Tālumā jau vīdēja tumšā ozolu gatve, kas veda uz pili.

Un pēkšņi šajā baigajā bridi man ienāca prātā laimīga doma: ja Sirto kaut vai uz sekundi palaistu manu roku, es vēl varētu izglābties. Lēciens sānis — un pa lauku prom! Tumsā šis lielais, druknais cilvēks mani nepanāks. Es taču šajā apvidū pazinu katru krūmiņu, katru pauguriņu, katru grāvīti. Es izlavīšos cauri tur, kur viņš paklups vai iesprūdis. Nakts laikā desmit soļu priekšrocība atsver simt soļu attālumu dienā.

Bet tad vajadzēja panākt, lai Sirto kaut vai uz mirkli palaiž vaļā manu roku.

Sākumā gribēju iekost viņam pirkstā, bet tūlīt atmetu šādu domu: manam mocītājam rokās bija biezi ādas

cimdi. Tad man ienāca prātā cita — vēl labāka doma: atcerējos, kā, gluži mazs būdams, ķēru pļavās dažādus sīkus kukainīšus — sienāžus, dievgosniņas, vaboles un spāres. Tiklīdz paņēmu rokā, tie tūlīt nokrita un izlikās beigti; gulēja nekustēdamies, nepakustinot ne kājiņu, ne Osiņas. Varēju bikstīt tos, cik tīk, valstīt gan uz muguriņas, gan uz vēderiņa, pūst tiem virsū dvašu vai sist plaukstas, nekas nelīdzēja. Bet, tikko es kādu mirkli atstāju viņus mierā vai izlikos, ka neskatos virsū, kukainīši uz rāviena atdzīvojās un — spurkš! — aizlidoja.

Ja nu pamēģinātu pēc viltīgo kukaiņu parauga izlikties par beigtu? Daudz neprātodams, es nokritu zemē un paliku nekustīgi guļot.

Taču mans mocītājs ir nedomāja palaist mani vaļā.

—     Ak, tu negribi iet! — viņš pārskaities iebļāvās un iespēra man pa sāniem.

Es pat neiepīkstējos. Sirto sagrāba mani aiz apkakles un sāka purināt un grozīt uz visām pusēm kā pelavu maisu. Es klusēju. Tad, niknumā zobus griezdams, viņš iebelza man ar dūri sejā, tā ka žokļi nokrakšķēja. Klusēdams pacietu ari šo pārbaudi.

Vēl arvien baidīdamies, vai tā nav blēdīšanās, lamzaks ne mirkli neatlaida manu roku. Viņš mēģināja mani vilkt šļūkus pa zemi, bet jau pēc desmit soļiem piekusa.

—      Es tevi aizstiepšu dzīvu vai mirušu! — viņš nošņācās.

Sirto gribēja mani uzvelt sev plecos, bet baltais paltraks ar platajām piedurknēm un kapuci viņam traucēja brīvi rīkoties. Viņš apstājās un mēģināja ar vienu roku atraisīt kapuces saites. Tas neizdevās. Tad, manas nekustības maldināts, viņš noguldīja mani zemē pie savām kājām un pāri galvai sāka vilkt nost paltraku. Nu to tikai es biju gaidījis! Vienā rāvienā pielēcu kājās, pāršāvos pāri ceļa grāvim un, cik jaudas, drāzos projām pa lauku.

—      Nolādēts! — man aiz muguras norēcās Sirto. — Pagaidi, nelieti, pagaidi!

Viņš metās man pakaļ, bet es jau biju lielu gabalu priekšā. Es joņoju pa klajo lauku kā izšauta bulta. Sirto balss aizmugurē bija sadzirdama arvien vājāk un vājāk. Likās, viņš sauca savus suņus. Bet tas mani vairs nebiedēja: priekšā jau pamirdzēja pirmās Malmora māju uguntiņas. Es biju glābts!

Kad ieskrēju ciemā, bija tuvu pusnaktij. Taču, neraugoties uz vēlo stundu, visos logos dega ugunis. Ielas bija ļaužu pilnas. Četru miermīlīgu zemnieku noslepkavošana bija satraukusi visu Malmoru. Iedams pa Basa ielu, es dzirdēju, kā vaimanāja un raudāja nogalināto sievas un pie slimnīcas durvīm uztraukti murdēja ļaužu pūlis.

Vēl īsti neatguvies no pārciestajām šausmām, es neuzdrošinājos pieiet tuvāk un paklausīties, ko ļaudis runā, bet devos tieši uz baznīcmāju.

Jau ar pirmo veserīša klaudzienu Zanetona, kas laikam nebija vēl devusies pie miera, pienāca pie durvīm.

—      Kas tur dauzās?

—     Tas esmu es, Paskāls.

—             Kā?! — vecenīte iesaucās, durvis atvērdama. — Tas esi tu? Tātad ļaundaris tevi atlaida?

—      Es aizmuku no viņa pie pašas Lagardī pils.

—     Ko viņš gribēja tev nodarīt?

—     Viņš taisījās mani nogalināt.

—     Ak to briesmoni! Vai tu ar zini, kas tas bija?

—      Zinu. Tas bija Sirto.

—      Marķīza kunga mežsargs?

—      Tas pats.

—             Nevar būt! Stāvi klusu! Nesaki nevienam par to! Ej žiglāk gulēt! Vai ēdis esi?

—     Jā.

—             Tad labi. Lūko ātrāk aizmigt. Kirē kungs ir slimnīcā: viņš lūdz dievu kopā ar nelaimīgo upuru sievām. Kad viņš pārnāks, varbūt liks tevi pacelt, ja vajadzēs.

Pēc tam Zanetona atslēdza tās istabas durvis, kurā es biju pavadījis iepriekšējo nakti, ielaida mani iekšā un istabu atkal aizslēdza.

Nolikos gulēt, bet nekādi nevarēju aizmigt. Es drebēju kā drudzi un ik mirkli trūkos augšā, baiļu sviedrus svīzdams: man likās, ka baismīgais baltais rēgs nostājies gultas kājgalī. Brīžiem nogurums nomāca bailes un es īsu brīdi iekritu nemierīgā miegā, bet tūlīt atkal iekliegdamies pamodos. Pa sapņiem jutu, ka slepkava uzgulies man uz krūtīm un žņaudz, ar asiņainu roku nogrābis mani aiz rīkles, vai arī rauj mani aiz kājas no gultas laukā … Palūk, viņš izvilcis no sava garā talāra piedurknes garu dunci un grib pienaglot mani pie matrača kā tos nelaimīgos slimnīcā…

—     Piepeši istabas durvis, griezīgi iečīkstēdamās, atvērās un mani apžilbināja spožs gaismas stars.

—     Kas tur ir? — es šausmās iesaucos.

Uz sliekšņa stāvēja Randulē kungs.

—      Nebīsties, Paskāl, tas esmu es. Celies, drīz būs gaišs. Tev jāiet projām. Nebīsties, nekas ļauns tev nenotiks.

—      Es negribu iet uz slimnīcu! — es sāku raudāt. — Man ir bail no tiem cilvēkiem, viņi atkal atnāks man pakaļ…

—     Uz slimnīcu nebūs jāiet, Paskāl. Celies žigli, tev jāpazūd no šejienes, pirms nav aususi diena.

Es steigšus apģērbos. Bet kur palikusi mana trīsstūrene?

—     Tu, rādās, meklē savu trīsstūreni? — Randulē kungs vaicāja. — Te ir, es pacēlu to slimnīcā.

Labais kirē aizveda mani uz virtuvi, kur Zanetona jau kūra uguni. Vecā sieviete rosījās, tipšināja pa telpu šurp un turp un vienā laidā pūta:

—      Ak dievs, ak dievs! Kas gan vēl nebūs jāpieredz!

Viņa ielika mazā, zilā kulītē pusklaipu maizes, divas

saujas kaltētu vīnogu, sauju mandeļu un dažus ābolus. Tad viņa izņēma no skapja mazu, plakanu pudelīti un ielēja tajā vīnu.

Kad viss bija sagatavots, Randulē kungs apkampa mani un pievilka sev klāt.

—      Mans bērns, — viņš aizlūstošā balsī teica, — mēs pārdzīvojam grūtus laikus …. Cilvēki sacēlušies cits pret citu, plēšas savā starpā kā meža zvēri. Zeme krāsojas sārta no izlietajām asinīm. Nav vairs ne radu, ne draugu, ne tuvinieku: ikviens grasās otram atņemt dzīvību.. . Pat tevi, bērnu, ļauni cilvēki meklē rokā, grib nobendēt… Bet tu esi drosmīgs zēns, Paskāl! Uzklausi, ko es teikšu: ej uz Aviņonu; ļaundari tevi tur nemeklēs. Ņem šo kulīti ar pārtiku un vīna blašķi. Tur pietiks ēdamā divām dienām. Te būs arī vēstule. Noglabā to labi. Kad nonāksi Aviņonā, uzmeklē tur kanoniķi1 Zoserāna kungu un nodod viņam vēstuli. Tajā viss ir pateikts. Viņš tev salūkos darbu, un tu godīgi varēsi pelnīt sev maizi. Atceries, mans bērns, ka cilvēkam nekad nav jānožēlo labs darbs, kas veikts sava tuvākā labad … Bet, ja esi savam tuvākajam darījis ļaunu, agri vai vēlu dabūsi to nožēlot… Nu, ir laiks iet. Noskūpsti mani uz atvadām un staigā vesels!

' Kanoniķis — garīdznieks.

Līdz asarām aizkustināts par viņa laipnību, es tikai spēju izdvest:

—      Pateicos jums, kirē kungs … Bet…

—      Ko tu gribēji sacīt?

—      Bet… māmuja … Kas parūpēsies par viņu?

—            Esi bez bēdu, draudziņ! Tava māte un tavs tēvs trūkumu nepazīs.

Ar šiem vārdiem labais kirē pakāra man kaklā kulīti ar pārtiku un vīna pudeli.

—      Iesim! — viņš sacīja. — Es tevi izvedīšu uz ceļa.

Un viņš pirmais nokāpa lejā pa neapgaismotajām kāpnēm. Izgājām ārā. Bija vēl tumšs; skaidrajās debesis spoži mirdzēja zvaigznes. Visapkārt nevienas dzīvas dvēseles. Pēc vakardienas uztraukumiem ciems dusēja ciešā miegā. Nakts klusumu iztraucēja vienīgi nerimstošā ūdens bur- bulošana strūklakā uz laukuma.

Mēs izgājām cauri dusošajam Malmora ciemam un iz- nācām uz lielceļa, kas veda uz Aviņonu.

Randulē kungs mani apkampa.

—             Neraizējies ne par ko, mans bērns, un paturi prātā, ko es tev sacīju. Par taviem vecākiem es gādāšu. Ja uz- vedīsies, kā pienākas, kanoniķa kungs palīdzēs tev iekārtoties. Pielūko, nenozaudē vēstuli, kas viņam jānodod, dzirdi? Nu, staigā vesels! Kad uzlēks saule, tu jau būsi puscejā uz Aviņonu, bet pievakarē ieraudzīsi pāvesta pils jumtu.[4]

Tā runādams, labais kirē vēlreiz pieklāva mani pie krūtīm un nomutēja. Man šķita, ka viņš tobrīd kaut ko ieslidināja manas žaketes kabatā, bet es biju pārāk aizkustināts, lai tūlīt ņemtos pārbaudīt, vai tas tiešām tā bija. Manu prātu aizņēma pavisam citas domas. Aiz jūtu pārpilnības tikko dvesdams, es vienīgi spēju čukstēt:

—      Paldies! Ai, paldies, kirē kungs!

Randulē kungs mani atlaida, un es, atpakaļ neskatīdamies, aši sāku solot pa Aviņonas ceļu.

Ak, šis garais, vientuļais ceļš, kas tikko blāvoja nakts tumsā, vīdamies cauri melniem tīrumiem un dusošiem

ciematiem! Nekad to nespēšu aizmirst! Suņi, kas apsargāja piedarbus, jau pa gabalu sajuta mani nākam un sāka neganti riet. Dažreiz viņi izskrēja uz ceļa un sirdīgi man uzklupa, cenšoties iekampt kājās. Cik reižu, bailēs trīcēdams, es paliku stāvot uz vietas un neiedrošinājos iet tālāk! Tolaik es taču biju tikai bērns, un baigais nakts klusums, vientuļais ceļš, suņu rūkšana un pūces skumjie brēcieni ceļmalas vītolā — viss mani biedēja.

Pēdīgi tumsa sāka bālēt. Krepiljonas pakalnu galotnes atspīdēja iesārtā gaismā. Uzlēca saule. Tās stari izkliedēja nakts tumsu un līdz ar to ari visas manas bailes.

Es moži soļoju uz priekšu. «Vai patiesi tas esi tu, Paskāl,» — tā es domāju, sajūsmā skatīdamies uz savu ēnu, kas slīdēja man pa priekšu. «Tāds stalts, uzposies, stipros zābakos, trīsstūreni galvā! Paraugies vien, tu jau izskaties gluži kā pieaudzis vīrietis! Neviens tagad neiedomāsies tevi nosaukt par zeņķi!»

Pēkšņi es atcerējos, ka labais kirē ielika man kaut ko svārķeļu kabatā. Iebāzu roku kabatā un sataustīju tur mazu vīstoklīti. Attinis to vaļā, ieraudzīju trīs jaunus sudraba ekijus'. Šito bagātību! Es uzreiz jutos liels un stiprs. Tajā brīdī, šķiet, es pat nebūtu nobijies, ja sastaptu Sirto.

1 Ekijs — sena franču monēta.

Tagad es droši soļoju pa ceļu un lepni paceltu galvu lūkojos uz visām pusēm. Drīz vien priekšā uz pazema, nolaidena paugura ieraudzīju lielu pilsētu ar torņiem un mūra namiem. Neskaitāmi daudzajos logos atspoguļojās austošās saules stari.

—      Aviņona klāti — es līksmi izsaucos. — Cik ātri es esmu atnācis!

Pamanījis vecu zemnieku, kas savā vīna lauciņā aprušināja vīnstīgas, es pieskrēju viņam klāt un pajautāju:

—      Sakiet, labais cilvēk, — vai tā ir Aviņona, kas tur tālumā redzama?

—     Aviņona? — viņš brīnīdamies pārprasīja. — Ehē, redzams jau, ka jūs, jaunais cilvēk, neesat no šīs puses! Tā nav nekāda Aviņona. Tā ir Karpantrā. Līdz Aviņonai, paldies dievam, no šejienes krietns gabals. Ja nokājosiet visu dienu neatpūzdamies, ap saules rietu, kazi, būsiet tur.

Vecais iedūra lāpstu zemē, atbalstījās pret to ar elkoņiem un vērīgi nopētīja mani.

—     Es vis neieteiktu jums, jaunais cilvēk, iet uz Aviņonu, — viņš sacīja.— Ja jums nav nekas steidzams, griezieties vien labāk uz māju pusi. Runā, ka Aviņonā pašreiz notiekot briesmu lietas . .. Aviņonieši no laika gala bijuši nelabojami ļaudis: kašķa meklētāji, dauzoņas, sprand- lauži. Ne velti šos dēvē par razbainiekiem.

Viņš pienāca man cieši klāt un paklusām iečukstēja tieši ausī:

—      Viņi visi ir zagļi, dedzinātāji un slepkavnieki! Visi — revolūcijas atbalstītāji, par Franciju stāv un krīt, bet pāvesta nīdēji. Kazi, būsiet dzirdējis, ka viņi divas reizes aplenca Karpantrā? Nu, mēs tad ar šiem sakūrām pirti! Vairāk neko es jums, jaunais cilvēk, neteikšu, domāju, pietiks ar to pašu. Visu labiņu!

Viņš pieklibodams aizgāja ar lāpstu pār plecu, bet es devos tālāk.

Saule uzkāpa augstu debesīs, tad lēnām laidās rietā, bet es joprojām gāju un gāju cauri klajumiem un purviem, cauri ielejām un pāri pakalniem. Un tikai pret vakaru pēdīgi sasniedzu pāvesta pilsētu.

Pirmais, kas krita acīs, pakalnā uzkāpjot, bija Rona. Tā bija vislielākā upe, ko jebkad tiku redzējis. Vēlāk es dabūju skatīt gan Reinu, gan Donavu, gan Berezinu — taču neviena no tam nevar līdzināties Ronai.

Apbrīnodams lielisko skatu, kad skaistā, ūdeņiem bagātā upe rāmi vēla savus viļņus uz jūru, es pat uzreiz nepamanīju Aviņonu.

Ronas pretējā krastā tieši no ūdens slējās kaila, stāva klints — metrus septiņdesmit augsta. Tā bija no vienas vietas it kā ar cērti izrobota un šķita pilnīgi nepieejama.

Pašā klints virsotnē pacēlās pils ar augstiem torņiem. Tie bija daudz augstāki par mūsu ciema zvanu torni. Pāvestu celtās pils pakājē blīvējās daudzas 110 kaltiem akmeņiem būvētas ēkas, ļoti dažādas pēc izskata un lieluma. Ēkas aizsniedzās uz visām pusēm, cik tālu vien varēja saredzēt, ar kārniņu jumtiem saskardamās tik tuvu, ka no šejienes ielas šķita šauras spraugaš māju starpā.

Ieraugot visu šo godību, es aiz brīnumiem tīri vai apstulbu. Pilsēta vēl atradās gandrīz jūdzes attālumā, bet līdz šejienei jau atplūda neskaidrs troksnis un duna. Nevarēju saprast, vai tā bija dziedāšana, mūzika, pūļa klaigas, šaudīšanās vai brūkošu namu dārdi. Prātā ienāca pie Karpantrā sastaptā vecā zemnieka vārdi, un pēkšņi mani pārņēma neskaidras bailes. Kas gan mani sagaida šajā milzīgajā, svešajā pilsētā? Ko es te iesākšu — vientuļš un neaizsargāts lauku puisēns no tālā nomales ciema?

Piepeši es jutos visnelaimīgākais cilvēks pasaulē. Lai cik necik sadūšotos, iebāzu roku kabatā, lai pārliecinātos, vai Randulē kunga vēstule ir savā vietā. Tā bija turpat. Pieskaršanās tai man šķita kā labā Malmora kirē rokasspiediens. Blakus vēstulei atradās trīs spožie sudraba ekiji, ko viņš man uzdāvināja. Iedomājoties par tiem, es tūdaļ atguvu pagaisušo mieru un ticību, ka manas dēkas beigsies laimīgi.

Līksmu prātu un lepns es tuvojos pilsētas vārtiem, kas bija nosaukti svētā Lazāra vārdā.

Dievs tēvs, ko es šeit ieraudzīju!

Cauri vārtu velvēm man pretī vēlās trokšņains un raibs ļaužu pūlis. Likās, tur bija ne mazāk kā desmit tūkstoši cilvēku. Visi lēkāja, dejoja, smējās, sita plaukstas, skūpstījās. No malas raugoties, varēja nodomāt, ka viņi ir jukuši.

Ierauts pūļa vidū, es pilnīgi apmulsu, taču laukā izkļūt vairs nevareju un drīz vien atrados pašā burzmā, bet ļaužu straume nemitīgi auga.

— Farandolu! — kāds pēkšņi iesaucās.

Sāka rībēt tamburīns, iegavilējās fleitas, un viss raibais laužu pulks uzsāka trakulīgu farandolu. Ak, kas tā bija par farandolu, mani draugi! Dejoja visi: gan baskājaini lupatlaši raibās skrandās, gan cienījami tirgoņi ar pulksteni vestes kabatā, gan amatnieki ar ādas skotelēm, gan pilsētas sprukstiņi ar parūkām un bizītēm zīda tīkliņos, bērni un karavīri, sievietes ar augstām galvas segām, veļas mazgātājas, tirgus piparbodnieki, kundzenes cakainās kleitās, krāvēji.

Nevaldāmo dancotāju pulkā es ar izbrīnu pamanīju divus mācītājus sarkanā kā piparu pāksts kapucīņu[5] tērpā un trīs mūķenes, kas palēcās tik augstu, ka kāju ikri vien zibēja. Kas tikai tur nebija! Un visi lēca, dejoja, kliedza un dziedāja, tamburīniem nepārtraukti dārdot un fleitām spiedzot. Tiklīdz muzikanti pārtrauca spēlēt, lai atvilktu elpu, pūlis tūdaļ kliedza: «Lai dzīvo nācija!» — un atkal gāja vajā dziedāšana un dancošana.

Es skrēju līdzi visiem un līdz ar visiem kliedzu: «Lai dzīvo nācija!»

Dejotāju virkne bija izstiepusies tik tālu, ka tai nevarēja saredzēt ne gala, ne malas. Gājiena galva jau atgriezās pilsētā pa Limbēras vārtiem, bet pēdējais gals vēl nebija iznācis laukā pa Senlazāra vārtiem. Dejotājus kā mūris ielenca ļaužu pūlis.

Savu mūžu nebiju redzējis tādu ļaužu lērumu!

Pa Limbēras vārtiem iegājusi pilsētā, dejotāju virkne nogriezās uz Rū ielu. Tavu dīvainu ielu! Viena tās mala bija izbruģēta ar apaļiem laukakmeņiem, kamēr otra cieši piekļāvās upei, kuras ūdeņi šeit darbināja aušanas fabriku un krāsotavu dzenratus.

Todien bija lieli svētki un fabrikas nestrādāja. Visa iela — no bruģa līdz pašiem jumtiem — bija nokārta ar lieliem drānas gabaliem visdīvainākās krāsās. Sarkani, zili, dzelteni un zaļi audumi ar neparastiem rakstiem un zīmējumiem plandījās kārtsgalā, nokarājās no balkoniem un ielai šķērsām pārstieptām auklām kā flagas vai baznīcas karogi, rietošās saules staros mirdzēdami un lāsmodami visās varavīksnes krāsās.

Košais krāsu zieds, vēja plandīto drānas gabalu plīkšķēšana, troksnis, ko sacēla pūlis, raujot mani arvien tālāk un tālāk, tamburīnu rīboņa un griezīgie fleitu spiedzieni, upes šalkoņa un lielo fabrikas dzenratu vienmuļā čīkstēšana — visas šīs skaņas saplūda apdullinošā, nerimstošā dunā, no kuras man reiba galva un gar acīm metās raibs.

Pilsētas šaurajās ielās dejotājiem trūka vietas, un viņi vairs nevarēja izrādīt savus stiķus. Laiku pa laikam pūli pazibēja kāda sevišķi aizrautīga dejotāja galva, bet faran- dola vairs neatsākās, tamburīnu rībieni noklusa un fleitas pavisam aizsmaka.

Tā mēs blīvā, nekārtīgā drūzmā soļojām pa Aviņonas ielām, līdz beidzot izgājām uz plašā pilsētas laukuma, kur atradās rātsnams ar augstu torni un milzīgu pulksteni. Pūlis izklīda pa visu laukumu, ar jaunu sparu ieskanējās tamburīni un fleitas, un atkal trakulīgajā farandolā sāka griezties rensvēderi tirgoņi un bārdainie kapucīņi, mūķenes un karavīri, mācītāji un tirgus sievas, veļas mazgātājas un smalkās kundzenes, amatnieki un lupatlaši. Šķita, visa Aviņona kā apsēsta dejo farandolu.

Zvanu torņos dimdināja visi zvani. Gaisu satricināja lielgabalu šāvieni, un pūlis rātsnama priekšā lielā sajūsmā kliedza: «Lai dzīvo nācija!»

No rātsnama mēs virzījāmies uz Pils laukumu, kur bija paredzēta svinīga ceremonija un pēc tam tautas svētki.

Bet tad komisāri piecēlās kājās un ar mājieniem mēģināja tautu nomierināt. Fleitas un tamburīni pamazām noklusa, dejotāji atlaida vaļā loku, troksnis izbeidzās, un pūlis nomierinājās. Tad viens no komisāriem skaļā balsī nolasīja Likumdošanas Sapulces dekrētu par Aviņonas un Vensenas grāfistes pievienošanu Francijai.

Atbildot uz to, pūlī atkal atskanēja jūsmīgi saucieni: «Lai dzīvo Francija!», «Lai dzīvo nācija!».

Likumdošanas Sapulces pārstāvji pagriezās pret pāvesta pili un padeva zīmi strādniekiem, kas stāvēja augšā, torņu ierobos. Saucieni uz rāviena apklusa, un iestājās dziļš klusums. Strādnieki — kalēji un atslēdznieki — piegāja pie mazā zvanu tornīša (tas vēl tagad tur redzams pāvesta pilī) un ar veseru un knaibļu palīdzību noņēma no šķērskoka nelielo sudraba zvanu, ar kuru zvanīja, tikai pāvestam atbraucot. Pēc tam viņi zvanu piesēja garā auklā un uzmanīgi nolaida lejā, laukumā.

Zvana noņemšana nozīmēja pāvesta varas izbeigšanos Aviņonā.

Kādu brīdi pūlis, kas drūzmējās Pils laukumā, apjukumā klusēja. Varēja manīt, ka zvana noņemšana bija atstājusi lielu iespaidu. Bet tad atkal sāka rībināt tamburīni, iedziedājās fleitas, un cilvēki, kā no miega atmodušies, atkal sāka čalot un kustēties. Rosība kļuva jo lielāka, kad laukumā parādījās nesēji ar svētku cienastu. Vieni gluži līki stiepa smagus grozus, līdz augšai pilnus' ar svaigu maizi un lielām olīvu bļodām. Otri nesa grozus ar riekstiem un prāvām zeltainām vīnogām. Visus šos cienastus salika uz estrādes, kur sēdēja komisāri, un katrs varēja pieiet un saņemt maizes ņuku, sauju olīvu, sauju riekstu un lielu ķekaru vīnogu.

Nebija viegli izlauzties līdz estrādei, bet es tomēr pamanījos izkļūt cauri un saņemt savu tiesu, kaut arī spraucoties mani krietni samīcīja.

Nogājis malā, es palaidu acis apkārt, meklēdams klusu vietiņu, kur varētu netraucēti paēst. Beidzot, izkūlies laukā no burzmas, es ar savu azaidu iekārtojos uz pāvesta pils pakāpieniem, kur jau bija nometušies daudzi citi. Man blakus sēdēja Nacionālās gvardes1 kareivis, kas bija atnācis uz svētkiem ar sievu un mazo dēlēnu. Viņi sasēdās mazliet ciešāk, atbrīvodami ari man vietu. Gvardam bija garas, gaišas ūsas, gaišzilas acis un sārti vaigi, kādus reti gadās redzēt mūsu pusē, dienvidos. Sākumā viņš man nepievērsa lielu uzmanību, bet, kad es citu pēc cita sagrauzu riekstus, ka nokrakšķēja vien, gvards paskatījās uz mani un sajūsmināts iesaucās:

—      Tie tik ir zobi! īstas knaibles!

Pats viņš skaldīja riekstus ar akmeni un deva tos sievai un puikam.

Es gribēju pasmaidit un kaut ko atbildēt uz viņa joku, bet, vārdus neatradis, nosarku un klusu ciešot nodūru acis. Kā lai neapmulst! Sis gvards izskatījās tik lielisks savā zilajā mundierī ar sarkano padrēbi un milzīgo cepuri ar kuplu pušķi galā! Viņa garais, līkais zobens mirdzēja un laistījās. Tobrīd es, šķiet, būtu atdevis visu pasaulē, kaut tikai varētu saukties par viņa dēlu, brāli, draugu vai pat vienkāršu paziņu.

Piepeši skaistulis gvards piecēlās kājās.

—      Palūk! — viņš iesaucās. — Jau taisa vaļā mucas ar vīnu!

Viņš pagriezās pret sievu, viņa pasniedza tam blašķi. Gvards paskatījās uz manu blašķi un apvaicājās:

—     Vai tavējā jau ir piepildīta? Ja ne, dod šurp! Pie viena atnesīšu vīnu arī tev.

Klusēdams sniedzu viņam savu tukšo blašķi. Zanetonas ielieto vīnu biju izdzēris jau ceļā.

Gvards paņēma blašķi un lauzās cauri drūzmai uz to vietu, kur dalīja vīnu. Spiešanās un grūstīšanās tur bija neiedomājami liela. Pie pašas pāvesta pils sienas pāri galvu jūrai bija uzstādītas sešas milzīgas mucas. Tās nupat bija attaisītas, un cilvēki bariem traucās turp. Var iedomāties, kas notika pie mucām! Vairākās minūtes ilgi es vēroju, kā mans gvards, strādādams ar elkoņiem, izbrīvēja sev ceļu līdz mucām; pēc tam es redzēju tikai viņa cepures sarkano pušķi, kas pazibēja virs galvām, un pēdīgi viņš pazuda pavisam.

Pēc stundas ceturkšņa gvards atgriezās, nesdams līdz malām pilnas abas blašķes. Ūsas viņam bija valgas no vīna: ik gaišā matiņa galā trīsuļoja tumšsarkana lāsīte.

—     Tēti! — tēvu ieraudzījis, puišelis sauca. — Es gribu vēl vīnogas!

—      Vīnogu vairāk nav. Še, ieņem malku vīna!

—      Nē, es gribu vīnogas.

—      Tev taču saka — vīnogu nav!

—            Iedzer vīnu, manu gaišumiņ! — māte mēģināja pierunāt puisēnu, pieliekot viņam pie lūpām pilno blašķi. — Tas ir garšīgs.

—      Nē, es gribu vīnogas!

Es vēl nebiju paguvis apēst savu ķekaru. Sniegdams to bērnam, es aši izgrūdu:

—            Ņem apēd … — Un atkal jutu, ka nosarkstu līdz ausu galiem.

—           Tas ir ļoti mīļi no tavas puses, — laipni uzsmaidot, man sacīja gvarda sieva.

—            Vai tu re! — gvards sašutis iesaucās. — Es tā skatos, jūs abi izdabājat šim mazajam našķim. Viņu nav ko lutināt!

—           Lūdzu, atļaujiet viņam apēst manas vīnogas! — es palūdzu. — Viņš tāds jauks puisēns.

—            Nu, manis pēc, tikai šis luteklis vismaz lai pasaka «paldies».

Gvards atdeva man vīna blašķi un apjautājās:

—            Tu, kā rādās, neesi šejienietis, zēn? No kurienes tu esi?

—      No Malmora.

—      Un ko tu te esi nodomājis darīt?

—             Es nezinu . .. Man iedeva vēstuli, ko nodot kanoni- ķim Zoserānam. Viņš tad man palīdzētu atrast darbu. Ja jūs būtu tik laipns un parādītu man, kur atrodas viņa māja …

Karavīrs savilka pieri un bargi palūkojās uz mani.

—            Vēstule kanoniķim Zoserānam! Tātad tu esi aristokrāts — pāvesta piekritējs?

—            Es? Es nezinu . .. Nē, nē, pāvesta piekritējs es neesmu!

—      Kāpēc tad tev vajadzīgs kanoniķis Zoserāns?

—      Man teica, ka viņš iekārtošot mani darbā …

—            Vai tad tu nezini, ka kanoniķis ir kungu ļaužu un darbu dod tikai pāvesta piekritējiem? Kaut gan nekas ļauns tev nenotiks, ja aiziesi pie viņa. Bet, ta ka tu, radās, esi lāga zēns, es tev teikšu tā: ja gaditos, ka kanoniķis tevi saņem ne visai laipni, uzmeklē mani kordegardijā[8] pie pilsētas rātsnama, tur, kur laukumā ir zvanu tornis ar pulksteni. Es tevi ierakstīšu Nacionālajā gvardē un ņemšu savā bataljonā. Cik tev gadu?

—     Drīz būs sešpadsmit.

Drošs paliek drošs, vienu gadu es pieliku.

—            Tas ir labi, ka sešpadsmit. Tādā gadījumā mēs varēsim tevi pieņemt dienestā. Tātad norunāts? Un tagad es tev pastāstīšu, kā atrast kanoniķa māju. Ej pa šo ielu uz leju un tad nogriezies pa kreisi, tur, uz stūra, ieraudzīsi pelēku māju ar balkonu. Tajā mājā dzīvo kanoniķis Zose- rans.

Gvards pagriezās pret savu sievu, un es paguvu pamanīt, kā viņš tai pameta ar aci. Jaunā sieviete, viltīgi smaidīdama, pienāca man klāt un, noņēmusi no savas aubītes trīskrāsaino kokardi[9], piesprauda to pie manas cepures.

—           Tu esi krietns patriots un neieredzi pāvesta piekritējus tāpat kā mēs, — viņa teica. — Tāpēc es dāvinu tev savu kokardi.

Tad, pagriezusies pret vīru, piebilda:

—            Palūk, cik viņš braši izskatās! No šī zēna iznāks teicams Nacionālās gvardes kareivis.

Gvards draudzīgi uzplikšķināja man pa plecu.

—            Nu, nu, — viņš teica, — mēģināsim uzsaukt abi kopā: «Lai dzīvo nācija! Nost ar pāvesta legātu!»

Mēs noņēmām cepures un, tās pa gaisu vēcinādami, reizē nokliedzāmies:

—     Lai dzīvo nācija! Nost ar pāvesta legātu!

Cilvēki ap mums joprojām dziedāja, smējās, dzēra un dejoja.

—            Un tagad ej pie sava kanoniķa, — gvards sacīja, — un neaizmirsti, ko es tev teicu. Tu zini, kur mani meklēt. Jautā pēc brigadiera Voklēra.

—      Paldies! Es visu atcerēšos, esiet drošs.

Un es gāju projām, īsti nesaprazdams, kāpēc man tā dauzās sirds: vai no bailēm vai no prieka.

Ar pūlēm tiku pāri ļaužu pilnajam Pils laukumam, pārraujot farandolas dejotāju virkni. Bet, kad man beidzot izdevās nogriezties Voklēra norādītajā ielā, es nobrīnījos, ka tā ir pilnīgi tukša. Ceļā vienīgi šad tad patrāpījās kaķi, kas joza pāri ielai. Kā vēlāk uzzināju, šis bija pilsētas diž- maņu kvartāls. Visi vārti un durvis bija aizslēgtas, iela šķita kā izmirusi. Tomēr cauri cieši aizvērtajiem slēģiem skanēja cilvēku balsis, varēja dzirdēt, ka sievietes skaļi lūdza dievu.

Nogājis pa šo kluso, tuksnesīgo ielu līdz galam, uz stūra ieraudzīju pelēku namu ar balkonu, kā jau Voklērs man bija stāstījis. Devos tieši turp un ar veserīti pieklaudzināju pie durvīm. Tūlīt atvērās lodziņš virs durvīm, bet es vēl nebiju paguvis galvu pacelt, kad tās aizcirtās. Pēc tam saklausīju, kā mājas iekšienē nočīkstēja durvis, kāpnēs atskanēja šļūcoši soļi, nograbēja durvju aizšaujamie, slēdzene divas reizes noskrapstēja atslēgas caurumā, aizbīdnis pacēlās un durvīs pavērās sprauga.

—      Ko jūs vēlaties? — skarba sievietes balss jautāja.

—     Kanoniķi Zoserāna kungu.

Durvis pavērās platāk. Bet, tikko es biju pārkāpis pāri slieksnim, grumbainā un dzeltenā vecene, kas mani ielaida, pēkšņi sāka kāpties atpakaļ ūn, šausmās skatīdamās uz manu cepuri, griezīgi iespiedzās:

—     Kungs Jēzus! Marija! Palīgā! Slepkavnieks ielauzies mājā! Glābiet, ļautiņi labie!

Nemitīgi kliegdama, vecā ragana norāva man no galvas trīsstūreni, noplēsa trīskrāsaino kokardi un sāka to plucināt ar saviem līkajiem pirkstiem. Pēc tam viņa uzspļāva manai cepurei un izmeta to pa durvīm laukā, bet pati, augstu pacēlusi brunču stērbeli, ņēmās spārdīt sadris- kāto kokardi, it kā tā būtu skorpions, kas varētu viņu sadzelt.

Sabradājusi kokardi, vecā kā vanags uzklupa man un tā iebelza pa muguru, ka es pārkumuroju pār slieksni un gandrīz nostiepos gar zemi uz bruģakmeņiem, bet pati ieskrēja mājā, ar blīkšķi aizcērtot aiz sevis durvis. Vēlreiz nograbēja aizšaujamie, noklaudzēja aizbīdnis un divas reizes noskrapstēja slēdzene.

Pēc visa notikušā kā apdullis es aizvilkos uzmeklēt renstelē savu cepuri, netikdams gudrs, kas tad īsti bija noticis.

Pa to laiku kaimiņmājās vērās vaļā logi un no turienes atskanēja spalgas sieviešu balsis:

— Laupītājs uz ielas! Metiet Ronā! Metiet viņu Ronā!

Es apjucis pavēros apkārt, ar acīm meklēdams laupītāju, par kuru viņas klaigāja, bet pēkšņi no visām pusēm uz mani sāka lidot kārniņu lauskas, akmeņi, puķu podi…

Vairs neko negudrodams, es ņēmu kājas pār pleciem un apstājos tikai tad, kad dīvainā iela ar tās jukušajiem iemītniekiem palika tālu aizmugurē.

Gandrīz vai raudādams aiz neizpratnes un dusmām, es atgriezos Pils laukumā. Kā tas gadījās? Kāpēc mani izmeta uz ielas un apmētāja ar akmeņiem? Es taču nebiju izdarījis neko sliktu. Kāpēc tā sadusmojās vecā sieviete kanoniķa mājās? Es runāju ar viņu godbijīgi un pieklājīgi. Kāpēc tad viņa kliedza, ka es esot slepkavnieks? Kāpēc saplucināja manu kokardi? Kāpēc viņas kaimiņienes, mani ieraugot, arī sāka bļaut: «Metiet Ronā! Metiet viņu Ronā!» Kāpēc viņas izturējās pret mani kā pret pēdējo nelieti?

Veltīgi mēģināju rast atbildi uz šiem jautājumiem.

Laukumā, tāpat kā līdz šim, dziedāja, smējās un dejoja. Iejucis pūlī, es ilgi noskatījos nebeidzamās farandolas dejotājos. Ap sirdi bija smagi. «Visiem šiem cilvēkiem,» es domāju, «ir pajumte un silta gulta, tikai es viens nezinu, kur pārlaidīšu nakti. Nav man šeit ne draugu, ne radu. Vienīgi Voklērs izturējās pret mani iejūtīgi. Viņš man likās lāga vīrs, bet, ej nu sazini, varbūt viņš vienkārši pajokoja, teikdams, ka ierakstīšot mani savā bataljonā…»

Uznāca nakts. Pils laukums palika tukšs. Neviens te vairs nedejoja farandolu, tikai kaut kur iztālēm vēl bija saklausāmi tamburīnu dobjie rībieni. Man garām pagāja jauna mūķene, ieķērusies diviem karavīriem elkonī. Daži pudeles brāļi llkņājas pie tukšajām mucām, apvēla tās citu pēc citas, lai iztecinātu pēdējās vīna lāses.

Lēniem soļiem aizstaigāju līdz Pilsētas laukumam, uz rātsnamu. Ari tur bija tumšs un kluss. Ļaudis bija izklīduši. Tumsai iestājoties, bija sacēlies stiprs vējš, un arī aukstums koda kaulā.

Vienīgi vārtu telpā pa kreisi no rātsnama mirgoja viena pati laterna. Cilvēki tur nepārtraukti gāja iekšā un ārā.

Es pagājos tuvāk un ilgi mīņājos pie vārtiem, neiedrošinādamies ieiet un pajautāt pēc brigadiera Voklēra. Kauns bija rādīties acīs brašajam gvardam bez kokardes, ko man bija dāvājusi viņa sieva. Droši vien visi par mani smiesies . ..

Bet ko lai iesāk? Voklērs taču lika viņu uzmeklēt… Tā es veltīgi nogaidījos, vai neieraudzīšu savu jauko brigadieri tur, apgaismotajā vārtu telpā. Tīri nemanot, biju iegājis dziļāk vārtos un šad tad pametu aci pa stiklotajām durvīm. Pēkšņi kāds mani nogrāba aiz pleca.

—      Ko tu te meklē? — bargi noprasīja vārtsargs. — Kas tev vajadzīgs?

—      Es meklēju brigadieri Voklēra kungu. Vai viņš ir šeit?

—      Ak tu, aristokrātu izdzimums! Te nav nekādu kungu! Te ir tikai pilsoņi. «Kungu»! Pagaidi vien, tūlīt tu redzēsi kungu!

Neatlaidis manu plecu, viņš pagriezās pret apgaismotajām durvīm un pasauca:

—      Ei, Voklēr! Brigadier Voklēr!

Stiklotās durvis tūlīt atvērās, un es ieraudzīju-savu labo gvardu. Viņš bija bez cepures, ar pīpi zobos, uz augšu uzskrullētām ūsām.

—      Kas lēcies?

—     Are, skatiet, — vārtsargs teica, pastumdams mani uz Voklēra pusi, — vai pazīstat šo dienaszagli? Man rādās, tas būs kāds spiegs, ko uzsūtījuši aristokrāti. Viņš prasīja pēc Voklēra kunga!

—      Ei, tas taču esi tu, mazais! — Voklērs iesaucās. — Tā pavēlāk gan esi atnācis! Redzams, kanoniķis nav diez cik laipni tevi saņēmis? Tā, tā. Nu, nekas, te tev būs daudz labāk. Iesim ieskaitīsim tevi tūlīt bataljonā. Lai dzīvo nācija!

Viņš paņēma mani aiz rokas un pieveda pie durvīm. Sargs negribīgi ielaida mūs un nopurpināja pakaļ:

—      Vai tikai jūs labi pazīstat šo sprukstiņu, Voklēr? Viņš teica «kungs». Esiet uzmanīgs!

Bet mēs jau bijām iegājuši kordegardijas telpās. Tā bija šaura un gara istaba. Vidū atradās karsti nokurināta krāsns. Pie griestiem karājās kinkets — eļļas lampa ar platu, zaļu abažūru. Gar sienām bija pierīkoti soli; uz tiem, pīpes kūpinādami, gulšņāja gvardi. Pa kreisi no durvīm —

pie sienas karājās šautenes, zobeni, bruņu cepures ar pušķiem. Visas sienas bija no vienas vietas aprakstītas ar ogli. Bet tolaik es lasīt nepratu un nevarēju izburtot šos uzrakstus. Turpat līdzās bija arī uzzīmēti kavalēristu un kājnieku attēli. Istaba bija karsti sakurināta; pie griestiem līgojās biezs tabakas dūmu mākulis. Kaktā, pa labi no ieejas, atradās neliels galdiņš; pie tā kāds kareivis, nolicis galvu uz rokām, gulēja ciešā miegā.

—             Biedri! — Voklērs sacīja. — Te ir jauns revolūcijas piekritējs. Ieskaitīsim viņu mūsu bataljonā. Brīvība vai nāve! Vai esi ar mieru, puikiņ? Lai dzīvo nācija!

Noņēmis cepuri un saslējies, es pacēlos pirkstgalos, lai izskatītos lielāks, un iesaucos:

—      Lai dzīvo nācija! Brīvība vai nāve!

Un visi gvardi man piebalsoja:

—      Brīvība vai nāve!

Mūsu klaigas uzmodināja kareivi, kas pie galdiņa gulēja. Viņš pacēla galvu un sāka berzēt acis.

—      Kas te ir? Kas notiek?

—             Tas ir mūsu jaunais brīvprātīgais, — Voklērs viņam paskaidroja. — Viņš nekavējoties jaieskaita mūsu bataljonā.

—      Bravo, bravo, pilsoni! Kā tevi sauc?

—      Paskāls.

—      Kā sauc tēvu?

—      Paskāls.

—      Cita vārda nav?

—     Es nezinu.

—      Kā sauc māti?

—      Patīna.

—            Tāda vārda nav. Viņu laikam sauc par Žaneti, Izabelu vai Margotonu?

—     Nezinu. Visi viņu sauc par Patinu.

—      Nu labi, lai paliek Patīna. Kur esi dzimis?

—     Malmora ciemā.

—      Lieliski! Tagad paraksti te savu vārdu.

Es nodūru galvu. Bija kauns atzīties, ka neprotu ne lasīt, ne rakstīt.

—            Nav liela nelaime, — sacīja Voklērs, paspiedis manu roku. — Ja neproti rakstīt ar melnu tinti, mēs tevi iemācīsim rakstīt ar sarkanu. Kur seržants Berigo?

—      Šeit, brigadieri

—      Klausies, Berigo, aizved jauniņo uz mantnīcu un sameklē viņam visu nepieciešamo. Paraudzīsimies, kāds viņš izskatīsies Nacionālās gvardes kareivja formā.

Jauns gvards, kas gulēja uz lažiņas, piecēlās, izdauzīja pīpi, aizdedza lukturi un pamāja man, lai eju līdzi.

Pa šaurām vītņu kāpnēm uzgājām vecā torņa pašā čukurā un nokļuvām lielā četrstūrainā istabā, kas bija pil- r.um pilna ar karavīru tērpiem un ieročiem. Visās malās bija saliktas cepures, zobeni, šautenes un apģērbi.

Seržants noskatīja mani no galvas līdz kājām un sāka vandīties pa apģērbu blāķi, kas bija kaudzē samesti uz grīdas. Beidzot viņš izvilka vienu un pasvieda man, piebilzdams:

—     Še, ņem pielaiko! Rādās, būs tev pēc kauliem!

Ak, mīļais, sen ilgotais kara tērps! Gluži jauns tas gan nebija, bet vai nu tas tik svarīgi? Tērps bija lielisks, šūts no izturīgas tumši zaļas vadmalas ar platiem sarkaniem atlokiem, ar zeltītām pogām. Garās, šaurās svārku ļipas, kas izskatījās kā zivs aste, nokarājās man gandrīz līdz papēžiem.

Tērps nenoliedzami bija man par lielu, bet neuzdrīkstējos par to ieminēties Berigo. Es tikai uzlocīju piedurkņu galus, bet, tā kā padrēbe bija koši sarkana, iznāca lieliski atloki, tādi paši kā pie apkakles.

Ar tērpu tad nu būtu viss nokārtots. Bet cepure! Ar to dabūju krietni noņemties. Izmēģinājos turpat vai divdesmit trīsdesmit gabalu, un visas vai nu bruka uz acīm, vai pilnīgi apslēpa seju. Seržantam Berigo pēdīgi izsīka pacietība.

—      Ņem šo sarkano mici! — viņš teica. — Ar to tu izskatīsies kā Marseļas federātu raitnieks '!

Es paklausīgi uzliku galvā frīģiešu mici, kuras smailais gals nokarājās man līdz pleciem, un piespraudu pie tās lielu trīskrāsainu kokardi.

Vēl mazliet parakņājies, seržants no ģērbu kaudzes izvilka zilas bikses un baltus stulpiņus.

—            Tos nav ko pielaikot, — viņš norūca. — Bikses un stulpiņi vienmēr der .. . Tagad tev vēl jāizvēlas šautene un zobens. Nu, tās mantas mums netrūkst!

Jāizvēlas! Viegli pateikt — jāizvēlas! Šauteni paķēru pirmo, kas bija pa rokai. Turpretī zobenus pārcilāju labu brīdi, bet kā nevarēju, tā nevarēju atrast tādu, par kādu biju sapņojis. Visi zobeni bija īsi un taisni, bet es vēlējos garu un līku, tādu kā brigadierim Voklēram.

Redzēdams, ka es netieku nekādā galā, seržants Berigo teica:

—     Ko tu tur knīpājies? Vai neredzi, ka visi zobeni vienādi kā zirņi pākstī? Ja labi iztrin uz akmens, būs asāki par bārdas nazi! .. . Ņem kuru katru, un ejam projām!

Es sakaunējos un paņēmu zobenu, ko tobrīd biju turējis rokā.

Berigo aizslēdza mantnīcas durvis, un mēs kāpām lejā.

Stiepjot veselu kalnu uzkabes kā smagi apkrauts ēzelis, es šaurajās kāpnēs reizes desmit klupu un gandrīz nokūleņoju lejā. Gan šautene atdūrās sienā, gan zobens pinās pa kājām.

Pēdīgi nonācis sardzes telpās, es apstājos istabas vidū, nezinādams, ko darīt tālāk. Gvardi tūlīt sadrūzmējās man apkārt un sāka apmainīties spriedumiem. Ikviens uzskatīja par pienākumu pateikt savas domas.

—     Vai tu re, cik vareni viņam piestāv mice! — ieteicās viens.

—      Bet svārks garāks par pašu tikai par elkoņa tiesu! — piebilda otrs.

—      Nav liela bēda! — mierināja Voklērs, pamanījis, ka kļūstu bēdīgs. — Lai tikai būtu no kā piegriezt. Nāc, Pas- kāl, šonakt tu pārgulēsi manā mājā, un sieva pa nakti visu sakārtos, kā pienākas. Svārks mazliet jāpaņem īsāks. Un es iemācīšu tev tīrīt šauteni un uztrīt zobenu. Lai dzīvo nācija! Laikam būsi tesalcis, mazais? Iesim, sieva mums iedos zupas šķīvi, un gulēt tu noliksies blakus manam dēlam. Bet rītā es aizvedīšu tevi uz apmācībām pie pilsētas mūriem.

Voklērs no jauna uzvēla man plecos šauteni, zobenu, mundieri un visu pārējo, un mēs izgājām no sardzes telpām.

Laukumā nebija nevienas dzīvas dvēseles. Mēs ilgi gājām pa Aviņonas tumšajām ielām, līdz sasniedzām nelielu glītu namiņu Palafarnerī ielas stūrī. Mājiņas logi bija tumši.

Voklērs iebāza galvu pa durvju spraugu un pasauca:

—      Lazuli! Lazulī!

Neviens neatsaucās.

—      Nāc iekšā, Paskāl, — Voklērs aicināja, — sieva, jādomā, vēl nav pārnākusi no kluba. Nu, nekas, iztiksim ari bez viņas.

Mēs uzkāpām otrajā stāvā pa stāvām vītņu kāpnēm, tādām pašām, kā bija tornī. Taustīdamies es tumsā gāju uz priekšu, klupdams ik uz pakāpiena, ar šauteni aizķerdamies aiz margām. Uzkāpuši augšā, iegājām mazā istabiņā, kas bija ir virtuve, ir dzīvojamā telpa.

Voklēram ar grūtībām izdevās aizdegt gaismekli. Istabas kaktā viņš sameklēja kaņepāju dakti, apmērcēja to sēra podā, uzšķīla no krama dzirksteli, aizdedza posu un, uzpūtis uguntiņu, iegremdēja dakti eļļas trauciņā. Tā darbodamies, viņš nepārstāja pukoties uz sievu, kurai jau sen bija laiks būt mājās.

—      Nu saki man, lūdzams, Paskāl, — viņš purpināja, — kāda tur meitiešiem daļa? Vai tiešām mēs, vīru galvas, neesam stipri diezgan, lai bez sieviešu palīdzības aizstāvētu svēto brīvību un mūsu revolūciju? Francijai ir vajadzīga republika, un to mēs panāksim! Tam nodevējam Kapetam mēs parādīsim, vai protam atšķirt vīģes no vīnogām. Viņam vairs neizdosies apšmaukt tautu! Tagad, tā kā viņš uz robežas saņemts ciet, kad taisījās laisties lapāsmēs paši izspriedīsim, vai viņš gribēja palīdzēt Francijas tautai vai nostāties nācijas ienaidnieku priekšgalā. Šo nolādēto karali sen vajadzēja pataisīt īsāku .. . par galvas tiesu! Ja bailīgajiem parīziešiem nav dūšas to izdarīt, mēs, patrioti no dienvidiem, dosimies uz Parīzi un paņemsim tirānu aiz dziesmas. Mēs viņu piespiedīsim cienīt nācijas gribu! Mēs tai Austrietei2 parādīsim,

' 1791. gada jūnijā Luī XVI mēģināja kopā ar ģimeni slepeni pāriet robežu, lai atgrieztos Francijā ārzemju armijas priekšgalā un nožņaugtu revolūciju. Senmensulas ciemā karalis nejauši pabāza galvu pa karietes lodziņu, un pastmeistars Druē viņu pazina (pēc profila līdzības ar reljefa portretu, kas izkalts uz zelta monētām). Patriots Druē pa taisnāko ceļu aizauļoja uz Varennas pilsētiņu, kur sacēla trauksmi. Kad karalis pēc neilga laika ieradās Varennā, viņu šeit aizturēja un konvoja apsardzībā atgādāja uz Parīzi.

2 Austriete — tā tauta sauca Luī XVI sievu, karalieni Mariju Antuaneti, Austrijas imperatora Franča 1 meitu.

kā pulcināt pret tautu svešzemju karaspēku! Tieši viņa kūda karali uz nodevību. Mēs viņai aplauzīsim ragus, viņai un visiem tiem marķīziem, grāfiem un pārējiem nolādētā Kapeta rokaspuišiem!

Šīs dedzīgās runas laikā Voklērs uzlika galdā trauku ar gaļas sautējumu, ko izvilka no krāsns gluži siltu, tad atnesa krūzi ar vinu un trīs šķīvjus. Pārliecinājies, ka dēlēns blakus istabā cieši aizmidzis, Voklērs man teica:

—      Negaidīsim Lazuli. Sēdies, Paskāl, ēd un dzer, un pēc vakariņām tūlīt liecies gulēt. Rit mums jāceļas augšā itin agri. ..

Bet, tikko bijām piesēdušies pie galda, pārradās Lazuli.

—      Nedusmo uz mani, mīļo Voklēr! … Nāku tieši no kluba. Ak, ja tu zinātu, kas tur notika!

—      Kas tad? — Voklērs gribēja zināt.

Bet Lazulī pēkšņi ieraudzīja mani.

—      Paskat vien! Tev līdzi biedrs? Pag, bet tas taču ir tas pats zēniņš, kas Pils laukumā kopā ar mums ieturēja azaidu? Un tik brašā gvarda izskatā! Mundieris gan tāds ērtāks, bet par to nekas, to mēs ātri vien salabosim … Ko tad tu neēd, draudziņ? Tagad šeit ir tavas mājas. Ed, tikmēr es pastāstīšu jums par visiem tiem notikumiem…

—      Nu, nu, stāsti ašāk, kas tur jums atgadījās! — Voklērs mudināja, nogriezdams visiem pa maizes šķēlei un sākdams ēst.

—      Nekā laba nebija. Klubā mums nolasīja vēstuli, ko patriots Barbarā1 rakstījis Marseļas federātiem. Vēstulē bija teikts, ka kontrrevolūcija Parīzē jau cilā galvu, bet karalis neatļauj provinču federātiem nākt uz galvaspilsētu. Barbarū raksta, ka parīzieši, tā vien raugi, nobīsies un pievienosies karaļa partijai, un tad — ardievu, revolūcija! Un vēl viņš raksta, ka Nacionālā gvarde Parīzē galīgi izkurtējusi un tai nevarot uzticēties ne par grasi; ka sarkanajiem dienvidniekiem — kalniešiem, sankilotiem2 un federātiem steigšus vajag bruņoties un doties uz Parīzi ar lozungu: «Brīvība vai nāve!»

Kamēr Lazulī stāstīja, Voklērs trīs reizes uzpildīja vīnu manā glāzē.

Izdzirdis vārdus «Brīvība vai nāve!», es pielēcu kājās un, nazi vēcinādams, iesaucos:

—      Brīvība vai nāve! Patriotam Barbarū taisnība! Es arī esmu sarkanais no dienvidiem, sankilots un federāts! Un es arī iešu uz Parīzi! Man jāatriebjas marķīzam d'Am- brēnam un viņa dēlam, kuri piekāva ar pletni manu tēvu un gandrīz nošāva mani pašu. Man jāatriebjas par liberāļiem, kurus Sirto un viņa rokaspuiši nogalināja manu acu priekšā Malmora slimnīcā. Tēvs runāja, ka marķīzs d'Ambrēns aizbraucis uz Parīzi palīgā karalim. Nekas, mēs arī dosimies turp! Man tagad ir šautene un zobens, es neviena nebīstos. Brīvība vai nāve!

Kad izrunāju šos vārdus, man likās, uz galda deg nevis viens, bet vesels desmits lampiņu un Lazuli ir tik daiļa kā apzeltītie eņģeļu tēli Malmora baznīcā, un Voklērs garāks par visiem vītoliem un ozoliem Neskas upes krastā. Un viss ap mani mirdzēja, griezās un šūpojās.

—      Bravo, bravo! — vienā balsī iesaucās Voklērs un daiļā Lazulī. — No tevis iznāks krietns patriots, Paskāl! Mēs iesim uz Parīzi, dziedot «Karmaņolu», un nodanco- sim farandolu karaļa pils priekšā!

Lāgā neatceros, kas notika tālāk. Liekas, mēs kaut ko dziedājām un, rokās sadevušies, lēcām apkārt galdam strauju farandolu.

Pēc tam Lazulī ieveda mani blakus istabiņā un noguldīja uz salmu maišeļa līdzās savam dēlam. Mana galva tikko pieskārās spilvenam, kad es uz vietas aizmigu kā nosists.

Ticis līdz šai vietai savā stāstā, vecais Paskāls iebukņīja Lamī sānos un, kad viņa pielēca kājās, smiedamies teica:

— Ehē, tu taču, zeltenīt, aizsnaudies? Tiesa kas tiesa, ir laiks pie miera. Rīt atkal tiksimies un es pastāstīšu, kas ar mani notika tālāk.

Tobrīd ciema tornī sāka sist pulkstenis.

— Piķis un zēvele! — no sola pieceldamies, teica Ma- terons. — Jau pusnakts! Tad gan vēlu nosēdējām šonakt!

Visi cēlās un gāja uz mājām, bet Lamī, augstu pacēlusi lampu, rādīja gaismu, lai neviens nepakluptu pār darbnīcas slieksni.

Ceturtā nodala marseliesu bataljons

Nākošā diena bija svētdiena, un vakarēšana kurpnieka darbnīcā nenotika. Mūsu ciema ļaudīm bija ieviesusies paraža svētku dienās vakaru pavadīt «Jaunajā krodziņā». Veči rāmi tērzēja, sūkdami baltvīnu, bet nevaldāmā jaunatne spēlēja kārtis, dziedāja un dejoja.

Es vēl biju par mazu, lai piedalītos šajās izpriecās, tāpēc jau laikus aizgāju gulēt. «Kaut nu tikai kurpnieks rītā atvērtu savu darbnīcu!» es vēl nodomāju, līzdams zem segas. «Ja nu viņš sadomā noslaistīties arī pirmdien?»

Otrā rītā izgāju no mājām agrāk un pa ceļam uz skolu pametu līkumu gar kurpnieka darbnīcu. Kā es nopriecājos, kad jau iztālēm izdzirdu sparīgos veseru klaudzienus un redzēju, ka darbnīcas slēģi atvērti.

«Tātad viss kārtībā,» es npdomāju, «un šodien mēs dzirdēsim vecā Paskāla stāsta turpinājumu.»

Vakarā noteiktajā stundā es jau sēdēju uz sava sola karsti sakurinātajā darbnīcā. Kā vienmēr, telpā vijās viegls, zilgans tabakas mākulītis, gaisā jautās neliels drēgnums un sīvi smaržoja pēc piķa un jēlmītas ādas.

Ierastajā laikā istabā ienāca vecais Paskāls un, negaidot uzaicinājumu, sāka stāstīt:

— Es apgūlos uz salmu maišeļa blakus Voklēra bērnam un nogulēju līdz rītam kā nosists. Ārkārtīgais nogurums, stiprais vīns, ar ko Voklērs mani pacienāja, un līksmā ticība rītdienai — tas viss veicināja mierīgu un ciešu miegu. Bet miegs, kā zināms, ir labākās zāles miesai un garam.

Ar pirmo gaismas svīdumu es atvēru acis un cauri slē- ģiem pamanīju, ka ārā jau gaišs. īsu mirkli man šķita, ka visi vakardienas notikumi — tas ir tikai brīnumains sapnis. Tomēr, aplaidis acis apkārt, sapratu, ka viss iepriekšējā dienā piedzīvotais nav sapnis, bet īstenība.

Pa pusvērtajām virtuves durvīm redzēju Lazulī strādājam. Viņai klēpī atradās Nacionālās gvardes karavīra tērps. Rokās viņa turēja adatu — smalku adatu, kas naigi spīguļoja viņas veiklajos pirkstos.

Lazulī pāršuva manu mundieri.

Voklērs, stāvēdams blakus sievai, tīrīja manu šauteni. Abi strādāja, cik vien klusi varēdami, lai nepamodinātu mani. Ik pa brīdim Lazulī klusēdama pagriezās pret vīru un rādīja viņam ieloci, ko iešuva mundiera piedurknē vai stērbelēs. Voklērs atzinīgi māja ar galvu, it kā sacīdams: «Tā, tā, tagad viņam būs pašā laikā!» Un Lazulī čakli turpināja šūt.

Jaukie cilvēki!

Kniks! Lazulī pārkoda diegu ar saviem stiprajiem, baltajiem zobiem. Tagad viņa šuva klāt mundierim pogas, brīnišķīgas, zeltītas pogas, uz mata tādas kā marķīza d'Ambrēna svārkiem.

Es vairs negribēju tēlot aizmigušu, bet aiz kautrības nevarēju saņemties un uzrunāt viņus, pēdīgi paklusām ieklepojos.

—     Css! — Voklērs čukstēja. — Zens laikam mostas.

Viņš uz pirkstgaliem pienāca pie durvīm un, palūkojies

iekšā, ieraudzīja, ka es guļu gultā platām acīm.

—            Ak tu blēdi! — gvards labsirdīgi nosmējās. — Tu taču nemaz neguli! Vai gribi celties un pielaikot savu mundieri?

Vai es gribot?!

Vienā lēcienā biju no gultas laukā, knaši uzrāvu kājās zilās bikses un baltos stulpiņus, uzvilku svārkus un pasteidzos paziņot, ka lieliski der.

Lazulī smaidot palūkojās manī un sāka mani grozīt uz visām pusēm, noraustot svārku ļipas un ar roku nogludinot ieloces. Viņa gan atsprauda tās ar kniepadatām, gan atkal palaida vaļā.

—            Vai zem padusēm nežņaudz? — viņa bažīgi apjautājās.

—            Nē, nē, ticiet man! Svārki ir pašā laikā! — es visu laiku atkārtoju bailēs, ka man neliek tos novilkt.

Lai izjauktu Lazuli šādu nodomu, es pieliecos un pavilku uz augšu stulpiņus, kas manām kājām bija mazliet par gariem un aizsedza skaistās kurpes ar sprādzēm, ko bija dāvājis Randulē kungs.

Voklērs pasniedza man dzelteno plecu siksnu ar zobenu un palīdzēja to piesprādzēt. Zobens bija tik garš, ka sitās man gar kājām; izskatā tas atgādināja zaļo sienāžu asti, kurus pļaujas laikā arvien biju ķēris pļavā.

Pēdīgi Voklērs atnesa sarkano mici ar trīskrāsaino kokardi un cēli uzlika to man galvā. Tad viņš atkāpās pāris soļu, lai papriecātos par paveikto, un sajūsmināts sacīja:

—      Nu, tagad tu, Paskāl, esi īsts sankilots! Mēs ņemsim tevi līdzi, kad iesim uz Parīzi kungus vest pie prāta!

Lazulī pasniedza manus vecos vadmalas svārkus.

—     Se nu, izņem visu, kas tev tur kabatās!

Es nedroši izvilku no svārku iekškabatas Randulē kunga vēstuli un, slēpdams to no Voklēra un Lazulī acīm, iebāzu mundiera kabatā. Man nez kādēļ šķita, ka jākaunas no Malmora kirē vēstules; it kā būtu priekšnojauta, ka šis papīra gabaliņš, uz kuru vēl vakar liku tik lielas cerības, kādreiz var mani grūst postā.

Un tomēr man negribējās no tā šķirties! Laiku pa laikam es bāzu roku kabatā, pataustīju vēstuli, un tad man likās, ka es atkal saskaros ar labā Malmora mācītāja mīksto, palīdzīgo roku.

No svārku otras kabatas es izņēmu trīs jauniņus spožus ekijus, ko man iedāvināja Randulē kungs, un, neiedrošinādamies paturēt tos pie sevis, atdevu Lazulī.

—      Paglabājiet šo naudu manā vietā! — es viņai teicu.

Lazulī ielika naudu kumodes augšējā atvilktnē, kur

glabājās visi viņas dārgumi, un atvilktni aizslēdza.

—     Tava nauda būs te, mazais, — viņa teica. — Kad tev tās ievajagas, iečuksti man tikai vienu vārdiņu.

Kopš tās dienas Voklēra māja kļuva mana māja.

Apguvis ierindas mācību un apiešanos ar ieročiem, es kopā ar citiem gvardiem tagad katru dienu pildīju sardzes dienestu. Stāvēju sardzē gan pie pāvesta pils durvīm, gan pie rātsnama, gan pie pārceltuves Ronā, gan pie telegrāfa Domkalnā Telegrāfu es varēju apbrīnot stundām ilgi, muti ieplētis, nenovēršot acis no divām garām, melnām latiņām, kas bija uzstādītas virs klints un kā divi milzu bārdas naži gan sakļāvās, gan pašķīrās, gan pār- šķīrās uz pusēm, gan izstiepās vienā taisnā līnijā, gan atkal sakļāvās.

Mēs stāvējām sardzē kā dienu, tā nakti, lai vai kāds ārā bija laiks; lietū un tveicē, ledainā vējā un svelmainos saules staros.

Bez sardzes dienesta katru dienu notika kara apmācības. Vingrināšanās notika uz cietokšņa vaļņiem, kur apkārt draiskuļoja bērni un saulītē snauda vecīši.

Ko visu es tiku redzējis šajās dienās! Cik daudz bija bēdu un prieka, uzvaru un zaudējumu, aizrautības un vilšanās, kauju un svinību — bez skaita! Klausījos baznīcas korāļus un revolucionāras dziesmas, noskatījos bēru procesijās un farandolas dejotājos, pieredzēju nažu dūrienus un karstus apkampienus, nodevīgas slepkavības un pašaizliedzīgu draudzību.

Virsroku guva drīz viena, drīz otra puse. Šodien uzvarētāji bija «sarkanie» — krietnie patrioti, bet rītā — «baltie» — aristokrātu dienderi un tautas ienaidnieki. Visu laiku bija jāiejaucas un viņi jāizšķir. Trauksmes zvans dimdināja drīz vienā, drīz otrā draudzē.

Tomēr, lai kad atgriezāmies sardzes telpās — dienā vai naktī, pēc svētku svinēšanas vai no cīņas lauka, — ikvienu gaidīja dienas deva: pusblašķes vīna un trīs unces 1 marcipāna — saldu mandeļsausiņu. Tā mēs vienmēr bijām paēduši.

Ja nebijām norīkoti sardzē vai kādā citā darbā, vakarus mēs pavadījām klubā. Tur varēja uzzināt visus jaunākos notikumus Marsejā un pat Parīzē.

Jums drīz vien apniktu klausīties, ja es sadomātu sīki aprakstīt, ko redzēju un ar ko nodarbojos sešos septiņos mēnešos, kamēr uzturējos Aviņonā.

Labāk tūlīt pastāstīšu, kā mēs ar Voklēru pievienojāmies marseliešu bataljona karogam un kopā ar to devāmies uz Parīzi.

Tas notika jūnija beigās, karstākajā pļaujas laikā. Es stāvēju sardzē pie pilsētas vārtiem zem Brīvības koka. Šis koks bija jāsargā dienu un nakti, jo Fisterī kvartāla «baltie» reiz jau mēģināja to nocirst. Bija karsta diena, un cikādes kokā čirkstēja bez mitas. Es vēroju tās un gudroju, kā varētu noķert kaut vienu cikādi mazajam Klarē, Lazuli dēlam.

Piepeši Augustīniešu klostera zvanu tornī sāka zvanīt trauksmi.

Es pagriezos uz to pusi un ieraudzīju bālu, līdz nāvei pārbijušos cilvēku skrējām, ko nagi nes, Fisterī kvartāla virzienā.

— Glābieties! — viņš skriedams sauca. — Slēpieties! Taisiet ciet logus un durvis! Surp nāk Marseļas laupītāji! Tā ir katordznieku un slepkavnieku banda! Viņi mūs nobendēs!

Nepārtraukti vaimanādams, cilvēks izskrēja cauri Fisterī un Limā kvartāliem un nozuda šķērsieliņā pie Ulas vārtiem.

Veļas mazgātājas, kas plunčājās abos Ronas krastos, pārņēma briesmīgas izbailes. Pārbiedētās sievietes pameta pa roku galam veļu un auklas, priekšautus un grozus, krūzes un toverus un, pilnā galvā kliegdamas, joza uz savām mājām, it kā ielā būtu parādījies traks suns vai no saites vaļā paticis nikns bullis. Vienu brīdi visās ielās un šķērsielās Ronas apkaimē neko citu nedzirdēja kā durvju blīkšķēšanu, aizšaujamo bultu klikšķēšanu, aizvaru žva- dzoņu un slēdzeņu čirkstus, durvis aizslēdzot.

Bet no Ronas pretējā krasta bija dzirdami līksmi saucieni un klaigas, «Karmaņolas» dziedāšana, aplausi, tam- burīna skaņas un kāju dipoņa farandolas taktī.

«Kas tur īsti notiek?» es sev vaicāju. «Jāiet paskatīties!»

Ne brīdi vairs nevilcinādamies, ņemu šauteni plecā. Viens — divi! Puspagrieziens uz labo! Soļos — marš! Un drāzos prom, cik jaudāju, uz Pilsētas laukumu, uz sardzes ēku.

Dieviņ tētiņ, kas tur bija par kņadu! Nevērojot ellišķīgo svelmi, laukums ļaužu pilns. Visi lielā satraukumā kaut ko runā un kliedz. Rātsnama durvīs Voklērs kārto ierindā nacionālos gvardus, kas atsteigušies, paklausot trauksmes zvanam. Viņi atskrējuši no visām ielām pusapģērbti, cepure uz vienas auss. Bet katram gvardam rokā sava šautene un zobens. Cilvēki skriedami ģērbjas; daudziem pakaļ skrien sievas, stiepjot steigā aizmirsto uzkabi.

Neviens īsti nezina, kas tad ir noticis. Vieni saka:

—             Tie ir baltie no Karpantrā, pāvesta piekritēji un tautas ienaidnieki.

Citi nepiekrīt:

—             Nē, tie ir zemnieki no Gadaņī, kas sacēlušies pret savu senjoru un saņēmuši to gūstā .. .

Lauzdamies cauri pūlim, es klausos visās šajās runās, bet nezinu, kam ticēt.

Voklērs saņem mani ar saucienu:

—             Kur tu biji pazudis, Paskāl? Stājies rindā, bet labi veicīgi!

—             Kas noticis? — es prasu, žigli ieņemdams savu vietu ierindā.

—      Kas noticis? Francijas karalis ir kļuvis par nodevēju!

Un, pagriezies pret pūli, kas drūzmējas laukumā, Voklērs vicina savu garo zobenu un kliedz:

—      Vai dzirdat? Karalis ir nodevējs!

Tad viņš uzrunā nacionālos gvardus:

—             Marseļas federātu bataljons ir ceļā uz Parīzi un tūlīt ienāks Aviņonā. Mūsu pienākums — iet pretī šiem drosmīgajiem patriotiem un apsveikt viņus. Lai dzīvo nācijai

—      Lai dzīvo nācija! — reizē atsaucas gvardi.

—      Lai dzīvo nācija! — piebalso ļaužu pūlis.

Izkārtojies divās rindās, mūsu bataljons Voklēra vadībā sāk soļot un, dziedot «Karmaņolu», iet uz Limbēras vārtu pusi.

Mums, draugi, spēks ir vienībā, Mēs nebaidāmies naidnieka. Kad Ludviķi tas pestīt nāks, Tam liksim palēkāt Un diesim karmaņolu![10]

Vīri un sievas, veči un pusaudži barā nāk mums līdzi, skandinādami kopā ar mums piedziedājumu:

Klau, kā grauj! Klau, kā grauj! Mēs dejām karmaņolu! Jau tur aiz kalna šauj!

No šīs dziesmas skaņām logos trīc rūtis. Ne mazāk kā desmit tūkstoši cilvēku pavada mūs un dzied līdz ar mums. «Karmaņolu» nomaina gaviļu pilni saucieni: «Lai dzīvo marselieši! Lai dzīvo nācija!»

Atpakaļ atskatījies, es redzu simtiem atvērtas mutes, spulgojošas acis, līksmas sejas …

Kad visa šī mutuļojoša ļaužu straume pēdīgi izplūda pa Limbēras vārtiem uz Marseļas ceļa, mēs jau bijām nostājušies ierindā gar pilsētas cietokšņa valni, lai atdotu godu marseliešiem, tikko tie pienāks pie Aviņonas.

Drīzumā uz ceļa parādījās bariņš puišeļu, kas skrēja uz mūsu pusi, kliegdami: «Viņi nāk! Viņi nāk!» Un tai pašā brīdī aiz pagrieziena iznira divi cilvēki ar sarkan- pušķainām cepurēm. Tas bija majors Muasons un kapteinis Garnjē, Marseļas federātu bataljona komandieri. Ieraudzījuši mūs, viņi izrāva no makstīm savus garos, līkos, sirpim līdzīgos zobenus un, pagriezušies pret bataljonu, kas sekoja aizmugurē, iesaucās:

— Lai dzīvo nācija!

Atbildot federāti vienā balsī rāva vaļā:

Uz priekšu, tēvu zemes dēli, Mums atspīdējis slavas rīts! Pret varmācības slogu cēli Jau kaujas karogs vaļā tīts! [11]

11

Uz priekšu, tēvu zemes dēli!

Mums atspīdējis slavas rīts.

Pret varmācības slogu cēli

Jau kaujas karogs vaļā tīts.

Vai dzirdat, kā pa laukiem klaiga

Šis svešinieku zvēru bars?

Tie mūsu brāļus kaujot staigā,

Drīz uzbruks mums tas elles svars.

Uz priekšu, pilsoņi!

Nu pulkos stājaties,

Lai asins plūst, mēs kausimies,

Līdz vergu ķēdes lūst.

Ko viņi mūsu zemē meklē,

Šie nolādētie valdnieki?

Vai grib mūs gāzt vēl verdzībs peklē?

Priekš kam šīs ķēdes, cietumi?

Priekš mums! Tur jānosarkst aiz kauna,

Par pārdrošniekiem jābrīnās:

Mūs kalpināt tie grib no jauna,

Mūs likt zem vergu pātagas.

Uz priekšu, pilsoņi!

Nu pulkos stājaties,

Lai asins plūst, mēs kausimies,

Līdz vergu ķēdes lūst.

Mēs pacēlām šautenes «godam sveikt». Marseļas patrioti nogāja gar mūsu ierindu, dziedādami «Marseljēzu» — Marseļas bataljonu kaujas dziesmu, ko dzirdējām pirmoreiz. Mums tā iekrita dziļi sirdī.

Ak, kas tas bija par skatu, draugi! Iedomājieties piecsimt vīru — visi melnīgsnēji, iedeguši, kā jāņamaizes koka augļi, melnām acīm, kas zem melnajām, biezā kārtā pieputējušajām uzacīm dzirkstīja kā ogles. Vieniem galvā trīsstūrenes ar gaiļa spalvu pušķiem, citiem — sarkanās mices ar trīskrāsaino kokardi un saitēm, kas plīvoja virs pleciem. Visiem mugurā zaļi svārki ar sarkanu padrēbi, ar sarkanām atlocēm un piedurkņu galiem — tāpat kā man! Un ikvienā šautenes stobrā iesprausts vītola vai papeles zars, lai patvertos no dienvidu saules svelmainajiem stariem.

Nevarēja bez saviļņojuma uzlūkot šīs bargās, vīrišķīgās sejas, vaļējās baltzobu mutes, pa kurām plūda «Marseljēzas» dedzīgais piedziedājums:

Uz priekšu, pilsoņi!

Nu pulkos stājaties!

Lai asins plūst, mēs kausimies,

Līdz vergu ķēdes lūst!

Divi bundzinieki sit marša takti: tram-tram-tram! Tūkstoš kāju vienmērīgais, smagais solis atkārto bungu rīboņu. Bataljons paiet garām saviļņotajam ļaužu pūlim un nozūd zem Limbēras vārtu tumšajām velvēm.

Bet kas tur žvadz un žņirkst?

Bataljona arjergardā, aiz pēdējām marseliešu rindām, sviedros mirkdami, iet četri vīri. Viņi velk sarūsējušus dzelzs ratus, kuros ievietots lielgabals. Rati lēkādami ripo pa bruģi, nesmērētie riteņi čīkst, metāls žvadz un žņirkst ceļa grambās un bedrēs.

Pirmajiem ratiem seko otri, aiz tiem — trešie.

Pēdējos ratos ved lielu katlu, kalēja ēzi un plēšas, knaibles, lūkšas, milzu veserus un maisus ar māliem formu izgatavošanai. Tā ir karalauka kalve; tajā lej lielgabala lodes.

Arī kalves ratiem priekšā aizjūgušies četri cilvēki. Sa- liekušos uz pusēm, ar rokām gandrīz vai zemi skardami, klupdami ik uz soļa, viņi velk smago kravu. Naglām apkaltie zābaki slīd uz bruģa akmeņiem, šķiļot dzirksteles. Sejas vīriem sarkanas, elpa plūst gārdzieniem, bet, ejot mums garām, viņi saslejas, atmet gaļvu un aiz noguruma drebošās balsis nokliedz:

—Lai dzīvo nācija!

Marseliešu vīrišķīgais izskats, viņu dziesma un pūļa jūsmīgā aurošana, sveicot tautas brašos dēlus, mani tik dziļi satricināja, ka, stāvot ar šauteni pie pleca, jutu, ka sajūsmas asaras aizmiglo acis.

Kad bataljons ar visiem lielgabaliem un kalvi bija nosoļojis garām un iegājis pa Limbēras vārtiem, mēs ņēmām šautenes plecā un devāmies viņiem nopakaļ.

Kolonnas priekšgalā divi bundzinieki joprojām sita maršu, marselieši pantu pēc panta nepārstāja dziedāt savu jauno dziesmu, un mēs kopā ar ļaužu pūli atkārtojām jau pazīstamo piedziedājumu:

Uz priekšu, pilsoņi! Nu pulkos stājaties! Lai asins plūst, mēs kausimies, Līdz vergu ķēdes lūst.

Mēs devāmies pa Rū ielu, šķērsojām Tirgus laukumu, iznācām pie rātsnama, nogājām garām pāvesta pils sienām un pa Bonasterī kvartāla ielām virzījāmies uz Gran- paradī laukumu, kura stūrī — kādreizējā klostera baznī- ciņā atradās Aviņonas patriotu klubs. Un te mūsu gājiens pēkšņi apstājās.

Kaut kur priekšā, kolonnas galvā, jādomā, bija atgadījies kāds kavēklis. Taču neviens nezināja, kas tur notiek.

Voklērs, es un vēl daži gvardi steidzāmies uz priekšu, lai noskaidrotu kavēšanās cēloni un palīdzētu nodibināt kārtību.

Izrādījās, viens no marseliešiem sava pīķa galā bija uzspraudis plakātu, uz kura ar sarkaniem burtiem bija rakstīts «Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarācijas» [12] teksts. Visiem, kas tīši novērsās no plakāta vai skatījās uz to greizi, marselietis lika skūpstīt plakāta tekstu.

Svētās Katrīnas ielas stūrī marselietis bija pamanījis vecu kanoniķi, kas kopā ar savu kalponi atgriezās no vakara dievkalpojuma. Ieraudzījis deklarāciju, kanoniķis nospļāvās marselietim pie kājām un riebumā novērsās.

Sašutis par tādu aizvainojumu, marselietis nogrāba veco aiz apkakles, nospieda uz ceļiem ielas vidū un pielika plakātu ar deklarāciju viņam pie lūpām, prasot, lai kanoniķis to skūpstītu. Taču kanoniķis spītīgi griezās projām, bet vecā kalpone spiegdama klupa marselietim klāt un ieķērās viņam svārku piedurknē.

Pūlī atskanēja saucieni:

— Pāvesta pakalpiņu Ronā! Ronā tautas ienaidnieku!

Mēs ieradāmies tieši tajā brīdī, kad marselietis, nepie- lauzis spītīgo, sagrāba kalsno kanoniķi, iežmiedza padusē un stiepa projām, nelikdamies dzirdis veča palīgā

saucienus, kurš locījās un spārdījās ar kājām un rokām kā varde dzērves knābī.

Bataljons atkal uzsāka gājienu, dziedot «Marseljēzu». Pirmajā rindā soļoja garais federāts ar plakātu vienā rokā un ķepurojošos kanoniķi padusē. Viņiem pakaļ kliegdama un lādēdamās tipšināja vecā kalpone, cenšoties izraut savu maizes tēvu no marselieša rokām.

Es apstulbu aiz brīnumiem, sazīmējis kalponē to pašu veco raganu, kas norāva man trīskrāsaino kokardi pirmajā ierašanās dienā Aviņonā. Tātad kārnais večuks, ko, padusē iežmiedzis, stiepa marselietis ar plakātu, bija neviens cits kā viņa svētība kanoniķis Zoserāns! Tas pats, pie kura mani bija sūtījis Randulē kungs.

Pēdīgi mēs nokļuvām pie baznīciņas, kur atradās Avi- ņonas patriotu klubs. Federāts nostādīja kanoniķi uz galvenā altāra pakāpiena, bet pats ar bataljona komandieri un Voklēru apsēdās uz altāra, pārkāris kājas pār malu. Mēs, nacionālie gvardi, līdz ar dažiem Aviņonas patriotiem sastājāmies apkārt altārim, lai ļaužu pūlis, kas ienāca aiz mums, netraucētu oratoriem runāt.

Baznīciņas durvīs bija neiedomājama grūstīšanās un spaidīšanās. Katrs gribēja iespraukties iekšā. Mazā baznī- ciņa drebēja no bungu dārdiem, kliedzieniem, dziesmām un pūļa arvien lielākas spiešanās. Un cauri visam troksnim, ne mirkli neapklustot, skanēja «Marseljēzas» draudīgais piedziedājums:

Uz priekšu, pilsoņi!

Nu pulkos stājaties!

Federāts, kurš bija nesis plakātu ar «Cilvēka tiesību deklarāciju», piecēlās un nostājās visā augumā uz altāra. Tas bija izstīdzējis vajš tēvainis ar sapinkājušos, balti noputējušu bārdu, ar dzelzs naglām apkaltiem zābakiem kājās, ģērbies šaurā zaļā mundierī ar sarkaniem atlokiem. Viņam bija īsas, virspus ceļiem bikses, no kurām rēgojās kailie stilbi.

Noņēmis trīsstūreni ar milzīgo pušķi, viņš uzspīlēja to plikajā galvā kanoniķim Zoserānam, kurš sēdēja uz altāra pakāpieniem aiz bailēm ne dzīvs, ne miris. Pēc tam, piedurknē noslaucījis nosvīdušo pieri, marselietis paziņoja, ka nolasīšot skaļi «Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarāciju».

Bungas apklusa. Iestājās mēms klusums, un federāts skajā balsī provansiešu izloksnē sāka lasit deklarāciju — revolūcijas pamatlikumu. Es to dzirdēju pirmoreiz. Vēl tagad atceros to vārds vārdā:

«Cilvēki piedzimst brīvi un ari turpmāk paliek brīvi un vienlīdzīgi.

Ikvienas politiskas apvienības mērķis — saglabāt cilvēka neatņemamās tiesības: uz brīvību, īpašumu un tiesības pretoties apspiešanai.

Nevienu nedrīkst vajāt viņa pārliecības dēļ, arī ne reliģiskās pārliecības dēļ, ja tā negrauj likumā noteikto kārtību.

Domas brīvība — viena no cildenākajām cilvēka tiesībām; ikviens pilsonis drīkst brīvi runāt, rakstīt, publicēties.»

—      Lai dzīvo nācija! — marselietis pabeidza savu lasāmo.

—     Lai dzīvo revolūcija! Lai dzīvo Marseļas federāti! — pūlis kliedza, mežonīgi aplaudējot.

Bungas no jauna sauca uz pulcēšanos.

Marselietis nokāpa no altāra, saķēra kanoniķi aiz apkakles un ar varu piegrūda plakātu šim pie lūpām. Bet spītīgais vecis, vajā palaists, atkal nospļāvās un šoreiz trāpīja tieši plakātam. Tad pārskaities federāts deva kanoni- ķim tādu spērienu ar kāju, ka tas acumirklī pārlidoja pāri pirmajām rindām un iekrita pašā pūļa vidū. Viņu uztvēra kā bumbu un ar skaļiem smiekliem sāka svaidīt cits citam. Kanoniķis griezās kā vilciņš, gan uzlidodams virs Jaužu galvām, gan pazuzdams pūlī kā skaida Ronas viļņos. Tā tas turpinājās, līdz veco izlingoja pa baznīciņas vaļējām durvīm laukā. Sadauzīts pusdzīvs, viņš visā garumā nostiepās uz bruģa laukuma vidū.

Atzīšos, man bija neērti noraudzīties šajā cietsirdīgajā izrādē. Manā kabatā taču atradās Randulē kunga vēstule šim cilvēkam, un man nez kāpēc likās, ka, ņirgājoties par veco kanoniķi, pūlis līdz ar to apvaino ari mūsu krietno Malmora kirē.

Par kanoniķi neviens vairs nelikās zinis. Visi, kas bija sanākuši, tagad nenolaida acu no Voklēra, kurš savukārt bija uzkāpis uz altāra un, vēlēdamies skaidri un gaiši parādīt, kādus labumus cilvēkiem devusi revolūcija, sāka lasīt vēstījumu, ko sastādījis pāvesta legāts, kurš kopš laiku laikiem turējis Aviņonas iedzīvotājus nežēlīgos spaidos.

— «Visi, kas laikā nesamaksā nodevas, nosūtāmi uz galerām.

Visi zemas kārtas cilvēki, pie kuriem atradīs nazi vai pistoli, tiks sodīti ar nāvi pakarot.

Visi, kas necienīgi izteiksies par pāvesta legātu un viņa darbību, tiks nosūtīti uz galerām kopā ar zagļiem un slepkavām, ja vien legāts neieskatīs par vajadzīgu viņus sodīt ar nāvi.

Visi, kas sauks: «Pie ieročiem!» — vai iedrošināsies apvainot legātu mutes vārdiem vai rakstos, tiks sodīti ar nāvi, un visa manta viņiem tiks atņemta …»

—     Tas nav ticams! — sašutumā iesaucās Materons, pārtraukdams Paskāla stāstu.

—      Tu velti mēģini pieķert mani pie meliem, draugs, — rāmi atbildēja Paskāls un tā paskatījās uz Materonu, ka tas nosarka, nodūra galvu un, acu nepacēlis, sāka izkratīt pelnus no savas pīpes.

—      To visu jūs varat izlasīt kurā katrā grāmatā, — Paskāls turpināja. — Bet klausieties tālāk. Vēstījumā bija vēl daudz briesmīga. Viss man vairs nav palicis prātā, bet droši varu jums teikt, ka tur bija minēts, piemēram, aizliegums iziet no mājas pēc vakara zvana. Bez tam naktī bija aizliegts iet pa ielu ar apslēptu lukturi; vainīgos gaidīja moku sols un, ja legāts atrastu par vajadzīgu, izdzīšana no grāfistes. Bet par politisku dziesmu sacerēšanu, pārrakstīšanu vai izpildīšanu sodīja ar desmit gadiem katorgā un puses īpašuma konfiskāciju.

—     Ak velna milti! — iesaucās kurpnieks. — Tas vis nav kā tagad — sods divdesmit sū!

•— Paklausieties, ko es jums vēl pateikšu. Ja tagad pie mums valdītu pāvesta legāts, tad visi mēs, kas šeit esam sanākuši vakarēt, būtu saņemti ciet un pēc legāta visžēlīgās pavēles pakārti. .. par slepenas biedrības organizēšanu.

—      Es gan gribētu redzēt, kā pāvesta zaldāti mani saņemtu ciet! — Materons atkal pacēla balsi, padauzīdams pīpi pret ogju pannas malu. — Vai tiešām viņos laikos vīrieši izturējās kā bābas?

— Viņi izturējās gluži tāpat kā mēs abi, Materon! — Paskāls sacīja. — Bet neviens no jums pat iedomāties nevar, cik briesmīgā stāvoklī toreiz atradās vienkāršā tauta. Es labi atceros, kā viss bija, un savā reizē pastāstīšu jums sīkāk par tiem baigajiem laikiem. Bet nu klausieties, kas notika tālāk.

Kad Voklērs bija beidzis lasīt pāvesta legāta vēstījumu, pūlī atskanēja sajūsmas pilni saucieni: «Lai dzīvo revolūcija!» Sievietes ar trīskrāsainām kokardēm pie aubītēm kliedza pat skaļāk nekā vīrieši. Veļas mazgātājas, tirgotājas un spriganās vērpējas metās marseliešiem ap kaklu un asarām acīs skūpstīja viņus.

Piepeši no pūļa iznāca ķidu tirgotāja, vārdā Zakrasa, vaļējiem matiem, plīvojošām aubītes lentām un virs elkoņiem uzrotītām piedurknēm. Labajā rokā viņa turēja milzīgu tuteni, kreisajā — lielu pītu grozu. Kā meža kaķe viņa uzrāpās uz altāra un, tuteni vēcinādama, kliedza:

—     Ar šo pašu tuteni es pērn nokāvu aristokrāti, kura ar šķērēm bija sagraizījusi patriotam Leskjē seju! Nāve pāvesta piekritējiem!

To pateikusi, Zakrasa pagriezās pret marselieti, kurš turēja plakātu ar «Cilvēka tiesību deklarāciju», un, pūlim aplaudējot, divas reizes nošmaukstināja viņam uz vaiga.

—     Lai dzīvo nācija! — sauca marselietis, degunu aizspiedis, jo no ķidu pārdevējas nāca sasmakušas gaļas dvaka. — Nāve tautas ienaidniekiem!

Bungas sāka rībināt ar jaunu sparu.

Voklērs uzlēca uz altāra, norāva no galvas trīsstūreni un, pacēlis to gaisā uz zobena smailes, iesaucās:

—     Lai aizstāvētu «Cilvēka tiesības» un gāztu varmāku, es pierakstos par brīvprātīgo Marseļas federātu bataljonā!

Bungas, piekrišanu paužot, dārd vēl negantāk. Ļaudis vicina ar rokām, kliedz, sit plaukstas. Arī marselieši aplaudē Voklēram un sauc:

—     Lai dzīvo krietnie patrioti — aviņonieši!

Un mēs atbildam:

—      Lai dzīvo brašie Marseļas federāti!

Es vairs nevarēju nostāvēt uz vietas. Man šķita, ka acu priekšā viss griežas. Neatceros, kā nokļuvu uz altāra blakus Voklēram. Vel sekunde — un mana mice, uzsprausta šautenes galā, paceļas augstu gaisā, un es saucu ar pilnu krūti:

—     Nāvi varmākam! Es arī stājos brīvprātīgajos marseliešu bataljonā!

Un atkal rīb bungas un atskan saucieni:

—      Lai dzīvo Aviņonas patrioti! Lai dzīvo Marseļas federāti!

Lejā ļaužu pūlī es piepeši ieraudzīju Lazulī ar bērnu uz pleca. Viņa aplaudēja un māja man ar galvu, it kā sacīdama: «Bravo, Paskāl, bravo!»

Kad es nokāpu no altāra, marseliešu komandieris majors Muasons apkampa mani un nomutēja uz abiem vaigiem.

Tram-tram-tram! — bez mitas rībēja bungas.

Sapulce bija beigusies.

Bataljons no jauna kārtojās ierindā. Rati ar lielgabaliem un pārgājiena kalve ieņēma savu vietu arjergardā, un mēs devāmies uz Ronas krastu, kur visus gaidīja bagātīgs mielasts: maize, vīns, olīvas, rieksti un ķiploki.

Vairākas stundas mēs ēdām, dzērām un dziedājām dziesmas. Kad dienas karstums bija pāri, tamburīni sāka rībināt farandolas pirmās taktis, un visi ļaudis sāka diet.

Es dejās nepiedalījos. Bezgala lepns apziņā, ka esmu iestājies brīvprātīgajos slavenajā marseliešu bataljonā, es turējos ar cieņu, kā pieaudzis cilvēks. Es nedejoju, nedziedāju un neālējos, bet cienīgi, kā īstam vīrietim klājas, staigāju no viena pūlīša pie otra, sarunājos ar jaunajiem biedriem Marseļas izloksnē, sapazinos, tukšoju pa glāzītei te ar vienu, te ar otru.

Mani apbēdināja tikai tas, ka visi jaunie paziņas kā sarunājuši vienmēr jautāja man vienu un to pašu:

—      Bet saki — cik tev, puis, gadu? Kā tevi sauc?

—      Mani sauc Paskāls, — es atbildēju. — Man ir pilni sešpadsmit!

Un pastiepos, cik vien var, pirkstgalos, pašapzinīgi aptaustīdams virslūpu, it kā tur jau dīgtu ūsas. Bet — ak vai! — sasodītās ūsas nemaz vēl nedomāja augt! Nebija neviena matiņa, mani draugi! Gan knaibīju lūpu, gan paslepen to aplaizīju cerjba sataustīt kaut jel kādu pūciņu, viss bija veltīgi!

Vēlēdamies visas lietās līdzināties saviem jaunajiem draugiem — marseliešiem, es iespraudu šautenes stobrā vitola zaru un ilgi šļūkāju ar zābakiem pa ceļa putekļiem, lai izskatītos kā tālu ceļu nācis. Es pat biju gatavs izvārtīties šajos putekļos!

Pēkšņi atcerējos, ka sen neesmu nekur manījis Voklēru. Kur viņš varētu būt?

Noraizējies sāku meklēt savu draugu dziedošo un lēkājošo ļaužu pūlī.

Bet tad izdzirdu sev aiz muguras pātagas pliukšķus un zvārguļu skaņas. Atskatījies ieraudzīju karieti, kas brauca lēnā solī: divi zirgi ar pūlēm lauzās cauri drūzmai. Kariete ' nāca tieši man virsū: zirgi krāca jau man pie pašas sejas. Es atlēcu malā, lai palaistu tos garām. Svētā debess! Ko es redzu? Tā ir marķīza d' Ambrēna kariete; uz bukas, ģērbies važoņa drēbēs, visā godībā sēž Sirto, bet viņam blakus … mans tēvs! Jā, tas ir viņš, mans nabaga vecais tēvs! Rētām izvagotā seja līķa bālumā. Viņš sēž sarāvies uz bukas un brīnīdamies vēro dejojošo pūli. . .

Kariete lēni pabrauca man garām. Tās dziļumā es paguvu saskatīt marķīzi Adelaidu, glīto Adelīnas jaunkundzi, viņas brāli Robēru un kārno, izģindušo marķīzu dAm- brēnu. Es spēru soli uz priekšu, lai pārliecinātos, ka uz bukas tiešām sēž mans tēvs, un tai pašā mirklī manas acis uztvēra Sirto ļauno vilkača skatienu. Viņa acis ieurbās manī kā divi dunči un, likās, teica: «Ak te tu esi, puisit! Nu, tagad tu man neizspruksi!»

Pūlis aiz karietes atkal sakļāvās, atkal atsākās dejas un dziedāšana. Es stāvēju kā zibens ķerts. Vai tas ir iespējams! Mans tēvs, mans mīļais tēvs nupat bija man blakus, bet es nepateicu viņam ne vārda, nepieskrēju klāt, neapkampu viņu! Sirdi sažņaudza neizsakāmas žēlabas. Es labi apzinājos, ka nedrīkstēju pasaukt tēvu, pat ne tuvoties viņam: tad man draudēja neglābjama bojā eja. Sirto ļaunais skatiens nepārprotami pauda, kas man sagaidāms.

Sāku atkal meklēt Voklēru. Kopā ar viņu man ne no viena nebija bail. Ja viņš būtu blakus, es katrā ziņā pasauktu tēvu. Voklēra klātbūtnē Sirto neiedrošināsies man ne pirksta piedurt!

Bet Voklērs bija kā zemē iekritis. Kur viņš varētu būt? Pacēlos pirkstgalos, lai ar acīm pameklētu drūzmā viņa cepures sarkano pušķi, bet tai mirklī manu plecu sagrāba kāda roka un saspieda to kā spīlēs. Es šausmas apgriezos

un ieraudzīju savā priekšā Sirto. Viņam līdzās stāvēja mans tēvs.

Vēlāk uzzināju, ka, tikko marķīza kariete izkļuvuši no ļaužu biezuma, Sirto atdevis grožus grāfam Robēram, bet pats, paķēris līdzi tēvu, devies mani meklēt. Mans vientiesīgais tēvs priecājās no sirds, ka beidzot atradis pazudušo dēlu.

Es mēģināju izrauties no ļaundara nagiem, bet nekā nebija! Viņa pirksti urbās manā plecā kā dzelžaini āķi.

—        Iesim, iesim! — viņš teica. — Tavs tēvs grib, lai tu atgriezies mājās.

—        Es negribu! Es esmu brīvs cilvēks! Es brīvprātīgi iestājos marseliešu bataljonā! — es izmisīgi kliedzu un mēģināju izrauties.

Bet Sirto, cieši turēdams mani aiz pleca, pievilka pie majora Muasona, kas stāvēja turpat netālu. Tēvs klibodams vilkās nopakaļ un mīlīgi atkārtoja:

—    Jā, jā, dēliņ, nāc vien mājās. Tā vēlas marķīza kungs.

Pamanījis, ka mēs par kaut ko strīdamies, majors Muasons pats pienāca klāt.

—    Kas te notiek? — viņš vaicāja.

—      Šis resgalis aizmucis no tēva mājām. Tēvs ar mokām sameklējis viņu un grib vest mājās pie mātes, kas aiz bēdām beidzas vai nost…

Majors Muasons dusmīgi savilka pieri.

—      Ak tu palaidni! — viņš teica. — Kā drīkst pamest vecākus? Ej, ej līdzi tēvam. Atgriezies mājās, dzimtenei tevis vēl nevajag. Vēlāk, kad tev uz zoda izdīgs pūkas, mēs no jauna pieņemsim tevi savā slavenajā bataljonā.

Un, neuzklausot manus dedzīgos iebildumus, majors apcirtās uz papēžiem un aizgāja.

Sapratu, ka man ir beigas. Vienīgi Voklērs būtu varējis mani glābt, tāpēc ka vienīgi viņš zināja, kā man bija izgājis. Bet Voklēra nekur nebija. Jādomā, viņš būs aizgājis uz mājām reizē ar Lazulī, lai paņemtu visu, kas nepieciešams gājienam uz Parīzi.

Ak, ja man būtu šautene un zobens! Bet es, tāpat kā pārējie gvardi, biju tos atstājis sardzes telpās. Palicis bez palīga, bez ieročiem, es vairs nemēģināju pretoties Sirto un padevīgi ļāvu viņam vilkt mani projām. Tikai paretam es skumji pavēros apkārt, veltīgi cerēdams kaut kur saskatīt sarkano pušķi pie Voklēra cepures …

Aši izgājis cauri tai pilsētas daļai, kur ļaudis līksmojās, Sirto vilka mani pa tukšajām bagātnieku kvartāla ielām uz Violetas ielu, uz marķīza d' Ambrēna Aviņonas māju.

Kad iegājām pa vārtiem, kariete jau stāvēja sētsvidū. Taču kalpotāji nevis izkravāja no tās čemodānus un pārējās mantas, bet, gluži otrādi, novietoja karietē grozus ar visāda veida pārtiku. Tepat stāvēja arī grāfs Robērs un Adelīna, pārraugot un izrīkojot iekraušanu.

Ieraudzījis, ka Sirto ved mani kā plēsīgu zvēru, jaunais grāfs atriebīgi ņirdza:

—      Ahā! Noķēra gan tevi, buntavniek! Lieliski, Sirto! Tūlīt ieslēdziet viņu pazemē. Un lai viņš no turienes vairs neiznāk!

Tēvs, kā paradis, nometās ceļos un bijīgi noskūpstīja roku šim necilvēkam. Bet Adelīnas jaunkundze, izdzirdusi brāļa nežēlīgos vārdus, sažņaudza rokas un novērsās. Es sapratu, ka viņai manis žēl, bet viņa neuzdrošinās iebilst ne vārdiņa manā labā.

—      Nu, — grāfs Robērs ļauni teica manam tēvam, — vai tagad tu, lempi, redzi, kāds nelietis izrādījies tavs dēls? Tu apgalvoji, ka viņš kalpojot pie kanoniķa Žoserāna, pie kā viņu sūtījis Randulē kungs. Bet šis jaunais bendesmaiss, piotams, izvēlējies zagju un slepkavu sabiedrību! Skaties, viņš ģērbies to laupītāju formā!

Tikmēr Sirto mani ievilka pa kādām durvīm, un mēs nokļuvām nelielā telpā ar zemiem, velvētiem griestiem, šķiet, priekšnamā. Neatlaižot manu roku, ļaundaris pacēla grīdā lūkas vāku un lika man kāpt lejā pa stāvām, tumšām kāpnēm. Pēc tam, vēl arvien ne vārda nebildis, viņš devās pazemes dzijumā, atšāva zemu durvju dzelzs aizbīdni un iegrūda mani mitrā, tumšā kambarī.

—      Jūties kā mājās! — viņš ļauni teica. — Ja gribas ēst, grauz savu labo roku, bet kreiso pataupi rītdienai.

Es nokritu pie briesmoņa kājām, lūgdams apžēloties par mani. Bet viņš bija nepielūdzams. Ar kājas spērienu atsviedis mani pie sienas, viņš negantās dusmās nošņāca:

—      Nē, puisīt, tev ir par daudz gara mēle, un tu esi redzējis vairāk, nekā drīkst. Atceries, kā tu sēdēji ozolā Lagardī pils parkā! Atceries vakaru Malmora slimnīcā! Tu, kas zina, varētu kādam pastāstīt, ko esi redzējis un dzirdējis. Bet tagad man prāts būs mierīgs: šajā pazemē tu būsi mēms līdz savai nāves stundai!

Ar šiem vārdiem viņš izgāja no pazemes kambara un aizgrūda čīkstošo aizbīdni.

Dzirdēju, kā no mana cietuma durvīm attālinās viņa smagnējie soļi. Tad kā lielgabala grāviens ar troksni aizcirtās lūkas vāks. Es paliku viens kapa saltumā, tumsā un klusumā.

Tātad mani gaidīja lēna bada nāve šajā akmens maisā. Neviens neuzzinās, kur es atrodos, neviens nenāks man palīgā. Ar ko esmu izpelnījies tik briesmīgu sodu? Ko tad esmu redzējis Lagardī pils parkā, ozolā uzkāpis? Vai tiešām man būs jāiet bojā vienīgi tāpēc, ka kaut ko zinu un varu kādam to pastāstīt? Un tēvs, redzot, ka mani ved nāvē, necentās mani aizstāvēt. Tātad arī viņš vēlējās, lai eju bojā. Viņš taču mani nodeva, iegrūda bendēm rokās. Nē, tas nevar būt! Nelaimīgais vienkārši nespēja aptvert, kādas briesmīgas mocības mani sagaida. Lai tad nāve mani atpestī no šīm mokām! Lai tā nāk drīzāk!

Lielās bēdās es nokritu uz aukstā akmens klona un sāku rūgti raudāt.

Kad pirmā izmisuma brāzma bija pārgājusi, man atkal ienāca prātā Sirto vardi par ozolu Lagardī pils parkā. Ko tad es tur leja redzeju? Saku piepūlēt atmiņu — un pēkšņi atcerējos.

Reiz — tas bija pērnvasar — es uzrāpos vecā ozola pašā galotnē, lai izpostītu čakstes ligzdu, nesen tur bija izperēti jauki mazuļi. Jau grasījos salikt tos savā cepurē un kāpt lejā, kad pēkšņi izdzirdu apakšā klusinātas balsis. Ieslēpies biezajā lapotnē, palūkojos uz zemi un ieraudzīju pie ozola uz sola Sirto un marķīzi Adelaidu. Rokās saķērušies, viņi klusi sarunājās. Tad marķīze piecēlās un es izdzirdu viņu steidzīgi noberam: «Nu tad dari drīz un pielūko — nekļūdies!» Man no šiem vārdiem nez kādēļ šermuļi pārskrēja pār kauliem; piespiedos pie ozola stumbra un nepakustējos, kamēr pārītis aizgāja. Kādu brīdi nogaidījis, aši rāpos no koka lejā. Bet, kad biju ticis līdz apakšējiem zariem, Sirto, aizgājis jau labu gabalu uz priekšu, pēkšņi atskatījās un ieraudzīja mani. Skaidrs, ka tieši todien viņš apņēmās mani pazudināt. Akmens, ar kuru es sviedu grāfam Robēram, bija viņam lielisks iegansts, lai izpildītu ļauno nodomu …

Tā skumji prātodams, piepeši izdzirdēju kaut ko čabi- nāmies vienā no mana cietuma kaktiem. Saklausīju troksni, neskaidru kņadu un stiklu tinkšķēšanu. Labi ieskatījies, ieraudzīju divas milzīgas žurkas skraidām un knosāmies telpas attālākajā kaktā, kur bija kaudzē samestas dažādas drazas: sarūsējušas dzelzs stīpas, dēļu gabali, sadauzītu pudeļu un trauku lauskas.

Stikla gabali! Tavu laimīgu atradumu! Tūlīt ņemšu un pārgriezīšu sev dzīslas un būšu atpestīts no mocošas un lēnas bada nāves. Ar grūtībām piecēlies kājās, devos uz kaktu, kur atradās drazu kaudze. Ik pēc soļa uzdūros zirnekļu tīmekļiem; nebiju vēl noslaucījis no sejas vienu, kad atkal ieskrēju otrā. Redzams, šis pazemes kambaris nebija lietots daudzus gadus.

Aizticis līdz saplēsto pudeļu kaudzei, pieliecos, lai pameklētu asāku stikla šķembu. Pēkšņi dziļajā klusumā aiz- cērtoties dobji nobrīkšķēja lūkas vāks. Elpu aizturējis, sāku klausīties. Kāds kāpa lejā pazemē.

Sāku trīcēt kā drudzī.

Protams, tas ir Sirto. Viņš nāk, lai mani nožņaugtu, sadragātu manu galvu ar cirvi vai noslepkavotu ar garo, aso dunci…

Nupat vēl biju domājis par nāvi kā par atpestīšanu no mokām, bet tagad asinis manās dzīslās sabangojās. Nē, es negribu mirt kā jērs no šī briesmoņa rokas! Es aizstāvēšos un savu dzīvību lēti neatdošu!

Paķēru pirmo aso drumslu, kas pagadījās pa tvērienam, un, rokā sažņaudzis, slepus gaidīju pie durvīm. Tiklīdz durvis atvērsies, metīšos nelietim virsū un ietriekšu to viņam kaklā! Lai panāk vien!

Nočirkstēja sarūsējušais aizbīdnis, un durvis lēni atdarījās. Es atvēzējos sitienam… un tūdaļ nolaidu roku kā zibens ķerts.

Manā priekšā stāvēja marķīza d' Ambrēna meita, Adelīnas jaunkundze, tumšā apmetnī ar kapuci. Rokā viņai blāvi spīdēja apslēpts lukturis.

—      Klusāk, Paskāl, klusāk! Es atnācu tevi izglābt. Kur tu esi?

—      Vai patiesi tā esat jūs, Adelīna? Ak, apžēlojieties par mani, neatdodiet mani Sirto rokās! Viņš mani nogalinās! — es nokritu meitenes priekšā ceļos.

—      Nē, nē, mīļais Paskāl! Nebaidies! Gribu tevi izglābt no šī Jaunā cilvēka. Stāvi klusu un nāc man līdzi! Es tevi izvedīšu no pazemes. Un lai mīļais dievs dod, ka tu nekad nenokļūsti Sirto nagos! Pašlaik šis briesmonis rok tev dārzā kapu. Dzirdēju, ka viņš nozvērējās šo pašu nakti tevi nogalināt. Nekavēsim velti laiku. Ejam!

Klusēdams sekoju savai glābējai. Mēs izgājām cauri pazemes pagrabam un pa stāvajām kāpnēm nonācām pie lūkas. Ar pūlēm man izdevās pārcelt smago vāku. Palaidu Adelīnu pa priekšu, tad izrāpos pats. Elpu aizturējuši, likdami soļus cik vien klusu iespējams, izgājām no priekšnama pa sāndurvīm un izkļuvām dibensētā. Šeit Adelīna pagriezās un satvēra mani aiz rokas.

—     Vai redzi to sienu? — viņa čukstēja. — Jāpārrāpjas tai pāri — un tu būsi brīvībā!

Mīļā, drosmīgā meitene! Ar savām maigajām rokām viņa gribēja piecelt klāt kāpnes, kas bija pieslietas pie vāgūža, bet, kaut arī pūlējās visiem spēkiem, nevarēja tās izkustināt no vietas.

Bet neba velti es tiku izkāpelējis visus augstos kokus Lagardī pils apkaimē. Veikli kā cauna es uzrāpos uz sienas skanstīm un nolēcu otrā pusē uz ielas. Ar kaunu jāatzīst, ka nepaguvu pat paldies pateikt Adelīnai par izglābšanu.

Nokļuvis uz ielas, laidu ļekas vaļā uz Voklēra mājas pusi.

Šajā vēlajā nakts stundā Aviņona bija tik klusa un vientuļa kā kapsēta. Un tom^r es neiedrošinājos skriet pa aristokrātu kvartāliem, bet apmetu lielu līkumu. Ceļā nesastapu ne dvēseles; lēkādama pa bruģa akmeņiem, mani pavadīja vienīgi paša strupā ēna. Pie debesīm spīdēja pilns mēness, un saltas gaismas plūdi paloja vienā ielas pusē; otru pusi apņēma tik dziļa tumsa, ka nebija iespējams atšķirt cilvēku no zirga. Es, protams, skrēju pa ēnu.

Nogriezies Svētās Katrīnas ielā, piepeši izdzirdu priekšā soļu dipoņu. Man pretim nāca cilvēki.

Ak šausmas! Un ja nu tā ir pāvesta ļaužu patruļa? Metos kādā pavārtē ielas tumšajā pusē, cieši piespiežos pie aukstā mūra un, elpu aizturējis, sastingstu.

Taču svešie cilvēki paiet vārtiem garām, mani nepamanījuši. Visiem pa priekšu lieliem vīrieša soļiem kāpj liela, resna sieva, vienā rokā viņai grozs, otrā — tutenis. Viņai seko trīs nomaskējušies vīrieši. Viņi stiepj kādu cilvēku. Nelaimīgajam rokas un kājas sasietas, mute aizbāzta. Ik pa brīdim viņš izmisīgi spārdās, mēģinādams atbrīvoties. Tad priekšgalā ejošā sieviete pagriežas un zemā, aizsmakušā balsī viņam saka:

—     Spārdies vien, spārdies! Uz vietas izlaidīšu zarnas! Nebūs pat Ronā jāplunčājas!

Jau ar pirmajiem vārdiem es šo sievieti sazīmēju pēc balss. Jā, protams, tā ir Zakrasa, tā pati nejaukā ķidu tirgotāja, kas šodien klubā visiem rādīja savu tuteni un plātījās, ka ar to nokāvusi kādu aristokrāti…

Baigā procesija paiet man garām un nogriežas Bonas- terī ielā, kas ved uz Ronas krastu …

Es iznācu no savas slēptuves un vienā mirklī aizjoņoju līdz Voklēra namiņam. Zvanu tornī pulkstenis jau sen no- skandējis pusnakts stundu, bet caur cieši aizvērtajiem slē- ģiem spraucas gaisma.

Klauvēju pie durvīm.

—     Lazulī! Lazulī! Atveriet!

—     Vai tiešām tas esi tu, Paskāl? Jā, jā, pazīstu tavu balsi. ..

Un Lazulī kā spārnos traucas pa kāpnēm lejā. Noklaudz slēdzene, durvis atveras.

Lazulī mani apkampj un nomutē.

—     Kur tu biji pazudis, Paskāl? Kas tev atgadījās? Tevi meklēja pa visu Aviņonu. Voklērs jau aizgājis līdzi mar- seliešiem. Viņš lika tev tūlīt doties pakaļ bataljonam pa Parīzes ceļu. Ak, Paskāl! Mans mīļais Paskāl! Mēs jau domājām, ka tu esi pagalam. Kur tad tu biji? Stāsti labi drīz!

Un Lazulī atkal sāk mani skūpstīt.

—      Tu laikam esi izsalcis, mazais? — viņa pēkšņi attopas. — Te ir maize, te vīns. Ēd, draudziņ! Un pastāsti, kas tev atgadījās! Pēc vakariņām varēsi iet marseliešiem pa pēdām. Bataljonu panāksi Verdetā, pusljē attālumā no Aviņonas. Viņi tur apmetīsies pa nakti un no rīta mazā gaismiņā dosies tālāk — uz Parīzi.

Mērcēdams maizi vīnā un locīdams iekšā kumosu pēc kumosa, es pastāstīju Lazulī par savu baismīgo piedzīvojumu un nesenējo sastapšanos ar Zakrasu un trim maskētajiem vīriem.

Lazulī galvu vien saķēra, klausoties visas šīs briesmas.

—      Neticami! — viņa iesaucās. — Kas gan nav jāpiedzīvo! Apkārt slepkavas vien. Un man jāpaliek te vienai pašai ar mazo Klarē! Vai zini, Paskāl, man bail no tā tava Sirto, bail no Zakrasas. Steidzies panākt bataljonu, kamēr nav atklājuši tavu bēgšanu. Te būs tava šautene, te zobens. Ej, mazais! Kad satiec Voklēru, saki viņam, ka negribu viena palikt Aviņonā. Nē, nē! Nākamnedēļ uz Parīzi ies pasta rati. Es braukšu līdzi. Jādomā, ceļā mēs jūs apdzīsim … Gaidīšu jūs Parīzē, sameklēšu tur istabiņu, kur varēsiet atpūsties, kad iepatiksies… Bet, ja liktenis būs lēmis, ka jums kādam atgadītos kas ļauns, lai tad vismaz es esmu tuvumā. Un, visbeidzot, es pati esmu krietna patriote un gribu piedalīties jūsu cīņā! … Seku tavs mantu maiss, Paskāl. Tajā ir jauns linu krekls, blašķe ar vīnu, tava skaistā, dzeltenā plecu siksna, divas pistoles, pulveris, lodes, divi jauni krama akmeņi, trīskrāsainās kokardes un trīs sudraba ekiji, ko dabūji no Randulē kunga. Pielūko, nepazaudē tos! Tie tev pārgājienā noderēs. Ceļš ir tāls, laiki grūti. Tur, ziemeļos, dzīvojot tikai bagātnieki: kazi, nedos jums pat ūdeni nodzerties … Ej noskūpsti manu Klarē, tikai uzmanīgi, ka nepamodini… Bet tagad ej! Un neaizmirsti pateikt Voklēram visu, ko es teicu. Vai dzirdi?

Lazulī palīdzēja man uzlikt plecos mantu maisu, es noskūpstīju aizmigušo Klarē un kāpu lejā. Lazulī ar lampu iokā pavadīja mani līdz slieksnim.

— Bet pielūko — noteikti pasaki Voklēram, ka jaunnedēļ es došos uz Parīzi, — viņa vēl piekodināja. — Mēs drīz redzēsimies. Vai neaizmirsīsi?

Aiz satraukuma nespēju viņai neko atbildēt, tikai klusēdams māju ar galvu.

Pārkāpu pāri slieksnim, un nebiju vēl atskatījies, kad durvis ar blīkšķi aizcirtās un es paliku viens tumšajā, tukšajā ielā. Sakārtoju plecā šauteni un uzsāku tālo ceļu: uz Parīzi, uz Francijas galvaspilsētu …

Šeit Paskāls pārtrauca savu stāstu un, noskatījis mūs visus, pavaicāja:

—      Nu ko, mani draugi, vai nebūtu laiks staigāt mājup?

Kad gājām no darbnīcas laukā, Materons ievaicājās:

—     Jūs taču šajā vietā stāstu nepārtrauksiet, Paskāl? Vai pastāstīsiet rīt, ko pieredzējāt Parīzē un kā nokļuvāt līdz turienei?

—      Kā tad, protams, — Paskāls atbildēja un naigi aiz- soļoja uz mājām.

Materons devās pa ielu uz augšu, bet mēs ar vecotēvu gājām lejup. Palīdis zem vectēva apmetņa stūra, iekrampē- jies viņam rokā, iedams puspievērtām acīm, es tikko aizsteberēju līdz mūsu mājas durvīm; gaužām nāca miegs.

Kamēr vectēvs, turēdams rokā lukturi, uztaustīja atslēgas caurumu, es, viņam piespiedies, klausījos, kā ielas augšgalā pa bruģa akmeņiem dobji aizklaudz smagie, naglām apkaltie Materona zābaki.

Piektā nodaļa TRĪSSIMT LJE STRAUJĀ MARŠĀ

Pie vakariņu galda tēvs teica:

—      Pulksten desmitos vakarā mums no eļļas spiestuves atvedīs eļļu, bet es braucu uz dzirnavām un diez vai uz to laiku tikšu atpakaļ. Kādam jāpaliek mājās un jāsaņem eļļa. Es taču nevaru pušu rauties!

—     Labi, es palikšu mājās, — sacīja vectēvs, — un uzraudzīšu, lai visas krūzes pielej pilnas līdz augšai.

—      Kā! Tad mēs neiesim pie kurpnieka vakarēt?! — es izmisis iesaucos. — Bet šodien Paskāls stāstīs par savu gājienu uz Parīzi!

—     Tad mums laikam uz visu gadu būs jāpaliek bez eļļas tā vecā tarkšķa pasaku dēļ? — tēvs, pieri savilcis, noprasīja.

—      Nu, nu, dēls, nebēdājies vis! — mīļi sacīja māte, redzot mani noraizējušos. — Ejiet vien uz vakarēšanu abi ar vecotēvu, es tad palikšu mājās un pati pieņemšu eļļu.

Mana labā māmuļa! No kā visa viņa būtu ar mieru atteikties, lai iepriecinātu savu puisēnu!

Vecaistēvs aši aizdedza lukturi un, paņēmis mani pie rokas, steidzās uz kurpnieka māju.

Atnācām tieši laikā. Darbnīcā bija ļaužu, ka biezs. Vecais Paskāls jau sēdēja uz sola, sagatavojies sākt savu stāstu. Mums ar vecotēvu pārējie izbrīvēja vietiņu, un, tikko bijām apsēdušies, Paskāls iesāka:

—     Es baidījos iet pa lielceļu un lavījos pa taciņām gar Ronas piekrasti. Likās, ka tā būs drošāk. Bez tam arī ceļš tā iznāca īsāks.

Debesis bija piebārstītas, lielam zvaigznēm. Zemu pār piekrastes klintīm stavēja milzīgs, pavisam sarkans mēness, kas atgādina ja rietošu sauli. Rona vēla savus rāmos ūdeņus, klusi urdzēdama, izklausījās, it kā nakts vējiņš čabinātos papeļu audzē. Abos krastos kā sasaukdamās pogoja lakstīgalas. Zālē mirdzinājās neskaitāmi daudz jāņtārpiņu.

Brīžiem līdz manim atplūda skanīgas meiteņu balsis un dārdoši puišu smiekli. Es tad satrūkos, bet tūdaļ nomierinājos: tie bija Aviņonas jaunieši, kas nakts dzestrumā līksmojās pļavā pie Ronas.

Gāju ātri, neapstādamies. Ar acīm urbos Verdetas ozolu meža tumšajā blīvā, kas iezīmējās tālumā. Mani steidzināja bažas: ja nu marseliešu bataljons, mani nesagaidījis, devies projām? To iedomājoties vien, laidos skriet, cik ātri spēju, aizmirsis nogurumu un dienā pārdzīvotās šausmas. Kā lielāko laimi iztēlojos to mirkli, kad atkal ieraudzīšu Marseļas federātus un manu mīļo Voklēru, stāšos savā vietā sarkano dienvidnieku rindās un reizē ar viņiem iešu uz Parīzi, lai gāztu karali — tirānu un nodevēju, kas kļuvis neuzticīgs savai tautai.

Pārlēcis pāri grāvim, atrados uz ceļa, kas veda cauri Verdetas mežam. Tūdaļ no tumsas man uzsauca barga balss:

—      Stāvi! Kas nāk?

—     Brīvības draugs.

—     Parādies, kas tu esi!

—      Esmu Paskāls, brīvprātīgais no Aviņonas.

—      A, zinu, zinu! Tas tu, mazais? Nu, vareni gan, ka atnāci. Domājām jau, ka esi nomušīts!

Majors Muasons, kapteinis Garnjē, mans labais Voklērs un daudzi citi federāti jau skriešus steidzās šurp. Viņi nāca no visām malām: izlīda no ceļa grāvjiem, no koku un krūmu aizsega. Vienā mirklī atrados blīvā ļaužu lokā. Te bija viss bataljons. Voklērs paķēra mani uz rokām un uzsvieda gaisā kā mazu bērnu, un sāka mutēt uz abiem vaigiem — nu gluži kā Lazulī! Aiz saviļņojuma viņš nespēja izteikt ne vārda.

Majors Muasons nemitīgi atkārtoja vienu un to pašu:

—      Goda vārds, .mēs jau taisījāmies griezties atpakaļ uz Aviņonu uzmeklēt tevi, Paskāl! Mani visu laiku tirdīja sirdsapziņa, ka ļāvu tam lamzakam aizvest tevi projām! . . .

—      Ko tur vairs pieminēt, — Voklērs viņu pārtrauca, nostādīdams mani uz kājām. — Par laimi, viss labi beidzies un zēns atkal ir pie mums. Pastāsti man, kur tu biji, Paskāl! Vai tikies ar Lazulī?

—            Vai tikos?. .. Viņa pati taču man iedeva šauteni, zobenu un mantu maisu!

Un es atkal steigdamies un mulsdams izstāstīju, ko biju piedzīvojis: par ļaundari Sirto, par pazemes pagrabu, par manu mīļo glābēju Adelīnas jaunkundzi.

Marselieši brīnījās nenobrīnīdamies, dzirdot manu stāstu.

—            Nezaudēsim laiku! — teica majors Muasons, kad biju beidzis. — Tuvojas rīts, mums ir laiks doties ceļā. Ei, bundzinieki, sauciet uz pulcēšanos!

Kamēr bungas rībināja pulcēšanos, Voklērs atkal un atkal atkārtoja:

—            Nē, kas to būtu ticējis! Tas taču vienkārši neiespējami! Bet ko tev teica Lazulī?

—            Viņa teica, ka vairs neparko nepalikšot viena Avi- ņonā un jaunnedēļ došoties uz Parīzi abi ar Klarē. Braukšot ar pasta ratiem un ceļā mūs panākšot. Lazulī teicās arī piedalīties mūsu cīņā.

—      Lai brauc! Varēs mūs uzmundrināt. Un arī man būs mierīgāka sirds par viņu un mazo. Tu, jādomā, esi ļoti piekusis, Paskāl? Tu taču šonakt ne brītiņa neesi gulējis. Bet mēs vienā pārgājienā gribam nokļūt līdz Oranžai. Vai tas būs tev pa spēkam?

—            Vai būs pa spēkam? Vai esmu piekusis? Tu joko, Voklēr! Bet kāpēc mums Oranžā jāapstājas un jāzaudē laiks?

Kāds nesapraša es vēl biju toreiz! Es taču iedomājos, ka mēs iesim taisnā ceļā uz Parīzi un pāri kalniem sasniegsim to vienā pārgājienā, bez apstāšanās!

Voklērs par maniem vārdiem tikai pasmējās.

Bataljons jau bija izkārtojies ierindā uz ceļa. Sāka rībēt bungas: tram-tram-tram!

Pirmajās rindās uzsāka:

Uz priekšu, tēvu zemes dēli!

Mums atspīdējis slavas rīts!

Bataljons devās ceļā.

Cenzdamies likt jo platu soli, lai turētos lielajiem līdzi, es dziedāju, līdz aizsmaka balss. Likās, es nevis eju, bet lidoju uz spārniem. Aizgrābts klausījos pats savu balsi.

Gribējās, lai mūsu dziesmu dzird Aviņonā, Marseļā un kalnos, kur paslēpies mans dzimtais ciemats. Šķita, visa zeme dreb no mūsu soļiem, bungu dārdiem, lielgabalratu rīboņas un «Marseljēzas» draudīgajiem vārdiem:

Uz priekšu, pilsoņi!

Nu pulkos stājaties!

Es soļoju pirmajā rindā tūlīt aiz bundziniekiem blakus garajam federātam, kurš nesa pa Aviņonas ielām plakātu ar «Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarāciju». Viņš bija dzimis marselietis, vārdā Samā. Viņš bija zobgalis un smējējs, bet vispār lāga puisis. Visu laiku viņš centās uzmundrināt mani, atkārtodams gandrīz vai pie katra soļa: «Vico, vico, mazais! Varens puika!»

Mani sajūsmināja viņa uzslavas, un, vēlēdamies sagādāt prieku tādam krietnam patriotam, es saucu pilnā balsī: «Lai dzīvo nācija!» — un pēc tam mēs no jauna pievienojāmies «Marseljēzas» piedziedājumam.

Gaisma tik tikko ausa, kad iegājām mazajā Sorgas ciematā. Vīrieši un sievietes vienos kreklos, izpūrušiem matiem, kā no gultas izlēkuši, izkārās pa logiem, lai apskatītu mūs.

Meičas un jauni puiši sita plaukstas un sūtīja mums gaisa skūpstus; virieši sauca: «Lai dzīvo Marseļas patrioti! Nāvi tirānam!» Bet saīguši, grumbaini veči un vecenes meta krustu, mūs ieraugot, spļāva uz mums no augšas un aizcirta logus.

Un tad ciematiņš jau palicis aiz muguras. Atkal ejam cauri plašiem laukiem. Saule uzkāpusi virs kalniem; kokos pamostas putni, laidelējas pa krūmiem. Piedarbos strādā zemnieki. Pieved ar ratiem kūļus, atraisa tos un rakstā kuļ ar smagiem spriguļiem. Pēc tam lielos sietos, kas iekārti zemē iespraustās maikstls, graudus izsijā. Zeltītām strūklām kā saules stari tie nolīst zemē uz paklātajiem audekla gabaliem. Viegls vējiņš aizpūš pelavas, tās sabirst zālē apkārt klājienam kā mirdzoši zelta vizuļi.

Saulē sasilušie salmi, spriguļu izkultie graudi, zelta putekļi, kas mākoņiem turas gaisā, un lielie sieti, kas līgani šūpojas garajās maikstīs, līdz pašam ceļam atvēdī biezu, kairinošu smaržu kā no krāsns izvilkta svaiga maize ar kraukstošu brūnu garoziņu.

Tālumā lauku vidū redzami ar kūļiem piekrauti zemnieku rati, kas lēni virzās no statiņa pie statiņa. Iztālēm vezumi izskatās kā zeltainiem salmiem apjumtas augstas mājas. Smagas vārpas nokarājas no tiem līdz zemei, nav redzami ne riteņi, ne rumbas, un pāri zirga mugurai liecas zeltīta velve.

Svilinošā saule kāpj debesīs arvien augstāk. Zaļās cikādes jau iznākušas no savām siltajām smilšu aliņām un uz- līdušas olīvkoku un mandeļkoku stumbros. Saules sasildītas, tās tagad uzsāk savu nebeidzamo čirkstināšanu.

Pulksten desmitos no rīta svelme kļuva neciešama. Bet mēs vēl arvien soļojām pa ceļu uz Oranžu, ar kājām uzvandīdami biezus putekļu vālus. Bungas rībēja bez mitas. Dziedājām «Marseljēzu», un nerimtīgās cikādes lēca no kokiem mums uz pleciem, salīda šauteņu stobros un mūsu cepurēs, visu laiku trinkšķinot savu skanīgo dziesmiņu: cin-cin-cin.

Visiem bija izkaltušas rīkles, visus mocīja slāpes, taču neviens pat nedomaja sūroties. Mēs bijām kļuvuši it kā viena miesa un viena dvēsele un alkām tikai vienu: drīzāk nokļūt Parīzē un izmēzt no turienes visus nodevējus un vārda lauzējus.

Pusdienas laikā beidzot sasniedzām Oranžu. Visi pilsētiņas iedzīvotāji ar mēru priekšgalā iznāca mūs sagaidīt. Ak, cik lepni es soļoju garām apbrīnas pilnajiem skatītājiem! Ceļa putekļi biezā kārtā bija nosēdušies man uz muguras un pleciem, biksēm un zābakiem, klāja vaigus, skropstas un uzacis. Es gāju bataljona priekšgalā sarkano mici uz vienas auss, uzacis savilcis, lai izskatītos kareivīgāks un brašāks, un dungoju caur zobiem «Marseljēzu», iztēlodamies, ka visa pilsēta skatās tikai uz mani, klausās tikai mani.

Mans kaimiņš Samā turēja augstu virs galvas plakātu ar «Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarāciju» un pa reizei lika to skūpstīt tiem, kuri nicīgi noraudzījās mūsos vai pietiekami skaļi nesauca: «Lai dzīvo nācija!»

Oranžas mērs teica dedzīgu runu, apsveikdams mūs; bet, tā kā viņš runāja franciski, mēs neviens nesapratām ne vārda. Viņš runāja un runāja, nemaz netaisīdamies beigt, kamēr kāds mūsains marselietis, vārdā Margāns, viņu pārtrauca, iesaukdamies:

—    Pilsoni mēr, tu tik labi runā, ka mums visas iekšas izkaltušas! Lai dzīvo nācija un pudele vīna!

Visi sāka smieties un aplaudēt. Arī mērs smējās.

—      Mani draugi, — viņš labsirdīgi sacīja, — kā redzu, jums gribas ātrāk izskalot rīkli un uzkost. Laukumā, kur atrodas triumfa arka, jums sagādāts labs vīns un svaiga miežu karaša. Apmetieties atpūsties, krietnie patrioti! Lai dzīvo nācija!

Nelielā dārziņā pilsētas laukumā, augstu papeļu ēnā, mēs tiku tikām sadzērāmies saldu vīnu, piekozdami klāt miežu maizi ar ķiplokiem, un likāmies uz auss. Vieni gulēja uz sāniem, citi augšpēdu, trešie snauda sēdus, muguru atspieduši pret koku stumbriem. Es piemetos blakus Voklēram, novilcis zābakus un galvu uzlicis uz mantu maisa. Šautene atradās man līdzās; pēc vakardienas kļūmes nolēmu nešķirties no tās ne mirkli.

Es cieši aizmigu un sapņoju, ka atkal esmu Aviņonā, Ronas krastā. Visapkārt ļaudis klaigā, dzied un dejo farandolu. Pēkšņi man aiz muguras šķind zvārguļi, plīkšķ pātaga un krāc zirgi. Ai! Kāds sagrābj mani kā dzelzs spīlēm aiz pleca … Šausmās es pamodos, pielēcu kājās un iebļāvos visā galvā:

—      Voklēr! Voklēr! Palīgā!

Un ko jūs domājat? Nebiju vēl īsti piecēlies, kad ieraudzīju, ka mums garām pa Parīzes ceļu pilnos auļos aizjoņo spēcīgs trijjūgs — marķīza d'Ambrēna kariete. Šķind zvārguļi, plīkšķ pātaga . . .

—     Kas noticis? — vaicāja Voklērs, acis berzēdams. — Kas lēcies, Paskāl?

—      Skaties, skaties, Voklēr! Vai redzi — tas ir viņš! Tas ir marķīzs d' Ambrēns! Tas ir Sirto! Tā viņu kariete!

—      Vai tiešām? — iesaucās Voklērs, savukārt pielēcis kājās. — Ak, būtu mēs viņus pamanījuši mazliet ātrāk, kad viņi tikai tuvojās!

Mans kliedziens bija pamodinājis daudzus federātus. Majors Muasons pasauca Voklēru un apvaicājās, kas noticis. Voklērs viņam atgādināja manu vakardienas piedzīvojumu un norādīja uz tālumā redzamo putekļu vērpeti, ko sacēla marķīza d' Ambrēna zirgu kājas. Pati kariete, kas aizveda tautas ienaidniekus, kuri bija ari mani sīvie ienaidnieki, jau nozuda tālē.

—      Sasodīti žēl, ka laikus nepamanījām karieti, — sacīja majors Muasons. — Viņiem lieliski zirgi, tie mums būtu labi noderējuši, ko aizvest lielgabalus līdz Parīzei…

Kapteinis Garnjē pavēlēja bundziniekiem aicināt uz pulcēšanos. Bataljons izkārtojās un, visu Oranžas iedzīvotāju jūsmīgo saucienu pavadīts, no jauna uzņēma gaitu uz ziemeļiem — pa ceļu uz Francijas galvaspilsētu.

Nu drebi, tirān un vārda lauzēj, Uz svešzemēm kas lavljies! Tu, nodevības tīklu audēj, Nāks atmaksa, tev plāni ies![13]

Saule jau laidās rietā, kad pienācām pie Mornā ciema.

Bet kas noticis šajā ciemā? Kāpēc visas durvis un vārti aizslēgti? Kāpēc slēģi stāv ciet un ielās neredz nevienas dzīvas dvēseles, kad no mūsu bungu rīboņas ūn lielgabal- ratu graboņas, no skaļās «Marseljēzas» zeme trīc un pat miroņiem jāceļas augšā?

Tikai izbiedētas vistas, mums tuvojoties, neganti kladzinādamas, pajūk uz visam pusēm.

—      Skaisti gan! — Samā norūc.

Viņš nes augstu paceltu savu plakātu ar «Cilvēka tiesību deklarāciju» un ir gauži apbēdināts, ka nav neviena, kam likt to skūpstīt.

—     Tūkstoš velnu! Kur ir šā sasoditā ciema iedzīvotāji? — iesaucās Margāns un no visa spēka bungo ar šautenes laidi pie namu durvīm.

Tā mēs izgājām cauri visam ciemam, neviena nesasta- puši, ja neskaita pāris desmit vistu un gaiļu.

Divas vai trīs stundas soļojām biezajā krēslā pa Parīzes ceļu. Pamazām vienībā apklusa dziesmas, izbeidzās joki un smiekli. Apklusa pat nerimtīgais Margāns, kas visu dienu ar savu mēļošanu bija uzjautrinājis bataljonu. Siltās vasaras nakts klusumā klaudzēja tikai tūkstoš kāju smagā dipoņa un rībēja rati ar lielgabaliem un lauka kalvi.

Garajā gājienā piekusuši, mēs ejot snauduļojām, kaudamies katrs ar savām domām. Piepeši tālu priekšā uz ceļa paspīdēja uguntiņa. Sīkā gaismas actiņa nestāvēja uz vietas; tā visu laiku kustējās gan uz vienu, gan uz otru pusi.

—     Kas tas varētu būt? — brīnījās bundzinieks, kurš gāja vienības priekšgalā.

Katrs steidzās izteikt savas domas:

—     Tas ir diližanss.

—     Nē, tā ir kariete ar lukturiem.

—     Ko jūs, brālīši! Tā ir tikai malduguns.

Likās, ka mazā mirgojoša uguntiņa ir vēl tālu priekšā, bet tā izrādījās daudz tuvāk, nekā domājām: naktī attālumi maldina. Pēkšņi kāds cilvēks ar lukturi rokā metās bataljonam pretī. Plaši Izpletis1 rokas, it kā grasītos mūs apturēt, viņš trīcošā balsī iesaucās:

—      Žēlojiet, ak, žēlojiet mūs, brašie marselieši! Mēs esam krietni patrioti! Apžēlojieties par mums, nenodariet mums ļaunu! Mēs paši atdosim jums visu, ko kārosiet, tikai negrūdiet mūs postā! . ..

—      Kas tu esi, labais cilvēk? Un kas tev teicis, ka mēs gribam nodarīt jums pāri? — izbrīnījies vaicāja Samā.

—     Es esmu Pjerlatas ciema mērs. Saudzējiet manu dzīvību, un es atdošu jums visu. Iekams aizbēga, mūsu ciema ļaudis man pieteica: «Lai marselieši pievāc visu, ko vēlas. Kaut tikai nenodedzinātu un nenopostītu mūsu mājokļus.» Saudzējiet mūs, mēs esam nabaga ļautiņi!

Mēs smējāmies, līdz zemei locīdamies, redzot, kā vecais mērs trīs pie visām miesām uz savām tievajām gaiļa kājām. Ceļi viņam aiz bailēm sitās kopā kā klabatas.

—            Par ko tad tu mūs turi, muļķi? — Margāns mēram dusmīgi uzkliedza. — Par slepkavām? Par lielceļa laupītājiem? Ej pasaki saviem dumiķiem tautiešiem, ka mēs neesam ne laupītāji, ne slepkavas, bet krietni patrioti un mums pilnīgi pietiks ar divām mucām vīna, pa septiņi spaiņi katrā, ar ko apslapināt rīkli, un tad iestiprinājušies dosimies uz Montelimāru.

—      Nedusmojiet man, lūdzams, drosmīgie marselieši! Pēc tam kad te cauri izbrauca kariete, visi mūsu ļaudis aizmuka uz Ronas salām … Atstāja šeit tikai mani, mēru, lai parunāju ar jums . . .

—      Kas par karieti? — Voklērs sāka ausīties.

—      Kariete, kas izbrauca cauri mūsu ciemam šovakar, pirms saules rieta. Apstājās uz laukuma tikai īsu brīdi, un kučieris, no bukas nenokāpdams, tikai nokliedza: «Ļautiņi labie, slēpieties! Šurpu nāk Marseļas laupītāju un slepkavu bars. Rīt no rīta jūs visi būsiet apkauti un jūsu mājas izlaupītas un nodedzinātas!» Vairāk neko viņš neteica, uzšāva zirgiem ar pātagu, un kariete aizripoja.

— Mēs pazīstam to putniņu! — dusmās iesaucās Voklērs, griezdamies pie majora Muasona. — Mēs viņu Parīzē uzmeklēsim … ar visiem viņa kungiem …

Margāns viņu nepacietīgi pārtrauca:

—      Labi jau, labi, uzmeklēsim! Bet tagad, pilsoni mēr, aizved mūs pie labākā vīna pagraba durvīm savā ciemā! Tas ir viss, ko no tevis prasām.

—      Tūdaliņ, mani draugi! — aši piekrita mērs, redzams, jau cik necik nomierinājies. — Sekojiet man, krietnie patrioti!

Viņš stājās gājiena galvā un, apgaismodams ceļu ar lukturīti, naigi sāka soļot pa priekšu, pieklibodams un purpinādams sevī:

—      Ak, būtu viņi zinājuši patiesību … nebūtu vis skrējuši naktī slēpties Ronas salās… Viņi aiznesa sev līdzi visu, ko vien spēja! Aizveda aitas, mūļus un ēzeļus, paķēra līdzi pat vistas un trušus! Jums tikai vajadzēja redzēt, kas tā bija par bēgšanu! Sievas vaimanāja, bērni kliedza un raudāja .. . Viņiem pat prātā nenāca, ka jums pietiktu ar divām mucām vīna! Es te paliku viens pats … Es sev teicu: «Vai tu esi mērs vai neesi? Lai nocērt tev galvu, bet savs pienākums jāpilda! . . .»

—     Ko tu tur bubini, vecais? — Margāns viņam uzsauca. — Vai drīz būsim pie tā tava pagraba?

—      Tepat, tepat, vienu māju tālāk. Pacietiet vienu minūti, pilsoni!

Nogājuši dažus desmitus soļu pa galveno ielu, mēs apstājāmies pie durvīm, kurām priekšā karājās atslēga.

—      Sis ir pats labākais pagrabs Pjerlatā, — mērs svinīgi teica, pagaismodams ar lukturi. — Tikai saimnieki diemžēl paņēmuši līdzi durvju atslēgu.

—      Nekas, pilsoni mēr! — Margāns iesmējās. — Nebēdājies! Mums ir atslēgas, kas der visām durvīm. Ei, Pelū! Velc šurp savus ratus ar kalvi! Tūlīt tu redzēsi, pilsoni mēr, vai esam labi atslēdznieki un vai mums ilgi būs jāknī- pājas, kad slēgsim vaļā karaļa pils durvis Parīzē!

Pelū, bataljona lielgabalnieks, tūlīt izlauzās priekšā līdz ar sešiem vīriem, kas vilka ratus ar pārgājiena kalvi. Sagriezuši ratus stūreniski pret durvīm, viņi piespiedās ar plecu un reizē grūda. Rati ietriecās pagraba durvīs ar tādu sparu, ka abas durvju puses izsprāga no eņģēm.

Divi vīri iegāja pagrabā un izvēla no turienes lielu mucu. Margāns ar vienu belzienu izsita spundi, un gaiša, dzidra vīna strūkla ieplūda krūkās un krūzēs, dzirkstot un vizuļojot lukturu gaismā kā rubīna varavīksne. Mēs dzērām no krūkām, krūzēm, glāzēm un tieši no mucas, iedami tai klāt pa divi trīs reizēm. Tā tik bija dzeršana! Vairāki federāti uz priekiem bija iekaiļipuši tā pavairāk un likās turpat gulēt uz svaigu salmu kūļiem vai tieši pļaviņā biezajā zālē. Kad man acu priekšā viss sāka dubultoties, es arī izstiepos zemē garšļaukus pie kādas mājas un cieši aizmigu.

Majors Muasons, kapteinis Garnjē, leitnanti un brigadieris Voklērs vīnu nedzēra, viņi palika nomodā visu nakti, staigājot pa pļavu un apsargājot mūsu dusu.

Tiklīdz uz kalna kores atspīdēja rīta saule, majors pamodināja bundziniekus un lika ziņot pulcēšanos. Mēs ar ieročiem rokās tūdaļ bijām augšā un kārtojāmies ierindā, gatavi pārgājienam.

Majors Muasons iznāca priekšā un uzrunāja mūs:

—      Drosmīgie marselieši! Es zinu — jūs visi esat krietni patrioti un līdz nāvei paliksiet uzticīgi savam pienākumam. Mani draugi, tēvija ir briesmās! Francija ir postā! Karalis mūs nodevis, viņš noslēdzis slepenu savienību ar svešzemniekiem, kas gatavi nožņaugt revolūciju un kopā ar to visu franču tautu. Mums jāsteidzas. Laiku pa laikam apme- tisimies atpūtā, lai ceļā nepagurtu, bet pēc atpūtas ar jauniem spēkiem dosimies uz priekšu! Mēs ejam uz Parīzi, nesot savās sirdīs naidu pret tirānu un bezgalīgu mīlestību uz tēviju un brīvību! Un mēs parādīsim gļēvuļiem parīziešiem, ko no viņiem gaida sarkanie dienvidnieki!

Viss bataljons kā viens vīrs atbildēja ar pērkonīgu saucienu:

—      Lai dzīvo nācija!

Pēc tam majors Muasons vērsās pie Pjerlatas mēra, kurš neatgāja no viņa ne soli.

—     Pilsoni mēr! Pastāsti sava ciema iedzīvotājiem, ka Marseļas federāti ir tādi paši zemnieki un darbarūķi kā viņi. Mēs ticam brīvībai un taisnībai un ejam uz Parīzi, lai gāztu tirānu un glābtu tēviju. Pasaki saviem līdzpilsoņiem, ka sarkanie dienvidnieki nav ne zagļi, ne slepkavas, viņi vienmēr samaksā savus parādus.

To teikdams, majors izņēma no kabatas papīra lapiņu un sniedza to mēram.

—     Te būs rekvizīcijas kvīts! — viņš teica. — Uzrādi to tuvākajā valsts kasē, un tev samaksās par visu vīnu, ko mēs vakar izdzērām.

Nabaga mērs bija tik pārsteigts, ka negribēja savām acīm ticēt. Viņš noņēma cepuri un bijīgi paņēma kvīti, aiz uzbudinājuma tā trīcēdams, ka viņa gaiļa kāju celiši sitās viens gar otru.

Bungu rībieni vēstīja gājiena sākšanos, un bataljons, dziedot «Marseljēzu», gāja uz Parīzi.

Es pametu Margānu un Samā, kas pirmajā rindā tērgāja bez mitas, un tagad gāju arjergardā blakus lielgabalniekam Pelū, viņa lielgabaliem un pārgājiena kalvei. Uz šejieni es atnācu ar zināmu nolūku: kopš vakardienas mani tirdīja neapslāpējama vēlēšanās iejūgties lielgabala ratos un vilkt tos kopā ar pieaugušajiem. Domāju, ka tad izskatīšos daudz nopietnāks un neviens mani nenoturēs par puiku. Bet, kad iesim cauri pilsētām un ciemiem, sievietes, meitenes un bērni apbrīnodami noraudzīsies, kā es, sviedrus liedams, sarkans kā vēzis velku smagos ratus. Mani naglotie zābaki šķils dzirksteles, bet es, acis pārgriezis, lai izskatītos brašaks, aizsmakušā balsī saukšu: «Lai dzīvo nācija!» — uz mata tiipat, ka darīja marselieši, ienākot Aviņonā.

Bet, tikko ieminējos par savu vēlēšanos lielgabalniekam Pelū, tas tūdaļ sāka mani piezobot:

—      Kāpēc tā steigties, mazais? Gan pienāks tava reize. Lidz Parīzei tālu! Stiep vien šimbrīžam savu mantu maisu, šauteni un zobenu, kas garāks par tevi pašu.

Es neuzdrīkstējos neko teikt pretī un tikai tumši piesarku aiz apvainojuma.

Piepeši kāda raiba vista, kur radusies, kur ne, uzspurdza virs bataljona pirmajām rindām un, neganti ķērkdama, sāka plivināties pār karavīru galvām. Marselieši, zvieg- dami pilnā rīklē, sāka to gūstīt. Viens mēģināja uzķert vistu uz durkļa, otrs — iecirst tai ar zobenu. Nabaga ceku- līte, glābiņu meklēdama, šaudījās te pa labi, te pa kreisi — gan uzspurgdama, gan atkrizdama.

Pārvarējis apmulsumu, es arī iesaistījos šajās cietsirdīgajās medībās un, kad vista atradās netālu no manis, veikli izmanījos un uzgrūdu to uz durkļa.

Lepodamies ar savu veiksmi, pagājos ašāk, lai panāktu pirmās rindas un palielītos ar savu laupījumu Margāna un Samā priekšā. Dzirdēju, kā federāti, kuriem gāju garām, atzinīgi nosmējās man pakaļ. Taču, kad ar visu uzsprausto vistu piegāju pie Voklēra, viņš paskatījās uz mani, dusmīgi savilcis pieri, un noprasīja:

—     Kam pieder tā vista?

—     Man.

—     Vai tu to nopirki?

—     Nē.

—     Tatad esi zadzis! Ej atpakaļ savā vieta, un lai es vairs nedzirdētu tādas lietas!

Nekad vēl nebiju redzējis Voklēru tik sadusmotu. Mana siids sažņaudzās. Pirmo reizi esmu nogrēkojies drauga priekšā. Un es viņu tā mīlēju! Bet viņam bija iemesls dusmoties. Es tiešām biju nozadzis šo vistu — varbūt pat vienīgo! — kādam nabagam, tādam kā mans tēvs. Aiz kauna gandrīz vai apraudājos. Biju gatavs tūlīt atdot vistu tās īpašniekam un tomēr nevarēju arī saņemties novilkt to no durkļa un pārmest pār žogu.

Nezinādams, kā rīkoties, pasteidzināju soli un atkal nokļuvu bataljona pirmajās rindās.

—      Ā, tas esi tu, mazais! — Samā iesaucās. — Kur tu biji pazudis? Paskat, Margān, kas par lepnu vistu! Kā tev izdevās viņu nocelt, Paskāl? Bet mēs aizlaidām garām tik gardu kumosu …

—      Ņemiet sev, ja jums tā patīk, — es atsaucos un steidzos uztupināt nelaimīgo vistu uz Samā durkļa gala.

—     Skat vien, mazais nav muļķis! Viņam slinkums pašam stiept vistu, un viņš grib, lai es to daru viņa vietā … Labi jau, labi, dosim arī tev nobaudīt gabaliņu …

Jutu, ka no sirds noveļas liels smagums. Tagad Voklērs vairs nedusmosies uz mani. Ceļš atkal likās līksms, saules stari — spoži un pati dzīve — vilinoša un skaista.

Trīs balsīs mēs uzsākām dziedāt:

Uz priekšu, tēvu zemes dēli!

Mums atspīdējis slavas rīts!

Visu laiku, kamēr bataljons gurdi soļoja zem svelmainajiem saules stariem, cikāžu čirkstoņas apdullināts, garā pārgājiena nokausēts, es viegli kā kalnu kaza skraidīju no kolonnas astes uz priekšgalu un atpakaļ. Riņķodams ap bataljonu kā aitu suns apkārt ganāmpulkam, es paguvu iedams salasīt zemē nobirušās zīdkoka gatavās ogas un piebāzt ar tām pilnas kabatas.

Bet tad bungas vēstīja «uzbrukumā», atpalicēji pasteidzināja soli un es ieņēmu savu vietu ierindā. Samā pacēla virs galvas plakātu ar «Cilvēka tiesību deklarāciju». Mēs tuvojāmies nelielai pilsētiņai Montelimārai. Ielas un laukumi bija ļaužu pilni. No visiem logiem un durvīm uz mums ziņkārē vērās ļaudis.

Pagājām garām patriotu klubam, virs kura plandīja sarkans karogs, un, neapstādamies pašā Montelimārā, iekārtojām nometni aiz pilsētas nelielas upītes krastā. Šeit Margāns un Samā veikli noplūca un uz iesma izcepa manu vistu, ko ar gardu muti apēdām, piekozdami klāt svaigu maizi. Pēc tam visi noāva kājas, atpogāja mundierus un nolikās gulēt augstajā zālē, piekrastes kārklu un papeļu pavēnī.

Nogurušie ļaudis aizmiga vienā mirklī. Bet man nenāca miegs. Bija tik patīkami gulēt visā garumā vēsajā zālē un domāt par visām tām brīnumainajām pārmaiņām, ko piedzīvoju pēdējā gadā. Noguris no domām, es ilgi izklaidīgi pavadīju ar acīm lielos, baltos mākoņus, kas lēni peldēja zilajās bezgalīgajās debesīs virs manas galvas. Mākoņi nemitīgi mainīja savu apveidu — gan uzmilzdami, gan sarukdami. Pēc tam manu uzmanību saistīja skudra, kas stiepa nez uz kurieni auzu graudu divreiz lielāku par sevi. Skudra reizēm apstājās pie šķērsām ceļā nokrituša salmiņa, reizēm ar visu nesamo novēlās no kāda akmentiņa, bet neatlaidīgi stiepa smago nastu, stumjot graudu sev pa priekšu kā divričus vai velkot aiz sevis. Brīžiem, iežēlojies par kukaiņa izmisīgajiem pūliņiem, es uzmanīgi, lai to neizbiedētu, novācu no skudras ceļa šķērsli, kas būtu aizkavējis to uz vairākām stundām …

Vakarā, dienai aizejot, mūs apciemoja Montelimāras krietnie patrioti. Viņi mums visiem uzdāvināja pa ķiploku saišķim, ar ko vareni pamielojāmies.

Un atkal rīb bungas, skan «Marseljēza» un bataljons aiziet pa Parīzes ceļu.

Gājām bez apstāšanās līdz rīta ausmai. Vasaras nakts bija gaiša un silta. Paretam pie debesīm noplaiksni jās rūsa.

Gaismai svīstot, no Ronas krastiem kāpa bieza migla. Tā pletās pār piekrastes kārkliem, pār savārpojušu kviešu druvām un ziedošu esparsetu laukiem, kas stiepās abpus ceļa. Bet jau pirmie saules stari izklīdināja miglu.

Cik dīvaini: šeit, kā redzams, tikai nesen sākusies ražas novākšana. Aviņonā labība jau gandrīz izkulta, Pjer- latā no tīrumiem veda kūļus, bet šai novadā kviešus vēl tikai pļauj. Tas nozīmē, ka esam nonākuši pie ziemeļu apgabalu robežām.

Aiz Montelimāras vairs neredzējām olīvkokus. Jādomā, līdz šejienei neatnāk siltais, svētīgais vējš no Vidusjūras, un olīvas šeit nenogatavojas. Nebija vairs dzirdama arī cikāžu čirkstēšana: šeit zeme tām ir pārāk auksta.

Ieraudzījis ķiršu kociņu, kam tikko bija nobirušas ziedlapas, es neatturējos no izbrīna:

—     Esam gan tālu atnākuši!

—      Un tomēr vēl neesam pie mērķa! — atsaucās Margāns. — Bet nav liela nelaime: soļo tik dūšīgi uz priekšu, mazais! Ja ne pēc dienām piecpadsmit, tad pēc divdesmit noteikti sasniegsim Parīzi un izdauzīsim putekļus no visiem tirāna līdzskrējējiem. Ek, kas tur ies vaļā par trā- dirldi, brālīši mīļie!

Otrā dienā ap pusdienu tuvojāmies Valansas pilsētai. Majors Muasons brīdināja, ka šeit mēs neapstāsimies.

Tēvija ir briesmās, jāpasteidzas! Ļausim sev atpūtu tikai tad, kad būsim pavisam pārguruši.

Dziedot «Marseljēzu», bataljons pārgāja pāri tiltam pār Dromu. Tilta balsti drebēja zem mūsu smagajiem soļiem.

Uz priekšu, pilsoņi!

Nu pulkos stājaties!

Tieši dienasvidū, saulei nežēlīgi cepinot, noputējuši no galvas līdz kājām, mēs iegājām Valansas pilsētā. Federāti bija izpušķojuši šautenes, cepures un mices ar buksusa un oleandra zariem un izgāja cauri pilsētai ar dziesmu:

Nu drebi, tirān un vārda lauzēj,

Uz svešzemēm kas lavījies!

Tu, nodevības tīklu audēj,

Nāks atmaksa, tev plāni ies!

Visi pilsētnieki — vīrieši, sievietes un bērni — izskrēja no mājām uz ielas. Izbrīnījušies un izbijušies viņi nesaprata, vai baidīties no mums vai apsveikt mūs. Daži bikli apvaicājās, kas mēs tādi esam un no kurienes nākdami. Es dzirdēju, ka viena veča teica otrai: «Tā ir rīkļurāvēju banda!» — un pārmeta uz mūsu pusi krustu, it kā mēs būtu paša nelabā sūtīti.

Izgājām cauri pa pilsētas ielām un atkal nokļuvām uz Parīzes ceļa, bet bungas vēl joprojām sita «uzbrukumā» un vīri dziedāja «Marseljēzu». Mūsu dziesma atbalsojās Ronas pretējā krasta augstajās klintīs, un likās, ka tur dzied vēl viens sarkano dienvidnieku bataljons, kas, tāpat kā mēs, dodas uz ziemeļiem.

Ēd savu maizi, piekod klāt ķiplokus un soļo tikai uz priekšu, krietnais patriot! Un, kad nonāksim Parīzē, tad tur sāksies īsts jandāls!

Tikai īsi pirms saules rieta, ejot pa tiltu pāri Izēras upei, mēs apstājāmies atpūsties Karnamas mežā. Saulei lecot, mēs jau atkal soļojām tiešā ceļā uz Vjennas pilsētiņu.

Soļo tikai, kamēr kājas klausa, federāt! Ceļš ir tāls un grūts, pret ceļa akmeņiem piekusušās kājas atdauzās līdz asinīm. Bet priekša gaida Brīvība, un katrs solis ved tai tuvāk!

Zemnieki, pametuši darbu druvās, skrēja uz ceļu, lai noskatītos, kā mēs aizejam.

Marselieši mēģināja kādu vārdu pārmīt ar viņiem, jokodamies kaut ko prasīja. Bet vietējie iedzīvotāji lāgā nesaprata mūsu runu un atbildēja gluži ko citu, un mēs savukārt nevarējām tikt skaidrībā, ko viņi tur murmina. Tūlīt bija redzams, ka tie ir gausie un neizdarīgie ziemeļ- apgabalu iedzīvotāji, viņi runājot stiepa vārdus un runāja caur degunu kā īsti parīzieši.

Diena sliecās uz vakaru, kad ieraudzījām savā priekšā Ronas krastā milzīgu akmens celtni — Vjennas katedrāli un augsto cietokšņa mūri, kas apjoza pilsētu.

Un piepeši mani atkal sagrāba vēlēšanās iejūgties lielgabala ratos un vilkt tos pa pilsētas ielām, lai Vjennas iedzīvotāji brīnītos par manu vīrišķīgo un bargo izskatu. Bet, lai nokļūtu arjergardā, vajadzēja palaist garām visu bataljonu. Es izgāju no ierindas un apsēdos ceļmalā, izlikdamies, ka sasienu atrisušās zābaku saites. Kad lielgabali un pārgājiena kalve atradās man iepretim, piegāju pie viena no federātiem, kurš, elsdams un pūzdams aiz piepūles, vilka ratus.

—      Ehē! — es viņam teicu. — Izskatās, ka tu īsti netiec galā ar darbu, biedri! Redzams, ratus vilkt nav viegli?

—      Pamēģini pats, mazais, tad zināsi!

—      Kas tur liels! Dod — pamēģināšu!

Veicīgi nobāzu ratos savu šauteni, zobenu un mantu maisu. Federāts neapstādamies noņēma sev no pleca siksnas cilpu un aplika to man.

—     Velc!

Es ar visiem spēkiem iegulu lencēs. Redzot, ka es pār- cenzdamies to raustu, lielgabalnieks Pelū man uzsauca:

—      Rāmāk, rāmāk, puis! Nomierinies! Ceļš ir garš, vēl pagūsi pārstiepties pušu! Šitā, kazi, vari vēl siksnu pārraut!

Pelū zobgalīgā piezīme mazliet atvēsināja manu centību, bet, tiklīdz viņš pagāja nostāk, es atkal vilku, vai no ādas laukā līzdams.

Ceļš veda stāvus kalnā uz pilsētas vārtiem. Vjenna mūs sagaidīja ar baznīcu zvaniem un lielgabalu grandieniem. Ielās saplūda čalojošs ļaužu pūlis. Šodien bija četrpadsmitais jūlijs, Federācijas svētki.

Ar pūlēm, mīdami cits citam uz papēžiem, spraucamies pa šauro, pūlī atstāto eju. Ratu riteņi lēkā pa nelīdzeno bruģi. Bundzinieki no visa spēka rībina bungas; mēs dziedam «Marseljēzu». Lai pievērstu sev skatītāju uzmanību, es saliecos gandrīz uz pusēm, bet, ieraudzījis meiteņu pū- līti, lepni paceļu galvu, grozu asinīm pieplūdušās acis, slauķu sviedrus no pieres un aizsmacis kliedzu:

—     Lai dzīvo nācija!

Un sajūsmināts dzirdu, kā meitenes, uz mani norādot, smaidot čukst:

—     Paskatieties uz to jauno patriotu! Ak, cik viņš vīrišķīgs izskatās!

Bet biežāk gan dzirdu gluži pretējo:

—     Nabadziņš! Viņš taču vēl gluži bērns. Viņam pat ūsu nav!

Nicīgi palaižu gar ausīm šādus starpsaucienus, stingrāk ieguļos lencēs, raustu ratus un bļauju pilnā rīklē:

—      Lai dzīvo nācija!

Tomēr mana oma ir sabojāta.

To vakaru mēs pavadījām Vjennā kopā ar turienes krietnajiem patriotiem, kas mums par godu bija sarīkojuši līksmas dzīres.

Otrā rītā pirms gājiena uzsākšanas bataljons apmeklēja Federācijas altāri, kas atradās laukumā pretim katedrālei. Noliecām ceļus altāra priekšā un nodziedājām vienu pantu no «Marseljēzas»:

Uz priekšu ciešās rindās droši Par tēvu zemi dārgāko! Par brīvību mēs ejam moži, Lai tā arvien mūs iedvesmo!

Vēl nebijām to beiguši, kad no otras puses pie altāra pienāca skolēnu pulciņš ar savu skolotāju, sīka auguma abatu. Nometušies ceļos, tāpat kā mēs, bērni skaļās, dzidrās balsis sāka dziedāt «Marseljēzu», nobeidzot ar vārdiem, kādus mēs vēl nebijām dzirdējuši:

Kad vecos biedrus nāve skars, Mēs viņu vieta stāsim, Un dzīvos viņu varoņgars — Mēs ciņu turpināsim.

Degs naidā mūsu lepnā cilts, Līdz galam karos sīvi. Lai nebiedē mūs kapa smilts! Tik atriebt, kamēr dzīvi!

Nav aprakstāms, kādus sajūsmas un pacilātības uzplūdus izraisīja šie vārdi. Marselieši raudāja. Viņi pacēla bērnus uz rokām, spieda pie krūts, skūpstīja. Arī pieaugušie sāka apkampt cits citu. Pilsētnieku pūlis saviļņojumā sauca:

—     Lai dzīvo federāti!

—     Lai dzīvo nācija!

—      Nāvi tirānam!

Majors Muasons piegāja pie mazā abata, bērnu skolotāja, kurš bija sacerējis šis vārsmas, un apskāva viņu.

—      Paldies tev, patriot! — viņš izjusti teica. — Mēs tavus pantus nodziedāsim Parīzē, uz karaļa pils drupām!

Mazais abats viņam atbildēja asaru pilnām acīm:

—      Kad es izdzirdu jūsu patriotisko dziesmu, mani pārņēma tāds saviļņojums, kādu savu mūžu nebiju jutis. Nekad vēl nebiju dzirdējis kaut ko tik vīrišķīgu un pacilājošu. Lai dievs jūs svētī un ^ūta jums labu veiksmi jūsu cildenajā cīņā!

Pēc tam, visu pilsētas iedzīvotāju pavadīti, mēs devāmies ceļā. Es atkal aizjūdzos lielgabalratu priekšā. Vjennas puikas bariem skrēja mums līdzi. Viens nesa manu šauteni, cits zobenu, cits mantu maisu. Mazie puikas aplipa federātiem no visām pusēm kā knišļu spiets. Paši mazākie skrēja palēkšiem, lai tiktu bataljonam līdzi.

Neviens nesaprata šo bērnu sajūsmu tik labi kā es — pats būdams vēl bērns! Jutos svētlaimlbaš kalngalos, redzot, ar kādu bijību viņi pieskaras man, noglāsta manu šauteni un zobenu, aplūko zeltītās pogas pie maniem svārkiem.

Kad Vjenna nozuda aiz ceļa līkuma, majors Muasons lika puišeļiem griezties atpakaļ. Bērni ar skaidri redzamu nepatiku atdeva mums ieročus, ko tik centīgi bija nesuši, palaida mūs garām un, sastājušies pulciņā ceļa malā, ilgi noraudzījās mums pakaļ. Un piepeši, kad bijām jau tālu,

sadzirdējām dzidrās, skanīgas balsis, kas dziedaja «Marseljēzas» jauno pantu:

Degs naidā mūsu lepnā cilts,

Līdz galam karos sīvi.

Lai nebiedē mūs kapu smilts!

Tik atriebt, kamēr dzīvi!

Negaidot komandu, viss bataljons kā viens vīrs sastinga uz vietas, ar aizkustinājumu klausoties šajās bērnu balsīs, kas atplūda no tālienes kā dzimtās Provansas aicinājums.

Komandieris Muasons pagriezās pret mums.

— Klausieties! — viņš teica. — Klausieties labi, mani draugi! Pēdējo reizi jūs dzirdat dienvidu patriotu balsis. Mēs ieejam Francijas žiemeļu apgabalos. Šeit ļaudis nemīl brīvību, nemīl dzimteni. Lai nožņaugtu revolūciju, šie tautas ienaidnieki gatavi ielaist mūsu zemē svešzemju karapulkus. Bet mēs parādīsim aristokrātiem nodevējiem, kas mēs esam un ko mēs gribam. Lai zina, ka nekādi šķēršļi mūs nespēs aizkavēt. Brīvība vai nāve!

Tram-tram-tram! — atbildot norībināja bungas, un ar saucieniem: «Brīvība vai nāve!» — mēs devāmies tālāk.

Gājām gandrīz bez atpūtas, uzkodām sausu maizi ar ķiplokiem, dzērām ūdeni no strautiem un grāvjiem, izgulējāmies ejot. Labība šajā miglu novadā tikko sāka vār- pot, un nebija ko cerēt uz svaigiem salmiem naktsguļai. No rītiem pļavas bija rasā un miglā savilgušas; zāle ne- izžuva pat līdz pusdienai. No saules svelmes nebija kur paglābties: apkārt, cik tālu sniedzās acs, pletās līdzeni kā delna lauki, bez kociņa vai krūmiņa.

Tā mēs bez apstāšanās nosoļojām trīs dienas un trīs naktis. Izgājām cauri Lionai, pagājām garām VilfranšaLun trešās dienas nogalē sasniedzām tiltu pār Ardjēras upi.

Tikai šeit, upes koku pavēnī, ļāvām sev mazliet atpūtas. Bija pēcpusdiena, pati karstākā dienas stunda.

Vienā mirkli bataljona karavīri izklīda upes krastos. Dažs izstiepās zālē vecu vītolu paēnā, citi ar tīksmi plun- čojās tīrajā, vēsaja upes ūdenī. Dažs iestiprinājās ar maizes gabalu un ķiploku, dažs lapija drēbes, dažs pienagloja zābakam atlēkušo pazoli. Pie lielgabalratiem uz tilta paliku es viens pats. Voklērs teica, ka, pēc viņa aprēķina, šodien pāri tiltam braukšot diližanss no Aviņonas. Mēs redzēsim Lazuli un mazo Klarē, kas tajā brauks. Nē, nekādi pasaules labumi mani neaizvilinātu prom no tilta!

Lai īsinātu laiku, es apsēdos uz tilta seguma, atraisīju mantu maisu, ko bija šuvušas Lazulī gādīgās rokas, un sāku pārcilāt savas mantas.

Likās, ka man tagad ir viss, ko cilvēks var vēlēties. Izņēmis pistoles, es ilgi tīksminājos, tās aplūkodams, iztīrīju ar slauķi stobrus, uztrinu krama akmeņus un labi iz- slauclju stobrus ar eļļainu lupatu, lai tur neiemestos rūsa. Attaisīju savu spožo blašķi ar vīnu, ievilku nāsīs patīkamo smaržu un, blašķi pie lūpām nepielicis, atkal to aizkorķēju. Izņēmu trīs sudraba ekijus, ko bija dāvinājis labais Randulē kungs, un, diezgan izpriecājies, rūpīgi noglabāju monētas pašā maisa dibenā. Pielāgoju sev brīnišķīgo dzelteno plecu siksnu, pārbēru spožo melno pulveri pulverdozē, pārskaitīju lodes un, salicis visas mantas atkal maisā, vēlreiz izņēmu pistoles.

Ak šīs pistoles! Nekādi nespēju izlaist tās no rokām, nespēju atraut acis no tām. Un ja padomā, ka tāds dārgums ir pilnīgi manā īpašumā!

Vēl arvien turēju rokā pistoles kā bērns iemīļoto paijiņu, kad pēkšņi izdzirdu tālīnas zvārguļu vai zvaniņu skaņas. Nu, protams, tas būs diližanss no Aviņonas! Pie- lēcu kājās un cieši lūkojos tālē, kur izzuda ceļš, ko nupat bijām nostaigājuši. Bet, lai skatījos cik cieši skatīdamies, ar plaukstu aizēnojis acis pret sauli, uz ceļa nebija saredzams nekas: ne melns punktiņš, pat ne putekļu mākonītis. Un tomēr es skaidri dzirdēju zvārguļu skaņas, kas arvien tuvojās.

Pēkšņi no dzīvžoga — no ielejas puses iznira neliels aitu bariņš. To pavadīja vecs gans, no galvas līdz papēžiem satinies melnā apmetnī, kaut gan laiks bija neciešami karsts. Mani ieraudzījis, gans nodūra galvu un uzrāva uz acīm savu platmali. Viņš jau soli atkāpās, it kā vēlēdamies griezties atpakaļ, bet viņa mazais ganāmpulks jau iznāca uz ceļa, un viņam gribot negribot vajadzēja tam sekot. Aplaidis acis apkārt un pārliecinājies, ka uz tilta esmu viens pats, večuks kļuva drošāks. Viņš pienāca man klāt un pavaicāja, kā varētu aiziet līdz pārceltuvei.

— Nezinu, labo cilvēk! — es atbildēju. — Es neesmu šejienietis.

—      Kas tad tu esi, puisēn? No kurienes nākdams un kurp ej? Tu esi pārāk jauns, lai valkātu Nacionālās gvardes karavīra mundieri.

—      Esmu federāts un patriots. Eju kopā ar marseliešiem uz Parīzi, lai piespiestu karali padoties tautas gribai.

—     Ko tu runā, bērns! Atjēdzies! Karali? Mūsu labo karali? Mūsu tēvu? Kā tu tādus vārdus varēji mutē ņemt? Un kur ir tavs marseliešu bataljons?

—      Sie te ir mūsu lielgabali un mantu vezumi. Tur, upes krastā, mūsu ļaudis atpūšas, bet es šeit stāvu sardzē.

—      Svētie mocekļi! — iesaucās vecais gans, pavērsis acis pret debesīm un pacēlis rokas kā mācītājs, dievkalpojumu noturot. — Vai tas iespējams, mans bērns, ka tu no visas tiesas domā, ka karalim vajadzētu padoties? Uzklausi, ko es teikšu, manu zēn: esmu pārliecināts, ka tu esi uz maldu ceļa. Tas tevi novedīs taisni ellē. Arī es esmu krietns patriots un uzskatu, ka tev vajadzētu labāk salīgt par aitu ganu tāpat kā man, nevis iet ar marseliešiem uz Parīzi. Paklausies: ja tu man palīdzēsi dzīt aitas, es tev labi samaksašu. Tas nav grūts darbs. Un, kad aiziesim līdz Alpiem, dabūsi trīs aitas 110 mana ganāmpulka.

—      Lai es pamestu marseliešu bataljonu? Nekad! Es no šejienes neietu projām, pat ja jūs atdotu man visas aitas,

kas ganās kalnos un ielejās, un piebērtu man abas kabatas ar zeltu. Lai dzīvo nācija! Brīvība vai nāve!

—      Nabaga bērns! Nesaprātīgais bērns! Kas tev sajaucis galvu? Tik jauns — un jau runā par nāvi! Ak, nelaimīgais! Vai tu nezini, ka mūsu kungs Jēzus Kristus, pie krusta nomirdams, piedeva saviem bendēm? Vai tavā ciemā nebija mācītāja? Kur ir tavas mājas? Vai tiešām tu neesi neko dzirdējis par Kristus mācību?

—      Mūsu ciemā ir mācītājs, viņu sauc — Randulē kungs. Viņš ir labs cilvēks. Viņš bija tas, kas izrāva mani no marķīza dAmbrēna un viņa mežsarga Sirto nagiem, kuri mani gribēja nonāvēt. Viņš mani izglāba no nāves.

—      Tad šā labā cilvēka vārdā zvēri, ka līdz pēdējam elpas vilcienam glabāsi svētbildīti, ko es tev došu. Tā pasargās tevi no visām briesmām un nelaimēm.

Ar šiem vārdiem vecais vīrs noskrūvēja rokturi savam spieķim, kas izrādījās tukšu vidu, un izbēra no tā sev plaukstā kaudzīti spožu svētbildīšu. Izvēlējies vienu, viņš sniedza to man:

—      Ņem, mans bērns! Ja kādreiz nestundā tu kristu to rokās, kurus jūs saucat par tautas ienaidniekiem, parādi viņiem šo svētbildīti. Tā tevi izglābs no nāves. Ardievu, manu zēn! Es steidzos! Lūdzu tev tikai vienu: nesaki nevienam, ka esi mani redzējis. Tas kungs lai tevi sargā!

To pateicis, vecais gans noliecās un noskūpstīja mani tāpat kā Randulē kungs uz Aviņonas ceļa. Tad viņš ātri pārgāja pāri ceļam, sekojot savam ganāmpulkam, un nozuda biezajos kārklos.

Notikušā apstulbināts, es ilgi nolūkojos vecajam pakaļ, kamēr vien viņš bija redzams. Tad es atkal pievērsos savām pistolēm.

Taču sastapšanās ar dīvaino ganu mani bija tik ļoti satriekusi, ka pistoles mani vairs neinteresēja. Nopūties es tās noglabāju atkal maisā un sēju to ciet.

Bet tad es izdzirdu auļojošu zirgu pakavu dipoņu. Tā atskanēja no dzīvžoga puses, no kurienes pirms pusstundas bija iznācis vecais gans ar aitām.

Atskatījies ieraudzīju četrus jātniekus nacionālo gvardu mundieros ar trīskrāsainajām kokardēm pie cepurēm, kailiem zobeniem un aiz jostas aizbāztām pistolēm. Jātnieki pilnos auļos drāzās tieši uz tiltu, it kā grasītos mani sakapāt ar zobeniem. Taču dažus soļus no tilta viņi strauji apturēja zirgus un apstājās.

—            Pilsoni, — viens no viņiem mani uzrunāja, — vai tev nav pagājis garām gans melnā apmetnī, ar nelielu aitu pulciņu?

—      Nē! — es bez apdomāšanās atbildēju.

—             Žēl! — gvards sacīja. — Ja tu būtu parādījis mums, uz kuru pusi viņš aizgāja, tēvijai un revolūcijai būtu par vienu nāvīgu ienaidnieku mazāk.

«Piķis un zēvele! Kāpēc sacīju «nē»?» es nodomāju un, vēlēdamies savu kļūdu labot, piebildu:

—            Redzējis viņu neesmu, bet atceros, ka dzirdēju zvaniņu skaņas, lūk, tur aiz kārkliem.

—      Tas ir viņš! — iesaucās gvards.

Un visi četri, apcirtuši zirgus apkārt, aizjoņoja uz to pusi, kur biju rādījis.

Es stāvēju uz tilta un apjucis noraudzījos viņiem pakaļ, nezinādams, vai esmu darījis labi vai slikti. Vēlāk atjēdzies es izbijos. Vai pastāstīt par notikušo Voklēram vai labāk turēt mēli aiz zobiem? Galvā man bija pilnīgs sajukums. Sirds strauji dauzījās, deniņos tukstēja. Sapratu, ka esmu nodevis cilvēku.

Tagad es karsti vēlējos, kaut vecajam ganam būtu izdevies aizmukt no vajātājiem un nozust.

Tuvojās vakars. Saule rietēja aiz pakalniem tālā debess malā. Federāti atpūtušies pūlīšos nāca uz tiltu. Bataljonam drīz vajadzēja doties ceļā.

Es nenovērsu acis no kārklu pudura, kur bija nozudis gans un viņa gūstītāji. Brīžiem likās, ka dzirdu no tās puses kliedzienus, izsaucienus, zvaniņu skaņas.

Ak vai! Es nebiju maldījies. Drīz pa koku starpām pazibēja sarkanie pušķi. Tad parādījās četri gvardi: viņi veda līdzi veco ganu ar saistītām rokām. Divi vilka veco, otri divi ar kāju spērieniem bikstīja viņu no mugurpuses.

Izgājuši uz ceļa, kas veda uz tiltu, gvardi pacēla zobenus, bataljonu sveikdami, un iesaucās:

—      Lai dzīvo nācija!

Marselieši pielēca kājās un saskrēja apkārt gvardiem.

—             Ko ir izdarījis šis cilvēks? — vaicāja kapteinis Garnjē. — Uz kurieni jus viņu vedat?

—             Man šķiet, jūs parak rupji apejaties ar viņu, — sacīja Samā. — Tas, jādomā, ir tautas ienaidnieks? Lieciet, lai viņš skūpsta manu plakātu ar «Cilvēka tiesību deklarāciju»! — Un viņš augstu pacēla plakātu.

—            Tas ir nodevējs un vārda lauzējs! — gvardi sauca. — Viņš ir nodevis revolūciju un dzimteni!

—      Nāvi viņam, lai dzīvo nācija! — federāti iesaucās.

Cits caur citu viņi steidzās dot padomus:

—            Viņš ir jānodod lauka kara tiesai. Lai nogaršo mūsu Marseļas plūmes!

—            Nodevējam ir žēl tērēt pulveri. Viņam pietiks ar krietnu auklas gabalu!

—     Metiet šo upē — un cauri!

Kamēr visi tā strīdējās un klaigāja, vecais gans pēkšņi nobāla un paģībis nokrita tieši uz ceļa.

Iežēlojies es pieskrēju viņam klāt un, piepalīdzot diviem federātiem, kuriem, tāpat kā man, bija kļuvis nelaimīgā žēl, pacēlu viņu un atsēdināju uz tilta, atslējis pret margām. Kamēr gvardi spriedelēja, vai celt veco zirgā, ja viņš nevarēs pats paiet, es aši izņēmu no sava mantu maisa vīna blašķi un ielēju viņam mutē dažus malkus.

Dedzinošais šķidrums tūlīt iedarbojās, vecais atžilba. Viņš atvēra acis un, mani ieraudzījis, pateica tik klusu, ka es vien varēju sadzirdēt:

—     Paldies, mans bērns! Dievs tev to atmaksās!

Redzot, ka vecais vīrs slims un vārgs, daudzi federāti

iežēlojās par viņu. Viņi sāka čukstēties savā starpā, ka veco vajadzētu palaist vaļā, ja viņa vaina nav liela.

Un tad es sadūšojos un, vēlēdamies nokratīt no savas sirds slogu, piegāju pie gvardiem, kas jau bija vienojušies uzcelt veco zirgā. Es teicu:

—            Sis cilvēks ir pie miršanas, viņš nevienam vairs nevar nodarīt ļaunu. Tagad jau vienalga, vai viņš ir tautas draugs vai ienaidnieks. Atlaidiet viņu, lai iet pie sava ganāmpulka; varbūt tas ir viss, kas viņam pieder. Atdodiet nelaimīgo viņa sievai un bērniem.

—           Viņam taisnība! Zēnam taisnība! — iesaucās vairāki federāti.

—            Zēnam taisnība?! — acīm nikni zibot, atkārtoja viens no gvardiem. — Tūlīt jūs redzēsiet, kuram ir taisnība!

Nolēcis no zirga, viņš- pieskrēja pie gana un norāva tam no pleciem melno apmetni.

Svētais dievs! Ko mēs ieraudzījām! Mūsu priekšā bija vecis, ģērbies lepnā violetā samta tērpā ar vissmalkāko mežģīņu apkaklīti. Uz krūtīm viņam mirdzēja smags zelta krusts.

Nacionālie gvardi sāka smieties.

—      Vai nu jūs redzat, kas ir šis nabadziņš, kuru tā žēlojat? — viens no viņiem teica. — Tas ir neviens cits kā viņa svētība Mendas bīskaps, monseņors Kastelāns. Šim nevarīgajam vecim pakļauta divdesmit tūkstošu vīru liela rojālistu armija, kura ierīkojusi apmetni pie Zalē. Un vai zināt, kāpēc nodevējs pārģērbās par ganu un kurp viņš devās ar savām aitiņām? Viņš gribēja tikt pāri robežai, lai pievienotos emigrantiem un, ar svešzemniekiem vienojies, nāktu karā pret Franciju un pazudinātu revolūciju. Paskatieties, te ir pierādījums, ka runāju patiesību.

To teikdams, gvards izrāva no veča rokām spieķi, atgrieza rokturi un pakratīja. No dobās iekšienes kā lietus nolija svētbildītes un zelta monētas. Izkrita arī rullītī satīta pergamenta lapa. Kapteinis Garnjē to atpleta: tas bija plāns sazvērestībai pret revolūciju!

Viss bataljons iebļāvās vienā rīklē:

—     Ak nelietis! Mest upē! Noslīcināt nodevēju!

Virs nodevēja galvas sāka vēcināties dūres. Marselieši stumdīja viņu tuvāk tilta margām. Bet gvardi nesatricināmā mierā atkaroja veco federātiem, kas bija gatavi viņu saplosīt gabalos, un atkal piesēja zirgam pie astes.

—      Neaiztieciet viņu! — viņi teica. — Šis cilvēks dzīvs jānodod revolucionārā tribunāla rokās.

Marselieši negribīgi paklausīja, un gvardi savu gūstekni aizveda.

Tiklīdz viņi bija nozuduši aiz dzīvžoga, sāka rībēt bungas. Bataljons izkārtojās ierindā un devās tālāk.

Marselieši dziedāja, smējās, apsveica cits citu ar veiksmīgo tautas ienaidnieka notveršanu. Vienīgi es soļoju klusi, nebilzdams ne vārda, nepiedalīdamies kopējā līksmībā.

Vecā gana dāvinātā svētbildīte dega man kabatā. Negribējās domāt par viņu, kaut gan es tomēr izjutu žēlumu pret veco, lai viņš būtu kāds nodevējs būdams …

Mans sarūgtinājums kļuva vēl lielāks, kad, iedami garām vītolu birzītei, ieraudzījām tur pamestās aitas, kas, ganu meklējot, skraidīja šurpu turpu un žēli blēja. Bijām aizgājuši jau krietnu gabalu tālāk, bet vēl arvien dzirdējām nabaga lopiņu žēlabainos blējienus.

Es kā līdz šim vilku savu lielgabalu. Garā pārgājienā slodze jau bija manāma: cilvēki ar pūlēm nesa smago uzkabi. Daudziem kājas bija noberztas līdz asinīm. Tie, kas bija visvairāk nomocījušies, noāva zābakus un ar atvieglojuma sajūtu brida basām kājām pa biezajiem, mīkstajiem ceļa putekļiem.

Tagad mēs gājām pa neviesmīlīgiem apgabaliem, kur dzīvoja karaļa piekritēji. Šejienes iedzīvotāji, ko sastapām uz ceļiem un ciematos, noraudzījās mūsos naidīgi, kā suņi ar kaulu zobos.

Viss šajos novados likās drūms, skumjš un nemīlīgs: gan zemie nameļi ar lietū nomelnējušiem salmu jumtiem, gan klajie, bietēm, pupām un zirņiem apsētie lauki, kur neauga neviens kociņš, gan pelēkās debesis ar melnu vārnu bariem un pat saule, mūžīgi paslēpusies aiz dūmakas, it kā apsegusies ar miroņautu.

Nav brīnums, ka mūsu bataljons stundām ilgi soļoja pa ceļu pilnīgā klusumā. Neskanēja dziesmas, nedzirdēja ne asprātības, ne spriganas valodas. Pamanījuši mūsu noskaņojumu un baiļodamies, ka būs apsīcis kaujas spars, bataljona komandieris majors Muasons un kapteinis Garnjē sāka staigāt gar karavīru rindām, stāstīdami par tautas postu un ciešanām, kas beigšoties tikai tad, kad būsim sasnieguši Parīzi un ieņēmuši karaļa pili.

—      Līdz Parīzei palicis ne ļvairāk kā deviņu dienu gājums, — viņi mūs uzmundrināja. — Galvaspilsētā mūs krietni paēdinās un ļaus atpūsties. Mēs atnesīsim visiem cilvēkiem brīvību: maize piederēs tiem, kas to sējuši, augļi — tiem, kas kopj kokus, ganāmpulki — tiem, kas tos uzrauga.

Man šādi paskaidrojumi bija lieki. Es soļotu uz priekšu pat tad, ja Parīzē maizes vietā mūs gaidītu akmeņi. Mani nekas nespēja apturēt: biju gatavs plēsties cauri nātru un kazenāju briksnājiem, basām kājām soļot pa sasmalcinātu stiklu. Biju ar mieru viens pats vilkt abus lielgabalus un kalējdarbnīcu.

Skumji un sāpīgi bija klausīties, kā federāti, pusmūža vīri, kas atstājuši sievas un bērnus kaut kur Marseļā, Abaņā vai Arlā, klusu, it kā savu domu kaunēdamies, reizēm cits citam atzinās:

—      Ej tu sazini, kā tas viss beigsies! … Mēs nedomājām, ka Parīze tik tālu. Nacionālā gvarde droši vien nostāsies pret mums — visi parīzieši taču ir karaļa pusē. Vai ļaus mums ierīkot nometni Parīzes pievārtē? Vai tikai neiznāks, ka velti esam kājojuši tādu gaisa gabalu, gandrīz vai līdz pasaules malai!

Šādas runas atgadījās arvien biežāk, un ikreiz, kad tādas dzirdēju, man sažņaudzās sirds aiz skumjām un aizvainojuma.

Lai nokratītu mokošo nemieru un uzmundrinātu biedrus, es sāku pilnā balsī dziedāt «Marseljēzu». Un viss bataljons vienā mirkli it kā atplauka: sejas kļuva līksmākas, ļaudis soļoja naigāk.

Bijām atstājuši jau aiz muguras Makonu, Turnonu, Salonu un tuvojāmies Oteņai. Visā šajā laikā neviens no tiem, kurus sastapām ceļā, netika mums bildis ne vārda. Nolādētā aristokratu zeme!

Saule jau slīdēja rietā. Bija piektā pēcpusdienas stunda.

Es kā līdz šim vilku lielgabala ratus. Voklērs soļoja man līdzās noskumis un noraizējies.

—      Vai zini, Paskāl, — viņš ierunājās, — brīnos, ka Aviņonas diližanss vēl arvien nav mūs panācis. Baidos, vai nebūs notikusi kāda ķibele! Citādi jau sen būtu satikušies ar manu mīļo Lazulī un jauko Klarē. Viņa taču tev teica, ka braukšot ar pirmo diližansu uz Parīzi, vai tā nebija?

—     Jā, jā! Viņa bija pārliecināta, ka diližanss mūs panāks un mēs ceļā satiksimies.

—      Es zinu, ka pasta diližansu īpašnieki kārtīgi maksā nodevas laupītāju bandām, kas siro uz Parīzes ceļa, un tie braucējiem nenodara nekā ļauna. Bet ir jau vēl karaļa karabīneri[14] — tie izdarās ļaunāk nekā laupītāji, kaut gan valkā regulārās armijas mundieri. Ja Lazulī un Klarē nav atgadījies nekas ļauns, viņiem rīt jāpanāk mūs pie pasta stacijas Soljē. Tai pilsētā mēs apmetīsimies pa nakti; stāsta, tās iedzīvotāji esot krietni patrioti…

Voklērs gribēja vēl ko teikt, bet tobrīd pa kreisi no ceļa atskanēja izmisīgi kliedzieni: «Palīgā! Palīgā!» Balsis nāca no zemnieku būdiņas, kura atradās tepat netālu un kuras salmu jumts šķita ieaudzis zemē.

Tai pašā mirklī kāds desmits marseliešu pārlec pāri ceļa grāvim un pa biešu lauku metas skriet uz būdiņu, lai noskaidrotu, kas noticis. Viņi nozūd būdiņas durvīs, un kliedzieni tūlīt apklust. Drīz mūsu biedri iznāk no turienes, vedot līdzi četrus cilvēkus: resnu kā mučeli kapu- cīni mūku ar zilgansārtu, tuklu seju un trīs policistus, plānus kā skaidas un dzeltenus kā citronus. Viņiem seko sažuvis kā kaltēta vīnoga vecs zemnieks ar savu bālo, novārgušo sievu un veselu birumu netīru, nopuņķojušos, skrandainu bērneļu — mats matā tādu, kāds es vēl nesen biju mūsu būdiņā pie Lagardī pils.

—      Ko nozīmē šī kņada? — noprasa majors Muasons, bargi raudzīdamies uz trīcošo kapucīni un bailēs sagu- mušajiem policistiem.

Federāti sastājas viņiem apkārt ciešā lokā.

Margāns, kas nekad nav uz mutes kritis, paskaidro:

—     Sis svētulis kapucīnis, kas taisās vai pārsprāgt aiz resnuma, atvedis sev līdzi trīs policistus, lai tie grābj ciet nabaga zemnieku un ietupina cietumā par to, ka viņš nav nomaksājis desmito tiesu

—      Kā! Vai šeit vēl maksā desmito tiesu? — brīnās garais Samā. — Bet «Cilvēka tiesību deklarācija» taču atcēla visus tirāna likumus! Vai tad mēs neesam Francijā? Uz vietas atbildi, resnais vepri!

Kapucīnis un policisti trīc iņi klusē.

—      Tas vēl nav viss! — dusmās turpina Margāns. — Nekaunīgie laupītāji atņēma nabagam pēdējo govi, teikdami, ka tā pienākoties viņiem par pūlēm!

—      Cik zemiski! — mēs sākam kliegt. — Tūlīt jāpakar šie neģēlīgie aristokrātu līdzskrējēji!

Jau taisāmies sagrābt kapucīni un policistus, bet majors Muasons mūs attur. Viņš paceļ roku, lai apklusinātu mūs, un saka:

—     Dīvaini, ka Francijā vēl notiek tādas lietas. Sie četri tautas ienaidnieki bargi jāsoda: aizjūdziet viņus mūsu ka- lējdarbnīcas ratiem priekšā, un lai viņš ved tos līdz pašai Parīzei! Bet tu, Margān, sēdies uz bukas un, ja tie blēži nesoļo veicīgi, paskubini viņus ar pātagu!

Izdzirdis šādu rīkojumu, mūks sasit rokas un sāk mest krustus. Bet Margāns bez kādas kautrēšanās sagrābj viņu aiz apkakles un iejūdz ratos. Pārējie federāti to pašu dara ar trim policistiem.

Uz priekšu! Bungas aicina, un bataljons naigi sāk soļot.

Federātu pēdējās rindas jau sen nozudušas putekļu mākoņos aiz pagrieziena, bet vecais zemnieks ar sievu un bērniem vēl arvien stāv ceļa malā, nezinādams, vai raudāt vai smieties, priecāties vai bēdāties …

Līdz ar mijkrēsli mēs nonācām Soljē pilsētiņā. Bija pagājušas sešas dienas, kopš bataljons atstāja viesmīlīgo Vjennas pilsētu. Tikām gulējuši uz kailas zemes, grāvjos un gravās, mežmalā. Padzērāmies no upēm un strautiem, dažkārt pat tieši no ceļmalas peļķēm. Edām vienīgi sausu maizi ar ķiplokiem. Gājām basām kājām, lai pietaupītu apavus. Jau bija divdesmit piecas dienas apkārt, kopš bataljons izgājis no Marseļas. Visi federāti bija bārdām apauguši, noputējuši un izpūruši. Vienīgi mani vaigi bija gludi kā piecus gadus vecam bērnam. Atzīstos, tas mani ļoti apbēdināja.

Tagad mēs tuvojāmies apvidum, kur, kā stāsta, dzīvo krietni patrioti: bija paredzams, ka mūsu bataljonam rīkos svinīgu sagaidīšanu un svētkus. Un, kaut arī es biju iededzis gluži melns un noputējis no galvas līdz papēžiem, likās, ka bez biezas, netīras un sapinkojušās bārdas es Soljē iedzīvotāju acīs nebūšu diezgan iespaidīgs. Es pat sāku apskaust Margānu par viņa bakurētaino seju.

Pēkšņi man prātā iešāvās lieliska doma. Kamēr mūku un policistus jūdza ratiem priekšā, es ceļmalas krūmos paguvu pielasīt pilnas kabatas ar kazenēm. Bet ja nu ar šīm ogām uzkrāsotu sev bārdu, tāpat kā darīju bērnībā, kad gāju postīt putnu ligzdas Lagardī pils apkārtnē? Sacīts — darīts! Izvēlējos vairākas gatavas ogas, saspiedu tās uz vaigiem un zoda un iztriepu sulu pa visu seju. Urā! Bārda gatava.

Priecīgs par atjautīgo izdomu aši ieskrēju un ieņēmu rindās savu vietu.

Voklērs, kuram pirmajam patrāpījos acīs, uzreiz mani nepazina. Bet nepagāja ne piecas minūtes, kad viss bataljons uzjautrinājās par manu bērnišķīgo iedomu.

Drīz iesoļojām Soljē ielās. Mūs sagaidīja visi pilsētas iedzīvotāji ar lāpām, tamburiniem un taurēm. Pūlī nemitējās saucieni:

—     Lai dzīvo marselieši!… Lai dzīvo nācija!… Nāvi tirānam!

Jā, tie bija īsti patrioti! Paaudze pēc paaudzes glabāja savās sirdīs atmiņas par visām pārestībām, netaisnībām un vardarbībām, ko tēviem un tēvu tēviem bija nodarījuši karalis un garīdznieki. Viņi liku likām dabūja izbaudīt zemnieku karus un sacelšanās laiku sūrumu tāpat kā mēs, dienvidnieki, izbaudījām, kā Romas pāvesti nežēlīgi vajāja albigiešus '. Viņi labi saprata, ka ir pienākusi atmaksas stunda.

Dimdēja visi pilsētas zvani, aicinot pievienoties revolūcijai. Centrālajā laukumā, pretī Svētā Saturnīna baznīcai, pilsētas patrioti mums par godu aizdedza milzu ugunskuru. Marselieši tikai ar pūlēm nosargāja kapucīni un policistus, kuri vilka mūsu kalēj darbnīcas ratus; Soljē patrioti viņus gribēja iesviest šajā ugunssārtā.

Mūs gaidīja bagātīgs mielasts: lieli gabali ceptas gaļas un kannas ar labu vīnu.

2ēl gan, ka šie jaukie ļaudis runāja tikai Ziemeļfranci- jas izloksnē, ko pats velns nevarēja saprast. Bet, kad sākām dziedāt «Marseljēzu», pie vārdiem «Uz priekšu, pilsoņi» viņi visi nometās ceļos, un dziesmas draudīgās skaņas saplūda ar milzu ugunskura spēcīgo sprakšķēšanu, un tumš- sārta atblāzma apspīdēja uzbudinātās sejas. Uz baznīcas baltās fasādes zvārojās milzigas melnas ēnas ar augšup paceltām rokām un pīķu galos uzspraustām cepurēm. Debesis virs ugunskura šķita piķa melnas un dziļas.

Es stāvēju kā apburts, nespēdams acu novērst no šīs diženās ainas, kad pie manis pienāca Voklērs. Viņš paņēma mani pie rokas un klusu sacīja:

—     Iesim ašāk uz pasta staciju. Man teica, ka šonakt te pienākšot diližanss no Aviņonas. Mēs dabūsim redzēt Lazuli un Klarē!

Izkļuvuši laukā no drūzmas, naskiem soļiem steidzāmies

pa klusajām pilsētiņas ielām. Mums nebija ilgi jāiet. Drīz ieraudzījām priekšā gaismu, ko meta pie pasta stacijas vārtiem piekārts lukturis.

Zem lielās nojumes šurp un turp staigāja kučieri un staļļa puiši ar lukturiem rokā. Viņi sajūdza un izjūdza zirgus, sakravāja un izkravāja vezumus, iezieda riteņus, lāpīja zirglietas, apmainīja ratu tapas un asis.

Mēs pagājām garām plašiem staļļiem, no kuriem plūda sīva zirgu sviedru smaka, sajaukta ar svaiga siena smaržu. Varēja dzirdēt, kā zirgi un mūļi skraukšķinādami tumsā ēda auzas.

—      Skaties, Paskāl! — pēkšņi iesaucās Voklērs. — Avi- ņonas diližanss jau ir klāt. Are, kur ir!

Jā, jā, es tūlīt pazinu tā ādas jumtu, zaļu ar dzeltenu, un sarkanos aizkariņus pie logiem. Tas pats ir!

Mēs pasteidzamies un skriešus ieskrienam pasta stacijas telpās. Izgājuši cauri plašai virtuvei, kur liela pavarda liesmās uz iesmiem cepas vistas, tītari un milzīgi jērgaļas gabali un apkārt rosās spriganas kalpones, ieejam lielā zālē. Šeit pie gariem galdiem sēž kučieri un ceļa braucēji. Nespējam ne attapties, kad Lazulī jau apkrīt Voklēram ap kaklu, skūpstīdama viņu un vienā laidā runādama:

—      Mīļo Voklēr! Manu vīriņ! Ak, kāds prieks tevi atkal redzēt! Paskaties ātrāk uz Klarē! Viņš guļ tur kaktā uz sola. Iesim pacelsim viņu. Jau trīs dienas viņš man rītā un vakarā ar asarām prasa: kur ir tēvs?

Voklērs saviļņots, ne vārda neteicis, dodas līdzi sievai zāles dziļumā garām cieši sabīdītiem galdiem. Es sekoju viņam izbrīnījies un apbēdināts, tāpēc ka Lazulī ne tikai nesasveicinājās ar mani, bet liekas — pat nemanīja manu klātbūtni.

Mazais Klarē guļ uz sola, ievīstīts lielā, bārkstainā lakatā. Lazulī paņem zēnu uz rokām, sapurina, nostāda uz sola un noraisa lakatu.

—      Klarē! Mans mazais Klarē! Mosties! Skaties, redz, kur tēvs!

Bet mazulis ir tik miegains, ka nespēj ne acu atvērt. Viņa galviņa atkrīt uz pleca, viņš guļ, stāvus stāvēdams.

—      Klarē! Klarē, mosties!

Voklērs savukārt paņem bērnu rokās, skūpsta, ar bārdas rugājiem kutina maigos vaidziņus, sauc viņu vārdā. Klarē paver acis, sākdams atžilbt. Bet spožā gaisma viņam sit acīs, un viņš aizgriežas, ar rociņu aizsegdams seju. Taču tēva balss, acīm redzot, jau nonākusi līdz zēna apziņai, un Klarē beidzot pilnīgi atmostas. Viņš pazīst Voklēru, uzsmaida viņam, apķeras ar rokām ap kaklu. Uz mani viņš pat nepaskatās.

Voklērs pagriežas pret mani ar visu Klarē un saka:

—      Un ko tad tu nesasveicinies ar Paskālu, kurš tev atdeva savas vīnogas? Dod viņam drīzāk buču, dēls!

Bet Klarē izbijies atraujas atpakaļ, it kā viņa priekšā stāvētu nevis es, bet pats nelabais. Un Lazulī, rokas sasizdama un skaļi smiedamās, iesaucas:

—      Tas esi tu, Paskāl? Dieviņ tētiņ, kur tad tu tā esi novārtījies? Tu esi melns kā nēģeris!

Ak, sasodīts! Nu tikai es atceros, ka mana seja vēl arvien notriepta ar kazenēm. Es pagriežos un pa kaklu pa galvu drāžos prom uz virtuvi, iegremdēju seju ūdens spainī un sirdīgi beržu vaigus un zodu, gandrīz vai ādu noplēsdams…

Kad atgriežos, Klarē tūdaļ mani pazīst un dod mutes. Lazulī apsveicinās un arī noskūpsta mani.

Aviņonas diližansa kučieris, pabarojis zirgus, nosēžas pie blakus galda un pilnām mutēm ēd ceptu jērgaļu. Bet Lazulī, mērcēdama tējas ūdenī saldus sausiņus, ar ko ēdināt Klarē, pastāsta, kas jauns noticis Aviņonā un kas piedzīvots ceļā.

—     Jūs neparko neuzminēsiet, kas brauc reizē ar mums uz Parīzi! Nepatīkama kaimiņiene, nav vārdam vietas! Es, protams, visā ceļā nepārmiju ar viņu ne vārda! …

—      Kas tā tāda varētu būt? — Voklērs brīnās.

—      Zakrasa! Atceries to riebīgo ķidu tirgotāju, kas visiem lielījās, ka pati savām rokām noslepkavojusi kādu aristokrāti? Nu jā, tā pati. Viņa arī šeit nešķiras no sava groza un garā tuteņa, un pati tā vien smird pēc sapuvušas gajas un degvīna. Protams, man gar viņu nav nekādas daļas, bet sēdēt tādai blakus arī nav nekāds prieks! Bet galvenais nav tas. Zakrasa nav viena. Viņa ved sev līdzi jauku gadus piecpadsmit vecu meiteni, loti glītu no vaiga. Un vai varat iedomāties: ikreiz, kad Zakrasa uz viņu paskatās vai sauc vārdā, meitene satrūkstas un aiz bailēm saraujas čokurā. Nabaga bērns! Nabaga aitiņa! Kāpēc šī nejaukā bodniece ved viņu uz Parīzi? Viņai padomā kaut kas Jauns pret nabadzīti, pieminiet manus vārdus!

—      Jā, protams, kaut kas nav labi! — mūsu sarunā iejaucās Aviņonas diližansa kučieris, pagriezies pret mums un runādams gandrīz čukstus. — Baismīgas lietas tagad notiek pasaulē! Jūs droši vien būsiet dzirdējuši, ka pirms dažām dienām Aviņonas zvejnieki izvilka no Ronas jaunā marķīza de Roberti līķi? Nelaimīgajam rokas un kājas bija sasietas, mute aizbāzta. Nu, lūk, Jaudis runā, tas esot Zak- rasas roku darbs. Viņa ar kādu rīkļurāvēju palīdzību noslīcinājusi jauno marķīzu. Bet marķīzs, tā stāsta, esot bijis saderināts ar to pašu jaunkundzi, kuru Zakrasa ved sev līdzi uz Parīzi. Ticiet man: vecā ragana gatavo jaunu noziedzību. Viņa vai nu nogalinās nabaga meiteni, vai, vēl ļaunāk, pārdos viņu! Redzams, meitene jauš, kāds briesmīgs liktenis viņu sagaida … Viņa aiz bailēm vai pamirusi. Aviņonā pirms izbraukšanas man pateica viņas vārdu, bet es nekādi nevaru to atcerēties … Sasodīti žēl!

Kučieris ar maizes ķumosu rūpīgi uzslaucīja mērces paliekas no sava alvas šķīvja, tā ka tas sāka spīdēt kā jauns, piecēlās no galda un, vērsdamies pie diližansa pasažieriem, skaļi teica:

—     Pēc pusstundas braucam tālāk. Posieties!

Un, gāzelēdamies uz vienu un uz otru pusi kā lācis, viņš devās uz durvīm, lai pirms izbraukšanas vēl iebērtu zirgiem auzas.

—      Kā, jau pēc pusstundas! — iesaucās Voklērs. — Klausies uzmanīgi, Lazuli, un pacenties paturēt prātā, ko teikšu.

Tiklīdz iebrauksiet Parīzē, uzmeklē manu veco saimnieku, galdnieku Planšo. Viņš dzīvo Gemenē aklajā ieliņā, pie Senantuāna ielas, divus soļus no Bastīlijas laukuma, kur apstāsies jūsu diližanss. Kučieris tev parādīs ceļu. Pasaki Planšo: «Es esmu tā paša galdnieka Voklēra sieva, kurš strādāja jūsu darbnīcā veselu gadu. Viņš drīz ieradīsies Parīzē kopā ar marseliešiem, kas grib palīdzēt revolūcijai. Voklērs sūtīja mani pa priekšu, lai es saņemu istabu, kurā viņš dzīvoja, kad strādāja pie jums.» Esmu pārliecināts, ka vecais Planšo pieņems tevi un Klarē kā savējos un labprāt ierādīs istabu un visu, kas vajadzīgs saimniecībai. Tur mums visiem būs mierīgāk. Bet, ja ar mums notiktu kāda nelaime, labāk dziedēt brūces pie Planšo nekā vārtīties pa nārām kazarmās vai slimnīcā uz lažas. Iegaumē labi Planšo adresi. Tas ir ļoti svarīgi. Atkārto: «Gemenē aklajā ieliņā.»

—     Labi, labi, neaizmirsīšu! — smiedamās sacīja Lazulī. — Gemenē, Gemenē aklā ieliņa, divus soļus no Bastīlijas. Vai tā bija? Baidos tikai, ka parīzieši nesapratīs manu aviņonietes izrunu .. . Nu, nekas! Izstiepšu lūpas un runāšu caur degunu — lēnām un katru vārdu atsevišķi.

—      Bet saki — vai tev naudas pietiks, Lazuli?

—     Neraizējies, pietiks. Pirms aizbraukšanas es pārdevu uzpircējam Natanam savas rotaslietas un ziloņkaula krustiņu.

Saņēmusi Voklēra roku, viija pabaza to zem šalles un klusāk piebilda:

—     Paraugi! Es iešuju zelta un sudraba monētas korsetes oderē. Kučieris gan nozvērējās, ka viņa saimnieki maksājot nodevas visām laupītāju bandām, kas siro pa Parīzes ceļu, bet drošs paliek drošs …

—      Tu jau neesi sieva, bet īsts dārgums!

Voklērs noliecās, lai noskūpstītu Lazulī, bet pēkšņi sarāvās un izslējās taisni.

—     Kas tad tas? Mūsu bungas sauc visus kopā? Trauksme! Kaut kas ir noticis! Paskāl, ašāk ņem savu šauteni! Uz redzēšanos, Lazulī, laimīgu ceļu! Paliec sveiks, mans mazais Klarē, mans mīļais puisīt!

Voklērs paņēma bērnu uz rokām un asarām acis noskūpstīja viņu.

Es paķēru savu šauteni, zobenu un mantu maisu un pāri tiem ari saskūpstījos ar Lazulī un Klarē.

Bungas rībināja arvien skaļāk un trauksmīgāk. Draudīgi dimdēja zvani, Vajadzēja steigties. Vēl pēdējie apkampieni, pēdējie atvadu vārdi.

—     Lazulī, tiklīdz iebrauc Parīzē, tūlīt pat ej pie vecā Planšo. Gemenē aklā ieliņa. Neaizmirsti!

Iziedams pa pasta stacijas durvīm, es izdzirdēju gaiteņa dibenā labi pazīstamo aizsmakušo Zakrasas balsi.

—     Ei, kalpotāja! Vēl krūzi vīna!

—     Kaut tu aizrītos ar to vīnu, resnā cūka! — norūca kalpone, noliekdamās pie vīna mucas, lai iepildītu krūzi.

Mēs izskrējām pa vārtiem un, cik jaudas, steidzāmies pa Soljē tumšajām ieliņām uz centrālo laukumu. Gribējās pēc iespējas drīzāk pievienoties bataljonam un uzzināt, kāpēc izziņota nakts trauksme. Pilsētiņas ielas bija kā izmirušas: ceļā mēs nesastapām nevienu dzīvu dvēseli. Varēja dzirdēt, kā drīz te, drīz tur ar troksni vēra ciet slēģus, klikšķēja slēdzenes, žvarkstēja aizbīdāmās bultas. Pilsoņi, izdzirduši trauksmes zvanus, drošāk ieslēdzās savās mājās.

Dziestošā ugunskura dūmi, kas stāvus kāpa debesīs, ļaužu pūļa klaigas un dziedāšana norādīja mums īsto virzienu.

Beidzot nokļuvām plašajā centrālajā laukumā. Un ko mēs ieraudzījām? Bataljons ar šautenēm plecā izkārtojies rindās laukuma vidū, gatavs ceļam. Ierindas priekšā lielā zirgā nostājies jātnieks. Es sasprindzinu redzi, lai saskatītu viņu, bet nekā cita neredzu, tikai trīsstūraino cepuri un mundieri ar zelta pogām. No milzu sārta palikuši tikai pelni, kvēlojošas ogles un melni izdeguļi.

Laukumā atgriežas bundzinieki, kurus majors Muasons izsūtījis pa visu pilsētu izziņot pulcēšanos. Bungas rīb bez mitēšanās. Zvani dimd vienā dimdēšanā. Pūlis aplaudē, kliedz, dzied. Sajā elles troksni bataljons sāk dziedāt «Marseljēzu». Visā mūžā neesmu redzējis kaut ko tik saviļņojošu: nakts melnumā draudīgi bango vairāku tūkstošu liels pūlis, un tā priekšā kā melna statuja pret zvaigžņotajām debesīm izslējies jātnieka nekustīgais augums.

Zirgs dīžājas un kārpa zemi, šķildams dzirkstis pret bruģa akmeņiem. Jātnieks paceļ roku, uzaicinādams apklust. Un pēkšņi ka pēc burvja nūjiņas mājiena, izbeidzas klaigas un dziesmas, apklust bungas, zvani pārstāj zvanīt un laukumā iestājas klusums. Tad jātnieks sāk runāt:

—      Drosmīgie marselieši! Es nupat atauļoju no Parīzes!

Briesmu darbi notiek Francijas galvaspilsētā. Kontrrevo- lucionāri un karaļa atbalstītāji palaiduši valodas, ka jūsu bataljons ir no Tulonas galerām izmukušu katordznieku banda, Marseļas ostas bandīti, lielceļa laupītāji. Viņi iegalvo, ka nākdami jūs esot dedzinājuši un postījuši, kas vien patrāpījies ceļā, aplaupījuši un slepkavojuši mierīgos iedzīvotājus. Viņi pārliecina, ka veco kanoniķi jūs esot piesituši krustā virs Aviņonas patriotu kluba durvīm un Mendas bīskapu sakapājuši četros gabalos uz Ardjēras tilta. Ko visu par jums nestāsta tautas ienaidnieki!

Un tāpēc karalis Kapets, šis vārda lauzējs, kas noslēdzis savienību ar svešzemniekiem, lai grūstu postā revolūciju un nobendētu visus franču patriotus, negrib ļaut jums ieiet Parīzē. Šajā nolūkā viņš nodomājis tur ielaist vācu un austriešu karapulkus. Viņš noslēdzis slepenu līgumu, ļaunas nodevības līgumu, ar Austrijas ķeizara ģenerāļiem. Ja patriotiem nebūtu izdevies Kapetu aizturēt Varennā, nodevējs jau būtu nostājies simttūkstoš vīru lielas svešzemju armijas priekšgalā. Trīsdesmit pieci tūkstoši austriešu nāca no ziemeļiem, piecpadsmit tūkstoši vāciešu — caur Elzasu, piecpadsmit tūkstošu itāliešu — caur Dofinē, divdesmit pieci tūkstoši spāniešu — no Pirenejiem un tikpat daudz šveiciešu no Burgundijas puses. Šie svešzemnieku pūļi, ko nodevējs Kapets ar saviem lldzskrējējiem — aristokrātiem raida pret Franciju un revolūciju, grib atdot karalim visas viņa tiesības. Posts tad nāks pār trūcīgajiem un zemas kārtas ļaudīm! Tad ardievu, revolūcija, ardievu, brīvība! Ardievu, «Cilvēka un pilsoņa tiesības»!

Nodevējs Kapets grib jūsu bataljonam nogriezt ceļu uz Parīzi. Neprātis! Viņš nezina, ka sarkanos dienvidniekus nebiedē ne uguns, ne dzelzs. Viņš nezina, ka jūs iedvesmo cildenās, svētās dusmas un jūs nepaliksiet mierā, kamēr pilnā mērā nebūsiet atriebuši pagātni, kamēr nebūsiet gāzuši troni un drumslās sadauzījuši karaļa kroni! Viņš nesaprot, nejēga, ja Parīzes vietā jūs piespiedīs iet uz Sua- sonu, jūs paņemsiet tur slaveno cirvi, ar kuru Kapeta priekštecis zemiski nogalināja vienu no saviem kareivjiem, un ar to nocirtīsiet viņam pašam galvu! … Uz priekšu, marselieši! Uz priekšu, patrioti! Uz priekšu! Brīvība vai nāve!

Ar šiem vārdiem jātnieks pievelk pavadu un apgriež zirgu.

—      Es auļošu pa priekšu un ziņošu revolūcijas aizstāvjiem un patriotam Barbarū, ka marseliešu bataljons straujā maršā nāk uz Parīzi. Lai dzīvo nācija!

—      Lai dzīvo nācija! — mēs iesaucāmies. — Nāvi tirānam!

Pūlis, kas stāvēja laukumā, pievienojās mūsu saucieniem.

Jātnieks piecirta piešus un pilnos auļos aizjoņoja pa Parīzes ceļu. Viņš nozuda nakts tumsā, un pakavu klaudzieni izgaisa tālumā.

Bungas sāka rībināt kaujas trauksmi. Majors Muasons izvilka zobenu no maksts un, pacēlis to augstu virs galvas, iesaucās:

—      Mani bērni! Marseliešu bataljons bez kavēšanās uzsāk gājienu. Viņš ceļā nekur neapstāsies. Viņš nepazīs ne atpūtas, ne miera, kamēr nebūs uzcēlis savu nometni pie nodevēja Kapeta pils sliekšņa!

Atbildot bataljons vienā elpas vilcienā pērkondimdoši uzsāka «Marseljēzu»:

Uz priekšu, tēvu zemes dēli!

Mums atspīdējis slavas rīts!

Mēs uzsākām gājienu ar tikpat kvēlu sajūsmu kā pārgājiena pirmajās dienās.

Soljē pilsoņi izvadīja mūs ar jūsmīgiem saucieniem.

—      Prom no acīm! — marselieši pavēlēja resnajam ka- pucīnim un trim policistiem. — Taisieties, ka pazūdat, kamēr āda vesela! Mēs iztiksim bez jūsu palīdzības, nicināmie aristokrātu kalpi! Lasieties, lai bataljonā ne smakas no jums nepaliktu!

Mūks un policisti ņēma kājas pār pleciem. Pūlis viņus pavadīja ar nikniem smiekliem un svilpieniem.

Mēs atkal jūdzāmies priekšā lielgabalu ratiem un, sviedrus liedami un dziedādami, gandrīz vai skriešus aizrāvām tos pa grambām un bedrēm.

Iedams es visu laiku domāju, kas tad īsti bija šis jātnieks, kurš pateica tik lieliskus vārdus. Viņu saucot Re- bekī1 . Viņš teicās atjājis tieši no Parīzes. Tātad Parīzē ļau-

'Rebekī Fransun (1744 1794) — franču revolūcijas darbinieks, Likumdošanas Sapulces deputāts, vēlāk Konventa deputāts, ži- rondists.

dis domā un runā to pašu, ko Aviņonā. Šis RebekI, redzams, ir tikpat krietns patriots kā Barbaru, par kuru stāsta, ka viņš varot glābt revolūciju …

Šādas domas netraucēja man sparīgi vilkt savu plecu cilpu.

Rebekī dedzīgā runa, trauksmes zvani, kas vēl arvien atskanēja līdz mūsu ausīm, un sātīgās vakariņas, ko bija sagatavojuši Soljē patrioti, — ļas v iss piešķīra mums neparastu spēku un enerģiju. Nekad vēl netikām soļojuši ar tādu pacilātību, nejūtot ne mazākā noguruma. Kad «Marseljēza» uz brīdi apklusa, atskanēja skaļi saucieni:

— Nost tirānu! Mēs ieiesim Parīzē, mēs ielauzīsimies viņa pilī! Mūs nevēlas tur redzēt? Ko lai dara! Aiziesim nelūgti, par spīti visiem tautas ienaidnieku stiķiem un niķiem!

Bataljons sāka soļot sparīgāk, un atkal atskanēja «Marseljēzas» kvēlais aicinājums:

Uz priekšu, pilsoņi!

Nu pulkos stājaties!

Rītausmā dziedādami izgājām cauri kādai pilsētiņai, kuras nosaukumu vairs neatceros. Zinu tikai, ka tieši šeit karaļa karaspēks bija paredzējis mums aizšķērsot ceļu. Taču pilsētiņas ielas bija tukšas. Neviens neiznāca mums pretī.

Namu sienas drebeja no musu soļu raksta un draudīgajām dziesmas skaņām:

Nu drebi, tirān un vārda lauzēj, Uz svešzemēm kas lavījies! Tu, nodevības tīklu audēj, Nāks atmaksa, tev plāni ies!

Samā pacēla augstu virs galvas savu plakātu ar «Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarāciju». Bet nebija neviena, kam to rādīt, neviena, kam likt plakātu noskūpstīt… Piepeši marselietis pamanīja uz baznīcas lievenēm sargu, kas slēdza vaļā smagās durvis. Samā kā viesulis brāzās pie vecā, lika apjukušajam večukam noskūpstīt plakātu, tad apskrēja baznīcai apkart, lai pārliecinātos, vai nav vēl kāds, kam jāskūpsta deklarācija, bet, neviena nesastapis, aizelsies atgriezās ierindā.

Kad rīta migla izklīda un saules stari sāka karsēt mūsu pakaušus, mēs apsēdāmies strautmalā atpūsties. Pēc tam atkal stājāmies ierindā un soļojām tik ātri uz priekšu, it kā mums uz papēžiem mītu kavalērija.

Pievakarē nonācām Sansas pilsētā, bet neapstājāmies tur ne uz brīdi. Ejot uzkodām maizi ar neiztrūkstošajiem ķiplokiem, padzērāmies no ceļa grāvja un ašā gaitā izgājām pa līkajām, šaurajām pilsētas ieliņām, dodoties arvien tālāk uz ziemeļiem.

Šis nepieredzētais straujais maršs bez atpūtas un bez apstāšanās turpinājās septiņas dienas un septiņas naktis. Beigās daudzi federāti tikko spēja paiet, ar pūlēm cilādami satūkušās, līdz asinīm atdauzītās kājas. Tomēr neviens negribēja padoties, neviens neatzinās, ka ir noguris līdz nāvei. Visi kā viens vīrs soļoja ierindā un, lai apspiestu vaidus un nejustu mokošās sāpes kājās, nepārstādami dziedāja «Marseljēzu».

Drīz visiem bija tukši ceļa maisi un vēderi: bija izbeidzies maizes un ķiploku aizgāds. Par laimi, ceļā patrāpījās Melonas pilsētiņa. Man šis nosaukums palicis prātā tāpēc, ka mēs ilgi zobojamies par to un pat iedēvējām pilsētu par Pasteku[15]. Melonā dzīvoja karaļa un aristokrātu piekritēji. Nav brīnums, ka pilsētas tēvi sākumā strupi atteicās apgādāt mums pārtiku. Bet mēs viņus krietni iebaidījām, un galu galā viņi apsolīja izsniegt katram divus kukuļus maizes. Apmetāmies pie pilsētas vārtiem un veselas trīs stundas gaidījām solīto devu. Kad pēdīgi to izsniedza, mēs, aizmirsuši briesmīgo nogurumu, nodejojām pilsētas ielās tik trakulīgu farandolu, kādu šie Kapeta līdzskrējēji nekad nebija redzējuši un, jādomā, ilgi vēl atcerējās.

Kad maizi izdalīja visiem federātiem, majors Muasons mūs uzrunāja:

—     Mani draugi, — viņš teica, — pēdējo reizi jūs saņēmāt pārgājiena devu. Pēc dienām divām, varbūt pat agrāk mēs nogaršosim Parīzes maizi un … liksim tirānam un tā rokaspuišiem zaudēt visu patiku uz maizes garšu!'

Nākamajā dienā iegājām lielā ozolu un buksuskoku mežā un to paēnā soļojām līdz pašam vakaram. Man likās, ka atkal esmu atgriezies dzimtajos kalnos. Mežs bija tik ēnains, zāle tik zaļa un spirgta, ka nolēmām te uz brīdi apmesties atpūtā. Dažs apsēdās uz celma, dažs, kājas izstiepis, atspiedās pret koka stumbru, bet dažs nolikās garšļaukus tieši mīkstajā, valgajā zālē.

Tikko bijām iekārtojušies atpūsties, iztālēm sadzirdējām dobju dunoņu — izklausījās kā ducināšana vai dūkšana. Mēs izbrīnā saskatījāmies. Neviens nesaprata, kas tas par troksni un no kurienes tas nāk.

—      Tur spieto bites, — teica garais Samā, un visi grozīja galvas, ar acim meklēdami sitropu.

—      Nē, tā ir zemestrīce! — Margāns iebilda.

—      Nepļāpā muļķības! Zemestrīce nevelkas tik ilgi. Un zeme arī nelīgojas …

—      Un tomēr troksnis nāk it kā no pazemes, — Margāns nelikās mierā.

—      Nē! — iejaucās pavecāks federāts. — Man liekas, es sadzirdu cilvēku balsu dūkoņu un tālu kanonādi!

—      Bet, manuprāt, — viņu pārtrauca otrs, — tas troksnis iodas, ūdenim gāžoties no augstas klints kā manā dzimtenē Voklīzā.

—      Ja mēs nebūtu tik tālu no Marseļas, — domīgi sacīja Samā, — es varētu derēt, ka tās ir jūras bangas. Tā dun viļņi, triecoties pret krasta klintīm.

—      Ka tikai tā nav aristokrātu armija, kas iznākusi mums pretī, lai nogrieztu ceļu uz Parīzi, — pieri savilkdams, norūca lielgabalnieks Pelū.

Majors Muasons klausījās mūsu sarunu un tikai smaidīja.

—       Nu, pietiks! — viņš beidzot sacīja. — Ja nezinātu, ka jūs esat marselieši, varētu nodomāt, ka manā priekšā ir antiņi no kāda lāču kakta. Troksnis, par ko jums tāds brīnums, mani draugi, nav ne bišu spieta dūkšana, ne zemestrīces duna, ne ūdenskrituma dārdi, ne jūras bangu rūkoņa un vēl jo mazāk ienaidnieka pulku soļi. Mani dārgie biedri, vai gribat zināt, kas tas par troksni? Tas ir lielas

ilsētas troksnis, tā dun Parīze, ko jūs drīz ieraudzīsiet, ajā troksnī dzirdama gan Brīvības gaišā balss, gan Vienlīdzības drosmīgā balss, gan Brālības maigā balss! Bet — ak vai! — šīm tīrajām, cēlajām balsīm jaucas klāt ari aizsmakušās un ļaunās, melīgās un drūmās despotisma, tirānijas un nodevības balsis. Un šis troksnis, šī Parīzes balss, kur tūkstošu cilvēku runas, smiekli un raudas saplūdušas vienā neapklusināmā dunā, ir dzirdama piecu Ijē attālumā no dižās pilsētas, lai jūs nāktu no kuras puses nakdami!

Majors Muasons vēl nebija beidzis runāt, kad viss bataljons jau pielēca kājās. Nogurums bija vienā mirklī pagaisis! Mēs tvērām šautenes, zobenus, visu savu uzkabi un, rokām vēcinādami pa gaisu, lēkājām, smējāmies un kliedzām:

—      Parīze! Parīze!

—      Tikai pieci ljē lidz Parīzei!

—      Lai dzīvo revolūcija!

•— Lai dzīvo Marseļa!

—     Lai dzīvo Tulona un Aviņona!

Federāti lauza ozolu un buksuskoku zarus un pušķoja ar tiem savas šautenes, cepures, lielgabalu ratus. Tad viss bataljons sāka dziedāt «Karmaņolu» un laidās diet.

Bungas vairs nerībināja gājiena maršu; tās dārdināja kā tamburīni mūsu līksmajos svētkos. Trakulīgu farandolu dejodami, sākām iet uz priekšu. Mēs lēcām, papēžus pie- cirzdami, skūpstījām cits citu, raudājām un smējāmies:

—      Parīze! Parīze! Mēs esam Parīzē!

Satraukums aprima tikai tad, kad iznācām mežmalā. Šeit bataljons no jauna izkārtojās un knašā soli steidzās tālāk.

Izgājis no meža, majors Muasons pacēla zobenu un, norādot ar smaili uz tālē redzamo miglas svītriņu zaļa, plaša līdzenuma mala, saviļņojumā iesaucās:

—      Lūk, kur Parīze!

Bataljons sastinga uz vietas. Cilvēki stāvēja klusēdami, acu nenovērsdami no šīs šaurās zilganās svītriņas. Labi ielūkojušies, varējām tālajā apvārsnī saskatīt neskaidrus apveidus: torņus un baznīcu kupolus, smailus jumtus un augstu ēku smailes, ko apņēma līgana pelēkzilgana dūmaka.

Kaklā sakāpa kamols, nejaujot ne vārdiņa bilst, ne «Marseljēzu» dziedāt. Asaras aumaļām plūda pār vaigiem. Raudāja visi, pat visrūdītākie vīri…

Komandieris deva mājienu bundziniekiem, un pierastie bungu dārdi lika mums atjēgties, atdeva balsi. Vienotu jūtu uzplūdā viss bataljons sāka dziedāt:

Uz priekšu, tēvu zemes dēli!

Mums atspīdējis slavas rīts!

Bargas apņēmības pilni no jauna uzsākām gājienu. Cilvēki nevis gāja, bet skrēja. Pretī brauca kāda aristokrāta kariete, Mūs ieraudzījis, kučieris šausmās iebļāvās un, strauji apgriezis zirgus, trieca tos aulekšiem atpakaļ uz Parīzi.

Pirms saulrieta nonācām pie kāda ciema upes krastā; tā nosaukumu es neatceros. Pēkšņi nez kur radies ceļu nosprostoja liels ļaužu pūlis. Viņi māja ar rokām un līksmi sauca:

— Lai dzīvo marselieši! Lai dzīvo slavenie patrioti!

Majors Muasons, kapteinis Garnjē, Samā, Pelū, Margāns un pēc viņiem gandrīz vai visi federāti, rindas sajaukuši, metās šo ļaužu apkampienos. Visi raudāja, apkampās un skūpstījās, saukdami cits citu vārdos: Rebekī! Barbarū! Danton!' Santēr![16]

Ciema iedzīvotāji, visi krietni patrioti, arī vētraini apsveica mūs. Sievietes un bērni skūpstīja mums rokas. Barbarū, slavenais Barbarū, deputāts no Marseļas, skūpstīja mūs visus no vienas vietas un runāja:

—      Rīt līdz ar ausmu ieiesim Parīzē un tūlīt sāksim uzbrukumu tirānam! Te ir Santērs, Nacionālās gvardes komandieris. Viņš solās iziet pa priekšu ar četrdesmit tūkstošiem nacionālo gvardu, kuri kopā ar jums pasludinās: «Briviba vai nāve!»

—      Lai dzīvo Barbarū! — mēs saucām.

—     Lai dzīvo Santērs! — daži piebalsoja.

Taču man, kā arī daudziem federātiem šī Santēra ģīmis ne visai patika. Runāt viņš runāja vienīgi ziemeļnieku izloksnē, caur degunu, — tāds ir parīziešu jaukais paradums sarunāties! Bet pats galvenais — viņš, mūs ieraugot, neap- raudājās kā Barbarū, Dantons un Rebekī, nevienu neskūpstīja, pat roku nevienam nepadeva. Viņš tikai vīpsnādams noskatījās, kā mēs bučojamies un lecam farandolu.

Ar piepilsētas ciema jaukajiem iedzīvotājiem mēs drīz vien bijām draugos. Sie labie ļautiņi cits pār citu lūdza mūs pie sevis vakariņās un pārnakšņot. Viens vilka aiz rokas divus marseliešus, otrs trīs — nudien, viņi mūsu dēļ gandrīz vai saplēsās! Es kopā ar mēļotāju Margānu aizgāju pie kāda sakņu tirgotāja. Kas tās bija par vakariņām, mani draugi! Zinot, ka mēs, dienvidnieki, labprāt ēdam dārzeņus, viņš lika galdā agros tomātus un sparģeļus, par kuriem Parīzes tirgū būtu dabūjis brangu naudu. Un ar kādu cepeti mūs mieloja, mēli var norīt! Nu, par to es vairāk nestāstīšu. Teikšu tikai, ka vakariņas bija lieliskas. Pēc vakariņām mūs nolika gulēt gultās, īstās gultās ar pēļiem un spilveniem. Pirmoreiz pēc daudzām dienām mēs varējām izģērbties un noaut kājas. Bet jūs nevarat iedomāties, cik ātri pagāja šī nakts!

Pulksten divos pēc pusnakts — stundu pirms rītausmas— sāka rībēt bungas, aicinot uz pulcēšanos. Sāka klaudzēt slēģi, vērās vaļā logi un durvis, un no visām mājām nāca laukā federāti ar šautenēm rokā un mantu maisiem plecos. Tai mirklī, kad pirmie saules stari iedzirkstījās papeļu galotnēs un biezajā lapotnē sāka čivināt pamodušies putni, mūsu bataljons devās ceļā, lai svinīgi iesoļotu Parīzē.

Bataljona priekšgalā soļoja Likumdošanas Sapulces deputāti. Aiz viņiem — bundzinieki, kas vēstīja uzbrukumu; aiz bundziniekiem — rati ar lielgabaliem, un pēdīgi viss bataljons pārgājiena ierindā ar kailiem zobeniem un pielādētām šautenēm plecā.

Ak, svētā brīvība! Ja šobrīd gadītos sastapt pašu Kapetu viņa karietē žandarmu un šveiciešu miesassargu lokā, mēs vienā rāvienā izrēķinātos ar viņu!

Es atradu kabatā divas kazeņu ogas un aši uzkrāsoju sev ūsas; negribējās galvaspilsētas iedzīvotājiem rādīties kā puišelim.

Nu jau klāt pirmie Parīzes nami. Cik tie milzīgi! Pat vismazākie sniedzās pāri mūsu ciema baznīciņas tornim. Lai saskatītu jumtus, galva jāatmet atpakaļ tā, ka sprandu var nolauzt.

Garais Samā, protams, neaizmirsa pacelt augstu pār galvu savu plakātu ar «Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarāciju». Un viss bataljons kā pēc komandas pērkonīgās balsīs uzsāka «Marseljēzu».

Uz priekšu, tēvu zemes dēli!

Mums atspīdējis slavas rīts!

Mums pretī pūļiem nāk parīzieši. Vesels bars puišeļu ielenc bataljonu, kliedz, dzied, iņaisās pa kājām. Visur redzamas vienkāršu ļaužu sievietes ar trīskrāsainajām kokardēm pie aubītēm, strādnieki, amatnieki, karavīri. Viņi aplaudē mums un priecīgi sauc:

— Lai dzīvo marselieši!

Ļaudis sastājas abpus ceļa, lai pašķirtu mums brīvu eju. Visi māj ar rokām, mūs sveikdami. Tūlīt redzams, ka šie parīzieši ir krietni patrioti.

Bet, jo vairāk tuvojamies pilsētas centram, kur vienkāršos priekšpilsētas namiņus nomaina bagātas savrupmājas un lepnas pilis ar grezniem balkoniem un smagām ozolkoka durvīm, pūļa izskats mainās. Arvien biežāk pretī biauc dārgas karietes ar staltiem zirgiem un bagātu aiz^ jūgu. Sulaiņi ar zīda zeķēm kājās sēž uz bukas un stāv karietes aizmugurē. Ikreiz, kad pūlī pavīd aristokrāts ar pūderētu parūku un smalki koptu seju, Samā izlec laukā no rindām, skrien viņam klāt un, nevērojot pretošanos, ar varu piespiež uzpūtīgo švītu bučot plakātu ar deklarāciju.

Pūli, kas pašķiras gan pa kreisi, gan pa labi, lai izbrīvētu mums ceļu, arvien gadās redzēt nestuves, apzeltītas kā baznīcas altāris, iekšpusē apvilktas ar zīdu un samtu. Nestuves nes divi liela auguma sulaiņi ar trīsstūrainām cepurēm galvā un zeltā izšūtām livrejām — viens priekšā, otrs aizmugurē. Pa stiklotajām durtiņām redzama nopūde- rējusies, cakām un lentēm apkārusies kundzene vai sažuvis kā skals vecs aristokrāts zīda kamzolī ar zelta pogām, vai tukls prelāts violetā samta svēttērpā. Vai tiem, ja marseliešu vērīgās acis pamana, ka kundzenei, augstmanim vai viņu sulaiņiem nav trīskrāsainās kokardes! Vairāki federāti tad pieskrien pie nestuvēm, norauj izbiedētajiem aristokrātiem baltās kokardes un piesprauž trīskrāsainās, ko šim nolūkam smiedamies piedāvā vienkāršie ļaudis no pūļa.

Viss norisinās viena mirklī, soļojot, lai ne sekundi neaizturētu svinīgajā gājienā marseliešu bataljonu, kas virzās cauri trokšņainam, satrauktam parīziešu pūlim. Palaiduši mūs garām, cilvēki seko mums aizmugurē, it kā apburti no bungu rībieniem un «Marseljēzas» melodijas, ko visi piecsimt federātu dzied aiz noguruma aizsmakušās balsīs. Dziesmas varenās skaņas sadrebina augsto ēku mūrus. Pūlis visapkārt aug augumā un pēkšņi pievienojas piedziedājumam:

Uz priekšu, pilsoņi!

Nu pulkos stājaties!

Lai asins plūst, mēs kausimies,

Līdz vergu ķēdes lūst!

Tagad «Marseljēzu» dzied nevis piecsimt, bet tūkstoš, desmittūkstoš, divdesmittūkstoš cilvēku. Draudīgā dziesma liek notrīsēt un raudāt, tā satriec līdz sirds dziļumiem. Elpa aizraujas, redzot desmitiem tūkstošu augšup paceltu roku, plaši ieplestas acis un vaļējas mutes, no kurām plūst vieni un tie paši liesmainie vārdi:

Uz priekšu, pilsoņi!

Nu pulkos stājaties!

Es velku savus ratus ar lauka kalējdarbnīcu, noliecies gandrīz līdz zemei un gluži aizsmacis no kliegšanas un dziedāšanas. Laiku pa laikam es pagriežos un pametu acis

atpakaļ uz vareno ļaužu jūru, kas bango aizmugurē, un tad liekas, ka līdzi mums nāk ne vien cilvēki, bet arī koki, nami, ielas lukturi un pat ielas. Gaiss pilns apdullinošas dunoņas un dārdu, it kā marseliešiem pa pēdām no kraujas gāztos akmens kalns, ko sagrauj lavīnas un zemestrīces …

Beidzot pirmās federātu rindas uznāk Bastīlijas laukumā, kas stāvgrūdām pilns ar nepārredzamu ļaužu pūli. Drīz viss bataljons jau soļo pa laukumu, ar pūlēm lauzdamies uz priekšu. Ļaužu tik biezs, ka ābolam nav kur nokrist. Bastīlijas drupas sētin nosētas ar parīziešiem — tie kliedz, vēcina ar rokām, vētraini aplaudē mums.

Ne mirkli nepārstājot dziedāt, es visiem spēkiem ieguļos lencēs un ziņkārīgi aplūkoju uzbudināto pūli, kas saņem mūs ar nevaldāmu sajūsmu.

Bet kas tas? Ko es redzu? … Tur augšā uz sienas izciļņa nostājusies Lazulī ar mazo Klarē uz pleca. Viņa smejas un raud aiz prieka, viņa kliedz līdz ar visiem:

— Lai dzīvo brašie marselieši!

Man aizraujas elpa, asinis sastingst dzīslās, kājas ļimst. Es esmu satriekts, neticu savām acīm: blakus Lazulī, cieši piekļāvusies viņai kā izbiedēts bērns, stāv jauna un daiļa meitene, bāla kā nāves tēls. Nē, acis mani neviļ: tā ir Adelīna! Jaunkundze Adelīna no Lāgardī pils, marķīza d'Am- brēna meita, kas izglāba man dzīvību! …

Vecais Paskals uz brīdi apklusa, atmiņu saviļņots. Šajā klusumā pēkšņi kāds stipri pieklauvēja pie slēģiem.

—      Kas tur ir? — kurpnieka sieva prasīja.

Atbildēja Lanža — Paskāla jaunākā brāļa saīgusi balss:

—     Ko tad jūs — visu nakti esat nodomājuši sēdēt? Kur tas redzēts? Vai tiešām man te būs jāgaida līdz diviem naktī?!

—     Pulkstenis jau divi! Nu saki viens cilvēks! — sauca visi, celdamies kājās.

Mēs ātri vien izklīdām pa mājām. Sētās jau sāka dziedāt • gaiļi.

Sestā nodaļa

PARĪZE

Mans vectēvs, tāpat kā es, baidījās izlaist kaut vienu vārdu no vecā Paskāla stāsta. Viņš, liekas, vai pusi nakts negulēja, gudrodams, ko pasākt, lai es rītvakar pie kurpnieka neaizmigtu. Vecītis gluži labi saprata, ka divas negulētas naktis pēc kārtas es neizturēšu, jau viņvakar mēs abi gājām gulēt pulksten trijos no rīta.

Un vectēvs izdomāja viltību. Piecēlās, kā paradis, mazā gaismiņā, paēda brokastis, bet darbā nez kādēļ negāja. Norūpējušos izskatu viņš klaiņoja pa sētu no klēts uz siena šķūni, no pagraba uz ratnīcu, kaut gan pulkstenis virtuvē jau sen bija nositis desmit. Parasti vectēvu jau pirms saullēkta varēja sastapt ar lāpstu plecā ejam uz vīnogu lauku vai safrāna lauku.

Viņš bija pierunājis manu māti, lai ļauj man pagulēties, bet, kad saule jau bija augstu, teica viņai:

—      Gribu zēnu ņemt līdzi uz vīnogu lauku. Jāsalabo žogs, ko viņnedēļ lietus izskaloja. Viņš pienesīs akmeņus, citādi es viens netikšu galā.

—     Nu labi! — māte nopūtās. — Skolu viņš šodien tikpat nokavējis, lai tad iet kopā ar jums un pastrādā.

Vectēvam to vien vajadzēja.

Es devos viņam līdzi uz vīnogu lauku, taču nestiepu vis granīta gabalus, ar ko izlabot spēcīgajās lietus gāzēs sabrukušo žogu, bet visu dienu brīnumjauki izgulējos uz sausu lapu kaudzes vecas olīvas paēnā.

Pievakarē vectēvs mani pamodināja — jāiet mājās. Es pielēcu kājās kā apdullis un pārnācis tik kāri metos uz ēdienu, ka māte nespēja vien nopriecāties par manu labo ēstgribu, domādama, ka tā radusies, čakli strādājot svaigā gaisā.

Paēdis vakariņas, es kā bulta šāvos no galda un negaidot, kamēr tēvs salocīs nazi, aizskrēju aizdedzināt vectēva lukturi. Bija laiks doties uz vakarēšanu. Vectēvs, sirdī tāds pats bērns ka es, paņēma mani pie rokas, un mēs knašiem soļiem stibījām uz kurpnieka māju.

Visi jau bija sapulcējušies, un, tikko mēs iegājām darbnīcā, vecais Paskals iesāka:

— Es, rādās, vakar jums teicu, ka, uzgājis reizē ar bataljonu Bastilijas laukumā, pēkšņi ieraudzīju uz mūru drupām Adelīnas jaunkundzi blakus Lazulī un mazajam Klarē.

Adelīna blakus Lazulī! Es apstājos kā zibens ķerts. Izberzēju acis, lai pārliecinātos, ka tiešām redzu Lazulī ar mazo Klarē uz pleca un Adelīnu, kas satvērusi viņas roku. Bet kalējdarbnīcas ratu priekša man sāpīgi iebelza pa muguru un, lai nepak]ūtu zem riteņiem, vajadzēja naigi solot tālāk. Kad man beidzot izdevās paskatīties atpakaļ, bija par vēlu: jaukā parādība bija nozudusi. Pūlis neatturami rāva mūs uz priekšu.

Tad, lai apspiestu saviļņojumu un pēkšņi uznākušo vājumu, es no visa spēka atspēros lencēs un vilku ratus, dziedot kopā ar visiem federātiem:

Uz priekšu, pilsoņi!

Nu pulkos stājaties!

Bet pēkšņi Senantuāna ielas sākumā ceļu mums aizšķērsoja Parīzes Nacionālās gvardes nodaļa. To komandēja mūsu draugs Santērs. Viņš, kā solīts, bija-.iznācis mums pretī, taču nevis ar četrdesmit tūkstošiem nacionālo gvardu, bet tikai ar divsimt vīriem.

Santērs mēģināja iegalvot mūsu komandierim, ka tagad doties uz karaļa pili būtu tirais neprāts. Nekas nav sagatavots, tā viņš teica. Lielgabalus, kurus mums vajadzēja pārņemt savās rokās, ejot garām rātsnamam, stingri apsargājot karalim uzticīgie pulki. Mērs Petions darījis šo un darījis to, bet neesot varējis nodot vajadzīgos rīkojumus, tāpēc ka Likumdošanas Sapulce vēl neesot paguvusi apspriest šo jautājumu un pieņemt lēmumu. īsi sakot, šodien mums te nekas neesot darāms.

Ko tikai nepļāpāja šis Santērs, lai apstādinātu mūs un atturētu no izšķirošās rīcības!

Ko tad vairs, ja tādas tās lietas, iesim nevis uz karaļa pili, bet uz mums paredzētajām kazarmām. Santēra kunga divsimt gvardu stājās bataljona priekšgalā, un mēs kā paklausīgas aitiņas tiem sekojām.

Milzīgais parīziešu pūlis, kas bija pavadījis mūs līdz Bastīlijas laukumam, neizpratnē apstājās, redzot, ka marselieši neiet pa to ceļu, kurš ved uz karaļa pili. Bet, kad bataljons, nacionālo gvardu vadīts, devās tā kvartāla dziļumā, kurā dzīvoja aristokrāti, parīzieši vīlušies nopūtās un drīz pameta mūs. Mēs soļojām pa aristokrātu kvartālu gluži vieni.

Un tad, mani draugi, mums kļuva skaidrs, ka Santērs vienkārši vazā mūs aiz deguna. Ik uz soļa tagad sastapām zeltītas karietes un nestuves, kurās sēdēja nopūderējušies un sasmaržinājušies švīti, mežģīnēs un zīdā tērpušās kun- dzenes vai garīdznieki dārgos violetos svēttērpos. Mūs ieraugot, šie aristokrāteļi tikai nicīgi smīnēja un nievīgi savilka lūpas. Nu, tad jau, protams, Samā un Margāns to nevarēja izturēt. Viņi izskrēja no rindām, apturēja karietes, atrāva vaļā nestuvju durtiņas un piespieda visus švītus un modes dāmas bučot plakātu ar «Cilvēka tiesību deklarāciju». Viņi noplēsa aristokrātiem baltās kokardes, norāva spalvām greznotās cepures un pieprasīja, lai karaļa dienderi sauktu: «Lai dzīvo nācija!»

Sapūderētajiem švītiem un lepni ģērbtajām dāmām ceļi trīcēja aiz bailēm. Šausminādamies viņi raudzījās mūsu iedegušajās sejās, uz biezajām melnajām uzacīm, ko klāja biezu putekļu kārta, uz nogurušajām, apsarkušajām acīm un pinkainajām bārdām, klausījās mūsu skaļajās balsīs, marseliešu izloksnē, skanīgā un aprautā kā bungu rībieni, un, iespiedušies kariešu un nestuvju dziļumā, izstiepa lūpas un drebošā balsi skandēja: «Lai dzīvo nācija!»

Aristokrātu kvartālā, pa kuru gājām, iedzīvotāji nedrūz- mējas pie durvīm un logiem, nestāvēja uz balkoniem, sveikdami mūs ar aplausiem un izsaucieniem, kā tas pienāktos krietniem patriotiem. Gluži otrādi, mums tuvojoties, viņi steidza aizvērt namu logus un durvis. Varēja dzirdēt, kā ar troksni aizcērtas durvju un slēģu puses, ka tiek aizšautas bultas, nožvadz slēdzenes un aizbīdņi.

Tomēr, neraugoties uz visu to, mūsu bungas rībināja «uzbrukumā», bet mēs nepārtraukti dziedājām «Marseljēzu».

Aizsmakuši, nosvīduši un sakarsuši beidzot nonācām pie ierādītajām kazarmām. Tās atradās pašā Parīzes centrā, ielu un namu labirintā, tālu no Likumdošanas Sapulces, tālu no karaļa pils, tālu no visa. Ak, krāpnieks Santērs!

Kā es neciešu cilvēkus ar etiķskābu ģīmi, kurā nekad neatplaukst smaids!

Kazarmās Santērs sadomāja vērsties pie mums ar uzrunu. Bet, tā ka viņš runāja ziemeļnieku dialektā, mēs ne

sapratām ne pusi no tā, ko viņš teica. Liekas, viņš mēģināja skaidrot, kāpēc nav ļāvis mums tūlīt iet uz pili. Pēc tam, lai pielabinātos, teica, ka vakarā mums par godu tiks sarīkoti svētki Elizejas laukos. Bet Margāns neļāva Santē- ram pabeigt lišķīgo runu un iesaucās:

—     Kā! Vadzi, kungs parīzieti, piedodiet, ka jaucos pa vidu! Bet lieciet stingri aiz auss, ka mēs esam atnākuši uz Parīzi ne jau šļaucīties un pārēsties banketos. Mēs novicojām trīssimt ljē svelmainā saulē, rīdami ceļa putekļus, ne jau tādēļ, lai piedalītos jūsu ballītē Elizejas laukos. Ballītes mēs varēsim sarīkot arī savās mājās, dienvidos: ko ēst un dzert mums tur ir diezgan! Bet uz šejieni esam atnākuši tādēļ, lai gāztu karali no troņa un glābtu dzimteni no ienaidniekiem. Un, ja jūs, tā teikt, uzgribēsiet aizkavēt mūs un domājat mūs sabarot ar kūkām, lai jauktu gaisu …

Barbarū, redzot, ka Margāns šauj pār strīpu, apturēja viņu.

—      Rāmāk, rāmāk, draugs Margān! — viņš teica. — Tev, protams, taisnība. Bet paklausīsimies, ko teiks patriots Dantons, viņš arī grib runāt. Viņš visu nokārtos un samierinās visus.

Dantons tūlīt uzrāpās uz galda un sāka runāt.

Kaut jūs būtu viņu dzirdējuši, mani draugi! Viņš runāja bez pārtraukuma pusstundu! Diemžēl ari viņš runāja ziemeļnieku izloksnē. Un tomēr .mēs sapratām, ka viņš runā par lietu. Viņam mēs no sirds saucām: «Bravo!» — un aplaudējām, nevis Santēram! Kad Dantons bija beidzis, Barbarū metās viņu apkampt un viņi saskūpstījās visu priekšā. Dantons apsolīja vest mūs uz tirāna pili ne vēlāk kā pēc trim dienām.

Pa to laiku mums izdalīja maizi, vīnu un gaļu. Pulkstenis rādīja otro pēcpusdienas stundu, un izsalkums lika sevi manīt.

Taču Voklēram, tāpat kā man, gribējās jo drīzāk satikt Lazuli.

Atstājuši kazarmā šautenes un mantu maisus un paņēmuši līdzi zobenus un pistoles, mēs izgājām uz ielas un devāmies uz Gemenē aklo ieliņu Bastīlijas laukuma tuvumā, kur atradās galdnieka Planšo namiņš.

Parīzes ielās joprojām valdīja satraukums, ko bija izraisījusi mūsu šārita iesoļošana pilsētā. Logi un durvis bija vaļā, un ik uz soļa pie visām ārdurvīm sarunādamies stāvēja Jaužu pulciņi. Mums tuvojoties, valodas aprāvās, parīzieši atskatījās un vēroja mūs, acu nenolaizdami.

Bet mēs nelikāmies traucēties. Turot labo roku uz zobena roktura un kreisajā samieguši pielādētu pistoli, mēs soļojām pa ielas vidu, pa bruģi, gatavi, tiklīdz rastos kaut niecīgākie uzbrukuma draudi, nekavējoties atklāt uguni.

Es neuzdrošinājos pateikt Voklēram, ka blakus Lazulī tiku redzējis Adelīnu. Tagad jau es pats šaubījos, vai tas viss aiz noguruma, izsalkuma, trokšņa un Jaužu pūļa nemitīgās kustības nebūs man tikai licies.

Ilgi riņķojām pa dažādām šķērsieliņām un kaktiem, gājām pāri laukumiem un tukšiem klajumiem, līdz beidzot laimīgi sasniedzām galdnieka Planšo namdurvis.

Voklērs paņēma durvju veserīti un divas reizes pieklaudzināja: tuk-tuk! Mājā tūlīt apklusa zāģu spiegšana, ārdurvis plaši atvērās, un uz sliekšņa nostājās pats Planšo. Jau acis uzmetot, viņš pazina Voklēru, taču nesniedza roku, lai sasveicinātos, bet pēkšņi apcirtās apkārt un ieskrēja mājā, kliegdams visā galvā:

—     Voklērs! Voklērs! Kompanjons Voklērs! i

Un tūlīt augšstāvā atskanēja Lazulī līksmais sauciens:

—      Tas ir viņš! Klarē, ej ašāk! Tas ir mūsu tēvs!

—      Tēti! Tēti! — skaļi sauca mazais Klarē.

Mēs sastapāmies uz kāpnēm. Klarē iekārās tēvam kaklā un neparko negribēja laisties vaļā.

—      Bet mēs te neesam visi, Voklēr! — Lazulī sacīja, kad pirmās gaviles bija mazliet pierimušas. — Mūsu ģimenē viens ir nācis klāt. Vai atceries Adelīnu, Paskāl? Meiteni, kas tevi izglāba no nāves, izrāva no briesmīgā Sirto nagiem? Viņa ir šeit, pie mums. Mēs arī izglābām viņu par matu no bojā ejas. Tūlīt jūs redzēsiet, cik tā ir jauka un nelaimīga meitene. Es vēlāk jums pastāstīšu par viņu. Nabadzīte! Tā bija viņa, ko diližansā veda sev līdzi Zakrasa, — atcerieties, es Soljē jums par viņu stāstīju. Zakrasa apgājās ar viņu tik rupji, ka man sirds sāpēja vienā sāpēšanā … — Tā runādama, Lazulī atvēra durvis uz savu jstabu un, jau uz sliekšņa stāvēdama, vēl pagriezās pret mums un pusbalsī teica: — Mēs taču paturēsim viņu pie sevis, Voklēr? Jo, kur pietiek ēdiena trim, būs paēdis arī ceturtais!

Klausoties Lazulī vārdos, es jutu, ka man aiz uztraukuma ceļi gurst. Es pieturējos pie kāpņu margām un klupu ik uz sola. Bet biju taču nepagurdams nosoļojis divdesmit piecas diennaktis kopā ar bataljonu. Turpretī tagad, dzirdot pieminam šīs piecpadsmitgadīgās meitenes vārdu vien, meitenes, kuru tūlīt redzēšu, man kājas atteicās klausīt, un es viss drebēju kā drudža kratīts.

Tur viņa ir! Seja bāla kā no vaska, skaistās lielās acis zaudējušas spožumu no asarām. Es nokritu viņai pie kājām, skūpstīju viņas gleznās rokas. Manu acu priekšā no jauna iznira dzimtais ciemats, mūsu nabadzīgā būdiņa, mana māte, mans nabaga tēvs … Man likās, ka no Adelīnas vieglā tērpa vēdī pretī viegls aromāts — tā smaržoja ziedošas irbulenes un gundegas, kas aug pļavās aiz mūsu ciema. Ak, šī maigā, baltā rociņa, ko skūpstīju kā svētumu! Tā man bija sniegusi maizi — pirmo baltmaizes gabalu manā mūžā. Un tā bija arī atvērusi durvis, kas izveda mani laukā no baismīgās pazemes, kas gandrīz kļuva par manu kapu.

Es redzēju, ka 'arī Adelīna ir aizkustināta un saviļņota. Viņa nespēja izteikt ne vārda. Klusējot viņa sniedza man pretī abas rokas, apkampa mani un noskūpstīja tāpat kā Lazulī. Ak to prieku! Kāda svētlaime!

Un pēkšņi viņas smuidrais, trauslais augumiņš noliecās un krita. Es tikko paguvu viņu uztvert — nabadzīte bija dziļā nesamaņā.

Lazulī aši pacēla Adelīnu uz rokām, aiznesa blakus kambarītī un noguldīja gultā.

— Tas nav nekas, — viņa mums teica. — Nenāciet iekšā, atstājiet mūs vienas: tas ir tikai ģībonis. Viņa tūlīt atžilbs. Nabaga meitene tik daudz pārcietusi!

Un Lazulī aizvadīja mūs uz virtuvi, piekodinādama skaļi nesarunāties. Noliekusies pār nekustīgo Adelīnu, viņa turēja to savos apkampienos kā lauku ziedu klēpi…

Aiz durvīm kāpnēs bija dzirdami koka tupeļu smagie klaudzieni. Šurp nāca vecais Planšo. Pēc kompanjonāžu [17]paražām vecais galdnieks bija uzcirties: uzlicis galvā pūderētu parūku, apvilcis svētdienas drānas, rokā paņēmis trīsstūreni. Tādā parādes tērpā viņš ieradās apsveikt savu

'Kompanjonāži — amata mācekļu slepenas savienības Francijā; mācekļi tajās bija apvienojušies cīņā pret cunftes meistaru patvaļu.

biedru un kompanjonu. Taču, iekams apkampt viņu, Planšo izņēma no kabatas stūreni un cirkuli, kurus nolika uz mazā galdiņa, kas atradās vidū starp viņu un Voklēru. Voklērs, sapratis, kas jādara, ar roku un kāju paradīja pieņemto zīmi. Planšo darīja tāpat. Un tikai pēc tam kādreizējie kompanjoni cieši apkampas un saskūpstījās.

—     Kā labi klājas, aviņonieti?

—      Un ka tu dzīvo, Libertē '?

Viņi sāka atcerēties vecos biedrus, un laikam saruna nekad nebūtu beigusies, ja istabā neienāktu Lazulī. Sa- zvērnieces izskatā viņa ienākot pagriezās ar muguru pret Planšo, piespieda pirkstu pie lupām, it kā mūs brīdinot: «Pielūkojiet — neizpļāpā j ieties!»

—      Nu, viss ir kartībā! — viņa sacīja. — Redzat, Planšo, mūsu meitiņai uznāca nelabums. Jūs jau saprotat: ļaužu biezums, karstums, spaidīšanās, prieks par atkalredzēšanos ar tēvu — tas viss viņu satrauca . .. Bet tagad meitenei jau ir labāk, viņa atguva samaņu . ..

—      Jā, — līdzjūtīgi ieteicās Planšo, — tā tava meitiņa, Voklēr, ir vārga un trausla… — Un, papliķējis Klarē vaidziņu, piebilda: — Bet tu, mazais? Tu mums esi īsts virietis, vai ne? Kazi, neņemsi piemēru no māsas un nesāksi aiz bailēm drebēt, ieraudzījis sarkano bataljonu, kas nācis no mūsu mīļajiem dienvidiem! Tu jau zini, ka viņi visi ir krietni patrioti.

Kamēr Planšo runāja, Lazulī steigšus meta mums ar acīm, lai nepasakām kaut ko nevietā. Šos mājienus nepamanījis, Planšo pievērsās viņai:

—         Paklausieties, Lazulī, — vai meitiņai nav kas vajadzīgs? Lūdzama, nekautrējieties, jo visi sarkanie ir brāļi, bet mēs ar Voklēru turklāt amata kompanjoni. Viss, kas ir manā mājā, — jūsu rīcībā. Es jums nepiedāvātu, ja jūs būtu aristokrāti. Šie nodevēji gaidīt gaida, kad palīgā atnāks ārzemnieki — austrieši un vācieši. Savu ādu glābdami, viņi ir ar mieru pārdot dzimteni un nožņaugt revolūciju. Viņiem manā mājā nav nekā! Kaut gan nē, es pārteicos: viņiem esmu pataupījis pulveri un lodes, un labi uztrītu cirvi . . . Bel es tā skatos — jūs esat no ceļa noguruši, jums vajag atpūsties, un es uz tiem priekiem aizpļāpājos. Iešu uz savu darbnīcu. Man steidzams darbs, bet palīgu nav!

Planšo draudzīgi pamāja mums ar galvu un izgāja laukā. Dzirdējām, kā viņa koka tupeles skaļi aizklaudzēja kāpnēs.

Lazuli cieši aizvēra aiz Planšo durvis un uzlika galdā pudeli muskatvīna. Tad, apsēdusies blakus Voklēram, čukstus sāka stāstīt, kā izglābusi Adelīnu un bijusi spiesta uzdot viņu par savu meitu.

— Atcerieties, — viņa teica, — Soljē es jums stāstīju par meiteni, kuru sev līdzi uz Parīzi veda Aviņonas ķidu tirgotāja Zakrasa? Kad jūsu bataljona bungas sāka rībināt trauksmi un mēs izšķīrāmies, es kopā ar Klarē ieņēmu savu vietu diližansā. Žakrasa un meitene atnāca vēlāk. Es tūdaļ pamanīju, ka Zakrasa ir galīgi pilnā. Viņa tikko varēja nostāvēt uz kājām un stipri oda pēc sīvā. Kāpdama diližansā, Zakrasa paklupa un izstiepās uz grīdas visā garumā, izmetot savu grozu, no kura izkrita liels tutenis. Mēs ar pūlēm piecēlām dzērāju kājās. Meitene nāca aiz viņas tik iebiedēta, ka neuzdrošinājās ne vārdiņu bilst. Viņa raudāja, pūlēdamās apslāpēt savas raudas kā bērns, kas baidās kāviena. Visi ar līdzjūtību noraudzījās uz nabaga meiteni un lūkoja viņu uzmundrināt. Taču neviens nemēģināja aizstāvēt nabadzīti.

«Tas neiet,» es sev teicu, l«katrā ziņā jāuzzina, kas ir šī mazā. Viņa jāpaglābj no Zakrasas.»

Apsēdos meitenei blakus preti Zakrasai, kas aizmiga, tiklīdz diližanss sāka braukt, un skaļi iekrācās pie katra ratu grūdiena. Izmantodama tumsu, es pieliku lūpas meitenei pie auss un čukstus pavaicāju:

«Kas jums kaiš, mīlulīt? Kāpēc jūs raudat? Sakiet — kas jūs apbēdina? Varbūt varu jums palīdzēt?»

«Jūs esat ļoti laipna, kundze,» viņa trīcošā balsī atbildēja, «bet manām bēdām zāļu nav. Šī sieviete mani ved, lai pazudinātu. Ko viņa ar mani darīs, nezinu, bet glābiņa man nav! Un ja padomā, ka mana māte viņai uzdevusi pavadīt mani uz Parīzi!»

«Bet kas ir jūsu māte, bērns?»

«Es esmu marķīza d'Ambrēna meita. Mani sauc par Adelīnu. Mani vecāki ar brāli Robēru aizbrauca uz Parīzi palīgā Francijas karalim. Bet mani, no pārdzīvotām šausmām slimu, atstāja Aviņonā šīs briesmīgās sievietes gādībā. Aizbraukdama māte viņai vēlēja, tiklīdz es atlabstot, vest mani uz Parīzi ar Aviņonas diližansu. Bet es nezinu, vai dzīva nokļūšu mājās. Un kas mani sagaida tur, kad būšu aizbraukusi?»

«Kad aizbrauksiet mājās, būsiet drošībā. Māte jūs tik ļoti mīl…»

«Ak, es taču nebaidos no mātes! Viņa, protams, mani mīl. Bet mūsu mājā dzīvo briesmīgs cilvēks, tēva bijušais mežsargs, vārdā Sirto. Abi ar šo briesmīgo sievieti Zak- rasu, viņi nolēmuši mani nobendēt… Bet mani vecāki, it īpaši māte, pilnīgi uzticas šim Sirto, gandrīz vai dievina viņu. Reiz es viņam kaut ko asi pateicu, un mana māte, mīļā, labā māte par to iecirta man pliķi. Kopš tās dienas es baidos no Sirto pat vēl vairāk nekā no Zakra- sas. Esmu pārliecināta, ka Zakrasa un Sirto perina pret mani kaut ko šausmīgu. Ko lai es daru, mans dievs, ko lai es daru!»

Un atkal nabadzīte sāka raudāt. Man sirds sažņaudzās aiz žēlabām un asaras sariesās acīs. Ilgu laiku tā nosēdējām apkampušās un kopā raudājām.

Tagad es zināju, kas viņa tāda. Zināju, ka viņa bija tā, kas izglāba no nāves mūsu Paskālu. Un nolēmu, lai būtu kas būdams, izraut Adelīnu no Zakrasas un briesmoņa Sirto ķetnām. Piedzērusī ķidu tirgotāja joprojām krāca. Izmantodama šo iespēju, es meitenei klusi teicu:

«Jūs redzat, es esmu vienkārša sieviete. Visa mana bagātība — divas rokas. Bet, lai cik nabaga esmu, bez apdomāšanās pieņēmu savā mājā mazo Paskālu, kuru jūs izglābāt no pazemes cietuma, kur viņam bija lemta bojā eja. Ja esat ar mieru, ņemšu arī jūs savā paspārnē.»

Sos vārdus izdzirdot, Adelīna apkrita man ap kaklu.

«Ak jā! Glābiet, glābiet mani!» viņa čukstēja. «Sekošu jums līdzi, kur vien teiksiet! Šī briesmīgā sieva jau vairākas reizes piedraudēja man ar savu nazi…»

«Tss! Viņa var pamosties. Norunāsim tā, mīlulīt: kad mēs ar Klarē Parīzē izkāpsim no diližansa, jūs nāksiet mums līdzi un es uzdošu jūs par savu meitu.»

«Darīšu visu, ko liksiet! Es ticu jums, tāpēc ka jūs pieņēmāt Paskalu, nabaga Paskālu …»

«Klusāk! Zakrasa mostas. Metas gaišs. Paturiet prātā visu, ko jums sacīju.»

Zakrasa skaļi nožāvājās, un diližansā uzvēdīja riebīga degvīna smaka. Sviedri straumītēm tecēja pār tirgotājas ļenganajiem vaigiem, pa tuklo trīskāršo zodu. Puspavēr- tās, miglainās acis neizpratnē vērās apkārt; redzams, viņa nekādi nespēja apjēgt, kur patlaban atrodas.

Adelīna vairs neraudāja. Pa brītiņam viņa paslepšus uzmeta man žiglu skatienu, it ka vaicādama: «Vai taisnība, ka jūs mani paglābsiet no šīs briesmīgās sievas?» Un es atbildot tikko manāmi pamāju ar galvu.

Diližanss ar četriem spēcīgiem zirgiem priekšā ripoja ātri. Tas apstājās vienīgi pasta stacijās tajās pilsētās un ciemos, kur vajadzēja nodot vai saņemt pastu. Zakrasa nepalaida garām nevienu izdevību, lai pieturas vietās ne- iekamptu vienu divas glāzītes vīna vai sīvā. Jo tuvojāmies Parīzei, jo vairāk viņa apreiba. Dažkārt, kāpdama atkal diližansā, viņa ilgi nevarēja atrast durtiņas.

«Lai viņa piedzeras!» es Adelīnai teicu. «Jo vairāk viņa būs pilnā, jo vieglāk tiksim Parīzē no viņas vaļā!»

Nabaga meitene ar pateicību un cerībām raudzījās man pretī.

Kādā pieturvietā, kad Zakrasas nebija tuvumā, es pastāstīju mūsu plānus diližansa kučierim. Tas, kā atcerēsieties, bija lāga vīrs.

«Jūsu dūša man patīk, kundzīt!» viņš teica. «Labprāt jums palīdzēšu. Darīsim tā. Iebraucis Parīzē, apturēšu savu diližansu pie krodziņa «Zelta saule». Zakrasa, protams, tūlīt skries pie letes. Es ieiešu pakaļ un no savas puses izmaksāšu kādu vīna glāzi. Kamēr mēs dzersim, jūs pagūsiet izkāpt no ratiem un pazust. Par mantām nebēdājiet: tās es paglabāšu. Otrā dienā saņemsiet tās pie manis pasta stacijā.»

Pēc divu dienu brauciena, kopš atstājām Soljē, vēlā vakarā sasniedzām Parīzi. Diližanss apstājās Bastīlijas laukumā, ko tagad sauc par Slavas laukumu, pretī krodziņam «Zelta saule». Kučieris atvēra diližansa durtiņas un, pamirkšķinājis man ar aci, noprasīja:

«Kas izmaksās kučierim vīna glāzīti?»

«Es, es!» aizsmakušā balsī tūlīt atsaucās Zakrasa.

Viņa ar pūlēm piecēlās no savas vietas un grīļodamās devās uz izeju, mīdama citiem braucējiem uz kājām. Kučieris piepalīdzēja viņai izkāpt un, no aizmugures pieturēdams aiz elkoņiem, veda uz krodziņu.

Tiklīdz durvis aiz viņiem aizvērās, es paņēmu klēpī Klarē, pamāju Adelīnai un, pametusi mantas turpat, kopā ar meiteni izkāpu no diližansa. Pasažieri noskatījās mums pakaļ ieplestām acīm, taču neteica ne vārda. Pēc brītiņa mēs jau bijām iejukušas raibajā, trokšņainajā pūlī, kas piepildīja visu laukumu.

Bēgšana izdevās. Tagad nu vajadzēja pajautāt kādam ceļu uz Planšo māju. Piegājām pie cilvēka, kurš pārdeva trīskrāsainās kokardes.

«Sakiet, labais cilvēk, — kā varam aiziet uz Gemenē aklo ieliņu?»

«O, līdz turienei tikai divi soļi, cienītā! Nogriezieties ap stūri, ejiet pa Senantuāna ielu, un pirmā šķērsiela pa labi būs Gemenē. Lai dzīvo nācija! Vai nevēlaties nopirkt kokardi?»

«Tencinu .. . Mums nav laika pirkt kokardes …»

Planšo un viņa sieva Zanetona saņēma mūs kā tuviniekus. Tūdaļ izkurināja krāsni, lai pataisītu mums vakariņas, saklāja gultas. Vēl nebija pagājusi ne pusstunda, kad mēs ar viņiem sarunājāmies kā veci paziņas. Runājām par briesmām, kas draud dzimtenei, par marseliešu bataljonu, kam drīz vajadzēja ienākt Parīzē. Tagad tu pats saproti, Voklēr, ka mums jātur slepenībā Adelīnas dzives stāsts un jāuzdod viņa par mūsu meitu!

—      Tev taisnība, Lazulī, — Voklērs sacīja. — Es labi pazīstu Planšo. Viņš ir vislādzīgākais cilvēks, sirsnīgs un atklāts. Bet, ja dabūs zināt, ka Adelīna ir marķīza — karaļa atbalstītāja meita, tūlīt izdzīs nabaga meiteni uz ielas.

Un, pret mani pagriezies, Voklērs piebilda:

—      Pielūko, mazais, turi mēli aiz zobiem! Ja šī meitene būs spiesta atgriezties savā ģimenē — tas ir tikpat kā bāzt galvu lauvam rīklē. Acīm redzot, ļaundaris Sirto, vecene Žakrasa un pati marķīze — visi viena banda. Šie trīs necilvēki nolēmuši nobendēt marķīzu dAmbrēnu, grāfu Robēru un nabadzīti Adelīnu un pievākt mantojumu. Vecā marķīza un viņa dēliņa man ne drusciņas nav žēl. Lai šos nodur vai nožņaudz — neko citu tie nav pelnījuši! Bet Adelīna mums jāglābj . ..

—      Es negribu, ka viņi iet bojā! — istabā ieskriedama, iesaucās Adelīna. Es dzirdēju visu, ko jūs runājāt. Sirto un Zakrasa grib nokaut manu tēvu un brāli! Es to nepieļaušu! Es gribu mājās, lai varētu aizstāvēt tēvu un

Robēru! Pavadiet mani pie viņiem! Viņi dzīvo Divpadsmit Vārtu ielā.

Voklērs un Lazuli klusēja.

Adelīna pieskrēja man klāt un apvija ar rokām manu kaklu.

—      Tu, Paskāl, man neatteiksi, vai ne? — viņa runāja, mani skūpstīdama. — Tu aizvedīsi mani pie piederīgajiem? Labāk mirstu pati, kaut tikai varētu izglābt tēvu un brāli!

—      Klusāk! — Voklērs sacīja. — Kāds nāk. Nomierinies, mīlulīt! Neviens nedrīkst nojaust, kas tu tāda esi. Mēs izglābsim tavu tēvu un brāli, tikai ciet klusu, citādi mums visiem beigas! …

Līdz sirds dziļumiem saviļņots par Adelīnas skūpstiem, viņas bēdu aizgrābts, es nezināju, ko iesākt. Es tikai raudāju kopā ar viņu un vienā laidā atkārtoju:

—      Jā, jā, mēs viņus izglābsim! Es tevi pavadīšu, kurp vien tu vēlēsies!

Vai gan, atstādams savu dzimto ciematiņu, es varēju iedomāties, ka pienāks diena, kad no laba prāta došu solījumu aizstāvēt marķīzu d'Ambrēnu un grāfu Robēru? Kļūšu par aizstāvi bendem, kurš gandrīz līdz nāvei piekāva manu tēvu, bet mani pašu iemeta pazemē, lai es tur nomirstu badā …

Pie durvīm kāds pieklauvēļja. Lazulī atvēra, un istabā ienāca Zanetona, Planšo sieva. Atkal sākās apkampieni, skūpsti, vaicājieni.

—      Ļoti, ļoti priecājos jūs redzēt, Voklēr! — Zanetona čivināja. — Tādi braši zēni mūsu sarkanie dienvidnieki! Nenobijās no garā ceļa… Jā, ko es jums gribēju teikt. Jūsu bataljona biedri šodien uzaicināti uz svētkiem, ko parīzieši jums par godu rīko Elizejas laukos. Turiet acis vaļā, krietnie patrioti! Tur ieradīsies ari aristokrāti. Viņi noteikti sāks jūs ērcināt, lai izceltos tracis un kautiņš. Ņemiet vērā: viņi ir apbruņoti līdz zobiem un gatavi uz visu! Uzmaniet viņus labi, paturiet acis un vēlāk nesakiet, ka netikāt brīdināti!

—      Zanetona runā prātīgu valodu, — Voklērs sacīja. — Mums jābūt modriem. Ja tādas tās lietas, tūlīt jāiet pie biedriem un viņi jābrīdina. Posies, Paskāl! — Un, norādot uz savām pistolēm, piebilda: — Paraug, kur divi krietni sargsuņi. Ar to palidzibu mēs visur pratīsim izlauzties cauri, pat ja nolādētie aristokrāti sadomātu sākt kautiņu. Jā, starp citu, Zanetona, svētkos piedalīšoties arī Santērs. Vai jūs pazīstat šo parīzieti? Kas viņš ir par cilvēku? Vai viņam var uzticēties?

Zanetona pameta acis visapkārt un pusbalsī iesāka:

—      Manuprāt, labāk būs, ja šodien uz svētkiem iesiet visi barā, turot ieročus gatavībā. Jūs prasāt, kas par cilvēku šis Santērs. Parunājiet par to lietu ar Planšo! .. . Viņš labi pazīst Santēru un pateiks, ko tas kundziņš īsti vērts … — Viņa pielika pirkstu pie lūpām un čukstēja:

—      Vēl nupat vakar, pēc saules rieta, cilvēki redzējuši, ka viņš slepšus aizlavījies uz karaļa pili. Bet neuztraucieties, viņš tiek vērīgi uzmanīts. Mums te ir zināms viss: ne velti mans Planšo katru vakaru iet uz klubu pie jakobī- ņiem. Nu, bet tie zēni, ticiet man, nav ar pliku roku ņemami! Jakobīņi mums pasūtījuši septiņas giljotīnas… tad nu saprotiet paši, kas tie par ļaudīm! .. . Vairāk neko es jums neteikšu!

Zanetona pēkšņi pietrūkās kājās, metās uz durvīm un, jau uz sliekšņa stāvēdama, iesaucās:

—      Pavisam aizmirsu — apsolīju savam vecajam izvārīt līmi! Giljotīnām jābūt gatavām ne vēlāk kā pēc divām nedēļām!

Kad viņas koka tupeļu klaudzieni apklusa kaut kur lejā, es pavaicāju:

—     Bet kas tā tāda — giljotīna?

—      Nav ne jausmas! — Voklērs atbildēja. — Tās pasūtījuši jakobīņi.. . Laikam tā sauc galdus vai krēslus ja- kobīņu klubā.

—      Es arī nezinu, kas tas par verķi, — Lazulī sacīja,

—      tikai tie nav ne galdi, ne krēsli un arī ne soli. Paga! Tur mazajā istabiņā ir viena. Planšo mums to iedeva Adelīnai gultas vietā. Gribat paskatīties?

Mēs iegājām Adelīnas istabā, lai paskatītos uz noslēpumaino giljotīnu. Istabiņas vidū uz grīdas stāvēja kaste četrus elkoņus gara un divus augsta. Pie kastes sāniem bija piesisti divi gari vertikāli statņi ar dziļu gropi; statņu galus augša savienoja resns šķērskoks. Tā vidu bija nostiprināts neliels trīsis.

—      Redzat, giljotinai jāatrodas tā, lai šķērskoks būtu augšā, — Lazuii paskaidroja. — Planšo salūkoja mums pa trim tikai vienu gullu un tāpēc piedāvāja: došu jums kaut ko, kas, noderēs, meitenei par gultu. Un atnesa mums šo giljotinu. Paskatieties, ja to noliek guleniski, starp statņiem brīvi var novietoties pat pieaudzis cilvēks.

Kamēr Lazulī to stāstīja, mēs ar ziņkāri aplūkojām dīvaino ierīci. Voklērs to taustīja, cilāja, grozīja no viena sāna uz otru. Viņa sejā bija lasāma vislielākā neizpratne. Pēdīgi viņš vīlies paraustīja plecus un nomurmināja:

—      Nē, velns parāvis, kaut arī esmu galdnieks, taču nekādi nespēju apjēgt, kādam nolūkam tā ierīce der!

Es iedrošinājos izteikt minējumu:

—     Varbūt tā ir daļa no izjaucamas triumfa arkas kādiem svētkiem? Atceraties, tādas arkas pie mums Avi- ņonā cēla procesijai tā kunga miesas svētkos?

—      Puisim, rādās, būs taisnība! — Voklērs ieminējās. — Iespējams, šī ierīce tiešām domāta triumfa arkas balstam . .. Bet nu mums ir laiks iet, Paskāl!

Mēs atgriezāmies virtuvē un sākām apjozties zobenus.

Adelīna atkal apkrita man ap kaklu:

—      Vai tu drīz pārnāksi, Paskāl? — viņa vaicāja, ielūkodamās man acis. — Tu taču apsolīji pavadīt mani uz mājām pie tēva!

Pamanījis manu samulsumu un vilcināšanos, Voklērs atbildēja manā vietā:

—      Redzi, mazā, mēs varēsim tevi aizvest pie piederīgajiem tikai pēc tam, kad būsim ieņēmuši karaļa pili. Vai saproti? Tad marselieši būs Parīzes saimnieki. Tad varēsim iespundēt ļaundari Sirto un derdzīgo Zakrasu cietumā, tā ka neviens viņus vairs neredzēs. Bet šimbrīžam esi prātīga meita un gaidi mūs. Mēs atgriezīsimies rīt. Ja tu kliegsi un raudāsi, atnāks Zakrasa un paņems tevi! Un, tici man, viņa tevi aizvedīs nevis pie vecākiem, bet pavisam kur citur!

Pēc šiem vārdiem Voklērs uzmanīgi atbrīvoja meitenes rokas, kas turējās» man ap kaklu tik cieši, ka es tikko spēju paelpot. Bet es, Voklēra vārdu iedrošināts, Adelīnai pačukstēju:

—     Jā, jā, mēs atgriezīsimies rīt, aizvedīsim tevi mājās un nosargāsim pret visiem ienaidniekiem.

Adelīna šņukstēdama sāka man pateikties, bet es, pēkšņi sadūšojies, noliecos un nomutēju viņu uz pašām lūpām . ..

Redzot, ka atvadīšanās nevar vien beigties, Voklērs satvēra mani aiz rokas un vilka uz durvju pusi. Iedams pa kāpnēm lejā, dzirdēju, ka Lazulī smiedamās Adelīnai teica:

—      Beidz nu raudāt, mīlulīt! Pēc tāda skūpsta vairs nav ko . . .

Mes jau bijām izgājuši laukā un soļojam pa ielas vidu, bet es vēl arvien nevarēju attapties. Gāju plaši atplestām acīm, bet neredzēju ne cilvēkus, ne ekipāžas. Ausīs džinkstēja, vaigi kvēloja. Cik ļoti gribējās kaut mirkli vēlreiz redzēt Adelīnu, teikt viņai, ka viņas dēļ esmu gatavs uz visu!

Bet pamazām mans satraukums norima, un es ar interesi apskatīju cilvēkus, kas pastaigājās ielā, pa durtiņām ielūkojos nestuvju un kariešu iekšienē. It sevišķi mani pārsteidza spilgti izkrāsotās un apzeltītās izkārtnes, kas šūpojās vējā virs pārdotavu durvīm. Kad nonācām līdz Bastīlijas laukumam, ko toreiz dēvēja par Slavas laukumu, es jau biju pavisam nomierinājies.

Jau dienā, ar bataljonu ejot pāri laukumam, redzējām milzīga cietokšņa drupas. Sētin nosētas ar cilvēkiem, tās tobrķi izskatījās ļoti skaisti. Bet tagad, kad visapkārt nebija ne dzīvas dvēseles, drupas man šķita drūmas un nemīlīgas. Varēja nodomāt, ka celtne sagruvusi zemestrīcē.

Apgājām tai apkārt un nonācām pie krodziņa «Zelta saule» durvīm.

—      Šeit, — sacīja Voklērs, — Parīzē atbraucis, apstājās Aviņonas diližanss. Uz šejieni kučieris ar Zakrasu devās iedzert vīnu, lai Lazuli ar Adelīnu pagūtu nozust.

Iegājām krodziņā. Bet, tikko pārkāpis pāri slieksnim, es šausmās atsprāgu atpakaļ. Ļaužu zāles vidū pie griestu sijas karājās ģenerālis pilna formas tērpā un sieviete ar kroni galvā. Tikai ciešāk ieskatījies, sapratu, ka tie nav cilvēki, bet lelles.

—      Ko, mazais, vai izbijies? — Voklērs nosmējās. — Tūlīt tev visu paskaidrošu. Ģenerālis attēlo Lafajetu bet sieviete — Austrieti. Katru vakaru šī kvartāla iedzīvotāji pulcējas krodziņā, norauj lelles no auklām, uzstiep mājas augšstāvā un met lejā uz bruģa. Bet apakšā nostājušies ļaudis aplaudē viņiem. Gan pienāks laiks — un mēs to pašu darīsim karaļa pilī, tikai tās vairs nebūs lelles…

Izgājuši no «Zelta saules», nogriezāmies šaurās ieliņās un drīz nokļuvām pie Sēnas — tā sauc upi, kas tek cauri visai Parīzei. Tā ir daudz mazāka par Ronu! Ūdens, Sēnā netīrs un eļļains un tece tik lēna, ka, tikai ilgi skatoties, var noteikt, uz kuru pusi upe plūst.

Diena jau sliecās uz vakaru, kad mēs ar Voklēru izgājām no Planšo mājas. Kamēr tikām līdz Elizejas laukiem, satumsa pilnīgi. Elizejas laukos atradām visu mūsu bataljonu Parīzes patriotu vidū, kuri mums par godu bija sarīkojuši lepnu mielastu. Galds bija klāts krodziņā ar nosaukumu «Gransalons». Jūs pat iedomāties nevarat, cik liels bija šis galds! Tur pietika vietas piecsimt cilvēkiem.

Elizejas laukos drūzmējās trokšņains, uzbudināts pūlis. Parīzieši mūs sveica ar līksmiem saucieniem:

—      Lai dzīvo nācija! Lai dzīvo slavenie Marseļas federāti!

Bet tautas ienaidnieki, pūli ieklīduši, kliedza:

—     Lai dzīvo karalis! Lai dzīvo karaliene!

Jauni muižnieķeļi ar saviem sulaiņiem, tērpušies nacionālo gvardu formā, bija apmetušies kādā krodziņā kaimiņos «Gransalonam». Šie karaļa dienderi par varītēm gribēja sarīkot traci un neatlaidīgi meklēja ieganstu uzsākt ķildu ar mums. Un, kaut arī viņiem izdevās piepildīt savu zemisko nodomu, taču, kā jūs tūlīt redzēsiet, prieka no tā viņiem bija maz.

Nebijām vēl īsti apsēdušies pie dzīru galda — turklāt šā galda goda galā sēdēja Santērs! — kad aristokrāti aiz mūsu krodziņa logiem sāka vilkt dziesmu, kurā cildināja tirānu un Austrieti. Bet tūdaļ krietnie patrioti no ļaužu diūzmas apklusināja šo dziesmu, skaļi saukdami:

—      Nost ar Austrieti! Nost tirānu! Nost Koblencu!

Dzirdot šos vārdus, karaļa rokaspuiši izrāva zobenus un

kā vilki metās uz neapbruņoto pūli, kurā bija daudz sieviešu un bērnu. Pūlī atskanēja izmisuma saucieni:

—     Federāti, palīgā! Drosmīgie marselieši, palīdziet!

Tikai cilvēks ar aukstām zivs asinīm būtu mierīgi palicis uz vietas, dzirdot šos saucienus pēc palīdzības!

Velti Santērs centās mūs atturēt, kliegdams pi'nā balsī:

—     Necelieties no galda! Neliecieties traucēties, tas viss ir nieki!

Vienā mirklī mēs bijām kājās un izskrējām uz ielas — cits pa durvīm, cits pa logu.

Mūs ieraugot, nekauņas aristokrāti kā bailīgi truši laida ļekas vaļā. Tas, kurš aizkavējās un palika iepakaļ, dabūja kārtīgu spērienu ar zābaku. Galu galā viņi visi paglābās aiz karaļa pils žoga.

Vienam no aristokrātiem — resnulim ar lielu vēderu — skrienot aizķērās kāja, un viņš nokrita uz mutes dubļos. Man kļuva nabadziņa žēl: pasniedzu viņam roku un palīdzēju piecelties. Kad viņš uzslējās stāvus, redzēju, ka tas ir īsts milzenis, liels kā tornis. Mans cekuls tikko sniedzās viņam līdz krūtīm. Un tomēr es piegrūdu zobena smaili viņam pie resnā vēdera un pavēlēju:

—      Sauc: «Lai dzīvo nācija!» — ja ne — uzduršu tevi kā uz iesma!

Viscaur notašķījies ar dubļiem, viņš nicīgi saviebās un nošņāca:

—      Es esmu grāfs Moro de Senmerī!

—     Es nospļaujos par to! Sauc: «Lai dzīvo nācija!» — Un es vieglītēm iedūru viņam ar labi uztrīto smaili.

—      Lai dzīvo nācija! Lai dzīvo nācija! — resnis bailēs iebrēcās un joza prom uz karaļa pili.

Man uznāca lielie smiekli, un es viņu vairs negūstīju.

Atgriežoties atpakaļ uz «Gransalonu» pie klātā galda, ieraudzījām, ka no Elizejas lauku viņa gala pretī nāk jauns tautas ienaidnieku pulks, visi pārģērbušies nacionālo gvardu mundieros. Viņi nāca, turēdami šauteni uz rokas, lai ar spēku atbalstītu tos, kurus nule bijām padzinuši.

Virsnieks ar sudraba uzplečiem, kurš komandēja nodaļu, notēmēja ar pistoli uz vienu no marseliešiem un izšāva, bet netrāpīja. Tad marselietis savukārt izrāva pistoli un iešāva virsniekam galvā.

Aristokrāti, redzot, ka viņu komandieris kritis, apjuka un, pamiņājušies uz vietas, metās bēgt kur kurais. Mēs dzināmies viņiem pakaļ, bet šoreiz neaprobežojāmies ar spērieniem vien. Sašutuši par nodevīgo uzbrukumu, izrāvām zobenus no makstīm un skrienot cirtām pa labi un pa kreisi.

Kad ari šī tautas ienaidnieku nodaļa bija izklīdināta, mūsu rokās palika vesels ducis gūstekņu. Tad nu Santērs lida vai no ādas laukā, lūgdams, lai atbrīvo sagūstītos aristokrātus. Viņš teica, tie esot krietni patrioti, viņš par tiem galvojot, viņi tikuši maldināti — un tā joprojām tādā pašā garā. Dievs vien zina ko viņš tur vēl samuldēja savā ziemeļnieku izloksnē. Viņš runāja tik daudz un sadeva mums tādu lērumu zvērestu un solījumu, ka pēdīgi bijām ar mieru izpildīt viņa lūgumu un palaidām gūstekņus uz visām četrām debess pusēm. Bet svētki bija galīgi sabojāti.

Mēs pievācām no galdiem cienastu, aizgājām atpakaļ uz kazarmām un tur netraucēti pavadījām vakaru. Edām, dzērām un dziedājām tik līksmi un brīvi, it kā būtu savās mājās, mīļajos dienvidos.

Barbarū un Dantons pievienojās mums un dziedēja mūsu sašutuma pilnās sirdis, apsolot ne vēlāk kā pēc trim dienām vest mūs uz ienīstā Kapeta mitekli.

—      Ja Likumdošanas Sapulce un Parīzes Nacionālā gvarde nenostāsies mūsu pusē, — tā viņi teica, — tad mēs paši saviem spēkiem glābsim tēviju un gāzīsim tirana troni.

Santēram nekas cits neatlika kā piekrist Dantonam un Barbarū un atkal, visiem dzirdot, dot solījumu, ka pēc trim dienām viņa nacionālie gvardi kopā ar mums dosies triecienā pret karaļa pili.

Gulēt nolikāmies vēlu un nakts atlikušo pusi gulējām kā nosisti tieši uz grīdas.

No rīta bataljons piecēlās ar pirmajiem gaiļiem.

Kazarmās palika dieninieki, bet pārējie marselieši izklīda pa pilsētu. Vieft'i gāja izpētīt karaļa pils atrašanās vietu, uzmest apkārtnes plānu, apskatīt tiltus, ielas un šķērsieliņas, kas ietvēra pils laukumu. Citi devās uz Likumdošanas Sapulci paklausīties, ko tur spriež. Trešie vienkārši klaiņoja pa ielām un apbrīnoja spilgtās izkārtnes.

Nu, bet mēs ar Voklēru, kā jūs, protams, nopratlsiet, vienā paņēmienā aizjozām uz Gemenē. ieliņu, lai drīzāk satiktos ar Lazuli, Klarē un Adelīnu. Tikko iegājām darbnīcā, Planšo paveda Voklēru sānis un noslēpumaini pačukstēja:

—     Jakoblņu klubs man pasūtīja vēl septiņas giljotīnas.

Pavisam četrpadsmit! Es tā domāju, kompanjon Voklēr, tu neatteiksies nākt talkā izpildīt šo krietno patriotu pasūtījumu? Četrpadsmit giljotīnas divu nedēļu laikā! Viens es nekādi nepaveikšu tādu darbu.

—      Nu, protams, kompanjon Planšo! Mēs tev palīdzēsim, cik spēsim. Revolūcijas uzvaras labā esam gatavi uz visu. Ļauj tikai man sasveicināties ar sievu un bērniem, tad es tūlīt aizlikšu skoteli un ķeršos pie darba.

Lazulī, padzirdusi Voklēra balsi, jau nāca pa kāpnēm lejā, steigā lēkdama pār trim pakāpieniem uzreiz. Viņai sekoja Adelīna un Klarē. Lazulī saskūpstījās ar Voklēru, Adelīna apvija rokas man ap kaklu. Abas viena pār otru vaicāja:

—     Vai esat jau ieņēmuši karaļa pili? Vai viss beidzās laimīgi? Neviens nav nogalināts vai ievainots?

—      Kur nu! — Voklērs atbildēja. — Pils vēl nav ieņemta, un karali neesam vēl redzējuši. Tas notiks rīt vai parīt.

Taču Lazulī un Adelīna viņā nemaz neklausījās un bez mitas apbēra mūs ar jautājumiem . . .

Vecais Planšo, redzot mūsu apjukumu^tikai smīnēja vien, rokas darba skoteles kabatās sabāzis.

—      Ei, Voklēr! — viņš pēdīgi ierunājās. — Tavs sku- ķēns, man rādās, tīri labi sadziedājies ar Paskālu!

—      Kad dzimtenes lietas būs nokārtojušās, — smiedamās atbildēja Lazulī, — mēs viņus saprecināsim pie Brīvības Koka!

Sos vārdus izdzirdusi, Adelīna kā dzelta atspraga no manis. Vaigi viņai pietvīka, acis pieplūda asarām. Viņa aizklāja seju ar rokām un, likās, aiz samulsuma gribētu vai zemē ielīst.

Es apjuku gandrīz tāpat kā Adelīna un, lai slēptu to, noliku zobenu un pistoles uz galda, novilku svārkus, aši uzrotīju krekla piedurknes un vērsos pie Planšo:

—      Jūs sacījāt, jums vajadzīgi palīgi. Es arī esmu ar mieru strādāt.

—      Jauki, manu zēn! Te ir skrūvsols. Stājies klāt, ņem ēveli un aptēs šos divpadsmit statņus giljotīnām. Seku, līdz šai melnai svītrai. Te tev darba pietiks vairākām dienām.

Voklērs tikmēr piegāja pie otra skrūvsola.

—     Nu, tu jau savu lielu pieproti, kompanjon, — Planšo viņam teica. — Tev var uzticēt smalkāku darbu. Es ķer-

šos pie mehānismiem, bet tu taisi bluķus un iegreb statņos gropītes. Tikai pielūko, lai būtu vienādas kā nošu līnijas!

—      Un ko darīsim mēs? — vienā balsī iesaucās Lazulī un Adelīna., — Vai tiešām arī mums neatradīsies kāds darbs?

—      Esiet bez bēdu, darba pietiks visiem! Jūs vāriet līmi, ar ko salīmēt visas daļas kopā.

Es sāku ēvelēt statņus. Skaidas vien griezās no ēveles apakšas — gan garas, gan īsas, plānas kā zīda lentes un sprogainas kā Adelīnas cirtas. Darbnīcas grīda bija pilna ar tām. Svaigais egles koks izplatīja sveķu un vīraka smaržu, un man šķita, ka atkal esmu dzimtajos kalnos …

Adelīna un Klarē sēdēja man blakus. Klarē rotaļājās ar ēveļskaidām, Adelīna skatījās, kā es strādāju. Kad man ievajadzējās kāda instrumenta, Adelīna pasteidzās to atnest un teica: .

—      Mēs visi iesim uz giljotlnu svētkiem. Vai ne tā, tēvoci Planšo? Bet kur tie notiks?

—      Protams, — atbildēja Planšo, pamezdams mums ar aci, — katrā ziņā vedīšu jūs paskatīties, kā tās darbojas. Tie tik būs svētki! Neko labāku jūs nekad neredzēsiet.

Mēs vairāk neko nevaicājām, jo arvien vēl bijām pārliecināti, ka giljotlnas domātas triumfa arkām svētkos, ko sarīkos par godu karaļa pils ieņemšanai.

Turpmākajās astoņās dienās visi cītīgi strādājām. Ēvelējām, zāģējām, vārījām līmi. Katram bija savs darbs.

—      Sakiet, tēvoci Planšo, — Klarē un Adelīna mēdza apjautāties, — vai giljotlnu svētkos dejos ari farandolu?

—      Skaidrs, ka dejos! — nosmīnēdams atbildēja Planšo, atkal pamirkšķinadams mums ar Voklēru. — Kas tie būtu par svētkiem bez farandolas!

—      Un giljotlnas izrotās ar zaļumiem un ziediem?

—      Jā, bet tikai ar sarkaniem ziediem …

Mēs ar Voklēru nejautājām neko. Negribējām atzīties, ka ari mēs nezinām, kādam nolūkam gatavo giljotlnas.

—      Tēvoci Planšo! — Adelīna reiz teica. — Dodiet man otiņu un krāsu! Es gribu uzrakstīt savu vārdu uz tās giljotlnas, kas man ir gultas vietā, lai svētkos varētu atšķirt to starp citām.

Adelīna vienīgā visā mājā prata rakstīt. Mēs ieinteresēti noskatījāmies, kā viņa uz giljotīnas augšējā šķērskoka pie mazā trīša burtu pēc burta uzrakstīja savu vārdu:

ADELĪNA

Ak, šis vārds! Vēl šobrīd tas stāv man acu priekšā, kaut gan kopš tās dienas pagājuši sešdesmit gadi! … Es skaidri redzu to — lielus, melnus burtus uz baltā, svaigi tēstā koka .. .

Bet lai nu tas paliek …

Katru vakaru mēs gājām no tēvoča Planšo darbnīcas uz kazarmām, pārnakšņojām tur, bet no rīta nācām atpakaļ.

Un katru rītu, līdz ko spērām kāju pār Planšo namiņa slieksni, mājas ļaudis vaicāja mums vienu un to pašu:

—      Vai karaļa pili jau ieņēmāt?

—      Nē, sasodīts, neesam ieņēmuši un pat nemēģinājām ieņemt! Vakar Santērs teicās esot saslimis. Bet šodien Pe- tions, Parīzes mērs, paziņoja: «Pašreiz nav labvēlīgs brīdis uzbrukumam! Nemaz nemēģiniet kaut ko uzsākt, citādi viss būs pagalam! Gaidiet, citādi būs slikti!»

«Gaidiet, citādi būs slikti!» Cik daudz reižu mums bija jādzird šie vārdi! Būtu jel mazāk rūpējušies par mūsu drošību visi šie mēri, deputāti un citi šādi tādi Parīzes pļāpas ar savām mūžīgajām bailēm, «ka tikai kaut kas nenotiek»!

Beidzot mūsainajam Margānam pacietības mērs bija pilns. Viņš uzkāpa Likumdošanas Sapulces tribīnē un, parādījis deputātiem savu pamatīgo, spalvaino dūri, uzkliedza:

—      Jūs baidāties ķerties pie darbiem, deputātu kungi? Jūs trīcat aiz bailēm, ka tikai kaut kas nenotiek? Nu, bet mums ne no kā nav bail! Mēs, sarkanie dienvidnieki, esam nostaigājuši trīssimt ljē straujā maršā saules svelmē un nakts miglā basām kājām, pusapģērbti, mūžīgi izsalkuši! Mēs nācām uz Parīzi glābt revolūciju, glābt tēviju. Mūs nenobaidīja grūtības un briesmas, kas bija sagaidāmas ceļā! Toreiz nekas mūs nebiedēja, bet tagad mēs baidāmies! Jā, jā, mēs baidāmies jūsu gļēvulības! Mēs baidāmies atstāt jūsu rokās revolūcijas likteni, tāpēc ka jūs neesat spējīgi to nosargāt!

Margāns teica taisnību. Mūsu bataljona vīriem bija apnicis gaidīt. Redzot, ka mēs neko neuzsākam, aristokrāti un karaļa atbalstītāji kļuva drošāki. Tirgoņi un bodnieki, kas bija jo bagātāki, jo nekaunīgāki, atkal izgreznoja savu pārdotavu izkārtnes ar karaļa lilijām, un vitrīnās un māju logos parādījās plakāti: «Lai dzīvo karalis! Lai dzīvo karaliene! Pie velna nāciju!» Gaišā dienas laikā viņi atklāti, visiem redzot, gāja iekšā karaļa pilī un nesa uz turieni šautenes, zobenus, pistoles, pulveri un lodes. Bet mēs . . . mēs visu to redzējām un stāvējām uz vietas kā zemē iedzīti mieti…

Jāsaka gan, reiz mēs tomēr sadumpojāmies un sacēlām jandālu, piedraudot, ka paši uz savu 'galvu dosimies stur- mēt karaļa pili, negaidot ne no viena ne palīdzību, ne atļauju. Tad Barbarū un Dantons vienojās ar Brestas federātiem un Nacionālās gvardes revolucionārajām sekcijām par kopīgu sadarbību. Viņi lika mums pārcelties no patriota Mirabo ielas kazarmām uz Kordeljeru klubu ',no kurienes izdevīgāk sākt uzbrukumu karaļa pilij.

Dantons pats ieradās mums palcaļ.

—      Brīvība, Vienlīdzība, Brālība vai nāve! — viņš iesaucās un izdalīja katram federātam vienu desmitu patronu.

Pēc tam Dantons veda bataljonu uz Kordeljeru klubu, kur mūs jau gaidīja Barbarū.

—      Marselieši! — Barbarū iesāka savu uzrunu. — Rītdien, par spīti gļēvuļiem un nodevējiem no Likumdošanas Sapulces, par spīti mēram Petionam, kurš par septiņi tūkstoši ekiju apsolījis darīt visu, lai izvāktu jūsu bataljonu no Parīzes, par spīti Parīzes bodnieku un buržuā gribai, par spīti pašam sātanam — rītdien, vai dzirdat mani?! — sāks dunēt trauksmes zvans, un mēs vai nu visi līdz pēdējam iesim bojā izšķirošajā kaujā, vai svinēsim uzvaru uz karaļa pils drupām!

Jā, tie vārdi bija ko vērts!

Otrā dienā agri mēs izgājām no Planšo mājas. Visas četrpadsmit giljotīnas jau bija gatavas un stāvēja darbnīcā rindās saliktas, nopulētas, svaigi krāsotas.

—      Tām vēl tikai trūkst «Vienlīdzības dzirkļu», — rokas berzēdams, teica tēvocis Planšo, — bet tas nu vairs nav mūsu ziņā!

Mēs noņēmām darba skoteles, nolikām ēveles uz skrūv- soliem un sākām posties.

'Kordeljeru klubs nodibinājās 1790. gada pavasarī un savu nosaukumu ieguva no klostera, kura telpās atradās. Jau no paša sakuma klubs apvienoja plašus sīkburžuāzijas un demokrātiskās inteliģences slāņus.

Adelīna un Lazulī bija dzirdējušas, kā jau agrā rītā pa ielu aizrībināja kara rati un bungas sita trauksmi, noskatījušās, kā naigā solī paiet garām patruļas un pilnos auļos aizdrāžas karaļa žandarmu kavalērijas vienības. Tagad, redzot, ka mēs, negaidot vakaru, aizejam no darbnīcas, viņas saprata, ka briest nopietni notikumi, un kļuva nemierīgas.

Mēs klusēdami pielādējām pistoles un uztrinām zobenus Planšo darbnīcā uz tecīlas. Pienāca šķiršanās brīdis. Sievietes nespēja novaldīties: cik daudz bija karstu apkampienu, asaru un novēlējumu!

—      Tikai saudzējiet sevi, no sirds lūdzu jūs! Nelieniet kautiņā pirmie! Bet, ja, nedod dievs, tiekat ievainoti, tad pie mazakās skrambiņas tūdaļ nāciet šurp! Vai dzirdi, Voklēr? Uzmani zēnu. Paskāl, neatej ne soli no Voklēra! Turieties visu laiku kopā!

Un atkal skūpsti, atkal pamācības. Adelīna, apvijusi rokas man ap kaklu, asaras liedama, čukstēja:

—     Ja satiksi manu tēvu vai brāli, tu taču nenodarīsi viņiem nekā ļauna, vai ne? Vai apsoli to, Paskāl?

Un es, aizkustināts no viņas asarām, atkārtoju:

—     Ja, jā, pats par sevi saprotams …

Kamēr mēs atvadījāmies, Planšo aizgāja uz savu istabiņu un pēc brītiņa ieradās pie mums Parīzes Nacionālās gvardes tērpā.

Jūs nevarat iedomāties, cik jocīgs izskatījās nacionālā gvarda tērpā šis mazais, sīkais vīrelis ar līko pūces degunu, bezzobaino muti un uz augšu uzliekto smailo zodu! Planšo labais plecs izslējās augstāk par kreiso, kā tas parasts viņa aroda cilvēkiem vecuma dienās. Galvā viņam bija nesamērīgi liela trīsstūrene, tērpa stērbeles sniedzās līdz ceļiem, un no svārku apakšas rēgojās vājas un līkas kājas.

Zanetona izskrēja viņam pakaļ un vaimanāja pilnā balsi:

—      Es negribu, ka tu ej turp! Iztiks arī bez tevis! Tu esi karošanai par vecu. Tevi samīs pirmais zirgs, kas patrāpīsies ceļā! Lai karo jaunie! Nu, sakiet taču viņam, Voklēr, ka večiem tur nav ko meklēt! Viņi jums tikai traucēs. Vai neredzat, ka viņam zobens garāks par pašu un bez otra piepalīdzības viņš to nevar izvilkt no maksts? Planšo, manu balodīt, paklausi savu Zanetonu! Neej! Lūdzu tevi, neej!

Bet Planšo negribēja klausīties. Viņš nelikās dzirdis sievas vaimanas un tikai atkārtoja:

—      Revolūcija mūs sauc! Mēs uzvarēsirfi vai mirsim!

—      Un es? Ko darīšu es, ja tev nocirtīs roku vai sašaus kāju? — Zanetona raudāja.

—      Brīvība vai nāve! Dodiet cirvi, ko es iztrinu, lai cirstu galvas brīvības ienaidniekiem!

Redzēdama, ka viņas asaras un klaigas Planšo nemaz neievēro, Zanetona ķērās pie iedarbīgāka līdzekļa.

Viņa sasita rokas, griezīgi iekliedzās: «Ai-ai-ai!» — un sabruka ēveļskaidu kaudzē.

Planšo izbijās.

—      Dieviņ tētiņ! — viņš iesaucās. — Zanetonai kļuva slikti! Viņa mirst! Žiglāk atnesiet etiķi!

Adelīna un Lazulī zibenīgi uzskrēja augšā pēc etiķa un ožamās sāls.

Izmantodami šo kņadu, mēs ar Voklēru samirkšķinājāmies un izmetāmies pa durvīm laukā.

Ak, mani draugi, būtu jūs redzējuši, kas ielās notika! Tāda drūzma, tāds troksnis, tāda spaidīšanās! Ap mums kā vērpetē griezās simtiem satrauktu, uzbudinātu cilvēku. Te, pūli pašķirdams, laumas cauri karaļa žandarmu eskadrons; te ar kliedzieniem: «Lai dzīvo karalis! Nāvi sankilotiem!» — aizsoļo aristokrātu vienība; te ar saucieniem: «Nāvi tirānam! Lai dzīvo nācija!» — uz Slavas laukuma pusi aiziet patriotu kolonna. Sievietes ar klaidā izlaistiem matiem, vīrieši darba drēbēs, baskājaini puišeļi, bruņojušies ar sarūsējušām šautenēm, robainiem zobeniem, cirvjiem un iesmiem, iet patriotu nodaļu pēdās, pilnā kaklā aurodami «Karmaņolu».

Netālu no karaļa pils sastapam pūderētu, iesprogotu un izkrāšļojušos aristokrātu nodaļu, visus ar zīda zeķēm un sudrabsprādžotām kurpēm kājās. Viņu pistoļu spali un zobenu rokturi bija izrotāti ar zeltu un briljantiem. Aristokrāti nesa karogu karaļa krāsās — balts ar gaišzilu, — uz kura bija uzraksts: «Sveicam uzvarētāju prūšu un austriešu armiju ienākšanu Parīzē!»

Milzīga un zvērojoša kā milzu krāsns mute aiz Sēnas dambjiem rietēja saule, iekrāsodama upes ūdeņus asins sarkanus. Tiltu arkas, asi iezīmējušās pret sārto debesi, izskatījās kā no bronzas izlietas.

—      Skaties, — Voklērs sacīja, ar roku norādot uz namiem, torņiem, baznīcu un zvanu torņu kupoliem, kas rietošās saules staros liesmoja kā lāpas, — skaties, Paskāl, viss ap mums šķiet kā asinis mērcēts … Redzams, rītā būs briesmīgs slaktiņš!

Kordeljeru klubu mēs sasniedzām jau lielā tumsā. Bija sapulcējies viss bataljons. Pa kazarmām šurpu turpu staigāja Dantons, Barbarū un Rebekī.

—     Es jums jau teicu un saku atkal, ka šoreiz Santērs mūs nepiemānīs! — Barbarū centās iegalvot pulciņam lederātu, kuri izteica šaubas, vai Santēram var uzticēties.

Lai pilnīgi pārliecinātu svārstīgos, Barbarū, uz savu jostu norādot, piebilda:

—      Vai atceraties, es vienmēr nēsāju aiz jostas pārīti labu pistoļu? Šodien man to nav. Un kāpēc? Tāpēc, ka vakar es tās atdevu diviem patriotiem, kuriem ticu kā pats sev. Vienam no viņiem es teicu: «Vai pazīsti Nacionālās gvardes komandieri marķīzu de Mondā? Tad tā: sākot ar šodienu, tu paturi viņu acīs — vai diena vai nakts. Un to pašu brīdi, kad redzēsi, ka viņš taisās vest savus kareivjus pret revolūcijai uzticīgajiem bataljoniem, turpat uz vietas nošauj viņu ar šo pistoli! Tā tu izdarīsi dzimtenei un brīvībai nenovērtējamu pakalpojumu.» Un krietnais patriots man atbildēja: «Lieku galvu ķīlā, ka tavu pavēli izpildīšu!» Otram patriotam es sacīju: «Vai pazīsti Santēru? No šī mirkļa tu sekosi viņam kā ēna, kur vien viņš iet. Un, ja Santērs neved savus gvardus pievienoties revolūcijas karaspēkam tajā stundā, kad ar zvaniem un bungām tiks izziņota trauksme, iešauj viņam ar šo pistoli galvā! Dzimtene un ievolūcija neaizmirsīs tavus pakalpojumus!» Un otrais krietnais patriots man atbildēja: «Zvēru, ka izdarīšu to vai miršu!» Tagad, — Barbarū turpināja, — visā Parīzē tikai viens cilvēks varētu aizkavēt mūsu uzbrukumu. Tas ir Parīzes mērs Petions. Bet arī par viņu esam parūpējušies. Piecdesmit pārbaudītu un dzimtenei uzticīgu jakobīņu apsargā pilsētas rātsnama visas ieejas un izejas un neizlaiž nevienu lauka. Viņi neļaus Petionam ne sarunāties ar kādu, ne rakstīt kādam un izlaidīs viņu tikai tad, kad Kapeta pils būs drupās un karalis ar karalieni — tautas gūstekņi.

—            Kāda mums daļa gar to, ko grib parīzieši! — pēkšņi iesaucās Margāns, uzlēkdams uz galda blakus Barbarū un vēcinādams pielādēto šauteni. — Vai viņi nāks ar mums leizē vai ne — tas ir viens pīpis. Vai tad parīzieši ir spē- , jīgi jel ko uzsākt brīvības labā? Nu jau astoņas … nē, deviņas dienas mēs te sēžam un gaidām, rokas klēpī turēdami, kad viņiem reiz labpatiks sadūšoties! Tie nav patrioti, bet slapjas vistas! Viņi mūs aicināja, lūdza no mums palīdzību, bet tagad, kad esam atnākuši, nobijušies no mums un nolīduši pa kaktiem. Ko tur vairs! Lai baidās. Esam atnākuši no Marseļas, Tulonas, Aviņonas, no visām dienvidu pilsētām, lai glābtu dzimteni un nosargātu revolūciju! Nav tāda spēka, kas varētu mūs aizturēt! Vai Parīze to vēlas vai ne, bet rītu mēs ejam ieņemt karaļa pili. Brīvība vai nāve!

—      Labi teikts, Margān! — iesaucās Samā, uzlēkdams uz otra galda un vēcinādams savu plakātu ar «Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarāciju».

Visi sāka sist plaukstas un kliegt:

—      Lai dzīvo nācija!

Kazarmas otrā galā uz galda uzlēca trešais marselietis, un visi apklusa, klausoties viņa vārdos.

—      Likumdošanas Sapulce — tas ir īsts zaķpastalu bars! — viņš teica. — Un šis Petions, Parīzes mērs, — nodevējs un vārda lauzējs! «Dodiet man septiņi tūkstoši ekiju,» viņš esot teicis, «un es ipvākšu marseliešus no Parīzes.» Nu, lai tikai pamēģina te rādīties ar saviem septiņiem tūkstošiem — gan mēs viņam parādīsim, kas tie sarkanie dienvidnieki tādi ir un vai tie ir pārdodami par naudu! Redzat šo pistoli? Ja marseliešu bataljons rit ar gaismiņu neies uzbrukumā pret karaļa pili, es, kā šeit stāvu jūsu priekšā, ielaidīšu sev lodi pierē, lai nebūtu vairs jāsarkst aiz kauna par mūsu tūļību.

—      Pareizi! Pareizi, patriot! — iesaucās vēl viens federāts. — Nāve vai Brīvība! Es cieši ticu, ka mūsu vidū nav neviena, kurš uzdrošinātos atgriezties uz dienvidiem, nenogāzis tirānu! Parīzieši dabūs matīt, ko mēs gribam un ko varam izdarīt!

Kā vēlāk uzzināju, visas šīs dedzīgās runas izcēlās saskaņā ar baumām, ka Likumdošanas Sapulce, mūsu ierašanās nobiedēta, meklē ieganstu, lai izvestu marseliešus no galvaspilsētas. Klīda pat valodas, it kā Parīzes Nacionālā gvarde ne tikai nepievienošoties marseliešu bataljona gājienam, bet gatavojas nosargāt no mums ka- raja pili un karali.

Dantons, klausoties rūgtos un sašutuma pilnos vārdus, ko marselieši mērķēja uz parīziešiem, satumsa kā negaisa tūce. Tomēr viņš ļāva mums visiem izteikties un tikai tad pats kāpa uz galda un teica savu sakāmo.

Ak, mani draugi, kas tas bija par runātāju! Tiesa, viņš runāja ziemeļnieku izloksnē un visus vārdus mēs nebūt nesapratām, taču katra viņa izteiktā doma mums bija gluži skaidra.

Dantons sacīja, ka mēs maldoties, apgalvodami, it kā visi parīzieši nostāšoties pret mums, un sīki jo sīki izskaidroja pieņemto plānu rītdienas pasākumiem.

Patriotu bataljoni no Slavas priekšpilsētas dosies pāri Greva laukumam un Senžana tiltam uz Karuseļa laukumu un ieņems pozīciju tirāna pils priekšā.

Bataljoni no Senmarso priekšpilsētas ies pa Sēnas krastmalu līdz Jaunajam tiltam un pa to pāri uz otru krastu.

Mēs, marselieši, kopā ar Brestas federātu bataljonu un Parīzes mācību iestāžu audzēkņu nodaļām dodamies pāri Sēnai pa Senmišela tiltu un cauri Luvras galerijai izejam Karuseļa laukumā.

—      Šis plāns ir rūpīgi izstrādāts un pārdomāts līdz galam, — Dantons teica, — un es esmu tajā pārliecībā, ka nekādas kļūdīšanās nebūs. Lielgabals, kas novietots uz Jaunā tilta, dos signālu uzbrukumam, un tūdaļ visi Parīzes zvani sāks zvanīt trauksmi.

Mēs klausījāmies Dantonu, elpu aizturējuši. Daudzi raudāja. Kad Dantons beidza, visi metās viņam klāt un gandrīz nosmacēja savos apkampienos.

—      Lai dievs dod, ka viss notiek tā, kā tu saki, patriot! — marselieši sauca, apkampdami viņa ceļus.

Tiklīdz saviļņojums cik necik norima un mēs taisījāmies ieturēt vakariņas — maizi ar ķiplokiem (visa mūsu tās dienas deva!), uz ielas pie kazarmas durvīm noblīkšķēja šautenes šāviens. Mēs pielēcam kājās un tvērām ieročus. Veltīgi majors Muasons, Barbarū, Rebekī un Dantons mēģināja mūs atturēt, iegalvodami, ka vēl nav pienācis laiks sākt uzbrukumu. Ar saucieniem: «Lai dzīvo nācija!» — mēs juku jukām izskrejam ārā un izkārtojāmies rindās. Bet divi mūsu bundzinieki, negaidot pavēli, nostājās bataljona priekšgalā un sāka rībināt signālu uzbrukumam: tram- tram-tram!

Mana sirds dauzījās, deniņos tukstēja asinis. Pats nezinu, kāpēc tā uztraucos. Kad norībēja šāviens, man mute bija pilna ar maizi, ko biju sācis ēst, un tagad es gremoju un gremoju, bet nekādi nespēju to norit, jo rīkle bija aizžņaugta kā ar cilpu.

Bataljons soļoja pa tumšajām Parīzes ielām. Bija pusnakts. Pie debesim mirgoja un zvīļoja zvaigžņu miriādes. Pilsēta dusēja dziļā miegā. Mēs klusējot gājām aiz saviem bundziniekiem. Bridi pa brīdim ikviens aptaustīja savas kabatas, lai pārliecinātos, ka pulveris un lodes ir pie rokas.

Šaurā ličloču ieliņa piepeši izveda mūs pie Sēnas, un mēs nonācām plašā krastmalā. Visgarām abiem upes krastiem un uz tiltiem šūpodamies dega spožu lukturu virtenes. Kas gan te norisinājās! Troksnis, klaigas, pakavu di- poņa, riteņu čīkstēšana — īsta pastardiena! Karaļa žandarmu patruļas zirgos auļo šurp un turp, tilti aizbarikadēti, un tos apsargā tautas ienaidnieki. Dzirdami saucieni: «Lai dzīvo karalis!» Tiem atsaucas draudīga balsu duna un varens tūkstošbalsīgs kliedziens: «Lai dzīvo nācija!» Dārdēdami aizdrāžas rati ar lielgabaliem. Viss šis troksnis at- plūst no viņējā krasta, no karaļa pils puses. Pils drūmais siluets skaidri iezīmējas pret zvaigžņotajām debesīm.

Kas tad tas? Kas noticis? Bataljons apstājas pie Senmi- šela tilta, pa kuru saskaņā ar Dantona plānu mums būtu jāiet pāri uz otru krastu. Bungas apklust. Rindas jaucot, federāli drūzmējas pie tilta uzejas, cenšoties nokļūt tuvāk un redzēt, kas viņiem stāv ceļā.

Majors Muasons pavēl visiem palikt uz vietas, pats iziet priekšā un sak sarunu ar nacionālo gvardu nodaļu, kura apsargā tiltu. Pēc mirkļa viņš atgriežas un paziņo, ka Nacionālajai gvardei dots rīkojums nevienu nelaist pāri.

To izdzirdot, mēs kļūstam vai traki aiz dusmām. Visi kliedz, ka jāķeras pie lielgabaliem un ar kauju jāizlaužas pa tiltu uz pili.

— Mierā! — komandieris apsauc. — Nesabojājiet visu ar savu nepacietību. Mums nav tiesību sākt kauju, kamēr ar lielgabala šāvienu nav dots signāls vispārējam uzbrukumam.

—      Bet kur tad ir tas signāllielgabals?! — dūres vīstīdams, ar putām uz lūpām kliedz Samā.

—      Uz Jaunā tilta. Diemžēl ari tas ir tautas ienaidnieku rokās.

—     Ja tik vien tās nelaimes, — caur zobiem nošņācās Margāns, — mēs iesim un atņemsim šiem to lielgabalu!

—      Rāmāk, rāmāk! — atkārto majors Muasons. — Ticiet, ko es saku. Apsolu, ka noliktajā stundā mēs pāriesim pār tiltu un pirmie nonāksim pie karaļa pils.

Pa šīs sarunas laiku, kad katrs centās iemest pa vārdam, Margāns, lielgabalnieks Pelū un es piegājām pie Nacionālās gvardes nodaļas, kura bija aizšķērsojusi mums ceļu uz tiltu . ..

Vecais Paskāls pēkšņi aprāva savu stāstījumu, piecēlās kājās un uzsita Materonam pa plecu:

—      Nu, šodienai pietiks, draugi! Neatkārtosim vakarējo kļūdu. Mans brālis Lanžs nosolījās, ka negaidīšot mani līdz diviem naktī un nenākšot man pakaļ, bet likšoties gulēt un aizbultēšot durvis.

Es saudzīgi nocēlu sev no ceļiem kaķi, kas bija cieši aizmidzis, noglāstīju to un, ieķēries vectēva apmetnī, gāju mājās tāpat kā pārējie.

Septītā nodala

brīvība vai nāve

Visu nakti es murgoju par signāllielgabalu uz Jaunā tilta. Bet dienā, izgājis no mājām, ieraudzīju veco Paskālu sēžam uz baļķa pie staļļa vārtiem, kur bija novietots viņa mūlis. Es piegāju tuvāk un sāku turpat netālu rotaļāties ar bumbu. Man ļoti gribējās pavaicāt Paskālam vienu vienīgu jautājumu, kas man kopš vakarvakara neizgāja no prāta:

«Vai marseliešiem izdevās izšaut no signāllielgabala?»

Taču es nevarēju saņemties viņu uzrunāt; un vecais likās mani nemaz neredzam. Divas trīs reizes es tīši aiz- spēfu bumbu tieši pio Paskāla kājām un pēc tam lodāju gar vecā ceļgaliem, meklēdams to rokā. Cerēju, ka Paskāls uzbildis mani pirmais, bet viņš pat nepaskatījās uz manu pusi. Viņš savās domās droši vien atradās tālu, kaut kur Ēģiptes tuksnešos vai zem Saragosas granātkokiem.

Vakarā es, kā parasti, pasteidzos aizdedzināt vectēva lukturi. Bet, iekāms devāmies uz kurpnieka māju, vectēvs, pateicis: «Pagaidi mani šeit!» — nokāpa pagrabā. Pēc brītiņa viņš uznāca augšā ar pudeli lieliska Malvāzijas vīna.

—     Šo vīnu piedzersim klāt, ceptos kastaņus ēdot, tad vakars paies jautrāk, — viņš sacīja. — Vai neesi aizmirsis, ka šodien ir Mārtiņi?

Nebūtu vectēvs atgādinājis, es gan laikam to nojaustu pats. Tikko izgājām uz ielas, degunā iesitās kārdinošā ceptu kastaņu smarža, sajaukusies ar krāsnīs dedzinātā timiāna smaržīgajiem dūmiem. Visās Malmora mājās saimnieces šovakar cepa kastaņus tradicionālajām Mārtiņdienas vakariņām. Es dzirdēju, kā karstajās ogļu pannās līksmi sprakšķēja kastaņi, kā atraujot paukšķēja pudeļu korķi, cik skanīgi smējās meitenes un dūca ratiņi.

Ieejot darbnīcā, kur citi jau bija priekšā, mēs dzirdējām, kā Lamī, kurpnieka sieva, no virtuves sauca:

—     Ei, Paskāl! Vēl nesāciet! Kastaņi tūlīt būs gatavi!

Pif! Paf! — sprakšķēja un plīsa kastaņi, kuri nebija

iešķelti.

—      Neuztraucies, Lamī, neuztraucies, — Paskāls atbildēja. — Nesākšu stāstīt, kamēr nebūsi uzlikusi savus kastaņus galdā.

Lamī nelika uz sevi ilgi gaidīt. Viņa parādījās darbnīcas durvīs ar milzīgu bļodu kastaņu, kas tikko bija noņemti no uguns. Bļodu sedza četrām kārtām salocīts audekla gabals, lai kastaņi neatdzistu un nezaudētu sull- gumu.

Uzcēlusi bļodu galdā, Lamī nolika tai blakus vectēva atnesto vīna pudeli, un vecais Paskāls, velti laiku nekavēdams, iesāka stāstīt no tās vietas, kur iepriekšējā vakarā bija pārtraucis.

— Kā jau vakar jums teicu, mēs trijatā — Margāns, Pelū un es, — nemanot atšķīrušies no bataljona, piegājām pie nacionālo gvardu nodaļas, kas bija aizšķērsojusi mums ceļu.

Margāns, kas gluži labi varēja runāt ziemeļu izloksnē, ievadīja sarunu ar trim gvardiem. Drīz noskaidrojās, ka visi trīs ir krietni patrioti un tautas draugi. Viņi mums apgalvoja, ka revolūcijas uzvaras labā gatavi uz visu.

—      Ja jūs esat īsti patrioti, — viņiem sacīja Margāns, — pierādiet to tūlīt: ņemiet mūsu sarkanās mices un iedodiet mums uz laiku jūsu trīsstūrenes. Tā jūs glābsiet dzimteni un revolūciju!

Drosmīgie parīzieši, neprasot paskaidrojumus, izpildīja mūsu prasību. Tumsas aizsegā mēs apmainījāmies galvas segām un atgriezāmies pie sava bataljona.

Ne man, ne Pelū nebija skaidrs, kāpēc Margānam ieva- jadzējās nacionālo gvardu cepures. Bet Margāns mums tūlīt paskaidroja savu nodomu.

—      Ja esat īsti sarkanie dienvidnieki un nebaidāties ne no kā, — viņš teica, — lieciet trīsstūrenes galvā un nāciet man līdzi! Mēs aizlavīsimies līdz Jaunajam tiltam un vai nu noliksim galvas, vai izšausim no signāllielgabala … Tu, Pelū, paņem kārtīgu degli, bet tu, Paskāl, paņem līdzi kramu un šķiltavas. Kamēr es runāšos ar viņējo nodaļas priekšniekiem uz Jaunā tilta, jūs pielieniet pie signāllielgabala un izšaujiet.

Mēs sapratām sava biedra drosmīgo plānu un bez vārda runas paklausījām viņam.

Pelū man iedeva šķiltavas un kramu, bet pats paņēma jaunu degli un sauju sausa pulvera.

Un tā mēs soļojam pa Sēnas krastmalu uz Jaunā tilta pusi.

—     Stāt! Kas nāk? — mūs apsauc sargkareivis.

—      Savējie! — Margāns viņam atbild. — Mēs nesam vēstuli no tās nodaļas priekšnieka, kura apsargā Senmišela tiltu.

—     Ejiet!

Uzejam uz Jaunā tilta. Soļojam garām nacionālajiem gvardiem, kas sastājušies visgarām margām. Redzot zilos pušķus pie mūsu cepurēm, viņi nepievērš mums nekādu uzmanību. Aizejam līdz tilta vidum un redzam signālliel- gabalu, kura stobrs pavērsts pret upi. Margāns pieiet pie četriem lielgabalniekiem, kas apsargā lielgabalu, un, it kā visu mūžu būtu tos komandējis, pavēl:

—     Lielgabalnieki, uz priekšu! Uzklausiet komandiera pavēli!

Lielgabalnieki iziet uz priekšu un nostājas rindā pretī

Margānam, gatavi noklausīties pavēli. Margāns izņem no kabatas papīra lapu, nesteidzoties atloca to un sāk kaut ko lasīt.. .

Pa to starpu mēs ar Pelū pieskrienam pie lielgabala. Pelū nostiprina degli, es uzšķiļu uguni. Deglis sāk kvēlot… Bum! Norīb apdullinošs grāviens.

Šis tukšais šāviens, kas noskanēja pār Sēnu un pat ne- saduļķoja tās rāmo plūdumu, satrieca drupās karaļa troni un līdz pamatiem satricināja visu Francijas veco iekārtu!

Šāviena atbalss vēl nebija apklususi, kad sāka dimdēt visi Parīzes zvani. Tai pašā brīclī uz Senmišela tilta mūsu bungas skaļi un bezbailīgi deva signālu uzbrukumam. Cik bieži šīs skaņas mūs bija uzmundrinājušās garajā ceļā no Marseļas uz Parīzi! Mana sirds krūtīs sāka skaļi dauzīties, un acīs saplūda asaras, kad pēc bungu rībieniem pāri upei varena un draudīga aizviļņoja «Marseljēza»:

Uz priekšu, tēvu zemes dēli!

Mums atspīdējis slavas rīts!

Pie mums pieskrēja nacionālo gvardu nodaļas komandieris.

—      Kas izšāva no signāllielgabala? — viņš iebrēcās, aiz niknuma gārgdams.

Margāns, Pelū un es kā pēc komandas ar pistolēm rokā izsoļojām priekšā un vienā balsī iesaucāmies:

—     Lai dzīvo nācija!

—      Lai dzīvo nācija! — mums piebalsoja visi četri lielgabalnieki, kas izrādījās krietni patrioti.

Redzot trīs pistoļu stobrus, vērstus pret sevi, komandieris kļuva balts kā palags, pagriezās pret savu nodaļu un nomurdēja kaut kādu komandu. Bet nacionālajiem gvardiem viņa vārdi paslīdēja gar ausīm. Viņi apmulsuši klausījās bungu rīboņā un draudīgajās «Marseljēzas» skaņās, kas plūda no visām pusēm. Pa to laiku bataljoni no Senmarso pienāca pie Jaunā tilta un ieņēma to bez viena vienīga šāviena.

Margāns, Pelū un es izmantojām šo brīdi, lai atgrieztos savā bataljona, kas stāvēja uz Senmišela tilta, gaidot patriotus no Slavas priekšpilsētas, kam vajadzēja uz tilta mums pievienoties. Mēs jau dzirdējām, kā viņu taures un bungas tāluma spēlē uzbrukuma signālu.

Pēkšņi nepārredzamajā pūlī, kas pieblīvēja Sēnas krastmalu, bija manāma sakustēšanās un dzirdami sašutuma un dusmu saucieni. Neviens nesaprata, kāds tam cēlonis. Bet tad pūlis pašķīrās un mēs ieraudzījām patriotu pulciņu, divdesmit vai trīsdesmit vīru, kas vilka pa zemi asinīm notraipītu cilvģka ķermeni. Tas bija Nacionālās gvardes priekšnieka marķīza de Mondā līķis, nodevējs Mondā, kurš bija pavēlējis nacionālajiem gvardiem izjaukt revolucionāro bataljonu gājienu uz pili. Krietnais patriots, kuram Barbarū iedeva savu pistoli ar piekodinājumu nenolaist acu no nodevēja, bija uzzinājis par šo pavēli un, uzticīgs dotajam solījumam, nošāvis Mondā.

—      Brīvība vai nāve! — marselieši sāka aurot, dabūjuši zināt, kas noticis.

Desmitiem roku satvēra nodevēja ķermeni un iešūpojuši iemeta upē.

Pūlis krastmalā arvien pieauga. Nenorimdams skanēja tūkstoš balsu sauciens: «Lai dzīvo nācija!» Un visu Pari- zes baznīcu zvanu pulksteņi, it kā pievienodami savas balsis sacēlušās tautas balsij, arvien skaļāk skandināja trauksmes aicinājumu uz revolūciju.

Ieraudzījis, ka tiltam beidzot tuvojas bataljoni no Slavas priekšpilsētas, majors Muasons izrāva zobenu no maksts un deva komandu:

—      Uz priekšu!

Marseļas bataljons tūdaļ traucās viņam līdzi, lai stātos nodaļu priekšgalā. Sarkanie dienvidnieki bija devuši zvērestu pirmie ielauzties tirāna pilī un modri uzmanīja, lai neviens viņus neapsteigtu.

Kā draudīga lavīna mēs gājām cauri aristokrātu kvartālam Sentonorē. Mūsu bungas nepārstāja rībināt uzbrukumu, paši mēs pilnā balsī dziedājām «Marseljēzu», pa bruģi dārdēdami ripoja rati ar lielgabaliem. Mums aizmugurē rībināja bungas četrpadsmit bundzinieku, kuriem, «Karmaņolu» dziedādami, sekoja patriotu bataljoni no Slavas priekšpilsētas.

Aristokrātu kvartālam cauri mēs izdrāzāmies kā negaiss vai uguns viesulis. Lepno savrupmāju logi un durvis bija ciet. Vienīgi augšstāvos reizēm pavērās logi, un no turienes sausi nosprakstēja šāvieni. Tautas ienaidnieki no augšas šāva uz mums.

—           Mēs uzspļaujam viņiem! — iesaucās garais Samā un

vēl augstāk pacēla savu plakātu ar «Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarāciju».

— Nepievērsiet uzmanību! — piemetināja Margāns. — Rit mēs tos neliešus pacienāsim ar krietnu devu Marseļas plūmju. Bet šodien mums nav laika ar viņiem pīties!

Tomēr šāvieni no šautenēm un pistolēm atskanēja arvien biežāk. Uz mums šāva no balkoniem, bēniņiem, no pagrabiem. No jumtiem mums uz galvas meta kārniņus un akmeņus. Taču nekas nespēja apturēt mūsu straujo gājienu. Marselieši tikai pasteidzināja soli, sirdīgi skandējot «Marseljēzas» piedziedājumu:

Uz priekšu, pilsoņi!

Nu pulkos stājaties!

Lai asins plūst, mēs kausimies,

Līdz vergu ķēdes lūst!

Pēdīgi mūsu kolonnas galva uznāca Karuseļa laukumā.

Viss laukums bija pieblīvēts ar žandarmu jātniekiem, karaļa grenadieriem un kājniekiem, kas bija bruņoti ar piķiem. Mūsu negaidītā parādīšanās sacēla paniku visos šajos tirāna aizstāvjos. Žandarmi, negantās bungu rīboņas apdullināti, atkāpās pirmie; aiz viņiem laidās lapās grenadieri. Kājnieki dažus mirkļus pālika uz vietas, nezaudējot mieru, bet, izdzirdot mūsu pērkonīgo kliedzienu: «Nu drebi, tirān! Un vārda lauzēj!» — neizturēja un ari atkāpās atpakaļ — pie karaļa pils žoga. Nekārtīgā pūlī viņi drūzmējās pie plaši atvērtajiem vārtiem, cenšoties jo ātrāk paslēpties aiz augstās sētas. Mēs redzējām vienīgi viņu muguras — raibos mundierus; grūstīdamies un spiezdamies viņi nozuda vārtos.

Revolucionārā armija Karuseļa laukumu ieņēma bez šāviena.

Marseliešu bataljons nostājās pretī karaļa pils galvenajiem vārtiem, kas tikko bija aizcirtušies aiz pēdējiem kājniekiem. Tagad no tirāna mitekļa mūs šķīra tikai trīs pagalmi: pa labi — prinču pagalms, vidū — lielais pils pagalms, pa kreisi — šveiciešu gvardes pagalms.

Ausa rīts. Pelēcīgajā rīta gaismā pils vairs neizskatījās ka baismīgs melns koloss, no gigantiska akmens bloka iz- c irsts. Varējām atšķirt garās logu rindas pils fāsādē. Vieni bija aizsegti ar dēļiem vai aizkrauti ar matračiem, lai pasargātos no lodēm, citi turpretī bija atstāti pusviru un noderēja par šaujamlūkām.

Bungas joprojām rībināja uzbrukumu.

Pienāca bataljoni no Senmarso priekšpilsētas. Patriotu cepures bija greznotas ar gaiļa spalvu pušķiem.

Pēc tam nāca Brestas federāti ugunssarkanos mundieros.

Mēs viņus sagaidījām ar saucienu:

—     Lai dzīvo nācija!

Tagad uzbrukumu rībināja nevis divas un arī ne četrpadsmit bungas. Tagad to bija divdesmit, četrdesmit, varbūt pat simt. Un nu jau nevis piecsimt, ne tūkstoš, bet desmit- tūkstoš balsis reizē sauca: «Brīvība vai nāve!» Saucieni un bungu dārdi bija tik apdullinoši, ka tuvākajās mājās džinkstēja logu rūtis un blīkšķēja slēģi un viss laukums drebēja kā zemestrīcē.

Pirmie augusta saules stari apspīdēja karaļa pils jumtu. Saule lēca tikpat kvēla, kā vakarā norietot — asinssar- kana.

Majors Muasons piegāja pie karaļa pils galvenajiem vārtiem, trīsreiz pieklaudzināja ar zobena rokturi un skaļā balsī pieprasīja:

—      Tautas un revolūcijas vārdā! Atveriet!

Neviens neatbildēja.

Majors pagriezās pret bataljonu un, mani pirmajā rindā pamanījis, teica:

—             Paklau, Paskāl! Ja uz šī mūra augtu ķiršu koks ar gatavām ogām, tu gan laikam, daudz negudrodams, rāptos tām pakaļ, vai ne?

—            Es saprotu, ko jūs no manis gribat, komandieri — es atbildēju. — Tiks izpildīts!

Es pieslēju savu šauteni pie sienas un rāpos augšā, ar rokām un kājām ķerdamies ik sīkākajā mūra grubulītl un plaisa. Steidzos, cik jaudāju, un līdu tik aši kā ķirzaka. Un nu jau sēžu jāteniski uz mūra krants.

—      Kas tagad jādara? — pavaicāju majoram Muasonam.

—      Pastāsti man — kas tur notiek viņā pusē?

—             Kas notiek? O, trušu būrī kņada! Truši lobj uz visām pusēm. Tūlīt uzbēršu viņiem no abām pistolēm…

—      Nav brīv šaut!

—            Labi, nešaušu! Starp citu, šie visi jau nolīdiiši pa kaktiem: gan zilie žandarmi, gan zaļie grenadieri, gan sar

kanie šveicieši. Kaut gan ne . . . Viens vēl palicis! Nudien, tas ir pats karalis! Kapet, vai tas esi tu? Atbildi, vai es šaušu. . . Nu, protams, tas ir karalis! Atļausiet vienu rei- zīti izšaut uz tirānu, komandier?

—     Es jau sacīju: nekādā gadījumā nemēģini šaut! Gaidi komandu.

—      Sasodīti žēl! Tas noteikti bija karalis. Viņš iznāca no mājiņas, kas atrodas pie galvenās ieejas. Mugurā mundieris vienā zeltā, kājās baltas zīda zeķes un laka kurpes ar sudraba sprādzēm. Karalis kā likts.

Majors Muasons un bataljona vīri, kas noraudzījās uz mani un aplaudēja, sāka smieties, vēderus turēdami.

—      Ak tu teļa pakausi! — majors teica. — Tas taču vārtsargs!

—      Tā jūs domājat? Nu, ja vārtsargs pametis savu posteni, es pats atvēršu jums vārtus. Vienu mirklīti! . ..

Hop! Es nolēcu no mūra pagalmā. Krik-krak! Atgrūdu abus aizbīdņus, pacēlu aizšaujamo un uz abām pusēm plaši atvēru vārtus.

Marseliešu bataljons ar majoru Muasonu priekšgalā pirmais iegāja Koblenca teritorijā — tā toreiz tauta dēvēja karaļa pili. Tajā pašā mirklī Kapets ar savu sievu, ienīsto Austrieti, laidās mukt caur dārzu. Bet tobrīd mēs to vēl nezinājām.

Brīvība triumfēdama iegāja Tileriju pilī. Despotisms bēga, zemei pieplacis kā lapsa, kas izkvēpināta no alas.

Kamēr marselieši un Brestas federāti ieņēma karaļa pils pagalmu, Slavas priekšpilsētas bataljoni iebruka prinču pagalmā un pils dārzos, bet Senmarso bataljoni iegāja šveiciešu gvardes pagalmā. Karaļa pili no visām pusēm ielenca revolucionārais karaspēks.

Taču pils aizstāvji jau bija paguvuši attapties no apjukuma. Jātnieku žandarmi, grenadieri un kājnieki, pīķiem bruņojušies, izkārtojās kaujai pils galveno lieveņu abās pusēs. Viņiem priekšā, arī izkārtoti rindā, stāvēja četrpadsmit lielgabali ar zvērojošām, pret mums vērstām mel nām rīklēm. Sarkanmundierotie šveicieši piepildīja pils vestibilu un parādes kāpnes. Muižnieki, prinči, marķīzi un grāfi izvietojās uz balkoniem un dārza terasēm pie logiem, kas noderēja par šaujamlūkām.

Viņiem visiem bija lieliskas šautenes, liels krājums pulvera un ložu, kā arī rapieri, zobeni, pistoles un kinžali.

Viņu šeit bija droši vien ne mazāk par desmit tūkstošiem.

Pamēģiniet tādus pielauzt!

Bet kas tas? Nebijām vēl pilnīgi ieņēmuši pagalmu, kad no pils aizstāvju rindām atskanēja saucieni: «Lai dzīvo nācija!» Kliedzēji bija karaļa lielgabalnieki un šveicieši. Mums pie kājām nokrita sainīši ar patronām un pulvera dozes. Šveicieši tās nometa mums, ar to parādot, ka nesāks šaut uz tautu.

Mēs mierīgi piegājām viņiem tuvu klāt, lai sāktu brāļoties. Veltīga asinsizliešana mums nepavisam nebija vēlama. Vienu mirkli likās, ka viss noritēs miermīlīgi. Taču šādu apstākļu pavērsienu nevarēja pieļaut aristokrāti, kas no augšas vēroja notikumu norisi.

Kamēr viena daļa mūsējo noliecās, lai paceltu patronas, bet citi spieda rokas krietnajiem patriotiem, kas atradās karaļa karaspēka rindās, no pils logiem pēkšņi norībēja šauteņu zalve. Lodes kā svina lietus nolija pār marseliešu pirmajām rindām. Krita nogalinātie un ievainotie. Majoram Muasonam bija sašautas abas kājas …

Sis svina lietus spieda mūs dažus soļus pakāpties atpakaļ. Bet majors Muasons, uz rokām atspiedies, paslējās augšā un iesaucās:

— Ne soli atpakaļ! Lai dzīvo nācija!

Mēs uzrāvām šautenes pie pleca visi vienā līnijā un, atskanot komandai «uguni», izšāvām zalvi uz pils logiem.

Šāvieni bez pārtraukuma sekoja cits aiz cita. No sienām nobira apmetums, atšķēlās akmens drumslas. Bet arī ienaidnieks šāva uz mums no visām pusēm: no bēniņiem un logiem, no terasēm un balkoniem, pa kreisi un pa labi. Lodes spindza, zemē urbdamās, saplaka, pret akmeņiem atsizdamās, slīdēja gar zobeniem, vienam pāršķēla krūtis, citam trāpīja rokā vai kājā …

«Nu, Paskāl,» es sev teicu, «ja tu nemirsi šodien, tad dzivosi mūžīgi.. .»

Samā, kas stāvēja man priekšā, pēkšņi nokrita augšpēdu, noraudams mani līdzi. Es ar pūlēm uzslējos augšā un aptaustīju sevi ar rokam. Šķita, ka esmu ievainots. Kaut kāds smagums spieda manus ceļus. Debess! Tā taču Samā galva, mūsu brašā Sama galva! Viņš guļ nekustīgi, plaši atmetis rokas, un plakāts ar «Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarāciju», ko viņš ka svētumu nesis no Marseļas līdz Parīzei, cieši iekrampēts viņa sastingušajos pirkstos …

Akls aiz pulvera dūmiem, elsodams aiz uzbrukušajām bēdām, es aizvilku klusākā vietiņā pie mūra biedra nedzīvo ķermeni un skriešus atgriezos ierindā. Pacēlis šauteni pie pleca, es šāvu un šāvu, bet biezi dūmi klājās-pār mums no visām pusēm un neļāva neko saskatīt. Divas trešdaļas no mūsu izšautajām lodēm, mērķi nesasniegušas, atsitās un saplacinājās pret pils sienām… Bet tautas ienaidnieki, ko šīs sienas sargāja, šāva uz marseliešu rindām pat nemērķējot: ciešajā ļaužu ierindā ikviena lode trāpīja un nesa kādam nāvi vai ievainojumu … Bungu rībieniem, šāvienu dārdiem un komandām pa vidu jaucās ievainoto kunkstieni un mirstošo gārdzieni.

Es gribēju pārkāpt pāri federātam, kurš gulēja izstiepies zemē, bet viņš apķērās man ap ceļiem un lūdza:

— Glāb mani! Glāb mani! Lode svilina manas krūtis kā degoša ogle!

Visus spēkus saņēmis, es atraisījos no viņa rokām un traucos uz priekšu. Dūmi uz mirkli pašķīrās. Es paguvu par jaunu pielādēt šauteni. Prapi iedzenot, pacēlu acis uz augšu un tieši sev priekšā pils fasādē ieraudzīju atvērtu logu. Kā jums šķiet, ko es tur redzēju? Grāfu Robēru, marķīza d' Ambrēna dēlu! Rokās viņš turēja šauteni; šāvieni gandrīz nepārtraukti sekoja dits aiz cita. Jaunā grāfa aizmugurē stāvēja Sirto; pēc katra šāviena viņš padeva tam otru pielādētu šauteni.

Ak, tu tas esi! Nu, sargies, briesmoni! Sargies, mana tēva slepkava! Tūlīt es norēķināšos ar tevi par visu! Mana šautene ir pielādēta. Lode iedzīta stingri, pulveris ir sauss, un roka man nedreb. Es rūpīgi notēmēju un jau grasījos nospiest gaili, kad pēkšņi acu priekšā iznira Adelīnas maigais tēls. Redzēju viņas lēnīgās, skumjās acis, dzirdēju lūdzošo balsi: «Tu nenodarīsi ļaunu manam brālim, vai ne, Paskāl? Vai apsoli man to?»

Briesmīgi apmulsis, es nolaidu šauteni, bet tūdaļ to strauji pacēlu. Par ļaundari Sirto es taču nevienam neko nebiju solījis. Viņu man neviens nelūdza žēlot. Bet viņš gan ir pelnījis nāvi varbūt, pat vairāk nekā grāfs Robērs .. .

Un es vēlreiz nomērķēju, lai nokniebtu Sirto, tiklīdz viņš parādīsies logā.

Bet nelietis bija piesardzīgs. Viņš visu laiku slēpās aiz jaunā grāfa muguras. Es redzēju tikai viņa roku tai bridi, kad viņš sniedza grāfam Robēram pielādēto šauteni. Grāfs turpināja šaut, viņa šāvieni blīkšķēja bez mitas… Palūk, viņš tēmē tieši man krūtis … Vai tiešām būtu pazinis?

Bet ko es redzu! Aiz Robēra pleca pavīdēja kāda roka un pielika pistoli viņam pie pakauša. Norībēja šāviens, un jaunais grāfs ar cauršautu galvu sabruka pār akmens palodzi… Tumša asins strūkliņa notecēja gar sienu… rokas bez dzīvības nokarājās lejā … Uz vietas beigts! Ļaundaris Sirto nodevīgi nošāva viņu un pats tūdaļ nozuda pils iekštelpās.

Biju tik ļoti pārsteigts par notikušo, ka nemanīju neko ap sevi. Vai tikai es nesapņoju?

Piepeši briesmīgs grāviens aizsita ausis un nogāza mani gar zemi. Bija izšāvis pils lielgabals, pielādēts ar karteču. Dūmi aizklāja acis, šķembas spindzēdamas pārlidoja mums pāri galvām. Visapkārt krita nogalinātie un ievainotie. Marselieši apjukumā atkāpās līdz vārtiem. Mums beigas!

Redzot, ka mūsu rindas saļogās, aristokrāti jau priekšlaikus līksmoja par uzvaru.

—      Lai dzīvo karalis! Lai dzīvo karaliene! — viņi sauca. — Velns parauj nāciju!

Bet drosmīgais kapteinis Garnjē, kas pārņēma marseliešu bataljona komandēšanu pēc tam, kad majors Muasons tika ievainots, neapjuka. Viņš neatkāpās ne soli. Mēs redzējām, kā viņš stāv biezā dūmu mutulī un, zobenu vēcinādams, sauc:

—      Šurp, marselieši! Brīvība vai nāve!

Un Pelū,kas vēl nebija paguvis ievest savus lielgabalus pils pagalmā, vārtos stāvēdams, kliedza:

—      Laidiet iekšā artilēriju, velns parāvis! Ko drūzmējaties kā aunu bars? Kauna lieta! Marseliešu patrioti kā zaķi mūk no Parīzes aristokrātiem! Laidiet mūs pagalmā, un mēs jums mācīsim, kā jāizdarās ar tautas ienaidniekiem! Manas bronzas mantiņas īsti noderēs šādā reizē!

Viņa zobgalīgie vārdi un kapteiņa Garnjē mierīgā balss, kurš arvien vēl, visā augumā izslējies, stāvēja ložu krusā, iika mums atjēgties un sakaunēties par savu vājumu. Viena daļa federatu ķērās pie lielgabalu riteņiem, citi savāca nogalinātos un ievainotos, lai tie nepakļūtu zem lielgabal- ratiem.

Pēc maza brīža abi lielgabali, piedzīti ar karteču līdz stobru galiem, jau stāvēja pils pagalmā tieši pretī parādes ieejai. Dūmi uz bridi izklīda, un mēs ieraudzījām uz lieve- nēm pulciņu karaļa grenadieru ar lāčādas cepurēm galvā, bet viņiem aizmugurē, vestibilā, lielu skaitu šveiciešu sarkanajos mundieros. Visi viņi atklāja pret mums patiešām ellišķīgu šauteņu uguni.

Taču Pelū nepievērsa nekādu uzmanību lodēm, kas svilpa un kauca apkārt, gan urbdamās smiltīs, gan ieraudamas lielgabalu bronzas stobros gaišas svītras vai noplēšot šķēpeles koka riteņiem. Mierīgi, kā šaušanas apmācībās viņš pagrieza lielgabala stobru tieši pret ienaidnieku un pielaida deglim uguni. Pēc tam tikpat aukstasinīgi noņēma savu cepuri, dziļi palocījās pret pili un pielika degli pie lielgabala.

Bum! Kartečas lādiņš plīsa karaļa grenadieru un šveiciešu bara vidū. Tas bija kā izkapts cirtiens āboliņa laukā.

Mēs sākām kliegt:

—      Lai dzīvo nācija!

Dūmi pamazām izklīda, un mēs ieraudzījām postījumus, ko ienaidniekam bija nodarījis kartečas lādiņš. Uz kāpnēm gulēja nogalinātie un ievainotie. Grenadieri nolēma atvilkties pils iekšienē. Viens otrs līda pa logu pagrabā; citi metās skriet dārzā.

—      Ahā! — Pelū noteica, -r Mans ciemkukulis, rādās, apšķebināja jums dūšu, aristokrātu kungi? Nu, pagaidiet brītiņu .. .

Viņš pielādēja otru lielgabalu, aizdedza degli, atkal noņēma cepuri un izsmējīgi palocījās.

Bum! Atkal kartečas lādiņš ielidoja plaši atvērtajās pils durvis. Un atkal mēs redzējām, kā karaļa karavīri zaļajos, sarkanajos, zilajos un baltajos mundieros kā nopļauti noveļas uz vestibila grīdas un parādes kāpņu pakāpieniem.

Pils aizstāvjos sacēlās apjukums. Taču apšaude no logiem turpinājās. Mūsu bungas sāka rībināt uzbrukumu.

Un tad, kapteiņa Garnjē vadīti, mēs ar durkļiem devāmies triecienā pret čūsku midzeni.

Margāns metās uz priekšu, galvu nodūris, kā no saites norāvies vērsis.

—      Nu, zēni, saturas! — viņš sauca. — Tūlīt ies karsti!

Mūsainajam bija taisnība. Platās kāpnes no augšas līdz

apakšai bija stāvgrūdām pilnas ar grenadieriem un šveiciešiem. Viņi mūs apbēra ar svina krusu.

Mēs sturmējām kāpnes. Uz katra pakāpiena atradās četri cilvēki. Tos vajadzēja novākt ar zobena cirtieniem vai pistoles šāvieniem no maza atstatuma.

Margāns, kapteinis Garnjē unVoklērs bija aukstasinības un vīrišķības paraugs — viņi cīnījās pašā pirmajā rindā. Mēs viņiem sekojām ar uzspraustiem durkļiem. Zobgalis Pelū, redzot, ka šveiciešu sarkanie mundieri kāpnēs sajaukušies ar grenadieru zaļajiem mundieriem, uzsauca mums:

— Ei, draugi! Kas vēlas tomātus ar lokiem? Panāk šurp! — Un atvēzējies iemeta kāpņu vidū pašā ļaužu biezumā divas rokas granātas ar pulveri.

Granātas nokrita un sprāga, nodarot lielus postījumus aristokrātu rindās.

Dūmi kniesa rīklē un koda acīs. Bija dzirdami ievainoto skaļie kunkstieni.

Sprāgstošo granātu dārdi, plīstošo stiklu šķindoņa, kliedzieni: «Lai dzīvo nācija!» — ienaidniekiem iedzina šausmīgas bailes. Viņiem likās, ka kāpnes sabrukušas un viss ir pagalam. Sākās panika, grūstīšanās un spaidīšanās. Šveicieši, aiz bailēm zaudējuši galvu, paši skrēja virsū mūsu durkļiem vai lēca p<iri kāpņu margām un dabūja galu.

Mēs izmantojam šo apjukumu un soli pa solītim virzījāmies pa kāpnēm uz augšu, ar durkļu cirtieniem metot

lejā tos, kas nepaļāvās panikai un ar saucieniem: «Lai dzīvo karalis! Lai dzīvo karaliene!» •>— aizstāvējās līdz pēdējam elpas vilcienam.

Un, lūk, mēs sasniedzām otrā stāva kāpņu laukumu.

Bet — tavu brīnumu! — jo vairāk uzveiktu ienaidnieku atstājām aizmugurē, jo vairāk to saradās priekšā. Mums rokas sāka pagurt, durklis saliecās no dūrieniem, parādes kāpnes pludoja asinīs, taču ienaidnieku skaitam nebija gala!

Bah! Bah! Pelū atkal iesvieda divas granātas aristokrātu pulkā, kas drūzmējās kāpņu augšējā laukumiņā un joprojām turējās pretī.

Nu šoreiz tautas ienaidnieki galīgi zaudēja galvu. Visi, kas vēl spēja kustēties, kā izbiedētu žurku bars joza projām uz pils iekštelpām. Pārējie, vairs neredzot glābiņu, padevās uzvarētājiem, lūdzot pēc žēlastības. Un mēs dāvājām dzīvību šveiciešiem, karaļa grenadieriem un nacionālajiem gvardiem — tie bija nākuši no tautas. Mēs viņus pazinām pēc trūcīgā apģērba — smagajiem, ar resnām naglām kaltajiem zābakiem un rupja audekla krekliem. Turpretī aristokrātiem, muižniekiem, kas valkāja mežģīņu krūtežas un zīda zeķes, — tiem žēlastības nebija! Ar tiem izdarīšanās ātra: ar zobenu pa galvu, pistoles šāviens krūtīs — un pa logu laukā: «Saņem! Tagad vari braukt uz Koblencu!»

Ticiet man, todien tā bija priekšrocība, ja mugurā bija rupjš krekls un rokas tulznās «Tu esi strādnieks? Zemnieks? Nācis no tautas? Tad sauc: «Lai dzīvo nācija!» — un esi labs patriots, nevis tāds kā līdz šim! Lasies uz visām četrām debess pusēm un vairs nerādies mums acīs!» — «Ak, tev ir zīda zeķes… pūderēta parūka… batista krekls … Bac! Še, apēd mūsu Marseļas plūmi!»

Divas stundas no vietas mēs pārmeklējām pilī visas zāles un pieņemšanas telpas, visas istabas un kambarus — no pagraba līdz pašiem bēniņiem. Un visos kaktos atradām paslēpušos aiz bailēm gluži pamirušos aristokrātus. Mēs vilkām viņus laukā no pagultēm un dīvānu apakšas, no skapjiem un lādēm, un pat no kamīniem.

Likās, ka esam iznīcinājuši visus līdz pēdējam, bet pēkšņi, pārejot no vienām kāpnēm uz otrām, pie kādām cieši aizvērtām durvīm ieraudzījām vecu aristokrātu, kas mērķēja uz mums no pistoles un kliedza:

— Atpakaļ! Šeit nedrīkst nākt!

Norībēja šāviens. Lode izskrēja cauri Margana cepurei, bet viņš pirmais lūdza saudzēt šo drosmīgo sirmgalvi. Jūs laikam domājat, ka mēs, nevērojot Margāna aizstāvību, metāmies vecajam klāt un sakapājām viņu gabalos? Neka tamlīdzīga! Mēs tikai atbruņojām viņu un, kaut gan viņš stūrgalvīgi atteicās saukt «Lai dzivo nācija!», palaidām, lai iet, kur deguns rāda.

Pēc tam, nelikdamies zinis par šo fanātiķi, mēs vienā mirklī uzlauzām durvis, ko viņš tik varonīgi bija aizsargājis. Aiz durvīm bija dzirdami apslāpēti šņuksti, vaidi, lūgumi pēc žēlastības . .. Beidzot plaši atsitās vaļā abas durvju puses, un mēs ieraudzījām tris zīdā un mežģīnēs tērpušās galma dāmas un vienu gluži jauniņu meiteni. Ceļos krizdamas, sievietes lūdza saudzēt viņu dzīvības. Viena no viņām, pati vecākā, asarām acīs lūdza nenogalināt jau- niņo meiteni, viņas krustmeitu.

—      Ja jums vajag kāda dzīvību, — viņa teica, — tad nogaliniet mani, bet viņu atstājiet neskartu! — Un, mežģīnes atmetusi, viņa nolieca mūsu priekšā savu kailo kaklu.

Šis skats mūs pārsteidza un apstulbināja. Grūti palikt vienaldzīgam, klausoties sieviešu lūgumos un redzot viņu asaras.

Kapteinis Garnjē, kas ari bija šepat, piecēla sievieti no grīdas un sacīja:

—     Celies, pilsone! Nācija jums visām dāvā dzīvību!

Viņš tūdaļ lika četriem federātiem izvest sievietes no

pils un nogādāt drošībā.

Bija pusdienlaiks. Visā milzīgajā pils ēkā nebija neviena dzīva ienaidnieka. Logu rūtis visas bija izdauzītas, durvis izrautas no virām, mēbeles apgāztas un sacirstas, aizkari un drapējumi saplosīti un asinīm notašķīti. Visās malās gulēja nogalinātie. Vienā istabā es atradu grāfa Robēra līķi. Viņš arvien vēl gulēja, pārkāries pāri palodzei, kā viņu bija ķērusi nelieša Sirto lode …

Iegājām karaļa guļamistabā, kas bija iztapsēta ar baltu un zilu drānu.

—      Ekur tirāna portrets! — iesaucās Margāns un, norāvis no sienas smagu, zeltītu rāmi, nometa to uz grīdas. — Ei, riņķa deju!

Mēs saķērāmies rokās un ap zemē nosviesto ienīstā Ka- peta attēlu sakam dejot farandolu. Dejojām un dziedājām jaunu dziesmu, pieskaņotu «Karmaņolas» melodijai:

Madam Veto ', tu solījies Mums, parīziešiem, galvas griezt. Bet ko tu vari padarīt, Kad mūsu lodes krīt.

Lai dejām karmaņolu!

Klau, kā grauj! Klau, kā grauj! ✓

Lai dejām karmaņolu!

Jau tur aiz kalna šauj!

Mesjē Veto, tu solījies: Būs dzimtenei kas talkā ies. Bet viss ir tukšas izrunas, Tev spēle neveicas.

Lai dejām karmaņolu! Klau, kā grauj! Klau, kā grauj! Lai dejām karmaņolu! Jau tur aiz kalna šauj!

Antuanete zvērējās Mūs visus sasist lupatās. Bet kaka lāsti nertoder, Tāds liktens pašu ķer.

Lai dejām karmaņolu! Klau, kā grauj! Klau, kā grauj! Lai dejām karmaņolu! Jau tur aiz kalna šauj![18]

Kopš vakarvakara, ja neskaita maizi, ko mums naktī izdalīja kazarmās, neviens nebija neko ne ēdis, ne dzēris. Bet mēs jutāmies ir paēduši, ir apdzērušies. Mēs apkampāmies ar drosmīgajiem Brestas federātiem, ar patriotiem no Slavas priekšpilsētas, kuri tūlīt aiz mums iebruka tirāna pilī, un visi barā aizrautīgi lēcām farandolu.

«Karmaņolu» dziedot, mūsu līksmais dejas loks no karaļa guļamistabas pārgāja uz karalienes istabām. Seit viss bija darināts zīdā un zeltā. Visur spoguļi, pat pie griestiem. Skaistas gleznas, aizkari no vissmalkākajām mežģīnēm, mīksti grīdas paklāji, kuros kājas iegrimst…

Margāns ierāpās lepnajā gultā zem baldahīna un ieplēties gulšņāja dūnu pēļos, bet mēs lēcām viņam apkārt traku danci.

Pēkšņi man iešāvās prātā Voklērs. Nebiju viņu redzējis jau kādu stundu. Kas ar viņu noticis? Varbūt ievainots? Varbūt kritis?

Izbailēs pametu dejotājus un metos skriet pa pils zālēm. Kāpu pāri nogalināto ķermeņiem, apgriezu tos apkārt un aplūkoju. Apskrēju balkonus, kāpnes, terases, pagalmu. Redzēju Nacionālās gvardes karavīrus, kas apkampās ar Marseļas un Brestas lederātiem, raudāja un smējās. Redzēju patriotus, kas pārsēja ievainotos. Dzirdēju, kā bungas aicina uz pulcēšanos. Bet Voklēra nekur nebija.

Pēdīgi ieraudzīju kādu atvērtu logu, kas izgāja uz pils dārza pusi, un pieskrēju tam klāt.

Tur, lauru koku alejā, stāvēja tēvocis Planšo un mundri tērzēja ar kādu liela auguma vīru, tērpušos nacionālā gvarda drēbēs. Bet vai acis man vairs nerāda? Vai tikai man nerēgojas? Nē, protams, ne! Tas ir viņš! Tas ir ļaundaris Sirto! Stāv un draudzīgi sarunājas ar Planšo! Nelietis! Nicināmais slepkava! Pag, tagad tu man neizspruksi!.. .

Es pielādēju pistoles un pa galvu pa kaklu drāzos pa pils kāpnēm lejā, lēkdams pa diviem pakāpieniem uzreiz. Vestibilā es visā sparā uzgrūdos Voklēram, kas, arī noraizējies par manu prombūtni, sācis mani meklēt.

—      Kur tu drāzies kā vājprātīgs, Paskāl? — viņš noprasīja. — Vai tev kas noticis?

Neapstādamies es nokliedzu:

—      Žiglāk! Nāc žiglāk! Tur ir Sirto! Nupat redzēju viņu dārzā. Man šis nelietis jānošauj!

Voklērs pagriezās un skrēja man līdzi.

Mēs izskrējām pa durvīm laukā, nolēcām no kāpnēm un apskrējām pilij apkārt. Te ir dārzs, te lauru koku aleja. Bet tā ir tukša. Sirto un Planšo pazuduši. Kur tad viņi ir? Vai es pa sapņiem tos būtu redzējis? Nē, nē, tepat ir dārza vārtiņi, tie ir līdz galam vaļā.

Mēs izskrējām uz ielas. Arī tur neviena nebija.

Aiz dusmām es apraudājos, lādēdams savu neveiksmi. Voklērs saņēma mani aiz rokas un centās nomierināt:

— Nu, rimsties, rimsties, Paskāl! Tu vienkārši biji pārskatījies. Ejam, mums mazliet jāuzkož. Kopš vakardienas taču neesam nekā ēduši. Un arī biedri mūs gaida. Vai dzirdi — bungas sauc uz pulcēšanos.

Es padevīgi sekoju Voklēram kā jērs ganam. Bet brīdi pa brīdim es atskatījos, lai pārliecinātos, vai Sirto nav atgriezies lauru alejā, kur tiku redzējis viņuš abus ar Planšo.

Pils pagalmā kapteinis Garnjē ar asiņainu apsēju ap galvu kārtoja bataljonu ierindā. Mēs ar Voklēru ieņēmām savas vietas.

Mūsu labie biedri līksmi spieda mums rokas. Katrs stāstīja, kā cīnījies, pili ieņemot. Mēs apsveicām cits citu, ka esam palikuši sveiki un veseli.

Kapteinis Garnjē pārskaitīja sapulcējušos. Bijām pavisam divi simti. Vai tiešām trīssimt biedru krituši kaujā? Nē, vēl pienāca daži cilvēki. . . tad vēl.. . Daudzi marselieši bija aizveduši gūstekņus uz Likumdošanas Sapulci. Citi aiznesa uz turieni aristokrātu pamestās dārglietas, kas tika atrastas pils istabās. Voklērs arī nupat bija aiznesis un nodevis ar zeltu pilnu maku, ko atrada uz grīdas vienā no karaļa istabām.

Ikreiz, kad mums pievienojās kāds biedrs, mēs viņu saņēmām ar jūsmīgām gavilēm, un prieka asaras mums plūda pār vaigiem.

Marseliešu bataljona bungas joprojām sauca uz pulcēšanos. Tām piebalsoja bungas Slavas priekšpilsētas bataljonos, tie pulcināja savus ļaudis Karuseļa laukumā. Patrioti no Senmarso priekšpilsētas kārtojās kolonnā pils dārzā.

Pagāja liels laika sprīdis, un nu jau vairs neviens nepievienojās mūsu rindām. Kapteinis Garnjē pavēlēja bungām apklust un, paņēmis rokās federātu sarakstu, uzsāka pārbaudi.

Ja, kadu vārdu izsaucot, neviens neatsaucās, bungas īsi norībināja: tram-tram-tram! Tas nozīmēja: «Kritis par brīvību!»

Pēc pārbaudes noskaidrojās, ka marseliešu bataljonā tiūkst divsimt vīru. Divdesmit federātu bija krituši, simt astoņdesmit — ievainoti.

Kamēr mūsu bataljonā norisinājās šī skumjā skaitīšana, nacionālie gvardi uz nestuvēm nesa garām līķus, ar kuriem bija pilni pagalmi, pils kāpnes un istabas.

Palūk, viņi pacēla kritušā Samā miesas, kurš gulēja pie sētas, kur es to biju šorīt aiznesis. Bataljons paņēma šautenes plecā. Asaras neļāva neko redzēt. Mēs raudājām, elsodami kā mazi bērni. Marselieši pēc kārtas piegāja pie nestuvēm un noskūpstīja auksto, nedzīvo roku, kas trīssimt ljē cauri visai Francijai kā karogu bija nesusi plakātu ar «Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarāciju» …

Mēs no jauna sakārtojāmies kolonnā un atstājām pili. Es soļoju kopā ar visiem, kad pēkšņi sajutu kaut ko karstu plūstam gar stilbu zābakā. Acu priekšā sāka virmot ugunīgi loki. Likās, nupat zaudēšu samaņu. Kas ar mani notiek?

Tomēr reibonis drīz pārgāja, un es gribēju noskaidrot, kur tāds slapjums radies. Svētais debesu tēvs! Tās bija asinis no kreisās rokas mazā pirkstiņa. Lielas sarkanas lāses cita pēc citas pilēja zemē — izskatījās gandrīz kā nogatavojušās sarkanās jāņogas.

Vai tiešām esmu ievainots? Bet kad? Dīvaini gan — nemaz netiku pamanījis, vai sen tas gadījies! Es nekā nesapratu. Bet tad neprātīga puiciska sajūsma pārņēma manu sirdi un es nespēju novaldīt līksmu izsaucienu:

— Skatieties, skatieties, es arī esmu ievainots! Man trūkst viena loceklīša mazajam pirkstiņam! Es esmu ievainots! Lai dzīvo nācija!

Laimīgi smaidot, es biedriem rādīju savu sakropļoto pirkstu, un viņi no sirds smējās, redzot, ka es priecājos par ievainojumu kā bērns par jaunu rotaļlietu. Visi apsveica mani, ka arī es esmu lējis savas asinis svētās brīvības labā.

Taču brūce, ko līdz šim nebiju pat pamanījis, tagad sāka svilināt kā uguns. Es nezināju, kur grūst roku.

Lai cik necik remdinātu sāpes, iebāzu pirkstu mutē un sāku to sūkāt kā zīdainis knupi. Tā es darīju kādreiz bērnībā, ja sasitu pirkstu pret akmeni vai sagriezu ar asu grīšļa stiebru. Sāpes pamazām pierima, un es rakstā soļoju bataljonam līdzi.

Marselieši uzsāka svēto brīvības himnu:

Uz priekšu, tevu zemes dēli!

Mums atspīdējis slavas rīts!

Es arī gribēju dziedāt līdz ar visiem, bet vai tad var sūkāt pirkstu un dziedāt!… Neko darīt, vajadzēja soļot klusējot.

Mēs gājām pa Sentonorē ielu, kur viņnakt uz mums šāva no logiem, kur mūs apmētāja ar akmeņiem un kārniņu lauskam. Tagad viss bija citādi. Iela bija svētdienīgi uzcirtušos ļaužu pilna. Vīrieši, sievietes un bērni sveica mūs ar jūsmīgiem saucieniem:

—     Lai dzīvo brašie marselieši! Lai dzīvo nācija!

Ak, mani draugi! To jums vajadzēja redzēt! Resni bodnieki stāvēja savu pārdotavu durvīs un, cepures noņēmuši, aplaudēja mums. Bet tikām krāsotāji, uz redeļkāp- nēm stāvēdami, steidza uz izkārtnēm aizkrāsot baltās lilijas un karaļa ģerboņus. Plakāti ar vārdiem: «Lai dzīvo karalis! Lāi dzīvo karaliene! Velns lai parauj nāciju!» — visos logos bija apmainīti pret jauniem: «Lai dzīvo marselieši! Lai dzīvo nācija! Velns lai parauj tirānu!»

Kad marseliešu bataljons sasniedza Senžana tilta arku, pūlis kļuva tik biezs, ka nebija iespējams tikt uz priekšu. Kas tad noticis?

Izrādījās, ka šeit bija apmetušies Parīzes Nacionālās gvardes bataljoni Santēra vadībā. Visu nakti un visu rīta cēlienu viņi bija nostāvējuši pie tilta ar šautenēm gatavībā, gaidot, kāds būs triecienuzbrukuma gala iznākums, lai palīdzētu mums, ja mēs uzvarētu, vai… uzbruktu no mugurpuses, ja mums neveiktos.

Tagad, uzzinājuši, ka tronis gāzts, pils izdemolēta, bet karali tauta saņēmusi gūstā, nacionālie gvardi steidzās pretī mūs apsveikt. Viņi nebeidza cildināt mūsu drošsirdību, meta savas trīsstūrenes gaisā un kliedza līdz ar visiem:

—     Lai dzīvo brašie marselieši!

Bet mēs redzējām viņiem cauri un labi sapratām, ko vērti tādi glaimi.

—      Ak, tad šitādi ir tie Parīzes kundziņi! — mēs savā starpā pārrunājām. — Tagad, kad esam plaši atvēruši durvis, viņi gribēs ieiet pirmie! Tagad viņi uzdosies par viskarstākajiem revolūcijas atbalstītājiem. Un Santēra kungs, kuram vienmēr ieduras skabarga kājā tieši tai brīdī, kad jādodas uz priekšu, tagad, protams, atkal uzsāks savu plātīšanos. Gan redzēsiet, rīt viņš visos ielu stūros kladzinās, ka tieši viņš un viņa nacionālie gvardi izglābuši revolūciju un gāzuši tirānu. Nu, velns viņus rāvis! Kaut tikai atkal nesagandētu to, ko mēs esam paveikuši!

Franciju pelnīti dēvē par skaistu un maigu augli un Parīzi — par šā augļa kodolu. Bet šajā kodolā bija paslēpies tārps.

Jau šad tad ceļā sastapām uzbudinātu ļaužu pūlīšus, piedzērušas sievietes ar klaidā palaistiem matiem un virs elkoņiem uzrotītām piedurknēm; viņas demolēja mājas, baznīcas, pilis, metot uz ielas mēbeles un dauzot logus. Citi vilka uz cietumiem sasietus, aiz šausmām pusdzīvus aristokrātus, mācītājus, bagātos buržuā vai tos, ko turēja aizdomās par tautas interešu nodevību. Visi Parīzes cietumi jau bija pārpildīti.

Kordiljeru klubā mēs nokļuvām tikai ap trim pēcpusdienā. Tur mūs gaidīja bagātīgas vīna un maizes devas. Mēs kārtīgi paēdām*. Brašais Margāns ar lupatu apsēja manu ievainoto pirkstu, un daži laba vīna malki atdeva man spēku un mundrumu.

Manas domas pamazām pievērsās iepriekšējās dienas notikumiem. Pēdējo maizes ņuku notiesādams, es jau garā iztēlojos, kā nopriecāsies Lazulī, Adelīna un Klarē, ieraugot mūs sveikus un veselus.

Es ēdu un bridi pa brīdim uzmetu acis Voklēram. Kad mūsu skatieni sastapās, es sapratu, ka mums prātā viena un tā pati doma. Voklērs pasmaidīja un teica:

—      Nu, kā tad ir, Paskāl, vai pietiks spēka aiziet līdz Gemenē ieliņai? Tu taču zini, cik nepacietīgi mūs tur gaida.

Vai man pietikšot spēka? Voklērs vēl nebija beidzis runāt, kad es jau pielēcu kājās. Iekampis pēdējo malku no pudeles, noslauciju piedurknes atlokā lūpas un, mēli paklakšķinajis, tvēru savas pistoles un zobenu, gatavs skriet kaut vai uz pasaules malu.

Lai nokļūtu līdz Planšo namiņam, vajadzēja lauzties cauri ļaužu pūļiem, kas piepildīja ielas. Visi smējās, plātījās ar rokām, dziedāja, bet, mūs ieraugot, sāka vēcināt pa gaisu piķus un zobenus ar galā uzspraustām sarkanām micēm un skaļi kliegt:

—     Lai dzīvo nācija!

Un skaļāk par visiem auroja tie, kas vēl iepriekšējā vakarā bija noraudzījušies uz mums ar nepatiku un pat ar naidu.

Beidzot mēs sasniedzām Gemenē ieliņu un Planšo māju.

Tuk! Tuk! Tuk! Pieklauvējām trīs reizes, durvis plaši atdarījās, un uz sliekšņa mūs sagaidīja Planšo sieva ar Lazulī, Adelīnu un Klarē.

Voklērs nokļuva Lazulī apkampienos, es noskūpstīju Adelīnu kā paša māsu. Mazais Klarē ierāpās tēvam klēpī. Vienīgi Zanetona stāvēja maliņā un, asaras priekšautā slaucīdama, vaimanāja:

—      Nosists mans vecais! Citādi nav, ka nosists! Mana sirds nojauta, ka tā būs! Vai gan citādi neparko negribēju viņu atlaist? Kas man atdos manu mīļo Planšo?

Un, noliekusies pār skrūvsolu, viņa sāka gauži raudāt.

Pēkšņi durvis atvērās un uz sliekšņa nostājās Planšo. Dieviņ tētiņ, pēc kā viņš izskatījās! Apģērbs viscaur notašķīts asinīm, rokā cirvis, acis mirdz. Zanetona uzreiz pat nepazina savu vīru; pēc tam, nojautusi, kas stāv viņas priekšā, metās pretī, taču apkampt neuzdrošinājās.

—      VaLtas esi tu, Planšo? Debesu tēvs, kur tevi tā izdaiļoja? Vai tikai neesi ievainots? Ak šausmas! …

—      Nē, ievainots vis neesmu! — Planšo atbildēja, nomezdams cirvi uz skrūvsola un slaukot piedurknē nosvīdušo pieri. — Tikai piekusis. .. Pēc pils iesturmēšanas mēs te ar vienu patriotu nogādājām cietumā visus mūsu kvartāla aristokrātus. Pēdējo saņēmām tepat netālu, Divpadsmit Vārtu ielā. Viņu sauca marķīzs .. . marķīzs… Ek, piķis rauj to vārdu! Nu tik būs darbiņš mūsu lieliskajām giljotīnām!

—      Ak dievs! — rokas sasitusi, iesaucās Adelīna un balta kā palags nokrita bez samaņas.

—      Stāvi klusu, Planšo! — Voklērs sacīja. — Vai neredzi, ka esi pārbiedējis meiteni līdz ģībonim?

—      Vai tiešām mans vīrs spēja pastrādāt tādas ļaundarības? — Zanetona šausminājās un, seju priekšautā paslēpusi, atkal sāka raudāt.

Redzot, kādu iespaidu atstājis viņa stāsts, tēvocis Planšo samulsa.

—      Ak, piķis un zēvele, skuķēns nudien paģība! Nabadzīte! Būtu zinājis, ka viņa tik jūtīga, nebūtu, viņai dzirdot, bildis ne vārda. Nu, nekas. Gan pāries. Večiņ, atnes žiglāk ūdeni, etiķi vai ko citu, kas šādā reizē der, un maziņā atžilbs. ..

Mēs uznesām Adelīnu augšstāvā un noguldījām Lazulī gultā. Visas giljotīnas jau bija aizvestas, arī tā, ko Adelīna izmantoja par gultu.

Tikmēr Planšo, pārvarējis apjukumu, ņēmās atkal klāstīt:

—      Bet ko mazā tad teiktu, ja būtu redzējusi resno sievu, kura taisījās to vārguli marķīzu nokaut ar savu garo tuteni? Nu, es, protams, neļāvu viņai pastrādāt tādu neģēlību. Nolādēts sievišķis!

—      Zakrasa vārdā? — Voklērs sabozies noprasīja.

—     Jā, jā, Zakrasa..,

—      Tātad tu ar savu «krietno patriotu» aizvedi uz cietumu marķīzu d'Ambrēnu! Bet vai tu arī zini, kas viņš ir, tas «krietnais patriots», kuram tu tik centīgi palīdzēji? Tas ir aristokrātu rokaspuisis, viņu ķēdes suns — nelietis, vārdā Sirto. Uz viņa sirdsapziņas desmitiem patriotu dzīvību. .Viņš ir briesmonis un slepkava! Viņš kļuva par marķīzes d'Ambrēnas mīļāko, ieguva marķīza uzticību, bet tagad, izmantodams izdevību, nodeva savu maizes- tēvu, lai pievāktu sev viņa īpašumu. Un tu, Planšo, darbojies uz vienu roku ar šo tautas ienaidnieku, kurš vēl šorīt pat šāva uz mums no karaļa pils logiem un zemiski nogalināja marķiza d'Ambrēna dēlu, jauno grāfu Robēru.

—     Voklēr, vai tu droši zini, ka tā ir?

—      Tikpat droši kā to, ka manai rokai ir pieci pirksti! Paskāls var tev to visu pastāstīt vēl sīkāk: ļaundaris Sirto viņu gandrīz nomušija. Negribam vairs no tevis slēpt patiesību, Planšo; tad zini, ka Adelīna ir marķīza d'Ambrēna miesīgā meita. Lazulī izrāva viņu no Zakrasas nagiem, kura veda nabaga meiteni uz Parīzi, lai nodotu ļaunā Sirto rokās. Tā likusi marķīze un tās mīļākais Sirto. Lazulī izglāba meiteni no bojā ejas un uzdeva par savu meitu. Nu, Planšo, ko tu uz to teiksi?

—      Es teikšu, — iebrēcās Planšo, aiz dusmām stostīdamies, — ka esmu darījis pareizi! Bet tu, Voklēr, kā tu uzdrīkstējies ar viltu ievest manā mājā aristokrāta meitu?

—      Bet tu, Planšo, goda vīrs galdnieks Planšo, kuru biedri iesaukuši par «Libertē», kā tu varēji kļūt par līdzdalībnieku neliešu bandai, sniegt roku zagļiem un slepkavām? Kā tu varēji pieļaut tādu zemisku nodevību? Kur

palika tava sirdsapziņa un gods? Es prasu, lai tu tūlīt nāc mums līdzi un palīdzi izpestīt no cietuma marķīzu d'Am- brēnu, bet viņa vietā iespundēt nelieti Sirto un ļaundari Zakrasu! Ja tu to nedarīsi, es uz vietas nošaušu tevi ar pistoli, kaut arī tik daudzus gadus esam bijuši draugi!

Planšo noslīga uz ēveļskaidu kaudzes un aizklāja seju ar rokām.

—      Es darīšu visu, ko tu vēlies, Voklēr, — viņš nomurmināja, — bet marķīzu izglābt vairs nav iespējams. Nav zināms, kādā cietumā viņš nokļuvis — cietumu Parīzē ir daudz. Bet Sirto kopā ar Zakrasu un marķīzi, kas sevi dēvēja par viņa sievu, paķēra līdzi visas vērtslietas un naudu un tūdaļ atstāja māju Divpadsmit Vārtu ielā. Kur šos tagad lai meklē?

—      Ak, Planšo, Planšo! Tu, izrādās, pats redzēji, kā blēži pievāca tai mājā visu, kas ir vērtīgs. Vai tiešām tev tad neatvērās acis? Ak, Planšo, mans skolotāj Planšo! Vai tu nezini, ka tas, kurš palīdz zagļiem, pats pelnījis šo vārdu? Planšo — zaglis! Sito kaunu!

Planšo seja pārvērtās. Vārds «zaglis» viņu satrieca kā zibens spēriens.

—      Klusāk, Voklēr, dieva dēļ, klusāk! Nesaki neko vecajai. Tev taisnība, esmu izturējies necienīgi… Es nemaz par to nepadomāju. Bet kā tagad lai visu saglābj?

—      Kā lai saglābj? Jāatdod1 tēvs nelaimīgajai Adelīnai, kas ne pie kā nav vainojama. Jāatdod viņai īpašums, ko ar tavu palīdzību viņas tēvam nolaupījis Sirto un Zakrasa . ..

—     Jā, jā, tu pareizi runā, Voklēr, pareizi. .. Nekad sev nepiedošu, ka biju _kļuvis netīšs zagļu un slepkavu līdzdalībnieks. Es, Planšo, kurš visā savā mūžā ne no viena nav piesavinājies ne grasi. Zvēru tev, Voklēr, ka no šī brīža man nebūs ne brītiņa miera, līdz nebūšu nomazgājis šo kauna traipu! Es pārmeklēšu visu Parīzi, apstaigāšu māju pēc mājas, ielu pēc ielas, es uzmeklēšu un nodošu revolucionārajam tribunālam ļaundari Sirto, viņa līdzzinātāju Zakrasu un mūsu nabaga meitenītes noziedzīgo māti!

Redzot, kādus sirdsapziņas pārmetumus izjūt viņa vecais saimnieks, Voklērs arī pats bija aizkustināts. Kad es nokāpu lejā, lai aizietu palūkoties, kā tur īsti izskatās

tajā mājā Divpadsmit Vārtu ielā, Voklērs un Planšo apkampušies stāvēja darbnīcā un raudāja.

Pāris vārdos viņi man pastāstīja, kas noticis.

No šī brīža mums trim bija tikai viena doma, viena rūpe: atdot Adelīnai tēvu un atklāt nelieti Sirto un viņa zemiskās līdzzinātājas.

Nesākšu stāstīt visos sīkumos, kā mēs uzsākām pēdu dzīšanu pa visu Parīzi.

Izgājām no mājām jau pirms rītausmas visi trīs. Vienojušies, kādus kvartālus, ielas un cietumus kurš pārmeklēs, mēs apstaigājām tos pa kārtai, ieklausīdamies, vērodami, taujādami, cenšoties atrast kaut vai mazāko norādījumu, kas vestu uz vecā marķīza un viņa nicināmo ienaidnieku pēdām.

Mājās mēs atgriezāmies vēlu vakarā, aiz noguruma tikko kājās turēdamies, pārguruši, vīlušies. Un katru reizi vajadzēja sagudrot kādu pasaciņu, lai kaut cik nomierinātu nabaga Adelīnu. Nelaimīgā meitene vēl neko nezināja par sava brāļa Robēra nāvi, nenojauta par mātes tumšajiem darbiem. Viņa raizējās vienīgi par tēva likteni. Bet mums nebija drosmes atklāt viņai drausmīgo patiesību.

Mana sirds vai lūza aiz žēlabām, redzot, ka Adelīna izdilst jo dienas jo vairāk. Es šausminājos, iedomājoties vien, ka reiz tašņ būs jāatklāj nabadzītei viņas lielā nelaime un šī ziņa varbūt viņu nogalinās.

Un tomēr, par spīti smagajiem, mokpilnajiem pārdzīvojumiem, es biju neizsakāmi laimīgs, ka katru dienu varu redzēt Adelīnu, lūkoties viņas skumjajās acīs, sarunāties ar viņu. Vakaros, lai nejautu viņai mocīties ar nemierpilnajām domām, es stāstīju viņai dažādus jautrus notikumus. Viņa savukārt nekad neaizmirsa ar savām maigajām rokām apkopt manu ievainoto mazo pirkstiņu. Uzmanīgi noraisījusi apsēju, Adelīna izmazgāja brūci ar tīru ūdeni un uzlika tai svaigu korpiju. Viņas pieskārieni bija tik liegi, ka šķita, mazās rokas ietērptas zīda cimdos. Kad viņa, pirkstu pārsienot, nolieca galvu, es ieelpoju smaržu, kas plūda no viņas pāri pleciem un kaklam atrisušajām gaišajām cirtām. Novietojusi slimo roku smalkzīda lakatiņā, Adelīna lakatiņa galus apņēma man ap kaklu, un man uz mirkli likās, ka viņa apkampj mani…

Tā pagāja diena pēc dienas. Tomēr, neraugoties uz visiem pūliņiem, mums neizdevās neko uzzināt par vecā marķīza likteni, neizdevās nonākt uz pēdām Sirto un Zak- rasai.

Tagad nu vairs nekā nespējām izkliedēt nelaimīgās Adelīnas nemieru. Driz vajadzēs viņai pateikt briesmīgo patiesību. Mans dievs! Kas notiks, kad nabadzīte uzzinās, kādas bēdas viņai uzbrukušas? Kā viņa to pārcietīs un vai vispār pārcietis? Šādas domas kveldēja mani un manus biedrus kā nokaitēta dzelzs. Un mēs dienu no dienas atlikām sarunu.

Bet tad pienāca liktenīgais bridis. Rit marseliešu bataljons saņems no Likumdošanas Sapulces algu par visu Parīzē pavadīto laiku, un tūlīt pēc tam pilnā sastāvā tam jādodas atpakaļ uz dienvidiem.

Noslēpt patiesību Adelīnai vairs nedrīkstēja. Klusībā apspriedāmies Planšo darbnīcā un nolēmām, ka rīt, kamēr mēs ar Voklēru iesim pēc algas, Lazuli un Zanetona nabaga meitenei visu pastāstīs. Viņām jāpārliecina Adelīna, ka vislabākais viņai atgriezties Aviņonā un apmesties pie Voklēra kā audžumeitai.

Es piecēlos mazā gaismiņā un aizsteidzos projām no mājas, lai nedzirdētu Adelīnas žēlabu kliedzienu, neredzētu viņas neremdināmās asaras. Man sirds asiņoja, domājot par šo baismo mirkli…

Kad sasniedzu kordeljeru kazarmas, pirmie saules stari zeltīja augsto namu smailos jumtus.

Pie kazarmu ieejas sastapu Margānu, Pelū un citus fe- derātus ļoti jautrā noskaņojumā. Ieraugot mani, viņi zīmīgi paplikšķināja sev pa kabatu, kur līksmi žvadzēja tikko saņemtā alga.

— Ej iekšā, mazais! — Margāns sauca. — Saņem savu naudiņu. Un tad nāc mums līdzi. Šodien papriecāsimies pēc sirds patikas. Būtu muļķīgi atstāt Parīzi, uz atvadām krietni neiemetot, vai ne tā?

Margāns aizveda mani kazarmas stūrī, kur sēdēja bataljona komandieris un viens no valsts kasieriem. Naudas gabalus šķindinādams, kasieris katram federātam noskai- tīj^septīņus ekijus sudrabā.

Es biju sajūsma par jauniņajām, spožajām monētām, kas tikko satilpa manā saujā. Nezināju, kur tās noglabāt. Monētas kā zuši slīdēja pa pirkstu starpām.

Margāns, nevarēdams sagaidīt, kad varēs sākt jautri padzīvot, palīdzēja man sabāzt naudu kabatā un paņēma mani aiz rokas.

—     Ejam, ejam! Nav ko kavēties!

Un mēs, seši kaujas biedri, smiedamies un jokodami izgājām no kazarmas, saķērāmies rokās un sākām soļot pa ielas vidu, aizņēmuši to gandrīz visā platumā.

Iegriezāmies pirmajā krodziņā, kas patrāpījās ceļā un kam uz izkārtnes bija uzkrāsota frīģiešu mice, izdzērām pa glāzei vīnogu šņabja un gājām tālāk, dziedādami pilnā kaklā.

Pēc desmitā augusta Parīzes pilsoņi, ja gadījās tos sastapt, spiedās pie namu sienām, lai palaistu mūs garām.

Mēs paši nezinājām, kurp ejam un kur atrodamies. Par to mums maza bēda. Uz priekšu!

Palūk, jau otrs krodziņš. Nesarunājuši gājām tik iekšā. Izmetuši citu pēc citas pa trim glāzītēm liķiera, atstūmuši cepures pakausī, turpinājām savu pastaigu pa Parīzes ielām.

Pārgājām pa tiltu pāri Sēnai un apgājām apkārt pilij. Ejot pa Karuseļa laukumu, Margāns un Pelū sāka dziedāt:

Nu drebi, tirān un vārda lauzēj …

Ari mēs, protams, rāvām līdzi.

Laiku pa laikam man prātā ienāca Adelīna, un sirds sažņaudzās sāpēs. Kā viņa, nabadzīte, cieš, kā raud patlaban! Un es nekā nespēju viņai palīdzēt…

Mūsu priekšā atkal viens krodziņš. Uz tā izkārtnes uzraksts:

Aviņonas galera

—      Iegriežamies šeit! — Margāns ieteica. — Šeit ir labs vīns no Kro, melnas olīvas un provansas eļļā cepta menca.

Mēs bijām izbadējušies kā suņi un nelikām sevi ilgi lūgties. Visi barā ieģeņģerējām krodziņā kā bites dzimtajā stropā. Līksma, viesmīlīga saimniece, dzimusi ara- moniete, iznāca mums pretī, apsveikdama provansiešu izloksnē, un nolika galdā baltmaizi, olīvas un biezu tumšsarkanu vīnu. ^

Vienā mirklī maize bija salauzta gabalos un apēsta, pudeles iztukšotas, olīvas notiesātas. Saimniece atnesa jaunu porciju maizes, vīna un olīvu. No tumšās virtuves tikmēr atplūda kairinoša ceptas zivs smarža. Varēja dzirdēt, kā čurkst un sprakst pannā eļļa. Beidzot parādījās pavarda svelmē sasārtusī saimniece. Viņa nesa lielu bļodu, līdz malām pilnu ar sulīgiem, brūni apceptiem, kraukšķošiem mencas gabaliem. Pārlej tos ar etiķi, un lielāka garduma pasaulē nav!

—     Rādās, menca maķenīt pārsālīta, — Pelū šķelmīgi ieminējās, nolocīdams kumosu pēc kumosa.

—     Nav liela nelaime! — Margāns atbildēja. — Kad nomirsi — nesāksi trūdēt! Bet- galvenais — sāls uzdzen slāpes!

Un mēs tukšojām krūzi pēc krūzes sarkano vīnu no Kro, uzdzerdami vēl klaretu, burgundieti, šņabi, liķieri. Pēc tam pa kārtai nobaudījām no visām liķiera šķirnēm, kas bija izliktas logā.

Kamēr mēs «Aviņonas galerā» mielojāmies, pa ielu garām aizbrauca rati ar apcietinātiem aristokrātiem. Viņus pārveda uz Versaļu, lai cik necik atslogotu pārpildītos Parīzes cietumus. Ratiem sekoja parīziešu pūlis — vīrieši, sievietes, bērni. Viņi bļaustīdamies dziedāja, vicināja pret arestantiem dūres un apmētāja viņus ar dubļiem.

Vēlēdamies tuvāk pavērot šo skatu, mēs ātri norēķinājāmies ar laipno saimnieci un, zem rokas saķērušies, izgājām uz ielas. Margāns un pārējie marselieši sāka piebalsot sankilotu dziedāšanai. Ari es jau sataisījos dziedāt, bet tad iedomājos par Adelīnu un jutu, ka pār vaigiem sāk plūst asaras. Un ja nu starp nelaimīgajiem, ko ved šajos ratos, atrodas Adelīnas tēvs?

Margāns pirmais pamanīja manas asaras.

—     Še tev nu bija! — viņš iesaucās. — Zēniņš sāk raudāt! Tu laikam no vīna saskumdinājies, Paskāl!

Un Margāns sāka vilkt mani uz zoba, visādi cenšoties uzjautrināt. Abi ar Pelū viņi saņēma mani aiz rokām un lika man dejot un lēkāt pie «Karmaņolas» skaņām.

—     Ei, Margān! — iesaucās viens no federātiem. — Man tā kā rīkle izkaltusi! Vai nederētu apslapināt?

—      Ejam! — mēs kori piebalsojām.

Pēc brītiņa mēs jau atkal sēdējām pie galda krodziņā «Sankilotu patvērums». Atkal mūsu priekšā bija krūzes ar balto vīnu un krūzes ar sarkano vīnu. Mēs sēdējām līdz vēlai naktij un dziedājām. Pēc tam ēdām olu kulteni ar speķi un Margāns dziedāja dziesmiņu par aristokrātiem, ko pats bija sacerējis. Krodziņa apmeklētāji sapulcējās viņam apkārt un vētraini aplaudēja.

Es jutu, ka mana nabaga galva griežas kā karuselis. Gar acīm zibinājās un lēkāja uguntiņas. Es vairs lāgā neapjēdzu, kur atrodos. Brīžiem likās, ka esmu atkal Aviņonā. Tad es noturēju Pelū par Voklēru un muldēju, muldēju vienā laidā, nespēdams apstāties .. .

Pēdīgi mēs piecēlāmies un, līgodamies kā niedres vējā, izgājām tukšajā, tumšajā ielā. Saltais nakts gaiss tūlīt mūs atskurbināja.

—             Jau vēls! — sacīja Margāns. — Ir laiks atgriezties kazarmā.

—            Tev taisnība, tiešām laiks! — Pelū atbildēja. — Bet kur tā kazarma ir? Uz kuru pusi jāiet: pa kreisi vai pa labi?

Naktī Parīze marseliešiem bija īsts labirints. Katrs deva savu padomu:

—     Ejam uz šo pusi!

—      Nē, uz otru!

—            Vai.. . vai jūs, — stostījās Margāns, — redzat to laternu? Es to pazīstu. Vienu vakaru es redzēju tajā pakārtu aristokrātu. Ejam tai garām! Ticiet man, draugi, mēs tūlīt iziesim pie upes …

Mēs paklausījām Margānam un tiešām drīz iznācām Sē- nas krastmalā. Tagad zinājām, kur atrodamies. Aizgājuši līdz tiltam, mēs dziedādami un smiedamies devāmies tam pāri.

Taču, tikko bijām attālinājušies no krastmalas, atkal iekūlāmies līkumainajās un tumšajās Parīzes ielās un nezinājām, kurp jāiet.

—            Neuztraucieties, — Pelū mūs mierināja. — Tūlīt es atradīšu ceļu. Vai redzat — priekšā mirgo uguntiņa? Tā laikam ir laterna pie mūsu kazarmas vārtiem.

Mēs devāmies uz uguntiņas pusi, bet, tuvāk piegājuši, izdzirdām ellišķīgu troksni, vaimanas un kliedzienus:

—            Lieta skaidra, tā ir mūsu kazarma! — līksmi izsaucās Pelū. — Saņēmuši algu, visi ir pilnā un tagad bļaustās.

Taču tuvumā izrādījās, ka māja nemaz neizskatās tāda kā kordeljeru kazarma.

Pelū ietiepās:

—            Tas vēl neko nenozīmē. Ieiesim un paraudzīsim, kas tur notiek. Durvis ir vaļā, par ieeju maksu neņem…

Jau grasljāmies kāpt pāri slieksnim, kad preti iznāca divi sankiloti, vilkdami aiz sevis nedzīvu cilvēka ķermeni. Viņi piegāja pie ratiem, kas stāvēja otrpus ielas, un iesvieda tur savu nesamo.

—      Tas laikam ir krodziņš, — nobubināja Margāns. — Redzējāt, kā divi kalpotāji nupat izstiepa laukā piedzērušo. Parīzieši ir gatavās bābas — krīt no kātiem jau pēc pirmās glāzītes!

Mēs iegājām plašā vestibilā ar augstiem, velvētiem griestiem. Šeit pulcējās daudz sankilotu, apbruņoti zobeniem, pīķiem, dzelzs stieņiem un iesmiem. Viņu vidū bija arī sievietes pār pleciem izlaistiem matiem un līdz elkoņiem uzrotītām piedurknēm. Visi kliedza, mētājās ar rokām un centās iespraukties dziļāk vestibilā pie platu kāpņu pakāpieniem.

Pirkstgalos pacēlušies, mēs ieraudzījām kāpņu pakājē mazu galdiņu, pie kura sēdēja trīs vīri ar sarkanajām frīģiešu micēm galvā, sastingušām bargām sejām. Atturot uzbudinātā pūļa spiedienu, apkārt galdiņam stāvēja bruņota sardze. Pudeles kaklā iesprausta svece apgaismoja šo dīvaino skatu. Ta gan vairāk kūpēja nekā deva gaismu.

Bijām nokļuvuši ārkārtējās revolucionārās tiesas sēdē.

Pa platajām kāpnēm nāca lejā vecs mācītājs saistītām rokām, bāls kā nāve. Viņam katrā pusē gāja divi cietumsargi, pagrūzdami arestēto, lai tas kustētos veiklāk. Viņi pieveda veco pie tiesnešu galda1 .

—      Viņš atsacījās zvērēt uzticību nācijai! — pūlī kāds griezīgi iekliedzās. — Nāve viņam!

Mācītājs klusēja.

—     Nekādas žēlastības tautas ienaidniekam! — teica viens no tiesnešiem. — Uz giljotīnu!

Cietumsargi notiesāto aizveda.

—     Nākamais! — tiesnesis pavēlēja.

Šis skats galīgi izkliedēja manu skurbuli. Es palaidu vaļā Margāna roku un izspraucos priekšā, lai labāk visu redzētu. Jo tuvāk virzījos tiesnešu, galdam, jo stiprāk no visām pusēm spieda pūlis. Beidzot es iestrēgu starp liela auguma vīriešiem un sievietēm un nevarēju neko saskatīt, pat pirkstgalos pacēlies. Tad es pieliecos un lūkoju skatīties pa elkoņa apakšu kādam garam Nacionālās gvardes karavīram, kurš stāvēja pirmajā rindā ar smagu dzelzs stieni rokā.

Pa kāpnēm noveda skaistu jaunu sievieti. Viņa ar rokām tvarstīja kāpņu margas, lūdza žēlastību, nokrita ceļos pie tiesnešu galda.

Taču tiesneši pi'e mazā galdiņa, ko vāji apgaismoja notecējusi svece, bija nepielūdzami un nelokāmi.

—        Nāvi aristokrātei! — viņi teica. — Nāvi tautas ienaid- niecei!

Cietumsargi aizvilka raudošo sievieti uz durvīm.

Nacionālais gvards man priekšā stāvēja nekustīgs kā statuja.

Arestētie nāca pie galda cits pēc cita nepārtrauktā rindā. Visus gaidīja nāve.

Piepeši garais gvards paspēra soli uz priekšu. Tai pašā mirklī es izdzirdu pazīstamu vecīgu balsi:

—        Ak, tas esi tu, mans draugs! Glāb mani! Saki kādu vārdu manā labā!

Atbildes vietā gvards atvēzējās ar dzelzs stieni un ar spēku trieca to arestētajam pa galvu.

Un tikai tagad es viņu pazinu: tas bija Sirto, kas nosita savu kungu, marķīzu dAmbrēnu. Palūk, tepat ari Zakrasa! Viņa pieklupa klāt nogalinātajam un ar savu lielo tuteni sāka griezt nost zelta pogas no viņa svārkiem…

Es metos pie tiesnešu galda un, norādot uz Sirto, saucu:

—        Šis cilvēks ir tautas ienaidnieks un slepkava! Arestējiet viņu!

Bet Sirto, mani pazinis, savukārt sauca, pret pūli pagriezies:

—        Patrioti… jūs mani pazīstat! Jūs mani redzējāt vienmēr pirmajās rindās! Puika melo! Viņš pats ir aristokrātu kalps un tautas ienaidnieks. Nāve viņam!

—        Nāve viņam! — ieaurojās uzbudinātais, no asinīm apskurbušais pūlis.

Desmitiem roku no visām pusēm sniedzās pēc manis … Tūlīt mani sagrābs un saplosīs …

Par laimi, viens no tiesnešiem paguva piecelties un uzlikt savu roku man uz galvas. Citādi es būtu saņēmis sitienu ar dzelzs stieni vai zobenu. Pūļa trakums uz brīdi apslāpa. Tiesnesis jautāja, kas es tāds esot, ko gribot, kā esmu šeit nokļuvis un kāpēc apvainoju patriotu Sirto, — vai ne tāpēc, ka viņš nupat nogalināja marķīzu dAmbrēnu, tautas ienaidnieku, kas atbraucis uz Parīzi palīgā tirānam Kapetam?

—     Es esmu dienvidnieks, federāts, no marseliešu bataljona …

—     Melo! — pūlī atskanēja Zakrasas ķērkstošā un niknā balss. — Viņš ir aristokrātu pakalpiņš!

—     Nāve viņam! — atkal rēca pūlis. — Nāve tautas ienaidniekam!

Viens no sankilotiem iebāza roku man kabatā un izvilka no turienes papīru.

—     Vai redzat, ko es pie viņa atradu! — viņš ļaunā priekā iesaucās. — Te ir pierādījums pret viņu.

Tiesnesis paņēma papīru. Tā bija Randulē kunga vēstule kanoniķim Zoserānam.

Iestājās klusums. Pulciņš arestēto gaidīja uz kāpnēm, kamēr izšķirsies mans liktenis. Pēc tam viņi stāsies revolucionārās tiesas priekšā, kas tos nosūtīs uz giljotlnu.

Vēstuli lasot, tiesnesis savilka pieri. Viens mācītājs mani ieteica otram. Tas bija mans nāves spriedums. Viss pagalam. Man jāmirst.

Izmisumā es atskatījos atpakaļ un sāku saukt Margānu, Pelū un pārējos federātus, lai tie apliecinātu manu personību.

Taču draugi neatsaucās. Pūli mani pazaudējuši, viņi, jādomā, jau aizgāja. Biju palicis viens šo satracināto ļaužu vidū, kuri draudīgi pieprasa manu nāvi. Tikko tiesnesis noņems roku no manas galvas, ļviņi mani nositīs. ..

Bet šajā brīdī notiesāto grupā, kuri gaidīja savu kārtu, atskanēja vārga balss:

—     Zēns runā taisnību. Zvēru pie dieva, kura priekšā man tūlīt būs jāstājas! Nāvei acīs skatoties, nemelo.

Tiesnesis pagriezās uz viņa pusi.

—     Šis zēns tiešām ir patriots no marseliešu bataljona! Kā nu viņu nepazīšu — viņš bija tas, kas uz Ardjēras tilta uzrādīja mani Nacionālās gvardes kareivjiem. Apstiprinot manus vārdus, viņš jums var parādīt svētās jaunavas attēlu, ko es viņam uzdāvināju. Es neturu uz viņu ļaunu prātu — viņš tikai izpildīja savu karavīra pienākumu!

Dievs debesīs, to taču saka «vecais gans», Mendas bīskaps! Viņš, uz nāves sliekšņa stāvēdams, pacēla savu balsi, mani aizstāvot!

Tas pats sankilots vēlreiz iebāza roku man kabatā un izvilka no turienes zelta svētbildīti.

Trīs tiesneši to uzmanīgi apskatīja un vienā balsī sacīja:

—      Pilnīgi pareizi!-Sis zēns tiešām ir krietns patriots, federāts no marseliešu bataljona.

—      Nu, lai tad iet pie sava bataljona! — uzsauca kāda sieviete ar sarkano mici galvā.

Viņa saņēma mani aiz rokas un pastumdama veda uz izeju. Es atskatījos, gribēju pateikties vecajam bīskapam, kurš mani izglāba no nāves. Bet pūlis aiz manis jau bija saslēdzies, un es vairs neredzēju, kas notiek pie tiesnešu galda.

Tad es sāku skatīties apkārt, ar acīm meklēdams pūlī milzīgo Sirto stāvu. Bet ļaundaris, acīm redzot, izmantodams man pievērsto pūļa uzmanību, bija ieskatījis par prātīgāku kopā ar Zakrasu nozust. Droši vien viņš aizsteidzās pie savas līdzzinātājas — marķīzes Adelaidas iepriecināt viņu ar vēsti par marķīza d'Ambrēna nāvi.

Tā es atkal atrados uz ielas gluži viens. Pamazām sāku atgūties no pārdzīvotajām šausmām. Pārcilāju prātā visu, ko biju darījis, redzējis un dzirdējis šajā dienā, it sevišķi pēdējās minūtēs .. .

Un tad mani sagrāba mokošs nemiers un skumjas: sirdi krimta neizsakāms kauns. Kā lai visu to pastāstu Voklēram, Lazulī un Adelīnai? Kā lai atzīstos, ka pēdīgi atradu nelaimīgās meitenes tēvu un pieļāvu, ka viņu nosit, nepratu aizstāvēt veco vīru? Viņi, protams, nodomās, ka esmu gļēvulis, varbūt pat nodevējs. Un es nekā nevarēšu atspēkot viņu pārmetumus.

Neapzinīgi iegrūdu roku kabatā un tūlīt šausmās izrāvu to laukā: kabata tukša! Tajā nebija ne septiņi ekiji algas, ko saņēmu marseliešu bataljonā, ne tie trīs ekiji, ko man kādreiz uzdāvināja Randulē kungs. Nebija nekā! Vai tiešām es visu naudu būtu nodzēris? Bet tā taču nepiederēja man: tā bija jāatdod Voklēram, kurš aiz labas sirds mani ēdināja un dzirdināja veselus sešus mēnešus! Ko es esmu izdarījis!

Tagad Voklērs uzskatīs mani par bezkaunīgu žūpu, Lazulī sāks raudat, Adelīna būs izmisusi. Neviens negribēs ar mani runāt, neviens nesniegs man roku!

Nē, tādu kaunu es nepārcietīšu! Kāpēc gan sankiloti mani nenonāvēja? Kāpēc Mendas bīskaps aizlika vārdu un izglāba man dzīvību? Labāk es būtu gājis bojā no dzelzs stieņa sitiena, no ļaunā Sirto rokas. Tikpat es esmu beigts cilvēks!

Sīs drūmās domas kā sikspārņi šaudījās manās sakairi- nātajās smadzenēs. Es gāju pa ielu, pats nezinādams, kurp, nogriezos gan pa kreisi, gan pa labi. Gribēju apvaldīt raudienu, bet asaras pašas plūda no acīm. Pēc toreizējās briesmu nakts mūsu mājiņā Lagardī pils apkaimē, kad domāju, ka esmu zaudējis tēvu un māti, ne reizi nebiju izjutis tik lielas ciešanas.

Līka, šaura ieliņa negaidot izveda mani pie Sēnas. Un tūdaļ galvā dzima neprātīga doma: «Te būs atpestīšana no visām ciešanām un kauna! Ja metīšos Sēnā, neviens nekad neuzzinās, kas ar mani noticis, neviens nevarēs mani pieminēt ar ļaunu!»

Pār upes līmeni klājās pirmsausmas migla. Es sirdi pateicos šai miglai, kas liedz man saskatīt manu kapu, un strauji metos uz priekšu …

Bet kas tas? Upes otrā krastā pie tirāna sagrautā mājokļa bungas skaļi un skaidri sāka rībināt uzbrukumu: tram-tram-tram! Gluži kā tajā dienā, kad gājām ieņemt pili.

Kas noticis?

Varbūt marselieši atstāj pilsētu?

Nē!

Varbūt tirāns taisas no jauna btgut savu pili?

ŠI doma bija tik neciešama, ka tūlīt atgrieza mani īstenībā.

Tram! Tram! Tram!

Es drāzos pa tiltu uz pils laukumu. Uz neliela paaugstinājuma pretim pilij stāvēja trīs patrioti. Viens turēja nacionālo karogu — zils, balts, sarkans. Otrs — plakātu ar uzrakstu: «Tēvija briesmās.» Trešais ar burtnīcu un spalvu rokā pierakstīja tos, kuri vēlējās brīvprātīgi iestāties revolūcijas armijā.

Jaunekļi un pusaudži, ne vecāki par mani, vīrieši pašos spēka gados un veci vīri sirmām ūsām — amatnieki, strādnieki un zemnieki — gāja pie paaugstinājuma un ierakstīja savus vārdus burtnīcā. Viņi atnesa uz tēvijas altāra savas asinis un dzīvību. Tie, kas bija pierakstījušies, nogāja sānis un, saukdami: «Lai dzīvo nācija!» — stājās ierindā brigadiera vadībā. Tikko rotā skaits bija pilns, brigadieris izdalīja šautenes, pulveri, lodes, un rota straujā maršā devās tieši uz fronti, uz Francijas robežām.

«Tēvija briesmās!» Mana sirds trauksmaini pukstēja. Kā tad tā? Mēs nogāzām karali, sagrāvām veco iekārtu, pasludinājām republiku. Vai tiešām tagad pieļausim, ka dzimtenē iebrūk svešzemnieki?

Pašķirdams pūli, es metos pie paaugstinājuma un iesaucos:

—      Pierakstiet mani! Mans vārds — Paskāls! Lai dzīvo nācija!

Patriots, kurš sastādīja sarakstu, ierakstīja manu vārdu savā burtnīcā. Es jau grasījos nokāpt no paaugstinājuma, lai pievienotos pārējiem "brīvprātīgajiem, bet viņš mani apturēja un teica:

—     Pilsoni, te būs tava mēneša alga — trīs ekiji. Saņem!

Tad viņš ciešāk ielūkojās manī un piebilda:

—     Man šķiet, es tevi pazīstu, biedri! Tu dzīvo Gemenē ieliņā pie mana kaimiņa — krietnā patriota Planšo!

—     Jā, es dzīvoju pie Planšo, — es atbildēju.

Planšo vārds laupīja man mieru. Acu priekšā iznira Voklēra, Lazulī, Adelīnas sejas … Kauns un izmisums sagrāba mani ar jaunu sparu, acīs izsprāga asaras.

Taču šoreiz man izdevās apspiest pēkšņo saviļņojumu. Neviens nedrīkst teikt, ka brīvprātīgais no marseliešu bataljona apraudājies parīzieša priekšā. Ar milzu pūlēm norijis asaras, es patriotam teicu:

—      Tā kā tu, pilsoni, esi mūsu kaimiņš, lūdzu tevi nodot manu atvadu sveicienu maniem mājiniekiem un atdot šos trīs ekijus Voklēram. Saki viņam, ka naudu sūta Paskāls pateicībā par visu, ko Voklērs un Lazulī viņa labā darījuši. Saki, ka Paskāls ierakstījies brīvprātīgajos revolucionārajā armijā. Briesmas, kas draud tēvijai, liek viņam uz karstām pēdām doties uz fronti ienaidniekam pretī.

To sacīdams, es ieliku savus trīs ekijus patriota saujā un jutu, ka kauna un izmisuma slogs uzreiz noveļas no manas sirdsapziņas.

Tram! Tram! Tram! Bungas sauca gājienā. Saule jau zeltīja smaili karaļa pils jumtā. Paspārnē dūdoja un tekalēja balti baloži. Mūsu nodaļa uzsaka gājienu — uz ziemeļiem, uz Francijas robežu.

Tieši pēc gada tajā pašā dienā, sešpadsmitajā frukti- dorā republikas otrajā gadā, es kopā ar savu brīvprātīgo nodaļu atkal biju Parīzē.

Bijām piedalījušies kaujās pie Valmī un Zemapas, cīnījušies Reinas krastos, Holandes purvājos, karojuši tik ilgi, līdz no tēvijas zemes bija padzīts pēdējais ienaidnieks.

Tagad, pirms nosūtīšanas uz itāliešu armiju, priekšniecība bija nolēmusi piešķirt mums dažas dienas atpūtas Parīzē.

Bet todien, sešpadsmitajā fruktidorā, man bija jāstāv sardzē pie giljotīnas, kas Revolūcijas laukumā cirta galvas republikas ienaidniekiem.

Es stāvēju ar šauteni rokā uz paaugstinājuma blakus giljotīnai un vēroju dīkdieņu pūli, kas drūzmējās laukumā. Redzēju, kā pie ešafota piebrauc rati ar tautas ienaidniekiem, kas notiesāti uz nāvi. Vieni turējās braši, pat jautri, it kā būtu atvesti uz svētkiem, citi bija nobāluši aiz bailēm un atgādināja vājprātīgos.

Es centos neskatīties, kā giljotīna strādā, un nepacietībā gaidīju to brīdi, kad tikšu atbrīvots no šī baismīgā posteņa. Pēdīgi ieraudzīju tālumā ratus, kuros sēdēja trīs notiesātie: vīrietis un divas sievietes.

«Tie ir pēdējie!» es nodomāju. «Vēl tu dzirdēsi nazi trīsreiz krītam.»

Rati piebrauca pie ešafota un apbrauca tam apkārt, lai notiesātos izsēdinātu pie kāpnlītēm, kas veda uz paaugstinājumu. Un pēkšņi es pamanīju, ka atvestais vīrietis, mani ieraugot, nodur acis un aizgriežas. Es ciešāk ieskatījos viņā, un piepeši mani vaigi sāka kvēlot. Tas bija Sirto. Ļaundaris Sirto! Slepkava! Es viņu pazinu. Bet abas sievietes viņam blakus — viņa līdzzinātāja, Adelīnas noziedzīgā māte, marķīze Adelaida, un pretīgā ķidu tirgotāja Zakrasa. O, šoreiz giljotīna veiks patiesi labu darbu! Šoreiz es neaizgriezīšos, kad kritīs nazis un piepildīsies taisnais spriedums.

Acis nenovērsdams, skatos uz notiesātajiem. Viņi izkāpj no ratiem un nāk pa kāpnītēm augšā uz ešafotu. Gļēvulis Sirto kāpjas atpakaļ, viņš negrib iet pirmais. Marķīze trīc un skaita lūgsnu. Zakrasa aizsmakušā balsī lādas.

Bet bende ir nevaļīgs. Viņš pagrūž Sirto pie bluķa.

1 Fruktidors — augļu mēnesis (no 18. augusta līdz 16. septembrim).

Es taisos atgādināt ļaundarim visus viņa noziegumus, teikt, ka viņš pelnījis bargo sodu, bet nespēju dabūt par lūpām ne vārda. Es tikai klusējot ar roku rādu, kur augšā pie liktenīgā šķērskoka piestiprināts zibošais trīsstūrveida asmens. Visi trīs — Sirto, marķīze un Zakrasa — paceļ acis uz augšu un tūdaļ šausmās nodur tās zemē, paslēpjot seju rokās. Marķīze iekliedzas un nokrīt ceļos. Es pats notrīcu pie visām miesām un neviļus pakāpjos atpakaļ.

Nē, ne jau tērauda asmens tā sašausmināja notiesātos! Uz giljotīnas baltā šķērskoka lieliem, melniem burtiem stāvēja vārds, ko tik labi pazina visi trīs notiesātie un arī es:

ADELĪNA

Trīs reizes krita nazis. Trīs reizes dobji nobūkšķēja. Trīs galvas noripoja no bluķa un ievēlās grozā ar zāģu skaidām …

… Paskāls apklusa, aizklājis acis ar plaukstu. īsu brīdi darbnīcā valdīja klusums.

—      Cik lieliski! — iesaucās kurpnieka sieva, pieceldamās un sasizdama plaukstas. — Zēl, ka es neredzēju šo taisnīgo atmaksu! Ko jūs teiksiet par to nekrietno marķīzi? Bail iedomāties, kā sieviete varēja dot piekrišanu sava vīra un dēla nogalināšanai, bet meitu nodeva neģēlīgās Zakrasas rokās!

—      Un Sirto! — Materons teica. — Tas gan bijis nelietīgākais no neliešiem! Kaut gan jāsaka, ne jau viņš vienīgais tolaik izdarījis tādu noziegumu. Vai mūsu dienās trūkst bagātnieku, kuri tolaik pievāca emigrantu vai gil- jotinēto tautas ienaidnieku mantu? Bet tagad, kļuvuši bagāti, viņi -apgrozās augstās aprindās, tēlo aristokrātus un nēsā pie cepures zaļas kokardes un baltas lilijas!

—      Liktenis ir vēlējis, ka tā notiek, — nopūtās mans vectēvs, atkorķēdams Malvāzijas vīna pudeli.

—      Francija tolaik bija tīrums, kurā vajadzēja izravēt nezāles, — domīgi noteica Materons, grozīdams pirkstos izdzisušo pīpi.

Kamēr katrs izteica savas domas par dzirdēto, Lamī veikli noņēma 110 bļodas pārsegu un sāka visus cienāt ar ceptiem kastaņiem.

Es sēdēju savā kaktiņā un baidījos pakustēties, lai neiztraucētu kaķi, kas saritinājies gulēja man uz ceļiem. Bet arī man niezēja mēle.

Kad visi apklusa un pievērsās kastaņiem, es sadūšojos un pasaucu:

—      Paskāl!

—     Ko teiksi, mazais?

—      Vai jūs nekad vairs nesatikāt Adelīnu?

—      Nekad! Kā jau teicu, drīz pēc sešpadsmitā fruktidora mūsu nodaļu pārsvieda uz itāliešu armiju, ko komandēja ģenerālis Bonaparts; vēlāk viņš kļuva par dižo imperatoru Napoleonu.

Es izstaigāju līdzi visos viņa karagājienos. Piedalījos vairāk nekā simt kaujās, kas vienmēr beidzās ar mūsu uzvaru.

Mēs iekarojām Itāliju, Ēģipti, Austriju, Prūsiju, Vāciju, Spāniju, Krieviju. Apstājāmies tikai pašā pasaules malā.

Esmu ēdis baltmaizi Romā, rupjmaizi Berlīnē, vārījis sev pusdienas pie kolonādēm ķeizara pils priekšā Vīnē, asinājis zobenu pie Jafas mūriem, plūcis granātābolus Sarago- sas dārzos, ēdis zirga gaļu, kas sacepta uz kvēlojošām Maskavas ugunsgrēka oglēm.

Esmu sekojis Napoleonam līdz kaujai pie Vaterlo. Tur viņš pazuda, sapratis, ka ir nodots… Bet es ticu, ka viņš vēl atgriezīsies!

Par nabaga Adelīnu esmu doiņājis katru dienu visu savu mūžu. Bet visu karagājienu laikā dzirdēju par viņu tikai vienu reizi.

Tas bija trešajā termidorā republikas sestajā gadā Ēģiptē. Mēs tikko bijām sakāvuši lupatu lēveros Ēģiptes sultāna mameluku jātnieku nodaļu. Noguris un karstumā iztvīcis, es atsēdos paēnā uz apakšējā pakāpiena pie Ēģiptes visaugstākās piramīdas. Piepeši pie manis pienāca mūsu armijas jaunais bundzinieks un uzrunāja mani dzimtajā provansiešu izloksnē:

«Ja nemaldos, biedri, tavs vārds ir Paskāls? Tu esi Pa- tīnas dēls no Malmora ciema?»

«Jā, es tas esmu, manu labo Selegrē! Pazīstu tevi pēc izrunas. Kā tu še nokļuvi? Vai sen jau armijā? Kad atstāji Malmoru? Stāsti ātrāk — kā dzīvo mani mīļie vecāki? Kas jauns ciemā?»

Selegrē pastāstīja, ka drīz pēc manas aizbraukšanas man piedzimis brālis, kas nosaukts par Lanžu. Viņš teica, ka mans nabaga tēvs sen jau miris, bet par māti lai nebēdājot, jo viņa, pateicoties laimīgam gadījumam, trūkumu nepazīst. Marķīza d'Ambrēna meita Adelīna, Svētās Ursu- las klostera mūķene Aviņonā, pirms nāves novēlējusi viņai Lagardī pils apkaimē mājiņu un zemes gabalu pie tās un bez tam vēl māju Malmorā.

«Šajā mājā Patina tagad dzīvo ar tavu jaunāko brāli pārtikusi,» Selegrē stāstīja. «Cilvēks, vārdā Voklērs, kas nesen atvēris galdnieka darbnīcu Aviņonā, atveda tavai mātei no Adelīnas dāvinājuma rakstu, ko apstiprinājis Aviņonas notārs. Jauks cilvēks šis Voklērs! Liekas, jūs abi piedalījāties marseliešu bataljona gājienā uz Parīzi. Un cik viņam laipna sieva! Arī dēlēns labs, par Klarē sauc. Es pie viņiem iegriezos, kad biju Aviņonā. Uzzinājis, ka esmu no Malmora un labi pazīstu tevi, savu kaimiņu, viņi nemaz negribēja mani projām laist. Lazulī mani cienāja cik spēdama un nemitējās stāstīt par Paskālu, par viņu mazo Paskālu, un visi trīs tad raudāja tāpat kā tu tagad, raudāja kā mazi bērni…»

Es patiesi raudāju, klausoties Selegrē stāstā. Bet tuksneša svelme ātri nožāvēja manas asaras .,.

Vecais Paskāls atkal apklusa un, dziļi nopūties, vienā malkā izdzēra savu malvāzieša glāzi.

Vakariņas bija paēstas, Paskāla stāsts beidzies. Mēs sākām posties mājup. Katrs aizdedza savu lukturi, un Lamī nopūta lampu.

«MARSELJEZA» PROZĀ

Kad es pirmoreiz izlasīju šo stāstu, man laikam bija tikpat gadu, cik tev, lasītāj. Un tas diemžēl bija loti, ļoti sen. Kopš tiem laikiem daudz ko no tā esmu paguvis aizmirst, atcerējos tikai, ka Fēliksa Grā grāmata man ļoti patika.

Tagad, rakstot pēcvārdu, es to paņēmu rokā, mazliet nobažījies: un ja nu tā liksies neinteresanta? Grāmatas taču ix kā cilvēki — tāpat noveco un mirst. Tikai labākās dzīvo, spītējot laikam.

Atzīstos, pēc pirmajām lappusēm man sašļuka oma un es sāku autoram piekasīties: vai neesi par daudz vecmodīgs, godājamais? Mūsu laikos tā neraksta un tā nerunā. Pat skolēni tevi novērtēs kā naivu …

Bet pagāja stunda, tad otra — un man paslīdēja garām tas mirklis, pēc kura vairs netikās piekasīties. Vēlāk, kad stāsts bija izlasīts, es atkal to šķirstīju, taisīdamies būt bargs un neatlaidīgi meklēdams tajā vainas un kļūmes: nav nenieka vērts tāds kritiķis, kas mīl bez apdoma. Un pēdīgi es padevos … Grāmata līdzinās cilvēkam vēl vienā ziņā. Gadās, ka, pirmoreiz iepazīstoties, tā iepatīkas, bet vēlāk jāpiedzīvo vilšanās. Laba grāmata ar to arī atšķiras no sliktas, — jo vairāk to lasa, jo vairāk vērtību tajā atklāj. Atcerieties Servantesa «Donu Kihotu», Šekspīra «Hamletu», Gētes «Faustu» … Katrs laikmets atklāj šajos darbos sev kaut ko jaunu un vērtīgu, iztulko klasiķus pa savam.

Kāpēc gan turpat vai septiņdesmit gadu ilgajā laikposmā, kas apritējis kopš šīs grāmatas dzimšanas, Fēliksa Grā «Marselieši» nav novecojuši? Un kāpēc tie vēl tagad valdzina — piemēram, mani — tāpat kā bērnībā? Kaut gan pareizāk būtu jautāt citādi: kāpēc stāsts kļuvis par klasisku bērnu grāmatu, kaut gan rakstīts pieaugušajiem?

Pārdomājot šo jautājumu, nāca prātā mūsu kopējie slavenie paziņas: Robinsons Kruzo, Gulivers, Gargantija un Pantagriels … Vai Daniels Defo, Džonatans Svifts, Fransuā Rablē rakstīja savus romānus bērniem? Vai Valters Skots, Fenimors Kupers, Čārlzs Dikenss sevi pieskaitīja pie bērnu rakstniekiem? Andersens, brāļi Grimmi un tūkstoši tautas pasaku nezināmie autori savā laikā paredzēja tās pieaugušajiem. Dižais Homērs, «Iliādas» un «Odisejas» radītājs (ne velti viņš stāstā pieminēts), deklamēja savas poēmas ir veciem, ir jauniem. Var teikt, ka mūsu klasiķi gadsimtu ritumā «kļuvuši jaunāki, bērnišķīgāki». Bērnu literatūra it kā atņem pieaugušajiem visu, kas ir labāks. Tā paņēmusi sev arī Fēliksa Grā «Marseliešus».

Bet, ja tā, tad rodas vēl kāds jautājums, pat grūtāks: kā tad izpaužas Fēliksa Grā bērnišķība?

Lasot aizrāvies, es it kā pārcēlos no Maskavas, no istabas ar telefonu, radio, televizoru, uz kluso, pamesto ciematiņu, kur nepienāk ne autobusi, ne avīzes. Par notikumiem, kas risinās pasaulē, tur uzzina pēc gadu desmitiem, kad uzklīst nejaušs ceļavīrs un, vakaru īsinādams, pastāsta par savam jaunības dienām. Kaut ari tas, par ko viņš liek brīnīties klausītājiem, ir tīra patiesība, reāls notikums — viņa atmiņas tomēr izklausās pēc pasakas. Tādu pasaku vakarēšanas stundās stāsta vecais lāga virs Paskāls, Napoleona laika zaldāts, kas piedalījies simt kaujās un nodzīvojis gandrīz vai simt gadu. Eiropas, Āfrikas un Āzijas karagājienu dalībnieks, viņš gadu gaitā tiešām sāk līdzināties senajiem pasaku teicējiem un ar kaut ko sāk atgādināt — teikšu atklāti — gadsimtos izveidojušos Homēra tēlu.

Pēc nostāstiem, Homērs bijis akls, bet, ja uzšķirsiet jebkuru lappusi «Iliādā» vai «Odisejā», tūdaļ manīsiet, cik skaidri viņš redz pasauli, cik modri ievēro vissīkākās detaļas un nokrāsas. Kaut vai, piemēram, Odiseja tērps:

Purpura apmetni krāšņu es redzēju toreiz tā plecos, Divkāršu, vilnas, un zeltaina sprādze šā apmetņa priekšā lek|āvās caurulēs divās; tas virsu bij veidota glezna: Briedēns jauniņš un raibs tur no suņa priekšējām ķetnām Kārpijās vaļa . ..

(Odiseja, 225 — 230)

Tikpat vērīgs ir arī vecais Paskāls, vecuma dienās viņa acs un atmiņa nav zaudējusi asumu. Atcerieties, kā viņš ar tēvu iet lasīt zīles.. . Milzu ozoliem, kas aug pie upes, lapas ir sala nosārtinātas, un apkārt šiem «kaparsarkanajiem milžiem» viss ir pelēks: debesis, lauki, kalni. Un smagi padebeši plešas pāri zemei «kā pelēka vilnas seģene».

Ielūkojieties vērīgāk arī šajās rindās: «Putni šaudījās virs pašas zemes, spiedās cits pie cita un no stindzinošā vēja mēģināja patverties aiz salmu gubiņām…» Zīles «bija sabirušas starp gludajiem un glumajiem akmentiņiem, kas klāja krastmalu, un pašas bija gludas un glumas kā oļi» …

Vai nav tiesa, Paskāls un ari mēs ļoti labi redzam šo ziemas rīta ainavu, redzam tēvu, kas, nometies tupus, taustās starp akmeņiem ar sarkaniem, stīviem pirkstiem. «Mugurā viņam rupji vadmalas svārki, kājās šauras bikses līdz ceļiem, cauras zeķes un smagas koka tupeles, kas iekšpusē izklātas ar sausu zāli, lai būtu siltāk.» Redzam arī jauno Paskālu, kas, tīdamies noplīsušā aitādā, ilgojas kaut kur patverties no skaudrā vēja, apēst «cietas maizes donu, kas ar cirvi atskaldīta no klaipa . .

It kā mācīdamies no Homēra, Paskāls un arī «Marseliešu» autors Fēlikss Grā stāstot pirmām kārtām parāda. Vārdu viņš lieto kā gleznotājs olu un krāsas. Turklāt viņš loti labi pazīst notikumus un cilvēkus, dabu un dzīves ierašas, par ko grib rakstīt.

Fēlikss Grā saista ar savu precizitāti un katru izceltu detaļu. Uzšķiriet kaut vai pirmo lappusi un pievērsiet uzmanību lampai kurpnieka mājās. Ir tikai viena lampa, bet kurpnieka un viņa mācekļa priekšā karājas ar ūdeni piepildītas stikla bumbas, tā ka lampas gaisma, atstarodamās tajās, apgaismo darba vietas. Pavērojiet mājiņu, kurā Paskāls uzaudzis: divas ar rudzu salmiem piebāztas kastes — guļvietas; pie dibensienas — pavards no rupjiem akmeņiem, virs tā — kāsi pakārts katls ar viru, pie durvīm — bluķis, kas noder par galdu …

Fēliksa Grā tuvība lauku dzīvei izpaužas viņa «lauci- nieciskajos» salīdzinājumos un metaforās visā grāmatas valodā. Piemēram, par karaļa bēgšanu teikts: «Despots bēga, zemei pieplacis, kā lapsa, kas izkvēpināta no alas.»

Ieraudzījis, ka uz pils kāpnēm šveicieši sarkanajos mundieros sajaukušies ar grenadieru zaļajiem mundieriem, Pelū, gatavodamies mest granātu, uzsauc savējiem: «Ei, draugi! Kas vēlas tomātus ar lokiem? Panāk šurp!» Vēl biežāk revolucionāri pacienā ienaidnieku ar «Marseļas plūmēm» — lodēm …

Nebūtu grūti sameklēt vēl vairāk piemēru, lai parādītu, cik ticama ir Paskāla «pasaka», cik sulīgi Fēlikss Grā attēlo tālā laikmeta notikumus. Bet nevar taču runāt par to, kā attēlots notikums, apejot to, ka s tiek attēlots: mākslā forma un saturs ir nešķirami. Kāds tad ir šī stāsta saturs?

Bieži vien būsiet dzirdējuši, kā arī paši sakāt: «romāns par karu», «poēma par celtniecību». Raksta ari tā: «stāsts par kolhozu dzīvi». Īstenībā mākslai nav aizliegtu tematu, tā drīkst aplūkot un tai ir jāaplūko viss — zinātniski atklājumi un tālas zemes, tūkstošgadu veci notikumi un nesenās pagātnes norises. Tomēr mākslas mūžvecais temats un tās galvenais saturs ir un paliek cilvēks. Pat ļoti interesanti fakti mākslā zaudē savu nozīmi, ja mākslinieks aiz tiem nav saskatījis cilvēka likteni; un tā kļūst mums īpaši dārga, ja pauž tautas likteni.

«Marseliešos» ir varonis, kas ir mums ļoti tuvs. Viņš atgādina daudzus revolūcijas laika jauniešus un to skaitā — neliela stāsta varoni, kas ieradies ar tēvu iesaukšanas punktā. «Viņš ir patriota — Bastīlijas sturmētāja dēls,» tēvs saka, «viņš ir desmitajā augustā pie Tileriju pils vārtiem Luī Kapeta nogalinātā patriota brālis. Pilsoni, neraugies uz viņa gadiem, neraugies uz viņa augumu! Liec roku viņam uz sirds — tā kvēlo patriotismā!» Ja Paskāls būtu dzimis pusgadsimtu vēlāk un citā pilsētā, teiksim, Parīzē, viņš būtu kļuvis Gavroša brālis. Būtu viņš dzīvojis citā zemē un citā laikmetā, viņš kļūtu Arkādijā Gaidara vai —Pāvela Korčagina pulka biedrs.

Mums ir saprotams jaunā Paskāla ceļš uz revolūciju, tas ir tikpat dabisks kā cilvēka tiesības uz maizes kumosu un brīvību. Stāsta sākumā, kad kaimiņš Materons pavaicā, kā tad gadījies, ka Malmora ciema zemnieks nokļuvis marseliešu bataljonā, Paskāls min ļoti ticamu un vienkāršu iemeslu: nabadzību. Pieredzējušam badu, pazemojumus, sitienus, no kuriem ari mums «asinis dzīslās sāktu vārīties»,

Paskālam nebija cita ceja kā tikai uz Parīzi kopā ar marseliešiem, kas bija devuši zvērestu nosargāt brīvību.

Šajā ceļā mums iespiežas prātā, aizkustina un liek daudz ko pārdomāt ne tikai notikumi, kas iegājuši vēsturē, bet arī nesvarīgas epizodes un atgadījumi — gan sīki, gan lieli.

Kad troņi grūst, šķiet, smieklīgi atcerēties par vistu, ko jautrās medībās izdevies panākt un uzdurt uz durkļa, taču Paskāls aiz kauna nezina, kur dēties, sapratis, ka viņa rīcība nav bijusi patriota cienīga. Un mēs, piedodot viņam šo grēku, arī apzināmies, ka revolūcija, kas prasa morālu skaidrību, nešķiro lielo no mazā: sīki blēži nekad nekļūst varoņi.

Kopā ar Paskālu, kurš gvardiem parāda, uz kuru pusi devies gans ar savām aitām, mēs jūtam nožēlas: nav ļaunāka grēka par nodevību. Kopā ar Paskālu mēs esam gatavi atlaist brīvē notverto ganu: pret veciem un nevarīgiem cilvēkiem jābūt žēlsirdīgam. Taču «gans», izrādās, ir Mendas bīskaps, kas komandē revolūcijas ienaidnieku armiju, viņš ir dzimtenes nodevējs, un kopā ar Paskālu mums jādomā, kāda tad ir patiesā žēlsirdība un vai ir taisnība mācītājam Randulē, kurš apgalvoja, ka labs darbs sava tuvākā labā cilvēkam nekad nav jānožēlo.

Paskālu var arī apskaust. Kopā ar Margānu un Pelū veicis pārdrošu gājienu uz Jauno tiltu, viņš ir tas, kurš uzšķiļ uguni, lai aizdedzinātu signāllielgabala degli — no šīs dzirksteles aizdegās sacelšanās liesma. Viņš ir tas, kurš atver uzbrūkošajai tautai Tileriju pils vārtus un vēlreiz ar savām rokām — vārda tiešā un simboliskā nozīmē — paver ceļu revolūcijas uzvarai.

Ka bruņinieks, kā senlaiku varonis — viņš ir gatavs aci pret aci cīnīties ar zeltā mirdzošo karali: «Kapet, vai tas esi tu? Atbildi, vai es šaušu!» Un patiesi — nav nemaz svarīgi, ka par karali noturētais bija vārtsargs.

Paskālu nav grēks apskaust arī ikvienā, pat visgrūtākajā pārgājiena dienā. Kad viņš iejūdzās blakus pieaugušajiem ratos un, nevērojot nogurumu, savainotās kājas, desmitiem verstu vilka lielgabalus, viņa plecus nenospieda ikdienas nasta: straujajā maršā uz Parīzi katra diena, katra stunda šķita kā svētki. Paskālam likās, viņš lido uz spārniem, zeme dreb no bataljona bungu dārdiem, viņa dziesmās klausās kalni, Marseļa un dzimtais ciemats. Vai tā nav laime?

Tas nenotiek bieži, kad jaunības entuziasms sakrīt ar tautas entuziasmu un paša laikmeta jaunību. Vēl retāk, šķiet, ir gadījies, ka vēsturisko kauju dalībnieki tik ātri un līksmi sasniedz gala mērķi. Uzrakstīts daudz romānu par velti izlietajām asinīm, par niecīgām uzvarām, kas gūtas ar lielām ciešanām. Daudz mazāk rakstīts par uzvarām, kas bijušas diženas ne tikai savas nozīmības pēc, bet tāpēc, ka nesušas līdzi ari prieku. «Marselieši» ir līksma grāmata.

Līksms ir tās drosmīgais un labsirdīgais, jocīgais un bargais varonis, kas ar ogu sulu uzkrāso sev bārdu, valkā mici uz vienas auss, nes zobenu garāku par pašu, apputējis un starojošs, mazliet vientiesīgs un gatavs ari pasmieties par savu naivumu — tāds ir šis gluži vai pasakaini laimīgais varonis, ar kuru mēs ieejam varoņlaikmetā un ar kura acīm atklājam, vērtējam un izprotam šo laikmetu. Kaut gan vēl ir agri runāt par laikmetu. Vispirms būs interesanti uzzināt kaut ko par autoru.

Fēlikss Grā dzimis 1844. gadā tajā pašā Malmora ciematā Aviņonas apkaimē, kur dzimis un dzīvojis grāmatas varonis. Astoņgadīgais zēns, kas, baidoties palaist garām Paskāla stāstus, sākumā negribēja braukt uz skolu mācīties latīņu un grieķu valodu, bet vēlāk tomēr aizrāvās ar Homēra «Trojas karu», — tas ir nākamais «Marseliešu» autors, īstenībā dzīvojis arī vectētiņš Dominiks, kas veda mazdēlu uz vakarēšanu, un pats Paskāls, kura dēkainiem notikumiem pārbagātā dzīve un rāmā garā stāstītās atmiņas vēlāk daudz palīdzējušas viņa vērīgajam klausītājam.

Tev šobrīd to grūti novērtēt, lasītāj, tev par maz pieredzes, bet paies gadi vai no pieaugušo pieredzes tu sapratīsi, cik stipru un poētisku pamatu mākslai dod bērnības iespaidi. Uz tiem balstījušies ne tikai Ļeva Tolstoja «Bērnība, zēna gadi un jaunība» vai Alekseja Tolstoja «Ņiki- tas bērnība», bet ari daudzi citi, protams, tev pazīstami Gorkija, Čehova, Aksakova darbi, padomju un aizrobežu rakstnieku darbi.

Ari Fēliksam Grā aiz poētiskās izdomas glabājas bērnības iespaidi. Piemēram, slepkavības skats Malmora slimnīcā, ko pastrādā mūku tērpos nomaskējušies bandīti, — tā ir nevis fantāzija, bet no mātes daudzreiz dzirdēti stāsti; kad romāns nāca klajā, viņa bija deviņdesmit vienu gadu veca. Mākslinieciski tipiska un savā ziņā ticama ir arī marķīza d'Ambrēna un viņa dēla grāfa Robēra izrēķināšanās ar Paskāla tēvu. Šāds gadījums noticis ar Fēliksa Grā vecvectēvu, kuru marķīzs Godaņs, satiekot uz ceļa, piekāva ar pātagu. Vainīgais nebija praties diezgan žigli nogriezt savu mūli grāvī un pēc tam vēl ilgi slapstījies no marķīza, baidoties, ka nenokļūst cietumā un atkal netiek piekauts. Par tādu pašu piekaušanu, ko viņa vectēvs saņēmis par tādu pašu «pārkāpumu», «Marseliešu» autoram stāstījis draugs, dzejnieks Fridrihs Mistrāls.

Fēliksa Grā dzīves ceļš bija daudz gludāks un mierīgāks. Pēc vecāku padoma viņš izvēlējās sev tolaik populāro un izdevīgo jurista profesiju, kļuva par miertiesnesi. Līdztekus maizes darbam iemēģinādams spēkus literatūrā, viņš sāka rakstīt dzimtās Provansas izloksnē.

Trīsdesmit-gadu vecumā viņš izdeva lugu «Karmaņola». Divus gadus vēlāk — poēmu «Ogļrači». 1881. gadā — «Tu- lūzu». Vēlāk iznāca viņa dzejas krājums «Provansas ro- mansero» (1887) un stāsts (1891) no Aviņonas dzīves 14. gadsimtā, kad tā bija pāvesta sēdeklis.

Dzimtajā Provansā viņš kļuva ievērojama persona un no 1891. gada bija vietējo reikstnieku apvienības prezidents. Taču neviens no viņa darbiem Eiropā nekļuva plaši pazīstams. To panākumi nesniedzās aiz dzimtā novada robežām. Un tikai četrus gadus pirms nāves (viņš mira 1901. gadā) Fēlikss Grā sagaidīja slavu. 1896. — 1897. gadā iznāca viņa vēsturiskā triloģija «Sarkanie dienvidnieki» vai, precīzāk, «Sarkanie no dienvidiem» (Li rouge don Mijour»; pirmais sējums — «Revolūcija», otrais sējums — «Terors», trešais sējums — «Baltais terors»; pirmā sējuma pārstāstījums ir «Marselieši»), Triloģijai ir gluži citāds liktenis.

Romānus tulkoja daudzās valodās. Amerikā dažos mēnešos tie piedzīvoja sešus izdevumus. Panākumi pasaules mērogā pievērsa romānam arī krievu izdevēju uzmanību. Pirmoreiz tas iznāca 1897. gadā, un gadsimta sākumā triloģijas atsevišķo sējumu tulkojumi un pārstāstījumi iznāca vairākkārt. Bet arī tiem bija dažāds liktenis.

Otrajā un trešajā sējumā, kur sižets sazarojas, Fēlikss Grā zaudēja notikumu loģisko pavedienu un neprata parādīt to patiesos cēloņus. Provansas miertiesnesim gribējās satriekt lasītāju ar nelikumību un patvaļas tēlojumu, un viņš tālu atkāpās no vēsturiskās patiesības. N. Krup- skaja pilnīgi pelnīti 1921. gadā žurnālā «Pečatj i revoļu- cija» («Prese un Revolūcija») asi kritizēja otrā sējuma atkārtoto izdevumu.

Oktobris un pilsoņu karš mūs ir bagātinājis ar tik lielu sociālu pieredzi, un šajā pusgadsimtā 1789. gada laikmeta izpratne pavirzījusies tiktāl, ka jaunajā gaismā «Terors» un «Baltais terors» nobāl. Vēl vairāk — tie mūsdienās neiztur kritiku ne estētiskā, ne vēsturiskā aspektā.

Vienīgi «Marselieši», kur autors balstās uz bērnības atmiņām un Paskāla stāstiem, vienīgi «Revolūcija», kur sižetu devis slavenais gājiens un kur to radījusi pati vēsture, ir izturējusi laika pārbaudi.

Sīs grāmatas liktenis atgādina tās dziesmas likteni, ko dzied bataljons. Vai ir kaut kas saglabājies no nepazīstamā virsnieka Ružē de Lila daijrades, izņemot himnu, kas rakstīta Reinas armijai un kas tikai vēlāk, kad marselieši, to dziedot, iegāja Parīzē, ieguva nosaukumu «Marseljēza»? «Revolūcija» ir Fēliksa Grā vienīgā grāmata, ko laiks saudzējis pēc savas kā parasti stingrās sijāšanas. «Revolūcija» — tā ir «Marseljēza» prozā, un būt par tās autoru — tas ir liels nopelns un gods.

Un tagad pienācis laiks runāt par laikmetu. Bet šeit ir jaunas grūtības. Laikmetam, kurā dzīvojis varonis, pievienojies otrs — tas, kurā dzīvojis autors. Kurš tad mums ir svarīgāks šā stāsta izpratnei?

Vēsturiska romāna autoram jāatrisina divkāršs un pat trīskāršs uzdevums. Savā daiļradē viņam jāpaliek uzticīgam pagātnei, tagadnei un nākotnei.

Pagātnei — tāpēc ka tā atstājusi dziļas pēdas mutvārdu teikās un rakstveida dokumentos, sadzīves priekšmetos un arhitektūrā, īsi izsakoties — cilvēces atmiņā, kura nicina jebkādus melus un viltojumu. Tagadnei — tāpēc ka romānists raksta saviem laikabiedriem, pauž viņu domas, jūtas, rūpes. Nākotnei — tāpēc ka tā ir iekļauta tagadnē, ietverta taja kā mērķis, kā ideāls, pēc kura jātiecas. Tikai apvienojot, sintezējot šos trīs laikus, rodas patiesi vēsturisks romāns.

Analizējot, vai rakstniekam ir izdevies panākt šādu sintēzi, šķiet, vispirms vajadzēs pievērsties nākotnei. Turklāt mums ir īpašas tiesības runāt nākotnes vārdā.

Fēlikss Grā atminējis nākotni jau ar to, ka veltījis savu stāstu revolūcijai un cildinājis tajā sacēlušās tautas varonīgo soli. Vai gan mūsu gadsimtā, kad cīņā par brīvību, taisnību un sociālismu cita pēc citas iesaistās tautas visās pasaules daļās, stāsta temats nav kļuvis par gadsimta «tēmu»? Vai gan nakts Oktobrī, kad tika ieņemta Ziemas pils, ir tik tālu no augusta kaujas Tileriju pilī vai no jūlija triecienuzbrukuma Bastīlijai?

Jaunais Paskāls tieši tāpēc miims ir tuvs, ka starp 1917. gadu un 1789. gadu jūtama iekšēja radniecība, kas sasaistījusi vienotā virknē tautas nemierus un sacelšanos, kurus, kā liktos, vienu no otra šķir laiks un lieli attālumi. Lasot, kā patriots Voklērs, Samā, Margāns cīnās pret karali un aristokrātiem republikāniskas Francijas vārdā, nevaru neatcerēties slavenos un nezināmos pilsoņu kara varoņus, kuri cīnījās par Padomju republiku. Sacēlusies Francija, tāpat kā vēlāk — pēc simt gadiem, arī carismu nogāzusī Krievija, iedvesmojot Eiropas progresīvo daļu, sējot cerību visu apspiesto sirdīs, bija sava laikmetā enerģijas un drosmes paraugs, paraugs, kas rādīja, kā risināmas ļoti sarežģītas politiskas un sociālas problēmas.

Tātad Fēliksa Grā nenoliedzamā veiksme — tā ir sasaukšanās ar nākotni, ko viņš pauž ik lappusē savā stāstā par pagātni.

Šajā stāstā atbalsojas arī tagadne.

19. gadsimta beigās Francijā ļoti aktuāla bija kļuvusi interese par 18. gadsimta beigām. Zināmā mērā tas izskaidrojams ar to, ka apritēja revolūcijas simtā gadskārta un valstī to atzīmēja svinīgi un krāšņi. Šai interesei tomēr bija arī dziļāki motīvi.

Pēc tam kad 1871. gadā Francija zaudēja karu pret Vāciju, pēc Parīzes Komūnas un Napoleona III impērijas sabrukuma valstī neaprima cīņa starp monarhijas un republikas piekritējiem. Pilnīgi reāli bija pilsoņu kara draudi. Un, kaut arī 1879. gadā mērenie republikāņi guva virsroku un Parīzes Komūnas bende maršals Makmagons bija spiests atkāpties no prezidenta posteņa, monarhisti ieročus nenolika.

Abas naidīgās puses sāka meklēt tēvzemes vēsturē, pirmām kārtām Lielās franču revolūcijas notikumos, apstip- iinājumu katrs savai taisnībai.

Uzsverot tai savu tuvību, izmantojot savā labā tās tradīcijas, republikāņi pieņēma «Marseljēzu» par nacionālo himnu un Bastīlijas ieņemšanas dienu pasludināja par nacionālo svētku dienu. 1871. gadā tika nodibināts īpašs žurnāls «Franču Revolūcija», bet piecus gadus vēlāk universitātē atklāja īpašu katedru. Tajos pašos gados ari pazīstamais kritiķis, vēsturnieks un publicists Ipolits Tens izdeva plašu mācību grāmatu «Mūsdienu Francijas izcelšanās», kurā 1789. gada revolūcija bija attēlota ļauni kariķēta. Līdzīga satura pētījumi, tāpat kā apmelojumu pilni romāni, parādījās lielā skaitā.

Uz šīs literatūras fona Fēliksa Grā darbs izcēlās ar savu patiesīgumu. Laikrakstos par autoru rakstīja, ka viņš «pirmais patiesā gaismā parādījis marseliešu bataljona rīcību, kurš sastāvējis no dedzīgiem patriotiem, nevis no trakulīgiem rīkļurāvējiem un sabiedrības padibenēm, kā viņus attēloja veselus simt gadus».

Ir toreiz, ir vēlāk romānu novērtēja ne tikvien kā izcili māksliniecisku sasniegumu, bet reizē arī kā politisku notikumu, par ko it sevišķi liecina angļu liberāļu vadoņa Gled- stona atsauksme.

Mūža norietā aizgājis no sabiedriskās darbības, Lielbritānijas kādreizējais valdības galva uzsāka sarakstīšanos ar Fēliksu Grā: «Anglijā un, man šķiet, arī citās zemēs mūs kopš jaunības māca ar šausmām uzlūkot Lielās franču revolūcijas galējības,» rakstīja Gledstons, «bet grāmatas, līdzīgas jūsējai, mācīs mums, ka galvenā atbildība par šīm galējībām gulstas uz sistēmu un cilvēkiem, kuri daudzu paaudžu laikā centās izskaust no ļaužu prātiem izpratni par likumu un tiesībām — sociālām, pilsoniskām un personiskām.»

Tātad arī Gledstons, viltīgs un vērīgs politiķis, romānā pirmām kārtām saskatīja attaisnojumu revolūcijai un atzina — reizē ar Anglijas premjeram raksturīgiem aizbildinājumiem — tā laikmetīgo nozīmi.

Protams, atskaņas nākotnē un tagadnē izrietēja no Fēliksa Grā attieksmes pret pagātni, pareizāk, no tā, kādās attiecībās parādīta mākslinieciskā izdoma par revolūciju un tās vēsturiski reālā attīstība. Kā vienu, tā otru ir pilnīgi nepieciešams salīdzināt, reizē pievienojot grāmatai komentārus, pretējā gadījumā «Marseliešos» daudz kas var paslīdēt garām vai pat palikt neskaidrs.

Lai pēc kārtas salīdzinātu izdomu ar faktiem, atgriezīsimies vēlreiz pie stāsta sākuma. Protams, tas uzrakstīts ne tikai bērnības iespaidu varā. Fēlikss Grā centīgi izstudēja darbu9, kuros apgaismots lielās revolūcijas laikmets, izstudēja arī tās arhīvus. Tāpēc Paskāla stāsti par lauku dzīvi visos sīkumos sakrīt ar vēsturnieku atziņām.

18. gadsimta beigās franču zemnieki lielākoties dzīvoja māla kleķa mājās bez logiem. Valkāja pašausta audekla drēbes; veļu nepazina. Svētku kārtu saņēma mantojumā no paaudzes uz paaudzi, par ko liecina dziesmiņa: «… kad nomirs tēvs, es saņemšu viņa vadmalas bikses, jā, jā… viņa zilās zeķes, vamzi un naģeni.» Zemnieki tiešām pārtika no zīlēm un kastaņiem, bet maizi cepa tik reti un tādu, ka tā bija jāskalda ar cirvi. Fēlikss Grā tātad nemaz nepārspīlē, rakstīdams, ka Paskāls, trīspadsmit gadu vecumā nogaršojis baltmaizi, noturēja to par «vislielāko kārumu». Un ir saprotams, kāpēc viņš bija tik ļoti izbrīnījies, ieraugot mācītāja mājā gultā palagus.

Tikpat patiesi stāstā attēlotā arī pilsēta. Atcerieties, kādu pārsteigtais Paskāls ieraudzīja Aviņonu: līksmojošu ļaužu pilnas ielas, gājiens ar nebeidzamām dziesmām un farandolu, ko lēca «baskājaini lupatlaši», «cienījami tirgoņi ar pulksteni vestes kabatā», «amatnieki ar ādas skotelēm» un «sprukstiņi ar parūkam un bizītēm zīda tīkliņos», veļas mazgātājas un «kundzenes cakainās kleitās» …

Zemsvītras piezīmēs jau tika minēts, ka Aviņonā, kas kopš 14. gadsimta bija skaitījusies pie Romas pāvesta zemēm, svinēja pievienošanos Francijai. Bet reizē tā bija pievienošanās revolūcijai: tieši revolūcija ielēja dziesmās un dejās savu entuziasmu, radīja modes, ceremonijas, simbolus, svētkus, ko ar lielu precizitāti attēlojis Fēlikss Grā. Minēsim dažus piemērus.

Vēlēdamās Paskālu padarīt par īstu patriotu, Lazulī piesprauž viņam savu trīskrāsaino kokardi, kad zēns dodas uz aristokrātu kvartālu pie kanoniķa Zoserāna. Ko nozīmēja šis simbols?

Kopš 1789. gada zils-balts-sarkans bija (un ir vēl šodien) republikas nacionālā karoga krāsas. Tāpēc tas, kurš nēsāja trīskrāsaino kokardi, apliecināja, ka pieslejas brīvības nometnei un ir monarhijas ienaidnieks. Tāpēc arī nabaga Paskālam meta pakaļ puķpodus un kārniņu lauskas un nokliedza piedraudējumus iemest «laupītāju» Ronā.

Tikko izsprucis veselu ādu no aristokrātu kvartāla, viņš bija spiests iet uz kordegardiju pie nacionālajiem gvardiem. Pavaicājis pēc Voklēra kunga, viņš atkal izpelnās nelaipnu saņemšanu. Kāpēc?

Vārdu «kungs» patrioti savā runā neatzina: tas apvainoja brīvos pilsoņus tāpat kā saltais «jūs» brālīgā «tu» vietā. «Jūs» un «kungs» sacīja vienīgi tie, kuru simpātijas piederēja vecajam režīmam.

Saņēmis ietērpu un ieročus, Pasļcāls iet pārnakšņot pie Voklēra. Izrādās, Lazulī vēl nav pārnākusi no kluba. «Kāda tur daļa meitiešiem? Vai tiešām mēs, vīra galvas, neesam stipri diezgan, lai bez sieviešu palīdzības aizstāvētu svēto brīvību un mūsu revolūciju?» Kāpēc kluba apmeklēšana tika uzskatīta par revolūcijas aizstāvēšanu?

Tolaik īstie patrioti — šī vārda nozīme sakrita ar vārdu «revolucionārs» — katrā ziņā kļuva par klubu biedriem; klubi bija toreizējās sabiedriskās dzīves centrs, un tur līdz vēlai naktij pārsprieda notikumus, lasīja priekšā avīzes, pieņēma lēmumus, kas bieži vien bija obligāti gan vienkāršiem pilsoņiem, gan varas iestādēm. Klubos vāca drēbes, alvu ložu liešanai, naudu, plucināja korpiju ievainoto pārsiešanai. Bez tāda ievērojama kluba kā Jakobīņu klubs (tas atradās Parīzē Svētā Jakoba klosterī, tāpēc tāds nosaukums) vai citiem galvaspilsētas klubiem, ko pazina visā valstī, šādi klubi bija arī citās pilsētās un dažreiz pat vēl īpaši klubi — sievietēm un bērniem. Tā, piemēram, «Jaunais Republikas draugu klubs» Dižonā uzņēma meitenes vecumā no astoņiem līdz sešpadsmit gadiem. Nereti bērni uzstājās ar runām arī pieaugušo klubos, kuru locekļiem bija tiesības ierasties tur ar visām ģimenēm.

Tovakar Lazulī tiešām nevarēja atnākt agrāk: tika nolasīta no Parīzes atvesta vēstule sarkanajiem dienvidniekiem — sankilotiem, kalniešiem, Marseļas federātiem, — kurā bija paziņojums par jauniem draudiem revolūcijai un aicinājums . . . Bet ko tur tik daudz pārstāstīt! Uzmeklējiet stāstā šo vietu.

Pirmkārt — par sankilotiem. «Sāns» — franciski «bez», «culotte» — īsas bikses, kādas valkāja aristokrāti un bagātnieki. Nabagjaudis ar lepnumu pieņēma šo agrāk aizskarošo iesauku «sankilots», tā, kļūstot par katra revolucionāra godpilnu vārdu, saglabājusi savu lepno pieskaņu arī vēsturē. Paskaidrojumu par Marseļas federātiem vajadzēs sākt no agrākiem laikiem — šķiet, no tās nakts uz 21. jūniju 1791. gadā, kad karalis kopā ar tautas nīsto Mariju Antuaneti — Austrieti (par izšķērdību viņai bija dota vēl viena iesauka «Madame Delicit») bēga no Parīzes.'

Ja bēgšana būtu izdevusies, karalis, bez šaubām, ārzemēs stātos to kontrrevolucionāro spēku priekšgalā, kuri gatavojās izrēķināties ar Franciju. Viņu centrs bija vācu pilsēta Koblenca, kur emigrācijā dzīvoja grāfs d'Artuā, Luī XVI brālis. Starp citu, uz turieni droši vien gribēja doties «vecais gans», Mendas bīskaps.

Karalis bija tik ļoti pārliecināts par bēgšanas veiksmi, ka atstāja pilī vēstījumu, kurā bargi izbāra savus pavalstniekus. Bet netālu no robežas Varennā Luī XVI nejauši sazīmēja: karietē sēdošā cilvēka profils pasta ierēdnim Druē atgādināja uz monētām redzēto profilu. No šī brīža cīņa starp karali un Franciju iegāja jaunā — vēl niknākā stadijā.

Aizskarta par klajo tēvijas nodevību, tauta pieprasīja Luī — viņu nievājoši sauca par Luī Kapetu — atteikšanos no troņa. Tomēr tie, kuri agrāk bija pie varas, un tie, kuri to saņēma nesen, bet nu baidījās zaudēt līdz ar monarhijas krišanu, gribēja glābt troni un apturēt revolūciju. Tāpēc oficiāli Luī uzskatīja nevis par bēgli, bet par «nolaupīto». Tāpēc 1791. gada 17. jūlijā Parīzē Marsa laukos karaspēks apšāva tautas demonstrāciju. Un tāpēc, kad 1792. gada pavasarī sākās karš ar Austriju, karalis ar saviem atbalstītājiem darīja visu, lai ienaidnieks uzvarētu.

Marija Antuanete nodeva austriešu rokās militārās kampaņas plānu. Luī XVI, izmantojot savas konstitūcijā paredzētās veto tiesības, tas ir, neapstiprināt, bet iesaldēt deputātu pieņemtos likumus («veto» latīniski nozīmē «aizliedzu», un Luī bieži sauca par «Mesjē Veto» un par karalieni, kā atcerēsieties, bija sacerēta dziesmiņa: «Madam Veto, tu solījies mums, parīziešiem, galvas griezt»), kavēja brīvprātīgo iesaukšanu, ko departamenti bija nolēmuši sūtīt palīgā Francijai. Sos brīvprātīgos sauca par federātiem.

Tieši pie viņiem, aicinot ķerties pie ieročiem, lai dotos uz Parīzi, griezās Marseļas deputāts Barbaru. Un tieši par viņa vēstuli Lazulī tovakar stāstīja Voklēram un Paskā- lam.

Luī sprieda loģiski: ja karš tiks zaudēts, revolūciju varēs nožņaugt ar interventu armijas palīdzību. Ja karā uzvarēs, tad viņš, karalis uzvarētājs, balstoties uz uzticamo generalitāti un virsniekiem, panāks to pašu un atjaunos veco režīmu.

Tēvijas nodevību un draudus revolūcijai apzinājās visi un visur — Aviņonā, Marseļā, Parīzē. Taču partijas vadoņu vidū ļoti daudzi labāk bija ar mieru upurēt kopējās intereses savu personisko interešu labad. Likumdošanas Sapulce izturējās tik bailīgi un nenoteikti, ka mūsainajam Margānam bija pilnīgs pamats uzrāpties tribīnē un, spalvaino dūri kratot, iesaukties: «Jūs baidāties ķerties pie darbiem, deputātu kungi? Jūs trīcat aiz bailēm, ka tikai kas nenotiek? Nu, bet mums ne no kā nav bail!…» Ar Margāna muti runāja tautas Francija, vēlreiz diktējot savu gribu.

20. jūnijā trīsdesmit tūkstoši parīziešu, bruņojušies ar pīķiem, cirvjiem un rungām, devās uz Tileriju, pili. Viņi piespieda karali četras stundas nostāvēt viņu priekšā ar sarkano mici galvā, apliecinot savas revolucionārās jūtas, un iedzert vīnu no karavīru blašķes uz viņu — parīziešu veselību.

«Jūs laužat vārdu,» todien miesnieks Ležandrs teica monarham. «Jūs vienmēr esat mūs krāpis, jūs krāpjat arī tagad, bet piesargieties: pacietības mērs ir pilns …»

Pēc parīziešiem sacēlās province. No Normandijas un Tulonas, Augšgaronnas un Luāras uz Likumdošanas Sapulci sāka plūst petīcijas, pieprasot monarha atcelšanu. Tās ir tādas kaismes pilnas un tik labi atspoguļo saspīlēto stāvokli, kas valdīja valstī, ka ir vērts tās šeit pieminēt.

«Briesmīga vētra draud valsts kuģim,» rakstīja Briano- nas pilsoņi, «visa tā ekipāža jums sauc, ka vispārēja glābiņa labad ir vajadzīgs uzticams stūrmanis.» Adresē, ko parakstījuši Pennas un Kadeno pilsētu pilsoņi, par Luī XVI ir teikts: «Ar to brīdi, kad viņš mūs nodevis, laužot savu zvērestu, viņš mūs atbrīvojis no mūsu zvēresta.» «Brāļi antipolitiķi», Konstitūcijas draugu biedrības locekļi, no Obaņas pierādīja, ka tautai ir tiesības gāzt monarhu, kad

tas «pakļauj riskam valsts drošību». Sešdesmit «brīvo pilsoņu» no Sjerras pilsētas, apvainojot karali klajā konstitūcijas pārkāpšanā, rakstīja vēl asāk: «Mēs devām zvērestu to atbalstīt, bet pirmām kārtām mēs devām zvērestu dzīvot brīvībā vai mirt. Nācija vairs ne uzliks sev važas, ko tā sarāvusi tirānijas šausmīgajos pazemes cietumos.»

Šajā uzsaukumu straumē sevišķi izcēlās marseliešu protests. 27. jūnijā viņu komūnas, pilsētas revolucionārās varas ģenerālpadome, vērsās pie likumdevējiem. Ģenerālpa- dome deklarēja, ka karaļa vara nav savienojama ar vienlīdzības un tautas valdības principiem. Padome pieprasīja, ka izpildu vara nedrīkst būt neaizskarama un mantojama, tai jābūt tautas izvēlētai.

Petīcijas vārdus apliecināja ar darbiem: 29. jūnijā Marseļas mērs un amatpersonas, pārkāpjot karaļa veto, izlaida proklamāciju ar vēstījumu, ka uz Parīzi nosūta piecsimt brīvprātīgos, «labi apgādātus ar patriotismu, spēku, vīrišķību, ieročiem, bagāžu un kara materiāliem». 2. jūlijā marselieši devās ceļā.

Bet tagad, kamēr viņi vēl nav iegājuši Aviņonā, īsu brīdi atstāsim viņus un palūkosim, kā Fēliksam Grā izdevies attēlot notikumu straujo kāpumu.

. .. Kad Adelīna nolauza Paskālam baltmaizes gabalu, ļaunā marķīze viņai uzkliedza: «Ja pieradināsim nabagus ēst baltmaizi, viņi kādā jaukā dienā raus to mums no mutes laukā!»

Kad cūkgans iesit Paskālam, kurš pacēlis kacēnu, ko gribēja paķert cūka, marķīzs, kas to visu redzēja pa pils logu, iesaucās: «Tā viņam, nekauņam, vajag! Ko tu neteiksi, gribēja atņemt barību manai cūkai! Nolādētā zemnieku slaka! . . . Paļauj tikai šiem vaļu, viņi mūs dzīvus aprīs.»

Ejot uz zīļu lasīšanu, tēvs Paskālam saka: «Jāsagādā krājums ziemai… šogad tā būšot barga .. .»

Pieņēmis savā paspārnē Paskālu un noklausījies viņa stāstu par grāfu Robēru, mācītājs Randulē pacēla rokas pret debesīm un dusmās iesaucās: «Gan sagaidīsiet, ka jūsu lepnās pilis satrieks drupās un strūklakas jūsu parkos ūdens vietā izšļāks asinis!» Bībeliskā patosā viņš pa- maca Paskālu: «… cilvēki plēšas savā starpā kā meža zvēri. Zeme krāsojas sārta no izlietajām asinīm…»

«Kas vēl nebūs jāpieredz!» nopūšas vecā Zanetona.

Tā pamazām lappusi pēc lappuses, uzvēdījot kā priekš- nojausma un tuvojoties kā negaiss, stāstā un varoņa dzīvē valdonīgi ienāk revolūcija.

Tās vēsturiskajam kāpumam atbilst psiholoģiskais kāpums; ar tā palīdzību šķietami «personiskajā» atklājas sabiedrisko kaislību spriegums. Aviņonu un tās svētku gājienu iekšēji sagatavojis viss, kas bija noticis Malmorā, bet visi notikumi Aviņonā iekšēji sagatavoja marseliešu atnākšanu.

Tātad bataljons iegāja pilsētā.

Fēlikss Grā nav izdomājis bataljona komandieru vārdus: majors Muasons un kapteinis Garnjē ir vēsturiski reālas personas. Autors vērīgi uzmana, lai forma un marseliešu izskats sakristu ar laikabiedru aprakstiem. Runājot par apbruņojumu, arī mums nevajadzētu atstāt neievērotus sikumus. Jo vairāk tik svarīgu apģērba piederumu kā sarkano mici. Bet, arī to pieminot, jāiesāk ar agrākajiem laikiem, atceroties gan senos grieķus, gan Kārli Marksu.

1789. gada revolūciju bieži dēvē par Lielo, tāpēc ka tā noslēdza veselu feodālisma kundzības laikmetu un nodeva varu kapitālam; lika buržuāziskās sabiedrības politiskos pamatus; pavēra ceļu ražošanas spēku attīstībai. Tomēr, šķiet, tās patiesais dižums meklējams citur. Revolūcijas nevīstošais morālais skaistums, tās idejiskā nozīme šodienai ir tā, ka revolūciju radīja ne tikai buržuāzija vien un ne tikai sevis labā, bet pirmām kārtām to radījusi visa tauta, cīnīdamās par tām svētajām patiesībām, kas izteiktas lozungā «Brīvība, Vienlīdzība, Brālība»; par tiem principiem «Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarācijā», kurus Samā atnesa līdz Parīzei un kurus Paskāls līdz mūža beigām bija paturējis prātā: «Cilvēki piedzimst brīvi un arī turpmāk paliek brīvi un vienlīdzīgi.»

Atkārtojot Marksa domu, var teikt: lai pasaulē rastos savtīga un veikalnieciska buržuāziska sabiedrība, arī bija vajadzīga «varonība, uzupurēšanās, terors, pilsoņu karš un tautu slaktiņi». Bija vajadzīgas ilūzijas, «lai slēptu sev pašiem savas cīņas buržuāziski aprobežoto saturu, lai uzturētu savu sajūsmu lielās vēsturiskās traģēdijas augstumā».

Ticībā, ka ar upuriem un asinīm beidzot izkarota tais- nlbas valstība, gadu skaitīšanu iesāka nevis ar Kristus piedzimšanu, bet ar republikas dibināšanas dienu: 1792. gada 22. septembri. Piešķīra jaunus nosaukumus ielām, deva jaunus vārdus cilvēkiem: Pjērs Republikānietis, Zanna Marija Libertē (Žanna Marija Brīvība).

Ticot nākotnei, vērsās pie tālās pagātnes, un senās Romas un Grieķijas republiku ideālos un mākslā saskatīja republikāniskās Francijas sākotni un saknes.

Senajā Romā vergi parasti staigāja ar neapsegtu galvu un tikai pēc brīvlaišanas ieguva tiesības valkāt sarkanu mici, kādu valkāja Frīģijas iedzīvotāji. Pēc divtūkstoš gadiem sarkanā mice Francijā kļuva par brīvības simbolu. Tās attēlu iespieda uz pastmarkām, kā karogu uzsprauda pīķu un mastu galā, uzlika pat karalim galvā. Sarkano mici dabūja arī Paskāls, kas jau jūlija pirmajās dienās tika ieskaitīts slavenajā bataljonā. Bet pietiks runāt par amunīciju. Ne marseliešiem, ne mums vairs nav laika uzkavēties Avi- ņonā. Uz priekšu, uz Parīzi!

… 11. jūlijā Likumdošanas Sapulce izdeva dekrētu: «Tēvija briesmās!» Četrpadsmitajā, lai nodotu «federālo zvērestu» Bastīlijas svētku dienā, bet īstenībā, lai glābtu revolūciju, no Brestas un citām pilsētām Parīzē jau ierodas federāti. 20. jūlijā viņu Centrālā padome vēršas pie frančiem visos astoņdesmit trijos departamentos: «Mums Parīzē ir vai nu jāuzvar, vai i jāmirst. . . Šeit ir mūsu postenis, šeit ir mūsu uzvaras vieta vai mūsu kapa vieta.» No šī brīža pilsētas un departamentu padomes pasludina, ka sēdes tiks noturētas nepārtraukti. 28. jūlijā parīziešiem top zināms Braunšveigas hercoga manifests.

Pārliecināts par drīzu uzvaru, interventu armijas virspavēlnieks pieprasīja Francijas kapitulāciju un pakļaušanos monarham. Viņš piedraudēja sodīt ar nāvi ikvienu, kas «iedrošināsies aizstāvēties», nosolījās pilnīgi iznīcināt Parīzi un jebkuru citu pilsētu, ja tajā mēģinās apdraudēt karaļa un karaļnama locekļu dzīvību vai viņa un ģimenes intereses. Šī manifesta sastādītāji — emigranti bija rēķinājušies, ka pēc tā publicēšanas visu Franciju pārņems bailes un bijāšana. Bet iznākums bija gluži pretējs, it ka hercogs būtu brīdinājis: nostājieties visi pret mani, jo es esmu pret jums visiem; aizstāvieties drosmīgāk, jo jums vairs nav uz ko cerēt.

Sajās dienās, kad ikviens zemnieks saprata, ka tagad

11* 2U izšķiras jautājums — vai viņš būs brīvs cilvēks vai vergs; šajās dienās, kad ikviens pilsonis redzēja, ka no viņa paša, no viņa drosmes un vīrišķības ir atkarīgs, vai nu dzimtene kļūs brīva, vai arī atjaunosies vecā kārtība, — šajā vēsturiskajā stundā marseliešu bataljons iemiesoja sevī revolūcijas un tautas garu, kļuva par brīvību mīlošās Francijas simbolu.

30. jūlijā ar Ružē de Lila dziesmu uz lūpām:

Uz priekšu, tēvu zemes dēli!

Mums atspīdējis slavas rīts!… —

bataljons iesoļoja Parīzē.

Kā tad Fēlikss Grā attēlojis jūlija dienu dramatismu un patosu? .. . Viņš tāpat kā līdz šim veido sižetu, balstoties uz faktiem: precīzi uzrādīti pilsētu nosaukumi, nakts apmetņu un dienas pārgājienu laiks. «Marseljēza» tiešām pa ceļam vērsās plašumā, un Vjennā tai radās jauns pants … Taču akla turēšanās pie faktiem apmierinātu tikai vēsturnieku. Rakstnieks, turēdamies vēsturiskās patiesības ietvaros, parādījis nacionālo atmodu, pašas Francijas garu, ielūkodamies bataljona kareivju jūtās un domās, pašā viņu sirdī.

Iedzīvotāju pamestajā Pjerlatā, kad vīna un noguruma pieveiktie federāti nolikušies gulēt uz kailas zemes, majors Muasons, kapteinis Garnjē un brigadieris Voklērs paliek nomodā visu nakti, apsargājot viņu dusu. Vai tā ir nejaušība? Nē. Šajā rīcībā izpaužas revolūcijas ieviestā morāle: karaļa armijā kareivji — vergi būtu sargājuši priekšniecības miegu.

Soljē pilsētiņā, uzzinājuši no vēstneša, kas atauļojis no Parīzes, ka nodevējs Kapets pulcina svešzemnieku kara- pūļus un grib nogriezt marseliešiem ceļu uz galvaspilsētu, uzzinājuši, ka viņi tiek apmeloti, dēvēti par katordznieku bandu no Tulonas galerām, marselieši svētās dusmās aiztriec projām arestētos policistus un kapucīni: nelietīgie aristokrātu pakalpiņi nav cienīgi vilkt lielgabalus un aptraipīt tīro revolūcijas pasākumu ar savu netīro palīdzību.

Paskālam nevajadzēja nekādu pierunāšanu, nekādus solījumus — sak, Parīzē viņu gaida sātīgs ēdiens un atpūta. Viņš būtu gājis uz priekšu, ja arī galvaspilsētā viņu «maizes vietā gaidītu akmeņi»; viņš būtu ar mieru «plēsties cauri nātru un kazenāju brikšņiem, basām kājām iet pa sasmalcinātu stiklu»; viņš «bija gatavs viens pats vilkt abus lielgabalus un kalējdarbnīcu . . .».

Atcerieties jauko ainu, kad marselieši naivi mēģina uzminēt, kas tas par troksni tālumā: tāda kā bišu sanēšana, tāda kā zemestrīces duna? Ūdenskrituma dārdi vai jūras bangu rūkoņa? . . . Un neprātīgo farandolu, skūpstus, apkampienus, kad izrādās, tāds troksnis nāk no Parīzes, ka pelēkzilganajā migliņā pie apvāršņa — tie ir Parīzes torņi, kupoli, smailes. «Asaras auma|ām plūda pār vaigiem. Raudāja visi, pat visrūdītākie vīri.»

Bastīlijas ieņemšana bija tikai sākums daudzu gadu ilgajai cīņai pret karali un monarhijas varu. 1792. gada 10. augusts — diena, kad tauta triecienā ieņēma Tileriju pili un apcietināja Luī XVI, — šajā cīņā bija izšķirošā: sacelšanās gāza gadsimtiem ilgi noturējušos troni, nodibināja republikānismu, demokrātisku iekārtu. Tikai pēc augusta sacelšanās ieveda vispārējas vēlēšanu tiesības, 14. jūliju uzskatīja par brīvības sākumu, turpretim 10. augusts bija vienlīdzības sākums.

10. augustu var uzskatīt arī par militāru uzvaru sākumu: tikai pēc sacelšanās no armijas komandējošiem posteņiem atcēla ģenerāļus monarhistua un frontē, septembra kaujā pie Valmī, notika lūzums.

Tajā pašā periodā tika pieņemts likums par feodālo tiesību izpirkšanu zemniekiem, izdots dekrēts par to mācītāju izraidīšanu, kuri nenodeva uzticības zvērestu jaunajai valdībai, par emigrantu īpašumu konfiskāciju — citiem vārdiem, revolūcija bija glābta …

Pēcvārdu ļoti gribētos nobeigt ar šo informāciju un secināt, ka Fēlikss Grā ir viscaur palicis uzticīgs pagātnei, tagadnei un nākotnei un pratis tās sintezēt. Ka viņš meistariski izvēlējies revolūcijas vēsturē svarīgāko izšķirošo epizodi, darbības laiku un varoni. Ka atradis formu, kas ir tuva saturam, pareizo toni un tā tālāk un tā joprojām. Diemžēl medus mucā esmu spiests ieliet karoti darvas.

Provansas dziesminieks Fēlikss Grā visu savu sirdi atdod dienvidniekiem — un brīžiem zaudē mēra sajūtu. Kā īsts vecā gājuma zemnieks, viņš gatavs saviem novadniekiem piedēvēt visus varoņdarbus un nepatiesi izsakās pai svešcilvēkiem no ziemeļu pilsētām, kur neesot ne smaidu, ne saules, ne dienvidu sulīgā zaļuma.

Sevišķi neveicas parīziešiem. «Vai tad viņi spēj kaut ko uzsākt Brīvības labad!» iesaucas karstasinīgais Margāns. «Tie nav patrioti, bet slapjas vistas!» Margānam un viņam līdzi arī Fēliksam Grā nav īsti skaidrs, ka parīzieši dalās šķirās un nevar apvainot gļēvulībā visu Parīzi, tāpat kā nevar piedēvēt drosmi vienai pašai Marseļai. Fēlikss Grā apgalvo un, liekas, pats nopietni tic, ka tikai marseliešiem vien pienākas 10. augusta slava un ka sacelšanos vadīja dienvidnieki — Barbarū, Rebekī u.c.

Bez šaubām, Tileriju pili ieņemot, marselieši gāja pirmajās rindās: 366 kritušo un ievainoto vidū 42 bija marselieši (pēc citiem avotiem, zaudējumi bija 500 vīru).

Nav šaubu, ka Barbarū tajās dienās darbojās ļoti aktīvi, un tomēr Fēliksam Grā nevajadzēja tā noniecināt aldari Santēru un viņa gvardus: sacelšanās bija visas tautas lieta, un Parīzes ieguldījums tajā nebija mazāks par Marseļas lomu. Turklāt nav jāaizmirst, ka daudzi no dienvidniekiem, Zirondas departamenta deputāti, sastādīja žirondistu — lielo rūpnieku un tirgotāju partijas kodolu; šī partija jo tālāk jo naidīgāk nostājās pret jakobīņiem — visrevolucionārāko un tautai tuvāko partiju.

10. augusta notikumos pirmā loma nebija arī Dantonam, par kuru tā jūsmo Fēlikss Grā.

Protams, Dantons ziedoja daudz enerģijas 10. augusta sagatavošanā. Bet ir zināms, ka 3. augusta rītā viņš aizbrauca uz nesen iegūto muižu Arsī, no kurienes atgriezās tikai dienu pirms monarhijas krišanas. Ir zināms arī vēl kas cits.

Dantons, kam autors bez ierunām dāvā uzticību, savu laikabiedru vidū vairs nebaudīja pilnīgu uzticību. Jako- bīņu vadoņa Robespjēra tuvākais līdzgaitnieks Senžists pārmeta Dantonam, ka tas «bēga no briesmām, kad redzēja tuvojamies 10. augusta negaisu». Un pelnīti apvainoja viņu, ka, uzsācis savas runas ar «pērkondimdošu bravūru », viņš tās nobeidza ar «kompromisiem», «laipojot starp patiesību un meliem», Dantons ielaidās kompromisos arī ar Luī Kapetu, ņēma naudu, kur vien varēja dabūt. Taisnība, naudu saņēmis, viņš varbūt arī tiešām turpināja rīkoties tā, kā bija runājis un ieskatīja par vajadzīgu. Taču pilnīga taisnība tiem viņa dzīves pētniekiem, kuri apgalvo: «Nevar būt divas izpratnes par godīgumu, personisko godīgumu, kas neesot graša vērts, un sabiedrisko godīgumu, kas vienīgais esot nepieciešams; godīgums ir nedalāms un tikai viens …»

Simpātijās pret Dantonu, pret dienvidniekiem — žiron- distiem izpaudušās Fēliksa Grā šķiras simpātijas, viņa buržuāziskā uzskatu šaurība, kas savienojumā ar šauro zemnieka redzes apvārsni kavēja saprast un parādīt stāstā Neuzpērkamo — tā sauca Robespjēru, Tautas draugu — Maratu un revolucionārās Komūnas darbiniekus — sacelšanās īstos vadoņus.

Jau 11. jūlijā Robespjērs Jakobīņu klubā federātiem nolasīja adresi, aicinādams viņus glābt valsti. Tūlīt pēc Tile- riju pils ieņemšanas viņš uzstāja, lai tauta nenoliek ieročus un nedod Sapulces deputātiem, kuri bremzēja revolūciju, «iespēju kaitēt brīvības interesēm». Kaut gan diezin vai šeit ir vietā runāt par Robespjēru vai Maratu — par viņiem mums ir sarakstītas labas grāmatas, un šeit tikpat daudz ko nevar pateikt: pēcvārdā jāraksta par to, kas ir romānā, nevis par to, kā tajā trūkst. Un nebūs arī pareizi, pārmetot Fēliksam Grā nepatiesu pieeju jakobīņiem, tiesāt viņu pārāk bargi. Galu galā romāns nav mācību grāmata un nevienam pēc tā nav jāmācās Lielās franču revolūcijas vēsture. Rakstniekam pienākas pateicība, ja viņš — kaut arī reizēm atkāpdamies no «burta» — devis laikmeta «garu»; ja parādījis tā seju savu varoņu tēlos.

Un pēdējais.

Fēliksam Grā labi izdevās notēlot darbojošās personas tad, kad viņš palika uzticīgs vēsturei, tautai un revolūcijai. Un tās tūlīt zaudēja savu pārliecināšanas spēku, tiklīdz viņš no romāna maģistrāles novirzījās uz blakus taciņām: nevar uzskatīt par autora veiksmi asinskārā zvēra Sirto tēlu, vēl pretīgākās ķidu tirgotājas 2akrasas tēlu, marķīza ģimenes notēlojumu un liekas arī Adelīnas un Pas- kāla mīlestību … Bet tas ir likumsakarīgi.

Mūsuprāt, nevis Lielajai franču revolūcijai jāpateicas Fēliksam Grā par viņa talantu, bet gluži otrādi — par savu talantu viņš ir parādā Lielajai franču revolūcijai. Rakstnieka nenoliedzamā uzvara pirmām kārtām ir šīs revolūcijas uzvara, tās taisnības un spēka izpausme.

M. Korallovs

SATURS

Prologa vietā. Vakarēšanas stundās………………………………… 5

Pirmā noda]a. Nabaglaudis…………………………………………… 9

Otrā noda)a. Labais kirē……………………………………………… 20

Trešā noda]a. Aviņonā……………………………………………….. 33

Ceturtā nodala. Marseliešu bataljons…………………………….. 59

Piektā nodaļa. Trīssimt ljē straujā maršā …. 82

Sestā nodaļa. Parīzē………………………………………………….. 128

Septītā nodaļa. Brīvība vai nāve!………………………………… 156

M. Korallovs. «Marseljēza» prozā………………………………. 195

Redaktore R. Frankenšteine. Māksi, redaktors J. SvenCs. Tehn. redaktors L. Rudzītis. Korektore K. Rumbēna. Nodota salikšanai 1971. g. 18. februāri. ParakstHa iespiešanai 1971. g. 22. aprīlī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. 6.75 fiz. iespiedi.; 11,34 uzsk. Iespiedi.; 12,41 lzdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 49 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. lzdevn. Nr. 24276/J-2385. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pašūt. Nr. 160.

1 Katoļu svētki.

3 — 160

2 L e g ā t s — pāvesta sūtnis. Aviņonā legāts bija reizē augstākā garīgā un augstākā laicīgā vara.

4 — IGO

1 Federāti — tā franču revolūcijas laikā sevi dēvēja brīvprātīgie, kas devās uz revolūcijas karu frontēm. Federāti atzina, ka Francijai jāapvienojas, pamatojoties uz komūnu (federāciju) revolucionāro brālību, nevis jāvadās pēc pirmsrevolūcijas iedalījuma provincēs, kuras bija pakļautas karalim.

'Barbaru 5arls-2ans (1767—1794) — Likumdošanas Sapulces un vēlāk Konventa loceklis, bagāta Marseļas tirgoņa dēls bija sūtīts uz Sapulci ar īpašu Marseļas pilsētas mandātu.

1 Franču revolūcijas laikā plaši tika izmantots tā saucamais optiskais telegrāfs, kas bija pazīstams jau senajos laikos un, protams, pilnīgi atšķīrās no mūsdienu elektriskā telegrāfa. Signālus raidīja ar kustīgu latiņu palīdzību, kuras uzstādīja staba galā vai augstās vietās.

1 Unce — sena svara mērvienība.

6 - ieo

1 Karabīneri - kājnieku un ka Valērijas pulku karavīri, apbruņoti ar karabīnēm — īsstobru šautenēm.

1 Albigieši — «ķeceru» sektas locekļi Dienvidfrancijā 12.—13. gs. (vārds cēlies no Albi pilsētas, šīs kustības centra). Albigieši nostājās pret pāvestiem un katoļu baznīcu. Pāvesta sarīkotajos un Francijas karaļa atbalstītajos krusta karos albigiešu kustība tika sagrauta.

1 Dantons Zoržs Zaks (1759—1794) — viens no izcilākajiem franču revolūcijas darbiniekiem, talantīgs orators. Viņam bija liela loma 1792. gadā cīņā pret austriešu-prūšu interventu iebrukumu. Bija Konventa loceklis. Vēlāk pārstāvēja jakobīņu labējo spārnu, kas aizstāvēja «jauno bagātnieku» intereses. Sodīts ar nāvi pēc revolucionārā tribunāla sprieduma.

1 Lafajets Marī 2ozefs, marķīzs (1757—1834) — konstitucionālas monarhijas piekritējs. 1789. Radā, revolūcijas sākuma posmā, pievienojās trešajai kārtai. 1789. -1792. gados, komandējot Nacionālo gvardi, centās apspiest tautas kustību. 1792. gadā pārgāja interventu

pusē.

1 Francijas revolucionāri noskaņotie iedzīvotāji zobodamies iesauca Luī XVI par «Mesjē Veto», bet Mariju Antuaneti par «Madam Veto». Sk. pēcvārdā.

[1] k a p e t s — tā sauca kapetingu — Burbonu karaļnama ciltstēvu; pie tā piederēja ari Luī XVI. Nievājošo iesauku «Kapets», ko tauta karalim piešķīra pēc 1789. gada revolūcijas, viņam oficiāli apstiprināja, kad gāza karaļa varu (Luī XVI tiesāja un sodīja ar nāvi kā Luī Ka- petu).

[2] kopš 14. gadsimta Aviņona piederēja pie Romas pāvesta zemēm. Revolūcijas laikā pilsētas iedzīvotāji sašķēlās; viena daļa — liberāļi atbalstīja Aviņonas pievienošanu Francijai, otra daļa — pāvesta piekritēji tam pretojās. 1791. gada 14. septembrī ar Likumdošanas Sapulces lēmumu Aviņona tika iekļauta Francijas īpašumos. Aristokrāti un pāvesta piekritēji sarīkoja savu pretinieku nežēlīgu slaktiņu. Pēc dažām dienām liberāļi saliedējās un guva pārsvaru. Likumdošanas Sapulce centās abas puses samierināt un beidzot izsludināja amnestiju visiem, kas piedalījušies slepkavošanā.

[3] mežsarga vārds Surto franciski skan tāpat ka Surtaux, kas nozīmē: pārmērīgs, smags nodoklis.

[4] 14. gs. sākumā, zaudējis cīņā ar Francijas karali Filipu IV, pāvests Kliments V bija spiests pamest Romu un pārcelties uz Aviņonu, kas tolaik piederēja Provansas grāfam, bet īstenībā skaitījās franču karaļa pakļautībā. Sajā tā saucamajā «Aviņonas gūstniecības» (1309—1377) laikā pāvesti tur uzcēla skaistu pili.

[5] kapucīņi — katoļu mūku ordeņa locekļi.

[6] likumdošanas sapulce — runa ir par nacionālo likumdošanas sapulci, kura tika sasaukta 1791. gada 1. oktobrī un darbojās līdz 1792. gada 20. septembrim.

'nacionālā gvarde — tautas armija ar vēlētu priekšniecību; tā stihiski radās pašā revolucionāro notikumu sākjimā 1789. gadā. 1791. gadā Nacionālajā gvardē uzņēma tikai tos pilsoņus, kuriem saskaņā ar 1791. gada konstitūciju bija piešķirtas balsošanas tiesības. Revolūcijas turpmakajā gaitā buržuāzijai tomēr neizdevās nosargāt Nacionālo gvardi no demokrātisko elementu ieplūšanas.

[8] kordegardija — militārās sardzes telpas.

[9] trīskrāsainais (zils, balts un sarkans) karogs kļuva par Francijas nacionālo karogu, sākot ar 1789. gada oktobri. Lai uzsvērtu savu «izlīgšanu» ar tautu, Luī XVI balto karaļa karogu papildināja ar zilu un sarkanu krāsu — Parīzes pilsētas ģerboņa un trešās kārtas krāsām. Trīskrāsainā kokarde kļuva par revolucionāra atšķirības zīmi. Karaļa neierobežotās varas atjaunošanas piekritēji (rojālisti) valkāja baltas kokardes.

[10] dzeju rindas tulkojusi I. Kalnciema.

[11] marseljēzas tekstu tulkojis Eduards Veidenbaums.

5-160

[12] «cilvēka un pilsoņa tiesību deklarāciju» Nacionālā Sapulce pieņēma 1789. gada 26. augustā un iekļāva 1791. gada Konstitūcijā. Deklarācija pasludinu, ka augstākā vara valsti pieder nācijai. Politiskās un sociālās iekārtas pamata deklarācija paredz šādus principus: svētās īpašuma tiesības, personas brīvību un visu pilsoņu vienlīdzību likuma priekšā. Deklaracija bija revolucionārās buržuāzijas akts cīņā pret feodālo iekārtu.

[13] tulkojusi i. kalnciema.

'desmitā tiesa — desmitā da)a ienākumu, ko feodālisma laikā nodevas veidā ievāca no zemniekiem par labu baznīcai un garīdzniecībai.

[15] vārdu rotaļa: melon — franciski melone, pasleque — arbūzs.

! Santērs Antuāns Zozefs (1752—1809) — franču revolūcijas dalībnieks, jakobīnis. Pēc profesijas aldaris. Pēc 1792. gada 10. augusta apvērsuma kļuva par Parīzes Nacionālās gvardes priekšnieku. Pēdīgi ar spekulatīviem darījumiem iedzīvojās bagātībā un atstāja politiskās darbības lauku.

[17] libertē — franciski «brīvība». Šajā gadījumā tā bija Planšo iesauka.

[18] tulkojusi i. kalnciema.

Content

Gra Fēlikss Marselieši

Prologa vietā VAKARĒŠANAS STUNDAS

Pirmā nodaļa NABAGĻAUDIS

Otrā nodala LABAIS KIRE

Trešā nodaļa AviņonA

Ceturtā nodala marseliesu bataljons

Piektā nodaļa TRĪSSIMT LJE STRAUJĀ MARŠĀ

Sestā nodaļa PARĪZE

Septītā nodala brīvība vai nāve

«MARSELJEZA» PROZĀ

SATURS