Travinskis Vladilens

Melnie likteņi

V. TRAVINSKIS

MELNIE LIKTEŅI

KARAĻI UN PIRĀTI

Kad okeāna vēji ož pēc zelta

Pirms vairāk nekā tūkstoš divsimt gadiem no sausajām un šķietami neapdzīvotajām Arābijas stepēm izauļoja arābu jātnieku karapūļi. Viņu iznīcinošie triecieni nospieda ceļos Bizantiju, sagrāva Persiju, pakļāva Kaukāzu un Vidusāziju. Varenās kolonnas kā viesulis izbrāzās cauri Ziemeļāfrikai, un pavisam drīz arābu vilnis gāzās pāri Gibraltāra šaurumam un pārplūdināja Pireneju pussalu.

Mūsdienu spāņu un portugāļu priekšteči patvērās no ienaidniekiem kalnos pussalas rietumos un ziemeļos. Tur

izveidojās sīkas kristiešu valstiņas. Sakumā tām tik vien bija spēka kā šeit, kalnos, nepieejamās aizās kaut kā atvairīt arābu (mauru) uzbrukumus.

Gāja gadsimti. Kristiešu valstis Pirenejos pakāpeniski nostiprinājās un auga, bet arābi zaudēja spēkus. Drīz sīkās valstis Pireneju ziemeļos pārgāja uzbrukumā. Sākās karš starp portugāļiem, spāņiem un arābiem, karš, kas ievilkās nepieredzēti ilgi. Kristieši cīnījās gandrīz piecsimt gadu, kamēr padzina arābus.

Pirmie savu teritoriju no mauriem atbrīvoja portugāļi, 1249. gadā, 250 gadus agrāk nekā Spānijā, Portugāle pabeidza karu ar arābiem Pireneju pussalā.

Eiropā toreiz plosījās karu ugunsgrēks. Simtiem un tūkstošiem sīku grāfistu un karaļvalstu cīnījās cita ar citu. Vēl tālu bija līdz tam brīdim, kad Eiropas kartē parādīsies tādas spēcīgas un vienotas valst is kā .Francija, Vāci ja, Itālija. Eiropas tautas savus spēkus vēl šķieda savstarpējas iznīcināšanas karos.

Bet Eiropas rietumos, ar seju pret plašo okeānu, jau eksistēja vienota valsts bez iekšējiem kariem starp provincēm. Tā bija norūdījusies ilgajā karā ar mauriem un iekvēlojusies uzvaras godkārē.

Sirmā okeāna viļņi sitās pret šīs zemes klintīm, okeāna vēji brāzās tai pāri no dienvidiem līdz ziemeļiem, 110 rietumiem līdz austrumiem.

Valsts bija spēka pārpilna. Zemnieki, atbrīvojušies no dzimtbūšanas, deva armijai spēcīgus kājniekus un nodrošināja ar pārtiku pilsētas. Tajās dzīvoja amatnieki, kas savu aroda mākslu bija apguvuši no arābiem, un tirgotāji, kas alkā pēc peļņas un bija gatavi atbalstīt karali jebkurā ienesīgā pasākumā.

Peļņu un bagātību tīkoja ne tikai tirgotāji vien. Simtiem gadu karojot ar mauriem, valstī bija izveidojies ļoti plašs dienesta muižnieku slānis. Visu mūžu šie cilvēki bija tikai karojuši un laupījuši. Tā bija visa viņu dzīves jēga. Kara un laupīšanas likumi kļuva par viņu goda galvenajiem likumiem. No tēviem viņi mantoja prasmi karot, viņi lepojās ar savu vectēvu laupīšanas varoņdarbiem, no vecvectēviem mantojumā saņemtie zobeni bija ģimenes tradīciju simbols.

Tagad karš, kas gadu simteņiem ilgi bija barojis šos rupjos, stipros un patvaļīgos muižniekus un attaisnojis viņu parazītisko eksistenci, — šis karš bija beidzies. Kauju nopelniem, no paaudzes uz paaudzi iegūtajām karavadoņu spējām un bezbēdīgo kaujinieku drosmei vairs nebija nekādas vērtības. Kopt zemi? Ar dižciltīgajām bruņinieku rokām rakņāties mēslos? Bet senču tradīcijas? Un neaptraipīto ģerboņu diženums? Muižnieki bija sašutuši par tādām izredzēm. Viņi nebija raduši strādāt, viņi prata tikai karot. Tāpēc neskaitāmie muižnieki neatlaidīgi prasīja, lai karalis viņus «izmanto atbilstoši amatam».

Arī karaļa galms nepavisam negribēja apmierināties ar sasniegto. Mazajā Portugālē nekā liela nevarēja iemantot. Karaļa ģimene nedomāja palikt kaut kur Eiropas nostūrī. Spožās uzvaras pār mauriem vēl vairāk iekvēlināja viņa majestātes karaļa alkatību. Visas Portugāles valdošās šķiras tiecās sagrābt svešas bagātības. Pār Portugāli skanēja sauciens: «Naudu, zeltu, naudu!»

Varbūt riskēt ar karu Eiropā? Bet vai izdosies sakaut spēcīgās spāņu armijas, kas sastāv no tādiem pašiem dzimtmuižniekiem — idalgo? Vai mazajai Portugālei ir izredzes uzvarēt karā Eiropā? Ļoti niecīgas. Eiropā plosījās brāļu karš, un iestigt tajā Portugālei nebija nekādas vēlēšanās.

Bet turpat līdzās atradās okeāns — bargs, draudīgs un neizpētīts. Kaut kur tālu, tālu aiz dzestrā, pelēkā okeāna ir nepazīstamas zemes, tautas un valstis. Tur dzīvojot lielas ciltis, apbrīnojami bagāti valdnieki. Tur bez kopšanas un aprūpēšanas augot garšvielas, tās pašas brīnišķīgās garšvielas, par kuru šķipsniņu izlepušie muižkungi maksā traku naudu. Ja var ticēt ļaužu valodām, zelts un sudrabs tur mētājoties zemē un neviens nezinot, ko ar to darīt.

Portugāļi zinātu, ko darīt ar naudu un zeltu. Bet nauda un zelts velti gulēja aiz okeāna. Tikai vējš, nākdams no okeāna, nesa ilūzijas un maldus uz saspringušo karalisti. Aiz okeāna mājoja portugāļu slava, karaļa vara un muižnieku spēks. Pāri okeānam tiecās portugāļu likteņi.

Sirmais okeāns vēla viļņus pret šīs zemes klintīm — bargs, draudīgs un vilinošs. Okeāna vēji brāzās tai pāri no ziemeļiem līdz dienvidiem, no rietumiem līdz austrumiem.

Un vēji nesa zelta smaržu!

Kā Enriki kļuva par Jūrasbraucēju, paliekot uz sauszemes

1415. gadā portugāļu armija, ko vadīja trīs karaļa dēli, triecienā ieņēma Ziemeļāfrikas pilsētu Seutu. Tajos laikos tā bija liela un bagāta mauru pilsēta. Šeit viens no karaļa dēliem — princis Enriki — no sagūstītajiem arābu tirgotājiem uzzināja par zemi, kas atrodoties dienvidos no Lielā tuksneša (Sahāras) un esot bagāta ar zeltu.

Daudzi portugāļi bija dzirdējuši par dienvidu un austrumu zeltu. Arī bagātie tirgotāji, kam būtu pa spēkam sarīkot ekspedīcijas, un karaļa ģimenes locekļi. Seutas ieņemšanā kopā ar Enriki piedalījās vēl divi karaļa dēli. Arī viņi, protams, dzirdēja tirgotāju stāstus. Bet tieši Enriki bija tas, kurš ziedoja visus spēkus nezināmo zemju meklēšanai.

Tur, Seutā, viņš pirmo reizi īsti izjuta pasaules lielumu un diženumu. Enriki bija dzimis mazā zemē, kur horizontu aizsedz kalni un visapkārt ir tumšas aizas, bet līdzenumu pavisam maz. Ar aizmiglotu skatienu viņš klausījās dīvainos un satraucošos stāstus par savannām, kas līdzenas kā galds un stiepjas tūkstošiem kilometru tālu, par svelmainiem tuksnešiem, kur nav dzīvības, kur bojā iet simtiem karavānu un kur tomēr dzīvo cilvēki, par saldūdens jūrām zemes vidienē ar baismīgiem ūdens dzīvniekiem, par leģendāro Indiju, kas atrodas vēl tālāk. Un visās šinīs zemēs, spriežot pēc nostāstiem, bija zelts un daudz citu bagātību.

Mēs nezinām, ko Enriki pārdzīvoja Āfrikā. Bet no Seu- tas viņš atgriezās ar stingri noteiktu mērķi. No šī brīža viņš vairs nebija tikai viens no karaļa ģimenes locekļiem, no šī brīža viņš bija ceļotāju karalis. Viņa mērķis — atklāt ceļu uz dienvidu un austrumu zemēm, kas bagātas ar zeltu.

Ar apbrīnojamu enerģiju Enriki ķeras pie smaga, gandrīz nepaveicama darba. Pirmais, pats galvenais: sagādāt naudu, daudz naudas! To nespēj karaļa kase. Mazumiņš, ko karalis piešķir bērniem, ir kā piliens grandiozo plānu jūrā. Vajadzīgs pašam savs ienākumu avots. Kas ir bagātākais tūlīt pēc karaļa? Baznīca. Un Enriki kļūst par Kristus ordeņa lielo maģistru. Viņš tagad vada pa pusei mūku, pa pusei militāru organizāciju, kas līdzīga Teitoņu ordenim. Pilnais ordeņa naudas maiss nu ir prinča rokās.

Tagad pie darba! Enriki dodas uz Sagrišu, kas atrodas Portugāles pašos dienvidrietumos, pie Sanvisenti zemesraga. Šeit, tālāk no galma intrigām un traucējošā galvaspilsētas trokšņa, iekarojamā okeāna krastā, infants dibina savu rezidenci un paliek te četrdesmit gadus — līdz mūža beigām. Dīvains mantinieks, kas brīvprātīgi atteicies no troņa un devies trimdā? Pateicīga tēma «augstdzimušo» muižnieku tenkām. Bet Enriki nepievērš tām uzmanību. Portugāļi nekā nesaprot no kuģniecības, viņi jāmāca un jāmāca. Un Sagrišā rodas pirmšķirīga jūrskola. No Ba- leāru salām tiek ataicināti divi ebreju kartogrāfi. Viņu vadībā muižnieki baksta stīvos, spalvainos pirkstus jūras kartēs, lādēdami infanta neprātu. Jūrniekiem jāpazīst zvaigžņotā debess, — Sagrišā ātri izaug observatorija. Portugāļiem nav labu kuģu, — un Sagrišā ierodas pieredzējušie dženovieši, čaukst rasējumi, uz grīdas rindojas balti modeļi. Tam visam vajadzīga nauda, bet ordeņa kase taču nav vēl tukša.

Portugāles dienvidos atskanēja aicinošas taures skaņas.

Uz Sagrišu devās sapņotaji un klaidoņi, izputējuši muižnieki un piedzīvojumu meklētāji, vieglas peļņas tīkotāji un itāļu jūrnieki, kas savu amatu apguvuši no paaudzes uz paaudzi. Portugāles dienvidos pirmo reizi sāka pukstēt Lielo atklajumu laikmeta sirds. Klausoties drudžainā un daudzsološā pulsa skaņās, bija grūti palikt vienaldzīgam.

Negaidīt, kamēr mācās nākamie kapteiņi! Lai iet jūrā tie, kas var.

Kuģis pēc kuģa atstaj Portugāli. Graciozās karavelas, tikko uzbūvētie kuģi pazūd aiz horizonta. Iesācēji jūrnieki piesardzīgi burā gar Āfrikas krastu jūdzi pēc jūdzes, dienu pēc dienas. Baigi kuģot gar šiem nepazīstamajiem, drūmajiem krastiem. No tiem plūst karsta smilšu elpa. Portugāļi vēl nezina, ka ciemiņus sveicina Sahāras tuksnesis un ka tālāk uz dienvidiem tas beigsies. Portugāļi redz tikai nedzīvus krastus un dedzinošu sauli un atceras slavenus zinātniekus, kas ne velti apgalvo, ka pašos dienvidos saules stari nonāvējot visu dzīvo, ka dienvidos esot nāves josla. Kapteiņi virzas uz priekšu bailīgi un nedroši, bet nākotnes slava un zelta mirāža, kā arī infanta neatlaidīgās pavēles vada portugāļu eskadras.

Arvien tālāk un tālāk gar milzīgā kontinenta krastiem slīd nelielās karavelas.

Bet tad priekšā parādās gigantisks zemesrags. Plata, gara zemes strēle iesniedzas tālu jūrā. Zemesrags ir kails. No pielūdzamā Sahāra iznīcinājusi uz tā visu augu valsti. Svelmaini akmeņi, saplaisājusi zeme — īsta nāves valstība Drūmais, klinšainais rags nostājās portugāļu ceļā, it kā biedinot viņus no tālākā ceļojuma. Neviens kapteinis neiedrošinājās apbraukt apkārt šim akmens milzim.

Portugāļi bija nonākuši pie Bohadora raga — divsimt kilometru dienvidos no Kanāriju salām. Tālāk ceļš likās slēgts.

Portugālē arvien skaļāk pacēlās balsis pret infantu. Pagaidām viņa pasākumi bija aprijuši milzum daudz naudas, bet nebija ienesuši ne grasi. Laiks izbeigt šo bezprātīgo pasākumu! Pietiek šķiest baznīcas naudu! Tomēr karavela aiz karavelas, nepieredzējušu, taču stingru roku vadītas, iziet okeānā. Princis tic veiksmei. Princis jūt — vēl mazliet, un viss atmaksāsies.

Un lēnām, kā akli, drebēdami bailēs, portugāļi taustījās pie Jauno Pasauļu durvīm.

Pionieri ir dažadi…

Pie baismā Bohadora nevarēja apstāties. Pirmais un pats grūtākais solis bija sperts. Karaļa uzticamie kapteiņi gan bija ļāvuši savtīgās varonības karogam pēkšņi slīdēt uz leju, bet to nekavējoties uztvēra avantūristi, kas instinktīvi nojauta bagātības tuvumu.

1434. gadā Zils Eanišs, kas bija pieķerts pārdrošā kriminālnoziegumā, devās okeānā, lai izbēgtu no bargās karaļa tiesas. Pēc dabas būdams avantūrists, viņš zināja, kur ir iespēja glābties. Viņš nolēma ar nelielu kuģīti apbraukt apkārt Bohadora īagam un tādējādi glābt savu galvu. Nav zināms, kā viņam izdevies pierunāt komandieri, kur viņš dabūjis proviantu un ūdeni, bet drīz vien Zils Eanišs uz Enriki galda nolika ziedus, kas bija plūkti aiz Bohadora. Aiz zemesraga bija dzīvība.

Saņēmis piedošanu, karaļa un infanta apmīļots, Eanišs pa atklāto ceļu veda jaunas portugāļu eskadras.

Un atkal gar neizpētītajiem krastiem zibēja baltās kara- velu buras. Krasti vēl arvien bija bez cilvēkiem, bez mežiem. Bet tuvojās lielais lūzuma gads, kad drosmīgo portugāļu patiesie mērķi parādījās skaidri un atklāti, kad pirmo reizi vaigu vaigā sastapās baltais vergu tirgotājs un melnais cilvēks, kam bija jākļūst par vergu.

Pagāja septiņi gadi pēc Zila Eaniša brauciena, un divi muižnieki — Antans Gonsalvišs un Nunju Trištans nokļuva pie jauna zemesraga Āfrikas piekrastē. To nosauca par Branku — Balto ragu (vēlāk šo nosaukumu izkropļoja par Blanko ragu). Tieši šeit pirmo reizi ilgo ceļojumu laika portugāļi sastapa iezemiešus. Zvejnieki izbīlī metās kur kurais, tikko ieraudzījuši dīvainos lielos jūras putnus ar baltajiem spārniem, kas parādījās pilnīgi negaidot. Izpildot infanta kategoriskās pavēles, Gonsalvišs lika saķert gūstekņus. Pavēli izpildīja. 1441. gadā pirmos afrikāņu vergus, desmit līdz nāvei pārbiedētus berberus, svinīgi nogādāja Lisabonā.

Lielais vergu tirdzniecības romantiķis Enriki saprata, ka sapņi sāk piepildīties. Nekavējoties jau nākamaja gadā viņš sarīko jaunu ekspedīciju. 1443. gadā Nunju Trištans, apbraucis Blanko ragu, ierauga veselu salu grupu — Arginu salas. Ziņkārīgie, labsirdīgie iezemieši desmitiem vienkoča laiviņās traucas pie kuģiem. Gandrīz pilnīgi kailie zvejnieki sajūsmā kliedz, šaudīdamies ap eskadru. Laupījums pats dodas rokās. Galu galā Trištans atveda uz Lisabonu un par baltu naudu pārdeva trīsdesmit vergu.

Tad sākās gaviles. Augstmaņiem atvērās acis. Enriki darba jēga vienā mirklī kļuva skaidra visiem. Priecīgi sarosījās lielmaņi un tirgotāji. Muižnieki apbrīnā taustīja vergu spēcīgos muskuļus un priecīgi smaidīja, rēķinot izdevumus vergu uzturam: «Izturīgi kā divi zemnieki un neaizsargāti kā jaunpiedzimušie.» Enriki priecīgā izbrīnā konstatē, ka bagātības jau atklātas, lai gan līdz Indijai vēl tālu.

Bet panākumus vajadzēja nostiprināt. Trīsdesmit vergi vēl nesedza visus izdevumus, kas ieguldīti ekspedīcijās. Nākamajā — 1444. gadā princis nosūta uzreiz sešus kuģus Lansaroti vadībā ar precīzu uzdevumu: iztīrīt Arginu salas. Enriki, «dieva kalps», kā viņu iedēvējuši viduslaiku vēsturnieki, «ideālists un humānists», izkaulē sev divdesmit procentus no ekspedīcijas ienākumiem. Dieva kalps zina, ko dara. To laiku hronists aizkustināts vēstī:

«. .. beidzot dievam tam kungam, labu darbu aizstāvim, labpatika par daudzām viņa kalpībā pārciestām likstām dāvināt viņiem uzvaras dienu, slavu par viņu darbiem un atalgojumu par zaudējumiem, jo pavisam tika sagūstītas 165 galvas — vīrieši, sievietes un bērni.» Sākās vergu tirdzniecības laikmets.

Melna Indija

Portugāļi sapņoja par Indiju. Protams, viņus neinteresēja ģeogrāfija. «Indija» bija tā leģendārā zeme, kur par velti var iegūt zeltu, daudz zelta. Kur atrodas šī «Indija» — vieglas iedzīvošanās zeme, viņi nezināja.

Spāņi atklāja «Indiju» Karibu jūrā. Tur «Indija» bija dzeltena. Portugāļi «Indiju» atklāja Āfrikā.

Nauda nesmirdēja arī tajos laikos. Vai nav vienalga, vai nauda nāk no Indijas vai no citurienes? Ja no Āfrikas piekrastes var izspiest peļņu, tad jau tā ir tā pati meklētā «Indija».

Cik maz portugāļus interesēja pati Indija un vispār ģeogrāfija, viņi pierādīja, kad radās iespēja laupīt Āfrikā. Tikko uz Portugāli atveda pirmos vergus, satrauktie tirgotāji un muižnieki, baidoties nokavēt, metās uz Āfriku atklāt jaunus krastus.

1444. gadā Lansaroti ar sešiem kuģiem nogādāja Lisabonā pirmo lielo vergu grupu. Jau 1445. gadā nevis seši, bet divdesmit seši kuģi devās «atklāt ceļu už Indiju». Tiem laikiem milzīgā eskadra vienā rāvienā pieveica astoņsimt kilometru no Blanko raga līdz Za]ajam ragam. Tas bija tieši tikpat daudz, cik garu piekrasti portugāli bija atklājuši iepriekšējos septiņos gados. Atmestas šaubas, aizmirstas bailes. Tirgoņi kā apsviluši metās uz apsolīto bagātību zemi.

Šoreiz tika atklāta Senegalās upes grīva. Bet Aivaru Fernandišs, kas vētras laikā noklīda no eskadras, izpētīja Gambijas upes grīvu. «Senegambija» — tā portugāļi nosauca šo rajonu.

Šeit jau ir īsta Melnā Āfrika. Nav ne arābu, ne ber- beru, ir tikai nēģeri. Viņi ir gara auguma, spēcīgi, izturīgi, pieraduši pie zemkopja darba, prot arī kādu amatu. Nēģeru ir daudz. Pie Senegalas un Gambijas grīvām — ciemi, ciemi, simti tūkstoši strādīgu melno cilvēku. Nepārskatāms «bezmaksas dārgumu» tirgus, ārkārtīgi lieli «melnā zelta» krājumi.

Diezgan pļāpāts par Indiju! Šeit ir tā Indi ja!

Tirgotājs Alvize da Kadamosto un dženovietis Antonio Uzodimare noslēdza savienību, ieguva Enriki atļauju un ar diviem kuģiem devās uz Gambijas grīvu. 1455. gadā viņi atgriezās, un kuģu tilpnes bija pilnum pilnas ar vergiem.

Veiksmīgie komersanti visiem stāstīja par melno vadoņu lētticību. Par niekiem un sīkām greznuma lietiņām viņi atdodot verdzībā savus ciltsbrāļus. Kādā vietā simt pieaugušos un trīspadsmitgadīgu meiteni viņi iemainījuši pret dažiem veciem zirgiem un zirglietām.

Bet vai tad katrā ziņā kaut kas jādāvina? Nē, tas nemaz nav obligāti!

Balto vienība nokāpj krastā un aplenc iezemiešu ciemu. Divas trīs zalves — un visi ciema ļaudis izskrien ārā no būdām. Stingrā solī portugāļu ierinda tuvojas ciema centram. Zalve — krīt vīrieši, nepaspējuši sagatavot šaušanai

Jokus. Zaive — krīt sievietes ar bērniem uz rokām, mēģinādamas izrauties no aplenkuma. Zalve! Zalve! Zalve! Drīz vien saujiņa nēģeru, kas palikuši dzīvi, sasietām rokām velkas uz kuģi. ..

Tā tika radīti vergu tirdzniecības likumi.

Portugāļi vairs nesteidzas atklāt jaunas zemes. Baltajiem siseņiem iepatikusies Senegambijas leknie krasti. Turklāt izrādījās, ka virzīties tālāk uz dienvidiem ir diezgan bīstami. Medījot vergus, Nunju Trištans 1446. gadā apstājās Kogonas upes grīvā. Pašapzinīgais, rupjais karotājs bija pārliecināts, ka var rīkoties pilnīgi droši, ka nedraud nekāda atmaksa. Viņš atstāja uz karavelas trīs matrožus, bet pats ar pārējo ekipāžu laivās devās pa upi uz augšu, cerēdams saķert pēc iespējas vairāk dzīvās preces. Bet jau pēc pirmajām sadursmēm viņš iekļuva nēģeru slazdos, un visi baltie tika nogalināti.

Šis trieciens vēl vairāk atvēsināja portugāļu tieksmes pēc jauniem ģeogrāfiskiem atklājumiem. Pat Enriki ne sevišķi uzstāja par Indiju. Pietiek darīšanu arī bez Indijas.

Viņš izsniedz atļaujas braucieniem uz Āfriku, protams, ne jau par velti. Nesedzot izdevumus, viņš prasa un saņem no katras Āfrikas ekspedīcijas peļņas 25 procentus. Ja viņš pats piedalās kuģa sagatavošanā un apgādē, tad saņem 50 procentus no ienākumiem.

Laiks iet, bet uz Indiju portugāļi nesteidzas. Ja tā turpinātos, eiropieši Indijā tik drīz nenonāktu. Bet vergu tirdzniecība sāka «palīdzēt» ģeogrāfijai.

Āfrikas krasti pēc portugāļu saimniekošanas palika bez iedzīvotājiem. Panikā viņi bēga uz zemes iekšējiem rajoniem. Portugāļi centās viņus aizkavēt. Speciāli dresēti suņi panāca bēgļus, ielenca viņus un nogrieza nēģeriem ceļu uz Āfrikas iekšieni.

Sekot bēgļiem dziļi kontinentā pārgalvīgie karotāji neiedrošinājās. Bija jāpamet tukšie krasti un jākuģo tālāk uz dienvidiem, meklējot jaunus piekrastes rajonus, kur trokšņainie ciemi vēl nebija dzirdējuši par baltajiem sātaniem un kur āti i un viegli varētu piepildīt kuģu tilpnes. Ta, gūstīdami vergus, pirmatklājēji gribot negribot virzījās uz Indiju.

Pēc Enriki nāves vergu gūstīšana kļūst par galveno ieganslu, kas liek virzīties uz dienvidiem. Nesteigdamies, izlaupīdami visu piekrasti, kapteiņi virzās uz priekšu. Tikai 1487. gadā Bartolomeu Diašs, vētras dzīts, atklāj Labās Cerības ragu un apbrauc ap Āfrikas dienvidu galu. Bet tajā laikā Pireneju pussalas piļu durvis sen jau virina stūrgalvīgs dženoviešu jūrnieks ar neprātīgu, toties ļoti vilinošu projektu — atklāt Indiju pa citu ceļu.

Sākas jauns ģeogrāfisko atklājumu posms un līdz ar to arī jauns posms vergu tirdzniecībā.

Spānijai arī vajadzīga Indija

Portugāle cīņu pret arābiem pabeidza par 250 gadiem agrāk nekā Spānija. Portugāle daudzus gadus ātrāk nekā jebkura cita Eiropas valsts varēja sākt koloniju sagrābšanu. Bet XV gadsimta beigās koloniālisma vēstures arēnā cita pēc citas parādās jaunas Eiropas valstis, kas paspējušas nostiprināties. Pirmā, kas sekoja Portugālei, bija Spānija.

Kamēr Spānija karoja ar arābiem, šeit, tāpat kā Portugālē, saradās ļoti daudz tādu muižnieku, kas parazitēja uz kara rēķina. Tāpat kā Portugālē, arī šeit uzvaras pār mauriem iekvēlināja valdošo šķiru alkatību. Un tieši tāpat kā kaimiņu karalistē — gan tirgoņi, gan muižnieki, gan karaļa ģimene aizkustinošā vienotībā tiecās pēc kolonijām.

Vēl vairāk. Portugāles paraugs mudināja un lika steigties. Spānija ir piecas reizes lielāka nekā Portugāle, tajā arī piecas reizes vairāk iedzīvotāju. Un tomēr tā ir spiesta nīkuļot, kamēr Portugāle lielā steigā citu pēc citas pie vieno sev milzīgas teritorijas.

Jāsteidzas. Un spāņu augstmaņi steidzas. Spānija kļūst par koloniālu valsti.

Kolumbs atklāja Ameriku 1492. gadā. Šinī pašā gadā krita arī pēdējais mauru cietoksnis Spānijā — Granāda Spānija apvienoja savu teritoriju un vienlaicīgi pievienoja tai arī svešas zemes.

1492. gada 3. augustā Kolumbs ar trim kuģiem devās okeānā. Pēc 69 dienām, kad komanda jau gatavojās dumpim, flotile sasniedza Gvanahani salu Antiļu salu grupā. Turpmākajās ekspedīcijās spāņi pakāpeniski atklāja visu Vidusameriku. No 1519. līdz 1521. gadam Fernando Kor- tess pakļāva un izlaupīja Meksiku, bet Fransisko Pizarro no 1531. līdz 1535. gadam — Peru un Cīli. Tika izveidota Spānijas koloniālā impērija Jaunajā Pasaulē.

Varbūt taisnība tiem, kuri domā, ka tālā senatnē At- lantida saistījusi Ameriku ar Āfriku. Varbūt patiešām divu kontinentu tautas pirms 10 000—15 000 gadiem ietekmējušas cita citu, kopīgi veidojot pasaulē vecāko kultūras valsti. Varbūt. Bet mūsu ēras otrā gadu tūkstoša vidū bezkaislīgā vēsture ar dzelzs važām sakala kopā Āfrikas un Amerikas likteņus.

«Glābiet indiāņus!»

Kad 1492. gadā Kolumbs atklāja Gvanahani salu, spāņus pārsteidza indiāņu viesmīlība un padevība. Ieradušies no kontinenta, kur tūkstošiem gadu visi nežēlīgi karoja cits pret citu, spāņi ar izbrīnu vēroja, kā labsirdīgie iezemieši labprāt dāvina svešiniekiem produktus, palīdz piegādāt ūdeni un līksmi, bez samaksas piedalās spāņu cietokšņa celtniecībā. Būdama miermīlīga un dzīvespriecīga tauta, indiāņi aizrautīgi draudzējās ar baltajiem.

Bet baltie nebija ieradušies brāļoties ar sarkanādaina- jiem. Dodoties atpakaļ uz Spāniju, Kolumbs jaunatklā-

tajās zemēs atstāja cietoksni un garnizonu. Salā palikušie spāņi nekavējoties sāka apspiest iedzimtos. Indiāņi savukārt lika skaidri saprast, ka nedomā pakļauties: viņi triecienā ieņēma spāņu cietoksni un iznīcināja garnizonu. Kolumbs atgriezies atrada pirmajā eiropiešu apmetnē tikai pelnus un līķus.

Pa Kolumba atklāto ceļu uz Ameriku gāzās izputējušu spāņu muižnieku bari. Viņiem piebiedrojās avantūristi, bandīti, piedzīvojumu meklētāji — visvisādi salašņas, sabiedrības padibenes metās uz Ameriku.

Pret indiāņiem spāņu ieceļotāji izturējās ārkārtīgi necilvēcīgi. Pēc iebrukuma Antiļu salās drūmās feodālās sabiedrības padibenes, aizsteidzoties priekšā fašistiem, pārvērta tās par milzīgu koncentrācijas nometni, par XV un XVI gadsimta Osvencimu un Maidaneku. Kāds tālo notikumu laikabiedrs raksta: «. . . spāņi izlaupīja viņu bagātības, visnežēlīgākā veidā sakropļoja viņus, ar patiku nocirta viņiem rokas, kājas, ausis, izrāva acis un mēli, kāra un dedzināja viņus, samina viņu bērnus un atdeva viņus suņiem apēšanai.» Spāņi izmantoja visu viduslaiku spīdzināšanas arsenālu, lai «apgūtu» «Indijas».

Seit mēs iepazīstam pārsteidzošu apņēmību. Lai gan Antiļu salās bija simtiem indiāņu cilšu, kas dzīvoja nošķirti cita no citas, viņu ieroči bija gatavoti no koka un no akmens, lai gan viņi nebija pat dzirdējuši par regulārām kaujām un pretošanās baltajiem būtu bezcerīga, tā nozīmētu indiāņu pilnīgu iznīcināšanu, tomēr viņi cīnījās līdz galam, līdz pēdējam cilvēkam, ne tikai līdz pēdējam vīram, bet līdz pēdējam bērnam, līdz pēdējai asins lāsei. Vairāki miljoni cilvēku kopā ar vadoņiem un priesteriem, mitekļiem un sējumiem, kopā ar savu gadsimtiem veco kultūru aizgāja bojā, tika noslaucīti no zemes virsas, bet savu brīvību nepārdeva.

Espanjolas salā, kur pirms Kolumba ierašanās dzīvoja vairāki simti tūkstošu iezemiešu (viens otrs vēsturnieks šo skaitli palielina līdz miljonam), jau 1508. gadā, 16 gadus pēc salas atklāšanas, bija palikuši tikai 60 000 iedzimto. 1512. gadā, kad bija pagājuši vēl 4 gadi, viņu skaits bija sarucis līdz 20 000, bet 1548. gadā — līdz 200 cilvēkiem. Kubas salā indiāņi pilnīgi izmira līdz 1548. gadam, Jamaikā — līdz 1558. gadam. Lepnā tauta līdz pat pēdējam elpas vilcienam atklāti un kvēli ienīda savus nežēlīgos baltos ienaidniekus. Spāņi sagūstīja Kubas indiāņu vadoni Atveju un piesprieda viņam nāvessodu. Pirms soda izpildīšanas pie Atveja piegāja mūks un centās pierunāt viņu kristīties, jo tad viņš, Atvejs, nokļūšot paradīzē. Sarkanādaino karotāju vadonis kļuva domīgs. «Ko tas nozīmē?» viņš jautāja. Mūks ātri paskaidroja Atvejam par paradīzi un elli. «Vai baltie arī būs paradīzē?» jautāja Atvejs. «Protams,» apstiprināja pārsteigtais mūks. «Es ziedoju savu dzīvi cīņai pret baltajiem,» teica vadonis, «un, ja baltie būs paradizē, tad es vēlos nokļūt ellē. Ej projām, uzbāzīgo cilvēk, un ļauj man nomirt!»

Antiļu salas kļuva tukšas, tajās nepalika neviena iezemieša. Miljonu cilvēku kauli pārklāja Peru kalnus, Meksikas ielej as. Bet tur, kur indiāņi saglabājas, spāņiem tomēr neizdevās viņus iejūgt verdzības ratos. Pirmkārt, brīvībā palikušie iezemieši visu laiku uzbruka spāņu apmetnēm un centās atbrīvot savus ciltsbrāļus. Indiāņi bija uz savas zemes, mājās, un, kamēr vien viņi bija dzīvi, nekādi spēki nevarēja atturēt viņus no bēgšanas uz dzimtajiem mežiem un kalniem. Otrkārt, indiāņi bija pilnīgi nepiemēroti darbam plantācijās un šahtās. Pārmērīgi smagajos darbos viņi masveidīgi gāja bojā. Spāņiem radās darbaspēka problēma. Un tad atcerējās nēģerus.

Pirmos melnos vergus rietumu puslodē nogādāja 1502. gadā uz Esparijolas salu. Viņus vienā mirklī izpirka. Ar tavu izturību un darba spējām viņi bija nesalīdzināmi pārāki par indiāņiem. Ne velti XVI gadsimta sākumā Brazīlijā sarkanādainais vergs maksāja 5 dolārus, bet nēģeris — 75, tas ir, 15 reizes dārgāk. Lai gan karali neatbaidīja vergu pārvadāšanu un tā notika kontrabandas ceļā, tomēr melnie vergi kolonijās izplatījās arvien vairāk. Nēģeri piedalijas Kortesa un Pizarro karagājienos. Klusā okeāna atklājēja Balvojas pārgājienā piedalījās 30 nēģeru.

Darbs nēģeriem Amerikā atradās. Indiāņi izmira, tikko izveidotās plantācijas kļuva tukšas, darbs šahtās apstājās. Eiropiešu koloniālo saimniecību vajadzēja uzvelt melnā verga pleciem. Un viņš bija tam labi piemērots: prata zemkopja un amatnieka darbu, bija radis ilgstoši strādāt un iemantojis stipras rases izturību lauvu un ziloņu medības. Un pats galvenais — nēģerim nebija kur bēgt, viņam nebija uz ko cerēt. Svešā, pagaidām nepazīstamā, naidīgā zemē viņam nebija kur slēpties, nebija no kā gaidīt palī- c.zlbu. Atvests uz Ameriku, melnais vergs visu šo apstākļu dēj bija spiests bez kurnēšanas kalpot vergu īpašniekam.

Likteņa ironija par gaiveno vergu tirdzniecības aizstāvi Amerikā izvirzīja augstsirdīgu cīnītāju pret verdzību. Bar- toiomeo de Laskasass dzimis 1474. gadā, jaunībā Sala- mankā studējis tieslietas un teoloģiju. Astoņpadsmit gadu vecuma viņš dodas līdzi Kolumbam atklāt Indiju. Visa indiāņu pakļaušanas vēsture, visa Amerikas tautu bojā ejas traģiskā epopeja risinās viņa acu priekšā. Laskasass kļūst par dedzīgu indiāņu aizstāvi. Viņš izdod grāmatu, kura droši un godīgi izstasta par visiem spāņu noziegumiem un zvērībām Amerikā. Viņš pierāda, ka indiāņi ir tādi paši cilvēki kā eiropieši. Saviem tautiešiem Laskasass atgādina ne tikai viņu godu, bet ajselē ari pie skaidrā saprāta un lūdz neiznīcināt «Indiju» galveno bagātību — iedzīvotājus. Būdams garīdznieks Kubā, viņš aizstāv indiāņu draudzi, nebaidīdamies zaudēt savu stāvokli un varbūt ari dzīvību.

Vēlāk Laskasass, neaprobežojoties tikai ar personīgo piemēru, devās uz Madridi un pieņemšanā pie karaļa ļoti lūdza glābt izmirstošās indiāņu ciltis. Bet darbam plantācijās un šahtās taču vajadzīgi cilvēki — iebilda Laska sasam. Un tad viņš ieteica glābt indiāņus, aizstājot viņus ar nēģeriem.

Karalim šis priekšlikums iepatikās. Tas bija lielisks iemesls un labs morāls pamats, lai «Indijās» oficiāli atļautu vergu tirdzniecību. Iepatikās vēl jo vairāk tāpēc, ka oficiāla atļauja dotu iespēju papildināt valsts kasi ar «preču apgrozības» nodokli. Karalis nekavējoties «jutās aizkustināts», un viņam labpatika dāvināt kādam no saviem galma mīluļiem «privilēģijas uz ārkārtējām tiesībām katru gadu ievest 4000 nēģeru Espanjolā, Kubā, Jamaikā un Portoriko». Karaļa mīlulis šīs tiesības tūlīt pārdeva dže- noviešu tirgotājiem un iebāza kabatā 25 000 dukātu. Dže- novieši sāka pastiprināti iepirkt no portugāļiem melnos vergus.

Kur 4000, tur ari 40 000, ej nu saskaiti! Un vergu tirgo tāju kuģu kolonnas atklāti devās no Āfrikas uz Ameriku.

Laskasass, kas nodzīvoja līdz 1566. gadam, vēl paspēja ieraudzīt sava padoma sekas. Viņš bija aculiecinieks, kā līdz pēdējam izmira Antiļu indiāņi, kurus vergu tirdzniecība tā arī neizglāba. Tieši otrādi, saņēmuši nēģerus un zaudējuši pēdējo iemeslu savaldīties, spāņi ar vēl lielāku dedzību iznīcināja indiāņu ciltis. Nomainīdama sarkan- ādainos vergus, kas nekļuva rāmi un pazemīgi, no Āfrikas plūda melno vergu straume, lai nolādētajā koloniālajā zemē ātri ietu bojā. Laskasasam pirms nāves tomēr pietika spēka uzrakstit: «Atļaut ievest nebrīvos nēģerus šinīs zemēs pirmais karalim ieteica garīdznieks Kasass. Un viņš neievēroja to netaisnību, ar kādu portugāļi sagrābj nēģerus un pārvērš viņus par vergiem. Ja Kasass būtu paredzējis, kādas sekas būs šim padomam, viņš nekādā gadījumā nebūtu to izteicis. Jo viņš vienmēr ir uzsvēris, ka nolemt cilvēkus verdzībai ir netaisnība un tirānija. Tas tikpat labi attiecas gan uz nēģeriem, gan arī uz indiāņiem.»

Karaļi un pirāti

Kad vergu tirdzniecībai pavērās Amerikas tirgus, tā ieguva starptautisku raksturu. Portugāļus nobīdīja malā. Pie «darba» ķērās tūkstošiem angļu, holandiešu, franču, itāļu, zviedru, dāņu. Pirmajā vietā izvirzījās Anglija.

1558. gadā Anglijas tronī nāca Elizabete. Pret Spāniju, kas tajā laikā pārspēja Angliju gan iedzīvotāju skaita ziņā, gan flotes un armijas attīstībā, Elizabete vērsās ar jebkuru metodi: ar kariem, indi, uzpirkšanu. Viens no pašiem varenākajiem karalienes ieročiem bija pirātisms.

Anglijas kara flote nebija liela. Tomēr cīņā par kolonijām un par monopoltiesībām vergu tirdzniecībā karalienei ļoti labprāt pievienojās angļu tirgotāji. Privātie kuģi bija valsts flotes atbalsts. Un privātie ar slepenu, bet noteiktu karalienes atbalstu pa vienam un grupās izklīda pa visām jūrām un okeāniem, ar pirātiskiem uzbrukumiem deva nāvīgus cirtienus spāņu koloniālajai impērijai. Pirātisms izauga par nacionālu stratēģiju. No pirātisma dzima Anglijas vergu tirdzniecība.

Angļu vergu tirdzniecības pionieris bija Džons Hau- kinss. Viņš nebija pirmais angļu tirgotājs, kas uzdrošinājās sākt sacensību ar pirenejiešiem, bet pirmais to darīja atklāti. 1552. gadā Haukinss devās savā slavenajā vergu tirdzniecības reisā. Laimīgi izvairījies no spāņu un portugāļu slazdiem, viņš izlaupīja vairākus Sjerraleones un Riograndes ciemus un ar milzīgu peļņu pārdeva nēģerus Sandomingo salā (Espanjolā). Neticami lielā peļņa tā pārsteidza Haukinsu. ka no šī brīža viņš kļuva par pastāvīgu vergu tirgotāju.

Kad sākās karalienes Elizabetes laiki, Haukinsa «pie redze» un «zināšanas» tika pienācīgi novērtētas.

Elizabete, protams, ar prieku atbalstīja uzņēmīgo pirātu Vēl vairāk — viņa slepeni piedalījās laupīšanā un Džona Haukinsa pasākumā ieguldīja krietnu summu no valsts kases. 1567. gada Haukinss devās pirmajā oficiālajā Anglijas vergu tirgotāju reisā. Atvadoties viņš, pazemīgi nodūris acis, uzklausīja dievbijīgās karalienes dziļdomīgos novēlējumus. Elizabetes runa bija jauka un aizkustinoša. Karaliene izteica cerību, ka viņas korektais kompanjons nevedīšot projām nēģerus bez viņu pašu labprātīgas piekrišanas, jo, kā viņa teica, «tas būtu riebīgi un izsauktu debesu sodu pār jūras braucējiem». Šo apbrīnojamo cerību apgaismots, Haukinss devās meklēt brīnišķīgo zemi, kur nēģeri paši mīlu prātu būs ar mieru kļūt par vergiem.

Tajā pašā Sjerraleonē un Riograndē Haukinss sanaidoja divas ciltis, abām apsolīja palīdzību un mierīgi, bez rūpēm no abām ciltīm nopirka sagūstītos ienaidniekus. Par nēģeru vadoņu militāro entuziasmu viņš samaksāja ar angļu pogām, spogulīšiem un formas tērpu skrandām. Iekrāvuši kuģos vairākus simtus vergu, veiksmīgie pirāti nepamanīti atstāja plašo portugāļu koloniju krastus.

Tomēr sagūstīt vergus bija tikai puse no panākumiem. Vajadzēja viņus pārdot, bet tas vairs nebija tik viegli Pagājuši tie laiki, kad nelielas vergu karavānas viegli atrada pircējus gandrīz vai katrā Eiropas valstī. Galvenā un patiesībā vienīga vieta, kur varēja pārdot vergus, tagad bija Amerika. Bet Amerikā saimniekoja Spānija.

Tā kā spāņi naidojās ar Angliju, viņi neļāva angļu kuģiem ienākt savu koloniju ostās. Tomēr Haukinss un viņa radinieks Dreiks neapjuka. Viņi izcēla desantu Kolum- bijas krastā, triecienā sagrāba Riodelahamas pilsētu un tur sāka pārdot nēģerus. Apkārtējie plantatori labprāt pirka vergus, bet no pilsētas izdzītajiem spāņu administratoriem viņi satriekti paskaidroja, ka pakļaujoties varmācībai. Angli pārdeva gandrīz visus vergus. Palika tikai 57 «galvas». Lietišķie angļi nosprieda, ka nevar taču ļaut mantai iet zudumā, un devās uz Meksikas krastiem, cerēdami tādu pašu uzbrukumu atkārtot Sanhuanas pilsētā. Kuģi iegāja ostā. Tieši tad pie horizonta parādījās spāņu eskadra, kas jau sen dzinās pakaļ pirātiem. Četrus angļu kuģus nogremdēja. Haukinss un Dreiks tik tikko paspēja aizbēgt ar piekto kuģi.

Sešdesmit procentu izglābtās peļņas Džons godīgi izmaksāja karalienei. Viņa savukārt jaunā tirdzniecības veida atklājēju iecēla muižnieka kārtā, izraisot tirgoņu atzinīgu piekrišanu. Jaunajam muižniekam karaliene pasniedza ģerboni, uz kura bija attēlots ķēdēs iekalts nēģeris. Kā redzams, savā jaunībā kapitālisms nekautrējās runāt pavisam atklāti.

Britu jūras bandītisms ar to, protams, nebeidzās. Izvirzījās desmitiem pārdrošu, kareivīgu angļu jūrasbraucēju. Spānijas un Portugāles bagātībai un varenībai uz jūras viņi lika pretī pārgalvīgu drosmi, bija nenotverami un parādījās visur. Tieši par viņiem teikts angļu jūrnieku .parunā: «Tas nav nekāds jūrnieks, kas nav" drosmīgs un apņēmīgs līdz neprātam »

Dažādu krāsu verdzība

Rasisti mīl spriedelēt par rasu atšķirībām. Rasists vienmēr dižojas ar to, ka nevis baltie kļuvuši par melno vergiem, bet melnie par balto vergiem. Un tas esot taisnīgi. Nēģeri radīti verdzībai, viņiem vergu īpašības jau iedzimtas, tāpēc viņi arī kļuvuši vergi. Tā runāt it sevišķi mīl amerikāņu rasisti. Bet tieši Amerikas Savienotajās Valstīs īpaši smieklīgi pļāpāt par balto cilvēku dižciltību un melno dvēseles iedzimto verdziskumu.

Jā! Jā! Amerikas Savienotajās Valstīs, kur baltie tā lielās ar savu pārākumu pār melnajiem, pirmie vergi bija nevis nēģeri, bet gan baltie. Pirmie likumi par izbēgušajiem vergiem tika pieņemti nevis Dienvidos un nevis pret nēģeriem, bet Ziemeļos — pret baltajiem. Pirmo amerikāņu vergu īpašnieku pirmās pletnes krita uz baltām mugurām.

Pirmkārt, par vergiem pārvērta Anglijas kriminālnoziedzniekus. Tos, kuriem piesprieda nāves sodu vai katorgu, nosūtīja verdzībā uz Ameriku.

Nedomājiet, ka to bija maz. Feodālie krimināllikumi Anglijā bija tādi, kas nodrošināja Amerikas koloniju nepārtrauktu apgādi ar vergiem. Likums noteica, ka katorgas darbi piespriežami par apģērba zādzību, par mājdzīvnieka nogalināšanu vai sakropļošanu. Nāves sodu piesprieda par kabatas zādzību, ja nozagtā vērtība pārsniedza vienu šiliņu, par zādzību veikalā, ja zagtās mantas vērtība bija lielāka par pieciem šiliņiem, par zirga vai aitas zādzību, par truša nogalināšanu uz muižnieka zemes. Tādas krimināltiesības nodeva verdzībā ik gadus tūkstošiem nabadzīgo ļaužu.

Turklāt, apjaušot iespēju kļūt bagātiem, tiesneši nežēlīgi kropļoja likumus. Rakstītu tiesību Anglijā nebija. Tiesnešus iecēla uz visu mūžu, uin tiesas patvaļa bija parasta parādība. Tiesneši ne par šo, ne par to piesprieda katorgu un pārdeva Amerikas plantatoriem simtiem un tūkstošiem cilvēku. Tas bija īsts tiesu trests, kur visi, no tiesas sekretāra līdz cietuma uzraugam, pieprasīja savu peļņas daļu.

Nenoniecināja arī gūstekņus. Tā, piemēram, kad Krom- vels apspieda sacelšanos Īrijā, tūkstošiem sagūstīto īru viņš pārdeva uz Ameriku.

Otrā vergu kategorija bija tā sauktie «kontraktētie». Viņus vervēja no izputējušiem zemniekiem. Cilvēkus piedzirdīja un tad deva viņiem parakstīt kontraktu. Pēc tam «kontraktētos» aizveda uz Ameriku, bet ceļa naudu par braucienu viņiem vajadzēja atpelnīt, strādājot kā vergiem piecus līdz septiņus gadus.

Tie bija vergi vistiešākajā nozīmē, kaut arī viņus sauca par «kontraktētajiem». Likums atļāva saimniekam tādu vergu sist, pārdot vai pat nogalināt. Viņiem nebija tiesību precēties, viņus neatzina par lieciniekiem.

Bez tam vēl plantatoru pieprasījums pēc vergiem radīja Anglijā cilvēku medības. Kāds angļu vēsturnieks raksta, ka «Anglijas pilsētu ielās tūkstošiem cilvēku tika vienkārši nolaupīti un aizvesti pāri okeānam. To izdarīja bandītu bari, kam šāda zemiska tirdzniecība kļuva par pastāvīgu nodarbošanos.»

Baltie vergi gandrīz simt gadu bija galvenais vergu veids Amerikā. Paši pieticīgākie aprēķini liecina, ka uz Amerikas kolonijām aizveda 250 000 «kontraktēto» cilvēku vien, nemaz neskaitot ieslodzītos un nolaupītos.

Varbūt Anglijas valdība cīnījās pret angļu pārdošanu verdzībā? Nekā tamlīdzīga. Tieši pretēji. Kad parlamentam prasīja pieņemt likumu, kas būtu vērsts vismaz pret bērnu nolaupīšanu, parlaments šo prasību noraidīja. Pēc ilgām debatēm noteica sodu par cilvēku nolaupīšanu — vainīgais noliekams pie kauna staba, bet aizliegts sviest viņam ar akmeņiem. Ja atcerēsimies sodu par muižnieka laukā noķertu trusīti, tad kļūs saprotams, cik izsmiekla pilni bija šie likumi.

Kāpēc parlamentam vajāt vergu tirgotājus? Parlamentā sēdēja plantatori vai viņu draugi un radinieki, kompanjoni un līdzdalībnieki, kas nepavisam negribēja traucēt vergu tirgotājus un vergu īpašniekus iedzīvoties.

BARBARISMS UN CIETSIRDĪBA

Tātad — ne jau eiropieši…

Kad portugāļus padzina 110 Indijas, Indonēzijas un gandrīz no visas Āfrikas, viņi nopietni pievērsās Brazīlijai. Tā kļuva par viņu vienīgo lielo un ienesīgo koloniju. Portugāļi saka saimniekot: nolīda tropu mežus, ieaudzēja cukurniedres un tabaku, sāka iegūt kaučuku. Viņiem

laimējās: tika atklātas bagātas dimantu atradnes. Karalis tās paņēma savā pārziņā. Viņš pavēlēja ap dimantu atradnēm simt jūdžu attālumā izcirst visus kokus un krūmus, lai neviens ienaidnieks nepienāktu nepamanīts. Pilnīgi kaila zeme stiepās simtiem kilometru tālumā.

Kad mēs, padomju Jaudis, lasām — «sāka saimniekot», «nolīda mežus», «iekārtoja raktuves», mēs iedomājamies mierīgu, rosīgu dzīvi, pacietīgu darbu un līksmu atpūtu, iedegušus, muskuļotus cilvēkus, kas bez steigas prasmīgi būvē mājas, rok zemi, zāģē skanīgos koku stumbrus. Mums, padomju cilvēkiem, sociālistiskās sabiedrības sestajā gadu desmitā grūti iedomāties, ko nozīmēja kapitālistiskās ražošanas attīstība kolonijās. Daudzi no mums, uzzinājuši, ka «portugāļi sāka saimniekot», iedomāsies nepazīstamus, bet, acīm redzot, strādīgus portugāļus, kas nebaidījās attīstīt saimniecību svešā zemē grūtos apstākļos. Taču īstenībā tas nozīmēja, ka simtiem tūkstošu novārdzinātu melno cilvēku, purvam zem kājām drūmi šļakstot, nesa uz pleciem smagus zarainus stumbrus, ar rokām vilka ārā no dziļām raktuvēm maisus ar rūdu un smiltīm, bet pāri visam skanēja uzrauga valdonīgs uz- kliedziens, un laiku pa laikam šāviens, tēmēts kādam «nevīžam», apslāpēja pārgurušo vergu sēcošo elpu. Tas nozīmēja, ka ar aukstu aprēķinu, kas mērojams nevis ar bojā gājušajām dzīvībām, bet ar rēķinu bankā, 'tika iznicināti miljoniem cilvēku. Tas nozīmēja, ka zem katras kolonizatoru mājas, katrā izmantotās rūdas kaudzē, purvos, kas tika pārvērsti plantācijās, — visur, kur saimniekoja eiropieši, gulēja līķi, līķi — pilnīgi nevainīgu melno cilvēku līķi, cilvēki, kas bija ar varu sagūstīti dzimtenē, aizvesti pāri okeānam un tur šausmīgās mokās gājuši bojā.

Ne portugāli, ne angļi, ne franči, vārdu sakot, ne jau eiropieši nolīda tropu mežus, iestādīja cukurniedres un tabaku, sāka iegūt kaučuku. Visu to izdarīja nēģeri, bet viņu darba augļus piesavinājās eiropieši. Tāpēc, kad jūs šeit lasāt «portugāļi (angļi vai franči) sāka saimniekot»,— saprotiet, ka patiesībā portugāļi (angļi vai franči) ķērās pie pletnes un musketes.

Oficiālie (stipri samazinātie) dati liecina, ka līdz 1850. gadam portugāļi savā Brazīlijā ieveda 12 miljonu nēģeru. Bet Portugālē jau 1855. gadā bija 8 miljoni iedzīvotāju. Pieskaitiet 12 miljoniem tos, kas ievesti bez uzskaites, kā

ari nēģeru iedzīvotāju dabīgo pieaugumu, un jūs uzzināsiet, ka uz katru Portugāles iedzīvotāju tika ziedoti vismaz divi nēģeri, lai apmierinātu portugāļu bagātnieku sauj iņas zemiskās intereses.

Spāņu kolonijas atpalika no portugāļu aizjūras zemēm. Atpalika nevis ievesto vergu skaita un ekspluatācijas pakāpes ziņā. 1600. gadā Peru galvaspilsētā Limā trešā dala iedzīvotāju bija nēģeri. So trešdaļu spāņi ekspluatēja tikpat nežēlīgi kā portugāļi. Bet tā nu tas bija noticis, ka Spānijas koloniju loma pasaules ekonomikā XVII un XVIII gadsimtā kļuva arvien mazāka. Francija un Anglija ar savām kolonijām nobīdīja Spāniju pie malas.

Ievērojamākā un bagātākā Francijas kolonija Amerika bija Sandomingo sala. Sarežģīta, nežēlīga un ciešanu pilna ir šis salas vēsture. Sandomingo ir tā pati Espanjola, kurā izmira indiāņi un savairojās govis. Spāņi pamazām bija atsta juši izpostīto salu.

Tomēr mežonīgie vērši bija vilinošs medījums. Salā parādījās franči un sāka vajāt lopu barus. 1697. gadā spāņi atdeva Francijai salas rietumu dalu. Tad arī galīgi nostiprinājās Espanjolas jaunais nosaukums — Sandomingo.

XVIII gadsimta paša sākumā salā bija apmēram 15 000 vergu. 1726. gada lautas skaitišana liecina, ka franču Sandomingo dzīvoja 30 000 balto un 100 000 nēģeru un mulatu. 1791, gadā tur jau bija 480 000 nēģeru, 28 000 mulatu un 30 000 balto. Simt gadu laikā Sandomingo no gandrīz neapdzīvotas salas kļuva par koloniju ar pusmiljonu iedzīvotāju. Tajos laikos tas bija ārkārtīgi liels pieaugums.

Par apkaunojumu Francijai līdz pašai revolūcijai tikai reta balss valstī atskanēja pret vergu tirdzniecību. Tieši pretēji — bieži vien paši progresīvākie zinātnieki un rakstnieki saņēma daļu no zemiskās peļņas. Francijas lepnums — lielais domātājs un feodālisma ienaidnieks Vol- tērs bija vergu tirgotājs, viņam piederēja akcijas par 5000 livrām uz vergu tirdzniecības kuģi Nantes pilsētā. Paies vēl daudzi gadi, kamēr franču demokrātijā nostāsies pret bandītisko veikalu. Kad tas notiks, tad vergu tirdzniecība vairs nenoturēsies.

Tomēr vēl tālu tie laiki, kad izzudis vergu tirdzniecība. Pagaidām divkājaino «melno darba lopu» ievērojamāko un nežēlīgāko īpašnieku slavas laurus dala franču un angļu vergu tirgotāji. Lielbritānija no vergu tirdzniecības un verdzības ieguva vairāk par visiem pārējiem.

XVIII gadsimtā Anglijā vairāk nekā jebkurā citā valsti vergu tirdzniecība kļuva par nacionālās ekonomikas neatņemamu sastāvdaļu. Gandrīz 700 kuģu pastāvīgi vai laiku pa laikam tika izmantoti vergu tirdzniecībai. Daudzus miljonus vergu aizveda uz Rietumindiju un citām Lielbritānijas kolonijām, bet šis tas reizēm atlēca arī kaimiņiem. XVIII gadsimtā angļi ieveda franču un spāņu kolonijās ne mazāk kā 500 000 cilvēku.

Lielbritānijas tirdzniecības palāt^ 1708. gadā paziņoja: «Pilnīgi nepieciešams, lai tirdzniecība, kas karalistei tik ļoti izdevīga, turpinātu attīstīties vislabvēlīgākajā veidā. Galvenā problēma, pēc mūsu domām, ir plantāciju un koloniju apgāde ar vergiem pietiekamā daudzumā un par mērenām cenām.» Tā mēs dažkārt runājam par gaļu: «Galvenā problēma, pēc mūsu domām, ir iedzīvotāju apgāde ar gaļu pietiekamā daudzumā un par mērenām cenām.» Tā mēs runājam par maizi, apģērbu, apaviem. Anglijas buržuāzija nēģerus uzskatīja par parastu izejvielu pārstrādāšanai.

Vēsturnieks Viljamss raksta: «Līdz 1783. gadam vergu tirdzniecība bija Anglijas ārējās politikas kardinālā prol> lēma.» Padomājiet labi: Lielbritānijas — tajos laikos spēcīgākās valsts ārējās politikas kardinālā, tātad pati galvenā problēma bija tirdzniecība ar cilvēkiem.

Pēc nepilnīgiem datiem, pirms franču revolūcijas Anglijas kolonijās (izņemot Ziemeļameriku) bija 461 000 nēģeru, Francijas — 507 000, Spānijas — 400 000, Portugāles — 350 000. Gandrīz visu Eiropas nāciju pārstāvjiem — vāciešiem, itāļiem, zviedriem, dāņiem, holandiešiem, beļģiem, ebrejiem piederēja nelielas vergu grupas, un viņi ar tiem tirgojās. Tikai Krievija ir vienīgā lielā Eiropas valsts, kas nekad nav piedalījusies Āfrikas vergu tirdzniecībā.

Asiņainu slaktiņu un izmisuma arēna …

Visa Āfrikas piekraste bija vieris vienīgs vergu tirgus. Ar vergiem tirgojās gan kontinenta ziemeļos, gan dienvidos, gan rietumos, gan austrumos.

Vairāk nekā trīssimt gadu starp Āfriku un Ameriku nepārtraukti burāja simtiem kuģu. Garas vergu virknes vilkās no kontinenta uz piekrasti. Trīs gadu simteņus nepārtraukti, bez mitas ar viltīgi izdomāta mehānisma noteiktību darbojās vergu tirdzniecības sūknis, kas viena kontinenta iedzīvotājus pārsūknēja- uz otru kontinentu.

Eiropieši gūstīja vergus gan pašu spēkiem, gan arī ar vietējo vergu tirgotāju, iezemiešu vadoņu un garīdznieku rokām. Pēdējais paņēmiens bija galvenais. Daudzi cilšu vadoņi ātri piemērojās eiropiešiem un pierada skatīties uz saviem ciltsbrāļiem un kaimiņiem kā uz maiņas līdzekli attiecībās ar baltajiem tirgoņiem.

Kari, kas arī agrāk nebija retums, līdz ar eiropiešu parādīšanos kļuva pastāvīga parādība. Tagad ciltis karoja nevis kādu vitālu interešu dēļ, bet tikai tāpēc, lai saņemtu gūstekņus. Kari ieguva iznīcinošu, asiņainu raksturu. Karojošās puses zināja, kas viņus gaida sakāves gadījumā, tāpēc cīnījās līdz pēdējai asins lāsei.

Tiklīdz Donnels — «kajeru valdnieks» (tā viņu sauca laikabiedri) uzzināja, ka pie Gores salas, kas atrodas kaimiņos, atburājis vergu tirgotāju kuģis, viņš tūlīt savāca karaspēku un uzbruka kaimiņiem. Kaimiņi arī bija uzzinājuši par kuģi un gaidīja uzbrukumu. Kauja ievilkās un bija asiņaina. Donnels nogalināja 200 pieaugušo, kā arī visus vecos cilvēkus un bērnus, bet 180 saņēma gūstā un pārdeva vergu tirgotāju kuģim par rumu, krekliem un šautenēm.

Eiropieši un viņu melnādainie «līdzskrējēji» visādi centās uzkurināt naidu starp ciltīm. Vienalga, kurš uzvarēja, ieguvējs vienmēr bija vergu tirgotājs, jo viņam pārdeva gūstekņus.

Gvinejā, Dienvidu Beninā, bija Kalabaras pilsēta ar plašu vergu tirgu, un pilsētnieki no tā krietni iedzīvojās. Skauģi no kaimiņu ciltīm līdzās Vecajai Kalabarai dibināja Jauno Kalabaru. Divu apmetņu konkurence bija nikna un nežēlīga.

1767. gadā septiņi angļu vergu tirdzniecības kuģi (divi no Londonas, pieci no Liverpūles) piestāja krastā pie abām Kalabarām. Iepazinušies ar apstākļiem, tirgotāji nolēma izmantot kalabariešu savstarpējās nesaskaņas. Viņi vienojās ar Jauno Kalabaru, ka rīkosies kopīgi, bet pēc tam paziņoja, ka gribot ienaidniekus samierināt. Vecas Kalabaras vecāko padome piekrita slēgt mieru. Vienojās, ka abu pilsētu vecāko padomes ieradīsies uz kuģa un kopējā sanāksmē apspriedīs miera noteikumus. Agrā rītā uz viena no kuģiem ieradās Vecās un Jaunās Kalabaras vadoņi. Vecās Kalabaras aizstāvju piesardzība kļuva vājāka, pilsētas vārti atvērās. Tad jaunkalabarieši pēkšņi metās triecienā. Trīssimt cilvēku nogalināja, pārējos — vairākus tūkstošus — pārdeva angļiem.

Paplašinoties vergu tirdzniecībai, pamazām izvirzījās vergu medību speciālisti no nēģeru un it sevišķi no Āfrikas arābu vidus. Avantūristi vervēja bandītu vienības, apbruņoja tās ar eiropiešu ieročiem un uz savu galvu un savu risku devās «medībās». Sīs bandas, kas nekur ne ar ko nerēķinājās, izraisīja šausmas. Kā vilki tās siroja pa Āfriku, nežēlojot nevienu, sējot izmisumu un niknumu.

Mazās vergu mednieku vienības uzkrāja pieredzi, no kuras izauga vergu tirdzniecības sistēma veselu valstu mērogā.

Kad Ēģiptes feodāļi sagraba Sudānu, viņi to pārvērtā par īstu vergu rezervātu. Vergu piegādātāji, ko vadīja Hartumā dzīvojošais Sudānas gubernators ēģiptietis, sadalīja Sudānu sektoros. Katrs .piegādātājs, saņēmis sektoru, ierīkoja tam apkārt posteņus, kuros bija 200—300 cilvēku katrā, un sāka «medības». Cilti pēc cilts metodiski iznicināja, jo gūstā padevās nedaudzi, labi zinādami, kāds liktenis gaida gūstekņus.

Visi Sudānas vergu mednieki bija Ēģiptes pavalstnieki, gubernatora nomnieki, tāpēc toreizējā Ēģiptes valdība saņēma daļu no vergu tirgotāju peļņas. «Tādos apstākļos iezemiešiem atliek vai nu bez kurnēšanas paciest visādu vardarbību un mierīgi noskatīties, kā aizved viņu sievietes un izlaupa mantu, vai pamest dzimteni un meklēt brīvību attālākās zemēs vai, beidzot, stāties savienībā ar saviem vajātājiem un palīdzēt viņiem apspiest pārējās ciltis. Tādējādi anarhijas sēkla izkaisās pa visu Āfriku.» Tā raksta anglis Bekers, kas bija sūtīts «ievest kārtību» un tāpēc riskēja sākt cīņu pret vergu tirdzniecību Sudānā un to labi iepazina.

Valsts neaizsargāja nēģerus. Gluži otrādi. Lūk, piemērs, kā Fašodas (viens no Sudānas apgabaliem) gubernators ievāc nodokļus. Viņš saaicina karaspēku, citu pēc cita ielenc ciemus un katrā paņem pa vienam cilvēkam no ģimenes. Saņemtie ir ķīlnieki, gubernators viņus patur pie sevis, kamēr tiek samaksāta izpirkšanas nauda. Tas apmērus nosaka pats gubernators. Ja ķīlnieka radi nespēj to samaksāt vai arī viņi gājuši bojā tā paša gubernatora karaspēka uzbrukuma laikā, tad ķīlnieks kļūst par vergu. Ienākumi, ko saņem, pārdodot tādus vergus, vai arī izpirkuma nauda nonāk Ēģiptes budžetā.

Kariem, postījumiem, cilvēku medībām, neticībai rītdienai pa pēdām sekoja bads. Lauki palika neapstrādāti, raža nenovākta. Plašu teritoriju iedzīvotāji bija nolemti bada nāvei. Tās rēgs piespieda brīvprātīgi aiziet verdzībā cilvēkus, kas gribēja palikt dzīvi. XVIII gadsimtā Gambijā pēc trim bada gadiem simtiem nēģeru paši ieradās angļu fak- torijās un lūdza pārtiku, atdodot par to savu brīvību.

Vergu tirgotāji nekad neinteresējās, no kurienes un kā atvesti pārdodamie vergi. Eiropieši pirka visus un no visiem.

Lai aprakstītu Āfrikas vergu medību metodes, daudziem vēsturniekiem jāstrādā gadiem. Taču arī tas, ko jūs uzzinājāt no šīm lappusēm, palīdzēs iztēloties neapstrādātus laukus, nedziestošus ugunsgrēkus, vaimanas, kaujas, slepkavības, spīdzināšanas un mokas. Un neaizmirstiet, ka visam tam trīssimt gadu bija pakļauts vesels kontinents.

Bekers raksta: «Vergu tirdzniecības kopējo rezultātu varētu izteikt ar vienu vārdu — postaža.» Brians Edvards, Jamaikas vēstures autors, cilvēks, kura uzskati nebūt nav demokrātiski, atzīst, ka vergu tirdzniecība Āfrikas lielāko daļu pārvērtusi par «asiņainu slaktiņu un izmisuma arēnu».

Vergu tirdzniecības asfalts

Lai kādas arī būtu vergu iegūšanas metodes, iedomāsimies, ka vergu karavāna ir savakta. Tagad viņi jānogādā uz piekrasti. Ne jau vietējām vajadzībām ar varu un viltu cilvēkus padarīja par vergiem. Naudu un preces par vergiem piegādātāji saņems tikai krastā, tur, kur viņus gaida eiropiešu kuģi.

Karavāna dodas ceļā. Priekšā un aizmugurē — vergu tirgotāju vienības apsardze uz zirgiem. Virknē velkas vergi — vīrieši, sievietes un bērni. Viņi cieši sasaistīti kopa. «Divus vergus savieno apmēram pusaršīnu garš koks, tā galos izurbti caurumi, kuros ievērtas vēršādas kakla siksnas un sasietas ap verga kaklu. Tā kā vergiem nažu nebija, viņi, protams, nevarēja atbrīvoties no savām važam, kas sagādāja šausmīgas mokas. Viegli iedomāties viņu stāvokli, kad nācās pārvarēt bīstamas vietas, kad vajadzēja pa pārsviestu koku šķērsot strautu vai laipot pa

akmeņiem pāri upei.» Tā kapteinis Mažs apraksta vergu karavānu, ko viņš sastapis Rietumsudānā.

Karavānu ceļš bija garš. Ap kaklu kopā sasietie cilvēki nevarēja iet ātri. Turklāt uz pleciem bija jānes visdažādākā krava, sākot ar pārtikas rezervēm un beidzot ar ziloņu ilkņiem. Ja vergu tirgotāji pa ceļam turpināja cilvēku medības vai arī iegriezās tirgoties pie kāda vadoņa tālu no galvenā ceļa, kājnieku transporta ceļojums varēja vilkties gadiem. Mungo Parks redzējis karavānu, kas trīs gadus bijusi ceļā. Un trīs gadus vergi atradās važās.

Protams, ceļā pret vergiem izturējās sevišķi nežēlīgi. Viņus tik tikko ēdināja, par vismazāko pārkāpumu sita ar pletnēm, dedzināja ar uguni un nogalināja. Bieži gadījās, ka kads no vergiem vairs nevarēja paiet. Gūstīšanas laikā ievainots, novājējis ilgajā pārgājiena ar nastu un sasiets važās — cilvēks zaudēja spēkus, un nekādi sitieni nevarēja piespiest viņu iet uz priekšu. Ko tada gadījumā darīja, varbūt atstāja viņu un gāja tālāk? Nē, pat šāda pēdējā žēlsirdība vergam tika liegta. Ja viņu atbrīvotu no važām un atstātu uz ceļa, varbūt viņš pagulētu, kaut cik atgūtu spēkus un paliktu dzīvs, Bet dzīvs nēģeris varētu kļūt par cita vergu tirgotāja īpašumu, un tāda «īpašnieka maiņa» nevarēja apmierināt viņa pašreizējo saimnieku. Lai neiedzīvotos konkurents, novārgušo vergu nogalināja.

Pirms nonākšanas tirgū karavānas vairākkārt atpūtās lielākās apdzīvotās vietās. Ceļotājs Brēms atstājis tādas «atpūtas» aprakstu. «Hartumā valdības ēku priekšā uz zemes pulciņā sēdēja vairāk nekā sešdesmit vīriešu un sieviešu. Visi vīrieši bija sakalti važās, bet sievietēm to nebija; starp viņiem četrrāpus lodāja bērni. Bez asarām, bez vaimanām nelaimīgie gulēja dedzinošajos saules staros, uz zemi vērstais skatiens bija bez dzīvības, it kā sastindzis, taču bezgalīgi žēlabains; no vīriešu rētām sūcās asinis un strutas, bet neviens ārsts viņiem nepalīdzējā, tikai sakarsētā zeme vienīgā palīdzēja apturēt asinis; viņi pārtika no sorgo sēklām, tas ir, no tā paša ēdiena, ko dod kamieļiem. Mūsu priekšā slima māte ar novārgušu zīdaini. Ar asarām acīs viņa skatās uz bērniņu, kas pierāpojis klāt; viņš grib sasniegt mātes krūti, bet tajā vairs nav piena.»

Beidzot dzīvi palikušie vergi nonāk piekrastē. Karavānas tagad nav lielas — daudzi nēģeri ceļā gājuši bojā no bada, noguruma, sitieniem un plēsīgu zvēru uzbrukumiem.

Livingstons rēķināja, ka piekrastē nonāk viens no pieciem, bet bieži tikai viens no deviņiem vergiem.

Nēģeriem nav priekšstata par savu nākotni. Kad Bekers Sudānā atbrīvoja vergus, viņš atzīmēja: «Viņi iedomājas, ka atbrīvoti sakarā ar kādiem tālākiem nodomiem, un daudziem ir stipras aizdomas, ka ar laiku viņus nosūtīs uz kādu tālu zemi un tur pārdos. Viņi tik bieži ir piekrāpti, ka patiesību vairs neizprot. Nēģeri tā pieraduši pie zvēriskas izturēšanās pret viņiem, ka nespēj saprast labvēlīgu attieksmi un uzskata to par cenšanos viņus apmānīt.» Tā domāja tie, kurus atbrīvoja. Bet ko gan varēja iedomāties neatbrīvotie, no tumšiem mežiem un plašām savannām pie svešās, nekad agrāk neredzētās jūras atdzītie vergi? Viņi atcerējās vecu ļaužu stāstus, ka jau daudzus, daudzus gadus baltie cilvēki aizved nēģerus pāri jūrām, bet neviens vēl nav atgriezies. Pēc vienkāršām pārdomām nelaimīgie secināja, ka baltie viņus aizved, lai apēstu. Ar ko gan vēl viņi varētu izskaidrot nepārtraukto cilvēku aizvešanu? Daudzi Āfrikas nēģeri bija pārliecināti, ka baltie, kas ieradušies pāri jūrām, ēd cilvēkus.

Beidzot jūrā parādījās baltas buras. Tūlīt sāka skraidīt uzraugi, sāka plīkšķēt pletnes. Ļaužu virknes virzījās uz krastu. Pagāja dažas stundas. Saimnieki saņēma maksu no baltajiem tirgoņiem, un, trapam šūpojoties, kuģī jau kāpa vergi. Divi matroži, kas stāv pie trapa, saķer katru nēģeri aiz rokām. Veikla kustība — un uz nēģera rokām un kājām nošķind dzelzs važas. Kliedziens, sitiens ar pletni — un tumša, piesmakusi kuģa tilpne sagaida nēģerus. Aiz borta dzirdami viļņu šļaksti, grīda zem kājām šūpojas. Ardievu, dzimtene, ardievu, dzīve! Tūkstošiem kilometru garais verdzības ceļš tagad izbeidzies šaurā kaktā. Bet pa pārdoto karavānu pēdām velkas jauni izsalkušu vergu pūļi. Pēdas saredzēt nav grūti. Stenlijs visai pasaulei paziņoja, ka ceji no kontinenta iekšienes uz jūru ir viegli atrodami: tie bruģēti vergu kauliem.

Nodaļa, kas aizvaino dzīvniekus

Kāds ir teicis, ka nekad vēl tik mazā telpā nav bijis tik daudz nelaimju un bēdu, cik vergu tirgotājā kuģī.

Brauciens no Āfrikas līdz Amerikai ilga no sešām līdz divdesmit nedēlam — no pusotra līdz pieciem mēnešiem. Cīnoties ar straumēm, meklējot ceļa vēju, pārlaižot bez- vēju, buru kuģi lēnām virzījās uz nēģeru jauno dzimteni.

Kuģu komanda parasti nebija liela. Ari paši kuģi bija nelieli. Bet vergu tirgotāju apetīte nebija atkarīga no kuģa tonnāžas.

Oficiāli bija atļauts uzņemt divus vergus uz katru kuģa celtspējas tonnu. Šī norma nozīmēja, ka vīrietim atvēlētā platība bija 180 centimetru gara un 40 centimetru plata, sievietei — 175 centimetrus gara un 40 centimetru plata, zēnam — 150 centimetru gara un 35 centimetrus plata, meitenei — 135 un 30 centimetru. Šinī «normālajā» laukumā varēja tikai gulēt, cieši kopā saspiesti. Stāvēt, protams, nebija iespējams, varēja tikai piecelties pussēdus, gulēt, atspiežoties uz elkoņiem, — tilpņu griesti bija ļoti zemi.

Iedomājieties, kas notika kuģu tilpnēs, ja «normu» pārsniedza! Kapteinis Kenols liecina, ka divi viņa kuģi — «Estrella» ar 120 tonnu celtspēju un «Voladors» — 125 tonnas — katrā reisā veda uz Ameriku atbilstoši 480 un 747 cilvēkus, pārsniedzot normu divas un trīs reizes. Divdesmitpieclonnu kuģīši uzņēma 70—80 vergu, vien- padsmittonnu barkas — 30 vergu. Cilvēkus sabāza visās spraugās un kaktos. Amerikāņu vergu tirgotāju kuģa «Pongas» kajītē, kuras izmēri bija 4,8 reiz 5,5 metri, iespieda 250 nēģerietes. Uz kāda kuģa, ko aizturēja 1888. gadā, 24 nēģeri bija novietoti tāda telpā, .kur, riskējot ar dzīvību, varētu atrasties ne vairāk kā 8 cilvēki.

Kur atrast vārdus, lai aprakstītu šādas kuģu tilpnes? Pat notikumu aculiecinieku visprecīzākie apraksti un sevišķi spilgta mūsu fantāzija var atveidot tikai bālu ēnu no tām patiesajām mokām, ko vergi tur pārcieta. Uz vergu kuģiem strādājušo ārstu Folkonbridža, Vilsona, Trotera un Klakstona atskaites smagnējā, bet diezgan iespaidīgā pārstāstījumā teikts: «Šinī laikā karstums ir tads, ka ārsts pilnīgi kails tur spēj uzturēties tikai dažas minūtes. Taču tas neko nenozīmē. Grīda drausmīgi noplūdusi ar slimo asinīm un izdalījumiem, telpa kļuvusi līdzīga kautuvei.» Tādos apstākļos nēģeri dzīvoja, pareizāk — mira mēnešiem ilgi.

Viņus ēdināja divas reizes dienā. Pusdienās deva šķidru vārītu zīļu vai prosas putru. Dažreiz deva tā saucamo «slabersousu» — ūdeni ar palmu eļļu un pipariem. Lai atbrīvotos no tiem, kuru spēki bija izsīkuši, slabersousam piejauca indi.

Cilvēku valoda nespēj izstāstīt visu par vergu tirdzniecību. Vārdi zaudē jēgu — tie nevar izteikt necilvēcisko. Vēsture zina daudz cietsirdibas — krusta karus, sacelšanos apspiešanu, inkvizīciju, fašismu. Taču pat visizsmalcinātākajām zvērībām centās pierakstīt dažādu — vienmēr melīgu, tomēr cildenu jēgu: «dieva tā kunga vārdā», «taisnības vārdā», «nācijas interesēs». Vergu tirdzniecību nekad neizskaistināja; visi zināja, ka tā pastāv tikai peļņas raušanai. No visām pārējām cilvēces problēmām savrup izdalās eiropiešu un nēģeru «savstarpējo attiecību» vēsture. Grūti runāt par vergu tirdzniecību, tā nav ne ar ko salīdzināma. Nosaukt vergu tirgotājus par zvēriem? Tas nozīmētu ne pa jokam darīt pāri dzīvnieku pasaulei. Ne ar ko pagātnē nesalīdzināma — vergu tirdzniecība ir pierādījums, kā privātīpašnieciskajā sabiedrībā līdz galējībai deģenerējas atsevišķi cilvēces slāņi.

Vergu tirgotāji par neapstrīdamu uzskatīja patiesību: vergs ir lieta. Komersantu aprindās par šo formulējumu nešaubījās. Anglijas, Francijas, Holandes apdrošināšanas sabiedrības vergu tirgotāju kuģu kravas apdrošināja tāpat kā jebkuru citu kravu. Reiz kādam vergu tirgotāju kuģim, kura tilpnēs bija 900 cilvēku, ilgu laiku vajadzēja nostāvēt bezvējā. Baidīdamies, ka pietrūks pārtikas, kapteinis sāka sviest pār bortu pa pāriem sakaltos vergus, bet vēlāk Anglijā viņš saņēma apdrošināšanas naudu par 800 noslīcinātajiem vergiem.

Ejot jau kolonnās pa Āfriku, vergi vēl varēja cerēt uz nejaušu izglābšanos. Piepeši varēja uzbrukt ziloņi vai citi vergu tirgotāji, tad sajukumā varbūt izdodas aizlavīties. Labs peldētājs varēja cerēt izglābties, ja, brienot pār upi, izlikās noslīkstam. Bet no vergu tirgotāja kuģa glābiņa nebija.

Anglis Fents stāsta, ka uz kuģa ar 500 vergiem izcēlies ugunsgrēks. Uguns nokļuva pie pulvera, atskanēja sprādziens, un kuģis uzlidoja gaisā. Trīssimt vergu gāja bojā. Divus simtus dzīvo, apdegušus, sakropļotus, kontuzētus, izzvejoja no ūdens un ar citu kuģi tomēr nogādāja Amerikā.

Pieraduši cilvēka dzīvību vērtēt lētāk par pliku grasi, vergu tirgotāju kuģu kapteiņi izturējās rupji un cietsirdīgi ne tikai pret vergiem, bet arī pret kuģa komandu. Saspiestība, bads, necilvēcība uz kuģiem izraisīja epidēmijas. Mira vergi, mira arī matroži. Gada laikā uz angļu vergu tirgotāju kuģiem gāja bojā divas reizes vairāk matrožu nekā visā pārējā impērijas flotē.

Sevišķi nikni plosījās baku epidēmijas. Daudzi sajuka prātā. Necilvēcības, savstarpēja naida un neiedomājama zemiskuma atmosfērā prātu zaudēja ne tikai nēģeri, bet arī baltie. īsts lāsts bija oftalmija — acu slimība. 1819. gadā uz franču korvetes «Lerodēra» ar oftalmiju ceļā saslima un kļuva akli visi — gan vergi, gan komanda. Daudzas dienas korveti vadīja aklie. Viņiem laimējās — kuģis neapgāzās, neuzskrēja uz sēkla, nenogrima. Pēc tam visiem, izņemot trīsdesmit deviņus nēģerus, redze atjaunojās. Iepriecinātā komanda trīsdesmit deviņus nelaimīgos pārmeta pār bortu un vadīja korveti uz Ameriku, lai pārējos pārdotu un saņemtu apdrošināšanas naudu par noslīcinātajiem.

Tā vergus veda no Āfrikas uz Ameriku.

Protams, līdz brauciena beigām izturēja nedaudzi. Palika saujiņa cilvēku, un tie paši bija uz nāves robežas. Patiesi jābrīnās, kā vispār kāds varēja palikt dzīvs, Pa slideno trapu no kuģa nāk cilvēki — bāli kā nāve, apsietām galvām, kā salmiņi tievām rokām un kājām, ribas un mugurkauls izspiedušies, nāk, nedroši likdami kaulainās kājas, izdzisušās acis raugās vienā punktā, — tomēr nāk, tomēr dzīvi! Kāda neticama izturība, cik daudz spēka šinī vajātajā rasē, kas pārspējusi visus ciešanu rekordus un tomēr izdzīvojusi! Paši negribēdami, baltie sarīkoja visgrūtāko eksāmenu melnādaino spējai izdzīvot. Amerikā nokļuva tikai paši stiprākie, paši izturīgākie. Plantatori pagaidām var priecāties. Bet paies laiks, un viņi pavisam citādi sapratīs, ko nozīmē izturība, ko nozīmē griba dzīvot.

Cilvēku ēnas grīļodamās iet pa Amerikas zemi, visapkārt trokšņo osta, dārd vinčas, sasaucas priecīgas balsis, steidzas krāvēji ar kastēm plecos. Bet visam pāri — zila, zila debess un dienvidu saule, tikpat dāsna kā dzimtenē. Vējš atnes dārzu un lauku smaržu, visapkārt baltas pilsētas mājiņas.

Sākas afrikāņu vēsture Amerikā.

Iededzināts ar sudrabu

Atvestie vergi nokāpuši Amerikas krastā. Kā sākās viņu jaunā dzīve?

Pārdotais vergs nonāca plantācijā. Tāds, kādu viņu nopirka, nēģeris nederēja darbam. Plantators nejuta ne līdzcietību, ne žēlumu pret vergu, tomēr nēģera darba spējas viņu ļoti interesēja. Nebūtu nekādas jēgas vergu tūlīt nomocīt, viņa spēkus vajadzēja saglabāt vairākiem gadiem. Tāpēc pirmais, kas vergu sagaida plantācijā, ir pusdienas. Ne jau sātīgas. Sātīgas pusdienas pēc nepārtrauktās badošanās būtu liktenīgas. Pēc pusdienām jauno vergu nodod vecajiem nēģeriem un divas dienas atstāj mierā. Strādniekam jāattopas, jānomierinās, jāuzkrāj spēki, citādi no viņa maz labuma. Pēc divām dienām, kad vergs mazliet atpūties un izgulējies, viņu sāk ēdināt «normāli». Viņam noskuj galvu un no galvas līdz kājām ieziež ar palmu eļju. Eļļa padara mīkstākus krampju sarautos verga muskuļus. Rītos un vakaros viņu ved uz pirti. Vecie, pieredzējušie vergi brīvajā laikā māca biedram valodu. Tā ir speciāla valoda, ko lieto tikai balto sarunām ar nēģeriem. Izkropļotas angļu, holandiešu, franču, vācu valodas maisījums, vienkāršots līdz pēdējai iespējai. Daudzzilbju vārdi pārvērsti par divzilbīgiem, divzilbju — par vienzilbī- giem; nav locījumu, ir tikai viena — vidējā kārta. Pēc vienas vai divām atpūtas nedēļām nēģerim nolaiž asinis un iedod caurejas zāles. Verga «atdzimšana» beidzas.

Sākas apstrādes svarīgākais bridis. Saimnieks dod vergam jaunu vardu. Pēc tam ādu uz pleca vai uz krūtīm ieziež ar taukiem, uzklāj ietaukotu papīru un pie tā piespiež sakarsētus sudraba burtus. Degošas cilvēka ādas smaka, kliedziens, un uz melnā ķermeņa iespiežas divi sarkani burti — saimnieka iniciāļi.

Ar degošas ādas smaku sākas verdzība — vergu tirdzniecības turpinājums.

Iedzīt bailes

Nēģerus izmantoja galvenokārt lauksaimniecībā — tropu un subtropu kultūru plantācijās. Kokvilnas, cukura, tabakas, indigo, kaučuka un kafijas ražošanas uzplaukums pasaules mērogā pilnīgi balstījās uz nēģeru vergu darbu. Kā ķ piemēru var minēt cukurniedru plantācijas, kas Rietum- indijā un Brazīlijā aizņēma milzīgas platības.

Cukurniedrēm iedalīto zemi rūpīgi atbrīvoja no krūmiem un zāles. Pēc tam to sadalīja kvadrātos, kuru malas bija simts soļu garas. Ar mietu un auklas palīdzību kvadrātus savukārt sadalīja metru garos un tikpat platos iecirk- kņos. Dažkārt zemi ara, bet visbiežāk iztika bez aršanas. Stādīšanai izmantoja 35—40 centimetru garus niedru  spraudeņus ar 6—8 pumpuriem. Stādītāji strādāja pa pārim: viens nēģeris ar lāpstu izraka 40 centimetru platu un 15 centimetru dziļu bedri, otrs tajā ielika divus spraudeņus un aizbēra. Dienā divdesmit pāri apstādīja apmēram

43 560 kvadrātpčdu. Katram pārim iznāca aptuveni 625 dēsti. Ja darba dienā rēķina 16 stundas, tad, strādājot bez pārtraukumiem, diviem nēģeriem stundā vajadzēja iestādīt 40 dēstus — pusotras minūtes katram dēstam. Un tā bez pārtraukuma. Pēc divām nedēļām asnus aprušināja. Kad raža bija nogatavojusies, daļa nēģeru nogrieza niedres, daļa nesa tās uz cukura dzirnavām. Lapas izmantoja paklājiem nēģeru būdiņās. Stiebru paliekas izbaroja lopiem. Dzirnavās niedres sasmalcināja un izspieda sulu. Mašīnām nebija nekādu aizsargierīču, nereti nēģeri ierāva dzirnavās. Sevišķi bieži nelaimes gadījās naktī, pēc smaga dienas darba.

Vergi strādāja no saules lēkta līdz rietam. Ēdamo izsniedza nesagatavotu — miltus, kukurūzas graudus, dažreiz arī sālītu liellopu gaļu. Vergus ģērba dažādi: Rietum- indijā — linu audekla biksēs, Brazīlijā — no niedrēm austās biksēs, bet ASV deva tikai gurnu apsējus. Strādājot nolādētajā zemē smagu darbu 16 stundas dienā, neatliecot muguru, pletnēm pērtie melnie vergi apgādāja Eiropu un Ameriku ar cukuru, tabaku, kokvilnu, kafiju.

Vēl smagāk bija raktuvēs. Amerikāņu rūpniekiem nebija priekšstata par eiropiešu metodēm zemes dzīļu apgūšanā. Nēģeru darbs bija lētāks par vislabāk mehanizēto ražošanu. Raktuvēs viss bija tāpat kā pirms tūkstošiem gadu Ēģiptes un Babilonijas šahtās. Vergu īpašnieki darīja ar nēģeriem, ko gribēja. Necilvēciskajai spīdzināšanai un ņirgām vajadzēja pilnīgi nomākt nēģerus, iedzīt tiem bailes, apspiest jebkuru mēģinājumu atbrīvoties. Nēģeru mūžs beidzās ātri. Reti varēja sastapt divas paaudzes, trīs — nekad.

Eiropieši nebija izdomājuši verdzību. Verdzības iekārta, ko likvidēja mūsu ēras sākumā ģermāņi un slāvi, pastāvēja jau pirms vairākiem gadu tūkstošiem. Taču jauno laiku verdzība ir senās verdzības cienīgs sāncensis.

Verdzības pētnieks D. K. Ingrems grāmatā «Verdzības vēsture» secina, ka «jauno laiku verdzība bija cietsirdīgāka nekā senā».

Kad asiņo kontinenti

Skaitļi dažkārt skaļi kliedz. Neliela matemātiska analīze var parādīt sabiedrības traģēdiju. Skaitļi spēj īsi izteikt būtību, bieži vien — notikumu baismīgo būtību. Tieši tādi ir skaitļi, kas raksturo vergu tirdzniecību.

Mēs esam pieraduši sabiedriskās parādības mērīt ar ievērojamiem lielumiem. Simtiem tūkstošu, miljoni, miljardi ir parasti apzīmējumi. Tomēr pati cietākā sirds nodrebēs, kad parēķina vergu tirdzniecības rezultātus.

Donnels, «kajeru valdnieks», sagūstīja 180 vergus, nogalinot 200 pieaugušos. Pēc autoritatīvām Livingstona domām, kuras neviens nav atspēkojis, bet apstiprina daudzi, pārgājiena beigās dzīvs palika katrs piektais, dažreiz — tikai viens no deviņiem vergiem, pārējie ceļā gāja bojā Ņemsim mazāko skaitli — 1 no 5 un katram gadījumam pat pieci samazināsim uz trīs. Tātad uz katru nēģeri, ko iekrāva vergu tirgotāju kuģī, ceļā gāja bojā 3 cilvēki, gūstīšanas laikā — 1 cilvēks, kopā 4 cilvēki. Bet uz katru, kas gāja bojā ceļā, arī viens tika nogalināts gūstot. Tas nozīmē, ka, vedot vergu uz Ameriku, vergu tirgotāju kuģis velk sev līdzi pāri okeānam 7 nāves. Ceļā uz Ameriku mira viena ceturtā dala, pat trīs ceturtdaļas, bet dažkārt vēl vairāk vergu.

Vergu tirdzniecības 350 gados no Āfrikas uz Ameriku aizvesti ap 10 miljonu vergu. Kaut arī mēs samazinām skaitļus un attiecības, tomēr uzzinām, ka vergu tirdzniecības dēļ Āfrika pazaudējusi ne mazāk kā 100 miljonu cilvēku.

Simt miljonu! Cingishana un Tamerlana hekatombas liekas kā rotaļu klucīši šīs gigantiskās piramīdas priekšā. Abu pasaules karu kopējie rezultāti pieticīgi atkāpjas ēnā. Tikai varbūtēja atomu slaktiņa rezultāti varētu sacensties ar šo satriecošo skaitli.

Simt miljonu! Šodien Anglijas un Francijas iedzīvotāju kopējais skaits tikai nedaudz pārsniedz simt miljonus. Simt miljonu! Tas ir skaitlis, kas vedina mūs domāt par kosmisku katastrofu, kontinenta nogrimšanu vai jaunu ledus laikmetu. Deviņas desmitdaļas no tā gluži vienkārši gāja bojā, mira bezjēdzīgi, bezmērķīgi, velti. Kāpēc? Lai apmierinātu feodāla godkāri, buržuja alkatību un saga- dātu prieku bendes kalpam.

Mēs daudz runājam par kapitālismu. Kritizējam to, noraidām un nolādam. Jau no bērnibas katrs ir dzirdējis pai kapitālistiskās ražošanas anarhiju, par šķiru cīņu un par koloniālo sistēmu. Tomēr, kad pāri runām un referātiem paceļas 100 miljonu galvaskausu atieztie zobi, ar nāves gaismu izgaismojot politiskās mācības un ekonomisko attiecību sistēmas, tad ar jaunu skaidrību uztveram marksisma stingro un tīro patiesību, mūsu grūto, svēto cīņu pret pašu necilvēciskāko sabiedrisko iekārtu cilvēces vēsturē.

KAPEC NĒĢERI NEPRETOJAS?

Bet Eiropa?

Kāpēc nēģeri nepretojās? Viņus atšķīra no ģimenēm, pārdeva, aizveda pār okeānu, lika strādāt pāri spēkiem, sita, tomēr viņi vilka tādu jūgu. Viņus spīdzināja, mocīja, kāra, slīcināja, saplosīja, zīmogoja, tomēr viņi pazemīgi un bez kurnēšanas pacieta visu. Kāpēc tāda padevība?

1240. gadā Krievzemē iebruka tatāri. Vai krievu spēki, salīdzinot ar tatāriem, bija vājāki? Nē. Drīzāk viņi bija pārāki par tatāriem gan spēkā, gan kultūrā, gan saimnieciskajā attīstībā. Taču tatāri sagrāba pilsētu pēc pilsētas un ātri, loti ātri pakļāva Krievzemi.

Kāpēc? Krievzeme nebija vienota. Katrs kņazs aizstāvējās patstāvīgi; kņazu nošķirtības dēļ tautas spēki nebija vienoti. Tatāru triecieni sagrāva krievu armiju pa daļām.

1940. gadā, kad fašistiskā Vācija uzbruka Francijai, pēdējā bija vienota, stingri centralizēta valsts. Franču tauta vienprātīgi gribēja uzvarēt. Tomēr vācu karaspēks vienā mēnesi sagrāva frančus un padarīja Franciju par savu koloniju. Spēcīgā valsts ar augsti attīstītu tehniku un Rietumeiropā lielāko armiju, kam bija teicamas kaujas tradi- cijas, nokļuva tādā pašā stāvoklī, kādā bija Francijai pakļautā Alžīrija un Tunisija.

Kāpēc? Valdošā virsotne nodeva tautu. Iekšējie nodevīgie spēki atbruņoja Franciju un padarīja to cīņai nespējīgu.

XVIII gadsimta beigās un XIX gadsimta sākumā Krievija karoja ar Irānu. Krievu pusē karadarbībā piedalījās nevis armijas, pat ne korpusi, bet vienkārši nodaļas ar 2000—5000 cilvēkiem. Šahs viņiem pretī virzīja 40 000 līdz 100 000 vīru armiju, tomēr krievu nodaļas viegli tika galā ar šīm armijām.

Kāpēc? Pret moderno krievu ppbruņojumu un Suvorova «mākslu uzvarēt» Irānas armija karoja ar aizvēsturiskiem ieročiem un lietoja pirmatnēju kaujas taktiku.

Tad kādu pretošanos jūs prasāt no nēģeriem, ja viņu nošķirtība tūkstoš reižu pārsniedza krievu sadrumstalotību 1240. gadā! Francijas valdītāju nodevība 1940. gadā ne tuvu nevar līdzināties afrikāņu cilšu vadoņu pērkamī- bai. Nēģeru ieročus pat salīdzināt nevarēja ar eiropiešu ieročiem.

Vai nēģeriem bija kaut niecīgākā iespēja pretoties? Neattīstītajai Āfrikai uzbruka lielākās un «kulturālākās» pasaules valstis. Vergu tirdzniecības interesēm pakļāva zinātnes un tehnikas, reliģijas un kara mākslas jaunākos sasniegumus. Bet visam tam pretī bija nēģeru ciltis, ko nodeva un pārdeva pašu vadoņi, ciltis, kas atradās civilizācijas ceļa pašā sākumā un, salīdzinot ar eiropiešiem, būtībā bija neapbruņotas, nošķirtas, izkaisītas un dažādo valodu dēl nevarēja pat sarunāties.

Kā tad varēja pretoties?

Bet aiz okeāna — Amerikā? Tūkstošiem kilometru no dzimtenes? Nepārtrauktā uzraugu kontrolē? Bez ieročiem, bez mērķa, pilnīgi bez perspektīvām pat uzvaras gadījumā? Pret eiropiešu armijām?

Nē! Nēģeriem nebija pat vismazākās iespējas pretoties. Katra sacelšanās būtu bezjēdzīga, bezcerīga, pilnīgi bez perspektīvām.

Un tagad, kad lasītājs ir sapratis, kāpēc nēģeri nevarēja pretoties, jāpasaka, ka viņi pretojās, pretojās bezbailīgi, nikni, gūdami uzvaras.

Pašnāvība kā protests

Ienaidnieki naktī iebruka ciematā. Cilvēku saķēra un sasita līdz nesamaņai. Atguvies viņš vēl paspēja ieraudzīt, kā nogalina viņa sievu, ka deg ciemats, kā viņa dēlu iemet uguni. Tad ar rungu sitieniem cilvēku piecēla, piesēja aiz kakla pie nūjas un dzina uz priekšu. Daudzas dienas viņš vilkās tādu pašu nelaimīgo bara: cilvēki visapkārt krita un izdzisa vai arī viņus nosita; smaga, gara pletne kapāja muguru; kājas pārklājās ar čūlām; nebija ko ēst. Aiz muguras cits pēc cita palika ciemi, visapkārt dega būdas, kliedza un gāja bojā ļaudis.

Tad cilvēku iedzina zemā un smacīgā kuģa tilpnē. Vēlāk viņam lika izkāpt krastā, un atkal pletne pātagoja muguru.— un priekšā neviena cerības stariņa.

Cilvēks kļuva truls. Viņa nervu sistēma zaudēja jutīgumu, nāve vairs nebaidīja. Tā likās kā vienīgais glābiņš, kā svētlaimīga atpūta. Nebija spēka, nebija arī vēlēšanās dzīvot.

Tāpēc pašnāvība bija pirmais cīņas veids pret verdzību.

Vergu tirgotāju kuģu kapteiņi baiļpilnā izbrīnā stāstīja, ka vergi centušies mesties pār bortu ūdenī un, ja tas izdevies, slīkuši ar prieka izteiksmi sejā. «Ar prieka izteiksmi sejā!» Pat viņu smadzenēs uzplaiksnīja atziņa, cik daudz cilvēks pārcietis un cik drausmiga nākotne viņu gaida, ja var slīkt ar prieka izteiksmi sejā.

Plantācijās sākās pašnāvības. Pakārās pa vienam, pa divi, grupām, bariem.

Pašnāvības — tas bija protests, ko verdzības iekārta nevarēja pieļaut, pašnāvības nozīmēja arī jūtamus materiālus zaudējumus vergu īpašniekam.

Klīstošais afrikanis

To pašu iemeslu dēļ vergu tirdzniecība izraisīja ne tikai pašnavības, bet arī naidu. Par dzīvi nedomāja. Sen pieradis domāt par nāvi, vergs sapņoja tikai par vienu — pirms nāves atriebties, nogalināt vergu tirgotājus, sakropļot, iznīcināt viņus. Dumpji uz vergu tirgotāju kuģiem, dumpji bez mērķa, bez cerības izglābties, dumpji, ko izraisīja naids un izmisums, — par tiem vēsture sniedz skopas un drūmas ziņas.

Dažādu cilšu un tautību nēģeri, iegrūsti kuģa tilpnē, kaut kā atrada kopīgu valodu. Komandas piesardzībai un šautenēm vergi lika pretī nāvinieku drosmi, bojā ejai nolemto cilvēku talantīgo izmanību. Vergu tirgotāju kuģa dzīves stingrajā kārtībā nēģeri tomēr atrada iespēju tikt pie ieročiem un uzsākt sacelšanos.

Donens min kāda vergu tirgotāja kuģa kapteiņa vārdus: «Vergus ēdināja divas reizes dienā: desmitos no rīta un četros dienā. Sis laiks dumpim bija vislabākais, jo viņi visi atradās uz klāja. Tāpēc šinīs stundās visi mūsu cilvēki, kam nebija jānosēdina nēģeri un jāizsniedz ēdiens, turēja ieročus gatavībā, daži ar aizdegtiem degļiem stāvēja pie pielādētajiem lielgabaliem, kas bija pavērsti pret vergiem Kamēr nēģeri paēda un tos sadzina atpakaļ starpklāju ūķos, visi atradās pilnā kaujas gatavībā.»

Un tomēr nēģeri izmanījās piekrāpt matrožus. Sacelšanās uz vergu tirgotāju kuģiem notika tik bieži, ka valstīs, kas tirgojās ar vergiem, apdrošināšanas biedrības noteica speciālu apdrošinājumu «vergu dumpja gadījumā». Pret šo gadījumu apdrošinajas visi vergu tirgotāji.

Pat tad, ja sacelšanās uz kuģa beidzās ar vergu uzvaru, viņi tomēr bija nolemti bojā ejai. Ja sacelšanās notika krasta tuvumā, uzvarētāji nokļuva piekrastes iedzīvotāju rokās un atkal tika pārdoti vai nogalināti. 1785. gadā Āfrikas piekrastē sacēlās vergi uz kāda holandiešu kuģa. Komandu apkāva, un vergi pārņēma kuģi savā varā. Bet no krasta tūkstošiem alkatīgu acu sekoja kaujai. Tiklīdz kļuva skaidrs, ka uzvarējuši nēģeri, simtiem laivu no visām pusēm traucās uz kuģi laupit. Ieraudzījuši, ka tuvojas jauni vergu tirgotāji, nēģeri metās uz pulvera noliktavu un uzspridzinājās kopā ar kuģi. Visi 500 vergi aizgāja bojā.

Vēsturnieks Hornijs Višs aprēķinājis, ka no 1700. gada līdz 1845. gadam uz angļu un amerikāņu vergu tirgotāju kuģiem bijušas 55 sacelšanās. Aprēķinos ietverti tikai zināmie dumpji. Bet cik bija tādu, kas beidzās ar vergu un komandas bojā eju! Cik kuģu okeāns sadragāja uz rifiem un cik to nogrima vētrās pēc nēģeru uzvaras! No XVI gadsimta līdz XVIII gadsimtam uz Klīstošā holandieša lomu ar pilnām tiesībām varēja pretendēt vergu tirgotāju kuģis, kas ar balto un melno līķiem pilnās burās traucas nezināmā virzienā, līdz galam saglabājot drūmo noslēpumu pat asiņainajiem notikumiem, kas risinājušies uz tā.

Par tiem, kas Izturēja visļaunako

«Cilvēks tomēr spēj izturēt ari visjaunāko, tā ir viņa galvenā atšķirība no dzīvnieka,» saka kāds poļu rakstnieks. Gāja laiks, vergi atspirga no smagajiem pārbaudījumiem, viņi kļuva atkal par cilvēkiem un sāka tiekties pēc brīvības.

Arī Amerikā vergu īpašnieku rīcība noveda nēģerus līdz bezjēdzīgiem dumpjiem. Tomēr atsevišķu nemieru vietā jau stājās labi sagatavotas sacelšanās.

Vēsturē pirmā zināmā nēģeru sacelšanās Amerikā notika 1526. gadā, pēc 30 gadiem kopš kontinenta atklāšanas. Spānis Lūkass Vasko de Eilons gribēja dibināt koloniju pie Pidi upes grīvas Dienvidkarolīnā. Viņš pārcēlās uz turieni ar visu ģimeni un vergiem. Bet vergi sacēlās, un baltajiem vajadzēja bēgt. Nēģeri palika pie upes. Viņi bija pirmie imigranti ASV teritorijā, par simt gadiem apsteidzot baltos ieceļotājus.

1555. gada koloniju hronikās stāstīts par plašu melno vergu sacelšanos Venecuēlas zelta raktuvēs Barkisimeto pilsētas tuvumā. XVI gadsimta koloniālisma hronists Pedro Simons stāsta, ka vergs Migels, kas «labi pārvaldīja spāņu valodu un bija spējīgs uz dažādām viltībām», aizbēga uz mežu un no 'turienes aicināja nēģerus sacelties. Acīm redzot, pirms tam bija gatavota plaša sazvērestība, jo uz mežu devās simtiem vergu. Daudzi pievienojās Migelam. Viņu ievēlēja par karali, viņa draudzeni nēģerieti Hio- maru — par karalieni, viņu dēlu — par princi un kādu citu nēģeri — par bīskapu. Migels nodibināja savu galvaspilsētu, savāca karaspēku un uzbruka Barkisimeto pilsētai — raksta notikumu laikabiedrs. Uzbrukumu atsita. Sākās nēģeru vienību vajāšana. Beigu beigās Migelu notvēra un sodīja ar nāvi. Sacelšanās bija pārāk lokāla un niecīga, lai uzvarētu. Bet svarīgi ir tas, ka nēģeri sāk apgūt savu saimnieku pieredzi un zināšanas. Viņi sāk apzināties, cik liela nozīme ir vienotībai un valsts organizācijai. No baltajiem gūtā mācība nav veltīga.

1733. gadā nēģeri sacēlās Svētā Johana salā, kas piederēja dāņiem. Cietoksnī ienesa malkas saiņos noslēptus nažus. Pēkšņā uzbrukumā nēģeri apkāva salas garnizonu un ieņēma dāņu cietoksni ar visiem ieročiem un lielgabaliem. Taču vergi nepaspēja izmantot uzvaras augļus. Franču karaspēks no Martinikas salas aplenca cietoksni. Mulati nodeva nēģerus un palīdzēja baltajiem ielauzties nocietinājumos. Trīssimt vergu izlauzās no aplenkuma, aizgāja kalnos un tur, nevēlēdamies krist ienaidnieka rokas, nogalināja cits citu.

XVII, XVIII un XIX gadsimta vēsture ir pilna ar ziņojumiem par nēģeru nemieriem. Atklātas bruņotas sacelšanās fronte izvērsās visās zemēs, kur pastāvēja verdzība. Nerēķinoties ar spēku ārkārtīgo nesamērību, par spīti šai nesamērībai, nēģeri tomēr saceļas. Viņus sakauj, vadoņus soda ar nāvi, tomēr paiet neilgs laiks, un tajā pašā vietā uzliesmo jauni nemieri; atkal sakāve, un atkal nēģeri saceļas. Pati zvēriskākā sacelšanās apspiešana nēģerus vairs nebiedē. Gandrīz neapbruņoti, bez naudas, bez sabiedrotajiem, aci pret aci ar Balto tirānu, zaudējot vadoņus, ejot bojā tūkstošiem, vergi atkal un atkal ar apbrīnojamu pacietību un iedvesmas pilnu neatlaidību, mācoties no kļūdām, nekad nezaudējot cīņas sparu, dodas triecienā pret verdzības citadeli.

Interesanti izsekot indiāņu un nēģeru savstarpējo attiecību vēsturei. Divas tautas, ko vienādi apspieda viens un tas pats ienaidnieks, ne katrreiz atbalstīja viena otru. Baltie saprata, cik bīstama būtu sa^kanādaino un melnādaino savienība, un centās to izjaukt. Tomēr pastāvēja nerakstīta, bet stingra savienība starp abām vergu ciltīm. 1662. gadā Džeimstaunas pilsēta, ko indiāņi ieņēma un nopostīja gandrīz līdz pamatiem, kļuva par balto iedzīvotāju kapu. Indiāņi nogalināja visus baltos, bet neaiztika nevienu nēģeri.

Izbēgušie vergi pie indiāņiem ieradās kā mājās. Viņus uzņēma ciltī, nēģeri apprecējās ar indiānietēm. Indiāņi nepildīja balto prasības izdot aizbēgušos vergus. 1817. un 1835. gadā ASV valdība nikni karoja ar seminolu cilts indiāņiem. Viena no balto galvenajām prasībām bija — izdot aizbēgušos vergus.

Indiāņu un nēģeru sadarbība palīdzēja nostiprināties gan vieniem, gan otriem. 1685. gadā kāds vergu tirgotāju kuģis gāja bojā divas jūdzes no Svētā Vincenta salas. Komanda noslīka, bet važās sakaltajiem nēģeriem tomēr izdevās aizpeldēt līdz krastam. Viņi sāka dzīvot kopā ar indiāņiem un nodibināja ģimenes. Salā iekopa laukus un dārzus. Indiāņu un nēģeru pēcnācēji — «melnie indiāņi» vai, kā viņus iesauca, «melnie karībi» sagādāja labus ieročus, uzbūvēja nocietinājumus. Angli mēģināja pakļaut šo indiāņu un nēģeru savienību, bet «melnie karībi» atsita desantu un nosargāja savu neatkarību. Nēģeri bēga pie viņiem no visām apkārtējām salām. Tā vergi pakāpeniski ieguva sabiedrotos, sagādāja ieročus, atbalsta bāzes, apguva militāro pieredzi. Nēģeru vienotība kļuva ciešāka, pastiprinājās viņu tieksme uz brīvību un ticība saviem spēkiem. Izmisumu nomainīja mierīga vīrišķība, miglaino cerību vietā stājās apzināti mērķi, atsevišķu dumpju vietā sākās organizētas masu sacelšanās. Tuvojās lielu sairici- nājumu laiks.

Maroni

1630. gada Brazīlijas ziemeļos, tālu no apdzīvotām vietām, izbēgušie vergi nodibināja Palmaresas ciematu. Uzzinājuši, ka bēgji likuši pamatus savai kolonijai, vergi no visām Brazīlijas malām steidzās uz Palmaresu.

Pavisam drīz ciemats izauga par pilsētu. Tajā dzīvoja vairāki tūkstoši nēģeru. Ap Palmaresu izvietojās ciemi, kuros ari dzīvoja bēgļi. Izveidojās kaut kas līdzīgs nēģeru Aizkrāces Sečai.

Portugāļi devās karagājienā pret Palmaresu. Vergi, ko pilsētā varēs sagūstīt, likās vilinošs laupījums. Karagājienā devās kā uz bezmaksas mielastu — trokšņaini, jautri, ar prieku.

Taču viņus sagaidīja ar uguni. Sagaidīja nevis tie nēģeri, kas paklausīgi lieca muguras tabakas plantācijās, nevis tie, kas grīļodamies nokāpa pa vergu tirgotāju kuģu trapiem. Viņus sagaidīja cīnītāji ar šautenēm rokās, cīnītāji, kas prata karot un mācēja arī atkāpties bez panikas. Portugāļu karagājiens ar troksni izgāzās, sakautā karaspēka atliekas apkaunotas bēga.

Palmaresā dzima pirmā nēģeru republika pasaulē. Par tās prezidentu ievēlēja Gango Zumbi — drosmīgu cilvēku un prasmīgu vadītāju. Izveidojās valdība, varas orgāni uz vietām, tiesa un armija. Ievērību pelna tas, ka nēģeri dibināja nevis karalisti, nevis monarhiju, bet republiku. Tajā laikā nekur Amerikā un gandrīz nekur pasaulē republikas vēl nebija.

Mēs par Palmaresas republiku zinām maz. Zinām tikai to, ka Brazīlijas ziemeļos desmitiem gadu eksistēja neatkarīga nēģeru valsts. Zinām, ka tā bija stipra, jo visus pēkšņos portugāļu uzbrukumus enerģiski atsita. Varam apgalvot, ka Palmaresā bija labi attīstīta lauksaimniecība un amatniecība, jo republika plaši tirgojās ar kaimiņiem. Mēs nezinām, kā šinī savdabīgajā valstī veidojās sadzīve. Kolonizatori niknumā iznīcinājuši visus Palmaresas vēstures pieminekļus.

Tā pastāvēja 65 gadus, no 1630. gada līdz 1695. gadam — ilgāk nekā daudzas feodālās valstis Eiropā. 1695. gadā portugāļi pēkšņā, koncentrētā triecienā iznīcināja republiku, apkāva lielāko daļu iedzīvotāju, bet tūkstošiem nēģeru dzīvi beidza pašnāvībā.

Tomēr viena revolūcijas centra sagrāve tagad neapturēja tās attīstību. Pār verdzību arvien ātrāk savilkās Amerikas nēģeru revolūcijas mākoņi.

Palmaresa krita, bet tās ierosmi uztvēra maroni. Neviens nezina, kā radies šis vārds, pats briesmīgākais vārds baltajiem XVIII gadsimtā Dienvidamerikā un Vidusamerikā. Tā sauca izbēgušos vergus.

1655. gadā Anglijas diktators Kromvels atņēma spāņiem Jamaikas salu. Izmantojot radušos apjukumu, vairāki tūkstoši vergu aizbēga kalnos. Viņi ātri saorganizējās, sāka uzbrukt plantācijām un atbrīvot nēģerus. Angļi mēģināja atvairīties sīkās sadursmēs, taču maroni uzmācās arvien stiprāk un stiprāk.

Tad plantatori savāca lielu armiju un sūtīja to kalnos. Viņiem izdevās maronus ielenkt. Zdanu de Bolasu, maronu vadoni, notvēra un sodīja ar nāvi, tomēr sacēlušos vergu galvenie spēki izlauzās no aplenkuma. Maroni ātri sakopoja jaunus spēkus, viņiem pievienojās daudz citu izbēgušo vergu, un viņi atkal pārgā ja uzbrukumā.

Karot ar viņiem bija ļoti grūti. Būdami teicami strēlnieki un izturīgi kareivji, maroni spīdoši apguva partizānu kara taktiku. Viņi uzbruka negaidīti, ātri un enerģiski, bet neveiksmes gadījumā sadalījās sīkās grupiņās un atkāpās talu kalnos. Notikumu laikabiedrs rakstīja: «.. . ja viņi ir uzvarētāji, tad ir drausmīgi, ja uzvarēti — tikpat bīstami.» Nēģeri savā atriebībā patiešam bija nežēlīgi. Ar plantatoriem viņi norēķinājās par visu. Maroni nežēloja nevienu balto, gūstekņus neņēma. Cietsirdība radīja cietsirdību.

Cīņai ar nemierniekiem angļi līdz 1730. gadam izlietoja 240 000 sterliņu mārciņu. Maroni izveidoja stipru aizmuguri: uzbūvēja nepieejamus cietokšņus, iestādīja dārzus, sēja labību. Vietējo angļu karaspēku vajadzēja papildināt ar diviem regulārās armijas pulkiem no metropoles. Taču arī tas nepalīdzēja: visās atklātajas kaujās maroni grava karaļa karaspēku.

Tā jau bija nopietna sakāve. Grāva eiropiešu regulāro karaspēku, grāva ne pa jokam. Un šo karaspēku satrieca nevis zviedri, vācieši vai krievi — to pieveica nēģeri. Visu Eiropu pārsteidza negaidītie zaudējumi, maronu kara māksla un balto nespēks, pirmo reizi uznākušais nespēks.

Angļiem vajadzēja atzīt sakāvi. Viņi ne reizi vairs neriskēja ar atklātu kauju. Maronu militārais pārākums klusībā tika atzīts, un angļi ķērās pie citām metodēm. Nežēlojot naudu, visapkārt nemiernieku teritorijai citu pēc cita sāka būvēt cietokšņus. Maronus ielenca nocietinājumu loks, kas pamazām savilkās aizvien ciešāk. Tā turpinājās daudzus gadus. Beidzot maroni piekrita noslēgt mieru. Nevis angļi, bet maroni, nēģeri, vergi augstsirdīgi bija ar mieru pārtraukt kara darbību.

1738. gadā Jamaikas gubernators Trelaunijs svinīgi noslēdza ar maroniem mieru. Baltie parakstīja pirmo oficiālo miera līgumu ar nēģeriem Amerikā. Maroni paturēja visu ieņemto teritoriju, viņi ieguva pilnīgu brivību uz mūžīgiem laikiem.

Tā nēģeri panāca brivību, panāca nevis ar līgumiem un lūgšanām, bet ar ieročiem.

Atskatīsimies atpakaļ. Atcerēsimies, kā tikko dzīvo vergu no kuģa tilpnes izmeta Amerikas krastā, kā viņu zīmogoja, pēra un nievājoši pacieta tikai zināmā attālumā. Atcerēsimies, kā viņš liecās deviņos līkumos, lai paspētu izrakt 625 bedres dienā. Un tagad viņš paraksta miera līgumu ar baltajiem — mierīgi un ar cieņu, jo aiz viņa ir spēks. Nomocīts, iebaidīts — viņš tomēr prata svešajā zemē uzvarēt itin visu, prata atkarot brīvību.

Ar maroniem noslēgtais miers Jamaikā turpinājās līdz 1795. gadam. Angli izmantoja situāciju un nezaudēja velti laiku. Viņi saprata, ka nevar taču mūžigi blakus sadzīvot bijušie vergi un vergu īpašnieki. Plantatori arvien stingrāk saņēma grožus savās rokās. Maronu zemes sašau- rinājās, vienu otru vergu laiku pa laikam sagrāba agrākie saimnieki. Bija skaidrs, ka tuvojas jauns karš.

Tas sākās 1795. gadā. Iegansts bija kāda marona publiska sodīšana. Nemiernieki izdeva proklamāciju, kurā uzskaitīja visas pārestības, un sāka kara darbību.

Angli raidīja pret maroniem lielu armiju, nerēķinoties ne ar zaudējumiem, ne ar izdevumiem. Karaspēku vadīja speciāli ieceltais ģenerālis Valpols.

Sākumā maroni guva virsroku. Vairāki angļu korpusi kaujās gāja bojā. Bet labak neka pašu karaspēks angļiem palīdzēja maronu vadoņu nodevība, šķelšanās novājināja cīnītājus. Sākās atkāpšanās.

Maroni padevās tikai tad, kad bija ielenkti savās slēptuvēs, atgriezti no ūdens un kad vadītāji viņus nodeva. Maronu slava bija tik liela un angli tā baidījās no viņiem, ka neiedrošinājās uzvarētos nogalināt, neuzdrīkstējās pat viņus sodīt. 1796. gada maronus no Jamaikas izsūtīja uz Kanādu, tur viņiem piešķīra zemi un saglabāja brīvību. 140 gadu, no 1655. gada līdz 1795. gadam, maroni noturējās Jamaikā, no tiem 80 gadus viņi karoja.

Mazliet vēlāk nekā Jamaikas maroni sacēlās Holandes kolonijas Gvajānas nēģeri. Sacelšanās vispirms sākās trijās plantācijās: Ukasā, Saramekā un Kotikā. Nemiernieki aizgāja džungļos; īsā laikā viņu skaits izauga līdz 20 000 cilvēku.

Divdesmit tūkstoši pārdrošu, naida pilnu apbruņotu nēģeru — Dienvidamerikas džungļiem tā bija milzīga armija. Visa Gvajāna sāka mutuļot. Dega plantācijas, baltie panikā bēga, cita pēc citas tika sagrautas pilsētas.

No Holandes steigā ieradās papildspēki. Taču kāda vērtība tiem bija Gvajānas purvos un biezokņos, kur balto karavīri jutās kā ellē, bet melnie kā savās mājās? Kāda jēga lielgabaliem, kas stiga muklājā, šautenēm, kuru magazīnas kļuva mitras, zirgiem, ko mocīja ērces un čūlas? Karš ieilga un holandiešiem bija neveiksmīgs. Beigu beigās viņi lūdza mieru, lūdza to ļoti dedzīgi un pazemīgi, kā lūdz pie zemes piespiestais. Nebija vairs pat runas par nemiernieku padošanos, kaut tikai saglabātu tās teritorijas, ko nebija ieņēmuši maroni. Plantatori piekrita atdot pilnīgā maronu īpašumā visas nēģeru iekarotās pilsētas, plantācijas, visas ieņemtās platības ar noteikumu, ka maroni liks viņus mierā.

Padomājuši maroni piekrita slēgt mieru. Līgumu vajadzēja apstiprināt ar abpusēju zvērestu. Un tad baltajiem nācās paciest vislielāko pazemojumu. Nēģeri atteicās zvērēt pie bībeles, kā tas pieņemts baltajiem, un pieprasīja, lai zvērests tiktu nodots pēc viņu parašām.

Ko tur varēja darīt? Izvēles nebija. Plantatoru sūtņi ieradās pie maroniem. Uz liela laukuma viņus sagaidīja delegāti. Vieniem un otriem iegrieza ar dunčiem pirkstu galos, vergu un vergturu asinis sajaukdamās tecēja speciāli sagatavotā ķirbi. Ķirbi pielēja klāt ūdeni, iebēra nedaudz sausu smilšu, tad nēģeriem un baltajiem pēc kārtas vajadzēja dzert šo maisījumu. Ko tas nozīmēja lepnajiem p'antatoriem! Taču, kam spēks, tam vara! Pēc «dzeršanas» nēģeru garīdznieks Gadomans piesauca dievu par liecinieku, bet maronu pūlis, kas stāvēja visapkārt, sauca «daso» (āmen). Miers bija noslēgts.

Maroni savā teritorijā izveidoja stipru valsti. Centrs bija Gadosabi pilsēta, ko nēģeri uzcēla nepieejamā biezoknī. Tā atradās uz salas liela purva vidū. Ap pilsētu bija augsts valnis un koka siena. Gadosabi bija vairāki simti māju, daudzas arī diviem stāviem.

Ap galvaspilsētu pletās kviešu un manioka plantācijas. Nēģeri saprātīgi izmantoja zināšanas, kas bija iegūtas darbā pie baltajiem: maronu plantācijas neatpalika no holandiešu plantācijām, tās bija labi apstrādātas un deva augstas ražas. Nēģeri ātri iemācījās izmantot apkārtējos džungļus, noderēja arī Āfrikā iegūtā prasme. Mežs maroniem deva medu, augļus un medījumus, upes neskopojās ar zivīm. No palmu pelniem viņi ieguva sāli, no palmām — vīnu un eļļu. Šķiedraugi noderēja audumiem, no liānām pina somas, cepures, virsdrēbes.

Miers neturpinājās ilgi. Karš sekoja karam. 1763. gadā holandieši noslēdza jau trešo miera līgumu ar maroniem. Pēc 8 gadiem arī tas tika lauzts. Kotika plantācija sacēlās no jauna. Tai palīgā nāca maroni. Atkal pār Gvajānu liesmoja ugunsgrēki, atkal plantatori drebēja bailēs, bet viņu zemes sašaurinājās un sašaurinājās.

Tad holandieši riskēja ar itin visu. Viņi paziņoja, ka dāvina brīvību visiem vergiem, kas iestāsies holandiešu armijā. Izveidojās nēģeru korpusi, un tos virzīja pret maroniem.

Nēģeri tika cauri tur, kur holandieši nekad neizietu. Nēģeri forsēja visus purvus, džungļos ierīkoja stigas, pārvarēja visus maronu slazdus un izturēja viņu uzbrukumus. Nēģeri pret nēģeriem — veikls gājiens. 1773. gada vasarā holandiešu karaspēks pa nēģeru ierīkotajiem zaru dambjiem un stigām nonāca pie Gadosabi. Pēc niknām kaujām pilsēta krita.

Maroni bez panikas atkāpās arvien tālāk un tālāk džungļos. Aizejot viņi bez žēlastības nodedzināja savas pilsētas, ciemus un plantācijas. Beidzot holandieši pagura. Vajāšanu pārtrauca. Maroni palika neuzvarēti. Tiesa, agrāko varenību viņi vairs neatguva, bet līdz pat verdzības krišanai viņi nedeva mieru plantatoriem.

XVIII gadsimta beigās katrs iedzīvotājs Amerikas verdzības apgabalos juta, ka iestājies klusums pirms vētras. Divas nometnes — melnie un baltie ar atklātu naidu gatavojās kaujai. Kad un kur ugunsgrēks uzliesmos, nezināja neviens. Taču visi saprata, ka balto visvarenība Amerikā vairs nepastāv

EKSPLOZIJA

Melna republika

Amerikas kontinentā ir desmitiem valstu. Dažas — lielas, bet pārsvarā — nelielas. Tajās dzīvo baltie, indiāņi un nēģeri.

Baltie ir Amerikas saimnieki. Tur, kur viņu ir vairāk nekā krāsaino, tur, kur viņu ir tikpat daudz, tur, kur viņi ir mazākumā, — visur tomēr balto rokās ir politiskā vara un ekonomika. Kaut gan nēģeru un indiāņu Amerikā ir loti daudz un viņiem ir neapstrīdamas tiesības, valsts pārvaldīšanā viņi nepiedalās. Arī saimnieciskajā dzīvē viņi nobīdīti pie malas.

Pastaigāsim Amerikā pa lielas pilsētas ielām. Šaurā ieliņā jūs redzat, ka pie vārtiem iekārtojies zābaku spod-

ririātājs — nēģeris. Garām aiztraucas mašīna; uz pakaļējā sēdekļa atgāzies resns baltais «boss», uz priekšējā sēdekļa pie stūres šoferis — nēģeris. Tramvajā steigā ielec nēģeru zēns — kādas firmas izsūtāmais. Ieiesim firmas ēkā; melnais šveicars atvērs durvis, lifta kalpotājs — nēģeris uzvedīs jūs vajadzīgajā stāvā. Nēģeri ir krāvēji, palīgstrādnieki, zemes racēji, nesēji. Nēģeri spodrina baltajiem zābakus, slauka viņu ielas, sargā viņu ēkas, strādā viņu liftos. Nēģeriem atļauti melnie, otršķirīgie, izpalīga amati, vietas un darbi. Mēģiniet atrast nēģeri arhitektu, nēģeri baņķieri, nēģeri inženieri — tas nebūs viegli.

«Baltais

ēd

ananasu svaigo,

melnais —

puvušo, skāņo.

Balto darbu

dara baltais

melno darbu —

melnais.»

Un tomēr…

Kuģis piestāj Haiti salā, Portoprensā. No klāja redzam lielu, modernu pilsētu: augstceltnes, automašīnu pārpildītas platas ielas, kūpošus rūpnīcu dūmeņus, prasmīgi plānotus parkus. Bet šīs pilsētas ielās mūs gaida pārsteigums. Sākumā viss ir kā parasti. Izejot no ostas rajona, jūs redzat tādus pašus melnādainus apavu spodrinātājus kā Rio- dežaneiro un Verakrusā. Grezno automobiļu šoferi arī šeit ir nēģeri. Pie kantora durvīm jūs sagaida nēģeru šveicars, melnais lifta kalpotājs uzved vajadzīgajā stāvā. Liekas, nav nekādu pārsteigumu.

Taču pastāviet pusstundu pie apavu spodrinātāja. Vai jums neliekas dīvaini, ka visu laiku viņš apkalpo tikai nēģerus? Ieskatieties automašīnā, kas brauc garām. Jūs esat pārsteigti? Nēģeru šoferis uz priekšējā sēdekļa, un korpulents, grezni ģērbies, cienīgs nēģeris atzvēlies pakaļējā sēdekli. Pa galvu pa kaklu jūs steidzaties uz kantori, garām melnajam šveicaram, skubināt melno lifta kalpotāju un nepieklauvējuši atverat kabinetu durvis. Atverat un pārsteigumā apstājaties: aiz advokātu, grāmatvežu, lietu pārvaldnieku galdiem sēž nēģeri. Tāpat ari kantora saimnieks — vai redzat vecāku cilvēku ar tumšu ādu un raksturīgi sprogainajiem matiem? Jā, ari viņš ir nēģeris. Nebrīnieties. Jūs esat Portoprensā — savdabīgākās valsts galvaspilsētā. Līdzās augstprātīgajām ASV, balto kundzības valstu ielenkta, vergu tirgotāju tēvijas nostūrī 150 gadu pastāv nēģeru valsts.

Šeit ir universitāte. īsta mūsdienu universitāte ar juridisko, zobārstniecības, etnoloģijas un militāro fakultāti. Universitātes studenti, pasniedzēji, profesori, dekāni ir nēģeri. Divās pilsētās — Kaijesā un Kapaitjenā ir juridiskie institūti, lieliskas tiesību zinātņu mācību iestādes, kur studē romiešu tiesības, Anglijas, Francijas, Vācijas un Padomju Savienības likumdošanas pamatus. Bez tam šeit studē arī nēģeru vai, pareizāk, haitiešu pilsoņu tiesības, jo institūtu dibinātāji, studenti un pasniedzēji ir nēģeri.

Šeit ir valdība. Tās sastāvā ir mulati un nēģeri, bet nav balto. Valdību vada prezidents, melnādainais prezidents. Daudzās pasaules valstīs pārstāvētas Haiti valdības diplomātiskās misijas. Taču šī valdība pastāvīgi iet ASV pavadā.

Haiti republika ir kapitālistiska valsts. Tāpat kā katrā kapitālistiskajā valstī, tajā ir proletariāts, zemniecība, buržuāzija, inteliģence, kvēlo šķiru cīņa, cīnās partijas un iespiež avīzes, kas karo cita ar citu. Tomēr metālrūpniecības strādnieks, nabadzīgais fermeris, iesmaržojies aristokrāts, nosvērtais zinātnieks un plaukstoša uzņēmuma īpašnieks — visi ir melnie. Nesen šeit atcelts likums, saskaņā ar kuru valstī nevienam no baltajiem nevarēja piederēt nekāds īpašums. Vēl pavisam nesen baltie bailīgi izvairījās no šīs skarbās un īpatnējās zemes. Ņujorkas komersanti, Londonas rantjē, Francijas kapitālisti vēl tagad, žultaini saviebušies, atver savu bagāžu nēģeru muitnieka kontrolei. Jo, iebraucot Haiti republikā, baltais ierodas zemē, kur tūkstošiem un tūkstošiem nēģeru atdevuši savas dzīvības, lai viņu ciltsbrāli būtu brīvi. Cīnītāju pēcteči neatlaidīgi sargā melnās republikas godu, neatkarību un cieņu.

Deģenerešanās greznībā

Haiti republika atrodas uz salas ar tādu pašu nosaukumu. Tā mums jau labi pazīstama. Haiti — tads tagad ir bijušās Espanjolas un Sandomingo nosaukums. Mainījušies salas valdnieki, mainījies arī tās nosaukums. Aiz katra jaunā nosaukuma slēpjas notikumi, bargi un traģiski. Espanjola — tā ir itin visu indiāņu baismīgā iznīcināšana un mežonīgo ganāmpulku kāju dimdoņa pāri milzīgajai indiāņu kapsētai. Sandomingo — tie ir pirātu asiņainie darbi, niknās kolonizatoru sadursmes, simtiem vergu tirgotāju kuģu, cilvēkēdāju suņu audzētavas. Haiti — tā ir nēģeru revolūcija.

Antiļu salas ir slavenas ar saviem izrobotajiem krastiem. Tomēr sevišķi izceļas Haiti. Stāsta, ka Spānijas karalis lūdzis kādam no admirāļiem attēlot salas kontūras. Admirālis bez lielas domāšanas paņēmis papīra lapu, saburzījis to delnā un sniedzis karalim: «Sala izskatās tieši tāda, jūsu augstība.» Liels daudzums līču, jomu, zemesragu un klinšu veido sarežģīto un haotisko krastu zīmējumu.

Jūras vēju apvēdīta un veldzēta, īsu, bet ūdeņiem bagātu upju izvagota — Haiti zeme dod krāšņu un bagātu ražu. Augsne un klimats labvēlīgi gandrīz visām zemkopības kultūrām. Salā nav lielu savvaļas dzīvnieku, izņemot aguti — zeltaino zaķi un meža vēršus. Haiti lopkopjiem nav jābaidās no bīstamiem plēsoņām. Daba it kā tīšām iekārtojusi Haiti salu mierīgai, pārtikušai un ērtai dzīvei. Bet uz zemes nebūs daudz tādu vietu, kur vēsture tik pārbagāta ar sabiedriskiem satricinājumiem kā Espanjolas, Sandomingo, Haiti vēsture.

1697. gadā salu sadalīja Francija un Spānija. Austrumu daju, kas piederēja Spānijai, sauca par Santodomingo; Francijai piederošo rietumu dalu — par Sendomingo. Santodomingo un Sendomingo nebija vienādas, Spānijas daļa bija lielāka. Kaut gan Santodomingo divas reizes pārsniedza Francijas īpašuma platību, Sendomingo bija vairākas reizes pārāka iedzīvotāju skaita ziņā un ražošanā. Sendomingo salas nozīme, slava un liktenis — tā ir Francijai piederošās salas rietumu daļas nozīme, slava un liktenis.

1791. gadā Sendomingo skaitījās ap 50 000 iedzīvotāju, simtiem ciemu un vairāk nekā desmit pilsētu. Lielākā bija Kapas pilsēta. Tā uzcelta salas ziemeļos, no vējiem aizsargātā kalna pakājē. XVIII gadsimta astoņdesmitajos gados Kapā bija 29 ielas, ap 50 000 iedzīvotāju. Ap plan- tatoru skaistajām mūra mājām pletās kopti dārzi. Pilsētas centrā slējās milzīga baznīca. Netālu stāvēja gubernatora augstā, atturīgā stilā celtā māja. Turpat tuvumā atradās kazarmas. Starp tām visur iespiedušās nēģeru mājas un būdas, krodziņi, viesnīcas. Nomalē pacēlās plašas noliktavas. Divas slimnīcas un vēl viena neliela baznīca atradās savrup. Pie tām sākās plats bruģēts ceļš. Gar ceļa malām stādīto koku lapotnes šalca vējā.

Ar Kapu konkurēja Portoprensa. Šī pilsēta pletās gar jūru vairāk nekā trīs kilometru garumā, tajā bija pāri par 700 lielu māju. Galu galā no Kapas uz Portoprensu pārcēlās franču gubernators. Dienvidos daudzināja Ke pilsētu — mājiņu virkni piekrastē. Tā bija mazāka par Kapu un Portoprensu, bet pārspēja šīs pilsētas ar savu komfortu. Plašākas un augstākas mājas, sausāks klimats, auglīgāka zeme. Leoganas pilsētu izplānoja pareizos četrstūros ar piecpadsmit taisnām ielām un trīs simti sešdesmit astoņām mājām. Leoganu uzcēla pusjūdzes attālumā no jūras, gaišā ielejā, kur netrūka avotainu, ledusaukstu strautu.

Ap pilsētām izveidojās ciemati un plantācijas — slavenās ziedošās plantācijas, kas ar koloniju ražojumiem apgādāja ne tikai Franciju, bet arī visu Eiropu. Plantāciju saimniecība bija intensīva, ar plašu vērienu. Milzīgā peļņa rosināja plantatoru centību un deva iespēju ieguldīt ražošanā lielus kapitālus.

Plantācijas bija līdzīgas cita citai. Plašs lauku un dārzu loks, centrā skaista saimnieka māja ar parku, ēnainiem dīķiem, zirgu staļļiem un noliktavām, ciematiņš ar baltām, tīrām ēkām — it idilisks stūrītis. Koku aleja atdalīja šo idili no vergu mājokļiem, un ne sodīto vaimanas, ne rupjās skrandas, ne nabadzīgās būdeles netraucēja saimnieku acis un degunus.

Bez fiziskā darba, bez garīgajām interesēm karstajā dienvidu saulē un tropu nogurdinošajā klimatā baltie ātri deģenerējās, kļuva par garīgiem un fiziskiem kropļiem. Dzīvojot greznībā, kādu nevarēja atļauties pat daudzi Eiropas monarhi, atbrīvojušies no vissīkākajiem darbiem, no mazotnes līdz mūža galam nevīžojot pat patstāvīgi apģērbties, baltie Sendomingo ātri un galīgi izvirta, kļuva slinki un maziski. 500 000 krāsaino strādāja, muguras neatliecot, lai 30 000 izlutinātu, izvirtušu un garīgi tukšu parazītu varētu dzīvot kā dīkdieņi. Bagātajā Sendomingo neattīstījās ne māksla, ne zinātne. Plantatoru seklajā vidē neuzplauka ne mērķtiecīga un stipra aizraušanās, ne lieli centieni, ne dziļas domas.

Toties, jo vairāk plantatori deģenerējās, jo spilgtāk plauka necilvēcība.

Nokrāsu pasaule

Sendomingo balstījās uz verga saliektās muguras. Pusmiljons tumšādaino bija tas pamats, uz kura plauka kolonija.

Salā bija ārkārtīgi liela vergu koncentrācija. Ne senajos, ne jaunajos laikos, ne Atēnās, ne Ninivē, nerunājot nemaz par Brazīliju un Kubu, nekur un nekad nav bijusi tik nesamērīga vergu un brīvo attiecība kā Sendomingo. Uz katru brīvo cilvēku, ieskaitot arī balto bērnus, bija vis-

maz septiņpadsmit vergu. Ja ņemam vērā, ka bija arī tādi baltie (piemēram, pavāri, muzikanti, zirgkopji utt.), kam nepiederēja vergi, un neierēķinām bērnus, tad uz katru pieaugušo vergu īpašnieku droši vien iznāca 50—70 vergu. Ja visi Sendomingo iedzīvotāji sanāktu uz viena laukuma, tad nēģeru un mulatu milzīgajā pūlī baltos nemaz nevarētu manīt.

Sendomingo bija nēģeru un mulatu zeme. Baltie bija sīks nacionālais mazākums, niecīgs starpslānis, mazs balts augonis uz spēcīgā melnā ķermeņa. Un tomēr Sendomingo saimnieki bija baltie.

Starp baltajiem saglabājās tie paši kārtu aizspriedumi, kas pastāvēja Francijā. Augstmaņi vairījās no zemas kārtas cilvēkiem, bagātie izturējās augstprātīgi pret nabadzīgajiem. Tikai pret krāsainajiem balto nometne nostājās vienotā frontē. Valdīja uzskats, ka pats pēdējais baltais ir nesalīdzināmi pārāks par pašu labāko melnādaino.

Starp salas krāsainajiem iedzīvotājiem atšķirību bija vēl vairāk nekā starp baltajiem. Kur rasu atšķirības paceltas šķiru līmenī, tur vieglai ādas krāsas niansei, asiņu sajaukumam, izcelsmes atšķirībai bija milzīga, bieži vien pat galvenā loma cilvēka dzīvē, pietuvinot viņu vai nu valdošajiem, vai apspiestajiem. Sendomingo bija rūpīgi izstrādāta terminoloģija, lai apzīmētņ visus izcelšanās variantus.

Galvenokārt tika šķiroti nēģeri un mulati. Mulats — baltā un nēģerietes pēcnācējs. Izcelšanās no divu rasu pārstāvjiem noteica mulatu īpatnējo stāvokli. Pārsvarā viņi bija brīvi cilvēki. Ar to 28 000 mulatu krasi atšķīrās no nēģeriem. Tomēr arī mulatiem nebija balto cilvēku tiesību. Gan mulata bērnus, gan mazbērnus varēja padarīt par vergiem. īsi sakot, mulatu tiesības bija atkarīgas no balto gribas.

Mēs jau zinām, kā izturējās pret vergiem. Bet Sendomingo izcēlās ar sevišķu cietsirdību. Taču arī šeit, tāpat kā visā Amerikā, padevīguma un nomāktības aizsegā plē- nēja liesma. Sazvērestība brieda sen. Ārkārtīgi lielā vergu koncentrācija Sendomingo salā atviegloja viņiem sacelšanās organizēšanu. Nezināmi vadoņi jau sen gatavoja eksploziju. Ja Sendomingo vēl mierīgi dusēja uz verga saliektās muguras, tad tikai tāpēc, ka vergs gaidīja īsto bridi, lai izslietos visā augumā.

Vai abats zināja?

1743. gada maijā Bredo plantācijā piedzima nēģeris. Kuģis pēc kuģa izcēla melnos vergus Sendomingo krastā. Mežus izcirta, parādījās Leoganas un Portoprensas baltās celtnes. Plauka kafijas birzis. 300 kuģu izkrāva mucas ar cukuru un kokvilnas ķīpas Marseļas, Bordo, Nantes ostās. Sendomingo spēki auga. Drūmo, nogurušo melno vergu drūzmā klaiņāja mazs, vājš nēģeru puisēns.

Viss vēl bija priekšā. Vēl padevīgi mirst nēģeri, un plantatori guļ mierīgi, dīvainais abats vēl nav paņēmis rokās spalvu, nākotnes revolūcijas nākamie vadoņi vēl iegulda naudu vergu tirdzniecības reisos. Viss vēl bija priekšā: gan giljotīna karalim, gan liesmojošā Kapa, gan Napoleona negods. Tusens pagaidām gana lopus.

Bredo plantācijas Sendomingo ziemeļos piederēja grāfam de Noje. Grāfs dzīvoja Francijā. Bredo saimniekoja grāfa pārvaldnieks Bjau de Libertass — cēlies no izputējušiem aristokrātiem. Izglītots, savaldīgs, mierīgs — Libertass atšķīrās no parastajiem pārvaldniekiem ar cilvēciskāku rīcību un nebija tik nežēlīgs. Viņa uzmanību saistīja atjautīgais ganiņš. Plantācijā, kur balto tikpat kā nebija, izglītoti nēģeri lieti noderētu. Libertass attapīgo nēģeru zēnu sāka mācīt grāmatā. Drīz Libertasu pavisam nopietni ieinteresēja zēna lieliskās spējas. Tusenu pieņēma pārvaldnieka mājā par kučieri.

Tusens vairākus gadus dzīvoja pie pārvaldnieka. Liber- tasam bija plaša bibliotēka, un nēģeru zēns, nejauši piekļuvis balto cilvēku zinībām, bezgala daudz lasīja. Stāsta, ka pirmā grāmata, ko viņš izlasījis, esot bijusi «Romas vēsture», tāpēc ari pirmais varoņa tēls bijis Spartaks. Tusens lasīja un lasīja bez izņēmuma visu, kas gadījās pa rokai, un pakāpeniski uzzināja svarīgas lietas. Izrādījās, ka verdzība pastāv jau sen, sen un ne tikai Sendomingo vien bija melnādaino kapenes. Izrādījās, ka visa pasaule pieder baltajiem. Izrādījās, ka vergi daudz reižu sacēlušies, bet ne reizi nav varējuši uzvarēt. Tusens uzzināja par Eiropu, par Franciju, savu saimnieku dzimteni, bagātu, lielu un stipru valsti. Tusens uzzināja, ka balto armijas no visām pusēm ielenc Sendomingo un jebkurā brīdī metīsies apspiest dumpi.

Reiz Tusena rokās nonāca Francijā tikko izdota grāmata. Tā bija «Abu Indiju filozofija un politiskā vēsture», autors — abats Reinals. Pirmajās lappusēs bija stāstīts par eiropiešu atklājumiem un iekarojumiem, ko Tusens jau zināja. Jā, jā, Kolumbs atklāja Gvanahani, Vasko da Gama apšaudīja pilsētas, flibustjēri izlaupīja Kapu — nēģeris visu to jau zināja. Sendomingo nēģeru liktenis, paša liktenis, — lūk, kas prasīja atrisinājumu. Pāršķīris lappusi, Tusens pēkšņi nodrebēja. Garīdznieka grāmatā, baltā cilvēka grāmatā, francūža grāmatā, ienaidnieka grāmatā atklāti, lieliem burtiem, gara un spilgta rindkopa uz mūžu mūžiem nolādēja verdzību. Atnāks Melnais Spartaks, un zem brīvības cīnītāju armijas triecieniem sabruks bezdievīga, nekaunīgā un nolādētā verdzība — kliedza grāmata. Tas bija pateikts skaidri, pārliecināti, visai pasaulei. Tas bija ne tikai pateikts, bet kvēli izkliegts, lepni pasludināts, draudoši paziņots. Tas bija kā zibens no skaidram debesīm, kā atklāsme no augšas. Tas bija tieši — melns uz balta. Katrā ziņā tā likās Tusenam.

Gāja gadi. Kučieris kļuva par uzraugu. 25 gadu vecumā Tusens apprecējās ar nēģerieti, laulība bija laimīga. Pārvaldnieka apzinīgo paligu vērtēja augstu. Viņa uzraudzībā nēģeri strādāja labi, plantācija deva lielu pelņu. Tiesa, Libertasam, kas k|uva arvien vecāks, nebūtu bijis par Jaunu naktī ielūkoties Tusena mājiņā. Pārsteigtais pārvaldnieks būtu redzējis, kā dienā nepieejamais uzraugs par kaut ko sačukstējās te ar vienu, te ar citu nēģeri un dažreiz viņiem pusbalsī kaut ko lasīja. Tur Libertass būtu varējis dzirdēt dedzīgus zvērestus, redzēt kvēlas acīs, uzzināt briesmīgus jaunumus. Bet neies jau cienījams baltais naktis klaiņot gar vergu logiem!

Gāja gadi. Tusens pārkapa četrdesmit gadu slieksni. Divi viņa dēli jau strādāja uz lauka. Nodzeltēja abata Reinala «Vēstures» lappuses. Tomēr nebija pienācis tik karsti gaidītais laiks. Gāja gadi, bet balto kundzība vēl arvien bija nesatricināma, un likās, ka nekas nespēj to sašķobīt. Gāja gadi, rokas k]uva nespēcīgākas, matos iemetās sarma, arvien biežāk likās, ka dzīve jau pagājusi, vairs neko nevarēs paspēt, viss jau par vēlu. Arvien biežāk gribējās atmest ar roku prāta argumentiem un — sākt, sacelt ļaudis, bet pēc tam — lai notiek kas notikdams! Bet tūkstoši izlasīto lappušu ataust atmiņā, un vēsais prāts remdē iekarsušo galvu. Nē! Tieši tā — uz labu laimi, karstumā, stihiski sākās un tika sakautas pārāk daudzas vergu sacelšanās. Ko Sendomingo vergi var padarīt milzīgajai Francijas armijai? Nē! Jāgaida, jāgaida ziņas no aizjūras, jo bez sabiedrotajiem, bez mērķa un palīdzības sacelšanās tik un tā lemta neveiksmei. Jāgaida, pat riskējot nesagaidīt.

Gāja gadi, un Tusens gaidīja.

Parizes balss

1789. gada 14. jūlijā sacēlušies parīzieši ieņēma Bastī- liju.

Eiropa nodrebēja. Skrandaiņu un baskāju armijas dragāja troņus. Kļuvuši nikni kā zvēri, viņu majestātes no Londonas, Vīnes, Berlīnes un Pēterburgas steigā savilka karaspēku. Kontinentam vēlās virsū divdesmit gadu ilga revolūciju zemestrīce. Centrālajam Parīzes kamertonim atsaucās sacelšanās visās malās. Atblāzmu pāri okeānam ieraudzīja arī Sendomingo salā.

Tā bija buržuāzijas revolūcija. Viņai tad arī nācās izlemt jautājumu par verdzību.

1666. gadā no Bordo un Nantes vien uz Gvineju pēc vergiem bija nosūtīti 108 kuģi. Tie aizveda uz Ameriku 37 000 nēģeru un nogādāja Francijā 37 000 000 livru. Kopš tiem laikiem Francijas vergu tirdzniecība bija izaugusi. Tā pilnīgi atradās buržuāzijas rokās. Tāpēc nav grūti saprast, kā buržuāzija vēlējās atrisināt verdzības jautājumu. Tā uzskatīja, ka revolūcijas mērķi ir jau sasniegti, vara sagrābta, iegūtas vienādas tiesības ar muižniekiem, tāpēc nav vairs vajadzīgi nekādi satricinājumi. Jakobīņu konventa laiki vēl bija tālu. Nacionālā sapulce pasteidzās paziņot, ka konstitūcija neattiecas uz kolonijām.

Bet Nacionālās sapulces domas un uzskati vairs nebija svarīgi. Svarīgs bija lozungs — «Miers būdiņām, karš pilīm!», svariga bija Bastīlijas ieņemšana, svarīga bija pati revolūcija. Ja krīt feodālisms, vai tiešām jāsaglabājas verdzībai? Mērķis bija dots, rokas atraisītas, balto nedalītā kundzība sašķobījās. Parīzes, Marseļas un Bordo naudasmaisi, cīnīdamies par savām interesēm, atmodināja darbībai tādus spēkus, pār kuriem viņiem nebija varas. Zirgs nometa jātnieku un sāka patstāvīgi pārvarēt šķēršļus.

Pirmās atbalsis

Sendomingo baltie revolūciju uzņēma naidīgi. Tā draudēja sagraut pašus pamatus. Sendomingo baltie paziņoja, ka Parīzes lēmumiem nepakļausies.

Kapas pilsētā sanāca salas nacionālā sapulce. Sala gatavojās atdalīties no metropoles.

Tomēr plantatoru varā vairs nebija noturēt savās rokās vēstures grožus. Uz vēstures skatuves parādījās īstie salas saimnieki.

Pirmie sāka mulati. Vincents Ožē — mulats, kas izglītību bija guvis Parīzē, centās noorganizēt sacelšanos. Vērīgie plantatori ātri likvidēja dumpi un Ožē sodīja ar nāvi.

Tusens gaidīja. Nacionālā sapulce apstiprināja verdzību — tātad pret nēģeriem arvien vēl bija visa Francija. Tādā gadījumā sākt vēl par agru. Bet viņš palika viens. Nēģeri rāvās uz cīņu. Visi juta, ka pienācis ilgi gaidītais brīdis. Tautas instinkts bija precīzāks nekā vadītāju plāni. Nēģeri tiecās cīniņā, un nekas vairs nevarēja viņus atturēt.

Tusens mēģināja atrunāt biedrus. Viņš centās pierādīt, ka gaidīt vairs nevajadzēs ilgi, ka drīz vien notikumi Francijā neļaus tai iejaukties Sendomingo lietās. Bet viņu neklausīja. Nepacietība bija pārāk liela. Notikumus neietekmēja ari tas, ka Tusens atteicās vadīt sacelšanos. Atradās jauni vadoņi, kas aizstāja tusenu.

Protams, Tusens kļūdījās. Pat ja būtu vajadzējis gaidīt, ar tādu Sendomingo masu noskaņojumu nedrīkstēja atteikties piedalīties cīņā. Taču diez vai vispār vajadzēja gaidīt.

1791. gada 14. augustā mežā sanāca pārstāvji no plantācijām. īsumā apsprieda situāciju. Nē, gaidīt vairs nevar. Jāsāk. Noteica laiku, sadalīja pienākumus. Tveicīgā vasaras naktī simtiem cilvēku bez trokšņa zagās cauri mežiem un sējumiem, stingstošām lūpām atkārtodami sākuma dienu un stundu. Satraukti viņi domāja par nākotni un saprata, ka atpakaļceļa vairs nav

Lavīna brāžas uz priekšu

1791. gada 23. augustā sākās Sendomingo vergu sacelšanās.

Izlauzās naids pret vergturiem. Cietsirdība, ar kādu baltie desmitiem gadu izturējās pret nēģeriem, izraisīja tikpat cietsirdīgu atbildi. Notikumu aculiecinieks rakstīja: «Visur uz ceļiem uzglūn, uzbrūk, nogalina … Pasaule vēl nekad nav pieredzējusi tādu atriebību. No visas salas dveš niknums pret baltajiem.»

Balto aizsardzība izkūpēja kā dūmi. Viņi nepaguva un nespēja pretoties. Visus baltos, kas dzīvoja ārpus pilsētām, nogalināja jau pirmajās dienās, bet pilsētām atlika tikai pretoties, cik nu katra spēja. Mazās pilsētas padevās cita pēc citas.

Visasiņainākā bija kauja pie Kapas. Uz ievērojamāko, pašu bagātāko un ienīstāko franču pilsētu traucās nemiernieku galvenie spēki. Naids aizmigloja viņiem acis, dzina cīnītājus pretī nepieejamiem balto nocietinājumiem.

Kapa dega. Pārgalvīgi nēģeri naktīs pa vienam iekļuva pilsētā, aizdedzināja mājas, nogalināja sargus. Degošajās ielās kā bezprātīgas skraidīja balto sievietes, kamēr lodes viņas panāca. Pārtiku nepieveda. Kareivji nostiprinājās māju drupās un dārgi pārdeva savu dzīvību. Pirmajās dienās pie Kapas krita 2000 balto un 10 000 melno. 1100 cukura, kafijas, kokvilnas un indigo plantāciju nodedzināja.

Tā bija balto laime, ka nēģeri sākumā bija slikti apbruņoti. Vergiem neizdevās slepeni savākt daudz ieroču, bet atņemt tos ienaidniekiem viņi vēl nebija paguvuši. Nedaudzās musketes pazuda cirvju, pīķu un dalcšu jūrā. Lietā tika likti pat vēršu aizjūgi, gultu kājas un lupatām aptīti stikla gabali. Kāds melnais meistars bija iemanījies gatavot koka lielgabalus. Tie kārtīgi izšāva četras reizes un piektajā reizē sasprāga. Ja sacelšanās brīdī nēģeriem būtu bijis pietiekami daudz šauteņu un lielgabalu, tad pēc mēneša salā vairs nebūtu palicis neviens baltais.

24. augustā kopā ar visiem sacēlās arī Bredo plantācija. Baltos un cietsirdīgākos mulatus nēģeri nogalināja un virzījās tālāk pretī galvenajiem spēkiem. Tomēr ne visus nogalināja. Veco pārvaldnieku neizdevās atrast. Pārmeklēja visas mājas, apkārtni un atmeta ar roku: «Nekas, vēlāk norēķināsimies.» Bet pārvaldnieks tajā brīdī sēdēja slepenā alā pie upes un klausījās Tusena paskaidrojumus.

«Klausies, bijušais saimniek,» Tusens droši vien teica. «Tu jau esi vecs un savus uzskatus nespēsi mainīt. Tomēr papūlies saprast, ka neviena netaisnība nevar pastāvēt mūžīgi. Tā rakstīts jūsu grāmatās, un tā ir patiesība. Mana tauta ir cēlusies cīņai, un jūsu vara beigusies. Jā, mēs nonāvēsim daudzus, bet tie, kas mirs, ir to pelnījuši. Es būšu kopā ar savu tautu un arī nogalināšu baltos. Bet tu biji labs pret mani un nebiji pārāk nežēlīgs pret citiem, tāpēc vari izglābties.» Naktī pārvaldnieks bēga uz piekrasti.

Tusens drīz parādījās cīnītāju vidū.

Anarhija — kārtības māte

Vergi izlauzās brīvībā. Sala bija kā milzīgs izārdīts skudru pūznis. Nezin no kurienes nākušas un nezin kam piederošas balto, mulatu un nēģeru vienības sastapās, izšķīrās, cīnījās, gāja bojā. Nebija vienota centra, valdības un štāba.

Vergi izlauzās brīvībā. Bet ko iesākt brīvībā? Ko brīvajiem Sendomingo iedzīvotājiem ēst, ko ģērbt mugurā un kā dzīvot?

Sākumā nevienu tas neinteresēja. Galvenais bija — graut, par jaunā celtniecību neviens nedomāja. Cīņas stihija plosījās nikni un nevaldāmi. Sendomingo valdīja anarhija.

Pamazām izvirzījās trīs galvenie sacelšanās vadītāji — Bukmans, Biasu un Zanfransuā. Katram bija 25 000— 30000 cilvēku liela aimija. Katrs cīnījās uz savu roku un maz rūpējās par citiem. Tusens ieradās Biasu armijā.

Tusenu sagaidīja ar sajūsmu. Cīnītāju vidū viņam jau sen bija nesatricināma autoritāte. Starp neizglītotajiem un atpalikušajiem nēģeriem viņš izcēlās ar savu eiropeisko kultūru, plašo redzes loku un izglītību. Tai pašā laikā vioš nebija atrāvies no masām, bija savējais, saprotams nēģeriem.

Pārdomu laiks bija beidzies. Armijā ieradās cilvēks ar noteiktiem mērķiem un lieliem plāniem. Tusens skaidri saprata, ka jācīnās par salas neatkarību. Kā šo neatkarību izcīnīt, to lai parāda prakse.

Cīnītājiem no visām pusēm draudēja briesmas. Daži nelieli cietokšņi bija palikuši franču rokās, saglabājusies daļa salas garnizona. Nelielu palīdzibu plantatori saņēma arī no Francijas. Vajadzēja tikai nēģeru spiedienam kļūt vājākam, un tūlīt palielinājās plantatoru teritorija.

Tomēr briesmas draudēja ne tikai no frančiem. Palikusi bez saimnieka, izdaudzinātā kolonija piesaistīja visas pasaules lielāko valstu uzmanību. No austrumiem Sendomingo ieradās spāņi. Viņi cerēja atgūt agrākos īpašumus. Kad krita Kapa, angļi izcēla desantu un sagrāba galvaspilsētu Portoprensu un Sendomingo galveno arsenālu — Molsennikolu. Angļu karaspēks sāka virzīties dziļāk salā.

1793. gadā Sendomingo bija sabiedriskā haosa ideāls. Franču rojālisti karoja ar franču republikāņiem un apvienojās tikai cīņai pret nēģeriem; angļi kāvās ar frančiem un ar melnādainajiem; spāņi uzbruka frančiem, nēģeriem un angļiem; nēģeri cīnījās gan ar angļiem, gan ar frančiem, gan ar spāņiem, bet dienvidos jau sākās mulatu nemieri pret nēģeriem, angļiem, frančiem un spāņiem kopā. Un visas šis neskaitāmās vienības nesaudzīgi iznīcināja ne tikai cita citu, bet uzspridzināja ceļus un ostas, dedzināja pilsētas un ciemus, izcirta mežus un plantācijas. Mazajai zemei uzbruka postoša pilsoņu kara šausmas.

Tusenam vajadzēja darboties šinī vissarežģītākajā militāro, politisko, ekonomisko, psiholoģisko spēku, ietekmju, centienu mudžeklī, šinī armiju, ideju un stihiju asiņainajā haosā.

Tusens sāka no mazuma. Viņš kļuva par ārstu Biasu armijā, ieklausījās, novēroja. Biasu bija milzīga autoritāte nēģeru karavīros. Gudrs, veiksmīgs, nekautrīgs — Biasu lika sevi cienīt. Godkāre mācīja viņu labi rūpēties par armiju, viņš centās gādāt par karavīriem, visādi pasvītrojot savu labsirdību un gudrību. Viņam veicās, armija sekmīgi uzbruka, un Biasu praktiski neslēpa, ka sapņo pēc uzvaras kļūt par Sendomingo imperatoru.

Biasu uztrauca konkurenti — Bukmans un Zanfransuā. Bet viņam laimējās arī te. Sadursmē ar kreolu pulkveža Tuzāra vienību Bukmans krita. Sajūsminātie franči, kam patika sūdzēties par nēģeru barbarismu, nogrieza Bukma- nam galvu, uzdūra lo uz pīķa un izlika Kapas centrālajā laukumā.

Pazaudējusi komandieri, Bukmana armija pievienojās Biasu. Tagad Biasu jau bija 60 000 vīru. Imperatora tronis viņam kļuva par revolūcijas vienīgo mērķi.

Atrodoties Biasu tuvumā, Tusens varēja labi iepazīt viņa godkārīgos plānus. Nē, cilvēks, kam personīgās intereses ir augstākas par sabiedrības interesēm, nevar vadīt revolūciju. Viņš jāaizstāj ar cildenāku figūru. Diženu cīņu nedrīkst apkaunot vadoņu varas kāre.

Tusens nolēma gāzt Biasu. Vadītāja tiesības vajadzēja uzticēt trešajam armijas vadonim — Zanfransuā, jaunam nēģerim, kas bija uzticīgs brīvībai.

Zanfransuā karaspēks ielenca Biasu nometni. Tusena iespaidā armija nepretojās. Biasu arestēja un nosūtīja uz salas vidieni, uz Svētā Augustīna cietoksni. Visas cīnītāju armijas priekšgalā tagad nostājās Zanfransuā. Tusenu iecēla par nodaļas komandieri.

Tomēr revolucionāro spēku vienība nebija ilga. Izrādījās, ka Zanfransuā nav daudz labāks par Biasu. Milzīgā vara sagrozīja jauno galvu. Pēc neilga laika Zanfransuā kļuva nodevējs.

Spāņi, kā jau zināms, gribēja sagrābt visu Sendomingo. Apetīte Spānijai bija liela, bet zobi satrupuši. Spāņiem nebija karaspēka. Izeju viņiem palīdzēja atrast gadsimtos ieaudzinātā rafinētā diplomātija. Zanfransuā saņēma priekšlikumu pāriet Spānijas pusē. Viņam piešķīra Sendomingo salas ģenerālgubernatora titulu, Spānijas karalis viņu iesvētīja bruņinieka kārtā. Alkatība piespieda lepnos

Pireneju aristokrātus nepievērst uzmanību tam, ka viņu ieliktenis cēlies no vergiem, aizvērt acis un neredzēt, ka viņš ir rupjš un neizglītots. Karaļa apbalvojumi bijušo vergu tūdaj ieveda augstākās spāņu aristokrātijas aprindās un deva viņam varu, kas bija lielāka nekā spāņu gubernatora vara.

Zanfransuā padevās tādam vilinājumam. No šī brīža nēģeriem vajadzēja karot, lai atņemtu frančiem, angļiem, mulatiem un saviem dumpīgajiem brāļiem Sendomingo un nodotu to Spānijas karalim.

Nepaspējis vēl neko ne saprast, ne apdomāt, Tusens, kas bija karavadonis Zanfransuā armijā, automātiski kļuva Spānijas pavalstnieks un Spānijas armijas pulkvedis. Patiešām — no vilka bēg, uz lāci krīt.

Slava Parīzei!

Zemeslodes abās pusēs — Francijā un Sendomingo — liesmoja divas drosmīgas revolūcijas.

Francijā pie varas nāca jakobīņi — Francijas buržuāzijas visrevolucionārākā dala.

«Visi franči tiek iesaukti pastāvīgā karadienestā. Jaunieši dosies cīņās; precētie kals ieročus, piegādās munīciju; sievietes gatavos teltis, apģērbus un strādās hospitāļos. Sirmgalvjus iznesīs uz laukuma, lai viņi iedvestu karavīriem varonību un naidu pret karaļiem!» teikts jako- biņu dekrētā.

Lūk, ar tādu revolūciju Sendomingo nēģeri varēja atrast kopīgu valodu! Vai viņi nebija iesaukti pastāvīgā karadienestā? Vai Sendomingo jaunieši necīnījās, vai precētie nekala ieročus, vai sievietes nešuva apģērbus un nekopa ievainotos? Konventa dekrēts aicināja uz to, kas jau sen eksistēja Sendomingo. Tikai izraisīt karavīru varonību un iedvest naidu pret karaļiem Sendomingo nevajadzēja, tā bija atliku likām.

1793. gada sakumā salā ieradās konventa komisārs San- tonakss, «Sabiedriskās glābšanas komitejas» un «Melno draugu biedribas» loceklis. Viņa pilnvaras bija plašas un nenoteiktas.

Santonakss ieradās Sendomingo vissaspīlētākajā perioda. Spāņu un angļu maitasputni plosīja salu. Sacēlušos nēģeru vidū valdīja nesaskaņas. Dienvidos rīkojās mulati, kas nepakļāvās nevienam. Daži tūkstoši franču, kas bija palikuši dzīvi, bezspēkā noskatījās, kā kolonija iet bojā. Franču virspavēlnieks ģenerālis Lavo ar karaspēka atliekām atradās Portdepē cietoksnī un no dienas dienā gaidīja uzbrukumu. Nēģeri vai nu paši, vai spāņu un angļu dienestā karoja pret frančiem, pret saviem vergturiem, jo viņos saskatīja galveno ļaunumu, lielākos draudus savai brīvībai. Un tad Santonaksa personā franču revolūcija Sendomingo salā nodemonstrēja savu cildenumu. Par spīti mūžsenajiem aizspriedumiem, par spīti savai armijai un sabiedrotajiem, paceļoties pāri rasu aizspriedumiem, Santonakss nostājās melno pusē, pret baltajiem.

Pēc Santonaksa neatlaidīgās prasības 1794. gada februārī konvents pieņēma likumu par verdzības atcelšanu Sendomingo.

Tusens, kas drudžaini meklēja izeju no strupceļa, pārsteigumā iepleta acis. Francija, vergturu dzimtene, galvenais ienaidnieks un pretinieks — Francija otrreiz sniedza viņam palīdzīgu roku pāri okeānam. Despots kļuva par sabiedroto, ienaidnieks — par draugu. Nēģeriem radās dižs sabiedrotais.

1794. gada maijā spāņu komandieris marķīzs Ermona pavēlēja Tusenam armijas galveno spēku priekšgalā doties uz Portdepē cietoksni, kur atradās ģenerālis Lavo, un to ieņemt. Jūnijā Tusens sāka pārgājienu. 25. jūnija rītā atpūtas vietā pie Trua Rivjeras upes Marmeladas tuvumā nēģeri ielenca 500 cilvēku lielo spāņu palīgvienību un to pilnīgi iznīcināja. Nākošajā dienā ģenerālis Lavo, kas no cietokšņa sienām skumji vēroja spāņu karaspēka sacelto putekļu mākoni, no viņu komandiera nēģera Tusena saņēma īsu depešu ar draudzības un savienības priekšlikumu.

Sarunas par savienību bija īsas. Ne Lavo, ne Santonakss neticēja Tusenam, — bet ko viņi varēja darīt? Ja franči nepiekristu, negaidītais sabiedrotais vienā dienā ieņemtu visu atlikušo franču teritoriju. Franči varēja izvēlēties: vai nu ticēt Tusenam, vai iet bojā. Vajadzēja ticēt. Nēģeru vadonis palūdza konventa dekrētu par verdzības atcelšanu, vēlreiz to uzmanīgi izlasīja un ar negaidīti priecigu smaidu sparīgi parakstīja līgumu par savienību. Pārsteigtie franči, neizpratnē saskatīdamies, redzēja, kā Tusens ātri noskrien no lieveņa, un pēc piecām minūtēm Portdepē pilsētu satricināja varens salūts no visiem lielgabaliem un šautenēm

Tusens kļūst par Luvertiru

Viņam jau bija piecdesmit divi gadi. Šinī vecumā karavīri aiziet atpūtā. Šinīs gados ķermenis sāk zaudēt spēkus, pierimst kaislības, pat sapņi kļūst bālāki. 52 gadu vecumā Tusenam vajadzēja stāties grūtas un sarežģītas revolūcijas priekšgalā.

īsā laikā armija saņēma jaunus ieročus, labāku apģērbu un pārtiku. Labā slava, prasmīgā politika un skaidrie nodomi palīdzēja Tusenam piesaistīt Francijas pusē nemiernieku lielāko daļu. Pirmais trieciens vērsās pret spāņiem un viņu melno sabiedroto Zanfransuā. Tusens, tāpat kā jakobīņu armijas ģenerāļi Francijā, ieviesa jaunu cīņas

taktiku — kaut ko vidēju starp pēkšņu partizānu triecienu un plaša vēriena kauju. Nēģeri vajadzības gadījumā gan sakārtojās kolonnā, gan izvērsās ķēdē, gan sadalījās sīkās vienībās, apejot ienaidnieka flangus. Dažos mēnešos spāņi cieta tik daudz neveiksmju, ka steigšus atkāpās uz savu teritoriju, atdodot cietokšņus un pilsētas.

Lavo un Santonakss prata novērtēt Tusenu. Kur franči bēga, Tusens uzbruka. Tusens kļuva par faktisko Sendomingo saimnieku. Lavo un Santonakss nevarēja neatzīt sabiedrotā augstsirdību. Melnais Spartaks — tā viņu tagad sauca franči — nekad neuzsvēra savu spēku, necentās panākt absolūtu varu. Tieši pretēji — viņš visādi centās pierādīt savu uzticību Francijas republikai un cieņu pret viņas interesēm un pārstāvjiem. Pirmo reizi sastapis varenu sabiedroto, Tusens nedomāja to nodot. Īstenojās senā pārliecība, ka Sendomingo nēģeriem nepieciešams atbalsts Eiropā.

Aiz okeāna notikumu attīstība nebija tik idilliska. Jako- bīņu izveidotais terora mehānisms savu uzdevumu bija paveicis, un buržuāzijai tas vairs nebija vajadzīgs. Eiropas monarhu armijas bija atsistas, valstī nodibināta kārtība. Robespjēra «galējības» buržuāziskajā revolūcijā vairs nebija ciešamas. 1794. gada 24. jūnijā Robespjēru arestēja un otrā dienā giljotinēja. Atkal pie varas nāca lielie īpašnieki. Parīzē sāka valdīt direktorija.

Tomēr buržuāzija saprata, ka pagātni tai vairs neatgriezt. Uz laiku nācās samierināties gan ar plašo demokrātiju Francijā, gan ar nēģeru brīvību Sendomingo. Bija nolemts visiem spēkiem saglabāt šo salu Francijai, bet par verdzības atjaunošanu padomāt vēlāk. Pagaidām direktorija griezās pie republikas melnajiem pilsoņiem ar lūgumu atbrīvot salu no angļiem.

Izpildot lūgumu, Tusens devās pret britiem. Nenogaidot triecienu, angli paši pārgāja uzbrukumā. Izšķirošā kauja notika pie Leoganas, kas piederēja nēģeriem. Anglijas flote pie cietokšņa izcēla desantu — 4000 britu karavīru un 2000 franču emigrantu. Kuģu artilērija atklāja drausmīgu uguni. Bet Tusens, iepriekš nocietinājis Leoganu, atsita uzbrukumu, prettriecienā sakāva desantu un atsvieda to jūrā. Neļaujot angļiem attapties, nēģeri straujā uzbrukumā ieņēma Mirbales un Granboa cietokšņus. Angļiem palika tikai Portoprensa un Molsennikola. Angļu ģenerāļi lūdza pamieru.

Briti — tie nav spāņi, karot ar viņiem daudz grūtāk. Tusena armija bija izvārguši, viņš piekrita noslēgt pamieru. Sarunu laikā ang|u ģenerālis Maitlends Britu impērijas karaļa vārdā svinīgi piedāvāja Tusenam Sendomingo imperatora troni ar noteikumu, ka viņš atļaus Anglijas tirgoņiem brīvi tirgoties. Angļi bija pārsteigti, kad Tusens kategoriski atteicās.

Baltie ilgi neizprata Tusenu. Vergturi iztēloja viņu par sadumpojušos mežoni, angļi iedomājās, ka viņš ir tiem pierastais avantūrists, franči — ka viņš ir uzurpators un tirāns. Francūzis Dibroks 1800. gadā rakstīja: «Tusens Luvertlrs nevēlas ne nēģeru brīvību, ne balto kundzību, viņš līdz nāvei ienīst mulatus, kurus viņš gandrīz pilnīgi iznicinājis, nicina melnos, kurus izmanto par savas godkārības ieroci un vienaldzīgi raida nāvē, ja viņa varai draud īslaicīgas briesmas. Viņš nelietīgi izmanto savu pirmo labdaru uzticību, viņš nodeva spāņus, piekrāpa angļus, mulatus, baltos frančus karaļu un republikas laikā, kļuva neuzticīgs savām asinīm, tēvijai un reliģijai, ko ciena tikai ārēji. Tāds ir Tusens Luvertlrs, un viņa dzīve arvien būs spilgts piemērs tam briesmīgajam ļaundarī- bam, ko cilvēks izdara varas kāres dēļ.. .»

Šo tipisko atsauksmi, no kuras dveš vergtura naids, šos koncentrētos melus Eiropā pasniedza kā zinātniskās analīzes kalngalus.

Mēs pazīstam kontrrevolūcijas neģēligos melus. Mēs labi iepazinām visas naidīgo apmelojumu formas un algotās krāpšanas nianses. Mēs labi zinām: ja ienaidnieks vaimanā un trako, tad viss notiek pareizi.

Šķiet, tikai Santonakss saprata Tusenu un ticēja viņam. Tieši Santonakss un viņa biedrs Polverels iesauca Tusenu par Luvertīru. Stāsta, ka reiz kaujas laikā Polverelu ielenkuši pārāk daudz ienaidnieku un viņu ievainojuši. Tusens to pamanījis un ar tādu spēku ielauzies ienaidnieka bara, ka pēc pusminutes jau bijis pie Polverela un izvedis viņu no aplenkuma.

«Šis cilvēks visur rada spraugas!» sajūsmā iesaucies Polverels. Franciski sprauga — ouverture; tā radies Tusena otrais vārds. Cita versija stāsta, ka Tusens pats iesaucis sevi par Luvertīru, it kā gribēdams teikt, ka viņa mērķis — pavērt nēģeriem ceļu uz nākotni. Vārda sākotnējo nozīmi aizmirsa, un Tusena Luvertīra vārds kļuva par biedu vergturiem.

Jā, Santonakss saprata Tusenu. Bet viņa vairs nebija salā. Viņu izsauca uz Franciju, un Santonakss nedeva nekādas ziņas par sevi. Lidz Sendomingo nokļuva valodas par jakobīņu vajāšanām, un daudzi gauži nopūtās, atceroties savu aizstāvi, kas varbūt jau sen gājis bojā.

Bez Santonaksa klājās grūti. Sala bija izpostīta. Zemi pasludināja par valsts īpašumu, bet lietošanā nevienam nesadalīja. Karš neļāva saimniekot. Kuru katru brīdi jebkurā vietā varēja ierasties ienaidnieki un nopostīt sējumus. Visi gaidīja, kad beigsies iekšējās jukas. Bet bads negaidīja.

Tusens baidījās, vai tikai franču pārstāvja prombūtni Francijā neiztulkos kā Sendomingo atdalīšanos. Gudrā vadoņa galvā jau brieda plāns par Francijas un Sendomingo valstu savienību, kas aizsargātu Francijas intereses salā un nēģeru valsts neatkarību. Kas gan tagad, kad Sendomingo nebija neviena balto varas pārstāvja, varētu liecināt par tās vienību ar Francijas republiku? Vajadzēja nomierināt Francijas valdītājus, iedvest tiem pārliecību, ka nēģeri paliks uzticīgi ar nosacījumu, ja tiks saglabāta viņu brīvība. Tusens izšķiras par traģisku soli: valsts interešu labā viņš upurē savus bērnus. Drīz pēc Santonaksa aizbraukšanas Tusens sūta viņus uz Franciju. Oficiāli tiek paziņots, ka divi jaunieši brauc uz Parīzi mācīties, bet visi saprata — tie ir ķīlnieki. Ar savu bērnu dzīvibām Tusens galvoja, ka būs uzticīgs Francijai.

Tāds galvojums direktoriju nomierināja, bet neapmierināja. Kas zina, ko stūrgalvīgais iezemiešu vadonis viens pats var izdarīt! Santonaksa vietā direktorija sūtīja citu komisāru — ģenerāli Geduvilu.

Jaunais komisārs nemaz nelīdzinājās Santonaksam. Pašpārliecināts, nekaunīgs, viltīgs, caur un cauri reakcionārs — Geduvils ieradās Sendomingo, cieši atceroties direktorijas norādījumu: darīt visu iespējamo, lai vājinātu nēģeru spēku, iegūt laiku un nogaidīt, kamēr direktorija «ievedīs kārtību» Francijā un ķersies pie Sendomingo.

Geduvils agrāk nekad nebija bijis šajā salā. Viņš bija saklausījies visvisādus nostāstus par bijušo vergu mežonību un nodevību. Viņš bija pārliecināts, ka galvenais ir ieturēt «stingras rokas» politiku. Geduvils brauca pie vergiem, brauca valdīt.

Nokāpis krastā, ģenerālis uzzināja, ka Tusens Porto- prensā ved sarunas ar Maitlendu par angļu pilnīgu evakuāciju no salas. Uzpūtīgais Geduvils ieradās sarunu vietā un paziņoja, ka tikai viņš esot pilnvarots vest šādas sarunas. Tusens pieklājīgi uzklausīja iekarsušo komisāru un tikpat pieklājīgi paziņoja, ka par sarunu rezultātiem viņš pēc tam nekavējoties ziņošot Francijas valdības pārstāvim. Atsveicinājies Luvertīrs aizgāja, bet Geduvils drāzās pie Maitlenda. Pēdējais atteicās viņu pat pieņemt. Ko gan praktiskais brits lai runā ar komisāru, kura vara ir tīri fiktīva?

Geduvils apslēpa niknumu. Viņš centās pierunāt Tusenu uzbrukt pēdējam ienaidniekam — mulatu valstij salas dienvidos, kuru vadīja mulats Rio. Bet Tusens atteicās. Izmocītā zeme nebija spējīga karot. Un vai bija pareizi uzbrukt mulatiem, kurus agrāk apspieda tāpat kā nēģerus? Turklāt daudzi godīgi mulati dienēja Tusena karaspēkā. Kāpēc vajadzēja saasināt ar viņiem attiecības?

Tad Geduvils devās uz dienvidiem pie Rio. Tas izrādījās pielaidīgāks. Cerēdami uz komisāra apsolīto Francijas palīdzību, mulati uzbruka nēģeriem. Sala vēlreiz iestiga kara muklājā. Geduvils savu uzdevumu bija izpildījis: nemiernieku spēki tika ievērojami vājināti jaunās savstarpējās kaujās.

Tomēr uzņēmīgais ģenerālis nesagaidīja savas idejas rezultātus. Viņš izdarīja muļķību, personīgā sarunā paziņodams, ka nepiekrītot Tusena likumiem par zemi un ierosināšot Parīzē šos likumus atcelt. Uzbrukumu revolūcijas svarīgākajiem iekarojumiem nēģeri attiecīgi novērtēja. Geduvilam pēkšņi pazuda adjutants. Ģenerālis pieņēma citu, bet arī otrais adjutants noslēpumainā kārtā pazuda. Kad nozuda arī trešais adjutants, Geduvils saprata visu. Pievakarē viņš devās pie Tusena sūdzēties, bet cejļā ievēroja, ka viņu pastiprināti uzmana. Komisārs atgriezās mājās, aizslēdza durvis, salika uz galda pistoles un gaidīja nakti. Nakti viņš slepus nokļuva ostā un ar pirmo pagadījušos kuģi aizbēga uz Franciju.

Pēc nekrietnā ģenerāļa bēgšanas nēģeru un mulatu karš turpinājās. Tikai 1800. gadā Tusens uzvarēja, bet Rio aizbēga uz Eiropu. Beidzās pēdējā cīņa ar pēdējo ienaidnieku. Luvertlrs nevienu nesodīja, bet. visiem pavēlēja nekavējoties atgriezties pie darba. Nogurusi, ne dzīva, ne mirusi — zeme sauca pēc miera. Visi ienaidnieki bija sakauti, visas kaislības nomierinājušās. Sendomingo varēja atpūsties.

Kad uzvar vergi…

XVIII un XIX gadsimtu mijā Rietumindijas centrā, kur ilgu laiku nedalīti bija valdījusi verdzība, radās neatkarīga nēģeru valsts.

Savā laikā «speciālisti» apgalvoja, ka «mežonīgie nēģeri» neesot spējīgi uz organizētu sacelšanos. Nēģeri sacēlās, un Kapas krāsmatas bija viņu organizētības draudīgs liecinieks. Tad ietiepīgie «speciālisti» centās visus pārliecināt, ka «kailo mežoņu» dumpis kuru katru brīdi tikšot apspiests. Gāja gads pēc gada, frančiem, spāņiem, angļiem gāja bojā korpuss pēc korpusa, g/ima kuģi, padevās cietokšņi, un «speciālisti» apklusa. Pēdīgi dziļdomīgi raksti saka apgalvot: kaut arī nēģeriem «gadījuma pēc» esot izdevies izturēt kaujās, tomēr par saimnieciskās dzīves noorganizēšanu «neizglītotajiem iezemiešiem» neesot ko domāt.

Sendomingo vajadzēja vārda tiešā nozīmē pacelt no pelniem. Uzvarējušie vergi bez zināšanām, bez pieredzes, bez parauga sāka iekārtot savu valsti.

Tusens kļuva par valsts darbinieku. Bez jebkādas teorijas, tikai balstoties uz veselo saprātu un nēģeru gribu, viņš sāka atjaunot Sendomingo.

Vispirms vajadzēja parūpēties par zemi. Pēc ilgām pārrunām nolēma, ka katram nēģerim jāatgriežas tajā plantācijā, kur viņš strādājis pirms sacelšanās. Plantācijas nodeva kopīgā īpašumā tiem, kas tās apstrādāja. Izveidojās sabiedriskais īpašums. Apvienotajās saimniecībās ne tikai atJava kopēju darbu, tajās vajadzēja visiem kopā apstrādāt plantāciju, kopīgi novākt ražu un kopēja sapulcē sadalīt produkciju. Apvidus darbu uzraugs sekoja, lai sadale būtu taisnīga. Izpostītajā Sendomingo tāda kooperācija bija vienīgā izeja.

Nēģeri sāka audzēt tās kultūras, pie kurām bija pieraduši: kafiju, cukurniedres, indigo, tabaku. Revolūcijas gados daļa kafijas koku bija aizgājusi bojā, daļa pārvērtusies par mežeņiem. Bet šoreiz gadījās laime nelaimē. No meže- ņiem iegūtajai kafijai bija īpatnēja, tikai šiem kokiem raksturīga garša, kas ļoti atšķīrās no kultūras šķirņu kafijas. Eiropiešiem negaidīti iepatikās Sendomingo kafijas garša, un tai pavērās visplašākais tirgus. Karavīri, kas bija noilgojušies pēc darba, strādāja aizrautīgi, ar entuziasmu. Uz atjaunotajām ostām sāka plūst kafijas, cukura, tabakas, kokvilnas vezumi, pieblīvējot noliktavas un iepriecinot tirgotājus. Vienā gadā izdevās atjaunot Sendomingo plantāciju slavu. Pazīstamajās ostās atkal ienāca agrāko pircēju eskadras, un vērtīgo koloniālo preču kastes kā senāk smagi piepildīja kuģus. Pilsētas atdzīvojās, kļuva priecīgākas. Atvērās veikali, viesnīcas, kantori. Iebaidītie tirgotāji izraka noglabāto naudu. Sendomingo atkal būvējās.

Tusens paguva būt visur. Vecs, noguris — viņš ieradās gan plantācijās, gan tirgotāju namos, gan Portoprensā, gan Kapā. Viņa laikabiedru rakstos attēlots nevis vārgs, bet lietišķs, enerģisks cilvēks. «Tusens ir vidēja auguma, pavājš, kvēlām acīm, ašu, caururbjošu skatienu,» raksta

Dibroks. Vadonis reti nokāpa no zirga, gulēja ar visam drēbēm un maz.

Pēc viņa pieprasījuma salā sanāca sava likumdevēja sapulce. Sapulce pieņēma Sendomingo konstitūciju. Lai arī šī konstitūcija neizcēlās ar krāšņu stilu un spilgtu izteiksmi, lai ari tā nepretendēja uz pēcteču apbrīnu, taču pats galvenais tajā bija noteikts stingri un pareizi. Vara piederēja tautai, par katru uzbrukumu tautas varai draudēja nāves sods. Sendomingo bija pasludināta par nēģeru republiku. Tomēr atsevišķi bija paskaidrotas un aizsargātas ari balto un mulatu tiesibas. Likums aizstāvēja katru Sendomingo pilsoni — neatkarīgi no rases un ādas krāsas. Par republikas pirmo prezidentu ievēlēja Tusenu Luvertīru.

Prezidents bez steigas, apdomīgi izvēlējās palīgus. Izveidojās valdība. Pienāca laiks domāt arī par budžetu. Pat franču valdīšanas laikā Sendomingo nebija budžeta. Noteica nelielus nodokļus plantācijām un tirdzniecības tarifus.

Par budžeta līdzekļiem uzturēja pārvaldes orgānus un galvenais armiju. Nēģeri neaizmirsa pagātnes mācības. Stiprie kaimiņi kuru katru brīdi atkal varēja uzbrukt mazajai zemei. Divdesmiftūkstoš viru lielā armija arvien bija kaujas gatavībā. Iepirka ieročus, laboja un būvēja cietokšņus. Katru plantāciju uzskatīja par bataljonu, un pēc pirmā signāla desmitiem tūkstošu lielajām rezervēm vajadzēja iesaistīties kaujā.

Naidīgi noskaņotie baltie atkal kļūdījās. Nēģeru valsts nostiprinājās, tās spēki auga. Par spīti visai pasaulei, nēģeri pierādīja savas spējas pārvaldīt. Uzvarošās revolūcijas karogs droši plīvoja pār nepakļāvīgo zemi.

Napoleons negrib…

Tusens nebija aizmirsis: sala ir Francijas republikas daļa. Francija ir Sendomingo aizbildne. Katrā gadījumā tādai tai bija jāpaliek.

Tusens paturēja to prātā un centās, lai Parīze neraizētos. Tiesa, Parīzē risinājās notikumi, kas Sendomingo prezidentam ļoti nepatika. Direktorija turējās uz durkļiem, plauka izlaidība un pērkamība. Tad parādījās kāds aizdomīgs ģenerālis un devās uz Āfriku. Tur viņu, protams, sakāva;

viņš atgriezās Francijā, padzina direktoriju un pasludināja sevi par pirmo konsulu.

Tas viss nesolīja nekā laba, un veiklā un aukstasinīgā Bonaparta personība nemodināja ne mazāko uzticību. Vajadzēja turēt pulveri sausu, bet pagaidām saglabāt iepriekšējās attiecības ar Franciju.

«Pirmajam balto konsulam no pirmā melno konsula,» — tā sākās vēstule Napoleonam, kurā Tusens ierosināja Francijas un Sendomingo savienību. «Sis Tusens ir dumpinieks un vergs, kuru vajag sodīt,» izgrūda Napoleons, kad bija izlasījis vēstuli. Tādu pašu efektu izraisīja arī divas nākošās Tusena vēstules. Nesagaidījis atbildi uz trim vēstulēm, Luvertīrs apklusa. Kļuva pilnīgi skaidrs: no Bonaparta nekā laba nav ko gaidīt.. Jāsagatavojas uz nepatikšanām.

Tusens pastiprināti ieveda ieročus, apmācīja armiju. Kad viņš uzzināja, ka Spānija savu Sendomingo dalu atdevusi Francijai, Sendomingo armija nekavējoties iegāja Santodomingo un ieņēma to. Visa sala tagad piederēja nēģeriem. Vajadzēja nodrošināties pret nevēlamiem kaimiņiem.

Tusena nojautas bija pareizas. Nostiprinājies, kļuvis spēcīgāks, Bonaparts sāka rīkoties enerģiski. Viņam bija plaši plāni. Cietis neveiksmi Āzijā, viņš iecerēja dibināt milzīgas Francijas kolonijas Amerikā. Par šīs kolonijas kodolu vajadzēja kļūt Luiziānai pie Misisipi upes. Bet vispirms vajadzēja nodrošināt aizmuguri un izveidot stipru bāzi Kārību jūrā. Tātad jāpakļauj Sendomingo.

Buržuāziskās Francijas vēsturnieki reti piemin Napoleona armijas karagājienu uz Sendomingo. Ja arī gadās par to runāt, tad tikai garām ejot, starp citu — jā, bija tāda policejiska akcija, diža cilvēka sīks darījums. Bet fakti stāsta patiesību. Sendomingo iekarošana nebija sīkums Napoleona politiskajos plānos. Nēģeru republikas pakļaušanai Bonaparts sūtīja Francijas labākās armijas — Reinas armijas labākās daļas. Ekspedīcijai atlasīja 25000 rūdītu veterānu. 40 kara kuģiem vajadzēja pārvest armiju par okeānu un palīdzēt tai aiz okeāna. Uz Sendomingo Napoleons sūtīja spēkus, kas bija gandrīz tikpat lieli kā tie, ar kuriem viņš nesen gatavojās pakļaut Indiju.

Pirms došanās ceļā pirmā konsula kabinetā sanāca kara padome. Bonaparts īsumā vēlreiz atkārtoja galvenos norādījumus. «Sendomingo atgūšana ir pirmais solis, lai Francija kolonizētu Ameriku.»

Ģenerāļi māja ar galvu. Lai pirmais konsuls neraizējas — salā tiks nodibināta kārtība.

Napoleons viltīgi smaida. Nē, ģenerāļi vēl nezina visu. «Pasaukt Albertu un Izaku!» Divi apmulsuši tumšsejaini jaunekļi ierodas spožajā kara padomē. «Tie ir Tusena dēli,» paziņo Napoleons. «Viņi mums palīdzēs atrast kopīgu valodu ar savu tēvu. Vai ne tā, mani grenadieri?» Jaunekļi paceļ galvu. Vai tiešām pats varenais karavadonis runā ar viņiem? Divi uzticami, iemīlējušies skatieni pievēršas Bonapartam. Ar viņu, ar varoņu varoni šie zēni ietu ugunī un ūdenī. Protams, viņi atrunās tēvu no kaprīzēm.

1802. gada 2. februārī Sendomingo salas iedzīvotāji svinēja brīvības gadadienu. Dārdēja bungas, skanēja dziesmas, Portoprensas ielas pildīja priecīgu, uzposušos ļaužu drūzma. Bija labi pastrādāts, sala pacelta no drupām. Tirdzniecības kuģi ostā, parādot cieņu vietējiem svētkiem, bija izrotāti ar karodziņiem, un visas pasaules nāciju matroži priecājās kopā ar iezemiešiem.

Tusens ar štābu bija apmeties netālu no pilsētas. Līdz šejienei atlidoja svētku troksnis. Prezidents atpūtās, klausoties mūzikas skaņas. Jā, viss ritēja labi. Drīz, ļoti drīz Sendomingo kļūs par ziedošu un laimīgu zemi, ko apbrīnos un apskaudis visa pasaule.

Bet kāpēc dziesmas apklusa? Bungas … jā, skan bungas, bet tas ir kas cits . .. Tas ir trauksmes signāls. Kas tā par dunoņu, kas veļas no pilsētas? Kas noticis? Melns pūlis gāzās uz štābu. Putekļi klāja uztrauktās sejas un svētku apģērbus. Vīrieši, sievietes, bērni kliegdami sastājās ap Tusenu. «Kuģi!» Viņš saprata.

Pēc pusstundas Tusens tālskatī vēroja balto buru precīzo līniju. Viens, divi, pieci, piecpadsmit, divdesmit trīs … Neviena tirdzniecības kuģa, visi kara kuģi. . . Visapkārt stāvēja virsnieki; pūlis klusēdams gaidīja kalna pakājē. Vecais vadonis lēnām nolaida binokli, un klusumā visi dzirdēja dobju balsi, kas pēkšņi iedrebējās: «Šie kuģi nes nāvi brīvībai.»

Līdz pēdējai iespējai

Jūras izlūki ziņoja: salai tuvojas 40 kara kuģu. Jūrā eskadra sadalījās trīs daļās. Kara padome rēķināja: 40 kuģi — tas ir apmēram 25 000 vīru desants.

Tusena trīs vietnieki — Morela, Kristofs un Desalīns tajā pašā vakarā devās trīs dažādos virzienos. Kristofs ieradās Kapas pilsētā, Morela — Portoprensā, Desalīns — organizēt rezerves. Simtiem ziņnešu aizauļoja uz pilsētām, cietokšņiem un plantācijām. Pavēle visiem bija viena: cīnīties līdz pēdējai iespējai, tad nodedzināt un uzspridzināt visu un aiziet kalnos. Uzdevums — sagatavoties ilgstošam karam.

Tuvojoties salai, franči sadalījās trīs vienībās. Pirmā kuģu grupa, ko vadīja ģenerālis Budets, devās uz Portoprensu. Otrajai vienībai ģenerāļa Rošambo vadībā vajadzēja izcelties Masenilas līcī un aplenkt Dofinas cietoksni. Pats Leklerks, Napoleona svainis, eskadras un armijas komandieris, virzījās uz Kapas pilsētu,

Kad Leklerka eskadra tuvojās Kapai, bija vajadzīgs locis. Signalizēja uz krastu. Krasts klusēja. Tad izsūtīja uz priekšu trīs kuģus. Tie lēnām virzījās uz līci un atklāja, ka visas bojas noņemtas. Kapteiņi riskēja pavirzīties uz priekšu vēl dažus metrus, tad klusais krasts atdzīvojās. Sāka dārdēt fortu artilērija, uz kuģiem lidoja trāpīgas lodes.

Leklerks aizsūtīja Kapas komandantam vēstuli. Vēstulē viņš paziņoja, ka ieradies saskaņā ar Francijas pirmā konsula pavēli un viņu pārsteidzot nelikumīgā pretošanās. Eskadrai neesot nekādu ļaunu nodomu. To pierādot Sendomingo iedzīvotājiem adresētais uzsaukums, ko parakstījis personīgi pats Napoleons. Pieri saraucis, Kristofs lasīja vēstulei pievienoto uzsaukumu. «Sendomingo iedzīvotāji!» rakstīja Napoleons. «Lai kāda arī būtu jūsu izcelšanās un sejas krāsa, jūs visi esat franči, visi vienlīdzīgi dieva un Republikas priekšā. Francija, tāpat kā Sendomingo, bija dumpja upuris. To plosīja iekšēji un ārēji kari. Bet tagad viss ir mainījies: visas tautas ir draudzīgas ar frančiem un zvērējušas tiem saglabāt mieru un mīlestību. Tāpat arī visi franči zvērējuši but draugi un brāli. Sagaidiet tad arī jūs frančus kā savus brāļus!

Valdība sūta jums kapteiņģenerāli Leklerku un lielu karaspēku, lai aizsargātu jūs no jūsu un Republikas ienaidniekiem. Ja jums teiks: «Šis karaspēks ieradies atņemt jums brīvību,» — atbildiet: «Republika nepieļaus, ka mums to atņem.»»

Tik nekaunīgi meloja un zemiski rīkojās Napoleons. Visa Eiropa zināja, ka armija devusies atjaunot verdzību, bet Bonaparts zvērēja pretējo. Visa Eiropa zināja, ka Francijā republikas vairs nav, bet Bonaparts apelēja pie tās autoritātes. «Republika nepieļaus!» Kāda republika? Vai tā, kuru Napoleons jau bija gāzis un kuru pēc diviem gadiem viņš galīgi likvidēja?

Tālāk Kristofs nelasīja. Strādājot kopā ar Tusenu, viņš bija guvis diezgan labu politisko pieredzi. Bet meliem īsas kājas. Ja ieradusies parasta, draudzīga eskadra, kāpēc tad speciāli brīdināt, ka tā neatjaunos verdzību?

Admirāļa kuģim tuvojās laiva. Kapas ostas priekšnieks mulats Sangass mierīgi uzkāpa uz kuģa pie nepacietībā degošā Leklerka un bez steigas paziņoja, ka, tiklīdz balto eskadra ieies ostā, visi Kapas baltie iedzīvotāji tiks nogalināti, bet pilsēta nodedzināta. Leklerks neticēja. Viņš aizturēja Sangasu un pavēlēja viņam loča vietā ievest kuģus ostā. Sangass īsi atteicās un atkārtoja tos pašus draudus. Viņam apmeta ap kaklu cilpu, viņš vēlreiz atteicās. Piedāvāja 50 000 franku un Francijas armijas pulkveža pakāpi, — viņš tikai papurināja galvu. Sangasu pakāra pie rājas.

Pēc desmit minūtēm ieradās Kapas balto iedzīvotāju pārstāvji. Delegācija loti lūdza Leklerku necelties malā pie Kapas, nepakļaut nāves briesmām viņu ģimenes. Tajā pašā laikā pienāca arī oficiālā Kristofa atbilde. Kapas komandants pieprasīja, lai franči vācas projām pie visiem velniem.

Leklerks tomēr neticēja. Naktī viņš Kapas apkārtnē izcēla desantu. Pēc stundas milzīga liesma uzšāvās pār pilsētu. Kapa atkal dega, bet šoreiz drupās nocietinājās melnie kareivji, dārgi pārdodami savu dzīvību. Dienu noturējies, Kristofs no liesmojošās pilsētas aizgāja kalnos.

Ģenerālis Rošambo, izceļot desantu pie Dofinas, nesastapa pretestību. Tusena pavēle cietoksni vēl nebija sasniegusi. Tomēr arī bez pavēles nēģeri atsita divus triecienus, pēc tam sešas stundas cīnījās uz barikādēm un ielu kaujās. 3. februārī Dofina krita.. Rošambo nekavējoties devās uz Kapu un atrada tur pelnus un Leklerku, kas, zaudējis pašpārliecību, lādējās.

Arī ģenerālis Budets Portoprensā iegāja tikai pēc tam, kad beidza degt plašā ugunsgrēka pēdējā oglīte. Morela karaspēks aizgāja kalnos.

Sēdēdams mazā kalnu būdiņā zemes vidienē, Tusens vēlreiz pārlasīja vēstuli, ko Napoleons bija sūtījis viņam personīgi: «Jūs ieguvāt mūsu cieņu, mēs ar prieku atzīstam un pasludinām svarīgos pakalpojumus, kurus Jūs izdarījāt Francijas tautai. Par to, ka Sendomingo plīvo nacionālais karogs, mums jāpateicas Jums un Jūsu drosmīgajiem nēģeriem,» glaimoja Bonaparts. Tas bija kā sunim pasviests kauls. Taču tūlīt sekoja pātagas cirtiens. Napoleons lika izbeigt spēlīti ar konstitūciju un pakļauties Leklerkam. «Pretējā gadījumā …»

Uz galda guļ uzsaukums iedzīvotājiem. Kāds viltīgs un neprincipiāls ienaidnieks! Atsūtīt divdesmit piecu tūkstošu vīru armiju, 40 kuģu un apgalvot, ka tie ieradušies, lai aizsargātu Sendomingo no kaut kādiem mistiskiem iekarotājiem. Kad ienaidnieki bija uz salas, franči nesteidzās palīdzēt. «Republika nepieļaus!» Ja, grūti laiki uzbrukuši Sendomingo!

Pēc pirmā mēģinājuma Leklerks saprata — ar spēku vien neko nevarēs panākt. Kamēr nēģeriem ir armija, Napoleona rīkojumu nevar izpildīt. Nepieciešama viltība, viltība, viltiba!

Salā tiek izplatītas tūkstošiem proklamāciju. Tās apgalvo, pārliecina, prasa, aģitē. Franči nemaz nedomā atjaunot verdzību, franči ieradušies kā draugi, lai pasargātu zemi no iespējama angļu iebrukuma. Atjēdzieties, Sendomingo iedzīvotāji! Kāpēc jūs karojat ar saviem aizstāvjiem? Kāpēc izliet asinis? Vai tad Sendomingo nav Francijas republikas daļa? Vai tās iedzīvotāji nav Francijas pilsoņi? Vai franču valoda nav valsts valoda? Vai franči nav palīdzējuši bijušajiem vergiem aizstāvēt brīvību? Atcerieties Santonaksu, Lavo, kopīgās cīņas pret spāņiem un britiem! Sendomingo iedzīvotāji, nomierinieties, neklausiet provokatoriem, ticiet republikai! Francijas armija nes jums mieru un pilnīgu drošību no visiem ienaidniekiem!

Skrejlapu tūkstoši, apdomātu, smalku, skurbinošu melu upes un jūras. Armija, kas nošāva jakobīņus, apelē pie viņu vārdiem. Armija, kas likvidēja republiku, aizsedzas ar tās karogu. Baumas, kas paralizē gribu, kas jauc prātus, indīgas baumas lodā pa salu. Zeme, kas tikko bija atvilkusi elpu pēc septiņiem asiņaina kara gadiem, trīsošu sirdi ieklausās miermīlīgajās frāzēs. Varbūt tiešām viss beigsies labi? Varbūt nevajag atkal izliet asinis, dedzināt ar tādām pūlēm atjaunotās pilsētas, izmīdīt tikko apsētās plantācijas? Ja nu Tusens kļūdās? Ja nu tomēr var izvairīties no kara? Varbūt ticēt?

No rokas rokā ceļo tūkstošiem proklamāciju. Pirksti, kas žņaudza ieroci, kļūst vaļīgāki, lielgabalu* degļi nodziest, ielu barikādes izirst. Nomocītā, savainotā zeme lūdz, ļoti lūdz, kliedz: «Nevajag kara!»

Un laime kļūst neuzticīga Tusenam.

Desmit dienās gandrīz pilnīgi bez cīņām franči sagrābj piekrasti, visus cietokšņus. Komandanti atver pilsētu vārtus, nēģeri atdod ieročus. Tikai centrā, kalnos, vēl paliek ģenerāļi un armijas, kas nepadodas. Te arī pats Tusens.

Viņš mēģina noturēties. Uzticīgie pulki klausa katram viņa vārdam. Kristofs un Desalīns, pēdējie līdz galam uzticamie palīgi, pilda viņa pavēles. Kretapjero cietoksni

Desalīns noturējās daudzas dienas. Leklerks pie mazajiem nocietinājumiem savilka gandrīz visu armiju, bet Desalīns nepadevās, kamēr saņēma Tusena pavēli. Saņēmis pavēli, viņš naktī atvēra vārtus, izlauzās cauri visai franču armijai un kopā ar karaspēka atliekām ieradās pie Tusena.

Vecais karavadonis atkal jutās kā senāk. «Nē, pirmā konsula sūtņi, tik viegli jūs netiksiet galā ar vergiem! Pamēģiniet sagūstīt mani kalnos, kur uzticami kareivji sargā katru taciņu, kur katrs kalns ir cietoksnis! Riskējiet ar frontālu triecienu, un mēs ielenksim jūs no visām pusēm un nomērdēsim badā! Mēģiniet ielenkt mūs no flangiem, un mēs sakausim jūsu pulkus pa dajām! Nē, «brīvības nesēji», par agru jūs priecājaties!»

Desmit dienās franči sagrāba visas valsts pilsētas. Simt trīsdesmit dienas viņi karoja kalnos ar Tusenu.

Reiz no franču priekšposteņiem atdalījās grupa ar baltu karogu. Nēģeri aizveda to uz galveno štābu pie Tusena. Kad atvērās būdiņas durvis un uz sliekšņa parādījās divi slaidi, skaisti jaunekli spožos formas tērpos, vadonis sāka raudāt. Vainīgi bija gadi, kara smagums un rūpīgi slēptā tēva mīlestība. «Mani bērni,» teica sirmais karavadonis, «nesakiet man nekā. Zinu, kāpēc jūs atnācāt. Iesim!» Tusens pieveda dēlus pie stāvas kraujas. «Redziet, bērni, jūs piedzimāt tur, kur sākas mežs, Tur ciņu sāka jūsu tēvs. Astoņus gadus mēs karojām, astoņus gadus gāja bojā mūsu cilvēki, bet mēs izcīnījām brīvību. Un jūs gribat pierunāt, lai es atkal to atdodu? Es jūs nespiežu — varat atgriezties vai palikt kopā ar mani. Bet Leklerkam paziņojiet, ka viegli es nepadošos.» Jaunākais — Izaks palika. Vecākais — Alberts aizgāja.

Pamazām, ar grūtībām, tomēr arvien ciešāk ap Tusena pozīcijām savilkās franču loks. Izbeidzās patronas, ūdens, pārtika. Zeme klusēja. Neviens neuzdrošinājās palīdzēt savam prezidentam. Kad nēģeru rokās palika vairs tikai daži kalni, Tusens saprata, ka turpināt pretošanos ir veltīgi.

Naktī štāba namiņā ilgi dega gaisma. Ko Tusens runāja ar uzticamajiem ģenerāļiem, nav zināms. Varbūt to, ka agri vai vēlu franči atklās savus īstos nodomus un tieši tad atkal vajadzēs sākt tautas sacelšanos? Varbūt to, ka galvenais ir saglabāt vadošo kodolu, armiju un ieročus? Bet varbūt Tusens atvadījās no biedriem?

No rīta Tusena ziņnesis nogādāja Leklerkam piekrišanu padoties. Tajā pašā dienā Tusens satikās ar Francijas ģenerāli. Vadonis teica, ka viņš esot sapratis savas kļūdas, noliekot visas pilnvaras un padodoties, nēģeru armijas karavīrus un ģenerāļus viņš atbrīvojot no visām saistībām — viņi varot rīkoties, kā grib, Tusens noraidīja priekšlikumu pāriet Francijas dienestā un lūdza atļauju dzīvot savās lauku mājās Portoprensas tuvumā. Viņš deva vārdu dzīvot kā privātpersona un neko neuzsākt pret frančiem.

Leklerks neiedrošinājās nogalināt slaveno karavadoni un atlaida viņu.

Toties Kristofs un Desalīns par labu atalgojumu labprāt stājās Francijas dienestā. Kopā ar viņiem iekarotāju pusē pārgāja arī karaspēks. Leklerks priecājās — tagad nēģerus varēs apspiest ar pašu nēģeru rokām. Kristofam un Desa- līnam saglabāja viņu dienesta pakāpes un pieņēma viņus pirmā konsula armijā.

Sala tātad bija nomierināta. Kristofs un Desalīns, izmantojot to, ka pazina cilvēkus un zemi, bargi apspieda partizānu uzbrukumus, nesaudzīgi kāra nepaklausīgos. Ar viņu iniciatīvu nēģeriem atņēma desmitiem tūkstošu šauteņu un nolika Portoprensā bruņotu vīru drošā apsardzībā. Palikuši bez ieročiem, nēģeri dumpojās arvien retāk.

Leklerks apmierināts smīnēja. Nauda — visur nauda. Melnie ģenerāļi nēģerus apspieda labāk nekā jebkurš baltais ģenerālis. Ko nozīmē gudra politika un neierobežoti līdzekļi uzpirkšanai! Kristofu un Desalīnu un viņu karaspēku pēc verdzības atjaunošanas varēs saglabāt armijas sastāvā. Protams, ne jau par ģenerāļiem, bet Ēģiptes sultāniem taču ari bija vergu armijas.

Parīzē pienāca ziņas — cita par citu priecīgāka. Sala pakļauta, nēģeri padarīti bezspēcīgi, virsotne uzpirkta. Plantatoru ģimenes priecīgi gatavojās doties ceļā. Tikt ātrāk pie bagātajām zemēm, izrēķināties ar melnajiem lopiem par visiem pārciestajiem pazemojumiem!

1802. gada maijā Napoleons izsludināja likumu par verdzības atjaunošanu Antiļu salās.

Tā mirst diženie

Leklerks bija sašutis. Pirmais konsuls ar likumu pārāk steidzas. Franču pozīcijas vēl nav pietiekami stipras. Pie velna, franči guva panākumus salā tikai tāpēc, ka apsolīja saglabāt brīvību, — ar to vajadzētu rēķināties.

Ko darīt? Likums pieņemts, un tas jārealizē. Melnie ģenerāļi ir paklausīgi, armija stipra, ieroči gatavībā. Bet ir arī nopietnas bažas: Portoprensas tuvumā kaut kā pārāk klusu dzīvo Tusens. Kas zina, ko viņš uzsāks, uzzinājis par likumu. Viņa padevība ir aizdomīga. Būs pareizāk šo bandītu aizvākt no salas. Nocirst salai galvu. Ja nēģeri, uzzinājuši par likumu, tomēr sacelsies, bez vadoņa viņi ilgi nenoturēsies.

1802. gada 7. jūlijā Tusens saņēma franču ģenerāļa Brinē ielūgumu uz pusdienām ģenerāļa mājās Portoprensā. Vakarā Tusens atbrauca uz pilsētu. Cienīgi iegāja ģenerāļa mājā, apsēdās piedāvātajā krēslā. Minūte sastomīšanās — un pa divām durvīm ieskrien franču karavīri. Vēl sekunde — un Tusens ir sasiets. Slēgta kariete joņo uz ostu; korvete, kas sen gatava iziet jūrā, nekavējoties paceļ enkuru. Pēc stundas Tusens jau ir jūrā — tālu no dzimtās Sendomingo.

Uzlikts pēdējais punkts uz «i», nēģeru vadonis saķerts un aizvests. Noslēgusies veselas zemes grandiozā apkrāpšana.

Kuģis tuvojas Francijas krastiem. Neaizkavējoties ne sekundi, pasta kariete joņo uz Parīzi. Caur sabiedroto un nodevēju zemi ved Melno Spartaku, cilvēku, kas sakāva visus Anglijas, Spānijas un Francijas militāros spīdekļus, kas pārsteidza pasauli ar gara lielumu, negaidītu taktiku un uzvarām vainagotu rīcību tur, kur stāvoklis likās bezcerīgs. Ceļinieki, noejiet malā, ekipāžas, grieziet ceļu! Uz Parīzi ved Francijas ienaidnieku, likumīgās varas ienaidnieku, pirmā konsula ienaidnieku! Lielais Napoleons vēlas redzēt pārdrošo vergu, kas mēģinājis sevi pielīdzinot nākamajam Francijas imperatoram.

Iespļaut sejā uzvarētam godīgam ienaidniekam — to kāro visi zemiskie un necilvēciskie raksturi. Tieši to gribēja Napoleons. Vārgais un noplīsušais sirmgalvis izslējās Napoleona priekšā un klusu teica; «Mani jūs nogalinājāt, bet nēģeri dzīvos.»

Franiškontas provincē starp Juras augstienēm tek Dū upe. Tās labajā krastā, netālu no Pontarljē, uz nepieejamas klints paceļas senais 2ū cietoksnis. Kādā no šīs pils torņiem mira Tusens Luvertīrs.

Viņu neiedrošinājās pakārt vai nošaut. Nēģeru varoni ieslodzīja aukstā, mitrā telpā un pameta vienu. Uz salūzušas lāviņas skrandās gulēja un lēnām izdzisa slimais sirmgalvis. Viņš nelūdza žēlastību un saudzību, un viņš vēlreiz atteicās no Francijas dienesta. Viņš nekad nesarunājās ar sargiem. Cildenais mūžs tuvojās beigām, un vajadzēja beigt to ar cieņu. Vecajā galvā mājoja tikai viena, pēdējā, pati galvenā doma — kā tur, Sendomingo? Vai izdosies bez viņa? Vai Kristofs un Desalīns spēs? Mirstošā nemaldīgais instinkts teica — jā, spēs. Pratīs un spēs, jāprot un jāspēj! Pirms nāves Tusens dzīvoja tur tālu, tālu, saulainajā, karstajā zemē pie zilās, siltās jūras — dārgajā Sendomingo.

Reiz viņš gribēja piecelties, bet nespēja. Vienaldzīgais ķermenis neklausīja. Vecais vīrs ar vārgu roku pataustīja visapkārt, tad lēnām pārkrustījās un pacēlās sēdus. Viņš negribēja nomirt guļus.

1803. gada 6. aprīlī netīrā Francijas cietuma kamerā nomira pasaulē pirmais nēģeris, kas bija iedrošinājies kļūt par prezidentu

Haiti

Tusena piemiņu turēja svētu. Pēc viņa aizvešanas sala sacēlās.

Gudrais Leklerks izmuļķoja pats sevi. Veselu gadu viņa siltajā paspārnē Kristofs un Desalīns gatavoja jaunu eksploziju. Tusens zināja: franči nomierināsies un atklās savus īstos nodomus. Franči nomierinājās un parādīja savu īsto seju.

Jā, ieročus nēģeriem atņēma. Bet tie glabājās noliktavās, ko sargāja Kristofa kareivji. Tā bija daudz ērtāk nekā

gidbat tos alas vai ierakt zemē. Jā, melnie ģenerāli kāra nepakļāvīgos. Taču pie karātavām parasti nokļuva tie, kas neklausīja viņus, Kristofu un Desalīnu, — nodevēji. Tā bija daudz ietekmīgāk nekā sodīt viņus paslepus. īsi sakot, jauno sacelšanos Sendomingo sagatavoja rūpīgi, prasmīgi, ar plašu vērienu. Napoleona likums par verdzības atjaunošanu bija tas signāls, kuru bija gaidījis Tusens.

Napoleons līdz savai galīgajai sagrāvei četras reizes cieta neveiksmi — Ēģiptē, Spānijā, Krievijā un Sendomingo. Visas četras reizes viņu sakāva tautas cīnītāji. No četrām divas reizes — afrikāņi Ēģiptē un Sendomingo. Sinī lepnajā salā Napoleons cieta visapkaunojošāko sakāvi, jo šeit cīnījās tikai nēģeri, mazas zemes iedzīvotāji, kuru nekādi nevar salīdzināt ar Spānijas, Turcijas vai Krievijas impēriju.

Nelīdzēja lielie papildspēki, ko Leklerkam sūtīja uz Sendomingo. Franču karavīru vidū uzliesmoja tropu drudzis — laimīgs gadījums, kas deva iespēju kaut kā attaisnot neveiksmi, tāpat kā ar Krievijas salu attaisnoja sagrāvi Krievijā. 1802. gada 14. jūnijā — agrāk par Tusenu nomira Leklerks. Viņa vietā stājās Rošambo, kas kaut kā nokaroja vēl gadu un 1803. gada 30. novembrī aizveda franču karaspēka atliekas uz Franciju.

Atkārtojās agrākā vēsture: lai cik tas arī apkaunojoši, bet spēkam jāpiekāpjas, un Napoleons atmeta ar roku tālajai, mazajai, bet apbrīnojami nepakļāvīgajai salai.

Spānijas karā, kas pavēstīja Bonaparta norietu, viņš zaudēja 70 000 cilvēku. Sendomingo — 63 000. Angļi tur bija atstājuši 40 000, spāņi — 20 000 kritušo. Sendomingo iedzīvotāju skaits tikai kara sākumā sasniedza 500 000 cilvēku, bet vēlāk pakāpeniski samazinājās. Ja tādā zemē ienaidnieki pazaudēja 123 000 cilvēku, tad tas ir spožs šis zemes vīrišķības apliecinājums.

Uz ilgiem, ļoti ilgiem laikiem baltajiem zuda vēlēšanās pakļaut Sendomingo.

1804. gada 1. janvārī Honaiva laukumā, no kura Tusenu aizveda uz Franciju, uzvarējušās revolūcijas vadoņi, atceroties salas seno indiāņu nosaukumu, uz visiem laikiem pasludināja nēģeru valsts Haiti neatkarību.

AUGSTSIRDĪBAS EPIDĒMIJA

Pirmie…

Gadi gāja. No tiem tālajiem laikiem, kad pirmās portugāļu karavelas piesardzīgi apbrauca Bohadora ragu, bija pagājuši trīssimt gadu. Mainījās valdības un valstu robežas, partijas un filozofiskās sistēmas, gāja bojā un vei

dojās jaunas impērijas, bet vergu tirdzniecība, kāda bija, tāda palika. Vienalga, vai pie varas nāca vigi vai toriji, karali vai parlamenti, Akvinas Toma vai Voltēra piekritēji, tomēr vergu tirdzniecība, kāda bija, tāda palika. Grāmatu plauktos rindojās tūkstošiem grāmatu, kas apcerēja cilvēka tiesības un gara lielumu; daudzās universitātēs sirmi akadēmiķi dziļdomīgi klāstīja dabas noslēpumus; sēdēdami Parīzes, Vīnes, Berlīnes un Pēterburgas lepnajās viesistabās, eleganti kungi risināja izsmalcinātas sarunas par laimi un dzīves jēgu, bet vergu tirdzniecība, kāda bija, tāda palika. Vienalga, kur un kas notika, vergu kuģu eskadras katru gadu slīdēja pāri Atlantijas okeānam un melno vergu miljoni pa zvalstīgajiem trapiem vilkās uz Amerikas krastu. Gāja gadi, gāja gadsimti. Un pēkšņi — tvaika mašīna . . .

Tvaika mašīna izraisīja apvērsumu tehnikā. Tā iedarbināja sarežģītus darbgaldus, radīja iespēju mašinizēt ražošanu, lika pamatus industrializācijai. Rūpniecības attīstība trauksmainiem līčločiem brāzās uz priekšu.

Pirātu un kontrabandistu, vergu tirgotāju un vergu īpašnieku, izveicīgu tirgoņu un pasaules braucēju, Amerikas, Indijas, Āfrikas, Okeānijas aplaupītāju, Spanijas un Portugāles impēriju nežēlīgajos karos sagrābto bagātību mantinieku — visu šo darboņu .dēliņi, saņēmuši mantojumā solīdus kapitālus, sāka ieguldīt naudu rūpniecībā. Tirdzniecība kā kapitālistiskās uzkrāšanas un pelņas ieguves galvenā forma pakāpeniski zaudēja pirmo vietu. Par visizdevīgāko pelņas avotu kļuva rūpniecība. Rūpniecības buržuāzija veidojās par pašu ietekmīgāko buržuāzijas slāni.

Anglija bija galvenā vergu tirgotāja. Un tieši Anglijā arī tehnikas apvērsums un rūpniecības revolūcija noritēja sevišķi strauji un vētraini.

Kālab rūpniekam vajadzīga vergu tirdzniecība? Vergi fabrikantam nav vajadzīgi. Vergs nav ieinteresēts strādāt, tāpēc viņam var uzticēt tikai pašus primitīvākos rīkus — cirvi, lāpstu, cērti. Darbgaldu vergam nevar uzticēt — viņš to salauzis. Salauzīs, bet ko no viņa pēc tam piedzīsi, ja viņš jau tā visu laiku saņem pletnes sitienus un dzīvo nāves bailēs? Kāds gan var būt darba ražīgums bez jaunas tehnikas? Kāda būs peļņa bez augsta darba ražīguma? Turklāt vergs jabaro, bet strādnieks pārtiek pats. Vergiem jābūvē mītnes, bet strādnieki tās sagādā paši. Vergi

pastāvīgi jāmeklē, tie iegūstami tikai tālu aiz jūrām, bet strādnieks ir te, pa rokai, tikai pasauc: aiz fabrikas vārtiem no rīta līdz vakaram stāv rinda.

Nē, vergs kapitālistiskajā fabrikā nav izdevīgs, tas ir lieku rūpju avots.

Rūpniekam vajadzīgs «brīvais», no visa (arī no jebkāda īpašuma) brīvais strādnieks. Šis strādnieks labprātīgi iemācīsies rīkoties ar darbgaldu, saudzēs to, jo viņš zina: par bojājumu jāsamaksā, bet pēc tam — aiz vārtiem. Uzzinājis, ka vajadzīgi izglītoti meistari, šis strādnieks naktīs sēdēs pie grāmatām, mācīsies pats, bez saimnieka palīdzības (un saimniekam nebūs nekādu izdevumu). Šis strādnieks paliks tāds pats vergs — viņš taču ir pilnīgi saimnieka varā. Tomēr šāda verdzība ir daudz ērtāka buržujam. Ērtāka un izdevīgāka.

Jā, izdevīgāka. Anglijas fabriku īpašnieku kapitāli aug ārkārtīgi ātri. Angļu preces piepilda Eiropas, Amerikas, Indijas noliktavas. Nav vairs ne runas par preču trūkumu, gluži pretēji — runa ir par to, ka preces paliek pāri, ka nepieciešams paplašināt un paplašināt, nepārtraukti paplašināt noieta tirgus, piepildīt visu pasauli ar angļu manufaktūru, ieročiem, oglēm.

Bet viena pasaules daļa Anglijas rūpniekiem pilnīgi slēgta. Vergu tirdzniecība aizslēgusi Āfriku. Tur valda anarhija. Fabrikants ir sašutis: «Trīssimt gadu sēdēt pie Āfrikas vārtiem, piekrastē, un neieiet iekšā? Ak vergu tirdzniecība? Kam mums vergu tirdzniecība? Ja pārtrauktu šo muļķīgo tirdzniecību, izpētītu zemes iekšējos rajonus, pievāktu tos — vai varat iedomāties, ko tas dotu? Pirmkārt, noieta tirgus, — visi nēģeri taču laikam vēl nav aizvesti uz Ameriku? Mēs aizliegsim nēģeriem gatavot audumus, lai viņi ģērbjas angļu drēbēs. Mēs likvidēsim visus arodus — lai Āfrika pērk angļu kastroļus, angļu mēbeles, angļu rotas lietas. Ar ko viņi maksās? Ar naudu, tikai ar naudu! Kur viņi to ņems? Nopelnīs mūsu šahtās, mūsu rūpnīcās, mūsu fermās. Vai jūs domājat, ka Āfrikā nav ogļu, dzelzs, vara, zelta? Un kokvilna! Vai jūs varat iedomāties, cik daudz kokvilnas var savākt Āfrikā? Ne tikai kokvilnu! Kaučuks, kafija, kakao, zemesrieksti — tropu zemes ir bagātas. Bet vispirms pārtrauksim ^ergu tirdzniecību. Tās dēļ Āfriku nevar izpētīt, tās dēļ Āfriku nevar izmantot, tās dēļ Āfrikā nevar ieguldīt kapitālus. Pilnīgi veltīgi jāzaudē miljoniem nēģeru, bet viņus turpat varētu izmantot, gūstot trīskāršu labumu. Nost Āfrikas vergu tirdzniecību! Lai dzīvo Āfrikas kolonizācija!»

Tā spriež rūpnieks. Protams, ne jau skaļā balsī. Asinīs viņam ir svētulība, mantota no vecvectēviem, kas «dieva tā kunga vārdā» dedzināja nepakļāvīgos iezemiešus, no vectēviem, kas «dievišķās patiesības vārdā» grāva Spāniju, Portugāli un Holandi, no tēviem, kas «lielās Britānijas vārdā» noslīcināja asinīs Indiju. Tādēļ mūsu orators cīnās nevis par ienesīgāku Āfrikas ekspluatāciju, bet par «humānismu», pret «necilvēcību». «Nelaimīgie nēģeri!» viņš sauc. «Dievs viņiem devis dvēseli, bet rupjie, nežēligie cilvēki moka viņus. Palīdzēsim nabaga nēģeriem! Nomazgāsim cilvēces kauna traipu, un lai triumfē cilvēkmīlestība!» Pie tam orators noklusē, ka «rupjie, nežēlīgie cilvēki» ir viņa vecvectēvs, vectēvs, tēvs un varbūt arī brālis, ka «kauna traipu» cilvēces vaigam kopīgiem spēkiem sagādājusi viņa paša ģimene un citas tai līdzīgas.

Kapitālisti ir viltīgi. Viņi gaida, kamēr kliedzošajai nejēdzībai atradīsies drosmīgi apsūdzētāji, tad iesaka šiem apsūdzētajiem karot, sevi nežēlojot, un tikai paretam atbalsta viņus ar savu autoritāti vai naudu. Tāds atbalsts tiek iztēlots kā spilgts labdarības paraugs: sak, mēs neesam ieinteresēti, mums vienalga, mēs tikai humānisma dēļ.

Kad apsūdzētāji gūst panākumus, viņu pūliņu augļus izmanto kapitālisti. Tā bija arī 4r angļu aholicionismu — kustību par nēģeru verdzības atcelšanu.

Angļu abolicionisti XVIII gadsimta beigās un XIX gadsimta sākumā nesavtīgi cīnījās pret vergu tirdzniecību. Personīgi viņiem nekādu labumu verdzības atcelšana nedeva. Ja šiem cīnītājiem teiktu, ka viņi pauž Anglijas rūpnieku savtīgās intereses, viņi no visas sirds apvainotos. Tiesa, cenšoties tuvināties savu sarunu biedru valodai, šie cilvēki runās un grāmatās ne vienu reizi vien piemin izdevīgumu un neizdevīgumu, cenu un vērtību, bst viņiem pašiem galvenie ir morāles jautājumi.

Vergu tirdzniecības necilvēciskums, vergu drausmīgais stāvoklis, brēcošā netaisnība pret nēģeriem — tas viss satrauca godīgos Anglijas abolicionistu vadītājus. Viņi paši bija buržuji — gan pēc izcelšanās, gan pēc uzskatiem un tradīcijām, dažādi stimuli mudināja viņus cīņā pret verdzību, taču nekad tā nebija mantkārība.

Kādu vakaru pa kluso Temzas krastmalu, izklaidīgi vērodams apkārtni, lēnām pastaigājās garš, iesirms, labi ģērbies cilvēks. Pastaiga pirms gulētiešanas ir veselīga — māca ārsti. Kārtīgi izstaigāties gar plato, miglā kūpošo upi, pa kuru lēni slīd kuģi, atcerēties aizvadīto dienu, domāt par darīšanām un plāniem. Dižciltīgam anglim ir par ko domāt. Neviens, kas uzticīgs karalim un britu vēstures slavenajām tradīcijām, nevar būt mierīgs šinīs grūtajās dienās. Anglijas prestižs karājas mata galā. Nolādētie kolonisti uzmācas. Divīzija pēc divīzijas dodas pāri okeānam un pazūd Ziemeļamerikas līdzenumos, izkūst nesekmīgajās kaujās. Viņa augstībai nācās saligt pat vāciešus. 30000 heseniešu nosūtīti pāri jūrām, tomēr kolonisti uzbrūk. Jā, protams, viņš pats daudz necieš no šī aizjūras kara, bet vai tad īsta pavalstnieka sirds var neiepukstēties s;raujāk, redzot, kādas grūtības pārcieš karalis? Runā, ka Sitijā valdot panika, tirdzniecība ar Ameriku esot pārtraukta, tirgotāju kuģi atgriežoties Anglijā, preces bojājoties.

Džentlmenis kļūst uzmanīgs. Pa labi pie akmeņu kaudzes kaut kas kustas. Vai tiešām pat tagad, kad nācija sasprindzina visus spēkus cīņai pret Amerikas dumpiniekiem, kāds vazaņķis tomēr piedzēries un vārtās šeit pilns kā mārks? Kāds kauns! Par maz viņu vēl pakārts — šo dīkdieņu un musinātāju, kas negrib strādāt!

Džentlmenis*saniknots tuvojas tumšajam augumam, kas guļ uz akmeņiem, un pēkšņi apstājas. Nē, tas nav klaidonis, tas ir bērns. Mazs melnais puisēns. Netīrā, noplīsušā krekliņā. Sarāvies kamolā, lai sasildītos, izdēdējis kā skaidiņa. Džentlmenis pārsteigts prāto. Šis nēģerēns, kā redzams, ir no kāda vergu tirgotāju kuģa, kuri Amerikas kara dēļ spiesti gaidīt Anglijā. Cik viņš vārgs! Jā, jā, džentlmenis ir dzirdējis par vergu tirdzniecību; daudzi ar to labi nopelna. Tad, lūk, kāds dabā izskatās vergs… Laikam saimnieks, lai nebūtu jābaro lieka mute, aizdzinis zēnu no kuģa, sak, ej, kur gribi. Taču kur viņam iet — tadam mazam? Nu, protams, atceros: pēdējās dienās redzēju daudz nēģeru klaiņojam pa ielām. Kāds man teica, ka tagad Londonā viņu esot desmitiem tūkstošu. Tātad šis ir viens no tiem?

Džentlmenis apjucis domā. Iet tālāk? Tā nav mana darīšana? Taču puisēns nomirs aiz bada un aukstuma. Cik viņš vājš! Pareizi gan, tas ir nēģeru zēns, un es kaut kur lasīju, ka nēģeri esot pusdzīvnieki. Liekas, es kaut ko jaucu — zēns ir ļoti līdzīgs parastam zēnam. Tikai āda melna.

Džentlmenis apsver visus «par» un «pret». Bērnu viņam nav, viņš ir vientuļš, daudzus gadus viņš sapņojis par bērnu.

Džentlmenis apsver visus «par» un «pret», tad pieliecas un papurina nēģerēnu aiz pleca: «Celies! Nāc man lidz! A, viņš taču nesaprot.. . Celies, dzirdi?»

Kad pēc pusstundas Grenvils Šarps ar grīļojošos nēģerēnu pie rokas nozūd vakara krēslā, viņš pat nenojauš, ka no šī brīža viņš kļūs nesamierināms cīnītājs par brīvību, nostāsies opozīcijā pret dievināto karali un savās prasības ies daudz tālāk nekā amerikāņu kolonisti, kurus viņš neieredz. Krietnais buržujs sāk piedalīties vienā no varenākajām revolūcijām. Grenvils Šarps kļūst par cīnītāju pret verdzību.

Zēns sāka dzīvot pie Šarpa. Saimnieks, vergu tirgotājs, to uzzināja un pieprasīja atdot atpakaļ viņa īpašumu. Gadījums bija skandalozs, strīds vilkās ilgi. Gribot negribot Šarpam vajadzēja griezties tiesā. Runājot ar advokātiem, strīdoties ar tiesnešiem, studējot britu likumu sējumus, Grenvils Šarps iedziļinājās «nēģeru jautājuma» džungļos.

Uzvarējis prāvā, Šarps vairs nespēja aizmirst visu to, ko bija uzzinājis par nēģeru stāvokli. Šarps bija godīgs cilvēks, un viņu satrauca vergu tirdzniecības un verdzības netaisnīgums. Personiskie sarežģījumi atklāja sabiedriskās nesaskaņas. Šarps kļuva cīnītājs par brīvību un sāka meklēt sabiedrotos. Atklājās, ka tādu ir daudz.

1773. gadā parādījās pret verdzību vērsts pamflets, ko bija parakstījis kāds nepazīstams Viljams Vilberforss. Ja kāds dedzīgā, bet naivā pamfleta lasītājs būtu painteresējies, viņš uzzinātu, ka autors ir jauns zēns, kas mācās Poklingtonas skolā. Tomēr pieredzējusi acs jaunā autora pirmajā darbā būtu saskatījusi nākamā nerimstošā politiskā cīnītāja talantu. Kļūstot vecāki, daudzi zaudē jaunības aizraušanos, taču Vilberforss nebija no tiem. Zēns kļuva par vīru. Kāpjot augšup pa karjeras kāpnēm, Vilberforss uz visiem tās pakāpieniem vienmēr bija cīnītājs pret vergu tirdzniecību. Kad viņam atvērās parlamenta durvis, angļu abolicionisti — cīnītāji pret vergu tirdzniecību — ieguva balstu impērijas augstākajā likumdevējā orgānā.

Vilberforss pulcina ap sevi domu biedrus. Rūpnieki, tirgotāji, rakstnieki un politiskie darbinieki apvienojas ciešā nometnē. Jauni un jauni cīņu biedri rodas visapkārt, kustība pastiprinās, balsis kjūst. spēcīgākas. 1783. gadā Anglijā (un arī visā pasaulē) rodas pirmā oficiāli reģistrētā asociācija, «lai atvieglotu ciešanas un atbrīvotu Rie- tumindijas nebrīvos nēģerus un pārtrauktu tirgošanos ar vergiem Āfrikas krastos».

1787. gada 22. maijā Grenvils Šarps dibina savu «vergu tirdzniecības likvidēšanas komiteju». Pieaug uzbrukums Anglijas sabiedriskajai domai, iesaistot arvien plašākas masas.

Parlaments pagaidām vēl ir majestātiski mierīgs. Cienīgi komersanti, advokāti, grāfi un vergu tirgotāji nepievērš uzmanību aizsāktajai kampaņai. Britu impērijas augstākā orgāna durvis svaigiem vējiem slēgtas. Bet vētra tuvojas, * viļņi jau laiza «svētās tiesas» sliekšņus; vēsture nedomā dot pagarinājumu, un 1789. gadā nelokāmais Vilberforss, ielauzies parlamentā, iesniedz savu pirmo, pašu pirmo, taču ne pēdējo projektu par vergu tirdzniecības aizliegšanu.

Sākas abolicionistu uzbrukums parlamentam.

Kādas pļāpāšanas vēsturē

Smieklīgi un nepatīkami atcerēties šīs Anglijas parlamenta kaunpilnās vēstures lappuses. Kādās tikai viltībās, viltojumos, intrigās neielaidās parlamenta vecie vīri, lai izvairītos no problēmas atrisinājuma! Cik spēka un degsmes tie izlietoja, lai sarežģītu, sagrozītu, maldinātul

Mēs jau zinām, ka 1789. gada 19. martā Vilberforss parlamenta apakšnamā iesniedza savu pirmo projektu par

vergu tirdzniecības aizliegumu. Tā paša gada 12. maijā apakšnams sāka izskatīt projektu. Tomēr apspriešana ieilga. Apakšnams nolēma debates par projektu pārcelt uz nākamo sesiju — 1790./1791. gadā. Kad debates beidzot sakās, uzliesmoja sacelšanās Sendomingo. Iepriecinātais apakšnams («Te jums ir nēģeru brīvība!») ar lielu troksni izgāza projektu.

Nākamajā sesijā — 1792. gadā — Vilberforss iesniedza jaunu projektu. Apakšnams to pieņēma un nosūtīja lordu palātai apstiprināšanai. Lordi atlika apspriešanu uz 1793. gadu, pēc tam uz 1794. gadu, beidzot projektu noraidīja un nosūtīja atpakaļ apakšnamam. Tur projektu atkal pieņēma, atkal nosūtīja lordiem; tie atkal projektu izgāza un līdz ar to apbedīja.

Tas kļuva par paradumu. Vilberforss iesniedza likuma projektu (angliski — billu). Apakšnams to vai nu noraidīja, vai nosūtīja lordu palātai, lordi projektu noraidīja un atdeva atpakaļ apakšnamam. Sēde pēc sēdes, sesija pēc sesijas, gads pēc gada. Deviņpadsmit gadu pēc kārtas projektus izgāza; uzbrukums parlamentam turpinājās gandrīz divdesmit gadu, un tikpat ilgi parlaments aizsargājās. Ik gadu katras sesijas sākumā stūrgalvīgais Vilberforss kāpa tribīnē un iesniedza jaunu aizlieguma projektu, un ik gadu katras sesijas sākumā viņš cieta neveiksmi. Tas atgādināja spēli — kuram ilgāk pietiks pacietības. Radās iespaids, ka izveidojusies tāda parlamenta tradīcija, — sēdes atklājot, izgāzt pret verdzību vērstu projektu.

Abolicionisti nolēma mainīt cīņas metodes. Viņi pastiprināja spiedienu uz parlamentu no apakšas. Tiklīdz parlaments noraidīja kārtējo likumprojektu par vergu tirdzniecības aizliegumu, uz parlamentu gāzās petīciju kalni. Tagad tam nācās aizstāvēties divos posmos: sākumā — pret pašu likumprojektu, vēlāk — pret petīcijām, kas protestēja pret likumprojekta izgāšanu. Parlamenta stāvoklis sarežģījās.

Beidzot politisko partiju vadītāji saprata, ka vergu tirdzniecības atcelšanu novilcināt neizdosies. To prasīja politiskie un ekonomiskie apstākļi, kā ari situācija parlamentā. Lielākā daļa valsts darbinieku tagad saprata, ka Āfrikas kolonizācija ir izdevīgāka nekā vergu tirdzniecība. 1807. gadā lords Grenvils nolādēto bullu izvadija cauri abām palātām. Ar 1807. gada 1. maiju nevienam kuģim ne no vienas britu ostas nebija tiesību doties pēc vergiem, bet no 1808. gada 1. marta visā britu pārvaldītajā teritorijā neviens nedrīkstēja izsēdināt nevienu vergu.

Tā beidzās kādas pļāpāšanas vēsture Anglijas parlamentā. Taču tās sekas bija jūtamas tālu ārpus angļu iejcšē- jām ķildām. No šī briža vergu tirdzniecības liktenis, Āfrikas nēģeru un visas Āfrikas liktenis ieguva jaunu pavērsienu. Aizliedzot vergu tirdzniecību, Anglijas kapitālisms lika saprast, ka tas pretendē uz Āfrikas kolonizāciju.

Un notikumi sāka steigties …

Augstsirdības epidemija

Patiesā pamatlicēja starptautiskajai cīņai pret verdzību bija Francija, īsts pionieris gan laika, gan rezultātu ziņā. 1794. gada februāri konvents aizliedza vergu tirdzniecību un atcēla verdzību Francijas kolonijās. Drosmīgais lēmums radīja starptautisku piemēru, ar kuru visiem vajadzēja rēķināties. Jakobīņu iejaukšanās vergu tirdzniecībā atstāja milzīgu reālu un galvenokārt morālu iespaidu. Pēc tās nekādi spēki vairs nevarēja atgriezt vergu tirdzniecības pasauli agrākajā līdzsvarā. Kad Napoleons, atcēlis jakobīņu dekrētu, mēģināja atjaunot verdzības agrāko vare-

nibu, Luvertīra armi ja viņam pierādīja, ka jakobīņu mantojums nav uzveicams. Acīm redzot, Napoleons pienācīgi novērtēja Haiti mācību. Kad «Simt dienas» atkal izvirzīja Bonapartu, viens no pirmajiem viņa likumiem bija likums par vergu tirdzniecības aizliegumu.

«Simt dienas» beidzās, un Luijs XVIII pasteidzās atcelt Napoleona likumu. Taču izrādījās, ka pats svarīgākais vairs nav ne Napoleons, ne jakobīņi. Anglija, likvidējusi savu vergu tirdzniecību, nepavisam negribēja pieļaut vergu tirdzniecību citas zemēs. Ja jau Anglijas buržuāzija ierobežoja sevi, kāpēc tad ļaut Francijas vai kādas citas zemes buržuāzijai iedzīvoties tur, kur neiedzīvojas angļi? Turklāt vergu tirdzniecības aizliegumam Anglijā nebūtu nekādas jēgas, ja turpinātos Francijas, Holandes, ASV, Portugāles vergu tirdzniecība, jo tad nebūtu iespējama Āfrikas kolonizācija. Atcēlusi vergu tirdzniecību savās zemēs, Anglija bija vitāli ieinteresēta, lai to atceltu visā pasaulē.

Anglijas buržuāzijai nevar pārmest konsekvences trūkumu. Pieņemto lēmumu angļu diplomāti realizēja stingri un noteikti. Ja jau nolemts aizliegt vergu tirdzniecību un tādējādi atklāt Āfriku kolonizācijai, tad visi spēki jāveltī cīņai pret vergu tirdzniecību, par katru cenu jāpanāk, lai visas pasaules valstis atsakās no vergu tirdzniecības. Un XIX gadsimta sākumā izveidojās patiešām dīvaina situācija.

Anglija, galvenais vergu tirgotājs, pasaules vergu tirgotāju vadonis, visbagātākais, veiklākais un nežēlīgākais tirgotājs ar nēģeriem, kā uz burvja mājienu pēkšņi pārvērtās par starptautisku cīnītāju pret verdzību. Vēl vakar simtiem angļu kuģu, līdz pēdējai iespējai pieblīvēti ar pusdzīviem vergiem, apgādāja ar tiem visu Ameriku; vēl vakar finansu ministrija mierīgi saskaitīja karalistes ienākumus no vergu tirdzniecības; vēl vakar «tirdzniecība, kas karalistei tik ļoti izdevīga», bija viens no Anglijas ārējās politikas galvenajiem jautājumiem; vēl vakar vergus dedzināja, žņaudza, mīdīja kājām, indēja ar slaber- sousu, vakar vakarā_tas viss bija, bet šorīt Anglijas kreiseri jau apsargā Āfrikas piekrasti, «aizstāv» nēģerus; angļu avīzes pārpildītas ar cēlu sašutumu pret «briesmīgajiem vergu tirgotājiem», Anglijas valdība apelē pie visas pasaules, «dievišķās cilvēkmīlestības vārdā», «civilizācijas un progresa vārdā» aicinādama cīnīties pret vergu tirdzniecību. Kāda neparasta pārvērtība! Acīm redzot, pats dievs apgaismojis britu buržujus, pats dievs devis padomu parlamentam, atvēris tirgotāju acis un apskaidrojis matrožu dvēseles, pats dievs kungs. Tikai nav saprotams, kāpēc tas nav noticis pirms trīssimt gadiem. Toties pilnīgi skaidrs, kāpēc tas noticis tieši tagad.

Luijs XVIII ātri uzzināja par Lielbritānijas apgaismību. Mēģinot atdzīvināt Francijas vergu tirdzniecību, viņš sastapa nepārprotamu Anglijas protestu. Karalim, kas jau tā ne sevišķi stabili sēdēja tronī, nebija izvēles, un 1814. gadā Francija noslēdza ar Angliju līgumu par Francijas vergu tirdzniecības likvidēšanu pēc pieciem gadiem — 1819. gadā. Pēc pieciem gadiem tāpēc, ka Luijs nopietni cerēja īstenot to, kas neizdevās pat Napoleonam: pakļaut Haiti, ievest tur dažus simtus tūkstošu jaunu vergu un pēc tam aizliegt vergu tirdzniecību. Daudz pieredzējušie angli uzklausīja karali diletantu un bija ar mieru pagaidīt. Trīs gadus viņi vēroja, kā izjuka visi karaJa mēģinājumi kaut ko uzsākt pret Haiti, tad ieteica beigt blēņoties un runāt nopietni. Smagi nopūzdamies, 1818. gadā karalis apstiprināja Napoleona likumu par vergu tirdzniecības aizliegšanu.

Tad sākās pats interesantākais. Apsteidzot cita citu kā skriešanās sacīkstēs, Eiropas un Amerikas valstis steidzas iekļūt nometnē, kas cīnās pret vergu tirdzniecību. Visas steidzas deklarēt, savas simpātijas Anglijas rīcībai, savu vistīrāko un visgodīgāko cilvēkmīlestību. īsta augstsirdības epidēmija pārņem valdības. Sabiedriskās domas priekšā spekulējot ar demokrātismu, jūtot lidzi nacionālās rūpniecības buržuāzijas interesēm, baidoties nokavēt Āfrikas sadalīšanu, Spānijas, Portugāles, Holandes, Zviedrijas valdītāji azartiski «glābj nēģerus». Dziļos iekšējos cēloņus pastiprina iespaidīgā Anglijas ietekme. Anglija nenoniecina ari kukuļošanu. Pret vergu tirdzniecību Lielbritānija cīnās ar tām pašām metodēm, ar kādām kādreiz cīnījās par vergu tirdzniecību. Svarīga loma ir uzpirkšanai un kariem. Portugālei par vergu tirdzniecības atcelšanu Anglija samaksāja 300 000 sterliņu mārciņu. Spānijai kā solīdākam klientam — 400 000 mārciņu. Iespējams, 1820. gadā kāds atcerējās, ka pirms simt gadiem — 1713. gadā tā pati Anglija tai pašai Spānijai maksāja par tiesībām tirgoties ar nēģeriem.

Pat Āfrikā tā cenšas ar naudu aizsprostot vergu tirdzniecības straumi. Anglijas varas orgāni noslēdz ar afrikāņu vadoņiem desmitiem līgumu par vergu tirdzniecības izbeigšanu. Parastā maksa par līgumu: 50 šauteņu, 100 vadmalas baķu, 2 mucas pulvera, mundieris ar uzplečiem un zobenu. Laikā no 1822. gada līdz 1845. gadam noslēdza ap 40 tādu līgumu.

Atcerēsimies atkal: tiem pašiem vadoņiem tā pati Anglija ar tām pašām precēm un gandrīz tādās pašās proporcijās pavisam nesen maksāja par pilnīgi pretēju rīcību.

Uzpirkšanas iespējas ātri vien tika izsmeltas. Visai drīz Anglija uzsāka karus. Ja saskaitītu britu karavīrus, kas gaja bojā karos, kuru lozungs bija «Nost ar vergu tirdzniecību!», tad šis skaitlis nebūtu daudz mazāks par to britu karavīru skaitu, kas krita kaujās, kuru lozungs bija «Lai dzīvo vergu tirdzniecība!».

Varētu domāt, ka karos pret vergu tirdzniecību karavīri gāja nāvē par taisnību. Taču tā domāt nav pamata.

«Nost ar vergu tirdzniecību!» kiiedza angļu avīzes, kad impērijas armija Āfrikas, dienvidos iznīcināja zulusus un nogalināja kafrus. «Jūs cīnāties pret vergu tirdzniecību!» iegalvoja angļu kareivjiem, kas apspieda Mahdi sacelšanos Sudānā un būru sacelšanos Transvālā. «Mēs sodām vergu tirgotājus!» paziņoja Anglijas parlaments, kad angļu karātavās šūpojās Abeslnijas neatkarības aizstāvja negusa Feodora cīnītāji, piekrāptie Dienvidāfrikas basuto cilšu nēģeri un Arabipašas vadītie karotāji pret angļu kundzību Ēģiptē.

Anglija, kas vadīja karagājienu pai Airikas vergu tirdzniecības uzplaukumu Amerikas kolonizācijas vārda, vēlāk vadīja karagājienu pret Āfrikas vergu tirdzniecību Āfrikas kolonizācijas vārdā.

ASV aizliedza vergu tirdzniecību 1807. gadā, Cīle — 1811. gadā, Holande— 1814. gadā, Zviedrija — 1813. gadā, Portugāle — 1815. gadā, Spānija — 1820. gadā, Meksika — 1828. gadā.

Apmēram divdesmit gadu laikā visi varenie vergu tirgotāji aizliedza savu tradicionālo tirgošanos. Desmitiem starptautisku garantiju apstiprināja šo aizliegumu. Starptautiski kongresi garantēja tā iedarblgumu. Anglijas, Amerikas, Francijas kuģu eskadras patrulēja gar Āfrikas krastiem, tvarstot vergu tirgotāju kuģus. Britu, portugāļu, spāņu, franču, holandiešu, vācu un citu kareivju vienības Āfrikā «sargāja nēģeru dzīvības». Lai kādi bija stimuli, vergu tirdzniecībai, acīm redzot, bija pienācis gals. Šķita, ka trīssimt gadu ilgās melnādaino medības galu galā izbeigsies. Šķita, ka sakropļotais kontinents varēs dziedēt drausmīgās rētas. Šķita, ka starptautiskajam bandītismam darīts gals.

Šķita …

Pēc vergu tirdzniecības aizliegšanas tā nepieredzēti, gigantiski, neiedomājami izauga.

Pēc vergu tirdzniecības aizliegšanas radās tieši draudi, ka visi Āfrikas iedzīvotāji tiks pilnīgi iznīcināti.

Pēc vergu tirdzniecības aizliegšanas Āfrika — noasiņojusī, izmocītā, novārdzinātā Āfrika pārvērtās par īstu asinspirti.

Vergu tirdzniecības aizliegums radīja Āfrikā vergu tirdzniecības elli. Neticami? Neiespējami?

ASV un Anglijā vergu tirdzniecība bija atcelta jau divdesmit gadus, Zviedrijā — četrpadsmit, Holandē — trīspadsmit, Portugālē — divpadsmit, Spānijā — septiņus gadus, taču, kā liecina angļu konsula dati, no 1827. gada 1. janvāra līdz 1827. gada 31. decembrim Riodežaneiro (Brazīlija) vien ieveda 15 481 vergu, no 1828. gada 1. janvāra

līdz 1823. gada 31. decembrim — 51 501 vergu. 1830. gada Riodežaneiro ieveda jau 56 771 vergu. No aculiecinieku ziņojumiem izriet, ka Brazīlijā bija vismaz trīs ostas, kurās katrā ieveda tikpat daudz vergu kā Riodežaneiro. Kopējais nēģeru vergu skaits, kas ik gadu nokļuva Brazīlijā, XIX gadsimta divdesmitajos un trīsdesmitajos gadcs dažkārt tuvojās divsimt tūkstošiem.

Taču lai paliek Brazīlija. Pēc 1830. gada (10 gadu pēc vergu tirdzniecības aizlieguma Spānijā) Kubas salā, spāņu kolonijā, ik gadu ieveda 25 000 vergu. Vēlāk šis skaitlis izauga līdz 60 000, bet 1844. gadā Kubā ieveda 100 000 nēģeru. No 1808. gada līdz 1860. gadam no Āfrikas uz ASV nogādāja ne mazāk kā 500 000 vergu.

Dažu buržuāzisko zinātnieku piesardzīgie aprēķini liecina, ka sešdesmit gados kopš vergu tirdzniecības aizlieguma (1807. gads) līdz 1870. gadam no Āfrikas izveda trīs reizes vairāk nēģeru nekā 350 gados pirms aizlieguma. Kā tad tā? Kāpēc? Kādā veidā?

Viss ir ļoti vienkārši. Kapitālistiskās pasaules algebrā notika pārrēķins — un tikai.

Parakstīt likumu, kas aizliedz tirgoties ar nēģeriem, bija viegli. Bet ko darīt, ja Rietumindijas, Dienvidamerikas un Vidusamerikas un puse no ASV saimniecības, kas pilnīgi bāzējās uz verdzību, nevar eksistēt bez vergiem? Ja vergi tur nepieciešami cukura, tabakas, kafijas, kokvilnas ražošanai? Ja Amerikas lielākā daļa nepazīst citu saimniekošanas veidu kā tikai verdzību? Tad vergu tirdzniecība, kaut arī tā simt reižu būtu atcelta un aizliegta, praksē tomēr turpināsies, lai kā to noliegtu teorijā.

Vergu tirdzniecības aizliegums, patruļas Āfrikas piekrastē varēja tikai apgrūtināt nēģeru izvešanu no Āfrikas. Sakarā ar grūtībām nēģeru izvešanā no Āfrikas samazinājās vergu ievedums Āmerikā. Jo mazāk vergu Amerikā ieveda, jo augstāk kāpa to cenas. Vergu cenu paaugstināšanās tūlīt pievilka daudz cilvēku, kas bija gatavi riskēt ar visu, lai tikai nopelnītu krietnu naudas žūksni. Vergu medībās un tirdzniecībā iesaistījās jauni kapitāli un jauni spēki, tā tūlīt atdzīvojās. Pagaidu «badu» plantācijās likvidēja. To uzzinājušas, patruļu eskadras pastiprināja uzraudzību. Tomēr uzraudzības pastiprināšana tikai palielināja risku, dodot iespēju vergu tirgotājiem pieprasīt no vergturiem lielāku maksu. Nēģeru cenas atkal cēlās, un augstās cenas savukārt pievilināja jaunus vieglas, kaut arī bīstamas peļņas tīkotājus. Tad atkal pieauga sargu modrība, risks palielinājās, cenas cēlās un tā bez gala.

ĀFRIKAS VERGU TIRDZNIECĪBU NEBIJA IESPĒJAMS IZNICINĀT, KAMĒR AMERIKĀ PASTĀVĒJA VERDZĪBA. Eiropas un Amerikas abolicionisti, kas sapņoja par taisnību, Eiropas un Amerikas rūpniecības dūži, kas alka ielauzties Āfrikā, ilgā un skumjā pieredzē pārliecinājās par šo neapstrīdamo faktu.

Ilgus gadus Anglijas, Francijas un ASV kara kuģu patruļas kreisēja gar Āfrikas krastiem. Sākumā notverto vergu tirgotāju kuģu kapteiņiem uzlika naudas sodus un vergus atlaida brīvībā. Tad sāka rekvizēt vergu tirgotāju kuģus. Vēlāk kapteiņus sēdināja cietumā. Beidzot nonāca tik tālu, ka viņus pakāra pie viņu pašu kuģa^ rājas. Tomēr arī tas nelīdzēja. Viens veiksmīgs reiss no Āfrikas uz Ameriku deva vergu tirgotājam veselu bagātību; alkas pēc peļņas bija stiprākas par bailēm no nāves. Pieblīvējuši kuģa tilpnes ar vergiem, jaunie vergu tirgotāji gaidīja nakti vai miglu, vai vētru un centās nepamanīti nokļūt pēc iespējas tālāk no krasta atklātā jūrā. Kursu uz Ameriku uzņēma tikai pēc tam, kad bija pārliecinājušies, ka tikuši cauri patruļu līnijai.

Bieži vien neizdevās aizlavities jūrā. Negaidīti parādījās patruļkuģis un pavēlēja vergu tirgotājam apstāties. Iedomāsimies, ka tā ir noticis.

Kādus sešsimt metrus no vergu klipera parādās kara kuģa buras. Kreisera mastos uzvijas signāls: «Nolaist buras. Gaidīt rīkojumu!» Uz klipera klāja panika. Kapteinis stūrē sānis, tur, kilometrus divus tālāk, redzama balta miglas līnija. Bet jūras patruļa nav noskaņota garām ceremonijām. Nodārd šāviens, vēl otrs, lodes uzšļāc ūdeni pie paša klipera borta. Matroži, nepievērsdami uzmanību kapteiņa lamām, metas nolaist buras. No kreisera atiras divas laivas, bet pats kreiseris lēnām tuvojas, turēdams vergu tirgotāju uz grauda. Vēl divdesmit minūtes — kara jūrnieki uzkāps uz kuģa, tad nolaidīsies tilpnēs un pēc tam.. . Kapteinim šausmās trīc galva — negribas domāt, kas būs pēc tam. Neviļus viņš paceļ acis — augstu par kliperu dreb rāja. Ko darīt? Pierādījumi ir acīm redzami, tilpnēs divsimt nēģeru. Pierādījumi, pierādījumi… Jr izeja! Pierādījumi jāiznīcina! Tilpnes durvis atveras. «Ātrāk ārā, ārā!» kliedz saniknotie matroži, un pātagas dejo ne- nolaizdamās.

Pirmais nēģeris parādās pie izejas. Saule apžilbina acis, nēģeris nespēkā sagrīļojas, negaidīti svaigais gaiss viņu apreibinājis. Steidzīgi viņš tenterē uz priekšu. Solis uz klāja — pēkšņi atklājas spilgts horizonts, jūra un saule. Vēl solis — un tas ir viņa pēdējais solis. Matroža nūjas belziens no sāniem trāpa verga galvu. Pēc tam divi citi matroži sagrābj sāpēs krampjaini saliekto nēģera augumu un iešūpo. Pār falšbortu pārlido melns ķermenis, un dobji noblīkšķ ūdens. Iekalts smagajās važās, apdullinātais vergs vienā acumirkli nogrimst.

Pa to laiku pie izejas parādās otrs nēģeris, trešais, desmitais, simtais. Neviens nezina iepriekšējā likteni. Kad pie labā borta pa trapu uzkāpj kreisera virsnieks, pār kreiso bortu pēdējais vergs ielido ūdenī. Bet pēc tam: «Kāda vergu tirdzniecība? Nēģeri mūs neinteresē. Ko jūs, ko jūs, es savos uzskatos esmu demokrāts…» Pēc stundas kreiseris pazūd aiz horizonta, bet klipers pagriežas atpakaļ uz Āfriku pēc jaunas «preču» kravas.

Ja visi Āfrikā sagūstītie vergi nonāktu Amerikā, tā būtu tikai pusbēda. Šīs plēsonības vēriens uz jūras iedzina nāvē divas trešdaļas, bet varbūt vēl vairāk vergu. Viņus gluži vienkārši noslīcināja mazākās trauksmes gadījumā. Ja pēc 1807. gada Amerikā ieveda tikpat daudz vergu, cik iepriekšējo 350 gadu laikā, tad Atlantijas okeānā noslīcināja divas reizes vairāk.

Vēlreiz izpaudās privātīpašnieciskās sabiedrības tumšās pretrunas. Abolicionistu uzvara nevis iznīcināja verdzību, bet gan veicināja tās jaunu uzplaukumu, asiņainā tirdzniecība nepanīka, bet nostiprinājās. Par izbrīnu vieniem, par prieku otriem, par sašutumu trešajiem — vergu tirdzniecība tomēr, kāda bija, tāda palika.

Ja esi teicis «a» …

Vēsture ir nelokāms vadītājs. Vergu tirdzniecības uzplaukums pēc tās aizliegšanas uzskatāmi pierādīja, cik veltīga ir cīņa pret verdzību tādā veidā. Kad bija pārdzīvotas visas izbrīna, sašutuma, dusmu stadijas par veiklā pretinieka dzīvības spējām, cīnītāji pret verdzību saprata lietas būtību: pirmsākums ir verdzības problēma.

Drīz vien to pašu cīnītāju fronte ar agrāko degsmi uzbruka verdzībai.

Paļaudamies uz vergu tirdzniecības aizliegumu, angļu abolicionisti līdz 1821. gadam neuzstājās pret verdzību.

Cerības drīz izbālēja. Tomēr šoreiz cīņu nevajadzēja sākt no gala. Parlamentā jau sen sēdēja stipra verdzības pretinieku grupa, un tā no pašas augšas sāka ciņu par verdzības atcelšanu. Pretestība nebija sevišķi stipra. īstenībā no 1821. gada lidz 1833. gadam savā starpā ilgi ķīvējas trīs lielas ang]u īpašnieku grupas — rūpniecības buržuāzija, tirdzniecības buržuāzija un plantatori. Sīs grupas neuzstājas pret verdzības atcelšanu, bet rūpniecības buržujs jaunaja situācijā cenšas izplēst pēc iespējas vairāk, tirdzniecības — saglabāt savas pozīcijas, bet plantators rūpējas par ieguldītā kapitāla atgūšanu. Rūpnieka ieinteresētība verdzības atcelšanā ir saprotama. Viegli izskaidrot tirgotāja vēlīgo neitralitāti. Izbrīnu rada plantatoru vājā pretošanās. Kāds tiem labums no jaunieveduma, kas iznīcina viņu eksistences pašus pamatus? Vai tiešām bagātā, saliedētā, stiprā vergturu nometne labprātīgi atdos savas pozīcijas? Vai tad plantatori pēkšņi kļuvuši tik humāni? Varbūt viņi ir parauguši? Zaudējuši iedzīvošanās kāri? Bet varbūt vergs vairs nedod peļņu?

Pēdējais jautājums nav bez pamata. XIX gadsimta pirmajā ceturksnī verdzība kļuva arvien neienesīgāka. Pirmkārt, vergi kļuva dārgāki. Otrkārt, strauja tehnikas progresa apstākļos sāpīgi bija jūtama plantācijās izmantojamo darba rīku atpalicība.

Tomēr tas nav tikai ekonomikas jautājums. ASV dienvidu štatu un Brazīlijas «kafijas karaļu» pieredze liecināja, ka verdzības pasaule uz laiku var pielāgoties kapitālistiskajai un spēj noturēties jaunajos apstākļos.

Kas attiecas uz Rietumindijas plantatoriem, tad ne jau ekonomika spieda viņus piekāpties.

Atcerēsimies — pirmais neuzveicamais, triumfējošais verdzības ienaidnieks bija nevis Eiropas vai Amerikas abolicionisms, nevis rūpnieku apslēptā peļņas kāre, nevis ekonomiskā nepieciešamība, nē! Pirmais ienaidnieks nebija baltais, nebija eiropietis, viņš nelasīja zinātniskus pētījumus un neapelēja pie Jēzus Kristus. Nēģeris, pārdotais, nodotais, vajātais nēģeris, kas izcieta, izturēja, nesamierinājās, nēģeris, kas sacēlās, sīkstais melnais karavīrs — viņš bija pirmais verdzības ienaidnieks. Sen pirms Grenvila : Šarpa Palmaresas vadoņi mācīja plantatoriem morāles kodeksa pamatus, sen pirms abata Reinala maroni pareģoja melno revolūciju; pirms verdzības pretinieku vārdu cīņām bija nēģeru kaujas Barkisimeto. Verdzību un vergu tirdzniecību pirmie atcēla nevis franči, nevis dāņi, nevis angļi, — pirmie to izdarīja Haiti nēģeri, pie tam tik pamatīgi, ka viņu tiesības pavisam drīz neviens vairs neapšaubīja. Kad jūs lasāt par balto pūlēm cīņa pret verdzību, atcerieties, ka tā ir tikai melno karotāju ciņas vāja atblazma, ka aiz Vilberforsa vārdiem ir Luvertīra darbi.

Pēc Sendomingo revolūcijas nepagāja neviens gads, kad kaut kur nesaceltos vergi. Katrs domājošs cilvēks saprata, ka arvien tuvāk un tuvāk nāk jauna Luvertīra laiks. Katrs plantators saprata — ož pēc pulvera. Verdzība kļuva nestabila un bīstama. Vergturi dzīvoja mūžīgās bailēs no nēģeru sacelšanās. Tagad runga pacēlas pār vergturu galvām.

Tāpēc cīnītāji pret verdzību arī guva tik ātru uzvaru. Verdzības cietoksnis pamazām bija sašķobījies, jau sen zaudējis stiprumu, un to uzspridzināja no iekšienes. Šī cīņa nekādā ziņā nebūtu tik sekmīga un nebeigtos tik ātri, ja tā nebūtu risinājusies divās frontēs, turklāt melnajai frontei bija galvenā nozīme.

Nēģeru atbrīvošanās vēsturē dīvainā kārtā savijās trīs patstavīgi spēki: buržuāzijas tieksme pēc peļņas, demokrātu tieksme pēc taisnības un nēģeru tieksme pēc brīvības. Nēģeri sāka pretoties jau pirmajās apspiešanas dienās. XVII gadsimtā nēģeru cīņai pievienojās demokrātu kustība. Rūpnieks nēģeru un demokrātu ciņu sāka izmantot XVIII gadsimtā.

Kad nēģeru kara dziesma satricināja plantatoru pilis, kad sabiedrotais demokrāts viņu saucienu ienesa parlamentā un karaļa apartamentos, kad rūpnieks paslepus sāka atbalstīt uzbrucējus, — tad, apvienojoties vienu izturībai, otru godīgumam un trešo alkatībai, verdzība tika sagrauta.

… saki ari «b»

1833. gadā Anglijas parlaments nolēma atcelt verdzibu angļu kolonijās. Septiņos pārejas perioda gados (līdz 1840. gadam) vergturiem vajadzēja garīgi un materiāli sagatavoties jaunajiem apstākļiem un nēģeriem «iegūt prasmi patstāvīgi saimniekot». Pagarinājuma īstais iemesls bija bailes, ka pēkšņa verdzības atcelšana radīs kolonijās «anarhiju» (tas ir, nēģeru revolūciju). Tomēr bailīgie drīz pārliecinājās, ka viņu bažām nav pamata. Nēģeri nepavisam necentās izjaukt atbrīvošanu ar bezjēdzīgiem dumpjiem. Pavisam drīz izrādījās, ka sagatavošanās laiks nevienam nav vajadzīgs — viss jau bija gatavs. Vilcināties nebija nekādas jēgas, un nēģeru atbrīvošana sākās divus gadus pirms termiņa — 1838. gadā. Lai «apmierinātu» plantatorus, valsts asignēja 20000 000 sterliņu mārciņu.

Angļi nēģerus atbrīvoja ne tikai no saimniekiem, bet arī no zemes. Viņi domāja, ka bez zemes palikušie nēģeri

ies pie saviem plantatoriem strādāt par kalpiem. Bet tas nenotika. Ieguvuši brīvību, lielākā daļa nēģeru devās uz salu vidieni, apsēja brīvās zemes un iekārtoja mazas, pavisam nabadzīgas, bet savas, patstāvīgas, brīvas saimniecības. Plantatori palika bez darba rokām. Steidzīgi nācās ievest strādniekus — kūlijus no Ķīnas un Indijas. Nepiemēroti darbam, ko pieprasīja verdzības izlutinātie saimnieki, kūliji ātri izmira. Kūliju ievešana iznāca vēl dārgāk nekā nēģeru atvešana. Plantatori kādu laiku vēl spītējās, tad atmeta ar roku prestižam un noteica strādniekiem ciešamu darba algu, uzbūvēja dzīvojamās mājas. Nēģeri pakāpeniski sāka atgriezties plantācijās par algotiem strādniekiem.

Francijas kolonijas ņēma vērā angļu pieredzi. Šeit, atbrīvojot vergus, viņiem iedeva gabaliņu zemes dārzam un uzlika par pienākumu strādāt plantācijās. Tas notika 1848. gadā. Anglijai un Francijai sekoja arī citas valstis. Portugāle atcēla verdzību 1858. gadā, Holande — 1863. gadā.

Tomēr verdzības atcelšana Eiropas zemju kolonijās un Dienvidamerikas republikās vēl neatrisināja jautājumu. Pasaules trīs lielākie vergu īpašnieki — Kuba, Brazīlija un galvenais ASV — atteicās likvidēt verdzību. Rietum- indijas, Meksikas, Venecuēlas, Kolumbijas, Peru, Kanādas, Bolīvijas nēģeru atbrīvošana bija tikai sākums nēģeru brīvībai, pirmais atbrīvošanas akts, jp četras piektdaļas Amerikas nēģeru vēl palika vergi. Bija gaidāma ilga un asiņaina ciņa. Kamēr pretojās ASV, Kuba un Brazīlija, ne verdzība, ne vergu tirdzniecība nevarēja izzust. Priekšā bija aboli- cionistiskā kara otrais posms — pats asiņainākais visas darbības laikā.

AMERIKAS ĀFRIKAS GALS

Viņas augstība — kokvilna

Sarežģītie vergu tirdzniecības ceļi veda mūs no Āfrikas uz Angliju, no Brazīlijas uz Portugāli, no Rietumindi jas uz Parīzi, no Gvinejas uz Gvajānu. Mēs redzējām vergu barus, kas gausi vilkās caur Kongo biezokņiem; mēs uzzinājām par Brazīlijas nemierniekiem, Anglijas abolicionistiem, Francijas revolucionāriem; mēs uzkavējāmies brāzmainajā

Sendomingo, vergu tirgotāju klipera tilpnē, vergu tirgū; mēs iepazināmies ar Enriki Jūrasbraucēju, Gango Zumbi, Dreiku, Vilberforsu, Tusenu, ar karaļiem un kvēkeriem, tirgoņiem un pirātiem, svētuļiem un taisnības meklētājiem, vergturiem un partizāniem.

Tagad dosimies uz ASV.

No Anglijas kolonijas par neatkarīgu zemi Savienotās Valstis kļuva pēc 1776.—1782. gada neatkarības kara, kas bija Amerikas pirmā revolūcija un trešā buržuāziskā revolūcija pasaulē (pēc Holandes un Anglijas).

Amerikas konstitūcija bija pasludinājusi vienlīdzību, un ne ar kādiem pūliņiem verdzību nevarēja iekļaut tās ietvaros. Taču bija daudz vienkāršāk proklamēt vienlīdzību nekā to realizēt. Atcelt verdzību? Pamēģiniet! Amerikas revolūcijas vadonis Vašingtons — vergturis! Pats «kreisākais» no Amerikas revolūcijas vadoņiem Džefersons — vergturis! Gandrīz visi Amerikas revolūcijas vadītāji — vergturi! >

Tomēr strīdi par verdzību bija asi. Ziemeļu rūpnieki, tāpat kā rūpnieki visā pasaulē, negribēja verdzību; Dienvidu plantatori, tāpat kā plantatori visā pasaulē, aizstāvēja verdzību. Pirmā sadursme verdzības jautājumā, kā ari daudzas turpmākās beidzās ar Ziemeļu un Dienvidu kompromisu, kas izdevīgs Dienvidiem. Konstitūcijā verdzību vienkārši noklusēja, it kā tādas nemaz nebūtu, — tā bija neliela dienvidnieku piekāpšanās ziemeļniekiem. Tomēr verdzību saglabāja, un tā bija gaužām liela ziemeļnieku piekāpšanās dienvidniekiem.

Notikumi risinājās tā, ka verdzība Amerikas Savienotajās Valstīs pēkšņi guva jaunu stimulu. Šeit izgudroja kokvilnas tīrāmo mašīnu. Izrādījās, ka vergu likteņi atkal saistīti ar tehnikas progresu.

Līdz 1793. gadam Dienvidos audzēja maz kokvilnas. Grūtības šķiedras attīrīšanā no sēklām padarīja kokvilnu ļoti dārgu. Viens strādnieks dienā spēja attīrīt no sēklām tikai 400 gramu īsšķiedras un 4 kilogramus garšķiedras kokvilnas. Daudzreiz plantatori lūkoja radīt tīrāmo mašīnu pašu spēkiem. Mēģinājumi beidzās neveiksmīgi, mašīnas arvien vēl nebija, un Dienvidos brieda nepieciešamība atcelt verdzību «neizdevīguma dēļ».

1793. gadā ziemeļnieks Elijs Vitnijs, profesionāls mehāniķis, kam patika izgudrojumi, ieradās Džordžijā meklēt skolotāja vietu. Seit, Dienvidos, viņš uzzināja par plantatoru meklējumiem. Attapīgais jenkijs ieinteresējās, nopirka rasējamā papīra rulli, piebīdīja galdu tuvāk logam un ķērās pie cirkuļa. Par palīgu viņš uzaicināja kādu nēģeri. Pēc desmit dienām Vitnijs izgāja no istabas ar brīnišķīgas kokvilnas tīrāmās mašīnas rasējumiem rokās.

Izgudrotājs gribēja tikt pie bagātības. Taču rasējumus viņam nozaga. Vitnijs tā arī palika nabags, bet viņa tehniskais lolojums deva peļņu, kas rēķināma daudzos miljardos. Tapat kā Džems Vats nevarēja iedomāties, ka tvaika mašina uzspridzinās verdzību, tā arī Elijs Vitnijs nezināja, ka kokvilnas tīrāmais mehānisms uz ilgu laiku aizkavēs verdzības sabrukumu.

Mašīna dienā attīrīja nevis vienu mārciņu, bet simt piecdesmit mārciņu īsšķiedras kokvilnas uz vienu strādnieku. Kad mašīnu darbināja ar tvaika dzinēju, izstrāde pieauga līdz 1000 mārciņām diennaktī, Kokvilnas attīrīšana kļuva par visvienkāršāko operāciju. Dienvidi sasparojās.

Kokvilna atjaunoja Amerikā verdzību.

Vergu cenas ASV nemitīgi auga. No 300 dolāriem 1790. gadā tās pacēlās līdz 4000 dolāriem 1860. gadā. Tomēr cēnu celšanās nemudināja plantatorus vairāk rūpēties par dārgo vergu. Gluži pretēji — cenas cēlās tieši tāpēc, ka darbs nesaudzīgi izsūca visus verga spēkus, nēģeri ātri mira, un pieprasījums pēc viņiem nemitīgi palielinājās.

Dienvidi, kas bija pilnīgi atkarīgi no kokvilnas un varēja eksistēt tikai tad, ja vergi izturējās padevīgi, pārvērtās par pastāvīgu kara nometni. Visu balto iedzīvotāju galvenais pienākums bija izspiegot nēģerus, nemitīgi vajāt dumpiniekus. Nakts patruļas, caurlaižu sistēma, izlūkošana, posteņi, torti, baterijas, ieroču noliktavas — tādi bija Dienvidi. Pārbaudīja katru nēģera soli, vismazākās aizdomas izraisīja teroru. Nēģeru nemieru briesmas kā lietuvēns gūlās pār Dienvidiem.

Visa dienvidu štatu iekšējā un ārējā politika risināja vienu uzdevumu — nodrošināt un nostiprināt verdzības sistēmu. Pavisam drīz atklājās, ka šo sistēmu nevar nostiprināt, nepaplašinot to uz visām pusēm. Pavisam drīz kļuva skaidrs, ka nevar noturēt grožos Dienvidu nēģerus, ja neiegrožo ari Ziemeļu baltos.

Kurš kuru?

Dienvidi kļuva spēcīgāki. Taču līdzās spēkā pieņēmās arī Ziemeļi. Dienvidos auga plantācijas, Ziemeļos vairojās pilsētas; Dienvidos nostiprinājās lauksaimniecība, Ziemeļos auga arī rūpniecība.

No Eiropas uz ASV plūda pārceļotāji. Viņu bija daudz — miljoniem. Visi, kam vecajā, sūrajā pasaulē dzīvē neveicās; visi, kas negribēja nīkt akurātajos vācu ciematos, nabadzīgajās Londonas nomalēs, Īrijas, Galicijas, Zviedrijas pussabrukušajās lauku mājās; visi, kam nedeva mieru sapņi par laimi — briti, īri, armēņi, zviedri, vācieši, krievi,

itāli, ebreji, — visi viņi devās pāri okeānam uz brivo, bagāto, viesmīlīgo apsolīto zemi, kā par to rakstīja avīzes. Paši enerģiskākie un stiprākie cilvēki, izmeklēti drosminieki — Eiropas tautu gvarde — traucās pāri okeānam meklēt laimi.

Emigranti ieradās apsolītajā zemē. Jā, tā bija bagāta, loti bagāta. Pilsētas auga kā sēnes pēc lietus, visur bija vajadzīgas darba rokas. Taču ieceļotāji sapņoja paši par savu saimniecību, par savu zemi, savu fermu. Jā, bija arī zeme. Neskarta stepe pletās miljoniem kvadrātjūdžu uz rietumiem līdz Klusajam okeānam, auglīga, brīva, nevienam nepiederoša. Vietas pietiks visiem. Tomēr visiem nedeva vietu. Bagātā valsts nepavisam nav laipna. Daudz alkatīgu un stipru roku sniedzas pēc Rietumu zemes. Tā vēl nav sagrābta, vēl tur dzīvo simtiem tūkstošu indiāņu, simtiem tūkstošu sīkstu, apbruņotu cilvēku. Taču to neņem vērā: indiāņi neskaitās, zeme nepieder nevienam. Kā sadalīt zemi starp baltajiem — tāds ir jautājums.

Fermeri prasa piešķirt zemi visiem, kas to vēlas. Iedalīt katrai ģimenei bez maksas gabalu zemes — zeme taču nevienam nepieder. Bet Ziemeļu buržujs nav ar mieru. Viņš ierosina zemi pārdot. Turklāt paredzēts, ka valdība zemi nodos lielajiem uzpircējiem, kas to izpārdos pa gabalam. Fermeris un buržujs greizsirdīgi vēro viens otru — kaut tikai nenokavētu, nepalaistu garām īsto brīdi. Tomēr strīds ātri apdziest. Galu galā arī buržujs taču neiebilst pret zemes dalīšanu.

Toties no Dienvidiem atskan draudīga un stingra prasība: fermeriem zemi vispār nedot. Zeme vajadzīga plantatoriem (Amerikas muižniekiem) — paziņo Dienvidi. Nabadzīgajam jenkijam ar savu izdilušo kleperi nav ko līst tur, kur dižciltīgie aristokrāti nodomājuši iekārtot jaunas, lielas plantācijas, kur strādās simtiem vergu un zirgu. «Zemi — dienvidniekiem,» vergturi pieprasa, «un mēs pēc tam liekos gabalus padalīsim arī fermeriem.»

Fermeri drūmi šūpo galvu. Viņi zina, cik vērti ir plantatoru solījumi. Dienvidos arī kādreiz plauka sīkās zemnieku saimniecības. Tomēr vergu darbs šauros apmēros nav izdevīgs. Un plantatori sāka Dienvidus «pārdalīt». Siko saimnieku zemi vai nu sagrāba, vai atņēma tiesas ceļā, vai atpirka.

Fermeri zināja, kas viņus gaida, ja zeme nonāks plantatoru rokās. Viņus gaida nabadzība, parādu jūgs, izputēšana un nenovēršama bēgšana. Pie absolūtās varas pieraduši dienvidnieki necietis savā tuvumā brīvus, neatkarīgus saimniekus.

Melno verdzība nes sev līdz uzkundzēšanos baltajiem — fermeri to saprata ātrāk par visiem. Ja verdzība ies pāri Dienvidu robežām un sāks izplatīties Ziemeļos un Rietumos, tad Amerikas Savienoto Valstu brīvajai zemniecībai būs beigas, fermeri to zināja pavisam noteikti. Dienvidnieku pretenzijas uz «nevienam nepiederošajām zemēm» iedvesa šausmas un naidu stiprajās un atklātajās ieceļotāju sirdīs gan pie Lielajiem ezeriem, gan tālajos Rietumu līdzenumos, gan Centra, Teksasas, Kanzasas, Kalifornijas prērijās.

Tā Dienvidi nonāca nesamierināmā konfliktā ar fermeriem — tajos laikos pašu lielāko šķiru ASV.

Aiz fermeru muguras bija rūpnieks. Jo tālāk, jo vairāk verdzība aizšķērsoja ceļu Amerikas rūpniecības darbonim. Dienvidiem nebija vajadzības celt rūpnīcas un fabrikas. Vēl vairāk — Dienvidi baidījās no tādas celtniecības. Ja Dienvidos parādīsies strādnieku šķira ar savām neizbēgamajām prasībām pēc vienlīdzības un brīvības, ar savu vērīgo interesi par sabiedrisko dzīvi, ar savām arodbiedrībām un demonstrācijām, streikiem un avīzēm, tad nēģeri tūlīt saindēsies ar dumpīgo noskaņojumu un sekos strādniekiem. Un strādnieki, kas zina, vēl atbalstīs nēģerus. «Nē, «vecajiem, labajiem» Dienvidiem rūpniecība nav vajadzīga. Gan jau iztiksim bez fabrikām! Gandrīz visas patēriņa preces nēģeri saviem saimniekiem izgatavo ar rokām, bet, ko nevarēs, nopirksim; lai nu kā, bet naudas netrūks, Dienvidi ir bagāti!»

Dienvidi ne tikai neielaida pie sevis pašu zemes rūpnieku, bet negribēja iegādāties arī šī rūpnieka preces. Viņi izveda kokvilnu uz Angliju un no turienes arī vēlējās ievest lētākus rūpniecības izstrādājumus. Tas jau bija atklāts uzbrukums Ziemeļu dūžu varenībai.

Kas notiks tad, domāja rūpnieks, ja dienvidnieki sagrābs Rietumus un iespiedlsies Ziemeļos? Tad verdzības rajoni Amerikas Savienotajās Valstīs būs pārsvara un amerikāņu rūpnieks būs spiests ierauties šaurā piekrastes joslā un nosmaks zem angļu konkurences spiediena. Rūpnieka galvā pagaidām vēl neskaidri pavīd doma, ka verdzība un algots darbs vienā zemē diezin vai var sadzīvot.

Tā Dienvidi nonāca nesamierināmā konfliktā ar rūpniekiem — tajos laikos pašu spēcīgāko šķiru ASV.

Fermeri bija cieši saistīti arī ar strādnieku šķiru. Toreizējais amerikāņu strādnieks vēl vakar bi ja zemnieks tāpat kā kādreiz pārējās kapitālistiskajās valstīs. Zemnieka psiholoģija dzīvo līdzās ar dzimstošo proletārisko, mīlestība uz zemi — blakus ieradumam strādāt pie darbgalda, cenšanās pēc privātas saimniecības sadzīvo ar cieņu pret kolektīvu. Tomēr atšķirībā no citam kapitālistiskajām valstīm Amerikā XIX gadsimta pirmajā pusē strādnieks ir ne tikai bijušais zemnieks, bet, iespējams, arī nākamais zemnieks. Rietumu brīvo zemju bezgalīgie masīvi laiku pa laikam atrauj no proletariāta cilvēku slāņus un liek atgriezties pie lauksaimniecības.

Katra amerikāņu strādnieka dvēselē mājo paļāvība, — ja, tā teikt, nevarēšu saprasties ar priekšniekiem, būšu noguris vai man apniks, laidīšos uz Rietumiem, paņemšu gabalu zemes un sākšu saimniekot. Nevienam nepiederošās Rietumu zemes — tā ir Amerikas strādnieku šķiras aizmugure, glābiņš nebaltās dienās, izeja, kas pietaupīta Jaunākajam gadījumam. Tāpēc viss, kas saistīts ar valsts zemes likteņiem, ļoti satrauc Amerikas strādniekus. Dienvidu vergturu cenšanās sagrābt šīs zemes rada kategorisku strādnieku protestu.

Tieksme pēc zemes ir proletariāta pagātne. Taču plan- tators aizskar arī proletariāta šodienas intereses. Vergu amatnieku darba konkurence pazemina rūpniecības preču cenas, tātad ari izpeļņu. Zemie tarifi uz svešzemju preču ievedumu vēl vairāk pazemina cenas, un tas atkal ķer strādnieka jau tā plānajā kabatā.

Tomēr rītdienas problēmas ir vēl nopietnākas. Ja plan- tators sagrābs varu ASV, tad strādnieks pārvērtīsies par dzimtcilvēku, fabrikas vergu, izsalkušu, pilnīgi beztiesīgu ubagu. Šinī ziņā vergturu uzskati neizraisa nekādu šaubu. Dienvidi grib (un neslēpj to) paverdzināt Ziemeļu balto iedzīvotāju zemākos slāņus. Plantatoru sapnis ir ieviest verdzību rūpniecībā.

Dienvidnieku uzbrukums ir ārkārtīgi bīstams strādnieku šķirai. Strādnieka vakardienas, šodienas un rītdienas intereses ir pilnīgi pretējas plantatoru interesēm.

Tā Dienvidi nonāca nesamierināmā konfliktā ar proletariātu — pašu enerģiskāko un konsekventāko šķiru ASV.

Mēs runājām par Dienvidu un Ziemeļu ekonomiskajām pretrunām. Bet cilvēkam nepietiek ar dienišķo maizi vien! Ziemeļi — visu Eiropas brīvi domājošo cilvēku patvērums; Ziemeļi, kas lepojas ar konstitūcijas cildenumu un taisnīgumu; Ziemeļi, kur dzīvo patvaļnieki no visām pasaules malām, patvaļnieki, kas neatkarību, brīvību, pašcieņu vērtē augstāk par visu; šie vētrainie un trokšņainie Ziemeļi ar sašutumu vēroja dienvidniekus. Kamēr Dienvidos valdīja verdzība, Ziemeļu masas nevarēja būt drošas, ka demokrātiskās brīvības ir nesatricināmas, ka netiks atņemtas ar grūtībām iekarotās tiesības. Dienvidu varasvīru paraugs ļoti vilināja daudzus Ziemeļu varasvīrus. Verdzība kā sērga, kā tumšā, smagā iprīta gāze plūda no Dienvidiem, saindējot ASV atmosfēru. Nēģeru beztiesība pastāvīgi apdraudēja balto tiesības. Katra sabiedriska kustība Ziemeļos, pat visnevainīgākā, kas bija ļoti tāla no cīņas pret verdzību, dažkārt tāda, kam ar verdzības problēmu vispār nebija nekāda sakara, saniknoja plantatorus, jo pats niecīgākais sabiedriskais satricinājums Ziemeļos varēja radīt grandiozu revolucionāru atbalsi Dienvidos. Masas pakāpeniski saprata, ka nav iespējams cīnīties par brīvību baltajiem, neiekarojot brīvību melnajiem.

Visas Ziemeļu galvenās šķiras kategoriski pretojās plantatoru varas un verdzības rajonu paplašināšanai. Taču Dienvidiem vajadzēja vērsties plašumā. Dienvidiem bija jāizvēlas: vai nu sagrābt, varu ASV, ieviest verdzību visā zemē, apspiest katru brīvdomību, vai arī noskatīties, kā Ziemeļi pastiprina cīņu pret verdzību, kā cīnītāju idejas iekaro nēģeru masas, kā vergi organizējas un apbruņojas un kā, beidzot, uzlido gaisā visa plantatoru sistēma kopā ar tās dibinātājiem. Vai nu uzbrukums, vai bojā eja; vai nu varas sagrābšana, vai bojā eja; vai nu vispārējs terors, vai bojā eja, — tāda bija dienvidnieku problēma. Viņi to saprata itin drīz un labi. Visas Ziemeļu šķiras bija pret Dienvidu paplašināšanos, bet Dienvidi vērsās plašumā.

Palūkosimies tuvāk, kas bi ja Amerikas otrās revolūcijas ļaudis, ienaidnieki un varoņi cīņā pret verdzību.

Bendžamens Landi dzimis Nudžersijā, stingri reliģiozā ģimenē. Jau no bērnības viņš auga atmosfērā, kur valdīja uzticība taisnīguma un brīvības idejām. Jaunībā Landi bija līdzstrādnieks žurnālā «Philanthrope», kas apelēja pie «miera, atturības un cīņas pret verdzību» ideāliem. Ievērojiet, ne tikai pie miera un cīņas pret verdzību, bet ari pie atturības ideāliem. Daudzi Amerikas abolicionisti nāca no atturības biedrības. 1818. gadā Landi nodibināja avīzi «Emancipator» — pirmo īsti pret verdzību vērsto izdevumu ASV. Propaganda preses slejās neapmierināja dedzīgo * J atmaskotāju. Reiz Landi sēdās zirgā un nenokāpa no tā, kamēr nebija apceļojis ASV 24 štatus, gandrīz visas pil-' sētas un lielāko daļu ciemu. Kā klejojošs cīņas pravietis Landi jādelēja pa visu zemi un visur meklēja mācekļus un sekotājus.

Bostonā viņš atrada to, ko meklēja. Sludinātāja uzmanību saistīja tās pašas atturības Ijiedrības kādas avīzes dedzīgs, talantīgs, spītīgs redaktors. Sarunas turpinājās vairākas dienas un naktis. . . Landi kāpj zirgā, bet Bostonā paliek jauns cīņu biedrs, spēcīgākais no visiem Landi cīņu biedriem — Harisons. Šajā laikā (1828. gadā) Harisonam ir 23 gadi. Viņš ir drosmīgs, gudrs, daiļrunīgs, godīgs. Darba spējas viņam kā vērsim. Ja jau viņš noticēja aboli- cionismam, tad — lai dzīvo abolicionisms!

Harisons dibina avīzi «Liberator» («Atbrīvotājs»), Tajā laikā ASV jau bija ap 50 avīžu, kas vērsās pret verdzību. Taču «Liberator» tūlīt ieņēma vadošo vietu. Pret verdzību vērstās cīņas vēsturē Amerikā tai bija tada pati loma kā «Iskrai» sociālistiskās revolūcijas vēsturē Krievijā. Ap avīzi drīz vien sakļāvās dedzīgu piekritēju rindas, un tā kļuva par īstu pretverdzības magnētu.

Jau pirmajā «Liberator» numurā Harisons pasludināja: «Lai dreb apspiedēji Dienvidos, lai dreb viņu aizstāvji Ziemeļos, lai dreb visi vajāto melno naidnieki.. . Neaiciniet mani uz mērenību tādā jautājumā kā šis. Mani nodomi ir nopietni, es neizlocīšos grūtā brīdī, nepiedošu, neatkāpšos ne soli — un mani sadzirdēs.»

Viņš nepiedeva, nekad neatkāpās ne soli, ne reizi neizvairījās grūtā brīdī. Publiski viņš to zvērēja 1831. gadā un pēc tam vairāk nekā trīsdesmit gadu bija uzticīgs savam zvērestam. Visu dzīvi Harisons ziedoja nēģeru atbrīvošanai. Un viņu sadzirdēja.

Grūti arī būtu viņu nesadzirdēt. Harisons ne ar vienu neceremonējās un nekautrējās izteicienos. Muļķi viņš atklāti nosauca par idiotu, verdzības aizstāvi — par bandītu neatkarīgi no tā, vai tas bija federālais tiesnesis vai pats ASV prezidents. Konstitūciju, kas nostiprināja verdzību, Harisons dēvēja par «līgumu ar nāvi un vienošanos ar elli». Pats būdams ļoti dievticīgs cilvēks, viņš nosauca baznīcu par «lielo zagļu brālību». Viņš bija tribūns — brāzmains, kvēls, neatvairāms. Kā viņu milēja draugi, kā neieredzēja vergturi!

Un tajā pašā laikā nebija daudz tik reakcionāru buržuāzijas politiķu ka Harisons. Viņš kategoriski protestēja pret nēģeru nemieriem un nikni nosodīja to dalībniekus. Saviem domu biedriem viņš nelāva piedalīties politiskajā darbībā, uzskatot, ka politika aptraipa godīgu cilvēku. Viņš bargi nosodīja arodbiedrības, kaunināja streikotājus, noliedza patstāvīgu nēģeru organizāciju nepieciešamību.

Beidzot, neredzēdams citu mierīgu ceļu verdzības iznīcināšanai un nevēlēdamies ieteikt cīņas ceļu, Harisons sāka aģitēt par ASV sašķelšanu, par Dienvidu atdalīšanu no Ziemeļiem, pārliecinādams visus, ka verdzība tad pati sevi nožņaugšot. Neko labāku plantatori nevarēja vēlēties, Harisona aģitācija pilnīgi sakrita ar viņu interesēm. Tikai Harisona stūrgalvības un neiecietības dēļ izjuka viņa paša izauklētā biedrība cīņai pret verdzību. Tomēr, tiklīdz atskanēja pirmie pilsoņu kara šāvieni, Harisons atradās priekšējās līnijās, miermīlība bija aizmirsta, par galveno lozungu kļuva — karš līdz uzvarai.

Un tagad nēģeru ienaidnieks, ievērojamākais verdzības aizstavis — prezidents Džeksons. Viņu ievēlēja divas reizes pēc kārtas — no 1829. līdz 1837. gadam Džeksons bija ASV prezidents. Astoņus gadus viņš ņirgājās par nēģeriem, indiāņiem un abolicionistiem. Viņš atņēma indiāņiem 20 000 000 hektāru zemes, sagrāba spāņu Floridu, sagrāva mierīgo seminolu cilts indiāņu savienību. Pats būdams lielākais vergu īpašnieks, Džeksons ar jebkuriem līdzekļiem centās stiprināt verdzību. Viņa devīze bija: «Nēģeri ir vergi, indiāņi ir ārpus likuma.» Nav daudz tādu Amerikas prezidentu, kurus var salīdzināt ar Džeksonu cietsirdībā, ar kādu viņš apspieda melnādainos un sarkanādainos. Pārliecināts vergturis, rupjš militārists, rūdīts rasists — tāds bija Džeksons. Liekas, ko gan labu par viņu var sacīt?

Tomēr laba ir daudz. Džeksons bija ievērojams amerikāņu demokrāts. Tiesa, demokrātiju viņš saprata, tā sakot, pēc sengrieķu parauga. Tieši viņa laikā un ar viņa atklatu palīdzību ASV arodbiedrības izcīnīja savas pirmās tiesības; Lieši viņa laikā, pakļaujoties viņa spiedienam, fabriku un rūpnīcu Jikumdošana sāka vērīgāk izturēties pret proletāriešiem; tieši Džeksons panāca vispārējās vēlēšanu tiesības Amerikas Savienotajās Valstīs. Tas nav maz vienam cilvēkam. Kad Ziemeju baņķieri organizēja ASV banku un centās sagrābt valsts ekonomisko varu, Džeksons bez svārstlšanās uzstā jās pret to un sagrāva viņus. Plašas darbaļaužu masas daudzos jautājumos atbalstīja Džeksona politiku. Tāds bija šis reakcionārs.

Cits ienaidnieks — dienvidnieks Kalhūns — dzimis trūcīgā ģimenē Dienvidos. Skaists, viltīgs, dzēlīgs, apprecējies, kā toreiz teica, «ar plantāciju». Kad viņš k]uva bagāts, tūlīt aizmirsa savu izcelšanos. Spožais orators, aukstasinīgais un bezprincipiālais politiķis ātri kāpa uz augšu. Viņš bija gan kara ministrs, gan valsts sekretārs, gan viceprezidents, reizē arī vergturu vadonis kongresā.

Vai jūs zināt, kā viņš aizstāvēja verdzību? Kā strādnieku šķiras interešu aizstāvis.

Kalhūns loģiski pierādīja, ka masām verdzība ir mazāks ļaunums nekā algotais darbs. Lūk, ko 1858. gada 4. martā kongresā teica Kalhūna piekritējs senators Džeimss H. He- monds, griežoties pie ziemeļniekiem: «Visa jūsu algoto darbinieku šķira — gan melnstrādnieki, gan «mehānismu vadītāji», kā jūs viņus saucat, patiesībā ir vergi. Starpība ir tikai tā, ka mūsu vergi pieņemti darbā uz visu mūžu un saņem labu atalgojumu; viņi nebadojas, neubago, neklīst, meklēdami darbu, turklāt viņi nav arī pārāk noslogoti. Jūsu strādnieks salīgts uz. dienām, par viņu nerūpējas, viņu skopi atalgo, un to var pārliecinoši pierādīt jebkurā brīdī, uz kuras katras ielas, kurā katrā jūsu lielajā pilsētā. Uz vienas pašas ielas Ņujorkā vienā dienā jūs sastapsiet vairāk ubagu nekā visā savā mūžā visos Dienvidos.»

Nav slikti? Plantators kapitālisma atmaskotāja lomā. Nekad nevienā valstī valdošās šķiras neatmaskoja cita citu ar tādu azartu un ar tādiem panākumiem kā ASV pirms pilsoņu kara.

Vēl viens «darbonis» — Henrijs Klejs no Kentuki. Viņš dzīvoja pierobežas štatos, kas ieinteresēti uzturēt labas attiecības gan ar Dienvidiem, gan ar Ziemeļiem. Verdzības pretinieks, bet arī pretinieks cīņai pret verdzību; piekopa politiku, ko pēc 80 gadiem nosauca par izlīgšanas politiku. Tiklīdz Ziemeļu un Dienvidu nesaskaņas ieguva draudīgu asumu, kongresa tribīnē kāpa Klejs un iesniedza kārtējo samierināšanās projektu. Viņš bija Ziemeļu rūpnieku un Dienvidu plantatoru galveno «draudzīgo» darījumu autors.

Pārliecināti cīnītāji pret verdzību bija tikai brīvo nēģeru pārstāvji un marksisti. Amerikas melno un balto abo-

Iicionistu īstais vadonis bija nēģeris Frederiks Duglass (viņu nedrīkst sajaukt ar reakcionāru, kam ir tāds pats uzvārds). Orators, zinātnieks un politiskais darbinieks Duglass līdz pat šim laikam pārsteidz ar secinājumu precizitāti, ar politisko prognožu dzijumu un patiesumu. Izbēgušais vergs, neizglītotais, izmocītais nēģeris divus gadus pēc aizbēgšanas uz Ziemeļiem jau bija kļuvis par izcilu domātāju un politiķi. Desmitiem brīvo nēģeru — Duglasa domu biedru kļuva par Amerikas abolicionisma dvēseli.

Stāvoklis Amerikas Savienotajās Valstīs bija sarežģīts, visdažādāko iedzīvotāju prupu intereses juceklīgi krustojās.

Dienvidniekiem bija sabiedrotie ari Ziemeļos. Galvenais sabiedrotais — rasisms, kas bija laidis dziļas saknes daudzu jo daudzu cilvēku apziņā. Dienvidniekus atbalstīja Ziemeļu tirgotāji, kas bija saistīti ar kokvilnas ražotājiem, Ziemeļu baņķieri, kas tos finansēja, tekstilfabriku īpašnieki, kas bija atkarīgi no kokvilnas audzētājiem. Ja vēl ņem vērā, ka visu laiku līdz pilsoņu karam galvenie valsts posteņi atradās dienvidnieku rokās, tad kļūst skaidrs, ka arī Ziemeļos bija bīstami iesaistīties cīņā pret verdzību.

Rasistu linča tiesa vajāja nēģeru draugus. Reiz Bostonā pūlis uz ielas noķēra Harisonu, uzmeta viņam ap kaklu virvi un vilka cauri pilsētai. Tas būtu beidzies ar linčo- šanu, ja neiejauktos sievietes. Pāris desmiti strādnieku sievu metās glābt Harisonu. Sievietes izlauzās caur pūli, izrāva sasisto Harisonu un, saķērušās rokās, nostājās viņam visapkārt, burtiski, ar savu ķermeni atvairot grautiņa dalībnieku uzbrukumu. Tas turpinājās ilgi, un tikai policijas iejaukšanās izglāba kā Harisonu, tā arī sievietes.

Tikko Anglijas abolicionists Džordžs Tompsons bija paspējis nokāpt Amerikas krastā, vergu īpašnieki viņu sagrāba un nežēlīgi piekāva. Duglass, tāpat kā daudzus gadus vēlāk Pols Robsons, ne vienu reizi vien bija par matu no nāves. Pret verdzību vērsto avīžu redaktori bez pistoles nevarēja rādīties uz ielas — viņus medīja. 1837. gada 7. novembrī Altones pilsētā (Ilinoisas štats Ziemeļos) rasistu pūlis nolinčoja avīzes «Ilinois Observer» redaktoru Ilidžu Lavdžaju. Slepkavas palika brīvībā. Arī citi linčo- tāji, grautiņu rīkotāji, huligāni palika brīvībā.

Bet Dienvidos kāra visus bez izvēles — gan melnos, gan baltos, ko turēja aizdomās par brīvdomību. Šinī ziņā teroru Dienvidos var salīdzināt tikai ar hitleriešu zvērībām.

Dažos verdzības štatos pieņēma likumus, kas draudēja ar nāves sodu par to ideju propagandu, kuras bija ierakstītas konstitūcijā. Dienvidu avīzēs publicēja paziņojumus, ka par tā vai cita abolicionīsta galvu apsolīts 50, 100, 1000, 10 000 vai pat 50 000 dolāru.

Taču kāds gan terors varēja apspiest neapmierinātību, kas aptvēra visus? Neiznīcinot verdzību, Savienotās Valstis nespēja attīstīties. Dienvidnieki cīnījās izmisīgi, neprātīgi, alkatīgi, tomēr veltīgi. Bailes iespiedās arvien dziļāk Dienvidu vergu īpašnieku dvēselēs. Un Dienvidos auga vēlēšanās atdalīties no Ziemeļiem, uz visiem laikiem norobežoties ar sienu no neapslāpējamiem revolūcijas perēkļiem. Tieksme aizbēgt no Ziemeļu verdzības pretiniekiem, nošķirties ar robežu pastiprinājās ik katru gadu. Divām dažādām sistēmām bija grūti sadzīvot vienā valstī. Kamēr vergturi vēl cerēja, ka abolicionismu var iznīcināt, ka to radījusi ļaunprātīgu aģitatoru saujiņa, nejaušība, tikmēr bailes vēl nelauza štatu savienību. Taču arvien biežāk un biežāk plantatoru galvās pavīdēja doma, ka nevarēs iznīcināt abolicionismu, kamēr dzīvs ir Ziemeļu kapitālisms.

«Nogalini, ja negribi, lai nogalina tevi»

Kamēr Ziemeļu cīnitāji pret verdzību darīja savu ārdošo darbu, kamēr baltie savstarpēji strīdējās melno dēļ, pēdējie nesnauda. Kļūdās tie, kas domā, ka Amerikas vergi pazemīgi gaidīja, lai viņu likteni izlemtu no augšas. Nēģeru bruņotā pretestība nekad neapsīka.

Kad ASV vēl nebija kolonizējušas Floridu, uz turieni, tāpat kā kādreiz uz Palmaresu, bēga tūkstošiem nēģeru. Floridā dzīvoja seminolu cilts indiāņi, kas silti sagaidīja

bēgļus. Arī šeit indiāņu un nēģeru draudzība pārauga militārā savienībā. Izbēgušie vergi un draudzīgie indiāņi apdzīvoja apmēram simts jūdzes gar Apalačikolas upi un izveidoja neatkarīgu kopienu. Par centru kjuva speciāli uzbūvētais Nigroforts — cietoksnis ar lieliem ieroču krājumiem.

Endrū Džeksons pavēlēja armijai «iznīcināt cietoksni, bet aizbēgušos nēģerus atdot viņu likumīgajiem īpašniekiem». Izpildot pavēli, pulkvedis Dunkans Klinčs veda 4. kājnieku korpusu uz Nigrofortu.

Forts sagatavojās aizsardzībai. Nēģeris Garsons un nezināms indiāņu vadonis no čoktavu cilts savāca cietoksnī visus kaujai spējīgos iedzīvotājus. Kad amerikāņi pienāca pie forta, viņi saprata, ka doties pret to triecienā būtu neprāts: vergi bija labi nocietinājušies. Korpuss aplenca fortu.

Aplenkums ievilkās. Amerikāņu aizmugurē parādījās partizāni. Trieciena mēģinājumu nēģeri atsita bez pūlēm. Kad Klinčs pieprasīja padoties, vergi pacēla sarkanu karogu un atbildēja ar zalvi. Tad notika muļķīga nejaušība: amerikāņu šāviņš trāpīja nēģeru pulvera pagrabā. Tajā glabājās ne vairāk, ne mazāk kā 700 mucu pulvera. Forts uzlidoja gaisā. 270 nēģeru sprādziena laikā gāja bojā, dzīvi palikušie izlauzās cauri amerikāņu karaspēka līnijai un aizgāja. Atsevišķie nēģeru bataljoni iekļāvās seminolu armijā, un pārdrošie izbēgušie vergi septiņus gadus kāvās divos amerikāņu un seminolu karos. Amerikāņi baidījās no viņiem vairāk par visu — nēģeri gūstā nepadevās un pēc savu priekšteču parauga gūstekņus neņēma. Bet nēģeru palīdzības seminoli nebūtu tik ilgi noturējušies. Šinī karā krita vairāki tūkstoši amerikāņu karavīru. Nenotveramais seminolu virsaitis Oceola bija precējies ar nēģe- rieti un stingri balstījās uz savienību ar nēģeriem. Floridas sacelšanos apspieda tikai XIX gadsimta trīsdesmitajos gados.

Terors Dienvidos pieauga, pieauga arī nēģeru pretes- tiba. 1822. gadā Dienvidkarolīnā, pašā Dienvidu sirdi, tika atklāta grandioza vergu sazvērestība. To organizēja Den- marks Vezijs — personība, kuras biogrāfija tīta noslēpumainības miglā. Kā un kad Vezijs ieradies Carlstonā — Dienvidkarolīnas galvaspilsētā, neviens nezina. Viņš lieliski pārvaldija ne tikai angļu, bet arī franču valodu, pārzināja starptautisko politiku; izskaidrot viņa attīstības līmeni nav vienkāršs uzdevums. Slepeni, bet cieši viņš bija saistīts ar Haiti valdību un neizprotamā veidā pastāvīgi uzturēja sakarus ar Melno Republiku. Pati par sevi rodas doma, ka Denmarks Vezijs ir nēģeru Konrāds Val- lenrods, kas no tālienes ieradies Dienvidos un kļuvis par vergu, lai organizētu sacelšanos. Varbūt šeit mums uz mirkli paveras aizkars uz nezināmo, nepazīstamo nēģeru pagrīdi, kas, bez šaubām, pastāvēja. Taču tas ir tikai minējums.

1800. gadā Vezijs laimēja loterijā 1500 dolāru un izpir- kās brīvībā. Nēģeris strādāja par namdari pilsētas celtnēs, dzīvoja vienkārši, bija paklausīgs, strādīgs, pazemīgs un laipns pret baltajiem. Ilgajos gados viņa seja bija Čarlstonā pierasta; daudzi plantatori minēja viņu par paraugu citiem nēģeriem. Ja viņi būtu kaut ko zinājuši par Vezija otro dzīvi, viņus pārņemtu šausmas.

Gadu pēc gada Vezijs rūpīgi gatavoja sacelšanos. Dienvidos, kur pastāvēja visus vergus aptveroša vārdu, darbu un domu kontrole, tas bija grūti. Ar katru gadu Dienvidu centrā auga pagrīdes bataljoni. Organizācija iekļuva visur. Kareivju, kas pēc pirmā signāla bija gatavi ar ieročiem rokās iebrukt Čarlstonā, bija ap desmit tūkstošu.

Galvenokārt vervēja tikai laukstrādniekus. Vezijs brīdināja, ka uz mājas vergiem nevar paļauties. Bija izstrādāta smalka konspirācijas un ieroču sagādes sistēma.

Sacelšanās bija iecerēta vienā 110 1822. gada jūlija svētdienām, jo šinī dienā nēģeri ieradās pilsētā uz baznīcu, bet daudzi baltie tieši otrādi — izbrauca no pilsētas. Čarl- stonas ieņemšanai vajadzēja kļūt un tā arī būtu kļuvusi par signālu nēģeru vispārējai revolūcijai Dienvidos un haitiešu desantam.

1822. gada pavasara sākumā kāds nodevējs atklāja organizāciju. Plantatori sāka tvarstīt sazvērniekus. Vezijs, kuru nodevējs nepazina, neapjuka. Viņš pārcēla sacelšanās sākumu par vienu mēnesi agrāk — jūnijā. Tomēr īsi pirms sākuma, dažas dienas pirms noteiktā laika, Veziju notvēra. Pēc nedēļas viņu pakāra kopā ar trīsdesmit pieciem biedriem.

Sazvērestība šausmīgi pārbiedēja dienvidniekus. Viņi pēkšņi saprata, ka atrodas uz iznīcinoša kara robežas. Vergturus pārsteidza rūpīgā sagatavošanās un plašais plāns. Visbīstamākais bija sakari ar Haiti un ar Dienvidu nabadzīgajiem baltajiem. Izrādījās, ka viens otrs trūcīgais

Dienvidu fermeris bija ar mieru pievienoties nemierniekiem. Terors tika vērsts gan pret melnajiem, gan pret baltajiem.

Citāds raksturs bija Nata Ternera vadītajiem nemieriem. Terners dzimis 1800. gada 2. oktobrī Virdžīnijā, kaut kā iemācījies lasīt un rakstīt. Būdams dziļi reliģiozs cilvēks, viņš pasludināja sevi par pravieti. Savu «noslēpumu» viņš atklāja tikai pieciem tuvākajiem draugiem, un tie viņam ticēja. Par savu aicinājumu Nats Terners uzskatīja organizēt nēģeru sacelšanos. Plāns bija vienkāršs. Viņš domāja, ka centieni radīt organizāciju Dienvidu apstākļos ir jau iepriekš neveiksmei nolemts pasākums, ka galvenais ir iekustināt, iesākt, aizraut un pēc tam sacelšanās stihiski pieaugošā tempa vērsīsies plašumā.

Terners un vina draugi bija enerģiski un bezbailīgi cilvēki. 1831. gada 21. augustā viņi seši — tikai seši nēģeri sāka sacelšanos. Viņi to darīja visvienkāršākā veidā. Vispirms apkāva Ternera saimnieka ģimeni un tad gāja pa ceļu, nogalinādami visus baltos, kas nāca pretī, un izskaidrodami savu nodomu visiem sastaptajiem nēģeriem. Ternera aprēķins izrādījās pareizs — nēģeri bija gatavi pievienoties. Pēc dažām stundām sacēlušos skaits bija nevis seši, bet septiņdesmit cilvēki. Vienība turpināja virzīties uz priekšu bez mērķa un plāna, vienkārši uz priekšu, nogalinot baltos un uzņemot savās rindās melnos. Apkārtnē jau klīda valodas par sacelšanos.

Un tad atklājās plantatoru gļēvums un bailes. Dumpis tikai nupat bija sācies, vergi tikai nupat sakustējušies, tikai nupat sāka ost pēc ugunsgrēka, — bet tūkstošiem balto pa galvu pa kaklu jau bēga kur kurais, pamezdami visu mantu. Panika zibens ātrumā aptvēra visus Dienvidus. Acīm redzot, neskaidra pārliecība, ka nēģeru revolūcija ir neizbēgama, bija dziļi iesēdusies vergturu smadzenēs, ja jau plantatori bez mazākās šaubu ēnas, bez jebkādas svārstišanās nekavējoties noticēja paniskās bailēs palaistajām valodām par grandiozu sacelšanos, par simtiem tūkstošiem melno kareivju, par visas Virdžīnijas sagrāvi.

Maza, gandrīz neapbruņota nēģeru vienība lēnām virzījās pa ceļu. Viss vēl bija mierigi, pat apkaimes nēģeri nezināja par Natu Terneru, bet uz visām ASV malām jau traucās izmisuma saucieni pēc palīdzības, pēc ieročiem, pēc armijas. Vašingtonā valdīja uztraukums, karaspēkā izsludināja trauksmi, pilsētās iedzīvotājiem izsniedza ieročus. Tās pašas dienas vakarā milzīga armija un plantatoru zemessardze iebruka Virdžīnijā, pa ceļam slepkavojot nēģerus. Ternera vienību nekavējoties sakāva. Pulki siroja pa apkaimi, tvarstot neesošās melno divīzijas. Jau sen bija izklīduši nemiernieki, sen Virdžīnijā vairs nebija neviena apbruņota nēģera, bet karaspēks arvien vēl nāca un nāca klāt. Vairākas dienas Dienvidos valdīja neiedomājama panika. Gan te, gan tur rēgojās jaunas sacelšanās, šurp un turp šaudījās karaspēks, pie Virdžīnijas krastiem ieradās pat Amerikas flote.

Terneram izdevās nozust. Tomēr pēc sešām nedēļām viņu notvēra. Viņš izturējās mierīgi un vīrišķīgi. Cietumā pirms nāves viņš piekrita sarunai ar kādu balto žurnālistu un nodiktēja viņam savu biogrāfiju.

«Ternera sacelšanās satricināja verdzības iekārtu līdz pašiem pamatiem un meta savu draudīgo ēnu pār visiem verdzības štatiem,» raksta amerikāņu vēsturnieks. Tikai atceroties plantatoru mūžīgās bailes no nēģeru revolūcijas, var saprast, ka šī Ternera sacelšanās, pat ne sacelšanās, bet sīks vergu saujiņas dumpis varēja satricināt «verdzības iekārtu līdz pašiem pamatiem». Nesaudzīga, graujoša nēģeru revolūcija ar Ternera lūpām uzrunāja plantatorus. Aiz septiņdesmit nemiernieku mugurām atradās divi miljoni vergu, kam nebija ko zaudēt,, kas jebkuru brīdi varēja sacelties.

Tieši Ternera dumpja vēsture mums parāda, kāpēc ASV vergi ar saviem spēkiem vien nevarēja nokratīt verdzības jūgu. Pirmkārt, Dienvidos nebija tādas vergu koncentrācijas kā, piemēram, Haiti. Dienvidos melno bija skaitliski mazāk nekā balto. Otrkārt, vergturi atcerējās Haiti revolūcijas mācību, viņi labi saprata, cik bīstama ir nēģeru organizētība. Dienvidnieki līdz virtuozitātei izkopa terora un izsekošanas sistēmu, kāda Rietumindijas vergu īpašniekiem pat sapņos nebija rādījusies. Treškārt, Dienvidi nebija tāla kolonija, kur nosūtīt karaspēku ir dārgi un sarežģīti. Dienvidi bija daļa no lielas un stipras valsts ar prāvu armiju, kas atradās arī Dienvidos. Pārāk nevienādajā cīņā ASV vergi tīri fiziski nevarēja uzvarēt. Un tomēr viņi nekad nepārtrauca šo ciņu. Mēs pastāstījam tikai par dažiem interesantiem cīņas momentiem. Amerikas vēsturnieki aprēķinājuši, ka ASV nēģeri sacēlušies vismaz 350 reizes.

Smieklīgi runāt par ASV vergu pasivitāti. Tieši bailes no viņiem spieda Dienvidu plantatorus cīnīties pret abolicionismu, kas nesa vergiem brīvības idejas. Tieši bailes no nēģeru sacelšanās lika vergturiem lauzties pie varas, lai apslāpētu propagandas centrus. Bailes dzina plantatorus uz konfliktiem gan ar fermeriem, gan ar strādniekiem, gan ar rūpniekiem. Bailes kā slogs māca Dienvidus, tie gribēja atdalīties no Ziemeļiem, lai tiktu vaļā no šīm bailēm. Bailes bija dienvidnieku krusts pilsoņu karā. Nepārtraukto briesmu draudi šaustīja vergturus, kas traucās pretī bezdibenim.

«Mozus» Amerikas Savienotajas Valstis

Kad vergu īpašnieki sagrāba visas apkārtējās zemes, nēģeriem vairs nebija kur bēgt. Visi ceļi bija nogriezti, daudzās vietās tos aizsprostoja sargi, posteņi, slēpņi un okšķeri. No verdzības apgabaliem uz visām pusēm pletās ASV, bet austrumos bija jūra. Jau ilgāku laiku Ziemeli vairs nebija vergu patvērums vai ari bija ļoti nedrošs patvērums, kā mēs drīz to uzzināsim. Vergturi, sagrābuši varu ASV, darīja visu iespējamo, lai nogrieztu bēgšanas ceļus no Dienvidiem.

Jā, bēgt vairs nebija iespējams, un nebija arī kur bēgt. Simtiem tūkstošu naidīgu acu sekoja katram verga solim. Visas nēģeru bēgšanas takas un taciņas, visas ejas un izejas no Dienvidiem plantatori jau zināja ne sliktāk kā vergi. Acīm saredzamu ceļu vairs nebija. Un tad radās «slepenais ceļš».

Tas sākās no visām Dienvidu plantācijām, no katras vergu īpašnieku fermas. Tas gāja cauri visām ASV no dienvidiem līdz pašiem ziemeļiem, līdz Kanādai. Par to zināja visa zeme, bet to neredzēja neviens. To nebūvēja, bet nemitīgi uzlaboja. Caur visbiežāk apdzīvotajiem ASV apvidiem pa to virzījās milzīgas cilvēku masas, un neviens viņus nemanīja. Tas bija īsts un patiešām slepens cels.

Tā «dispečers» un «prezidents» bija nēģeris Levijs Kofins. «Ceļa» apkalpošanā piedalījās loti daudz cilvēku — brīvie nēģeri, fermeri, strādnieki, inteliģenti, dažkārt arī valdības ierēdņi. «Ceļam» nebija «kadru daļas», tā «kalpotāji» neskaitījās nekādos sarakstos un lielākā daļa palika vēsturei nezināmi. Pēc zinātnieku rūpīgiem pētījumiem noskaidrota tikai neliela daļa — 3211 uzvārdi.

Bija tā. Kaut kur Dienvidos kādas plantācijas vergu vidū no rīta izplatās ziņa: «Ieradušies!» Pret vakaru pāris desmiti drošsirdīgāko nēģeru savāc veļu, apskauj mātes vai bērnus un bez trokšņa pa vienam nozūd tumsā. Norunātā vietā viņus sagaida cilvēks — vīrietis vai sieviete, melnais vai baltais. Seko ļoti skops paskaidrojums: ievērot klusumu, iet aiz pavadoņa pēdu pēdā, paklausīt bez ierunām. Nēģeri klusu virzās aiz tikko redzamā pavadoņa. Viņi nešaubās ne par ko: pietiekami daudz dzirdēts par «ceļu». Visapkārt — piesardzīgie, uzmanībā saspringtie Dienvidi; visapkārt — vērīgie, pieredzējušie, modrie sargi. Iet un iet, soļi jau kļuvuši smagāki. Pēkšņi komanda: «Izģērbties!» Vējš uzvēdī drēgnumu — priekšā upe. Cilvēki noģērbjas, pa ķēdi dod īsu norādījumu: «Upe plata.» Pēc stundas jauna upe, tad vēl viena. Sāk aust gaisma, tālumā parādās kāda ferma. Nēģeri izbijušies saskatās: pavadonis ved tieši uz to. Fermas vārti atveras, nerunīgs baltais saimnieks ved grupu uz šķūni, atver pagrabu un norāda: «Kāpiet iekšā!» Vakarā vergi izraušas no pagraba un turpina ceļu.

No rīta plantācijā atklājas nēģeru pazušana. Plantators sarīko vajāšanu un griežas pie varas iestādēm pēc palīdzības. Suņi dzenas pa pēdām, pieredzējuši bēgļu mednieki cenšas ielenkt karavānu. Policija izdala aģentiem aizbēgušo pazīmes. Uz visiem iespējamiem satiksmes ceļiem izliek slepenus piketus.

Nēģeri iet cauri Dienvidiem un Ziemeļiem, tūkstošiem jūdžu, un viņi ir nenotverami. Viņi iet pa «slepeno ceļu» — no fermas uz fermu, no pagraba uz pagrabu, no viena drauga pie otra. Viņu izvešanai izmanto visaizliegtākos cejus, viņus ved maisos ar ratiem, ved kastēs kuģu tilpnēs, viņus pārģērbj, grimē, sakoncentrē, izklīdina. Nepazīstami draugi — tūkstoši, desmitiem tūkstošu draugu nodod viņus no rokas rokā. Starp citu, viņus ēdina, labi ēdina. Beidzot pienāk kāda diena, kad pēdējais pavadonis — viens no simta vai simt piecdesmit — atviegloti atmet kapuci un pirmo reizi runa pilnā balsī: «Viss, draugi, — Kanāda.» Bijušie, tagad jau bijušie vergi raud, cenšas noskūpstīt pavadoņa rokas, un viņš apmulsis sabāž tas kabatās. «Nē, nē, draugi, nevajag! Vēlu jums sekmes! Lūdzu, tas pirmajai dienai,» pavadonis pasniedz nēģeriem dolāru ripiņas un aiziet — viņam nav laika, ierodas jauna bēgļu grupa.

Iedomājieties, ko nozīmēja nogādāt bēgļu karavānu no Dienvidiem uz Kanādu. Cik atjautības, viltības un vīrišķības, cik spēka, līdzekļu, riska! Dienvidos «ceļa» «konduktorus» linčo bez ierunām, Ziemeļos viņus liek cietumos vai arī viņi «noslēpumaini» pazūd. Katrs no viņiem rīkojas tikai pārliecības dēļ, nekādas peļņas nav, tieši pretēji— ir tikai izdevumi. Visai valsts aparāta varenībai pretī stājas apspiesto savstarpējā palīdzība — un uzvar. Jā, gāja bojā «konduktori» un karavānas, taču «ceļš» funkcionēja nepārtraukti līdz pat pilsoņu karam. To nevarēja slēgt, tas nešķērsoja teritoriju, tas gāja caur sirdīm.

«Ceļa» gvarde bija brīvie nēģeri. Viņi bezbailīgi gāja uz Dienvidiem un izveda no turienes vergus. Brīvie nēģeri sasniedza rekordus: Džosia Hensons izveda 200 vergu, Udnijs Haids — 517, Tomass Barets — 2200, Levijs Kofins («prezidents») — 2500, Kalvins Ferbenijs — 2700.

«Ceļa» varone bija nēģeriete Harieta Tabmena. Viņa piedzima verdzībā Merilendā 1820. gadā. 1849. gadā viņa aizbēga uz Ziemeļiem. Pēc gada viņa pievienojās «konduktoriem» un pēc tam desmit gadus pēc kārtas regulāri divas reizes gadā devās kārtējā reisā uz Dienvidiem. Ja ņem vērā, ka viņas pazīmes Dienvidos drīz vien zināja katrs balto zēns, tad atliek tikai brīnīties, kā viņa izmanījās ne reizi neiekrist. Par viņu stāstīja leģendas. Harietas neiedomājamo piedzīvojumu apraksts būtu aizēnojis visus fantastiskos romānus. Viņu medīja kā pašu dārgāko zvēru. Par Tabmenas galvu plantatori izsolīja 40 000 dolāru. Vergi viņu sauca par «Mozu», baltie — par «ģenerāli Tabmenu». Higinss savā «Slepenā ceļa vēsturē» Harietu Tabmenu nosaucis par «gadsimta lielāko varoni». Viņa bija tautas mīlule, nodzīvoja turpat 100 gadu un nomira 1913. gada 10. martā, lidz pat pēdējam bridim piedalīdamās cīņā par nēģeru tiesībām.

Pēc pašiem pieticīgākajiem vēsturnieku aprēķiniem iznāk, ka ik gadu pa «slepeno ceļu» nosūtīja ne mazāk kā 2000 vergu. Plantatori nespēja neko izdarīt, «Slepenais cejš» viņus galīgi pārliecināja — ja nesagraus Ziemeļu abolicionismu, tad Dienvidi ies bojā.

Revolūcijas uz pasutījuma jeb ciņa par štatiem

Ziemeļu un Dienvidu cīņai bija dažādas formas. Taču tās rezultātus noteica politiskā cīņa. Toreizējos apstākļos ASV vergu atbrīvošana no apakšas nebija iespējama. Vienīgais ceļš bija atbrīvošana no augšas, izdarot spēcīgu spiedienu no apakšas. Bet atbrīvošana no augšas bija atkarīga no kongresa un valdības. Kas saņems varu kongresā — dienvidnieki vai abolicionisti, — tāds bija jautājums.

Pēc 1776. gada revolūcijas no vienpadsmit štatiem, kas apvienojās Savienotajās Valstīs, seši bija verdzības štati.

Konstitūcija noteica, ka pārstāvju palātu ievēlē proporcionāli iedzīvotāju skaitam, bet senātā — vienādu senatoru skaitu no katra štata neatkarīgi no iedzīvotāju daudzuma.

Ziemeli ar laiku ievērojami apsteidza Dienvidus iedzīvotāju skaita ziņā, un pārstāvju palāta izslīdēja no dienvidnieku rokām. Dienvidnieku galvenās politiskās rūpes tagad bija saglabāt līdzsvaru senātā. Tāpēc vajadzēja panākt, lai Ziemeļu brīvo štatu skaits nepārsniegtu Dienvidu verdzības štatu skaitu. Šīs prasības sekas bija plēšanās par štatiem.

1803. gadā Napoleons, piedzīvojis neveiksmi Haiti salā, pārdeva Savienotajām Valstīm Francijas koloniju Lui- ziānu — plašu teritoriju no Misisipi grīvas līdz Kanādas robežai ziemeļos un Klinšu kalniem rietumos. Vergu īpašnieki pasteidzās kolonizēt Dienvidiem tuvāko Luiziānas daļu — gar Misūri upi. 1818. gadā tur jau bija 56000 balto un 10 000 vergu. Tas bija konstitūcijā noteiktais iedzīvotāju skaits, lai Misūri pasludinātu par štatu.

Dienvidnieki ierosināja kongresam uzņemt Misūri Amerikas Savienotajās Valstīs ar verdzības štata tiesībām. Ziemeļnieki pieprasīja brivību Misūri. Sākās politiska sadursme, kas turpinājās divus gadus.

Tā beidzās ar kompromisu pēc formas un dienvidnieku uzvaru pēc būtības. Misūri sadalīja divos štatos: vienu uzņēma Savienotajās Valstīs kā brīvu, otru — kā verdzības štatu. Lai nākotnē izbēgtu no strīdiem, noteica robežlīniju starp Dienvidiem un Ziemeļiem. Robežu novilka pa 36°30' ziemeļu platuma. Tāda dalīšana nostiprināja verdzības tiesīgumu Dienvidu štatos un ļāva tiem paplašināties uz rietumiem gar 36°36'. Abās kongresa palātās dienvidnieki ar prieku nobalsoja par kompromisu.

Pirmais — Misūri konflikts kļuva par prototipu visiem nakamajiem Dienvidu un Ziemeļu konfliktiem. Tas beidzās ar Dienvidu uzvaru, bet šai uzvarai bija divējāds raksturs. Dienvidnieki pavisam drīz saprata, ka robeža sasaista viņiem rokas un kājas. Pavisam drīz dienvidnieki atkal dodas uzbrukumā pret kongresu, atkal uzvar, un atkal drīz vien izrādās, ka uzvara sasaista viņiem rokas un kājas. Jauns uzbrukums, jauna uzvara, jauna vilšanās. Vēsturiskās attīstības stihija, kas prasa likvidēt verdzību, padara veltīgas visas dienvidnieku pūles, pārvērš visas viņu uzvaras pār sakāvi. Dienvidi visu laiku uzbrūk, Dienvidi nepārtraukti uzvar, un galu galā visi viņu panākumi vēršas pret viņiem pašiem. Dienvidi nolemti iznīcībai — tāds ir noslēpums.

Pavisam drīz dienvidnieki sagrābj vairākumu kongresā un augstākajā tiesā. ASV prezidentus citu pēc cita ievēlē no vergturiem. Armija ar galveno štābu priekšgalā kļūst tikpat kā plantatoru dzimtmuiža: lielākā dala virsnieku tajā ir vergturi pēc izcelšanās vai pēc pārliecības. Flote — tāpat

Plantatori aizvien vairāk ietekmē valsts iekšējo un ārējo politiku.

Robeža pa 36°30' pēc dažiem gadiem sāk kaitināt dienvidniekus. Viņiem Dienvidos ir šauri, viņi nodomājuši paplašināt. savus īpašumus. ASV valdība viņu rokās, bet Ziemeļu štatu valdības noskaņotas naidīgi. Dienvidnieki nolemj karagājienu pret Ziemeļiem pagaidām atlikt, bet tā vietā organizēt karagājienu uz dienvidiem no Dienvidiem.

Uz dienvidiem atrodas Meksika. Tieši to iekāro plantatori.

1821. gadā Spānijas valdība, kurai toreiz vēl piederēja Meksika, lētticīgi atjāva amerikāņu pārceļotājiem apmesties Teksasā — Meksikas ziemeļos. Ieceļotājiem izvirzīja piecus noteikumus: viņiem jābūt katoļiem, viņi nedrīkst ievest vergus, viņiem jāpakļaujas vietējiem likumiem, jākļūst par Meksikas pilsoņiem ūn jāatzīst Spānijas suverenitāte. ASV piekrita Spānijas noteikumiem. Tajā laikā neviens vēl nezināja, kas tas ir — ASV piekrišana.

Pārceļotāji devās uz Teksasu. Starp viņiem nebija neviena katoļa, visi veda vergus, uzspļāva vietējiem likumiem, ņirgājās par Meksikas pavalstniecību un Spānijas suverenitāti.

1829. gadā Meksika, kas jau bija kļuvusi neatkarīga, pasludināja verdzības atcelšanu. Tas attiecās ari uz Teksasu. Tad dienvidnieki prezidenta Džeksona vadībā sāka gatavoties karam. Kongresa varasvīri nolēma izdarīt visu «gods godam». Kad meksikāņi pieprasīja ieceļotājiem cienīt Meksikas likumus, vergu īpašnieki paziņoja, ka tā ir varmācība, uzbrukums viņu neatņemamām tiesībām, diskriminācija, un «sāka» Teksasā «revolūciju». 1836. gada 2. martā Teksasa pasludināja savu neatkarību. No ASV uz Teksasu metās «brīvprātīgie», un 1836. gada 21. aprīlī kaujā pie Sandžesinto Meksikas armija tika sagrauta. Gūsta krita arī tās virspavēlnieks — Meksikas prezidents

Santa Ana. Drīz Teksasu uzņēma Amerikas Savienotajas Valstīs, protams, kā verdzības štatu.

Dienvidniekiem iepatikās «revolūcijas». 1845. gadā ģenerālis Džons Č. Frimonts «noorganizēja» «revolūciju» Ka- lifornijā un nodibināja Kalifornijas republiku. Uzvaru vieglums apskurbināja ASV vadoņus. Vēl turpinājās «revolūcija» Kalifornijā, kad ASV prezidents Polks, Džeksona pēctecis, pavēlēja Meksikas valdībai pārdot ASV lielu daļu Meksikas teritorijas. Meksikāņi ar sašutumu atteicās. Tad 1845. gada jūlijā ģenerālis Zekaraijs Teilors iebruka Meksikā. 1847. gada augustā jenkiji iegāja Meksikas galvaspilsētā. 1848. gada 10. martā parakstīja līgumu, saskaņā ar kuru ASV par 15 miljoniem dolāru saņēma vairāk nekā pusi no Meksikas teritorijas, platibu, kas pārsniedza Vācijas un Francijas platību, kopā ņemot. Šinīs «nopirktajās» zemēs izveidojās septiņi jauni štati, gandrīz visi — verdzības štati.

Dienvidnieki plānoja sagrābt visu Meksiku, bet pēc tam ari visu Dienvidameriku. Plantatori cerēja, ka Ziemeļu brīvos štatus beidzot nomāks verdzības štatu lielais pārsvars.

Tā ASV nēģeru verdzība kļuva par draudiem ne tikai ASV pilsoņu brīvībai, bet arī kaimiņu zemju iedzīvotāju brīvībai. Tā ASV nēģeru verdzība sāka apdraudēt visu amerikāņu brīvību.

Likuma groži. Ka tos pievilka, un kas no tā iznāca

Pēc panākumiem Meksikā vergturi kļuva vēl nekaunīgāki un nolēma, ka pienācis viņu laiks. Plantatoru nikna spiediena rezultātā kongress pieņēma likumu par izbēgušajiem vergiem. Likums bija šķietami nevainīgs. Tas garantēja vergu īpašniekiem tiesības tvarstīt izbēgušos vergus visā ASV teritorijā. Tādi likumi pastāvēja arī agrāk. Taču agrāk tos nepildīja.

Jaunais likums uzlika par pienākumu visai ASV policijai ķert izbēgušos. Nevienam pilsonim nebija tiesību slēpt vergus, citādi — cietums. No šī brīža nēģeriem ASV vairs nebija patvēruma. Pēc noķeršanas viņi zaudēja pat tiesības aizstāvēties tiesā.

Likums bija briesmīgs. Tas automātiski likvidēja brīvību Ziemeļu štatos, atņēma cīnītājiem pret verdzību jebkādas eksistences tiesības un likvidēja visus viņu iekarojumus.

Likums faktiski noteica, ka Dienvidu likumi attiecināmi ari uz Ziemeļiem, Ziemeļu un Dienvidu atšķirības bija likvidētas. Visas ASV kļuva par vieniem vienīgiem Dienvidiem.

Brīvie nēģeri ar šausmām uzzināja par likumu. Tagad katru no viņiem jebkurš plantators varēja pasludināt par izbēgušu un paverdzināt. Jau pirmajās stundās pēc likuma pieņemšanas nēģeri sāka bēgt uz Kanādu. Tā, piemēram, Pensilvānijas štata Kolumbijas pilsētā nēģeru iedzīvotāju skaits tūlīt samazinājās no 943 uz 437 cilvēkiem. Nēģeru ciematā Sendileikā nepalika ne dvēseles. Kādā Ņujorkas štata pilsētā visa nēģeru metodistu baznīcas draudze — astoņdesmit divi cilvēki ar savu garīdznieku priekšgalā bēga uz Kanadu. Daudzi nēģeri aizgāja pagrīdē; no nēģeru abolicionistiem tikai Duglass palika savā postenī, ik brīdi riskējot ar dzīvību. Tūkstošiem nēģeru gatavojās doties uz Libēriju, Haiti un Eiropu. Likās, pienākuši plantatoru triumfa laiki.

Tomēr nē! Kamēr ciņa risinājās kaut kur augstākās sfērās, kamēr Dienvidi bija tikai tāls, kaut arī reāls biedēklis, miljoniem ziemeļnieku līdzjūtīgi klausījās abolicionistu runas, rīkoja līdzekļu vākšanu viņiem, palīdzēja izbēgušiem vergiem, tomēr pret notikumiem vispār izturējās diezgan pasīvi. Bet nu nelaime bija klāt, Ziemeļu brīvībai draudēja tiešas briesmas, un miljoni sakustējās. Ziemeļus pārņēma nervozitāte. Stihiska dunoņa vēlās pār pilsēlām. Spējš tautas naids lika ASV saslieties.

1853. gada ziemā Bostonā, kas vienmēr bijusi vergturu reakcijas centrs, Bostonā, kur tikai pirms dažiem gadiem gandrīz nogalināja Harisonu, kur «noslēpumaini» pazuda abolicionistu avīžu redaktori, kur nēģeru brīvības aizstāvjus notriepa ar darvu, slīcināja, slepus nogalināja, — šinī pašā Bostonā policijas priekšnieks noķēra izbēgušu Virdžlnijas vergu Antoniju Bērnsu. Un Bostonā sākās apbrīnojami notikumi. Bostona — visa Bostona sadumpojās! Sākuma bostonieši piespieda tiesu uzklausīt nēģeri. Tiesa nolēma, ka Bērnss jānodod atpakaļ saimniekam. Tad iedzīvotāji noorganizēja vienību, to apbruņoja un uzbruka tiesai. Valdība mobilizēja vietējo policiju — divdesmit divas rotas, pilsētas policiju — ap piecsimt cilvēku, ieveda Bostonā jūras kājniekus, artilērijas divizionu, un tikai tad, kad bija koncentrēts tāds karaspēks, Bērnsu varēja izvest no Bostonas. Milzīgs militārais eskorts pavadīja vienu nēģeri. Pa nemierīgas Bostonas ielām, ar pūlēm lauzdami ceļu, tūkstošiem kareivju veda ārā vienu vergu, bet no visām pusēm, no visiem logiem nokarājās sēru audumi — Bostona atvadījās no cilvēka, kuru tā aizstāvēja. Starp citu, šis bija pēdējais gadījums, kad no Bostonas varēja aizvest izbēgušo vergu. Sis pēdējais gadījums valdībai izmaksāja 40 000 dolāru.

Tas pats notika visos Ziemeļos. Sākumā Ziemeju pilsētās notika zemiskas scēnas, sākumā nēģerus ķēra tieši uz ielas, turpat piekāva un spīdzināja, bet ļoti drīz daudzās Ziemeļu pilsētās nēģeri sāka justies drošāk nekā vergturi. Tagad nevis vairs abolicionisti, bet vergturi baidījās iziet bez ieroča no mājām, tagad jau viņus notriepa ar darvu, piekāva un pat slīcināja.

Gan Ziemeli, gan Dienvidi saprata — izšķirošais brīdis ir klāt. Kurš kuru, kurš uzvarēs?

Kaislību atmosfēra sakarsa līdz baltkvēlei. Pilsētās sākās bruņotas sadursmes. ASV pārplūdināja demonstrācijas un mītiņi, kaujas un kautiņi.

Tādos apstākļos ASV gatavojās 1860. gada vēlēšanām. Republikāņu partija — nesen izveidojusies visu abolicio- nistisko aprindu savienība — prezidenta amatam izvirzīja Ābramu Linkolnu; dienvidnieki — Brekenridžu, niknu reakcionāru; svārstīgie — Duglasu, izlīdzēju, Kleja pēcteci; ziemeļnieki — Džonu Bellu.

Vēlēšanu rezultāti bija šādi: par Linkolnu nodeva 1857 610 balsis, par Duglasu — 1 292574, par Brekenridžu — 850 082, par Bellu — 646 124 balsis. Pie varas nāca cīnītāji pret verdzību. Tiesa, Linkolns saņēma mazāk nekā pusi balsu un patiesībā bija mazākuma prezidents. Tomēr tagad tam vairs nebija nozīmes. Pie varas nāca abolicionisti. Dienvidi zaudēja politiskajā karā. Sākās pilsoņu karš.

Revolūcija un Linkolns

Pie varas nāca abolicionisti — tā mēs teicām. Par prezidentu kļuva Ābrams Linkolns. Tātad Linkolns ir cīnītājs pret verdzību?

Cilvēks, kas pilsoņu karā vadīja Ziemeļus, kas vadīja Dienvidu sagrāvi, kas kāra plantatorus; cilvēks, kura darbība nesaraujami saistīta ar cīņu pret verdzību; cilvēks, kura vārds līdz mūsu dienām ir svēts Amerikas nēģeriem, — šis cilvēks nebija abolicionists.

Savā priekšvēlēšanu runā 1858. gadā nākamais prezidents teica: «Man nav ne mazākā nodoma noteikt politisko un sociālo vienlīdzību starp balto un melno rasi… Ko tomēr darīt ar vergiem? Atbrīvot viņus visus un padarīt par mums līdzīgiem gan politiskā, gan sociālā ziņā? Manas personīgās jūtas ir pret to.» Tajā pašā priekšvēlēšanu kampaņā Linkolns ne vienu reizi vien apgalvoja: «Es negatavojos ne tieši, ne netieši traucēt verdzības pastāvēšanu tajos štatos, kur tā jau pastāv.» Vārdu pa vārdam to pašu viņš atkārtoja savā pirmajā prezidenta runā. Neviens cits kā prezidens Ābrams Linkolns pretojās verdzības atcelšanai ASV tad, kad atcelšanu jau pieprasīja pat bijušie reakcionāri. Personīgi Linkolns kategoriski prasīja, lai pēc verdzības atcelšanas visus nēģerus izsūtītu no ASV. Tieši viņš gandrīz līdz pat kara beigām aizliedza pieņemt armijā nēģerus, nejāva piedalīties valdībā nevienam ievērojamam abolicionistam, sodīja ģenerājus, kas patvajīgi atbrīvoja vergus, un skatījās caur pirkstiem, kad citi Ziemeļu armijas ģenerāļi kara laikā palīdzēja Dienvidu plantatoriem tvarstīt bēgļus.

Linkolns dzimis 1809. gadā Kentuki štatā, proletāriskā ģimenē. 1816. gadā ģimene pārcēlās uz Indiānu. Kad Ābrams paaugās, viņš pats savām rokām nolīda meža gabalu, ara zemi, medija, zvejoja zivis. Viņš bija ļoti spējīgs, cītīgs, kopš bērnības neatlaidīgi mācījās un pašmācības ceļā, nebeidzot nekādu skolu, ieguva advokāta tiesības Ilinoisas štatā. No 1832. gada līdz 1838. gadam Linkolns piedalās karagājienos pret indiāņiem, karo cītīgi un uzdien par kapteini. Ilgu laiku viņš dzīvo kā vienkāršs provinces advokāts, par viņu neko nedzird, viņu neredz pie politikas apvāršņiem. Šinī laikā Linkolns ir atklāts abolicionistu ienaidnieks un asi uzbrūk viņiem, kaut arī jūt līdzi nēģeriem. Linkolns bija viens no nedaudzajiem advokātiem, kas tiesā aizstāvēja vergu īpašnieku prasības par izbēgušo vergu atgūšanu. Savā Ilinoisas štatā viņš kā jebkurš krietns advokāts ar laiku kļūst populārs, un četras reizes viņu ievēlē likumdošanas sapulcē. No 1847. gada līdz 1849. gadam viņš piedalās pat kongresa darbā.

Un tomēr līdz 1858. gadam Ābramu Linkolnu valstī nepazina. Šajā gadā Linkolns uzstājās publiskā diskusijā pret reakcionāru un izlīdzēju Stefanu A. Duglasu. Uzstājās un uzvarēja. Disputs ieguva plašu rezonansi un padarīja Linkolna vārdu visiem pazīstamu. Linkolns disputā uzstājās ar mērenu, bet tajā pašā laikā stingru politisko programmu, pats galvenais — ar tādu, kas bija pieņemama visdažādākajiem Ziemeļu slāņiem. Viņš pieprasīja ierobežot verdzības teritoriju un nepieļaut tās paplašināšanu, kas piesaistīja fermerus. Pats būdams bijušais strādnieks, Linkolns aizstāvēja strādnieku tiesības uz streikiem, mītiņiem, arodbiedrībām, kas piesaistīja strādniekus. Viskate- goriskāk Linkolns pieprasīja Savienoto Valstu vienību, kas ieinteresēja Ziemeļu buržuāziju.

Tomēr Linkolns nevēlējās atcelt verdzību un ļoti negribēja saasināt attiecības ar Dienvidiem. Viņš bija ar mieru piekāpties vergu īpašniekiem jebkurā jautājumā; jau prezidents būdams, viņš ierosināja pat izdarit konstitūcijā speciālu labojumu, kas uz mūžiem nostiprinātu verdzību Dienvidos. Linkolns apsolīja dienvidniekiem, ka realizēs likumu par izbēgušajiem vergiem, kuru bija paralizējusi masu pretestība. Prezidents bija ar mieru piekrist gandrīz jebkuriem noteikumiem, lai tikai samierinātos ar dienvidniekiem.

Bet katlu troksni sacēla dienvidnieku un viņu Ziemeļu draugu prese, kad Linkolns nāca pie varas! Likās, nevis mazs un atturīgs provinces advokāts, bet gigantisks, pārdrošs revolucionārs kļuvis par ASV prezidentu. Viņu nosauca par tirānu^ asinssūcēju. Nevaldāmu vergturu balsu koris nolādēja Ābramu Linkolnu, vajāja viņu, draudēja viņam.

Instinkts nebija maldinājis plantatorus. Nenozīmīgais advokāts izrādījās izcili piemērots augstajam amatam. Visas dienvidnieku bažas bija pareizas. Sākumā miermīlīgais un piekāpīgais prezidents drīz vien kļuva par tiešām dižu revolucionāru.

Faktu loģika izrādījās stiprāka par vārdu loģiku. 1864. gadā, izdodot proklamāciju par nēģeru atbrīvošanu, Linkolns teica: «Es apgalvoju, ka nevarēju valdīt pār notikumiem, un atklāti atzīstos, ka notikumi vadīja mani.» Sik- buržuāziskais politiķis soli pa solim pacēlās revolucionārās domāšanas augstumos. Viņš izvirzīja sev mērenus, pilnā mērā «godprātīgus uzdevumus», tomēr, kad izrādījās, ka tos nevar izpildīt, neatrisinot daudz svarīgākus uzdevumus, kad atklājās, ka problēmu saknes iesniedzas revolucionāro pārkārtojumu neskartajā augsnē, kad kļuva redzama terora, verdzibas atcelšanas, nepielūdzama kara nepieciešamība, — Linkoins neapjuka, neatkāpās, neizlocījās. Viņš bija svārstījies, viņš bija kļūdījies, viņš bija darījis ļaunu, bet izšķirošā brīdī spēja pārvarēt savu aprobežotību, asi pagriezt stūri un spert visrevolucionārākos soļus.

Linkolns bija ļoti gara, kalsna, zemnieciski neveikla auguma, parupju seju, lielām, spēcīgām rokām, viņa gaita atgādināja nogurušu zemnieku. Ne pirms, ne arī pēc viņa Baltajā namā nav bijis vēl «necilākas» personības. Viņa valoda, lēna un mierīga, nebija stilistiski izmeklēta, bet saprotama un pārliecinoša. Viņš bija ļoti vienkāršs un pieejams gan sabiedrībā, gan sadzīvē. Kā reakcionārā prese ņirgājās par prezidentu lauķi! Dienvidu un to atbalstītāju avīzēs reti kādā rakstā nebija zobgalības par viņa augumu, gaitu, izturēšanos un «tirgus jokiem». Tomēr nevienu ASV prezidentu tā nemīlēja tauta, kas saskatīja viņā savu cilvēku, pat ārēji savu. Provinces jurists, kļuvis par visas tautas vadoni, vīrišķīgi nesa savu smago krustu caur laikmetu, kas bija niknu, asiņainu pretrunu pilns.

Tāds bija Ābrams Linkolns — sarežģīts un izcils Amerikas pilsoņu kara varonis.

Nodevība

Dažus mēnešus pēc Linkolna ievēlēšanas 11 verdzības štati izstājās no Savienības. 1861. gada februārī dienvidnieku satversmes sapulce pasludināja jaunas patstāvīgas republikas — Dienvidu štatu konfederācijas nodibināšanu.

Konfederācijas konstitūcija pasludināja verdzību par jaunās republikas pamatu. Konfederācijas prezidents Džefersons Deviss, bagāts kokvilnas plantators no Misisipi štata, uzstājās ar valdības deklarāciju. Deklarācija, pro-

tams, visu vainu uzvēla Ziemeļiem: Ziemeļi pārkāpuši konstitūciju, Ziemeļi iejaukusies Dienvidu iekšējās lietās, Ziemeļi aplaupījuši Dienvidus ar augstiem tarifiem. Džefer- sona izplūdušās jūtu izpausmes konkretizēja konfederācijas viceprezidents Aleksandrs Stefenss: «Jaunās savienības valdības darbības pamatā likta tā lielā patiesība, ka nēģeri nav vienlīdzīgi ar baltajiem, ka verdzība… ir nēģeru dabīgs, normāls stāvoklis. Mūsu organizētā valdība ir pirmā pasaules vēsturē, kas dibināta uz šīs lielās fiziskās, filozofiskās un tikumiskās patiesības.»

Jā, te dienvidnieki nekļūdījās. Sī patiešām bija pasaulē pirmā un vienīgā tāda veida valsts. Saka, fašisms esot dzimis Itālijā. Nav tiesa. Hitlera pirmdzimtene ir ASV. Ar kādu sajūsmu fīrers, ja viņš būtu dzīvojis tajā laikā, uzņemtu Dienvidu konfederācijas rašanos kopā ar tās «lielo fizisko, filozofisko un tikumisko patiesību»!

Šeit iedīglī atrodams viss, kas vajadzīgs fašismam: nevaldāms, atklāts, pat. plātīgs rasisms kā iekšējās un ārējās politikas pamatu pamats, naids, vismežonīgākais naids pret demokrātiju, nesaudzīgs terors. Bija arī rupja, bet visvarena «revolucionāra» demagoģija, jo dienvidnieki centās pārliecināt masas, ka tā ir revolūcija, cīņa par svētās baltās āriešu rases tīrību. Un bija murgaini plāni. «Mēs gribam,» rakstīja Dienvidu avīzes, «izplatīt mūsu sistēmu Meksikā, jūras salās, tālajos diehvidu tropos, kamēr izveidosim republiku konfederāciju, vislielāko, visbrīvāko, pašu varenāko no visām, kādas jebkad eksistējušas uz zemes.» Bija cieša apņēmība padarīt Ziemeļu baltos strādniekus par vergiem. Vergturi nekautrēdamies uzsvēra, ka «vergu darba ieviešana Ziemeļu rūpnieciskās ražošanas sistēmā uz visiem laikiem izbeigs karu starp uzņēmējiem un strādniekiem».

Dienvidos bija 9 miljoni iedzīvotāju, no tiem gandrīz 4 miljoni nēģeru. Ziemeļos dzīvoja 23 miljoni. Ziemeļos bija koncentrēts vairāk nekā 90 procentu ASV rūpniecības. Un tomēr dienvidnieki nešaubījās par uzvaru. Savā analfabētismā un uzpūtībā viņi nebija pamanījuši rūpniecības revolūciju Ziemeļos un stūrgalvīgi uzskatīja Dienvidus par ASV saimnieciskās dzīves centru. Kokvilnai vajadzēja pavērt Dienvidiem ceļu uz uzvaru. Plantatori pat ne mirkli nepieļāva domu, ka Ziemeļi bez Dienvidu kokvilnas noturēsies kaut pusgadu. Ja nu tomēr noturēsies, tad Anglija, būdama pilnīgi atkarīga no Dienvidu kokvilnas ieveduma, iesaistīsies karā pret Ziemeļiem, un tad Ziemeļiem beigas — domāja dienvidnieki.

Bez tam dienvidnieku rokās bija armija. Ne mazāk kā 80 procentu virsnieku atbalstīja dienvidniekus un pārgāja viņu pusē. Prezidents Bjukenans, Linkolna priekštecis, paslepen bija pārvietojis uz Dienvidiem ieroču noliktavas, pulvera rezerves, naudas līdzekļus. Pat pastāvīgo (loti mazo) federālo armiju viņš bija savācis visu vienkopus Dienvidos, kur to jau pirmajās kara dienās ielenca un piespieda kapitulēt. Plašais dienvidnieku aģentūras tikls dziļi iespiedās visās Ziemeļu sabiedriskās un politiskās dzīves jomās, un dienvidnieki par ziemeļnieku štāba plāniem bieži vien uzzināja ātrāk nekā Ziemeļu armija.

No bērnības pieraduši pie ieročiem un zirga, plantatoru dēliņi veidoja Dienvidu armijas mugurkaulu. Armijā aizgāja arī Dienvidu baltie trūcīgie ļaudis, ko uz laiku bija apreibinājusi rasistiskā propaganda. Pusgadsimtu Dienvidi bija nepārtraukta kara nometne un tagad visīsākajā laikā sagatavojās kaujai. Nekādu pretrunu dienvidnieku vidū nebija, pareizāk — šīs pretrunas bija pilnīgi nožņaugtas. Kā stiprs tirāns, ar varenu, prasmīgu armiju, ar vienotu vadību, kas labi zina savus mērķus, ar azartu un pilnīgu pārliecību Dienvidi sāka pilsoņu karu.

Ko darīja Ziemeļi? Neko! Ziemeļi mītiņoja, trokšņoja, iemidzinot sevi ar ilūzijām par mieru. Ziemeļi paļāvās uz dievu un uz vergturu humānismu.

1861. gada marta sākumā Linkolns stājās prezidenta amatā. Policija brīdināja, ka pret viņu gatavo atentātu, tāpēc jaunais prezidents ieradās Vašingtonā inkognito — nedzirdēts gadījums Amerikas vēsturē. Likās, labaka piemēra dienvidnieku nesamierināmībai nemaz nevar būt. Tomēr prezidents savā pirmajā runā, kā mēs jau zinām, nolēma pierunāt dienvidniekus. Linkolns sasolīja viņiem visādus labumus. «No jums, mani neapmierinātie līdzpilsoņi, no jums, nevis no manis ir atkarīgs — būt vai nebūt pilsoņu karam. Valdība jūs neaizskars. Sadursmes nevarēs notikt, ja jūs paši nebūsiet iniciatori… Mēs neesam ienaidnieki, mēs esam draugi.»

Neoficiālas un pusoficiālas misijas no pierobežas štatiem — senajiem izlidzējiem šaudījās starp Ričmondu, konfederācijas galvaspilsētu, un Vašingtonu. Ziemeļu avīzes bija pārpildītas ar nomierinošiem rakstiem. Dienvidi sastinga pirmskara sasprindzinājumā, bet Ziemeļi notikumus uzņēma ka sevišķu, sensacionālu spēli. Ak, cik interesanti — karš, cīņas, revolūcija! Tautu iemidzināja ar pasakām un jokiem, Ziemeji laiski rāja Dienvidus, valdība izplūda solījumos, valdošo šķiru un partiju grupas ķildojās savā starpā.

Un pēkšņi Ziemeļu labsirdības klusumā ielauzās satriecoša ziņa: Dienvidi pārgājuši uzbrukumā, konfederāti ieņēmuši Semteras fortu — pēdējo valdības fortu Dienvidos, kurš nebija padevies. Ielauzušies nocietinājumos, dienvidnieku karavīri norāva un samina ar kājām Savienības karogu.

Jau pirmais šāviens pret Semteras fortu izraisīja vētru Ziemeļos. Ļaudīm atvērās acis. Masas sāka apzināties notikumu draudīgo jēgu. Pie kongresa ēkas salasījās ļaužu bari un prasīja paskaidrojumus. Kāpēc visi valdības forti un arsenāli Dienvidos bez kaujas atdoti dienvidniekiem? Kāpēc atbruņota federālā armija? Kāpēc valdība neko nedara? Kāpēc nauda ieplūst Dienvidu bankās? Ziemeļnieki šausmās ieraudzīja savā priekšā mobilizētu, apbruņotu, varenu Dienvidu armiju. Ziemeji atskatījās un saprata, ka atrodas uz pēkšņas sakāves robežas.

Ziemeļu armija faktiski neeksistēja. Vistalantīgākie virsnieki bija aizgājuši pie dienvidniekiem. Armijas priekšgalā skaitījās ģenerālis Skots, cilvēks bez talanta, septiņdesmit četrus gadus vecs, ļ— militāra senlieta. Floti vadīja septiņdesmit gadu vecs admirālis. Nebija izstrādāta plāna ne tikai uzbrukumam, bet pat aizsardzībai. ASV galvaspilsēta Vašingtona bija gandrīz nošķirta no Ziemeļiem, un kuru katru brīdi varēja gaidīt tās krišanu.

Milzīgais masu satraukums piespiež Linkolnu spert pirmo nedrošo soli pa kreisi: prezidents izsludina 75 000 brīvprātīgo iesaukumu un pirmo reizi savus «neapmierinātos līdzpilsoņus» nosauc par dumpiniekiem.

75 000 vietā piesakās 300 000. Vienā mirklī Ziemeļiem rodas jauna armija. Visi novērotāji atzīmēja, ka šī armija galvenokārt bija strādnieku armija. Amerikas vēsturnieki aprēķinājuši, ka 40 procentu no visiem Ziemeļu karavīriem bija strādnieki, lai gan strādnieki bija tikai 6 procenti no ASV iedzīvotājiem. Proletāriska, tātad nelokāma tautas armija pēc pirmā aicinājuma cēlās pretī vergturiem.

Tomēr sākumā karaspēka izskats bija raibs un dīvains. Ļaudis gribēja, bet neprata dienēt, cīnīties, šaut. Kā ikvienā pilsoņu karā — entuziasms sākumā aizstāja taktiku un stratēģiju, disciplinu un organizētību. Lielākā daļa karavīru nepazina ne militāro ierindu, ne ieročus, ne reglamentu. Pulks, kas no rīta izgāja no pilsētas ciešās rindās, orķestrim dārdot, lidz vakaram pārvērtās par izsalkušu un neorganizētu cilvēku pūli.

Komandējošais sastāvs izturējās nicīgi pret raibo baru, kas saucās par kareivjiem. «Komandējošais sastāvs vispār arī nekomandēja. Starp atsevišķām armijas daļām nebija pat sakaru. Nevarīgā augstākā priekšniecība pasīvi sekoja apbruņoto pūļu straumei, kas traucās pretī ienaidniekam, lai to nekavējoties sakautu un sodītu.» Vispārējo labsirdību nomainīja vispārēja muļķīga trakgalvība. «Uz priekšu, uz Ričmondu!» ik dienas milzīgiem burtiem sauca avīzes. Amerikāņi vēl nezināja, ko nozīmē pilsoņu karš.

Ziemeļnieku galvenie spēki virzījās uz Ričmondu, dienvidnieki devās tiem pretī. Armijām vajadzēja sastapties pie Manasasas pilsētas, 40 kilometru uz dienvidiem no Vašingtonas. Bija zināms, ka 21. jūlijā šeit notiks kauja. Galvaspilsētas aristokrātija un apkārtnes iedzīvotāji jau no paša rīta pārplūdināja pakalnus. Seit ieradās ar ģimenēm, ar uzkodām, iekārtojās kā uz pikniku un gaidīja interesanto kara izrādi. Valdīja labsirdīgs svētku noskaņojums.

«Izrāde» drīz sākās. Svaigas dienvidnieku vienības, kuras tuvredzīgais ģenerālis Skots palaida garām, no flangiem uzbruka Ņujorkas pulkiem. Pulki metās bēgt. Panika acumirklī aptvēra visus. Pameta lielgabalus, pajūgus un pa galvu pa kaklu drāzās uz aizmuguri. Tikai daži strādnieku pulki saglabāja kārtibu un atkāpās ar kauju, sedzot armiju. Sagrāve bija pilnīga, izšķiroša un apkaunojoša.

Kara pirmā puse Dienvidiem bija veiksmīga. No militāriem aizspriedumiem brīvie plantatori bija labi karavīri un ātri pielāgoja savu taktiktu pilsoņu kara apstākļiem. Viņu partizāni šaudījās pa ziemeļnieku aizmuguri. Ģenerāla LI armija, izdarot milzīgus pārgājienus, pārsteidza visu pasauli ar savām manevrēšanas spējām. Kļuva slavena dienvidnieku «kājnieku kavalērija» — kaut kas līdzīgs mūsu tačanku armijām. Dienvidnieki kāvās nopietni, nesaudzīgi, gudri.

Bet Ziemeļos turpinājās noziedzīgs haoss. Kara mērķi palika agrākie: nevis verdzības atcelšana, bet Savienības vienotība. Nēģerus armijā neņēma. Armijā un valstī nebija disciplīnas. Viss kara smagums gūlās uz zemākajiem slāņiem.

1862. gada ziemā jauna milzīga ziemeļnieku armija — 600 000 vīru atkal sāka uzbrukumu Dienvidiem un atkal tika sagrauta. Atkal gandrīz krita Vašingtona. Ziemeli cieta sakāvi. Priekšrocības, ko deva rūpniecība un militārais spēks, valdošo šķiru politikas dēj netika izmantotas.

Masu pacietība bija galā. Tagad apsūdzēja ne vairs atsevišķas personas, bet sistēmu. Ziemeļos malu malās iešalcās spārnots vārds — lipīgs, netīrs, bargs vārds. «Nodevība» — saprata ziemeļnieki.

Vai nu — vai…

1861. gada 3. decembrī vēstījumā kongresam Linkolns rakstīja: «Izraugoties dumpja apspiešanai nepieciešamo politiku, es rūpējos un visnotaļ centos, lai šinī sakarībā neizbēgamais konflikts nepāraugtu niknā un nesaudzīgā revolucionārā cīņā.» Tas nozīmēja, ka prezidents nodomājis balstīties nevis uz kreisajiem spēkiem, bet uz centru un uz labējiem, tas ir, uz vidējo buržuāziju un lielburžuāziju.

Linkolns pildīja savu nodomu. Divus gadus pēc kārtas karš turpinājās ar «Savienības vienotības» lozungu, un

prezidents apgalvoja, ka viņa uzdevums esot atjaunot Savienību agrākajā veidā. Grūti būtu atrast vēl bezjēdzīgāku kara mērķi. Atjaunot Savienību agrākajā veidā — tas nozīmēja atjaunot vilku un avju, uzbrucēju un aizstāvju savienību, atjaunot neatjaunojamo. Pilsoņu karš taču izcēlās tikai tāpēc, ka Savienība nevarēja pastāvēt savā agrākajā veidā. Savienību vajadzēja radīt no jauna uz pilnīgi jauniem pamatiem, atņemot plantatoriem varu un ietekmi. Vajadzēja atbrīvot vergus, bet Linkolns to negribēja. Izveidojās dīvaina situācija: pret vergturiem sākto karu vadīja cilvēki, kas negribēja cīnīties pret verdzibu.

Kur nu cīnīties pret verdzību! Sākumā federālais karaspēks palīdzēja plantatoriem savaldīt nēģerus. Ziemeļu karaspēku bieži izmantoja izbēgušo vergu medībām. Jā, jā, un tādas medības nebija retums! Vismaz septiņi Ziemeļu armijas ģenerāli organizēja izbēgušo gūstīšanu.

Nēģerus, kas bija aizbēguši no Dienvidu plantācijām, atdeva atpakaļ viņu īpašniekiem vai arī nometināja speciālās apmetnēs, kas maz atšķīrās no koncentrācijas nometnēm. Ēdināja viņus ļoti slikti. Par nometinātajiem neviens nerūpējās, un milzum daudz viņu nomira. Beidzot nēģeri jau baidījās bēgt no Dienvidiem. Nelaimīgie vergi izrādījās starp divām ugunīm un nezināja, kur glābties.

Nēģeru atbrīvošana bija ekonomiska, politiska, sociāla un morāla nepieciešamība. Visbeidzot — verdzības atcelšana bija tīri militāra nepieciešamība. Nebija labāka līdzekļa par šo, lai uzspridzinātu ienaidnieka aizmuguri un atņemtu tam spēku. Tomēr valdība ar Linkolnu priekšgalā atteicās atbrīvot vergus.

Ziemeļiem mūžīgi nepietika karavīru. Bet viņi bija turpat pie rokas — milzīgs daudzums melno karavīru, kas tiecās kaujā. Taču armijā neņēma pat brīvos nēģerus, nemaz nerunājot par vergiem. Kad Linkolnam nodeva nēģeru līdera Duglasa lūgumu pieņemt armijā brīvos nēģerus, prezidents, kā norāda kāda Ziemeļu avīze, «ar morālām šausmām» noraidīja šo priekšlikumu.

Katastrofiskā ātrumā auga nodokļi, ko iekasēja no iedzīvotājiem. Tajā pašā laikā buržuji rauša milzu naudu. Visu armijas apgādi Linkolns nodeva privātīpašnieku rokās. Aizdevumus valdībai izsniedza par pasakainiem procentiem — 20, 50, 100 procentu gadā. Produktu un apģērbu (arī armijai) cenas strauji kapa uz augšu. Dzelzceļu kompānijas divkārt paaugstināja braukšanas maksu (arī armijai). Kukuļņemšana un spekulācija sasniedza kolosālus apmērus, uz tiem neticīgi skatījās pat pieredzējuši Eiropas spekulanti.

Morgana, Rokfellera, Vanderbilda, Gulda un citu mūsdienu Amerikas saimnieku bagātības pirmsākumi iesniedzas pilsoņu kara laikmetā. Morganu nama pamatlicējs Dž. P. Morgans reiz uzpirka lielu daudzumu izbrāķētu šauteņu par 2 dolāriem gabalā un pārdeva tās valdībai (ne jau bez kukuļa atbilstošai personai) par 15 dolāriem gabalā, pagaidīja, kamēr šautenes no jauna izbrāķēja, atkal nopirka tās par 3,50 dolāriem gabalā un vēlreiz pārdeva valdībai katru par 22 dolāriem. Ar šo operāciju Morganu «vectēvs» ieguva 109 912 dolārus tīrās peļņas — pirmo nozīmīgo ķieģeli nākamo miljardu debesskrāpim.

Visnelietīgākie buržuju darījumi bija tirdzniecība ar Dienvidiem. Spekulanti pārdeva dienvidniekiem lodes un pulveri, pretī saņēma kokvilnu un ar neticami lielu peļņu pārdeva to Anglijai.

Demokrātiskās brīvības palika nemainīgas. Dienvidnieku draugi un spiegi tās izmantoja visplašākā mērā, Ne uz mirkli neapklusa aģitācija pret valdību — par labu Dienvidiem. Sazvērestības sekoja cita citai. Katru valdības protestu pret atklātajiem apmelojumiem vai naidīgajiem izlēcieniem visa buržuāziskā prese saņēma ar skalu klaigāšanu par uzbrukumu vārda brīvībai.

Dienvidos — dzelzs disciplīna, Ziemeļos — anarhija; Dienvidos — pilnīga vienotība, Ziemeļos — sajukums un svarstīšanās; Dienvidos — terors un kara laika režīms, Ziemeļos — pļāpāšana par personības tiesībām un balagāna kārtība. Tāds stāvoklis bija pirmajos divos kara gados.

Un Ziemeli — lielie, bagātie, stiprie Ziemeļi atkāpas, tos grāva mazie, neattīstītie, nēģeru pretestības plosītie Dienvidi.

Amerikas revolūcijas kreisais spārns bija sašutis par prezidenta konservatīvismu. Paši ietekmīgākie no kreisajiem bija marksisti un pats Markss. Divos pirmajos kritiskajos kara gados daudzus Marksa rakstus drukāja visizplatītākajā, tautas iecienītajā avīzē «New York Tribune». Sājos rakstos Markss nenoguris propagandēja revolucionārā kara ideju. Viņu uzklausīja gan Duglass, gan Harisons, gan Samners, gan citi radikāļi. Balstoties uz Marksa padomiem, marksisti ātri iekaroja autoritāti ASV strādniekos, it sevišķi emigrantu strādnieku vidū. Marksisti palidzēja iesakņoties masu apziņā visnobriedušākajām, pašām revolucionārākajām idejām.

Sevišķi panākumi viņiem bija armijā. Rādot piemēru strādniekiem, marksisti iestājās federālajā armijā par karavīriem un ātri izauga par virsniekiem. Daudzi redzami pasaules revolucionārās kustības darbinieki kļuva par pulkvežiem un pat par Ziemeļu armijas ģenerāļiem. Šeit, frontē, viņi praksē realizēja to, no kā valdība baidījās pat teorijā. Izcilākie virsnieki bija Marksa draugs Veidemei- jers, bijušais «Komunistu savienības» vadītājs Villihs, vācu sociālists ZIgels.

Sevišķi daudz revolucionāru — gan dažādu novirzienu sociālistu, gan marksistu bija ģenerāļu Granta, Frimonta, Batlera un Sērmena vadītajās karaspēku daļās. Un tieši šie ģenerāļi parasti kaujās ar dienvidniekiem necieta sakāvi. Pilsoņu kara gaitā armija kļuva arvien nozīmīgāks spēks valstī un tajā arvien lielāku ietekmi guva radikālie elementi.

Beidzot pienāca diena, kad Linkolns saprata, ka tālāk vairs nevar karot pa vecam. Kad 1862. gada pavasarī pienāca ziņa, ka Ziemeļu armija atkal sakauta un panikā bēg, kad masu sašutums sasniedza kulmināciju, Linkolns strauji pagrieza stūri pa kreisi.

1862. gada 22. septembri Linkolns izdod Proklamāciju par atbrīvošanu. 4 000 000 vergu iegūst brīvību. Tas bija pats galvenais. Pēc tam sekoja vesela virkne enerģisku un precīzu dekrētu. Demokrātiskās brīvības tiek atceltas. Jau pēc divām dienām pieņem likumu, ka visiem, kas aģitē pret karu, draud arests, kara tiesa un mantas konfiskācija. Reakcionārās avīzes tiek slēgtas. Dienvidnieku aizstāvju partijas ievērojamākos darbiniekus iesēdina cietumā. Nosaka augstus nodokļus fabrikantiem un tirgotājiem, kompāniju pelņai, greznuma priekšmetiem, brīvo profesiju pārstāvjiem. Beidzot kongress pieņem likumu par rietumu zemju sadalīšanu fermeriem.

Jau 1862. gada augustā Markss teica: «Mēs pagaidām skatījāmies tikai pilsoņu kara pirmo cēlienu — redzējām karu, ko izcīnīja uz konstitucionāliem pamatiem. Otrais cēliens — revolucionārais karš vēl ir priekšā.»

Katrs sapratis, kādus karavīrus ieguva ziemeļnieki, kad pēc Proklamācijas par atbrīvošanu armijā uzņēma nēģerus. Bijušie vergi drtz vien deva 200 000 karavīru — vienu piekto daļu no Ziemeļu armijas un ceturto dalu no flotes, lai gan Ziemeļos viņi bija tikai desmitā daļa iedzīvotāju. Baltie rasisti bija ļoti pārsteigti, redzot nēģerus kaujās.

Par nēģeru izturēšanos ievērojamajā kaujā pie Porthad- sonas ģenerālis Benkss teica: «Viņi izturējās varonīgi — neviens cits karaspēks nebūtu varējis rīkoties noteiktāk un drošsirdīgāk.» Balto pulki šinī kaujā nodrebēja un metās bēgt. Pret nēģeriem bija vērsts visas Dienvidu armijas trieciens. Viņi mazliet atkāpās, apstājās, samala uzbrūkošās dienvidnieku divīzijas un devās uzbrukumā. «Vinu karogus šāvieni saplēsa skrandās, tie, burtiski, mirka asinis un bija nošķiesti ar smadzenēm,» raksta kaujas aculiecinieks. Aculiecinieks pastāsta arī par nēģeru karognesēju Anselmu Plankankousu: «Pirms šāviņš viņam norāva galvu, viņš teica: «Pulkveža kungs, es godam atnesīšu atpakaļ šo karogu vai arī ziņošu dievam tam kungam, kāpēc es to neizdarīju.»» Ģenerālis Grants, pazīstamākais un talantīgākais Ziemeļu ģenerālis, saņemot jaunu norīkojumu, balto armiju mierīgi nodeva savam pēcniekam, bet melno pulkus vienmēr ņēma sev līdzi.

Varam iedomāties, kas sākās dienvidnieku aizmugurē pēc Proklamācijas par atbrīvošanu. Agrāk nēģeri bēga no plantācijām, tagad viņi tās ieņēma. Dienvidnieki rūpīgi noklusēja nēģeru nemierus, bet pat no viņu trūcīgajām ziņām var konstatēt vismaz 25 ievērojamas sacelšanās. Nēģeri izveidoja paitizānu vienības un grāva dienvidnieku aizmuguri. «Slepenā ceļa» varone Harieta Tabmena aizgāja no hospitāļa, kur viņa strādāja par sanitāri, devās uz Dienvidiem, noorganizēja tur partizānu vienību un cīnījās līdz kara beigām. Par māju un noliktavu dedzināšanu nav vērts pat runāt. Notika pat tā, ka konfederācijas prezidenta Devisa Džefersona oficiālo rezidenci nodedzināja viņa paša mājas vergi.

Ziemeļu armijā izdarīja tirīšanu. Komandieru posteņus ieņēma bijušie strādnieki un fermeri, demokrāti, marksisti un sociālisti. Par Ziemeļu armijas ģenerālleitnantu, tas ir, par tās faktisko virspavēlnieku iecēla ģenerāli Grantu.

Dienvidi sasprindzināja pēdējos spēkus. Blokāde lika sevi just — preces nepienāca. Cilvēku rezerves bija izsmeltas Nauda beidzās. Nebija maizes un gaļas, armiju ēdināja ar kukurūzu. Transports sabruka. Pastiprinājās dezertē- šana.

Taču ari Ziemeļi nogura. 1863. gadā — kara trešajā gadā bojā jau bija gājuši simtiem tūkstošu cilvēku. Kara smagums izmocija darbaļaudis. To nolēma izmantot dienvidnieku draugi. Kad valdība brīvprātības principa vietā ieveda vispārēju karaklausību, buržuji, kas līdz šim no armijas izvairījās, galīgi sašuta.

1863. gada 3. jūlijā pie Getesburgas ģenerālis Li, labākais Dienvidu karavadonis, cieta pirmo ļoti lielo sakāvi. Bet pēc dažām dienām daudzās Ziemeļu pilsētās vienlaicīgi kā pēc komandas uzliesmoja kontrrevolucionāra sacelšanas.

Sevišķi spēcīga bija sacelšanās Ņujorkā.

Linkolns izsauca no frontes Pensilvānijas pulku, kas sastāvēja tikai no strādniekiem, un sūtīja to uz Ņujorku. Pulks iegāja degošajā, trakojošajā pilsētā, izvērsa artilēriju un sāka graut dumpīgos kvartālus. Pēc dažām stundām buržuāzijai pārgāja vēlēšanās pretoties, viss apklusa. Dumpja apspiešanā gāja bojā apmēram 1000 cilvēku. Iesaukšana armijā tagad ritēja bez mazākās aizķeršanās.

Pēc dumpja Linkolns atcēla pantu par personības neaizskaramību. Cietumi pildījās ar neapmierinātajiem — galvenokārt ar buržujiem. Nacionalizēja dzelzceļus un telegrāfu. Sāka stingri sodīt spekulantus. Ziemeļi arvien stingrāk nostājās revolucionārās cīņas pozīcijās.

Dienvidiem bija beigas, tie gāja bojā pēc izmisīgas, neatlaidīgas, taču tagad jau bezcerīgas ciņas. Dienvidu karavīri masveidā padevās gūstā. Pulvera nebija. Aizmugure bija uzspridzināta.

Ģenerālis Li turējās sīksti. Dienvidniekiem palika pēdējā cerība — prezidenta vēlēšanas 1864. gadā.

Tomēr vēlēšanas atnesa uzvaru Linkolnam.

Sabrukums un atvadas

Ziemeļnieki beidzot pieņēma Engelsa sen ierosināto plānu — iebrukt Dienvidos caur Džordžiju. Iebrukums sašķēla Dienvidus divās daļās. 1864. gada maijā ģenerālis Šērmens ar savu uzbrukumu no jauna sašķēla konfederāciju divās dajās. 1864. gada vasarā Dienvidos norisinājās ļoti daudzas asiņainas kaujas. Granta, Šērmena un Batlera vadībā Ziemeļu armija enerģiski uzbruka.

Jāatzīmē, ka plantatori cīnījās līdz pēdējai asins lāsei un nepadevās arī tad, kad skaidri kjuva redzams pretošanās bezcerīgums. Dienvidi cīnījās visiem spēkiem, pat pāri saviem spēkiem, cīnījās sīvi. Visi Dienvidi bija ieņemti, visi jau skaidri zināja, ka karam beigas, ka palīdzību nav no kā gaidīt, tomēr dienvidnieki aizstāvēja Ričmondu. Kad tā krita, aizstāvēja citas, pavisam nenozīmīgas pilsētas. Uz ko cerēja ģenerālis Lī? Uz kontrrevolūciju Ziemeļos? Uz intervenci? Uz nejaušību? Atkal nāk prātā Hitlers, kas savas impērijas galvaspilsētas drupās sarīkoja pēdējo asiņaino intermēdiju.

3. aprīlī ziemeļnieki ieņēma Ričmondu. Pirmās Dienvidu galvaspilsētā iegāja nēģeru daļas. 1865. gada 9. aprīlī Apomatoksā — apgabala tiesas ēkā ģenerālis Lī nodeva savu zobenu ģenerālim Grantam.

Karš bija beidzies. Kritušo karavīru skaits sasniedza ne mazāk kā 500 000 cilvēku — vēl pusmiljona līķu uz vergu tirdzniecības altāra. Tikai Ziemeļiem vien kara izdevumi sastādīja 4 000 000 000 dolāru, bet zaudējumi bija neaprēķināmi. Trešdaļa valsts bija pagalam izpostīta un sagrauta.

Bija beidzies karš — viens no taisnīgākajiem un pats lielākais no visiem kariem, kas līdz tam bijuši Vecajā un Jaunajā Pasaulē. Miljoniem balto un melno uzvarētāju gaidīja dzīves uzlabojumu, brīvības uzplaukumu, labāku likteni. Kareivji, kas četrus gadus nebija izlaiduši ieročus no rokām, nēģeri, kas 400 gadu laikā pirmo reizi varēja atvilkt elpu, — visa apbruņotā tauta, kas veidoja armiju, un neapbruņotās, bet apņēmīgās Ziemeļu un Dienvidu darbaļaužu masas gaidīja jaunās, laimīgās, daudzkārt apsolītās vispārējās labklājības ēras sākumu.

Karš bija beidzies. Tas ilga tieši 4 gadus. 9. aprīlī ģenerālis Lī nodeva ieroci, bet 14. aprīlī pagāja tieši 4 gadi kopš dienas, kad tika raidīts pirmais šāviens pret Semteras fortu. Ziemeļi gavilēja. Likās, visi sapņi ir piepildāmi, visas likstas — pārvaramas, visi ienaidnieki — nožēlas pilni grēcinieki. Jūsmojošu, skaļu cilvēku drūzma pārplūdināja pilsētu ielas. Priekiem un svinībām nebija paredzams gals. Nepazīstami cilvēki sastapušies skūpstījās, manifestācijās līdzās gāja karavīrs un strādnieks, komersants un fermeris, baltais un melnais. Likās, ka sācies visas tautas brālības laiks.

Karš bija beidzies. Kaut jel viens būtu sapratis, ka tas tikai sācies!

Kara sākuma gadadienā — 14. aprīlī, piecas dienas pēr uzvaras, vakarā pēc svētku pieņemšanas Vašingtonā notika svinīgs koncerts, kurā piedalījās visa valdība un kongresa locekli. Aplausiem skanot, Linkolns ieradās prezidenta ložā. Aplausi norima, zāle nomierinājās, lēnām dzisa gaisma. Šinī brīdī zālē atskanēja šāviens. Prezidents Linkolns pakrita. No malējās ložas uz skatuves nolēca cilvēks. Viņš mazliet paslīdēja, izslējās taisni un iekliedzās: «Tā mirst tirāni! Dienvidi ir atriebti!» Tad viņš metās aiz kulisēm. Linkolns gulēja savā ložā, nogalināts ar šāvienu pakausī.

Sākas jauna, smaga lappuse Amerikas Savienoto Valstu mokpilnajā vēsturē.

Bet mēs atvadīsimies no Amerikas un no bijušo Āfrikas vergu Amerikas atvasēm. Verdzība Amerikā bija likvidēta. Drīz pēc ASV pilsoņu kara verdzību atcēla ari pēdējās Amerikas verdzības valstis — Kubā un Brazīlijā. Protams, bijušie vergi saņēma tikai personīgo brīvību, vairāk neko, ne tiesības, ne eksistences līdzekļus. Priekšā vēl bija desmitiem gadu, kuros nemitējās rafinētas vajāšanas, plūda tūkstošiem nolinčoto asinis. Priekšā vēl bija tā pati mūžsenā nēģeru cīņa par melno tiesībām, kas turpinās arī pašreiz.

Bet pēc atbrīvošanas miljoniem nēģeru Amerika vairs nebija svešatne. Tagad tā bija dzimtene. Nelaipna, nemājīga, sūra, tomēr dzimtene, kur aizritējusi viņu dzive, kur dzimuši viņu bērni un kur kādreiz tā vai citādi jāuzvar taisnībai. Ar vergu atbrīvošanu beidzas Amerikas afrikāņu vēsture.

Sākas melno amerikāņu vēsture.

Neaizmirstiet!

Mūsu grāmata tuvojas nobeigumam. Aiz muguras palicis piecsimt gadu garš ceļojums pa verdzības vēstures maģistrālēm un tumšajiem nostūriem. Pirms simt gadiem mēs atvadījāmies no bijušo Āfrikas vergu Amerikas atvasēm un no Amerikas afrikāņu likteņiem. Atlicis vēl aplūkot šo simt gadu notikumus, atlicis izsekot, kā pašas Āfrikas teritorijā paši afrikāņi darīja galu verdzībai.

Tomēr Āfrikas verdzības vēsture vēl nav beigusies. Tā tuvojas beigām mūsu acu priekšā niknās kaujās Rodēzijas plakankalnēs, Angolas džungļos, Dienvidāfrikas stepēs. Ciņa turpinās tikpat sīvi, tikpat nesamierināmi kā agrāk.

Kad šī cīņa noslēgsies, kad kļūs zināmi pagrīdes vadoņu vārdi, galveno kauju dispozīcijas, nodevēju un varoņu biogrāfijas, atkāpšanās ce)i, slēpņu un uzspridzināto cietumu vietas, tad taps grāmata par verdzības iznīcināšanas pēdējiem soliem uz zemeslodes. Bet pagaidām galvenais hronists ir laikraksta korespondents.

«Bendes vēl važu spēkam tic,

tic, ka važās cerības kals

un sviedri sūri izdzēsis degošās acis.

Bet saule no mūsu dziesmām līst,

un ieroči mirdz mūsu rokās.

No savannām savām līdz Vjetnamas džungļiem

tās gatavas nest

pilnas riekšavas nākamības gaismas vergiem, kas cīnās par brīvi!»

Mūsu grāmata tuvojas nobeigumam. To varētu ari pabeigt ar šiem afrikāņu dzejnieka vārdiem. Brīvību mīlošās Āfrikas tautas nes _pilnas riekšavas nākamības gaismas. Lielu ieguldījumu Āfrikas brīvības cīņās devusi un dod varenā Ziemeļu valsts, mūsu valsts. Par visu to drīz ari uzrakstīs biezas grāmatas. Taču pašreiz mēs varam teikt ar dzejnieka vārdiem: «To vieglāk izdarīt nekā rakstīt par to.»

Mūsu grāmata tuvojas nobeigumam. Par laimi, verdzība drīz būs tikai smagas, drūmas vēstures atmiņas. Tomēr pagaidām tā vēl pastāv. Un tā neizzudīs, ja visas pasaules komunisti un godīgie demokrāti nepalīdzēs vīrišķīgajam Āfrikas tautām. Nekad nedrīkst aizmirst, ka tik ilgi, kamēr pastāv kapitālisms, pastāv arī jaunas paverdzināšanas, jaunas verdzības briesmas. Atcerieties simtiem vergu tirgotā ju kuģu, «slabersousu», vergu tirdzniecības asfaltu un cilvēkēdāju suņu audzētavas! Atcerieties simt miljonus bojā gājušo vergu, maronu naidu, ģenerāļa Granta pulkus, Luvertīra armiju! Atcerieties vergu tirdzniecības izraisīto drausmīgo traģēdiju!

SATURS

KaraĻi un pirāti

Kad okeāna vēji ož pēc zelta…………………………………… 5

Kā Enriki kļuva par Jūrasbraucēju, paliekot uz

sauszemes…………………………………………………….. 8

Pionieri ir dažādi………………………………………………….. 11

Melnā Indija…………………………………………………………… 14

Spānijai arī vajadzīga Indija…………………………………………. 18

«Glābiet indiāņus!»…………………………………………………… 20

Karaļi un pirāti………………………………………….. . . 25

Dažādu krāsu verdzība………………………………….. i ■ 28

Barbarisms un cietsirdība

Tātad — ne jau eiropieši…………………………………… . 31

Asiņainu slaktiņu un izmisuma arēna . . . . 35

Vergu tirdzniecības asfalts…………………………………………… 39

Nodaļa, kas aizvaino dzīvniekus …………………………………… 42

Iededzināts ar sudrabu………………………………….. . . 46

Iedzīt bailes………………………….. 48

Kad asiņo kontinenti . , t . » ■ i « » 50

Kāpēc nēģeri nepretojās?

Bet Eiropa? …….. . » • • . 52

Pašnāvība kā protests . . i t i < • i » 55

Klīstošais afrikānis…………………………………………………… 57

Par tiem, kas izturēja visjaunāko…………………………………… 59

Maroni ………………………………………………………………… 62

Eksplozija

Molnā republika .68

Deģenerēšanās greznība . 71

Nokrāsu pasaule . . .74

Vai abats zināja? .76

Parīzes balss .79

Pirmās atbalsis … .81

Lavīna brāžas uz priekšu .83

Anarhija — kārtības māte . 85

Slava Parīzei!…………………………………………………………. 89

Tusen.s kļūst par Luvertīru .92

Kad uzvar vergi………………………………………………. .97

Napoleons negrib…………………………………………………… 100

Līdz pēdējai iespējai .103

Tā mirst diženie………………………………………………… .109

Haiti………………………………………………………………….. 112

Augstsirdības epidēmija

Pirmie…………………………………………………….. ..114

Kādas pļāpāšanas vēsture <121

Augstsirdības epidēmija . . .124

Lāča pakalpojums … .129

Ja esi teicis «a»…………………….. …. .133

…saki arī «b»……………………………………………………….. 136

Amerikas Āfrikas gals

Viņas augstība — kokvilna ………………………………………. 138

Kurš kuru?…………………………………………………………… 141

«Nogalini, ja negribi, lai nogalina tevi» . . 151

«Mozus» Amerikas Savienotajās Valstis . . . 157

Revolūcijas uz pasūtījuma jeb cīņa par štatiem 161

Likuma groži. Kā tos pievilka, un kas no tā iznāca …………………………………………………………. 165

Revolūcija un Linkolns

Nodeviba……………………………………

Vai nu — vai…………………

Sabrukums un atvadas Neaizmirstiet!

Content

Travinskis Vladilens Melnie likteņi

KARAĻI UN PIRĀTI

BARBARISMS UN CIETSIRDĪBA

KAPEC NĒĢERI NEPRETOJAS?

EKSPLOZIJA

AUGSTSIRDĪBAS EPIDĒMIJA

AMERIKAS ĀFRIKAS GALS

SATURS