Feldhūns Ābrams

Netveramais Sokrāts

Ābrama Feldhūna sastādījums

NETVERAMAIS SOKRĀTS

Sokrāts sengrieķu domātāju un rakstnieku atmiņās

PLATONS (427 —347.g.p.m.ē.

FAIDONS1

Dialoga personas: E h e k r a t s ! un Faidons2

Vieta: Ehckrata mājas Fliunlā (Peloponēsā)

1

Ehekrats. Vai tu, Faidon, biji pats pie Sokrala tai dienā, kad viņš cietumā iedzēra indi, vai par to esi tikai dzirdējis no kāda cita?

F a i d o n s . Nē, biju pats, Ehekrat.

Ehekrats. Ko tad viņš runāja pirms nāves? Un kā viņš mira? Man to gribētos zināt. Neviens no fliunliešiem pēdējā laikā nebrauc bieži uz Atēnām, un arī no turienes jau sen te nav bijis neviens no mūsu draugiem, kas varētu mums pastāstīt ko drošu, vienīgi to, ka Sokrāts iedzēris indi un miris. Tas arī ir viss, ko zināja stāstīt.

Faidons. Tātad jūs ari neko nezināt par to, kā noritēja prāva?

Ehekrats. Par to mums kāds pastāstīja, un mēs vēl brīnījāmies, ka prāva bija nolikusi jau sen, bet Sokrāts acīmredzot mira daudz vēlāk. Kāpēc tā iznāca, Faidon?

Faidons. Tā bija nejaušība, Ehekrat. Sagadījās tā, ka tieši dienu pirms liesas ar vainagu tika rotāts kuģis, ko atēnieši sūta uz Dēlu.

Ehekrats. Ko tas nozīmē?

F a i d ojn s . Kā stāsta atēnieši, tas ir kuģis, kurā Tēsējs kādreiz uz Krētu vedis zināmos septiņus upurpārus, kurus viņš tad izglābis, arī pats palikdams dzīvs.1 Toreiz atēnieši Apollonam esot devuši solījumu: ja tie izglābšoties, viņi ik gadu sūtīšot uz Dēlu svēto sūtniecību. To viņi arī kopš tā laika vēl joprojām katru gadu sūta dievam. Kad svētā sūtniecība jau ir sagatavota, likums viņiem pavēl šajā laikē pilsētu glabāt tīru un nevienu nesodīt ar nāvi, kamēr kuģis nav sasniedzis Delu un no turienes atgriezies. Bet brauciens reizēm, vējiem kavējot, ieilgst. Par svētās sūtniecības sakumu uzskata bridi, kad A.pol- lona priesteris kuģa pakaļgalu izrotājis ar vainagu, un tas, kā jau sacīju, notika tieši dienu pirms tiesas. Tāpēc Sokrāts arī pavadīja cietumā tik ilgu laiku starp prāvu un nāves sprieduma izpildīšanu.

2

Ehekrats. Bet kāds bija pats gals, Faidon? Kas tur tika runāts un darīts? Kuri no viņa tuviniekiem bija pie viņa? Vai varbūt amatpersonas tos nelaida klāt un viņš mira gluži viens, bez draugiem?

Faidons. Taču nē! Pie viņa bija draugi, pat kuplā skaitā.

Ehekrats. Tad, lūdzams, izstāsti mums visu jo sīki, ja vien neesi pārāk aizņemts!

Faidons. Nē, esmu brīvs un centīšos jums visu izstāstīt. Atcerēties Sokrātu, vai nu pašam runājot par viņu, vai klausoties kādu citu runājam, man vienmēr sagādā vislielāko prieku.

Ehekrats. Tāda pati attieksme ir arī taviem klausītājiem, Faidon. Tad nu pacenties visu pēc iespējas sīkāk aprakstīt!

Faidons. Mani pārņēma pavisam dīvaina sajūta, kad biju pie viņa. Kaut gan redzēju mirstam tuvu draugu, Ehekrat, nejutu žēlumu, jo viņš savā uzvedībā un runās atstāja laimīga cilvēka iespaidu. Viņš mira cēli un brīvs no bailēm, un man radās pārliecībā, ka viņš arī uz Aīdu5 dodas ne bez dievišķa likteņlēmuma un viņam tur klāsies labāk nekā jebkuram citam. Tāpēc man nebija nekāda žēluma, kā varētu gaidīt no cilvēka, kas ir klāt tik skumjā brīdī, taču ierasto prieku nesniedza arī filozofiskās sarunas — jā, tāds bija mūsu sarunu raksturs. Man bija pavisam neparasta sajūta — savāds prieka un bēdu sajaukums, kad iedomājos, ka šim cilvēkam tūdaļ būs jāmirst. Un visi klātesošie bija gandrīz tādā paša noskaņojumā — te smējās, te raudāja, bet it sevišķi viens no mums— Apollodors.6 Tu taču pazīsti šo cilvēku un viņa raksturu?

Ehekrats. Protams!

Faidons. Šāds noskaņojums tātad pirmām kārtām bija viņam. Bet arī es biju satraukts un tāpat visi pārējie.

Ehekrats. Kas tad tobrīd bija klāt, Faidon?

Faidons. No turienes ļaudīm7 tad nu bija šis Apollodors un Kritobūls ar savu tēvu Kritonu , vēl

Hermogens9 , Epigens, Aishīns un Antistens10 . Bija tur arī Ktēsips paiānietis", Meneksens un vēl daži citi no vietējiem. Bet Platons, manuprāt, bija slims.

Ehekrats. Vai tur bija arī kādi svešzemnieki?

Faidons. Jā, tēbieši Simmijs, Kebēts un Faidonds,12 bet no Megarām — Eikleids11 un Terpsions.

Ehekrats. Bet Aristips14 un Kleombrots? Vai tie bija?

Faidons. Nē, viņi tai laikā esot bijuši Aigīnā .

Ehekrats. Un kas vēl tur bija?

Faidons. Tas, manuprāt, ir apmēram viss.

Ehekrats. Un tālāk? Pasaki — par ko tur tika runāts?

3

Faidons. Pacentīšos tev visu izstāstīt no paša sākuma. Mēs arī jau iepriekšējās dienās vienmēr bijām gājuši pie Sokrātā — es un pārējie. No paša rīta mēdzām pulcēties pie tiesas nama, kurā bija ari notikusi prāva, jo tas atrodas netālu no cietuma, un vadījām laiku sarunās. Vārtus neatdarīja sevišķi agri, bet, tiklīdz tie bija atvērti, iegājām pie Sokrātā un parasti palikām pie viņa visu dienu. Todien sapulcējāmies vēl agrāk, jo iepriekšējā vakarā, atstājuši cietumu, bijām uzzinājuši, ka kuģis no Dēlas jau atgriezies. Tāpēc bijām norunājuši ierastajā vietā satikties pēc iespējas agrāk. Kad ieradāmies, iznāca laukā vārtnieks, kas mūs parasti ielaida, un teica, lai mēs uzgaidot un neejot iekšā, kamēr viņš pats mūs saukšot. «Vienpadsmit viru kolēģija1 *',» viņš paskaidroja, «patlaban noņem Sokratam važas un dod norādījumus par nāves soda izpildīšanu — tā notiks šodien pat.» Pēc īsa brīža viņš atgriezās un aicināja mūs ienākt.

Mēs iegājām iekšā un redzējām Sokrātu, kuram tikko bija atraisītas važas, un Ksantipi"—tu taču viņu pazīsti — sēžam blakus ar puisīti uz rokām.

Kad Ksantipe mūs ieraudzīja, viņa sāka vaimanāt un sarunāja nezin ko, kā jau parasti sievietes, piemēram: «Ak, Sokrat, nu tavi draugi runās ar tevi pēdējo reizi un tāpat tu ar viņiem!»

Tad Sokrāts paskatījās uz Kritonu un teica: «Kriton, lai kāds aizved viņu uz mājām!» Un daži Kritona (audis Ksantipi, kas kliedza un dauzīja sev krūtis, aizveda projām.

Nu Sokrāts apsēdās uz gultas, pārlika vienu kāju pār otru un sāka to berzēt ar roku. Visu laiku berzēdams kāju, viņš sacīja:

«Cik dīvaina lieta, draugi, šķiet tas, ko cilvēki dēvē par patīkamo! Un cik brīnumainā attieksmē tas ir pret savu šķietamo pretstatu — nepatīkamo! Reizē tie nevēlas atnākt pie cilvēka, bet, ja kāds tiko pēc viena no tiem un to iegūst, viņš gandrīz vienmēr spiests paņemt arī otru, it kā abi vienā galā būtu sasieti kopā. Un, man liekas,» Sokrāts turpināja, «ja tas būtu ienācis prātā Ēzopam, viņš būtu sacerējis fabulu, ka dievs gribējis šos pretiniekus samierināt, bet to nav varējis un tad sasaistījis abus ar galvām kopā. Un tāpēc, ja pie kāda cilvēka ierodas viens, tam vēlāk seko arī otrs. Tā tas acīmredzot noticis arī ar mani: tā kā pirmīt važas kājai sagādāja sāpes, tām tagad seko patīkama sajūta.» [..]

63

[..) «Jūs,» Sokrāts teica, «Simmij, Kebēt un visi pārējie, dosities ceļā katrs savā stundā. Bet mani jau tagad, sacītu traģēdijas varonis, sauc liktenis, un ir gandrīz laiks mazgāties. Man šķiet, ka labāk iedzert indi pēc nomazgāšanās un atbrīvot sievas no liekām pūlēm — līķa apmazgāšanas.»

64

Kad viņš to bija sacījis, ierunājās Kritons:

«Labi, Sokrat! Bet ko tu norādisi man vai šiem vīriem attiecībā uz saviem bērniem vai citu ko, lai mēs tev, cik vien iespējams, varētu pakalpot?»

«Tikai to vien, Kriton, ko allaž tiku sacījis,— neko jaunu,» Sokrāts atbildēja. «Ja jūs rūpēsities par sevi, tad pakalposit, lai arī ko darīdami, gan man, gan manējiem, gan sev pašiem, kaut arī man tagad neko nesolītu. Ja turpretī atstāsit sevi novārtā un nesekosit dzīvē it kā pa pēdām tam, kas runāts šodien un iepriekšējā laikā, jūs neko nepanāksit, lai arī cik daudz un cik svēti man tagad solīsities.»

«Mēs centīsimies tā izdarīt,» Kritons sacīja. «Bet kā lai tevi apglabājam?»18

«Kā gribat,» Sokrāts atbildēja, «ja tikai dabūsit mani rokā un neaizbēgšu no jums.» To sacīdams, viņš klusu iesmējās un, mūs uzlūkodams, turpināja: «Kritonu, draugi, nespēju pārliecināt, ka esmu tas Sokrāts, kurš te ar jums runā un visu, kas tiek runāts, iztirzā, bet viņš iedomājas, ka esmu tas, kuru viņš pēc īsa brīža skatīs mirušu, un tāpēc jautā, kā lai mani apglabā. Bet to, ko jums jau gari un plaši esmu klāstījis,— ka, iedzēris indi, vairs nepalikšu pie jums, bet došos projām uz svētlaimīgo valstību,— to visu — tā viņam, manuprāt, šķiet — runāju tikai tāpēc, lai mierinātu jūs un reizē arī sevi. Tad nu galvojiet Kritonam par mani, bet otrādi, nekā viņš galvoja par mani tiesnešiem. Viņš galvoja par to, ka palikšu te, jūs turpretim galvojiet, ka nepalikšu, līdzko nomiršu, bet došos projām. Tad Kritonam nebūs tik smagi ap sirdi un viņš, redzēdams, ka sadedzina vai aprok manu miesu, tik |oti neuztrauksies, il kā ar mani notiktu kas Jauns, un viņš bērēs neteiks, ka izstāda Sokrātu vai nes viņu laukā,lu lai aprok. Iegaumē, mans visulabais Kriton: nepareizs izteiksmes veids20 ir ne vien pārkāpums, kas skar lietas būtību, bet arī nodara ļaunumu dvēselei. Esi drosmīgs un saki, ka apbedī manu miesu, un to apbedī tā, ka tev tīk un kā tas, pēc tava ieskata, vislabāk atbilst paražai.»

65

To sacijis, viņš piecēlās un devās uz citu telpu mazgāties. Kritons viņam sekoja, bet mums lika uzgaidīt. Tā palikām turpat, sarunādamies par to, ko bijām dzirdējuši, un to no jauna pārdomādami, bet tad atkal atgriezāmies pie nelaimes, kas bija mūs piemeklējusi, jo, saprotams, bijām pārliecināti, ka atlikušo mūžu, it kā zaudējuši tēvu, vadīsim kā bāreņi.

Kad Sokrāts bija nomazgājies, pie viņa atveda bērnus — viņam bija divi mazi dēli un viens jau liels — un atnāca radinieces. Aprunājies ar viņām Kritona klātbūtnē un devis norādījumus par to, ko vēlējās, Sokrāts sievietes ar bērniem aizsūtīja projām un atkal atnaca pie mums.

Saule jau laidās uz rietu, jo Sokrāts dibenistabā bija ilgi kavējies:

Kad Sokrāts nomazgājies atnāca pie mums, viņš apsēdas un paspēja vairs tikai īsu bridi parunāt ar mums. Ieradas Vienpadsmit vīru kolēģijas kalps un nostājās Sokrātā priekša.

«Sokrat,» viņš teica, «man jau nu nevajadzēs želoties par tevi kā par citiem, kas tur ļaunu prātu uz mani un nolād, kad pēc priekšnieku pavēles lieku viņiem iedzert indi. Bet tevi šajā laikā un ari jau citkārt esmu iepazinis kā cēlāko, mierīgāko un krietnāko no visiem, kas jebkad bijuši šeit. Arī tagad esmu pārliecināts, ka turēsi ļaunu prātu nevis uz mani, bet gan uz tiem, kas ir vainīgi,— tu taču pazīsti viņus.

Bet nu—tu, saprotams, zini, ar kādu vēsti nāku,— esi sveiks"1 un centies pēc iespējas vieglāk panest neizbēgamo!» To sacījis, viņš apraudājās, pagriezās un devās uz izeju.

Sokrāts paskatījās uz viņu un teica: «Esi sveiks arī tu! Bet mēs visu izdarīsim, kā nākas.» Tad viņš pievērsās mums un sacīja:

«Cik smalkjūtīgs cilvēks! Visu šo laiku viņš mani apciemoja un reizēm arī aprunājās, lielisks cilvēks! Un cik sirsnigi viņš mani apraud!

Bet tagad, Kriton, paklausīsim viņam. Lai atnes indi, ja tā jau saberzta; ja ne, tad lai šis vīrs to saberž.»

Uz to Kritons sacīja: «Bet saule, šķiet, vēl ir virs kalniem, Sokrat, nav vēl norietējusi. Un man ir zināms, ka citi iedzēruši indi tikai prāvu laiku pēc tam, kad viņiem tas bija ticis pavēlēts, un ka viņi vispirms labi paēduši un padzēruši un daži pat vēl baudījuši mīlas priekus, ar ko vēlējās. Tāpēc nesteidzies, vēl laika gana!»

«Tas ir saprotams,» Sokrāts uz to atbildēja, «ka tie, par kuriem stāsti, tā rīkojas, jo viņi iedomājas, ka, tā darīdami, ko iegūst. Un tāpat arī saprotams, ka es tā nedarīšu, jo domāju, ka, iedzerdams indi mazliet vēlāk, neko neiegūšu un vienīgi kļūšu smieklīgs paša acīs, ja tik ļoti turēšos pie dzīves un trīcēšu par tas pēdējām atliekām. Tāpēc ej,» viņš turpināja, «paklausi man un dari, ka saku!»

66

Tad Kritons pamāja jaunajam vergam, kas stāvēja līdzās. Tas izgāja laukā un pēc ilgākās prombūtnes atgriezās kopā ar viru, kuram vajadzēja Sokratam iedot indi, ko viņš atnesa kausā pagatavotu.

Kad Sokrāts šo cilvēku ieraudzīja, viņš sacīja: «Lieliski! Tad kas man tagad jādara, draugs? Tu taču esi lietpratējs.»

«Nekas sevišķs,» tas atbildēja. «Izdzer visu un pastaigā, kamēr kājas kļūs smagas, un tad atgulies! Tad iedarbība neliks sevi gaidīt.»

Ar šiem vārdiem viņš kausu pasniedza Sokratam. Sokrāts paņēma to pavisam mierīgi, Ehekrat, ne mirkli nelrīcēdams vai nobālēdams, nedz mainīdams sejas izteiksmi, un, pēc sava paraduma otru cieši uzlūkodams, vaicāja:

«Kā tu domā: vai no šā dzēriena varētu atliet lejam- upuri kādam dievam? Vai to var vai nevar?»

«Mēs saberžam vienīgi'tik, cik, mūsuprāt, vajag iedzert Sokrat,» otrs atbildēja.

«Saprotu,» teica Sokrāts, «bet lūgt dievus taču var un vajag, lai ceļš no šejienes uz turieni būtu laimīgs. Tad nu lūdzos dievus, un lai tā arī notiek.»

To pateicis, viņš kausu pielika pie lūpām un to pavisam viegli un mierīgi izdzēra tukšu.

Līdz šim brīdim lielākā daļa no mums vēl bija pratuši valdīt asaras, bet, kad redzējām viņu dzeram un kausu jau tukšu, mēs vairs to nespējām. Arī man pašam, lai kā centos novaldīties, asaras sāka līt straumēm; aizklāju seju un apraudāju pats sevi. Jā, apraudāju nevis viņu, bet savu likteni — ka zaudēju tādu draugu. Kritons, nespēdams valdīt asaras, bija piecēlies kājās pirms manis. Apollodors jau iepriekš nebija ne mirkli mitējies liet asaras un tagad sāka raudāt pilnā kaklā, un viņa izmisums satrieca visus klātesošos, izņemot pašu Sokrātu.

Bet Sokrāts, sacīja: «Ko jūs darāt, dīvainie ļautiņi! Galvenokārt jau tieši tādēļ aizraidīju projām sievietes, lai viņas te neceltu traci, jo esmu mācīts, ka mirt vajag bijīgā klusumā. Tad nu esiet mierīgi un savaldieties!»

Kad dzirdējām šos vārdus, mēs nokaunējāmies un pārstājām raudāt.

Sokrāts sākumā pastaigāja, bet tad sacīja, ka viņam kājas kļūstot smagas, un atgūlās uz muguras, jo tā viņam bija licis cilvēks, kas pasniedza indi. Šis laiku pa laikam aptaustīja Sokrātā pēdas un lielus, bet mazliet vēlāk, stipri saspiedis pēdu, vaicāja, vai to jūtot. Sokrāts atbildēja, ka nejūtot. Tad viņš Sokratam vēlreiz aptaustīja lielus un, roku virzīdams aizvien tālāk uz augšu, mums parādīja, ka Sokrātā miesa dziest un stingst. Pēc tam viņš Sokrātam vēlreiz pieskārās pats22 un teica, ka, līdzko aukstums sasniegšot sirdi, Sokrāts nomiršot.

Kad jau gandrīz visa pavēdere bija kļuvusi auksta,

Sokrāts uz mirkli atsedzās — viņš bija gulējis apsedzies— un teica savus pēdējos vārdus:

«Kriton, mēs Asklēpijam esam parādā gaili.2 ' Atdodiet viņam to, tikai neaizmirstiet!»-

«Tas tiks izdarīts,» atteica Kritons, «bet varbūt tev vēl kas sakāms?»

Uz šo jautājumu Sokrāts vairs neko neatbildēja. Pēc īsa brīža viņš sarāvās, un, kad kalps viņam atsedza seju, Sokrātā acis jau bija sastingušas. To ieraudzījis, Kritons viņam aizspieda muti un acis.

67

Tāds, Ehekrat, bija mūsu drauga gals, tā vīra, kas mūsuprāt, bijis krietnākais no visiem mums zināmajiem šā laika cilvēkiem un vispār pats gudrākais un taisnīgākais

PLATONS

SOKRĀTĀ AIZSTAVĒŠANAS RUNA (APOLOĢIJA)24

\Pēc apsūdzētāju runām] /

Kāds iespaids jums, atēnieši20 , radies par maniem apsūdzētājiem, to nezinu; bet es viņu dēļ gandrīz vai aizmirsu pats sevi: tik pārliecinošas bijušas viņu runas. Tomēr — pateikšu skaidri un gaiši — viņi nav sacījuši nevienu patiesu vārdu. Bet visvairāk no viņu daudzajiem ijļeliem mani pārsteidza viens: viņi teica, ka jums vajagot no manis uzmanīties, lai es, būdams varens runātājs, nemaldinātu jūs. Viņi nekaunas par to, ka tūdaļ pat uzskatāmi atspēkošu viņus, ne mazākā mērā neizrādīdamies varens runātājs, un tas man šķita nekaunības kalngals, ja vien viņi par varenu runātāju nedēvē cilvēku, kas runā taisnību. Ja viņi domā tā, tad es labprāt atzīstu, ka esmu runātājs, bet ne jau viņu izpratnē.

Tātad, kā jau sacīju, viņi nav teikuši tikpat kā nevienu patiesu vārdu, no manis turpretim dzirdēsit visu patiesību. Taču, pie Zeva, jūs, atēnieši, nedabūsit dzirdēt ar skaistiem vārdiem un teicieniem izpušķotu runu, kādu sacīja viņi, bet vienkāršu, parastos vārdos ietērptu izklāstu, jo esmu pārliecināts, ka tas, ko saku, ir taisnīgi. Un lai tāpēc neviens no jums arī negaida neko citu. Man arī neklātos, atēnieši, tādā vecumā stāties jūsu priekšā ar rūpīgi sacerētu runu, it kā es būtu kāds jauneklis. Un lūgtin lūdzu jūs, atēnieši: ja dzirdēsit mani aizstāvamies ar tādiem pašiem vārdiem, kādus mēdzu lietot laukumā pie naudas mijēju galdiem, kur, tāpat kā citur, daudzi no jums mani dzirdējuši, tad nebrīnieties un neceliet tāpēc troksni, jo apstākļi, redziet, ir šādi.

Šodien stājos tiesas priekšā pirmo reizi, būdams septiņdesmit gadu vecs, un līdz ar to man šejienes runas paņēmieni ir sveši. Jūs taču man piedotu, ja es patiešām būtu svešzemnieks un runātu tādā valodā un manierē, pie

kādas būtu pieradis kopš bērnības, tāpēc tagad lūdzu jūs—manuprāt, ar pilnām tiesībām — nepievērst uzmanību manam runas veidam, lai tas ir labs vai slikts, un ņemt vērā un apsvērt tikai to, vai tas, ko saku, ir taisnīgi vai ne; tas taču ir tiesneša pienākums, bet runātāja pienākums — teikt patiesibu.

2

Būs pareizi, atēnieši, ja vispirms aizstāvēšos pret agrākajām nepamatotajām apsūdzībām un agrākajiem apsūdzētājiem un tikai tad pret vēlākajām apsūdzībām un vēlākajiem apsūdzētājiem. Man taču jūsu priekšā jau sen un ilgus gadus bijuši daudzi apsūdzētāji, kuri nav teikuši nekā patiesa, bet 110 kuriem baidos vairāk nekā no Anitai un viņa sekotājiem, lai gan arī šie ir bīstami. Taču pirmie, atēnieši, ir vēl bīstamāki — tie, kas daudzus no jums jau bērna gados centušies dabūt savā pusē un kūdījuši, mani' nepatiesi apsūdzēdami: esot tāds Sokrāts, gudrs vīrs, kwt& prātojot par to, kas ir augstu virs zemes, un izpētījis visu, kas ir zem zemes, un vājāko lietu padarot par stiprāko."' Tie, kas izplatīja šādas baumas, ir mani bīstamākie apsūdzētāji, jo citi ļaudis, kuri to dzird, uzskata, ka cilvēks, kas pētī tādas lietas, netic arī dieviem.

Turklāt šādu apsūdzētāju ir daudz un viņi apsūdzējuši mani jau sen, runādami ar jums tādā vecumā, kad viņiem visvieglāk noticējāt — kad bijāt vēl zēni un tikai daži no jums jaunekļi,— un savas apsūdzības izvirzidami aizmuguriski, tā ka nebija neviena, kam aizstāvēties. Taču bezjēdzīgākais ir tas, ka nav pat iespējams uzzināt un nosaukt viņu vārdus, ja vien viņu vidū nav kāds komēdiju sacerētājs. Bet pret tiem, kas kūdīja jūs aiz skaudības vai apmelošanas kāres,— daži no viņiem kūdīja citus, paši būdami sakūdīti,— pret tiem esmu pavisam bezpalīdzīgs. Nevaru nevienu no viņiem saukt pie tiesas un atspēkot, bet jācīnās it kā ar ēnām — jāaizstāvas un jāatspēko, kaut gan neviens tev neatbild. Tāpēc atzīstiet arī jūs, ka man, kā sacīju, ir divējādi apsūdzētāji: vieni mani apsūdzējuši tagad, citi jau sen — tos tikko kā pieminēju —, un ticiet, ka man pret šiem jāaizstāvas vispirms, jo arī viņu apsūdzības uzklausījāt vispirms, turklāt daudz biežāk nekā tagadējās.

Tātad man jāaizstāvas, atēnieši, un jācenšas īsā laikā jūsu acīs atspēkot tos apmelojumus, kurus dzirdat jau sen.

Es vēlētos, lai man tas izdotos, jo tas nāktu par labu kā jums, tā man, un lai mana aizstāvēšanās būtu sekmīga. Taču domāju, ka tas būs grūti, jo labi apzinos, kāds ir stāvoklis. Lai tomēr notiek tā, kā dievībai tīk; man jāklausa likumam un jāaizstāvas.

3

Tad nu aplūkosim no paša sākuma, kāda apsūdzība ir pamatā manai nelāgajai slavai, uz kuru balstīdamies Melēts29 pret mani cēlis šo sūdzību. Tātad: ko īsti sacījuši mani apmelotāji? Man jāmin viņu apsūdzība, it kā tas būtu ar zvērestu apliecināts apsūdzības raksts:30 «Sokrāts pārkāpj likumus un blēņojas, pētīdams to, kas ir zem Zemes, un to, kas ir debesīs,31 kā arī vājāko lietu padarīdams par stiprāko un to visu mācīdams arī citiem.»

Tā apmēram skan šī apsūdzība. Arī jūs paši esat to vērojuši Aristofana komēdijā, kur grozā šūpojas kāds Sokrāts, kas apgalvo, ka staigājot pa gaisu, un melš daudz citu nieku, no kuriem neko, it neko nesaprotu. To nesaku, noniecinādams šādu zinātni un tos, kas tajā ir gudri,— negribētos, lai Melēts sauktu mani pie atbildības arī vēl par to!— bet man, atēnieši, ar to visu nav nekā kopīga. Par lieciniekiem varu uzrādīt daudzus no jums pašiem un aicinu visus, kas dzirdējuši kādreiz mani runājam, lai viņi par to cits citam pastāsta. Tādu jūsu vidū ir daudz. Tad nu pasakiet cits citam, vai kāds no jums jebkad dzirdējis mani par šīm lietām kaut vai mazliet runājam, un tad sapratīsit, ka tā ir arī ar visu pārējo, ko ļaudis par mani stāsta.

Bet tam visam nav ne mazākā pamata. Un, ja varbūt esat no viena otra dzirdējuši, ka tiecos audzināt cilvēkus un ar to pelnu naudu, tad ari tas nav taisnība, kaut gan, manuprāt, ir lieliski, ja kāds prot audzināt cilvēkus, kā, piemēram, Gorgijs leontīnietis, Prodiks keosietis un Hipijs ēlietis.32 Viņi to prot: viņi apbraukā visas pilsētas un pierunā jauniešus, kaut gan tiem iespējams bez maksas saņemt pamācības no ikviena savas pilsētas pilsoņa, atteikties no saviem skolotājiem un kļūt par viņu skolniekiem, kuri tad viņiem maksā naudu un vēl izrāda patei- čību. Pie mums, kā dzirdēju, pašlaik atrodas ari vēl cits gudrs virs — parietis33 .

Satiku reiz cilvēku, kas sofistiem maksājis vairāk naudas nekā visi pārējie kopā,— Kalliju, Hiponika dēlu.'4 Sim — viņam ir divi dēli — pavajcāju:

«Kallij, ja tavi dēli būtu kumeļi vai teļi, tad mēs tiem par maksu atrastu kopēju, kas tos atbilstoši šķirnes dotībām izaudzētu par skaistiem un labiem dzīvniekiem; tam vajadzētu būt iejājējam vai zemniekam. Bet tavi dēli ir cilvēki. Tad kādu kopēju esi nodomājis viņiem dot? Kas ir lietpratējs cilvēku un pilsoņu tikumā? Par to, manuprāt, būsi padomājis, jo tev taču ir dēli. Vai ir tāds cilvēks,» vaicāju, «vai nav?»

«Katrā ziņā ir,» viņš atbildēja.

«Kas viņš tāds ir,» turpināju, «un no kurienes, un par cik viņš māca?»

«Tas ir Eiēns parietis, Sokrat,» viņš atbildēja, «un māca viņš par piecām minām.»

Tad iedomājos, cik gan laimīgs ir šis Eiēns, ja viņam patiešām ir šāda prasme un viņš māca par tik lētu maksu. Arī es lepotos un lielītos, ja man būtu tāda prasme, bet man, atēnieši, tādas nav.

5

Kāds no jums, iespējams, varētu iebilst: «Bet ar ko tu īsti nodarbojies, Sokrat? No kurienes nākuši šie apmelojumi? Ja tu nebūtu nodarbojies ar pavisam ko citu kā pārējie cilvēki, ja nebūtu rīkojies citādi kā cilvēku vairums, tad droši vien nebūtu radies tik daudz tenku un baumu par tevi. Pasaki mums, kā tas ir, lai mēs neizveidotu sev priekšstatu par tevi tikai uz labu laimi!»

Ja kāds tā teiks, viņam, manuprāt, būs taisnība; tāpēc centīšos jums paskaidrot, kas man sagādājis šādu neslavu. Tad nu klausieties! Varbūt dažiem no jums liksies, ka jokoju, bet esiet pārliecināti: es runāšu skaidru patiesību.

So slavu, atēnieši, esmu iemantojis ar zināmu gudrību. Bet ar kādu gudrību? Ar tādu, kas varbūt ir gluži cilvēciska gudrība. Tajā laikam patiešām esmu gudrs. Bet vīriem, kurus tikko minēju, piemīt gudrība, kas pārsniedz parasto cilvēku gudrību,— nezinu, kā lai to citādi sauc. Šī gudrība man nepiemīt, bet, kas apgalvo pretējo, tas melo un to saka tālab, lai man celtu neslavu.

Lūdzu jūs, atēnieši, nesāciet trokšņot, kaut arī jums liktos, ka runāju augstprātīgi. Tas, ko jums teikšu, nenāk no manis, bet atsaukšos uz kādu citu, kas to sacijis un pelna jūsu uzticību. Savai gudrībai, ja man tāda ir, un tam, kāda tā ir, jums par liecinieku uzrādīšu Delfu dievu35 . Hairefontu30 jūs taču pazināt. Viņš bija mans draugs kopš jaunības dienām un arī jūsu, tautas, draugs, kas kopā ar jums devās trimdā3 ' un kopā ar jums atgriezās. Un jūs taču zināt, kāds bija Hairefonts — cik straujš visās lietās, pie kurām ķērās. Tā viņš arī reiz, nokļuvis Delfos, uzdrīkstējās vērsties pie orākula ar šādu jautājumu,— tikai, kā jau saciju, nesāciet trokšņot, atēnieši! Tad nu viņš jautāja, vai kāds esot gudrāks par mani. Un Pītija atbildēja, ka gudrāka neviena neesot. To jums apliecinās Hairefonta brālis, jo viņš pats jau ir miris.

6

Un nu padomājiet, kālab to saku: vēlos jums paskaidrot, kā cēlušies pret mani vērstie apmelojumi.

Kad uzzināju atbildi, man radās šādas pārdomas: ko īsti dievs grib pateikt, un kas aiz tā slēpjas? Apzinos taču, ka nepavisam neesmu gudrs. Ko tad viņš domā, sacīdams, ka es esot visgudrākais? Viņš taču nemelo — tas viņam neklājas. Ilgu laiku nespēju saprast, ko viņš ar to gribējis teikt. Tad — visai negribīgi — izraudzījos šādu ceļu jautājuma noskaidrošanai.

Aizgāju pie kāda no tiem, kurus uzskata par gudriem, lai tur, ja tas vispār būtu iespējams, atspēkotu orākulu un tam pierādītu: raugi, šis cilvēks ir gudrāks par mani, bet tu mani pasludināji par gudrāko. Rūpīgi ielūkojos šai cilvēkā — nav vajadzības minēt viņa vārdu; tas bija viens no valstsvīriem, kuram pievērsos un ar kuru man atgadījās tas, ko stāstu, atēnieši. Sarunā ar viņu man radās iespaids, ka šis vīrs gan daudziem citiem cilvēkiem, bet visvairāk pats sev šķiet gudrs, bet īstenībā tāds nav. Tad lūkoju viņam pierādīt, ka viņš sevi gan uzskata par gudru, bet patiesībā tāds nav. Tāpēc viņš un arī daudzi no klātesošajiem sāka mani ienīst. Bet es, projām iedams, savā prātā nospriedu, ka par šo cilvēku jau nu esmu gudrāks. Proti, neviens no mums abiem laikam gan neko sevišķu nezina, taču viņš, neko nezinādams, iedomājas ko zinām, bet es, ja nezinu, tad ari neiedomājos ko zinām. Tad nu šķiet, ka par šo cilvēku esmu mazliet gudrāks tai

ziņā, ka neiedomājos zinām, ko nezinu.

-

Siguldas piljētas bibliotĒka

Tad aizgāju pie kāda cita, ko uzskatīja par vēl gudrāku nekā šis, un tur guvu tieši tādu pašu iespaidu. Un ari šai gadījumā kļuvu nīstams kā viņam, tā arī daudziem citiem.

7

Pēc tam devos pēc kārtas tālāk, ar skumjām un bažām vērodams, ka mani sāka ienist. Tomēr uzskatīju par nepieciešamu visaugstāk stādīt dieva orākulu — apstaigāt visus, kuri likās ko zinām, un padomāt par to, ko orākuls gribējis teikt. Un — pie suņa!'is —jāsaka jums taisnība, atēnieši: nācās pieredzēt, ka, aplūkojot šo jautājumu saskaņā ar dieva norādījumu, cilvēki, kuriem bija visspožākā slava, šķita man gandrīz vai visaprobežotākie, citus turpretī, kuri bija mazākā cieņā, drizāk varēja uzskatīt par prātīgiem vīriem. Bet man jums jāizstāsta savas gaitas un kā es nopūlējos, lai galu galā orākuls tomēr paliktu neatspēkots.

Pēc valstsvīriem devos pie dzejniekiem — gan traģēdiju, gan ditirambu sacerētājiem, gan pārējiem —, lai pārliecinātos, ka zinu mazāk par viņiem. Paņēmu viņu darbus, kuri man šķita visrūpīgāk izveidoti, un iztaujāju viņus par to, ko viņi ar tiem gribējuši teikt, lai reizē arī pats no viņiem ko mācītos. Man kauns, atēnieši, jums stāstīt taisnību, un tomēr tā jāizstāsta. īsāk: gandrīz visi, kas šeit ir klāt, šos darbus varētu izskaidrot labāk nekā paši dzejnieki. Tātad arī par dzejniekiem man drīz vien kļuva skaidrs, ka viņi savus darbus nerada ar gudrību, bet ar zināmām dabas dotām spējām un ekstāzē — tāpat kā pareģi un orākulu sludinātāji. Arī šie saka daudz laba, bet nezina neko par to, ko paši saka. Līdzīgā stāvokli, man likās, ir arī dzejnieki. Un reizē ar to arī ievēroju, ka viņi savas dzejošanas prasmes dēļ iedomājās arī citādā ziņā esam gudrāki par pārējiem, taču patiesībā tādi nebija. Tātad arī no viņiem šķīros pārliecībā, ka pārspēju viņus tādā pašā ziņā kā valstsvīrus.

8

Visbeidzot aizgāju pie amatniekiem. Par sevi zināju, atklāti sakot, ka neko neprotu, bet par viņiem biju pārliecināts, ka sastapšu cilvēkus, kas prot daudz kā laba. Te arī nekļūdījos, jo viņi patiešām prata to, ko es neprotu, un šai ziņā bija gudrāki par mani, bet, atēnieši, krietna

is

jiem amatniekiem, man šķita, piemita tas pats trūkums, kas dzejniekiem: tā kā viņi teicami pārzināja savu arodu, ikviens no viņiem uzskatīja, ka ir varen gudrs ari citos, svarīgākos jautājumos, un šie maldi aizēnoja viņu gudrību. Tāpēc orākula vārdā sev vaicāju, ko es labprātāk vēlētos: palikt tāds, kāds esmu, tas ir, nezināt, ko zina viņi, bet ari būt brīvs no viņu k|ūdas, vai ari abējādā ziņā līdzināties viņiem. Atbildēju sev un orākulam, ka man labāk palikt tādam, kāds esmu.

9

Sis pārbaudīšanas dēj, atēnieši, daudzi cilvēki sāka mani ienīst, turklāt tik dziļi un tik stipri, ka tas kļuva par iemeslu neskaitāmiem apmelojumiem, bet reizē arī iedibinājās slava, ka esmu gudrs, jo klātesošie ikreiz domā, ka tajā jomā, kādā citus atspēkoju, pats esmu gudrs. Un tā nu patiešām, atēnieši, dievība šķiet esam gudra un ar minēto orākulu gribējusi teikt, ka cilvēka gudribai ir tikai niecīga vērtība vai pat nav nekādas vērtības. Un tā acīmredzot nemaz nedomā tieši Sokrātu, vienīgi izmanto manu vārdu kā piemēru, it kā gribēdama sacīt: « Jūsu vidū, cilvēki, gudrākais ir tas, kas līdzīgi Sokratam saprot, ka viņa gudrība īstenībā neko nav vērta.»

Lai to pēc dieva norādījuma izpētītu un noskaidrotu, vēl tagad apstaigāju mūsu pilsoņus un svešzemniekus, kurus uzskatu par gudriem. Un, ja kāds man vēlāk vairs tads neliekas, tad, palīdzēdams dievam, pierādu, ka viņš nav gudrs. Un šīs nodarbošanās dēļ man nav bijis laika paveikt ko ievērības cienīgu ne valsts, ne ģimenes labā, tā ka, šādi kalpodams dievībai, dzīvoju galējā nabadzībā.

10

Turklāt man no brīva prāta seko jaunie cilvēki, kuriem visvairāk laika, turīgāko pilsoņu dēli; viņiem tīk klausīties, kā pārbaudu cilvēkus, un viņi bieži ari paši atdarina mani, mēģinādami pārbaudīt citus/'1 Tad viņi, domājams, sastop milzum daudz tādu cilvēku, kas iedomājas ko zinām, bet īstenībā zina maz vai nezina neko. Tāpēc jauno cilvēku pārbaudītie ļaudis dusmoja uz mani, nevis uz sevi un runā, ka Sokrāts esot gaužām nekrietns virs, kas samaitajot jaunatni. Bet, ja kāds viņiem jautā, kādā veidā un ko tad Sokrāts viņiem māca, tad viņi neko nevar atbildēt, jo paši nezina to, taču, lai nebūtu redzams, ka viņi ir sprukās, saka to, kas viegli attiecināms uz ikvienu, kurš nodarbojas ar filozofiju: Sokrāts mācot, kas ir debesis un zem zemes, mācot neatzīt dievus un padarīt vājāko lietu par stiprāko. Teikt patiesību vīniem negribas, jo tad izrādītos, ka viņi ir cilvēki, kuri izliekas ko zinām, bet īstenībā nezina neko. Viņu ir daudz, un, būdami, domājams, godkārīgi un straujas dabas un runādami par mani neatlaidīgi un pārliecinoši, viņi ar saviem neapvaldītajiem apmelojumiem jums jau sen piepūtuši pilnas ausis.

No šo ļaužu vidus pret mani vērsies gan Melēts, gan Anits, gan ari Likons4 "; Melēts — ienīzdams mani dzejnieku dēļ, Anits—amatnieku un valstsvīru, bet Likons — runātāju dēļ. Un tāpēc, kā jau teicu pašā sākumā, es brīnītos, ja spētu tik īsā laikā jūsu acīs atspēkot šos tik ļoti sakuplojušos apmelojumus.

Tāda, atēnieši, ir patiesība, un to arī jums pasaku, itin neko nenoklusēdams un neslēpdams, kaut gan gluži labi zinu, ka tieši ar to kļūstu nīstams. Bet tieši tas ir pierādījums tam, ka runāju taisnību — ka tāda ir pret mani vērsto apmelojumu būtība un tādas ir to saknes. Un, ja jūs vai nu tagad, vai vēlāk to pārbaudīsit, jūs pārliecināsities, ka tas tā ir.

11

Pret apsūdzību, ko izvirzījuši pirmie apsūdzētāji, šī mana aizstāvēšanās jūsu priekšā būs pietiekama. Bet tagad mēģināšu aizstāvēties pret Melētu, krietno vīru un patriotu, kā viņš pats sevi dēvē, un pēc tam pret vēlākajiem apsūdzētājiem. Tie it kā ir pavisam citi apsūdzētāji, un tāpēc ielūkosimies ari viņu ar zvērestu apliecinātajā iesniegumā. Tas skan apmēram šādi:

«Sokrāts pārkāpj likumus, samaitādams jaunatni un neatzīdams dievus, kurus atzīst valsts, bet atzīdams citas— jaunas dievišķas būtnes.»

Tāda ir apsūdzība. Tālāk aplūkosim katru šīs apsūdzības punktu atsevišķi.

Melēts tātad apgalvo, ka noziedzos, samaitādams jaunatni. Bet es, atēnieši, apgalvoju, ka noziedzas Melēts, nenopietni izturēdamies pret nopietniem jautājumiem un vieglprātīgi citus saukdams pie tiesas, kā arī izlikdamies,

ka ir norūpējies un gādā par tādām lietām, kas viņam nekad nav rūpējušas. Ka tas tā ir, to centīšos pierādīt ari jums.

12

—     Tad nu atnāc pie manis, Melēt, un atbildi!41 Tev tcitad šķiet ļoti svarīgi, lai jaunie cilvēki būtu jo krietnāki?

—  Jā gan.

Tad pasaki šiem vīriem — kas viņus dara labākus? Tu acīmredzot zini to, ja tas tev rūp. Cilvēku, kas viņus samaitā, esi atradis, kā saki; tu esi mani atvedis šo tiesnešu priekšā un apsūdzi. Tad arī pasaki viņiem, kas jaunos cilvēkus dara labākus; uzrādi, kas viņš tāds ir! Redzi, Melēt,— tu klusē un neko nevari pateikt. Vai tas tev neliekas apkaunojoši un, tavuprāt, nav pietiekams pierādījums tam, ko saku,— ka šis jautājums tev nekad nav rūpējis? Tad nu pasaki, labais cilvēk,— kas viņus dara labākus?

—  Likumi.

—     Ne jau to tev prasu, cienītais, bet to, kurš cilvēks, kas gan vispirms būs iepazinies ar likumiem.

—  Sie vīri, Sokrat,— tiesneši.

Ko tu saki, Melēt! Tātad tie ir spējīgi audzināt jaunos cilvēkus un tos darīt labākus?

—  Katrā ziņā.

—  Vai visi vai tikai daži no viņiem, bet citi ne?

—  Visi.

Pie Hēras, lieliski sacīts! Cik daudz gžn ir cilvēku, kas noderīgi citiem! Bet kā tas ir: vai arī šie klausītāji dara viņus labākus vai ne?

—  Jā, arī viņi.

—  Un Padomes locekļi?

—  Arī Padomes locekļi.

—     Bet varbūt, Melēt, Tautas sapulces dalībnieki samaitā jaunos cilvēkus? Jeb vai arī tie visi dara viņus labākus?

—  Jā, arī tie.

—  Tātad visi atēnieši, kā rādās, rūpējas par to, lai jaunie cilvēki būtu krietni, izņemot mani, un es vienīgais samaitāju viņus. Vai tā tu domā?

—  Jā, tieši tā es domāju.

—     Cik briesmīgs trieciens! Taču atbildi man: vai tā tas, tavuprāt, ir ari ar zirgiem — ka visi cilvēki tos dara

labākus un tikai viens samaitā? Vai, gluži otrādi, darīt tos labākus nav spējīgs tikai viens cilvēks vai pavisam nedaudzi, proti, iejājēji, bet vairums, kam ir darīšana ar zirgiem un kas tos izmanto, samaitā tos? Vai tā tas, Melēt, nav gan ar zirgiem, gan ar citiem dzīvniekiem? Jā, tā tas ir, vai nu jūs ar Anitu to noliedzat, vai atzīstat. Tā jau arī būtu milzīga laime jaunajiem cilvēkiem, ka viņus samaitātu tikai viens, bet visi pārējie darītu tiem labu. Taču, Melēt, jau pietiekami skaidri redzams, ka tu nekad neesi domājis par jaunatni, ka tev, vieglprātīgam cilvēkam, necik nav rūpējis tas, kā dēl sauc mani pie tiesas.

13

—  Vēl pasaki mums, pie Zeva, Melēt: vai labāk dzīvot krietnu vai nekrietnu pilsoņu vidū? Atbildi, draugs! Tas taču nav grūts jautājums. Vai nekrietni cilvēki nekaitē tiem, kas vienmēr atrodas viņu tuvumā, un vai krietni cilvēki nedara tiem labu?

—  Protams.

—  Un vai ir tāds cilvēks, kas labāk vēlētos, lai apkārtējie ļaudis viņam kaitētu, nevis darītu labu? Atbildi, mans labais,— likums pavēl tev atbildēt! Tātad vai ir kāds, kas gribētu, lai viņam tiktu kaitēts?

—  Taču nē!

—  Tad pasaki: vai tu sauc mani pie tiesas kā cilvēku, kas jaunatni samaitā un dara sliktāku apzināti vai to dara neapzināti?

—  Apzināti — tā vismaz domāju.

—  Kā tad tā, Melēt? Tiktāl tu savos gados jau esi gudrāks nekā es savējos, ka vari saprast: nekrietnie cilvēkiem, kas viņiem stāv vistuvāk, aizvien dara ļaunu, krietnie turpretī — labu. Bet es lai būtu tik nesaprātīgs un neaptvertu pat to, ka, padarīdams kādu no man tuvajiem cilvēkiem par nelieti, pakļaušos briesmām no viņa pieredzēt ko ļaunu, un es lai šo milzīgo Jaunumu sev nodarītu apzināti, kā saki? To, Melēt, neticu tev un, domāju, netic arī neviens cits. Es vai nu nesamaitāju viņus, vai, ja to daru, tad neapzināti. Abos gadījumos tu tātad melo. Bet, ja samaitāju viņus neapzināti, tad likums neparedz, ka par šādiem neapzinātiem pārkāpumiem kādu vajadzētu saukt pie tiesas; ar tādu cilvēku jāaprunājas divatā, viņš jāpamāca un jāved pie prāta. Nav šaubu, ka pārstāšu darīt, ko daru neapzināti, ja mani pamācīs. Taču satikties ar mani, lai pamācītu,— to tu negribēji un no tā vairījies, bet gan sauci mani pie tiesas, kur pēc likuma saucami tikai tie, kam vajag soda, nevis pamācības.

14

Bet tas jau nu ir skaidrs, atēnieši, ka Melētam, kā sacīju, šis jautājums42 nekad necik nav rūpējis.

— Tomēr pasaki mums, Melēt,— kādā veidā, tavuprāt, samaitāju jaunos cilvēkus? Saskaņā ar tavu apsūdzības rakstu acīmredzot ar to, ka mācu viņus neatzīt dievus, kurus atzīst valsts, bet gan citas—jaunas dievības. Vai tad neesi domājis tieši to, sacīdams, ka samaitāju viņus ar savu mācību?

—  Jā, domāju tieši to.

Tad nu šo pašu dievu vārdā, par kuriem tagad ir runa, pasaki to vēl skaidrāk man un šiem vīriem, Melēt! Es nespēju saprast, ko tu domā: vai es mācu, ka pastāv kādi dievi, un līdz ar to pats ticu dieviem, tātad neesmu visā pilnībā bezdievīgs un šai ziņā nenoziedzos, taču noziedzos tai ziņā, ka neticu tiem dieviem, kurus atzist valsts, bet citiem, un tieši šā iemesla dē) tu apsūdzi mani, ka atzīstu citus, jeb vai tu apgalvo, ka neatzīstu dievus vispār un to mācu arī citiem?

—  Jā, apgalvoju, ka vispār neatzīsti dievus.

—  Ai, dīvainais Melēt, kālab tu to saki? Tatad ne sauli, ne mēnesi neuzskatu par dievībām kā citi cilvēki?

Jā, tā tas ir, tiesneši: viņš apgalvo, ka saule ir akmens, bet mēness — zeme.

Tu laikam domā, dārgais Melēt, ka apsūdzi Anaksagoru4 '. Un vai esi tik zemās domās par šiem vīriem un uzskati viņus par tik neizglītotiem, ka viņi nezina klazomenieša Anaksagora rakstus, kas mudž no tādiem uzskatiem? Tātad jaunie cilvēki mācās no manis to, ko iespējams palaikam, augstākais, par vienu drahmu nopirkt Orhestrā44 , lai tad varētu izsmiet Sokrātu, kad viņš uzdod par savējiem tādus uzskatus, kas turklāt vēl ir tik bezjēdzīgi? Tad nu pasaki, pie Zeva: vai tu tiešām domā, ka nepavisam neticu nevienam dievam?

—  Jā, pie Zeva, ne vismazākajā mērā.

—  To, Melēt, tev neviens netic, un, liekas, tam netici ari pats. Manuprāt, šis cilvēks, atēnieši, ir caurcaurēm nekaunīgs un izlaidies un šo sūdzību iesniedzis vienkārši aiz nekaunības un izlaidības un jaunības straujuma. Tā vien liekas, it kā viņš būtu izdomājis kādu mīklu un nu vēlas pārbaudīt, vai gudrais Sokrāts sapratīs, ka Melēts joko un pats sev preti runā, jeb vai viņš spēs Sokrātu un pārējos klausītājus apvest ap stūri. Manuprāt, viņš savā apsūdzības rakstā pats sev runā pretī, it kā sacīdams: «Sokrāts noziedzas ar to, ka neatzīst dievus, bet atzīst dievus. Tas taču ir tikai joks!»

15

Apsveriet kopā ar mani, atēnieši, kāpēc man šķiet, ka viņš tā domā! Tu, Melēt, atbildi mums, bet jūs atcerieties, ko izlūdzos pašā sākumā,— lai neceļat troksni, ja runāšu, kā esmu radis.

—  Vai vispār ir kāds cilvēks, Melēt, kas ticētu, ka ir cilvēku darbi, bet neticētu cilvēku eksistencei?

Lai viņš man atbild, atēnieši, un netraucē, vienā gabalā trokšņodams!

—  Vai ir kāds, kas neticētu zirgu eksistencei, bet ticētu, ka pastāv jāšana ar zirgu, vai tāds, kas neticētu flautistu eksistencei, bet ticētu, ka pastāv muzicēšana uz flautas? Nē, tāda cilvēka nav, cienījamais! Ja nevēlies atbildēt, tad pats to pateikšu tev un pārējiem klātesošajiem. Taču atbildi vismaz uz šādu jautājumu; vai ir kāds, kas ticētu daimoniskajām parādībām, bet neticētu daimoniem4 '1 ?

—  Nē, tāda nav.

—   Cik laipni no tevis, ka atbildēji, lai arī negribīgi un šo vīru piespiests! Tad tu apgalvo, ka ticu daimoniskām parādībām, lai tas būtu jaunas vai senas, un mācu citus par tām; tātad daimoniskām parādībām, spriežot pec taviem vārdiem, ticu to savā apsūdzības rakstā esi pats apzvērējis. Bet, ja ticu daimoniskām parādībām, tad man katrā ziņa jātic ari daimoniem. Vai tā nav? Jā, tā tas ir. Es pieņemu, ka piekriti, -jo tu neatbildi. Bet vai neuzskatām daimonus vai nu par dieviem, vai dievu bērniem? Jā vai nē?

Jā. protams.

Tātad, ja ticu daimoniem, kā saki, un )a daimoni ir zināmas dievības, tad tas jau ir tieši tā, ka sacīju: tu uzdod mīklas un joko, apgalvodams, ka neticu dieviem, un tad alkal ka ticu tiem, |o es ticot daimoniem. Bet, ia daimoni ir dievu bērni bastardi no nimfām vai citam būtnēm, par kuru atvasēm viņus uzskata, tad kurš cilvēks gan varētu ticēt dievu bērniem, bet dieviem neticēt? Tikpat bezjēdzīgi būtu, ja kāds ticētu, ka ir zirgu un ēzeļu bērni — mūļi, bet neticētu, ka ir zirgi un ēzeļi. Tātad, Melēt, nav šaubu: šo'apsūdzību esi cēlis, vai nu gribēdams mani pārbaudīt, vai nespēdams atrast patiesu noziegumu, ko man piedēvēt. Bet, kā varētu kādu, kam ir kaut cik saprāta, pārliecināt par to, ka viens un tas pats cilvēks tic daimoniskām un dievišķām parādībām, bet netic ne daimoniem, ne dieviem, ne hērojiem4 ", tas nekādi nav saprotams.

16 ^

Ka neesmu noziedzies Melēta apsūdzības izpratnē, tas, manuprāt, neprasa nekādu lielu aizstāvēšanos, atēnieši, bet pietiek ar to, kas jau sacīts. Taču tas, ko pateicu pirmīt, ka esmu iemantojis daudzu cilvēku jo sīvu naidu,— tas, ticiet man, ir taisnība. Un tas mani arī pazudinās, ja tapšu pazudināts,— ne Melēts un ne Anits, bet ļaužu apmelojumi un naids, kas jau iegrūduši postā arī daudz citu krietnu vīru un, domājams, vēl iegrūdis; nav nekada pamata ticēt, ka būšu pēdējais.

Varbūt kads sacīs: «Vai tu nekaunies, Sokrat, nodarboties ar tādām lietām, kuru dēļ tev tagad draud briesmas tikt sodītam ar nāvi?»

Es tam ar pilnām tiesībām atbildētu: «Tu runā aplam, draugs, ja uzskati, ka vīram, no kura ir kaut vai niecīgs labums, būtu jādomā par dzīvību un nāvi, nevis tikai par to, vai viņš, kaut ko darīdams, rīkojas taisnīgi vai netaisnīgi, vai viņš dara krietna vai nekrietna vira darbus. Nieka vērtība, spriežot pēc taviem vārdiem, būtu visiem pusdieviem, kuri krituši pie Trojas, to vidū ari Tetīdas dēlam1 ', kas, nevēlēdamies pieredzēt apkaunojumu, nicināja briesmas. Kad viņš dzīrās nogalināt Hektoru, viņa māte, dieve, viņam sacīja, liekas, apmēram tā: «Ja, māns dēls, atriebsi sava drauga Patrokla nāvi un nogalinasi Hektoru, tad mirsi pats, jo.» viņa teica,

«Tūlīt pēc Hektora nāves tev nolemta likteņa diena.»4 "

Bet viņš, to dzirdēdams, par nāves draudiem nelikās ne zinis, jo dzīvot kā gļēvulim un neatriebt draugus viņam likās daudz briesmīgāk, un sacīja.

«Labāk lai mirstu pēc mirkļa,»'''

kad būšu atmaksājis naidniekam, lai nebulu Jaudīm par apsmieklu japaliek

«Seit, pie liektajiem kuģiem, kā zemes veltīgai nastai.»50

Vai tev varbūt liekas, ka viņš domājis par nāvi un briesmām?

Tā tas ir, atēnieši: kur kāds nostājies ierindā, uzskatīdams šo vietu par labāko, vai kur to nostāda pavēlnieks, tur, manuprāt, viņam jāpaliek, par spīti briesmām, nebaidoties ne nāves, ne kā cita, izņemot vienīgi kaunu.

17

Es tātad būtu rīkojies nosodāmi, atēnieši, ja tur, kur mani bija nolikuši komandieri, ko ievēlējāt par maniem priekšniekiem,— pie Potīdajas, Amfipoles un Dēlija:)l ,— ja tur, kur viņi mani bija nolikuši, es būtu palicis savā vietā tāpat kā citi un pakļāvies nāves briesmām, bet, kad dievs, kā pieņēmu un ticēju, man bija vēlējis vadīt mūžu, nodarbojoties ar filozofiju, kā ari pārbaudot sevi un citus,— ja tad es nobītos no nāves vai citām briesmām un pamestu ierindu. Jā, tas būtu nosodāmi un tad mani drīkstētu pamatoti saukt pie tiesas par to, ka neticu dieviem, neklausīdams orākulam un bīdamies nāves, un iedomādamies esam gudrs, kaut gan neesmu tāds, jo bīties nāves, atēnieši, taču nav nekas cits kā iedomāties, ka esi gudrs, lai gan neesi, proti, iedomāties zinām, ko nezini. Neviens taču nezina, kas ir nāve un vai tā cilvēkiem tikai nav pati lielākā laime, bet viņi baidas no tas, it kā droši zinātu, ka tas ir pats lielākais ļaunums. Un vai tas ir kas cits kā tā pati peļamā ignorance — iedomāties, ka zina to, ko nezina? Es, atēnieši, varbūt arī atšķiros ar to no lielākās daļas cilvēku, un, ja es apgalvotu, ka esmu kādā ziņā gudrāks par citiem, tad tajā ziņa, ka, nezinādams nekā noteikta par apstākļiem Aīdā, ari neiedomājos tos zinām. Bet rīkoties noziedzīgi un neklausīt labakajam, dievam vai cilvēkam,— tas, to zinu, ir nekrietni un apkaunojoši. Atšķirībā no ļaunumiem, kurus pazīstu ka ļaunumus, nekad nebaidīšos un nevairīšos no la, jxii ko nezinu, vai tā varbūt nav laime.

Iedomāsimies gadījumu, ka jūs mani tagad attaisnotu, nenoticēdami Anitām, kas sacīja, ka mani vai nu no paša sakuma nevajadzējis saukt pie tiesas, vai, ja reiz tas noticis, neesot citas iespējas kā mani sodīt ar nāvi. Ja es tikšot sveikā cauri, viņš jums teica, tad arī jūsu dēli nodarbošoties ar to, ko māca Sokrāts un itin visi tikšot caurcaurēm samaitāti. Ja jūs man sacītu: «Šoreiz, Sokrat, nepaklausīsim Anitām un atlaidīsim tevi, taču ar noteikumu, ka tu vairs nenodarbosies ar tādiem pētījumiem un filozofēšanu; bet, ja vēlreiz tevi pieķers šādās izdarībās, tad tev būs jāmirst.» Ja nu jūs mani, kā teicu, gribētu attaisnot ar tādiem noteikumiem, es jums sacītu: «Es cienu un mīlu jūs, atēnieši, tomēr dievam klausīšu vairāk nekā jums un, kamēr vien elpošu un spēšu, nepārstāšu nodarboties ar filozofiju, jūs pamācīšu un pārliecināšu un ikvienu, ko sastapšu, uzrunāšu tā, kā esmu radis: «Vai tad tu, draugs, būdams atēnietis, lielākās, gudrības un varenības ziņā slavenākās pilsētas pilsonis, nekaunies gādāt par to, lai tev būtu pēc iespējas vairāk naudas, slavas un pagodinājumu, bet nerūpējies un nedomā par to, lai jo krietnāka būtu tava dvēsele?»» Un, ja kāds no jums to apstrīdēs un apgalvos, ka viņš rūpējoties par to, tad uzreiz neatstāšos no viņa un neiešu projām, bet iztaujāšu viņu un pārbaudīšu, un pratināšu. Un, ja man liksies, ka viņam, par spīti viņa apgalvojumam, trūkst tikuma, tad pārmetīšu, ka visdārgāko viņš vērtē viszemāk, bet mazvērtīgo visaugstāk.

Tā apiešos gan ar jauniem un veciem, ko sastapšu, gan ar svešiem un atēniešiem, vispirmām kārtām — ar atēniešiem, kuri man ir tuvāki pēc izcelsmes. Tā, iegaumējiet, pavēl dievība. Un vēl nekad, manuprāt, jums un jūsu pilsētai nav tikusi lielāka laime kā šī mana kalpošana dievībai. Es, apkārt staigādams, to vien daru kā cenšos jūs — jaunus un vecus—pārliecināt, lai nerūpējaties pirmām kārtām un ne tik lielā mērā par savu miesu un mantu, bet par to, lai pēc iespējas labāka jums būtu dvēsele, atgādinādams, ka tikums nerodas no mantas, bet no tikuma cilvēkiem tiek ir manta, ir visi citi labumi kā personiskajā, tā sabiedriskajā dzīvē. Ja es ar tādām runām samaitāju jaunatni, tām patiešām vajadzētu būt kaitīgām; bet, ja kāds apgalvo, ka runāju ko citu, tad viņš nesaka taisnību.

Tāpēc, atēnieši, jums teikšu: «Vai paklausāt Anitām vai ne, vai attaisnojat mani vai neattaisnojat,— es nerīkošos citādi, kaut arī man būtu daudzkārt jāmirst.»

Netrokšņojiet, atēnieši! Atcerieties, ko tiku jums lūdzis,— lai netrokšņojat par to, ko saku, bet klausāties! Domāju, ka tas, ko dzirdēsit, jums nāks tikai par labu. Gribu jums vēl šo to pateikt, par ko, iespējams, te sāksit kliegt. Bet nekādā ziņā gan nedariet to!

Iegaumējiet: ja atņemsit man dzīvību,— bet, kas es esmu par cilvēku, to tiku jums izstāstījis,— tad kaitēsit vairāk sev nekā man. Man nekā ļauna nepadarīs ne Melēts, ne Anits. Viņi arī to nespētu, jo, manuprāt, tas nebūtu savienojams ar dievišķās kārtības jēdzienu, ka nekrietnāks cilvēks varētu kaitēt krietnākam. Tiesa gan, viņš, iespējams, var man atņemt dzīvību, izraidit trimdā vai atņemt pilsoņtiesības. To viņš un arī dažs labs cits varbūt uzskata par lielu ļaunumu, es turpretī tā nedomāju. Daudz lielāks ļaunums, pēc manām domām, ir tas, ko dara viņš, netaisni pūlēdamies cilvēkam atņemt dzīvību.

Tāpēc, atēnieši, tagad nebūt neaizstāvos sevis dēj, kā varētu domāt, bet jūsu dēl — lai jūs, mani notiesādami, nenoziegtos pret to, ko dāvājusi jums dievība. Ja nonāvēsit mani, jūs vairs tik viegli neatradīsit kādu citu, kuru, lai cik smieklīgi tas arī izklausītos, dievs uzsūtitu pilsētai, it kā tā būtu liels, dižciltīgs zirgs, kas tieši sava lieluma dēl ir pakūtrs un tāpēc jāpaskubina ar dzelksni, Tā arī, domājams, dievs pilsētai piešķīris mani — vīru, kas nemitējas ikvienu no jums skubināt un pārliecināt, un pelt un jums augām dienām nekur nedod mieru. Cits tāds, atēnieši, jums vairs tik viegli neradīsies. Tāpēc arī, ja klausīsit, jūs pasaudzēsit mani. Bet var jau arī būt, ka sadusmosities — tāpat kā gulētājs, kuru uzmodina,— un, paklausīdami Anitām, metīsities man virsū un ar vieglu roku notiesāsit uz nāvi, un tad visu atlikušo mūžu vadīsit snaudā, ja vien dievs, rūpēdamies par jums, neatsūtīs kādu citu. Bet, ka esmu cilvēks, kuru pilsētai dāvājusi dievībā, to varat secināt, lūk, no kā. Mana izturēšanās taču nav līdzīga parastai cilvēka ricībai: esmu pametis novārtā visas savas personiskās darīšanas, jau tik daudz gadu paciešu novārtā atstāto mājas dzīvi un ik brīdi esmu nodarbināts ar jums, vērsdamies pie katra atsevišķi kā tēvs vai vecākais brālis un cenzdamies jūs pārliecināt, lai rūpējaties par tikumu. Un, ja man no tā visa būtu kāds labums un es par savu mācīšanu saņemtu atalgojumu, tas vēl būtu saprotams. Bet tagad paši redzat, ka apsūdzētāji, liii cik nekaunīgi mani apsūdzēdami, ar visu savu nekaunību nav varējuši uzrādīt liecinieku, ka es jel kad būtu saņēmis atalgojumu vai to pieprasījis. Ka runāju taisnību, tam varu uzrādīt liecinieku, kam, manuprāt, var ticēt, proti, savu nabadzību.

19

Varētu, iespējams, likties dīvaini, ka staigāju apkārt, dodams padomus tikai atsevišķiem cilvēkiem un ar to daudz nopūlēdamies, bet neuzdrošinos uzstāties publiski, tautas priekšā, dodot padomus valstij. Tam par iemeslu ir parādība, par kuru jau ne reizi vien esat dzirdējuši mani stāstām: tā ir kāda dievišķa, daimoniska zīme — to savā apsūdzības rakstā zobodamies pieminējis arī Melēts. Jau kopš bērnības dzirdu kādu balsi, kura ikreiz, kad tā liek sevi manīt, tikai atrunā mani no tā, ko dziros darīt, bet nekad nemudina uz to. Šis apstāklis tad arī liedz man piedalīties valsts dzīvē, un tas, manuprāt, ir ļoti labi. Ticiet man, atēnieši: ja būtu agri iesācis darboties valsts dzīvē, es jau sen būtu pagalam un nebūtu bijis noderīgs ne jums, ne sev. Tikai nedusmojiet man, ja runāju taisnību: neviens cilvēks, kurš jums vai citur pulcinātai tautai atklāti un godīgi runā pretī, cenzdamies aizkavēt daudzās netaisnības un nelikumības, kas notiek valsts dzīvē, nav drošībā. Kas patiesi grib cīnīties par taisnību un sevi kaut vai īsu laiku saglabāt, tam jādzīvo noslēgti un nav jāpiedalās sabiedriskajā dzīvē.

20

Tam minēšu svarīgus pierādījumus — nevis vārdus, bet to, ko jūs tik augstu vērtējat,— faktus. Tad uzklausiet, kas man atgadījās, lai jūs aptvertu, ka es nevienam pašam pretēji taisnībai nepiekāpšos, bīdamies nāves, lai arī cik lielas būtu briesmas, ka iešu bojā, ja nepiekāpšos.

Tas, ko pastāstīšu, jums būs nepatīkami un garlaicīgi, bet ta būs taisnība. Nekad, atēnieši, neesmu pildījis nevienu citu valsts amatu — esmu vienīgi bijis Padomes'*' loceklis. Mūsu — Antiohīdas — fīla tieši pildīja pri- tanu pienākumus, kad jūs desmit stratēģus, kas nebija no jūras izvilkuši kaujā cietušos,'13 gribējāt notiesāt vienkopus — pretēji likumam, kā vēlāk arī visi atzināt paši.

Tad biju vienīgais no pritaniem'4 , kas nepiekrita jūsu nelikumīgajai rīcībai un balsoja pret. Un, lai gan runātāji gribēja mani saukt pie atbildības un likt apcietināt un arī jūs klaigādami to pieprasījāt, tomēr uzskatīju par pareizu likuma un taisnības vārdā pakļauties šīm briesmām, nevis, baidoties no cietuma vai nāves, pievienoties jūsu nelikumīgajam lēmumam. Tas notika tad, kad valstī vēl bija demokrātiskā iekārta. Bet, kad nodibinājās oligarhiskā vara, Trīsdesmit vīru kolēģija55 mani līdz ar četriem citiem pilsoņiem ataicināja uz Tolur,ti un uzdeva mums no Salamīnas" atvest salamīnieti Leontu, lai viņu sodītu ar nāvi. Tamlīdzīgas pavēles viņi deva arī daudziem citiem, jo gribēja pēc iespējas vairāk cilvēku padarīt par līdzvainīgiem. Toreiz pierādīju nevis ar vārdiem, bet darbiem, ka nāve — lai tas neskan pārāk nepieklājīgi — man bijusi nebijusi, bet vairāk par visu pārējo rūp nedarīt neko netaisnu un nekrietnu. Mani šī valdība, lai cik stipra būdama, nespēja iebaidīt, lai es izdarītu ko netaisnu. Tikko atstājam Tolu, pārējie četri vīri devās uz Salamīnu un atveda Leontu, bet es aizgāju uz savām mājām. Iespējams, ka par to es būtu ticis sodīts ar nāvi, ja driz pēc tam šī valdība nebūtu kritusi. Ari šos notikumus jums varēs apstiprināt daudzi liecinieki.

21

Vai jūs tiešām domājat, ka es būtu varējis palikt sveikā tik daudz gadu, ja būtu piedalījies valsts dzīvē un kā krietns cilvēks aizstāvējis taisnību, to, kā nākas, uzskatīdams par savu svarīgāko uzdevumu? Nekādā ziņā, atēnieši, un to arī nespētu neviens cits. Visu mūžu gan sabiedriskajā dzīvē, cik tajā piedalījos, gan personiskajā esmu bijis tāds cilvēks, kas nekad nevienam nav piekāpies pretēji taisnībai — ne kādam no tiem, kurus mani apmelotāji dēvē par maniem skolniekiem, ne citiem.

Un vispār nekad neesmu nevienam bijis par skolotāju. Bet, ja kāds, lai viņš būtu jauns vai vecs, gribējis mani dzirdēt runājam, kad sekoju savam aicinājumam, to nekad neesmu nevienam liedzis. Nav ari tā, ka noturu savas pārrunas tikai tad, ja par tām saņemu naudu, bet, ja nesaņemu, tās nenoturu: atļauju vienādā mērā gan turīgiem, gan trūcīgiem uzstādīt man jautājumus, un ikviens, kas to vēlas, var man arī atbildēt un klausīties, ko saku. Un, vai kāds no viņiem kļūs par krietnu cilvēku vai ne, par to nebūtu taisnīgi mani darīt atbildīgu, jo nekad neesmu nevienam solījis viņu mācīt, nedz esmu mācījis. Un, ja kāds apgalvo, ka viņš jebkad no manis ko mācījies vai dzirdējis savrup, kas nebūtu bijis pieejams arī visiem pārējiem, tad varat būt droši, ka viņš nerunā taisnību.

22

Bet kāpēc dažiem cilvēkiem tīk daudz laika pavadīt manā sabiedrībā? Jūs jau to dzirdējāt, atēnieši,— izstāstīju jums visu patiesību: viņi labprāt klausās, kā tiek pārbaudīti vīri, kuri iedomājas esam gudri, kaut gan tādi nav,— tas taču ir visai pievilcīgi. Bet man šo uzdevumu, kā jau sacīju, uzticējusi dievība gan ar orākuliem, gan sapņiem, gan visādos citos veidos, kādos vien dievišķā griba cilvēkam jebkad darījusi zināmu kādu pienākumu.

Tā, atēnieši, ir patiesība, un to var viegli pierādīt. Ja es patiešām no jaunajiem cilvēkiem vienus samaitātu, bet citus būtu samaitājis jau agrāk, tad dažiem no viņiem, kas, kļuvuši vecāki, sapratuši, ka viņiem kādreiz jaunibā esmu devis sliktu padomu, tagad vajadzētu te uzstāties ar apsūdzību, lai sauktu mani pie atbildības. Ja viņi to negribētu darīt paši, tad viņu radi — tēvi, brāļi vai citi tuvinieki — tagad atcerētos, ka to piederīgie no manis pieredzējuši ko |aunu. Un patiešām — daudzi no viņiem, kā redzu, ir te klāt: vispirms Kritons, mans vienaudzis un novadnieks, Kritobūla tēvs; tad Līsanijs sfētietis, Aishila tēvs; vēl Antifonts kēfisietis,s , Epigena tēvs, un citi,kuru brāļi tāpat sagājušies ar mani,— Nikostrats, Teozotīda dēls, Teodota brālis,— pats Teodots jau miris, tā ka viņš nav varējis brāli ar saviem lūgumiem ietekmēt manā labā; lūk, Parals, Dēmodoka dēls, kura brālis bija Teags; te ir Adeiniants, Aristona dēls, un viņa brālis Platons, un Ajantodors, tā tur Apollodora brālis. Arī vēl daudzus citus es varētu jums nosaukt, no kuriem Melētam taču vajadzēja savā runā vienu vai otru uzrādīt par liecinieku. Ja viņš to pirmīt aizmirsis, tad lai uzrāda tagad — es neiebilstu — un lai paziņo, ja viņam kaut kas tāds ir sakāms. Taču jums vajadzēs konstatēt gluži pretējo, atēnieši: viņi visi būs ar mieru nākt man palīgā — man, samaitātājam, kas dara ļaunu viņu tuviniekiem, kā apgalvo Melēts un Anits. Tiem, kas paši likuši samaitāti, vēl varētu būt pamats man palīdzēt, bet kāds pamats man palīdzēt būtu nesamaitātajiem vīriem brieduma gados — viņu piederīgajiem, ja ne viņu godīgā, patiesā pārliecība, ka Melēts melo, es turpretī runāju taisnību?

23

Taču pietiek, atēnieši! Tas būtu aptuveni viss, kas man aizstāvoties sakāms, kaut gan varētu arī vēl šo to tamlīdzīgu piebilst.

Taču, iespējams, dažs labs no jums sadusmosies, atcerēdamies, kā viņš pats kādreiz nenozīmīgākā prāvā nekā šī, bagātīgi liedams asaras, lūgšus lūdzies tiesnešus un atvedis šurp savus bērnus, lai tiesu jo vairāk iežēlinātu, un arī vēl daudzus citus tuviniekus un draugus; bet es nedarīšu nekā tāda, kaut gan, kā šķiet, man draud visnopietnākās briesmas. Varbūt viens otrs, domādams par to, jutīsies aizskarts savā patmīlībā un tāpēc nodos savu balsi, iesvi- lies dusmās. Ja nu kāds no jums būtu tā noskaņots,— gan neticu, ka tas tā ir, bet ja nu tomēr tā būtu,— tad, domāju, man klātos viņam teikt: ari man, draugs, ir radi, jo, kā saka Homērs,

Arī es neesmu cēlies no ozola, nedz arī akmens,,J

bet no cilvēkiem. Tāpat, atēnieši, arī man ir gan radi, gan dēli — trīs, no kuriem viens jau ir jauneklis, bet divi vēl bērni. Tomēr nevienu no viņiem neesmu atvedis šurp, lai, ar to jūs iežēlinādams, izlūgtos attaisnošanu.

Un kāpēc nedarišu nekā tamlīdzīga? Ne jau aiz iedomības, atēnieši, vai necieņas pret jums. Vai raugos nāvei acīs drosmīgi vai ne, tas ir cits jautājums, bet no savas, jūsu un visas pilsētas cieņas viedokļa neuzskatu par pieklājīgu tā uzvesties, īpaši manos gados un ievērojot par mani valdošo uzskatu, lai tas būtu pamatots vai nepamatots; katrā gadījumā iesakņojies spriedums, ka Sokrāts ar kaut ko atšķiras no lielākās daļas cilvēku. Ja nu tie no jums, kuri laužu acīs izce|as ar gudrību vai drošsirdību, vai kādu citu tikumu, tā uzvestos, tas būtu kauns. Esmu gan ne reizi vien redzējis, ka viens otrs, kas šķita visai cienījams cilvēks, tiesas priekšā izturējās tā, ka par to varēja tikai brīnīties,— it kā tas nu, viņuprāt, būtu kas briesmīgs, ja viņiem būtu jāmirst, un it kā viņi būtu nemirstīgi, ja jūs viņus nesodītu ar nāvi. Tādi cilvēki, manuprāt, valstij dara kaunu, un dažs labs svešzemnieks varētu domāt: šie izcilie vīri, kurus paši atē

nieši pirmām kārtām izvirza valsts amatiem un citiem pagodinājumiem, taču ne ar ko neatšķiras no sievietēm! Tā, atēnieši, nedrīkst rikoties neviens no mums, kuru uzskata par kaut cik cienījamu cilvēku, nedz arī jūs drīkstat pieļaut, ka mēs tā rīkotos. Jums, gluži otrādi, jāparāda, ka drīzāk sodāt tos, kuri rīko šadas iežēlināša- nas izrādes un padara pilsētu smieklīgu, nekā cilvēkus, kas izturas nosvērti.

24

Bet ari neatkarīgi no cieņas apsvērumiem, atēnieši, man šķiet nepareizi lūgt tiesnesim žēlastību un tādā veidā panākt attaisnošanu; nē tiesnesim jāsniedz paskaidrojumi, viņš jāpārliecina. Ne jau tālab tiesnesis sēž savā vietā, lai pieņemtu lēmumus aiz labvēlības, bet lai spriestu pēc taisnības. Viņš nav devis zverestu, ka žēlos to, kuru viņam gribas žēlot, bet ka spriedis tiesu saskaņā ar likumiem. Tatad mēs nedrīkstam jūs piĶradināt pie zvēresta laušanas, nedz jūs drīkstat pierast pie tā, citādi mēs abi rīkotos necienīgi. Tāpēc negaidiet no manis, atēnieši, lai daru jūsu priekšā to, ko neuzskatu ne par krietnu, ne taisnīgu, ne dievbijīgu, jo vairāk tāpēc, ka — Zevs to redz — šis Melēts mani apsūdz bezdie- vibā. Nav šaubu: ja es mēģinātu jūs pierunāt vai lūgdamies piespiestu jūs rikoties pretēji zvērestiem, tad mācītu jus neticēt dieviem un aizstāvēdamies īstenībā j)ats sevi apsūdzētu, ka neticu dieviem. Taču tam nenotikt! Es viņiem ticu, atēnieši, kā neviens jiats no maniem apsūdzētājiem un uzticu jums un dievībai lemt par mani, kā būs vislabāk man un arī jums.00

|Pčc balsošanas, kurā Sakrāls atzīts par valni guļ

25

Ja neesmu sašutis par to, kas tagad noticis, atēnieši,— ka esat mani atzinuši par vainigu, tad tam par iemeslu ir vairāki apstākli, to vidū arī tas, ka šis iznākums man nav nekāds pārsteigums. Drīzāk manī izbrīnu rada balsu skaits, kas nodots par vienu un otru priekšlikumu. Nebiju domājis, ka starpība būs tik niecīga,— biju gaidījis daudz lielāku. Bet izrādās, ka, tikai trīsdesmit vīriem balsojot citādi, es būtu ticis attaisnots.,J| Attiecībā uz Melēta apsūdzību arī tāpat esmu attaisnots, kā man šķiet, un ne vien attaisnots, bet ir arī acīm redzami, ka Melētam būtu jāsamaksā tūkstoš drahmu, ja pret mani par apsūdzētājiem neuzstātos Anits un Likons, jo tad viņš nesaņemtu pat piekto dalu balsu.62

26

Šis cilvēks tātad pieprasa man nāves sodu. Labi. Bet ko lai pieprasu no savas puses, atēnieši? Saprotams, to, ko esmu pelnījis. Tātad ko? Ko esmu pelnījis paciest vai samaksāt par to, ka visā savā mūžā nezināju mieru, bet, nepievērsdams uzmanību nekam, kas rūp ļaužu lielum lielai daļai,— naudas darījumiem, mājsaimniecībai, karavadoņu posteņiem, runām Tautas sapulcē, dažādiem valsts amatiem, sazvērestībām un grupējumiem, kas sastopami pilsētā,— un uzskatīdams sevi par pārāk labu, lai tādā veidā gādātu par savu drošību, nenodarbojos ar to, no kā nebūtu ne mazākā labuma ne jums, ne man? Izvēlējos citu ceļu: vērsos pie katra atsevišķi, lai viņam izdarītu, kā uzskatu, vislielāko pakalpojumu; centos ikvienu no jums pārliecināt, lai viņš nerūpējas nedz par savu mantu, pirms nebūs parūpējies par sevi pašu, proti, lai viņš kļūtu jo krietnāks un prātīgāks, nedz par valsts dzīves jautājumiem, pirms nebūs parūpējies par pašu valsti, un lai tādā pašā kārtā rūpējas arī par visu pārējo.

Ko tad esmu pelnījis par to, ka esmu tāds cilvēks? Kaut ko labu, atēnieši, ja ierosinājumam tiešām jāatbilst nopelniem, proti, tāda veida labumu, kas man ir piemērots. Bet kas ir piemērots trūcīgam vīram — pilsētas labdarim, kam ir vajadzīgs brīvs laiks, lai varētu jūs pamācīt? Nav nekā cita, kas tādam vīram būtu piemērotāks, atēnieši, par ēdināšanu Pritanejā.63 Viņam tā pienākas daudz vairāk nekā tiem no jums, kuri zirgu skriešanās, divjūgu vai četrjūgu sacensībās uzvarējuši Olimpiskajās spēlēs. Šie cilvēki sagādā jums tikai šķietamu laimi, es turpretim — patiesu; viņiem šī ēdināšana nav vajadzīga,1 '4 bet man to vajag.

Ja tātad man jāierosina, ko pēc taisnības esmu pelnījis, tad ierosinu sev ēdināšanu Pritanejā.

Jums varbūt liksies, ka, to sacīdams, runāju tāpat kā par iežēlināšanu un lūgšanos, tas ir, augstprātīgi. Taču tas tā nav, atēnieši, drīzāk šādi: esmu pārliecināts, ka nevienam cilvēkam tīšuprāt pāri nedaru. Taču jūs pārliecināt par to nespēšu, jo esam runājuši cits ar citu pārāk isu laiku.60 Ja jums pastāvētu tāds pats likums kā citur — ka jautājums par dzīvību un nāvi nav izlemjams vienā dienā, bet gan vairāku dienu laikā,66 — tad, manuprāt, būtu bijis iespējams jūs pārliecināt. Bet tagad īsā laikā nav viegli atspēkot tik nopietnus apmelojumus. Tātad, būdams pārliecināts, ka nevienam nedaru pāri, nekādā gadījumā arī nedarīšu pāri pats sev un nesacīšu, ka esmu pelnījis ko ļaunu, nedz ierosināšu tam atbilstošu sodu. No kā man tad būtu jābaidās: no tā, ka pieredzēšu sodu, ko pieprasa man Melēts un par ko, kā jau teicu, nezinu, vai tas ir kas labs vai Jauns? Un tā vietā lai es izvēlos kaut ko tādu, par ko droši zinu, ka tas ir kas ļauns? Un ko tādā gadījumā lai ierosinu? Varbūt cietumsodu? Bet kālab lai es dzīvotu cietumā, būdams par vergu ikreizējām amatpersonām — Vienpadsmit vīriem16 ? Varbūt naudas sodu un apcietinājumu līdz tā samaksāšanai? Tas man būtu tas pats kā iepriekš minētais, jo man nav naudas, ar ko samaksāt. Jeb varbūt lai ierosinu trimdu? Iespējams, ka to jūs man arī piespriestu. Bet, nudien, es gan atrastos milzīgu dzīvotai ku gūstā, ja būtu tik neprātīgs, ka neaptvertu, lūk, ko: jūs, manas dzimtenes pilsoni, nespējāt panest manu dzīves veidu un manas runas — tās jums kļuvušas tik apgrūtinošas un nepatīkamas, ka tagad pūlaties no tām tikt vaļā; un tās lai nu viegli panes sveši ļaudis? Nemūžam, atēnieši! Jauka gan man būtu dzīve, ja es savos gados dotos trimdā, klejotu no pilsētas uz pilsētu un no visurienes tiktu padzīts. Man nav nekādu šaubu, ka visur, kur es parādītos, jaunie ļaudis klausītos manās runās tāpat kā šeit. Un, ja es viņus aizraidīšu, viņi, pierunājuši vecākos, panāks manu izraidīšanu, bet, ja neaizraidīšu, mani viņu dēļ padzīs tēvi un radi.

28

Taču varbūt kāds sacīs: «Bet vai tu, Sokrat, nespētu, aiziedams no mums trimdā, tur dzīvot klusu un rāmi?»

Lūk, to ieskaidrot kādam no jums ir pats grūtākais. Ja teikšu, ka tas nozīmētu nepaklausīt dievībai un tāpēc es nevarētu izturēties rāmi, tad jūs man neticēsit, uzskatīdami, ka izliekos. Bet, ja sacīšu, ka tieši tā cilvēkam ir lielākā laime — diendienā sarunaties par tikumu un visu pārējo, par ko dzirdat mani runājam, kad pārbaudu sevi un citus,— un dzīve bez šādas pārbaudīšanas cilvēkam nav dzīvošanas vērta, tad — ja to sacīšu — man ticēsit vēl mazāk. Taču tas ir tieši tā, kā saku, atēnieši, tikai pārliecināt jūs par to nav viegli.

Turklāt neesmu arī radis domāt, ka pelnu ko ļaunu. Ja man būtu līdzekļi, es ierosinātu sev tādu naudas sodu, ko spētu samaksāt, jo tas man neko nekaitētu. Taču man līdzekļu nav, ja vien jūs man negribētu piespriest naudas sodu, kas man ir pa spēkam. Varbūt es jums spētu samaksāt vienu minu sudraba''7 . To tātad ari ierosinu. Taču Platons, kas te ir klāt, atēnieši, līdz ar Kritonu, Kritobūlu un Apollodoru iesaka man ierosināt trīsdesmit minu un piedāvājas par galvotājiem. Tātad ierosinu šo summu, un šie vīri jums būs droši galvotāji.

|Pēc nāves soda piespriešanas]

29

īsā laika sprīža dēļ jūs, atēnieši, iemantosit nelāgu slavu, un cilvēki, kas vēlas pulgot mūsu pilsētu, pārmetīs jums, ka nogalinājāt Sokrātu, gudru vīru; jo tie, kuri gribēs jūs nozākāt, teiks mani gudru, kaut tāds neesmu. Ja jūs būtu pagaidījuši tikai īsu brīdi, jūsu vēlme būtu piepildījusies pati no sevis: jūs taču redzat, ka esmu stipri gados un jau tuvu nāvei.

Taču to nesaku jums visiem, bet vienīgi tiem, kas mani notiesājuši uz nāvi. Un šiem saku arī vēl to: varbūt, atēnieši, uzskatāt, ka piedzīvoju neveiksmi tāpēc, ka man pietrūka runātprasmes, ar kādu es jūs būtu varējis pārliecināt, ja uzskatītu par nepieciešamu darīt un runāt visu ko, lai tikai panāktu attaisnošanu. Nekā tamlīdzīga! Patiešām — pieredzēju neveiksmi kāda trūkuma dēļ, taču ne jau runātprasmes trūkuma dēļ, bet gan tāpēc, ka man pietrūka nekautrības un bezkaunības, un vēlēšanās ar jums runāt tā, kā tas jums būtu vislabāk paticis: man būtu vajadzējis raudāt un vaimanāt, un visu ko darīt un sarunāt, kas, manuprāt, nav manis cienīgs, bet ko esat raduši dzirdēt no citiem. Taču ne es pirmīt uzskatīju par pieļaujamu rīkoties nekrietni, lai novērstu briesmas, ne tagad nožēloju, ka aizstāvējos tieši tādā veidā. Nē, daudz labprātāk mirstu pēc šādas aizstāvēšanās nekā saglabāju dzīvību, aizstāvēdamies tā, kā 'tas citkārt notiek. Ne tiesā, ne karā nedz man, nedz arī kādam citam neklājās domāt līkai par to, lai par katru cenu izbēgtu no nāves. Arī kaujās bieži gadās, ka iespējams izglābties no nāves, aizsviežot ieročus un lūdzot vajātājiem žēlastības. Ir arī daudz citu paņēmienu, kā dažādās briesmās var izbēgt no nāves, ja nekautrējas likt lietā jebkurus līdzekļus un vārdus.

Ja, atēnieši, nav grūti izvairīties no nāves, daudz grūtāk turpretī izvairīties no nekrietnības, jo tā ir ātrāka par nāvi. Tagad mani, gausu, vecu vīru, notvērusi tā, kura ir gausāka,0 " bet manus spēcīgos, veiklos apsūdzētājus — tā, kura ir ātrāka,— nekrietnība.

Un tagad es, kam jūs esat piesprieduši nāves sodu, dodos projām, un dodas projām arī viņi, kurus par vainīgiem nekrietnībā un netaisnībā atzinusi patiesība. Gan es, gan viņi samierināmies ar spriedumu. Varbūt tam tā bija jānotiek, un, manuprāt, tas ir labi.

30

Bet man vēl gribas jums, kuri mani notiesājuši, pareģot, kas notiks vēlāk. Man jau pienācis brīdis, kad cilvēkiem parādās īpašas pareģošanas spējas, proti, kad viņi atrodas uz nāves sliekšņa.1 ''

Tad nu tūdaļ pēc manas nāves pār jums nāks sods, kas, pie Zeva, būs daudz smagāks par to, kuru man esat piesprieduši, lemdami nāvei. To jūs tagad izdarījāt, domādami, ka tādā veidā atbrīvosities no pienākuma dot norēķinu par savu dzīvi. Taču ar jums, apgalvoju, notiks gluži pretējais: to cilvēku skaits, kuri no jums prasīs norēķinu, kļūs aizvien lielāks. Tos es līdz šim atturēju, bet jūs to nepamanījāt. Un viņi jums kļūs jo bīstamāki, jo jaunāki viņi ir, un jūsu satraukums tad būs jo lielāks. Ja iedomājaties, ka, nogalinādami cilvēkus, varēsit panākt, lai jūs nepe| par to, ka dzīvojat nepareizi, tad jūs maldāties. Sis līdzeklis nav ne īsti drošs, ne godīgs. Godīgākais un vienkāršākais līdzeklis ir neiznīcināt citus, bet censties pašam kļūt pēc iespējas labākam.

To tātad pareģoju jums, kuri mani notiesājuši, un līdz ar to pametu jūs.

Bet ar tiem, kuri balsojuši par manu attaisnošanu, es labprāt vēl parunātu par to, kas noticis, kamēr amatpersonas aizņemtas un man vēl nav jādodas uz turieni, kur mani gaida nāve. Tikmēr palieciet, atēnieši! Nekas taču nekavē mūs aprunāties, kamēr ļauts. Es vēlos jums kā saviem draugiem paskaidrot, kāda nozīme ir tam, kas man šodien atgadījies.

Ar mani, tiesneši'0 ,— jūs pavisam pamatoti varu saukt par tiesnešiem,— atgadījies kas brīnumains. Proti, mana ierastā pareģotāja balss agrāk bija dzirdama ļoti bieži un stājās man pretī pat mazsvarīgos gadījumos, kad dzīros darīt ko nepareizu. Bet tagad ar mani, kā paši redzat, noticis tas, ko varētu atzīt — un tāds arī ir vispārējais uzskats—par vislielāko ļaunumu. Un tomēr dievišķā zīme man nestājās pretī ne no rīta, kad izgāju no mājām, ne ceļā uz šejieni, uz tiesu, un arī nevienu mirkli manas runas laikā, lai ko es gribēju sacit. Citos gadījumos tā bieži apturēja mani teikuma vidū, taču šoreiz, šajā prāvā, nekur man nestājās pretī, lai ko es darītu vai teiktu.

Kāds tam varētu būt iemesls? To pateikšu jums: ar mani laikam noticis kas labs, un nevar būt taisnība tiem no mums, kuri uzskata nāvi par ļaunumu. Tam man ir pārliecinoši pierādijumi: nav taču iespējams, ka ierastā zīme man nebūtu pretojusies, ja es nebūtu gribējis darīt ko labu.

32

Apsvērsim arī no cita viedokļa, cik liela mums var būt cerība, ka nāve ir labums. Būt mirušam ir viens no diviem: tas nozīmē vai nu nebūt nekam, tā ka mirušais vairs neko nejūt, vai, kā parasti uzskata, nāve dvēselei ir zināma pārmaiņa, pārvietošanās no šejienes uz citu vietu.

Ja nu neko nejūt un šis stāvoklis ir kas lidzīgs miegam, kad gulētājs pat neredz nekādus sapņus, tad nāve būtu brīnumains ieguvums. Domāju tā: ja kādam vajadzētu izvēlēties nakti, kurā viņš gulējis tik cieši, ka pat nav redzējis sapni, un visas pārējās sava mūža naktis un dienas salīdzinātu ar šo nakti un ja viņam pēc rūpīgām pārdomām vajadzētu pateikt, cik dienu un nakšu viņa mūžā bijušas labākas un patīkamākas par šo nakti, tad, manuprāt, ne vien parasts cilvēks, bet arī pats Lielais

Ķēniņš71 atzītu, ka tādas naktis būtu pavisam viegli saskaitāmas salidzinājumā ar pārējām dienam un naktīm. Un, ja nu nāve ir tāda, tad devēju to par ieguvumu, jo viss laiks'2 tādā gadījumā nešķiet ilgāks par vienu vienīgu nakti.

Bet, ja nāve ir it kā pārcelšanās no šejienes uz citu vietu un ja ir taisnība, ko stāsta,— ka tur ir visi mirušie, tad kas gan varētu būt vēl labāks par to, tiesneši? Ja kāds, atbrīvojies no šiem tā saucamajiem tiesnešiem, ierodas Aīdā un tur sastop īstenos tiesnešus, kuri arī tur spriežot tiesu,— Mīnoju, Radamantiju, Ajaku un Triptolemu,'' kā arī visus pusdievus, kuri savā mūžā izcēlušies ar taisnīgumu,— vai tāda pārvietošanās tad varētu būt kas [auns? Un ko gan dažs labs no jums nedotu par to, lai būtu kopā ar Orfeju, Mūsaju,74 Hēsiodu'5 un Homēru! Vismaz es būtu ar mieru mirt ne vienā vien nāvē, ja tā ir taisnība. Cik brīnišķi es tur vadītu laiku: ja es sastaptu Palamēdu76 un Ajantu, Telamona dēlu", un citus senatnes varoņus, kuri gājuši bojā netaisna sprieduma dēļ, un varētu salīdzināt viņu likteni ar savējo, tā, manuprāt, būtu paliesa bauda. Bet pats galvenais — arī turienes iemītniekus pārbaudīt un iztaujāt gluži tāpat kā šejienes ļaudis — kurš no viņiem ir gudrs un kurš tikai iedomājas tāds esam, bet īstenībā nav! Ko tikai, tiesneši, daudzi nedotu par to, lai varētu pārbaudīt vīru, kas veda uz Troju vareno karaspēku,'8 vai Odiseju, Sīsilu 1 un tūkstošiem citu - vīriešu un sieviešu? Sarunāties un pavadīt laiku ar viņiem un viņus pārbaudīt — tā būtu neizsakāma laime. Jebkurā gadījumā viņi tur nevienu par to nesodītu ar nāvi. Nemaz nerunājot par visu pārējo, turienes iemītnieki ir laimīgāki par šejienes ļaudīm arī tai ziņā, ka visu turpmāko laiku ir nemirstīgi, ja tas, ko stāsta, ir taisnība.

33

Bet ari jums, mani tiesneši, droši jāraugās nāvei acīs un viens jāatzīst par neapšaubāmu patiesību: ka ar krietnu cilvēku nevar notikt nekas ļauns ne viņa dzīves laikā, ne pēc nāves un ka dieviem allaž rūp viņa liktenis. Ari manā liktenī šis pavērsiens nav iestājies pats no sevis, bet skaidri redzu, ka man ir labāk mirt jau tagad un tikt atpestītam no visām raizēm. Tāpēc arī mana iekšējā balss ne reizi nav brīdinājusi mani, un es neturu īpaši ļaunu prātu uz tiem, kas mani notiesājuši, un uz saviem apsūdzētājiem. Tiesa gan, ne jau ar tādu nodomu80 vini mani notiesājuši un apsūdzējuši, bet iedomādamies, ka man ar to kaitēs, un to var viņiem pārmest.

Tomēr man viņiem vēl ir lūgums: atmaksājiet, atēnieši, maniem dēliem, kad tie būs pieauguši, un tirdiet viņus tāpat, kā esmu jūs tirdījis, ja jums liksies, ka viņiem manta un vēl cits kas rūp vairāk nekā tikums; un, ja viņi iedomāsies diezin kas esam, nebūdami nekas, tad rājiet viņus tāpat kā es jūs, ka viņi atstāj novārtā to, kas nepieciešams, un ir par sevi augstās domās, kaut gan neko nav vērti. Ja jūs tā rīkosities, tad gan es, gan mani dēli būsim saņēmuši to, ko esam pelnijuši.

Taču ir jau laiks iet projām — man, lai mirtu, jums—lai vēl dzīvotu. Bet, kurš no mums dodas pretī labākam liktenim, tas nevienam nav zināms, vienīgi dievībai.

PLATONS

KRITONS

Dialoga personas: Sokrāts un K r i I o n s

Vieta: cietums

1

Sokrāts. Kālab ierodies tik neparastā laikā, Kriton? Vai varbūt vairs nemaz nav tik agrs?

Kritons. Pat loti.

Sokrāts. Kura tagad ir stunda?

Kritons. Tik tikko svīst gaisma.

Sokrāts. Tad man jābrīnās, ka cietumsargs bijis ar mieru tevi ielaist.

Kritons. Viņš mani jau labi pazīst, Sokrat,— nāku taču bieži. Turklāt viņš no manis arī šo to dabū.

Sokrāts. Vai tu atnāci tikko vai jau sen?

Kritons. Diezgan sen.

Sokrāts. Kāpēc tad neuzmodināji mani uzreiz, tikai klusu sēdēji man blakus?

Kritons. Pie Zeva, Sokrat,— arī es pats negribētu būt nomodā šādās bēdās. Bet tevi apbrīnoju jau krietnu bridi, vērodams, cik saldi guli, un tīšuprāt nemodināju, lai tev laiks ritētu pēc iespējas patīkamāk. Jau senāk es tevi ne reizi vien visas tavas dzīves laikā uzskatīju par laimīgu cilvēku tava rakstura dēļ, bet jo sevišķi to daru tagad, šajā nelaimē, ko tu tik viegli un mierīgi panes.

Sokrāts. Būtu taču arī gaužām aplam, Kriton, ja es savos gados kurnētu par to, ka man jau jāmirst.

Kritons. Arī citiem cilvēkiem tavos gados, Sokrat, uzbrūk tādas nelaimes, bet vecums viņus necik nekavē gremzties par likteni.

S o k r a t s . Jā, tas tiesa. Bet kālab tad esi atnācis tādā agrumā?

K r i t o n s . Lai atnestu skumju vēsti, Sokrat, skumju un smagu ne jau tev, kā man šķiet, bet man un visiem taviem draugiem; ipaši smagi, man liekas, to pārdzīvoju es.

Sokrāts. Kādu tad? Varbūt no Dēlas atgriezies kuģis, pēc kura ierašanas man jāmirst?81

Kritons. Nē, tas nav vēl atgriezies, bet, spriežot pēc tā, ko stāsta daži cilvēki, kuri ieradušies no Sūnija un to atstājuši tur, domāju, ka tas šodien būs klāt. Tātad no šīm ziņām izriet, ka kuģis atbrauks šodien, un lidz ar to tev rit, mans Sokrat, jābeidz savs mūžs.

2

Sokrāts. Lai tas uz laimi, Kriton! Ja tāds ir dievu prāts, lai tā notiek! Taču neticu, ka kuģis atgriezīsies šodien.

Kritons. Pēc kā tu tā spried?

Sokrāts. To es tev pateikšu. Man taču jāmirst otrā dienā pēc kuģa atbraukšanas?

Kritons. Tā noteikušas amatpersonas, kuru ziņā tas

ir.

Sokrāts. Domāju, ka kuģis atgriezīsies nevis šodien, bet gan tikai rit. To secinu pēc sapņa, ko redzēju tikko aizvadītajā naktī. Un varbūt tas ir labi, ka neuzmodināji mani.

K i i t o n s . Un kas tas bija par sapni?

Sokrāts. Man šķita, ka pie manis pienāk skaista, stalta sieviete baltās drānās un, mani uzrunādama, saka: «Sokrat,

Droši tad trešajā dienā tu nokļūsi auglīgā Ftijā.»''2

Kritons. Cik savāds sapnis, Sokrat!

Sokrāts. Bet liekas pietiekami skaidrs, man domāt, Kriton.

3

Kritons. Pat pārāk, man šķiet! Bet, dārgais Sokrat,— paklausi jel kaut vai vēl tagad un glābies! Ja tu mirsi, tā man nebūs viena nelaime vien. Es ne tikai zaudēšu tādu draugu, kādu nemūžam vairs neatradīšu, bet daudzi ļaudis, kas nepazīst pietiekami labi ne mani, ne tevi, arī vēl uzskatīs, ka, būdams spējīgs tevi glābt, ja vien nepaskopo- tos, es tomēr neesmu to darījis. Un kāda slava gan varētu būt vairāk apkaunojoša par to, ka mūs uzskata par cilvēkiem, kuri naudu stāda augstāk par draugiem? Ļaužu vairums taču neticēs, ka tu pats negribēji aiziet no šejienes, kaut gan pūlējāmies to panākt.

Sokrāts. Bet kādēļ, dārgais Kriton, lai mums tik ļoti rūp ļaužu domas? Labākie — un tikai ar viņiem ir vērts rēķināties — uzskatīs, ka viss noritējis tā, kā īstenībā bijis.

Kritons. Bet tu taču saproti, Sokrat, ka tomēr arī jārēķinās ar ļaužu domām. Tieši tavs pašreizējais stāvoklis skaidri pierāda, ka ļaudis spēj nodarīt ne jau mazu ļaunumu vien, bet pat ļoti lielu, ja kāds viņu priekšā apmelots.

Sokrāts. Lai viņi ir spējīgi, Kriton, nodarīt vislielāko ļaunumu, ja vien būtu spējīgi arī uz vislielāko labumu! Tad viss būtu lieliski. Bet viņi nevar ne vienu, ne otru, jo nav spējīgi cilvēku padarīt ne prātīgu, ne neprātīgu, bet visu dara tikai tā, kā pagadās.

4

Kritons. Tas tā varētu būt. Bet pasaki, Sokrat: varbūt raizējies par mani un pārējiem draugiem, ka, tev no šejienes aizejot, denuncianti mums varētu sagādāt nepatikšanas par to, ka esam tev slepus palīdzējuši no šejienes izbēgt, un mums tad būtu jāzaudē vai nu visa manta, vai vismaz daudz naudas un mums varbūt vēl uzliktu kādu sodu? .Ja tev ir tamlīdzīgas bažas, tad par to neraizējies! Mums taču klājas, tevi glābjot, uzņemties šādu risku un, ja vajadzētu, arī vēl lielāku. Tad nu paklausi man un dari, kā saku!

S o k r a t s . Jā, Kriton, raizējos gan par to, gan arī vēl par daudz ko citu.

Kritons. No tā gan nebaidies! Tā taču nav nekāda lielā nauda, par kādu daži cilvēki ir ar mieru tevi glābt un aizvest no šejienes projām. Un tad — vai nezini, cik lēti ir šie denuncianti un cik maz naudas viņiem būtu jādod? Tavā rīcībā ir mans īpašums, un ar to, manuprāt, pietiks. Bet, ja tu, rūpēdamies par mani, negribētu pieļaut, lai tērēju savus līdzekļus, tad šeit atrodas mūsu draugi ārzemnieki, kas ir gatavi dot naudu. Viens no tiem — Simmijs tēbietis12 īpaši šim nolūkam atvedis pietiekamu summu. Arī Kebēts1 " ir ar mieru dot naudu, tāpat vēl daudzi citi. Tāpēc, kā jau teicu, neatsakies aiz bažām par to visu no sava glābiņa, un lai tevi arī nekavē tas, ko sacīji tiesā,—• ka tu, dzīvodams svešumā kā trimdinieks, nezināšot, ko ar sevi iesākt. Arī citur, daudzās vietās, kur tu ierastos, tevi laipni uzņems. Bet, ja tu gribētu doties uz Tesāliju, tad man tur ir draugi, kas tev parādīs jo dziļu cieņu un gādās par tavu drošību, tā ka neviens cilvēks Tesālijā tev nedatīs pāri.

5

Berz tam, Sokrat, man liekas netaisnīgi, ka tu nodod pats sevi, kaut gan iespējams izglābties, un tik ļoti tiecies pēc tā, pēc kā varētu tiekties un jau ir tiekušies tavi ienaidnieki, kuri vēlas tevi iznīcināt. Turklāt tu, manuprāt, nodod arī savus dēlus, kurus varētu uzaudzināt un izglītot pats, taču tu gribi viņus pamest, tā ka tavas vainas dēļ viņi būs atstāti likteņa varā. Un viņiem laikam gan klāsies tā, kā jau mēdz klāties bāreņiem, ko piemeklējis bāreņu liktenis. Vai nu vispār nav jarada bērni, vai arī jāpacieš ar viņiem kopā visas grūtības un viņi jāaudzina un jāizglīto. Taču tu, manuprāt, izvēlies ērtāko ceļu. Bet cilvēkam, kurš apgalvo, ka viņam visu mūžu rūpējis tikums, jāizraugās ceļš, ko izraudzītos krietns, drošsirdīgs vīrs. Man ir kauns par tevi un mums, taviem draugiem, jo varēlu likties, ka viss, kas ar tevi atgadījies, noticis tikai mūsu gļēvulības dēļ: ka lieta nodota tiesai, lai gan tas varētu arī nenotikt,8 ' arī pati prāvas norise, un nu vēl šis gals — it kā izsmiekls par visu! Uzskatīs, ka mēs to visu nenovērsām vienīgi sava gļēvuma, drosmes trūkuma dēļ — mēs, kas neglābām tevi, tāpat kā neglābi pats sevi, lai gan tas bija pilnīgi iespējams, ja vien mēs būtu bijuši, kaut kam derīgi. Tāpēc, Sokrat, pielūko, lai tas viss līdz ar nelaimi nenes arī vēl kaunu kā tev, tā mums. Tātad lem! Pareizāk — vairs nav pat laika lemt, bet lēmumam jau jābūt gatavam. Un lēmums var būt tikai viens: nākamajā naktī visam jābūt paveiktam. Bet, ja vilcināsimies, tad mums nekādas iespējas vairs nebūs. Tātad, Sokrat, klausi man un katrā ziņā rīkojies, kā saku!

S o k r a t s . Tava centība, "mīļais Kriton, būtu augstu vērtējama, ja tā še butu vietā; citādi tā k|ūst jo nepatīkamāka, jo lielāka tā ir. Tad nu mums jāpadomā, vai drīkstam tā rīkoties vai ne.

Ne jau tikai tagad, bet aizvien rīkojos tādējādi, ka sekoju vienīgi tai pārliecībai, kura man pec rūpīgas apsvēr- šanas šķiet pareizākā. Tātad arī tagad, kad mani piemeklējis šis liktenis, nevaru atteikties no principiem, ko tiku sludinājis agrāk. Tie manā izpratnē necik nav mainījušies, un es tos cienu un turu godā tāpat kā agrāk. Un, ja tagad nemācēsim atrast labākus argumentus, tad, vari nešaubīties, tev nepiekāpšos, kaut ari laužu vairākuma vara mūs vēl lielākā mērā nekā pašlaik baidītu — kā bērnus ar bubuļiem —ar cietumu, nāvi un mantas atņemšanu.

Kā gan mēs vispareizāk varētu šo jautājumu aplūkot? Ja nu mēs vispirms atgrieztos pie viedokļa, ko izteici par ļaužu domām, un vaicātu, vai ikvienā gadījumā būtu pareizi sacīt, ka vienas domas ņemamas vērā, bet citas ne? Varbūt šis viedoklis bija pareizs, kad man vēl nebija jāmirst, bet tagad izrādās, ka tas bija sacīts tāpat vien, tērzēšanas pēc un īstenībā tas bijis tikai joks, tukšas pļāpas. Man, Kriton, gribas kopā ar tevi padomāt, vai tagad, kad atrodos šādā stāvoklī, spriedīšu citādi vai tāpat kā agrāk, vai atteiksimies no iepriekšējā viedokļa vai paliksim pie tā.

Pēc manām domām, cilvēki, kas zinājuši, ko runā, vienmēr apgalvojuši tāpat kā nupat es, ka dažas cilvēku domas jāvērtē augstu, citas turpretim ne. Pasaki, dievu dēļ, Kriton,— vai tas tev nešķiet labi teikts? Tev taču, ciktāl cilvēks to var paredzēt, nav jārēķinās ar to, ka tu jau rit pat nomirsi, un pašreizējai nelaimei nevajadzētu tevi maldināt. Tad nu padomā: vai, tavuprāt, nav pareizi sacīts, ka nevajadzētu ievērot visas cilvēku domas, bet tikai dažas, citas turpretī ne? Kā tu doma? Vai tas nav pareizi teikts?

Kritons. Jā, pareizi.

Sokrāts. Tātad krietnās domas jācienī, bet nekrietnās ne?

Kritons. Jā.

S o k r a t s . Un krietnās — vai tās nav prātīgo cilvēku domas, bet nekrietnās — neprātīgo?

Kritons. Bez šaubām.

Sokrāts. Un kā mēdzām runāt par šādu jautājumu: vai cilvēks, kas cītīgi nodarbojas ar fiziskiem vingrinājumiem, ievēros jebkura cilvēka uzslavu un nopēlumu vai tikai vienas personas — ārsta vai vingrošanas skolotāja — domas?

Kritons Tikai viena cilvēka domas.

S o k r a t s . Tātad viņam jābaidās tikai no šā viena cilvēka nopēluma un jāpriecājas tikai par šā viena cilvēka, nevis ļaužu vairākuma uzslavu?

Kritons. Acīm redzami.

S o k r a t s . Tātad viņam jārīkojas, jāvingrinās, jāēd un jādzer tā, ka to prasa šis viens lietpratējs, kam uzticēts šāds pienākums, nevis tā, ka šķiet pareizi visiem pārējiem.

K r i t o n s . Tā tas ir.

Sokrāts. Labi. Bet, ja viņš šim vienam neklausa un nerēķinās ar tā domām un uzslavām, vērtēdams augstāk ļaužu nekompetentā vairākuma uzskatus,— vai tas viņam nenāks par ļaunu?

Kritons. Kā gan citādi!

Sokrāts. Un kas tas būs par ļaunumu? Ko skars šis ļaunums, un kādā ziņā nepaklausīgais dabūs ciest?

Kritons. Saprotams, cietis viņa miesa, kurai tādā kārtā tiek kaitēts.

Sokrāts. Pilnīgi pareizi! Bet vai tad ari tāpat nav ar visu pārējo, mans Kriton? Vai tāpat nav — lai mums nav jāaplūko viss atsevišķi — arī ar taisnību un netaisnību, ar neglīto un skaisto, ar labo un ļauno, ko pašlaik pārrunājam? Vai mums jāuzklausa vairākuma domas un jābaidās no tām vai tikai tā viena cilvēka domas, ja ir tāds lietpratējs, no kura jākaunas un jābaidās vairāk nekā no visiem pārējiem kopā? Ja viņam nesekosim, mēs pazudināsim un sakropļosim to, kas ar taisnību kļūst labāks, bet ar netaisnību iet bojā. Jeb vai vispār nav nekā tāda?

K r i t o n s . Es vismaz ticu, ka ir, Sokrat.

8

S o k r a t s . Bet, ja nu to, ko veselība dara labāku, slimība turpretī iedragā, esam sabojājuši, uzklausīdami tādu cilvēku domas, kuri neko nesaprot,— vai tad vispār vēl ir vērts dzīvot, kad tas ir iedragāts? Bet tā taču ir miesa Vai tā nav?

Kritons. Jā.

Sokrāts. Tad vai mums būtu vērts dzivot ar vājinātu, iedragātu miesu?

Kritons. Nekādā gadījumā.

Sokrāts. Bet vai mums ir vērts dzīvot, ja iedragāts tas, ko bojā netaisnība un kam taisnība nāk par labu? Jeb vai uzskatīsim to, ko skar netaisniba un taisnība — lai tas būtu kas būdams,— par mazvērtīgāku neka miesa?

Kritons. Nekādā gadījumā.

Sokrāts. Tad, gluži otrādi, par augstāk vērtējamu?

Kritons. Jā, daudz augstak.

Sokrāts. Tātad, draugs, mums nemaz nav jādomā tik ļoti par to, ko teiks par mums ļaužu vairākums, bet gan par to, ko sacīs tas viens, kurš ko saprot no taisnības un netaisnības,— par to, ko sacīs vipš un vēl pati patiesība. Līdz ar to tev jau pats izejas punkts ir nepareizs, kad prasi, ka mums jāpievērš uzmanība ļaužu domām par taisnību, skaisto un labo, kā arī par to, kas tiem ir pretstats. «Bet,» kāds varētu teikt, «vairākuma varā taču ir mūs nogalināt.» Tas jau arī ir acīm redzami.

Kritons. Ja, tā varētu teikt, Sokrat.

Sokrāts. Pilnīgi pareizi. Bet, mans mīļais, princips, kuru tikko kā aplūkojām, vismaz pēc manām domām, vēl ir spēkā tāpat kā agrāk. Un padomā arī vēl par to, vai mums joprojām ir vai nav spēkā princips, ka pats galvenais ir nevis dzīvot, bet labi dzīvot.

K r i t o n s . Jā, tas paliek spēkā.

S o k r a t s . Un, ka labais, skaistais un taisnīgais ir viens un tas pats,— vai tas paliek spēkā vai nepaliek?

Kritons. Paliek.

9

Sokrāts. Tad nu, pamatojoties uz to, par ko esam vienisprātis, mums jāaplūko jautājums, vai būs taisnīgi, ka mēģināšu no šejienes aiziet bez atēniešu atļaujas, vai tas nebūs taisnīgi. Un, ja tas izrādīsies taisnīgi, tad mēģināsim to, bet, ja ne, tad atteiksimies no tā. Taču pārdomas, ko tu, Kriton, izsaki par naudas tērēšanu, neslavu un bērnu audzināšanu, īstenībā ir tādu cilvēku uzskati, kuri ar vieglu roku citus notiesā uz nāvi un tad labprāt atkal gribētu viņus atdzīvināt, ja varētu, pūļa cilvēku rīcība taču nav nekādas jēgas.

Bet mums atbilstoši veselā saprata prasībai jāapsver tikai tas vien, par ko tikko runājām: vai rīkosimies taisnīgi, ja maksāsim naudu un būsim arī vel pateicīgi tiem, kuri aizvedīs mani no šejienes projām, vai rīkosies pareizi tie cilvēki, kas mani aizvedīs, un vai rīkošos pats jia- reizi, ļaudams sevi aizvest, jeb vai patiesībā, to visu darīdami, rīkosimies netaisni? Un, ja izrādītos, ka mēs rīkojamies netaisni, tad salīdzinājumā ar tādu netaisnu rīcību mēs nedrīkstētu domāt par to, ka mums būs jāmirst vai jāpieredz kāds cits ļaunums, ja paliekam šeit un neko neuzsākam.

Kritons. Tev, manuprāt, ir taisnība, Sokrat. Tad nu padomā, kas mums darāms!

S o k r a t s . To, labais draugs, apsvērsim kopā, un, ja tev kas iebilstams pret to, ko saku, tad cel savus iebildumus priekšā, mīļais, un es tev paklausīšu, bet, ja ne, tad pārstāj atkārtot vienu un to pašu — ka man bez atēniešu atļaujas no šejienes jadodas projām. Man ir ļoti svarīgi šajā jautājumā rīkoties ar tavu piekrišanu, nevis pret tavu gribu. Tad nu raugies, vai mūsu apsvērumu sākums tev ir pieņemams, un centies uz maniem jautājumiem atbildēt pēc labākās pārliecības.

Kritons. Jā, centīšos.

10

S o k r a t s . Vai mēs apgalvojam, ka nekādā ziņā nedrīkstam ar nodomu rikoties netaisni, vai arī, ka dažos gadījumos to drīkstam, bet citos ne? Jeb vai rīkoties netaisni nevienā gadījumā nav ne labi, ne glīti, kā mēs ne reizi vien esam konstatējuši agrāk? Bet varbūt visi šie agrākie konstatējumi šajās nedaudzajas dienās jau izgaisuši? Un mēs, Kriton, tik veci vīri, ilgi un nopietni sarunādamies, neesam manījuši, ka ne ar ko neatšķiramies no bērniem? Jeb vai tomēr paliek tā, kā toreiz tikām runājuši: lai vairākums to atzīst vai ne un lai mums klātos vēl sliktāk nekā šobrīd vai labāk — netaisna rīcība ir nosodāma un apkaunojoša jebkurā gadījumā. Vai paliekam pie tā vai ne?

K r i t^o n s . Jā, paliekam.

Sokrāts. Tātad nekādā gadījumā nedrīkst rikoties netaisni.

K rilons. Protams, ne.

Sokrāts. Tātad ari tas, kam nodarīta netaisnība, nedrīkst savukārt netaisni rīkoties, kā pieļauj vairums ļaužu, jo nedrīkst taču nekādā gadījumā rikoties netaisni?"1

Kritons. Jā, acīmredzot nedrīkst.

S o k r a t s . Tālāk: vai drīkst darīt ļaunu, Kriton, vai

ne?

Kritons. Protams, nedrīkst, Sokrat.

S o k r a t s . Bet atbildēt ar ļaunu, ja pašam nodarīts kas ļauns,— vai tas ir taisnīgi, kā apgalvo ļaužu vairums, vai netaisni?

Kritons. Tas nekādā ziņā nav taisnīgi.

S o k rats. Jo cilvēkiem darit ļaunu necik neatšķiras no netaisnas rīcības.

Kritons. Tev taisniba.

Sokrāts Tātad nedrīkst pāridarītājam atbildēt ar pāridarījumu, nedz kadam darīt ļaunu, lai ari ko viņš tev nodarījis. Un pielūko, Kriton, ka tu, atzīdams šo viedokli, tam nepievienojies pretēji savai pārliecībai: zinu taču, ka tā domā un domās tikai nedaudzi. Bet cilvēkiem, kas tā domā, un tādiem, kas domā citādi, nevar būt nekā kopīga; viņi katrā ziņā cits citu nicinās alšķirigā domāšanas veida deļ. Tad nu ari tu apsver jo rūpigi — vai tev ar mani pa ceļam un vai piekriti manam viedoklim un mēs savā apspriedē par izejas punktu varam uzskatit principu, ka nekad nav pieļaujams rīkoties netaisni vai atbildēt ar netaisnu rīcību, nedz, gadījumā ja tev nodarīts kas ļauns, atbildēt ar to pašu? Jeb vai neatzīsti šo viedokli un nepiekriti šādam izejas punktam? Mans uzskats gan jau sen bijis tāds un tāds vēl ir arī šodien. Ja tu doma citādi, tad pasaki to un izklāsti savu viedokli! Bet, ja paliec pie iepriekš teiktā, tad uzklausi mani tālāk!

K r i t o n s . Es palieku pie tā un esmu ar tevi vienisprātis. Tātad runā!

Sokrāts. Tad nu pateikšu tālāko, pareizāk — vai- cāšu: vai cilvēkam, kas ar citu noslēdzis līgumu, tas jāpilda, vai viņam ļauts otru piekrāpt?

Kritons. Tas viņam jāpilda.

Sokrāts Tad aplūko jautājumu no šāda viedokļa: vai, iedami no šejienes projām bez valsts atļaujas, nodarām kādam ļaunumu, turklāt tam, kuram to drīkst nodarīt vismazāk, vai ne? Un vai paliekam pie tā, ko esam atzinuši par taisnīgu, vai nepaliekam?

K r i t o n s . Uz šo jautājumu nevaru tev atbildēt, Sokrat, jo nesaprotu to.

Sokrāts. Tad apsver to no šādas puses: ja mēs no šejienes gribētu aizbēgt — lai arī kā to sauktu — un mums stātos ceļā Likumi un valsts un vaicātu: «Saki, Sokrat,— kas tev ir padomā? Vai ar to, ko grasies darīt, tu nedomā, ciktāl tas no tevis atkarīgs, iznicināt mūs — Likumus un visu valsti? Jeb vai tev šķiet, ka var palikt sveika un vesela tāda valsts, kur tiesas spriedumiem nav nekāda spēka un kur privātpersonas tos var apgāzt un atcelt?»

Ko lai atbildam uz šo un tamlīdzīgiem jautājumiem, Kriton? Ikviens — īpaši prasmīgs runātājs — varētu daudz ko pateikt, aizstāvēdams Likumu, kuram draud bojāeja un kurš prasa, lai liesas spriedumi paliek spēka. Varbūt pateiksim viņiem, ka valsts mums darījusi pāri un mūsu prāvā pieņēmusi nepareizu lēmumu? Vai atbildēsim tā vai, iespējams, citādi?

Kritons. Nē, pie Zeva,— tieši tā, Sokrat!

12

Sokrāts. Un ja nu Likumi sacītu: «Vai mēs ar tevi būtu vienojušies arī par to?85 Vai nebijām norunājuši, ka tu pakļausies tiesas lēmumiem, kurus pieņem valsts?» Un, ja mēs tad brīnītos par šiem vārdiem, Likumi, iespējams, teiktu: «Sokrat, nebrīnies par to, ko sakām, bet atbildi — tu taču esi radis jautāt un atbildēt! Tad nu pasaki: kas tev ir pārmetams mums un valstij, ka gribi mūs iznīcināt? Vai tad mēs neesam pirmām kārtām tie, kas tevi radījuši? Un vai tavs tēvs neapņēma ar mūsu palīdzību tavu mati par sievu un nedzemdināja tevi? Pasaki — kas tev iebilstams pret tiem no mums, kuri attiecas uz laulību? Kas tajos nebūtu labs?»

«Nē, man nekas nav iebilstams,» es atbildētu.

«Bet pret Likumiem par bērnu audzināšanu un apmācīšanu, pēc kuriem ari tu esi uzaudzināts? Vai tad las nav labi, ko norada attiecīgie Likumi, uzdodami tavam tēvam mācīt tevi garīgi un fiziski?»

«Nē, tas ir labi,» es atbildētu.

«Labi. Un vai tu, būdams te piedzimis, uzaudzināts un mācīts, varbūt varētu apgalvot, ka neesi mūsu atvase un kalps — tu un tāpat tavi priekšteči? Un, ja tas tā ir, vai tu tad iedomājies, ka tev ir tādas pašas tiesības ka mums un ka tu, lai ari ko mēs daritu ar tevi, drīksti mums atbildēt ar to pašu? Vai tev bijušas tādas pašas tiesības ka tavam tēvam vai tavam saimniekam — ja tāds tev bijis—, ka drīkstēji, kad viņš tev ko nodarīja, atbildēt ar to pašu? Runāt pretī, ja tevi pēla, vai sist pretī, ja tevi sita, un darīt vēl daudz ko tamlīdzīgu? Bet pret dzimteni un Likumiem lai tas tev būtu ļauts? Ja mēs nolemtu tev atņemt dzīvību, to uzskatīdami par taisnīgu, tad gribēsi, ciktāl tas tavās iespējās, savukārt iznīcināt mūs, Likumus un dzimteni, un sacīsi, ka, tā darīdams, rīkojies taisnigi — tu, kam patiesi rūp tikums? Vai tu ar visu savu gudrību nezini, ka dievu un visu prātīgo cilvēku acīs dzimtene ir dārgāka, svētāka un cienījamāka par tēvu un māti un pārējiem priekštečiem? Ka pret dzimteni, ja tā ir dusmīga, jāizturas ar lielāku bijību nekā pret tēvu? Ka tai vēl vairāk jāklausa un jācenšas remdināt tās dusmas? Ka vajag to vai nu pārliecināt, vai darīt, ko tā prasa, mierīgi paciešot, ko tā mums liek paciest, kaut ari tā pavēlētu mūs pert vai važās kalt vai sūtītu karā, kur mūs gaida ievainojumi vai nāve? Ka tas viss ir jādara, jo to prasa taisnība? Ka nedrīksti ne soli atkāpties, ne atstāt savu vietu ierindā, bet gan karā, gan tiesā, gan visur citur jāpilda viss, ko prasa valsts un dzimtene, vai arī jācenšas tās pārliecināt par to, kas ir taisnīgi?"6 Ka lietot varu pret māti vai tēvu un vēl jo vairāk pret dzimteni ir noziegums?»

Ko atbildēsi uz to, Kriton? Vai Likumiem ir taisnība vai

ne?

K r i t o n s . Jā, manuprāt, tiem ir taisnība.

13

Sokrāts. «Tāpēc padomā, Sokrat,» laikam turpinātu Likumi, «vai mūsu apgalvojums, ka grasies pret mums rikoties netaisnīgi, ir pamatots? Mes, kuri tevi radijuši, uzaudzinājuši un izglītojuši un tev, tāpat kā visiem pārējiem pilsoņiem, devuši visu to labo, kas bijis mūsu spēkos, tomēr atļaujam ikvienam atēnietim, pēc tam kad vipš apstiprināts par pilsoni un iepazinies ar apstākļiem valstī un ar mums, Likumiem, doties projām ar visu mantību, kurp vien grib, ja mēs viņam neesam pa prātam, un neviens no mums, Likumiem, nestājas cejā un neliedz nevienam, kuram mēs un mūsu valsts nepatīkam, doties uz kādu koloniju vai apmesties citur, kur vēlas, paņemot līdzi visu īpašumu. Bet par tiem no jums, kas paliek te, zinādami, kā mēs spriežam tiesu un arī citādā ziņā pārzinām valsti, tad jau varam teikt, ka viņi ar savu rīcību mums devuši solījumu darīt visu, ko viņiem liksim. Un tas, kurš nepakļaujas, rīkojas netaisni trejādā ziņā: viņš neklausa mums ne kā saviem radītājiem, ne kā saviem audzinātājiem un, lai gan uzņēmies saistību pakļauties mums, šo solījumu nepilda un arī necenšas mūs pārliecināt, ja darām ko nepareizi. Un, lai gan mēs viņam nevis bargi pavēlam pildīt mūsu norādījumus, bet |aujam izvēlēties vienu no diviem — vai nu pārliecināt mūs, vai paklausīt,— viņš nedara ne vienu, ne otru.

14

Arī tevi, Sokrat, sakām mēs, skars šie pārmetumi, ja darīsi to, kas tev padomā, un ne jau mazākā mērā kā pārējos atēniešus, bet gan daudz lielākā.» Un, ja es vaicātu, kāpēc, tad tie man laikam pamatoti aizrādītu, ka es tiem šo solījumu esmu devis stingrāk par visiem pārējiem atēniešiem.

«Mums, Sokrat,» tie sacītu, «ir svarīgas liecības, ka mēs un valsts esam tev bijuši pa prātam. Tu taču no visiem atēniešiem nebūtu īpaši labprāt taja uzturējies, ja tā tev nebūtu īpaši bijusi pa prātam. Tu vēl ne reizi neesi atstājis Atēnas, lai citā pilsētā noskatītos spēles, nedz devies citur kur, izņemot līdzdalību karagājienos, nedz kādreiz ceļojis, kā dara citi ļaudis; tev nekad nav bijusi vēlēšanās iepazīties ar citām pilsētām un citiem likumiem, jo tev pietika ar mums un mūsu pilsētu, tik ļoti biji mums pieķēries un līdz ar to uzņēmies saistību dzīvot savu pilsoņa dzīvi saskaņā ar mums. Arī savus bērnus radīji mūsu pilsētā, jo tā tev bija pa prātam. Turklāt vēl prāvas laikā tev bija iespējams ierosināt trimdu, ja vēlētos, un tad tu būtu varējis ar valsts piekrišanu darīt to, ko tagad esi nodomājis darīt pret tās gribu. Bet toreiz tu izlikies, it kā doma par miršanu tevi nemaz neuztrauktu, un apgalvoji, ka dod priekšroku nāvei, nevis trimdai. Taču tagad tev nav ne kauna par šiem vārdiem, ne bijības pret mums, Likumiem, bet tu centies mūs.iznīcināt un rīkojies tā, kā varētu rīkoties tikai visnekrietnākais vergs: tu mēģini aizbēgt pretēji saistībām un līgumiem, saskaņā ar kuriem mums solījies dzīvot savu pilsoņa dzivi. Tad nu vispirms atbildi mums: vai runājam taisnību, apgalvodami, ka darbos, nevis tikai vārdos solījies dzīvot saskaņā ar mums, kā klājas pilsonim?»

Ko lai uz to atbildam, Kriton? Vai nebūs mums jāpiekrīt?

Kritons. Vajadzēs gan, Sokrat.

Sokrāts. «Vai tādā gadījumā,» Likumi turpinātu, «tu nepārkāp savus līgumus ar mums un savas saistības? Bet šīs saistības tu uzņēmies ne piespiedu kārtā, ne būdams apmānīts. Tu nebiji arī spiests pieņemt lēmumu īsā laikā. Tava rīcībā bija septiņdesmit gadu, lai dotos projām, ja mēs tev nebijām pa prātam un šīs saistības tev likās netaisnīgas. Taču tu nedevi priekšroku ne Lakedai- monai, ne Krētai,8, kuras allaž cildini kā valstis ar teicamiem likumiem, nedz kādai citai grieķu vai negrieķu valstij un pavadīji mazāk laika ārpus Atēnām nekā klibie, aklie un citi kropļi.Tik acīm redzami mūsu valsts un ari mēs, Likumi, tev patikuši vairāk neka visiem pārējiem atēniešiem. Un tomēr tagad nevēlies palikt uzticīgs saviem solījumiem? Jel paklausi mums, Sokrat! Tad vismaz nekļūsi smieklīgs, bēgdams projām no pilsētas.

15

Apdomā taču: kāds labums būs tev pašam un taviem draugiem, ja lauzīsi doto vārdu un nepildīsi savas saistības? Tas, ka tavi draugi nonāks briesmas tikt pašiem izraidītiem un zaudēt dzimteni vai mantu, taču ir visai drošs. Un tu pats, Sokrat? Ja dosies vispirms uz kādu no tuvākajām pilsētām, uz Tēbām vai Megaram — tām abām ir labi likumi —, tu ieradīsies kā turienes valsts iekārtas pretinieks, un ikviens, kam rūp viņa valsts, uz tevi raudzīsies greizi un uzskatīs tevi par likuma ienaidnieku. Tā tu vienīgi celsi savu tiesnešu autoritāti, un radīsies iespaids, ka viņi tavu lielu iztiesājuši pareizi, jo las, kas ir likumu ienaidnieks, katrā ziņā šķitīs ari jauno, nesaprātīgo cilvēku samaitātājs. Vai varbūt tu domā vairīties no valstīm, kur ir labi likumi, un no krietnākajiem cilvēkiem? Un vai tev, ja tu tā darīsi, vispār vairs būs vērts dzīvot? Jeb vai tomēr tu satuvināsies ar viņiem un nekautrēsies risināt sarunas? Bet kadas sarunas, Sokrat? Varbūt tādas pašas kā šeit ka cilvēkiem nekas nav dārgāks par tikumu un taisnību, par kartību un likumiem? Vai tu nesaproti, cik nepievilcīgā gaismā tu tad parādīsies, Sokrat? Bet to vajag saprast!

Taču pieņemsim, ka no turienes tu dosies tālāk un nokļūsi Tesālijā pie Kritona draugiem Tur valda vislielākā nekārtība un izlaidība un ļaudis, iespējams, ar lielu patiku klausītos tavā stāstījuma, cik gan tas bijis jocigi, kad pārģērbies izbēgi no cietuma, aplicis kazas ādu vai citas drānas, ko mēdz apvilkt bēgļi, un mainījis savu izskatu. Bet vai par to, ka tu, tik vecs vīrs, kuram droši vien vairs palicis tikai īss laiks, ko dzīvot, uzdrīkstējies tik apkaunojoši pieķerties dzīvei, pārkāpdams svētākos likumus, vai par to tev neviens neko neteiks? Varbūt arī ne, ja nevienu neaizvainosi. Pretējā gadījumā tev būs jādzird daudz kas tāds, kas nav tevis cienīgs, Sokrat. Un tā tu dzīvosi, lišķīgi zemodamies visu cilvēku priekšā, un tev nekas cits neatliks kā Tesālijā laiku vadīt vienās dzīrēs, it kā tu būtu ieradies tur uz mielastu. Un tavas runas par taisnību un citiem tikumiem — kas būs ar tam?

Bet tu vēlies dzīvot bērnu dēļ, lai viņus uzaudzinātu un izglītotu? Kā tā? Vai aizvedīsi viņus uz Tesāliju un audzināsi un izglītosi tur, viņus padarīdams par svešinie kiem, lai viņiem no tevis būtu arī vēl šāds labums? Nē, to tu varbūt tomēr nedarīsi, bet gribēsi, lai viņi, tev dzīvam paliekot, saņemtu labāku audzināšanu un izglītību tepat, kaut gan nebūsi kopā ar viņiem, jo par bērniem taču gādās tavi draugi. Tad nu tie gādās par viņiem, ja tu dosies uz Tesāliju, bet, ja dosies uz Aīdu, tad negādās? Ja tie, kuri sakās esam tavi draugi, vien ir ko vērti, jātic, ka viņi par bērniem rūpēsies arī šādā gadījumā.

16

Tātad, Sokrat, paklausi mums, taviem audzinātājiem, un nevērtē ne savus bērnus, ne dzīvību, ne ko citu augstāk par taisnību! Tad, ieradies Aīdā, tu varēsi to visu minēt, aizstāvēdamies turienes valdnieku priekšā. Ja mēģināsi īstenot savu nodomu, tad šāda rīcība nedz tiks atzīta par taisnīgu un dievbijīgu šajā saulē un nenāks par labu ne tev, ne kādam tavam tuviniekam, nedz ari būs tev izdevīga, nokļūstot Aīdā. Ja tu tagad nomirsi, tad nevis mēs, Likumi, būsim nodarījuši tev pāri, bet gan cilvēki. .Ja turpretī aizbēgsi, tā apkaunojoši atmaksādams par nodarito netaisnibu un ļaunumu ar to pašu, pārkāpdams savus soli jumus un līgumus ar mums un darīdams ļaunu tiem, kas to vismazāk pelnījuši,— sev pašam, draugiem, dzimtenei un mums,— tad mēs turēsim ļaunu prātu uz tevi, kamēr vien dzīvosim, un ari mūsu brāļi, Aida Likumi, neuzņems tevi tur laipni, zinādami, ka mēģināji mūs iznicināt, ciktāl tas bija atkarigs no tevis. Tātad neklausi Kritonam un nedari, ko viņš tev iesaka, bet klausi mums!»

17

To visu — jel nešaubies par to, mīļais draugs Kriton,— iedomājos dzirdam, tāpat kā koribanti"'1 ekstāzē iedomājas dzirdam flautu skaņas. Ari mani skan šo runu atbalsis un neļauj man dzirdēt neko citu. Tad nu zini: kas attiecas uz manu pašreizējo pārliecību, tu, celdams iebildumus pret to, runāsi velti. Tomēr runā vien, ja ceri ar to ko panākt.

Kritons. Nē, Sokrat, man nekas vairs nav sakams.

Sokrāts. Labi, Kriton, tā arī darīsim, jo šo ceļu mums norāda dievība.

KSENOFOSiTS (ap 430. — 354.g.p.m.ē.)

ATMIŅAS PAR SOKRĀTU I grāmata /

AUTORA DOMAS PAR APSŪDZĪBAS PIRMO PUNKTU

1. Ne reizi vien brīnījos par to, ar kādiem argumentiem Sokrātā apsūdzētāji pratuši pārliecināt atēniešus, ka viņš valsts interesēs pelnījis nāves sodu. Pret viņu vērstais apsūdzības raksts skanēja apmēram šādi:

«Sokrāts noziedzas, pirmkārt, ar to, ka neatzīst valsts atzitos dievus, bet ievieš jaunas dievības, otrkārt, ar to, ka samaitā jaunatni.»

2.   Kas attiecas uz apsūdzības pirmo punktu — ka Sokrāts neatzīst valsts atzītos dievus —, tad kādus viņi varēja minēt pierādījumus? Sokrāts, visiem redzot, dieviem bieži nesa upurus gan mājās, gan pilsētas kopējos ziedokļos; tāpat bija zināms, ka viņš izmantoja pareģojumus. Taču visur daudz runāja par to, ka Sokrāts apgalvojot— viņš saņemot norādījumus no daimonija . Tas, pēc manam domām, ari bija galvenais pamats apsūdzībai, ka Sokrāts ieviešot jaunas dievības.

3.  Bet patiesībā viņš ieviesa tikpat maz jauna kā visi pārējie, kas, ticēdami pareģojumiem, tiem izmanto putnus, balsis, zimes un upurdzīvniekus.91 Sie cilvēki saprot, ka ne jau putni vai nejauši pretimnācēji zina, kas noderīgs pareģojuma tīkotājam, bet ka to ar viņu starpniecību dara zināmu dievi, un arī Sokrāts bija tādos ieskalos.

4. Taču cilvēki lielākoties saka, ka putni vai pretimnācēji viņus brīdinot vai ko iesakot, Sokrāts turpretim, kā domāja, tā ari runāja: viņš saņemot norādījumus no daimonija. Daudziem saviem draugiem viņš, atsaukda-^ mies uz daimoniju, deva padomu, ko darīt un ko nedarīt, un tiem, kuri viņam paklausīja, tas nāca par labu, bet tiem, kas nepaklausīja, tas bija jānožēlo.

5. Taču kurš gan nebūs vienisprātis ar mani, ka Sokrāts draugu acis nevēlējās būt ne muļķis, ne lielībnieks. Bet tas būtu noticis, ja viņš, uzdodams savus padomus par dievišķu atklāsmi, izrādītos melis. Viijš, bez šaubām, nebūtu devis nekādus padomus, ja neticētu, ka tie attaisnosies. Bet kam gan vēl šai zinā var uzticēties, ja ne dievībai? Un, ja Sokrāts uzticējās dieviem, kā viņš tad būtu varējis noliegt viņu eksistenci?

6. Bet draugu labā viņš darīja vēl vairāk. Vienkāršākos ikdienas jautājumus viņš ieteica tiem kārtot, ka paši uzskatot par pareizāku, bet gadījumos, kad iznākumu iepriekš nevarēja paredzēt, lika pēc padoma griezties pie orākula. 7. Arī ļaudis, kas vēlas gūt panākumus saimniecībā vai valsts darbā, nevarot, viņš sacīja, iztikt bez orākuliem. Tiesa gan, būvēt, kalt, apstrādāt zemi, uzraudzīt šādus darbus, rēķināt, vadīt mājsaimniecību, komandēt karaspēku — visu tamlidzīgo, Sokrāts uzskatīja, varot apgūt ar cilvēka prātu. 8. Taču pašu svarīgāko dievi arī šeit atstājot sev un cilvēkiem par to nekas neesot zināms. Neviens, kas savu tīrumu labi apsējis, nezinot, kurš novāks ražu; neviens, kas uzcēlis skaistu māju, nezinot, kurš tajā dzīvos; nevienam karavadonim neesot zināms, vai viņam lemts izcīnīt uzvaru, nevienam valstsvīram — vai viņa darbība valstij nesīs svētību; neviens, kas apprec skaistu sievu, lai gūtu prieku, nevarot būt pārliecināts, vai viņa tam nesagādās bēdas; tāpat neviens, kas ieprecas ietekmīgā ģimenē, nevarot būt drošs, vai viņam jauno radu dēļ nenāksies zaudēt savu dzimteni.''"'

9. Ļaudis, kas iedomājoties, ka šajos gadījumos nekas neesot atkarīgs no dieviem, bet viss paveicams ar cilvēka prātu, pēc Sokrātā domām, iestiguši maldos, tāpat arī tie, kas vēršoties pie orākuliem jautājumos, kurus izprast un izlemt dievi uzticējuši cilvēkiem pašiem. Ja, piemēram, kāds vaicātu orākulam, kuru labāk ņemt par važoni — cilvēku, kas prot vadīt ratus, vai tādu, kas to neprot, vai kuru labāk ņemt par stūrmani — vīru, kas prot vadīt kuģi, vai tādu, kas to neprot, vai ja kāds gribētu uzzināt no dieviem kaut ko tādu, ko var noskaidrot ar skaitīšanu, mērīšanu vai svēršanu, tad šādu rīcību Sokrāts uzskatīja par nepieļaujamu. Ko dievi ļāvuši apgūt un izdarīt cilvēkiem, tas viņiem esot jāiemācās; turpretim to, kas cilvēkiem nav izzināms, viņiem esot jācenšas uzzināt no dieviem ar orākulu starpniecību: kam dievi vēlīgi, tiem viņi darot savu prātu zināmu.

10.Sokrāts pastāvīgi bija visu acu priekšā. Agri no rīta viņš devās uz pastaigu vietām un gimnasi jiem", bija redzams laukumā, kad tur bija daudz tautas, un arī dienas pārējo laiku pavadīja tur, kur varēja cerēt sastapt visvairāk cilvēku. Viņš daudz runāja, un ikviens, kas to gribēja, varēja klausīties. 11. Taču neviens nekad nav redzējis Sokrātu rikojamies nedievbijīgi, nedz dzirdējis viņu ko tamlīdzīgu sakām.

Viņš ari nesprieda par visu lietu dabu, kā to lielākoties dara pārējie'11 , un neaplūkoja problēmu par solistu"' šādā vārda nosaukto «kosmosu»'"' un likumībām, kas valda visu debess ķermeņu kustībā. Gluži otrādi, visus, kas prātoja par šādām problēmām, viņš uzskatīja par nelgām.

12. Pirmais, kas Sokrātu interesēja attiecībā uz šiem ļaudīm, bija jautājums, vai viņi iedomājoties jau pietiekami labi zinām visu, kas skar cilvēku, un tāpēc nodarbojoties ar tādām problēmām vai arī uzskatot, ka rīkojas pareizi, ja, atstādami novārtā to, kas attiecas uz cilvēku, pievēršas tam, kas skar dievibas. 13. Viņš brīnījās, kā gan viņi nesaprotot, ka cilvēkam nav iespejams to izzināt, jo pat tie, kuri visvairāk lepojoties ar savām spējām spriest par šiem jautājumiem, par tiem savā starpā nebūt neesot vienādos ieskatos, bet izturoties cits pret citu kā prātā jukušie. 14. No prātā jukušajiem viens nebaidoties ne no kādām briesmām, otram esot bail pat no tā, kur nekā briesmīga nav; viens neuzskatot par piedauzīgu daudzu ļaužu klātbūtnē visu ko runāt un ciarit, otrs domājot, ka vispār nebūtu jāparādās cilvēkos; viens neturot godā ne svētnīcas, ne ziedokļus, ne citu ko dievišķu, cits jūtot bijību pret akmeņiem, kuru katru koka gabalu un dzīvniekiem. Tāpat esot ari ar tiem, kuri lauzot galvu par visu lietu būtību: citam liekoties, ka esamība ir kas viengabalains,' citam — ka tā sastāv no neskaitāmām daļiņām;9 * viens uzskatot., ka viss atrodas mūžīgā kustībā," otrs — ka vispār nav nekādas kustības;1 "" viens atzīstot, ka viss rodas un iznīkst, otrs — ka nekas nekad nerodas un neiznīkst.

15. Attiecībā uz šiem ļaudīm Sokrātu arī vēl interesēja šāds moments: visi, kas pētī ar cilvēku saistītos jautājumus, uzskatot, ka savu pētījumu rezultātus viņi liks lietā savā un — pēc sava ieskata — arī citu cilvēku labā. Vai ļaudis, kas cenšas noskaidrot ar dievišķā būtību saistītās problēmas, tāpat cerot, ka varēs, noskaidrojuši, kādas likumības valda visā dabā, pēc patikas izraisīt vēju, lietu, gadalaikus un tamlīdzīgas parādības, kā viņiem vajag, vai arī viņi no uz ko tādu necerot, bet viņiem jau pietiekot ar to vien. ka izzina, kā noris visas šīs parādības?

16. Tādas bija Sokrātā domas par šiem vinem, be t viņ š pats sarunās pastāvīgi aplūkoja jautājumus, kuri skāra cilvēku: kas ir dievbijība, kas zaimi; kas ir skaistais, kas neglītais; kas ir taisnība, kas netaisnība; kas ir saprātīgais, kas neprātīgais; kas ir drosme, kas gļēvulība; kas ir valsts un kas valstsvīrs; ko nozīmē vadīt cilvēkus, un kas ir spējīgs viņus vadīt,— un citus tamlīdzīgus jautājumus. Kas to visu zina, tas, pēc Sokrātā domām, esot pilnvērtīgs cilvēks, kas nezina — pamatoti dēvējams par verga dvēseli.

17.Ja Sokrātā tiesneši viņu nepareizi novērtēja jautājumos, kuros viņa pārliecība tiem nebija zināma, tad par to nebūtu ko brīnīties. Bet vai nav jābrīnās par to, ka viņi neņēma vērā to, kas bija zināms visiem?

18.  Kad Sokrāts bija kļuvis par Padomes locekli un devis Padomes locekļiem obligāto zvērestu pildīt savu amatu saskaņā ar likumiem, viņš kādudien veica Tautas sapulces priekšsēdētāja pienākumus. Kad tauta gribēja stratēģus Trāsillu, Erasinīdu un viņu amatbiedrus nelikumīgā kārtā visus reizē ar vienu balsošanu notiesāt uz nāvi, Sokrāts atteicās pieļaut šādu balsošanas kārtību, kaut gan tauta bija ar viņu neapmierināta un daudzas ietekmīgas personas izteica draudus; viņš uzskatīja par svarīgāku pildīt zvērestu nekā pretēji taisnībai izdabāt tautai, lai no sevis novērstu briesmas. 19. Viņš bija pārliecināts, ka dievi negādā par cilvēkiem tādā veidā, kā iedomājas vairums ļaužu, kuri uzskata, ka dieviem šis tas zināms, bet kaut kas paliek arī nezināms. Sokrāts ticēja, ka dievi zina visu — ko cilvēki runā un dara un ko klusībā domā — un ka dievi visur ir klāt un cilvēkiem dod norādījumus visās viņu dzīves jomās.

20. Tāpēc brīnos, kā gan atēnieši varējuši noticēt, ka Sokratam par dieviem esot aplami priekšstati — vīram, kas nekad nav sacījis vai darījis ko zaimīgu, bet, gluži otrādi, runājis un rīkojies tā, kā runā un rīkojas cilvēks, kas ir augstākajā mērā dievbijīgs un arī pelnījis, lai viņu par tādu uzskata.

2

AUTORA DOMAS PAR APSŪDZĪBAS OTRO PUNKTU

1. Mani pārsteidz arī tas, ka ir ļaudis, kas noticējuši, ka Sokrāts samaitājis jaunatni — viņš, kuram bez jau minētajām īpašībām vairāk nekā jebkuram citam cilvēkam piemita pirmām kārtām vislielākā atturība mīlas un galda baudījumos, tad neparasta izturība pret aukstumu un karstumu un visāda veida grūtībām, turklāt vēl ari ieradums būt tik pieticīgam ikdienas vajadzībās, ka viņš ar saviem gaužām niecīgajiem līdzekļiem pavisam viegli rada iztiku. 2. Kā tad viņš, būdams tāds cilvēks, varētu padarīt citus par bezdievjiem, likuma pārkāpējiem, plītniekiem, saldkaisliem un darba nespējīgiem mīkstčauļiem? Nē, viņš, gluži otrādi, daudzus no tā paglāba, iedvesdams viņiem tieksmi pēc tikuma un modinādams cerību, ka viņi kļūs par tikumiski pilnvērtīgiem cilvēkiem, ja rūpēsies par sevi. 3. Taču Sokrāts nekad neapņēmās šai ziņā būt par skolotāju, bet, būdams pats, kā visi redzēja, tik krietns vīrs, cilvēkos, kas ar viņu sagājās, modināja cerību, ka tie, viņu atdarinādami, arī paši kļiis tādi.

4. Ari savu miesu Sokrāts neatstāja novārtā un cilvēkus, kas to darīja, neslavēja. Viņš nosodīja tos, kas pārmērīgi pieēdas un tad pārmērīgi piepūlas,11,1 bet atzina par pareizu ēst, cik sirdij tīk; tad ēdienu varot arī pienācīgi sagremot. Tādu dzīves veidu viņš uzskatīja par pietiekami veselīgu un atzīmēja, ka tas ari nestāvot ceļā gādībai par dvēseli. 5. Viņš arī neatzina nekādu greznību un pārspīlējumus ne apģērba, ne apavu, ne pārējo dzīves vajadzību ziņā.

Tāpat viņš nerosināja savus sarunbiedrus uz mantkāri un centās viņus atbrīvot no visādām kaislībām. No tiem, kas tiecās pēc viņa sabiedrības, viņš naudu neņēma. 6. Šādā nesavtībā viņš saskatīja gādību par savu brīvību, bet tos, kas par sarunām ņēma atalgojumu, saukāja par vergu tirgotājiem, kuri pārdodot paši sevi, jo viņi esot spiesti runāt ar tiem, no kuriem saņem naudu. 7. Viņš brīnījās par to, kā gan cilvēks, kas pasludinājis sevi par tikumības skolotāju, varot ņemt naudu un neuzskatot par savu lietāko ieguvumu to, ka iemanto labu draugu, bet baidoties, ka tas, kas sasniedzis tikumisku pilnību, varētu aizmirst savam lielākajam labdarim izrādīt pēc iespējas lielāku pateicību..

8. Sokrāts turpretim nekad nevienam nekā tamlīdzīga nesoli ja, bet bija pārliecināts, ka tie viņa sarunbiedri, kuri pārņems viņa dzīves principus, visu mūžu būs labi draugi kā viņam, tā arī savā starpā.

Kā gan tāds cilvēks varētu samaitāt jaunatni? Jeb varbūt gādība par tikumu būtu saucama par samaitāšanu?

9.   «Bet, zvēru pie Zeva,» teica apsūdzētājs, «viņš mudināja savus sarunbiedrus nievāt pastāvošos likumus, sacīdams, ka esot muļķīgi amatpersonas valstī iecelt ar pupu palīdzību,102 jo nevienam taču nebūtu pa prātam, lai viņam ar pupām nozīmē stūrmani, namdari, flautistu vai kādu citu tamlīdzīga darba darītāju, kaut gan kļūdas šajās jomās nodarītu daudz mazāk ļauna nekā valsts darbā.» Šādas runas, apsūdzētājs teica, jaunajos ļaudīs radot nicinājumu pret pastāvošo valsts iekārtu un tieksmi uz vardarbību.

10. Es turpretim atzīstu, ka izglītotiem cilvēkiem, kas uzskata sevi par spējīgiem nākotnē pilsoņiem dot derīgus padomus, vismazāk piemīt tieksme uz varmācību, jo viņi zina, ka varmācībai seko tikai naids un briesmas un ka vēlamo bez jebkāda riska var sasniegt ar draudzīgu pārliecināšanu. Ļaudis, pret kuriem lieto varu, jūt naidu, it kā viņiem tiktu kas atņemts, bet tiem, kurus pārliecina, sirdī rodas draudzības jūtas, it kā viņiem būtu izdarīts pakalpojums. Tāpēc varmācība nav raksturīga izglītotiem cilvēkiem, bet gan tādiem, kuriem ir spēks, bet trūkst saprāta.

11.Turklāt ikvienam, kas uzdrošinās rīkoties varmācīgi, vajadzīgs prāvs skaits palīgu; tam, kas spējīgs pārliecināt, nevajag neviena: viņš ir drošs, ka tiks ar saviem uzdevumiem galā viens. Arī citus nāvēt viņam nekad negadīsies: kurš gan gribētu labprātāk kādu nogalināt nekā atstāt viņu dzīvu un šādi iegūt viņa atbalstu?

12. «Bet,» sacīja apsūdzētājs, «divi kādreizējie Sokrātā draugi — Kritijs un Alkibiāds104 —valstij nodarījuši milzīgu ļaunumu. Kritijs oligarhijas laikā105 bijis vismantkārīgākais, varmācīgākais un asinskārākais no visiem, Alkibiāds savukārt — visnesavaldīgākais, iedomīgākais un varmācīgākais cilvēks demokrātiskajā iekārtā.»

13.  Ja abi valstij nodarījuši ļaunumu, es nedomāju viņus aizstāvēt. Vienīgi pastāstīšu, kādi viņiem bijuši sakari ar Sokrātu.

14.  Abi bija paši godkārīgākie cilvēki Atēnās. Viņi visās lietās gribēja būt noteicēji un vēlējās, lai viņu vārdi kļūtu jo slaveni. Taču viņi zināja, ka Sokrāts pārtiek no gaužām niecīgiem līdzekļiem, bet ar tiem pilnigi apmierina savas vajadzības, visos baudījumos ir augstākajā mērā pieticīgs un sarunbiedrus ar saviem argumentiem virza, kurp grib.

15. Kas varētu pateikt, vai viņi, būdami lādi cilvēki, kādus nupat viņus raksturoju, būtu meklējuši, lo visu vērodami, Sokrātā sabiedrību tālab, ka būtu tiekušies pēc viņa dzives veida un mērenības, vai arī cerībā, ka, saiedamies ar viņu, iemācīsies veikli runāt un darboties? 16. Es vismaz domāju tā: ja dievs būtu viņiem ļāvis izvēlēties vai nu visu mūžu dzīvot tā, kā viņi redzēja dzīvojam Sokrātu, vai mirt, viņi drīzāk būtu devuši priekšroku nāvei. Tas bija redzams no viņu rīcības: tiklīdz viņi uzskatīja, ka ir pārāki par saviem biedriem, viņi tūdaļ novērsās no Sokrātā un pievērsās valsts darbam, kura dēļ bija pieslējušies Sokratam.

17. Sai sakarā varētu, iespējams, sacīt, ka Sokratam nevajadzēja saviem sarunbiedriem mācit politiku, pirms viņš nebija tiem iemācījis būt saprātīgiem un savaldīgiem. Pret to man nekas nav iebilstams. Taču ir zināms, ka visi skolotāji gan paši rāda skolniekiem piemēru, kā viņi liek savu mācību lietā, gan arī cenšas tiem to ieskaidrot vārdos. 18. Arī Sokrāts, es zinu, saviem sarunbiedriem bija tikumiskās pilnības paraugs un ar viņiem lieliski risināja sarunas par tikumu un citiem cilvēku dzīves jautājumiem. Zinu arī, ka viņi, kamēr bija saistīti ar Sokrātu, bija saprātīgi un savaldīgi un ne jau aiz bailēm, ka Sokrāts varētu viņus sodīt vai pārmācīt, bet uzskatīdami tādu rīcību par vislabāko.

19. Te nu varbūt daudzi no tiem, kas sevi dēvē par filozofiem, iebildīs, ka taisnīgs cilvēks nekad nevar kļūt par netaisnīgu, savaldīgs un saprātīgs — par augstprāti un ka vispār neviens, kurš reiz iemācījies, ko iespējams iemācīties, to vairs nekad neaizmirsīs. Sai ziņā es domāju citādi. Tāpat kā cilvēks, kas nevingrina savu miesu, nespēj veikt fizisku darbu, arī tas, kas nevingrina dvēseli, ka redzams, nav spējīgs veikt dvēseles uzdevumus: viņš nespēj darīt to, kas jādara, nedz atturēties no tā, no kā jāatturas. 20. Tāpēc tēvi savus dēlus, kaut arī tie būtu saprātīgi un savaldīgi, cenšas pasargāt no nekrietniem cilvēkiem, būdami pārliecināti, ka krietnu cilvēku sabiedrība tiem ir likuma skola, turpretī draudzēšanās ar nekrietniem cilvēkiem tikumu samaitā.

To apliecina arī dzejnieki. Viens no viņiem106 saka:

Krietnumu mācīties vari no krietnajiem, bet, ja ar ļauniem Cilvēkiem saieties tīk, viss tev izkūpēs prāts.

Un cits:

Labais cilvēks mēdz reizēm būt nekrietns, bet citureiz cildens.107

21.   Ari es esmu vienisprātis ar viņiem: tāpat kā aizmirst dzejoļus, ja tos neatkārto, aizmirstas, ka zināms, ari skolotāja vārdi, ja pret tiem izturas nevērīgi. Bet, ja kāds aizmirst pamācības, viņam no atmiņas izgaisīs arī iespaidi, kas modinājuši viņa dvēselē tieksmi pēc tikuma Un, ja tie ir izgaisuši, tad nav jābrīnās, ka aizmirstas arī pats tikums.

22. Tāpat redzu, ka cilvēki, kuri nodevušies dzeršanai un aizrāvušies ar mīlas dēkām, vairs nespēj rūpēties par to, kas nepieciešams, un atturēties no tā, kas neklājas. Piemēram, daudzi, kuri spēja būt taupīgi, kad vēl nebija iemīlējušies, uz to vairs nav spējīgi, līdzko ļaujas inilas kaislei. Izšķieduši savus līdzekļus, viņi vairs neatturas no peļņas avotiem, no kuriem agrāk vairījās, tos uzskatīdami par apkaunojošiem. 23. Kāpēc tādā gadījumā lai nebūtu ari iespējams, ka cilvēks, kas agrāk bijis saprātīgs un savaldīgs, vēlāk kļūst nesaprātīgs un nesavaldīgs un tas, kas agrāk spējis rīkoties taisnīgi, to vēlāk vairs nespēj? Manuprāt, visas labās, cildenās īpašības iespējams attīstīt, sevišķi savaldību: jutekliskās dziņas, kas miesā sadzīvo kopā ar dvēseli, cenšas dvēseli virzīt uz to, lai tā nebūtu savaldīga, bet lai tā jo drīzāk iztop tām un miesai.

24.     Tā arī Kritijs un Alkibiāds varēja, kamēr vēl bija saistīti ar Sokrātu, ar Viņa atbalstu apvaldīt savas ļaunās kaislības. Bet, kad viņi no Sokrātā bija novērsušies, Kritijs aizbēga uz Tesāliju un tur sagājās ar cilvēkiem, kuriem bezlikumība bija vairāk pa prātam nekā taisnība.108 Savukārt Alkibiāds, kuru, aizrāvušās ar viņa skaistumu, lenca daudzas augstākās sabiedrības sievietes un — ietekmes dēj, kāda viņam bija gan dzimtenē, gan sabiedrotajos — daudzi ievērojami cilvēki samaitāja ar glaimiem, kuru tauta cienīja un kurš bez grūtībām izvirzījās valsts priekšgalā, pārstāja domāt par sevi, tāpat kā atlēti, sacīkstēs viegli izcinijuši uzvaru, pamet novārtā vingrināšanos.

25.       Vai šādos apstākļos, kad abi lepojās ar savu izcelsmi, dižojās ar bagatibu un bija kļuvuši iedomīgi uz ,jvu ietekmi un tik daudz cilvēku viņus lutināja, kad turklāt viņi jau sen bija atstājuši Sokrātu,— vai šādos apstākļos jābrīnās par to, ka viņi kļuva augstprātīgi?  Un pēc visa tā apsūdzētājs viņu kļūdās vaino Sokrātu!

Bet vai par to, ka Sokrāts abus jaunībā, kad cilvēkam īpaši raksturīga neapdomība un nesavaldība, bija padarījis par tikumīgiem cilvēkiem, viņš, pēc apsūdzētāja domām, nekādu uzslavu nav pelnījis?

27.Ta taču citkārt nemēdz spriest. Kuram flautistam, kuram kitaristam, kuram skolotājam vispār, kas savus audzēkņus izveidojis par teicamiem lietpratējiem, būtu jāatbild par to, ka, audzēkņiem pārejot pie citiem skolotājiem, viņu prasme iet mazumā? Kurš tēvs, kam dēls, saiedamies ar kādu cilvēku, uzvedas krietni, bet vēlāk, sadraudzējies ar citu, kļūst par nelieti, par to vainos iepriekšējo draugu? Vai viņš, gluži otrādi, neslavēs to jo vairāk, jo nekrietnāks dēls kļuvis otra drauga sabiedrībā? Jā, pat tēvi, kuri dzīvo kopā ar saviem dēliem, nav vainojami bērnu pārkāpumos, ja pašu dzīves veids ir nevainojams. 28. Būtu taisnīgi, ja tāpat vērtētu arī Sokrātu. Ja viņš pats būtu rīkojies nepareizi, viņu pamatoti varētu uzskatīt par sliktu cilvēku. Bet, ja viņa dzīves veids allaž bijis nevainojams, vai tad būtu taisnīgi viņam pārmest nekrietnību, kas pašam nepiemita?

29. Tiesa gan, ja Sokrāts, pats nekā slikta nedarīdams, būtu noskatījies viņu nekrietnajā rīcībā un to atzinis par pareizu, viņš pelnītu nosodījumu. Bet viņš, pamanījis, ka Kritijs iemīlējies Eitidēmā109 un grib viņu pavest, lai būtu ar viņu tādās attiecībās, kādās ir cilvēki, kas mīlas baudu meklē fiziskajā tuvībā, centās Kritiju no tā atturēt, norādīdams, ka brīvam, krietnam cilvēkam neklājoties kā ubagam pazemīgi lūgties savu mīluli, kura acīs viņš taču gribot likties sevišķi cienījams, lai tas viņam ko atmet, turklāt ne jau ko labu. 30. Bet, kad Kritijs viņam neklausīja un Eitidēmam nedeva mieru, Sokrāts daudzu cilvēku, arī paša Eitidēma klātbūtnē esot teicis — viņam liekoties, ka Kritijam piemīt kaut kas no cūkas: viņš gribot pie Eitidēma trīties kā sivēni pie akmeņiem. 31. Kopš šā brīža Kritijs Sokrātu ienīda. Un, kad viņš, būdams Trisdesmit vīru kolēģijas loceklis, līdz ar Ha- riklu"0 bija kļuvis par likumdošanas komisijas locekli, viņš Sokratam to pieminēja un ierakstīja likumos punktu, kas aizliedza mācīt vārda mākslu. Gribēdams Sokratam kaitēt, bet nezinādams, kur viņam pieķerties, Kritijs pārmeta viņam to, ko tauta parasti piedēvē par vainu visiem filozofiem,"1 un nomelnoja viņu ļaužu acīs. Es pats gan nekad nekā tamlīdzīga no Sokrātā netiku dzirdējis, nedz arī zinu kādu, kas būtu apgalvojis, ka dzirdējis.

32.  Drīz viss kļuva skaidri redzams. Kad Trīsdesmit viru kolēģija daudzus pilsoņus — un ne jau sliktākos — sodija ar nāvi un daudzus, pavedināja uz nelikumīgu rīcību, Sokrāts reiz sacīja, ka viņam liekoties dīvaini, ja cilvēks, kas, kļuvis par ganu, pieļāvis lopu skaita samazināšanos un to kvalitātes pazemināšanos, negribot atzīt, ka viņš ir nederīgs gans. Bet vēl jo dīvaināk, ka vīrs, kas, kļuvis par valsts vadītāju, samazina pilsoņu skaitu, kā arī samaitā viņus, par to necik nekaunoties un neuzskatot sevi par nederīgu valsts vadītāju.

33. Kad Kritijam un Hariklam to darīja zināmu, viņi ataicināja Sokrātu, parādīja viņam likumu un aizliedza risināt pārrunas ar jauniem ļaudīm. Sokrāts vaicāja, vai drīkstot tiem pajautāt, ja viņam šajā priekšrakstā kaut kas neesot saprotams. Viņi atbildēja, ka drīkstot.

34. «Esmu gatavs,» Sokrāts teica, «paklausīt likumiem. Bet, lai es aiz nezināšanas, pašam nemanot, kaut kādā ziņā nepārkāptu likumu, vēlos no jums, lūk, ko skaidri uzzināt: kāpēc liekat man atturēties no vārda mākslas — vai saistīdami to ar patiesām runām vai nepatiesām? Ja saistāt to ar patiesām runām, tad acīmredzot nāksies atturēties no tādām, ja ar nepatiesām, tad acīmredzot būtu jācenšas runāt patiesi.»

35.  Tad Harikls sadusmojās un teica: «Ja nezini to, Sokrat, tad pavēlēsim tev darīt ko vieglāk saprotamu: lai vispār nesarunājies ar jauniem cilvēkiem.»

Sokrāts sacīja: «Tādā gadījumā, lai nebūtu nekādu pārpratumu, nosakiet man, līdz kādam vecumam cilvēki uzskatāmi par jauniem.»

«Tikmēr,» atteica Harikls, «kamēr viņi, vēl nebūdami pietiekami saprātīgi, nedrīkst būt par Padomes locekļiem: tātad nerunā ar cilvēkiem, kuriem vēl nav trīsdesmit gadu!»

36.  «Bet, ja nu vēlos ko nopirkt,» Sokrāts turpināja, «un pārdevējam ir mazāk par trīsdesmit, vai es tad nedrīkstu pajautāt, cik viņš prasa?»

«Tādās reizēs drīkst,» Harikls atbildēja, «bet tu mūždien jautā, ko pats zini. Tad tādos gadījumos nejautā!»

«Tad arī nedrīkstu atbildēt,» Sokrāts turpināja, «ia man kāds jauns cilvēks prasa, ko zinu,— piemēram, kur dzīvo Harikls vai kur atrodas Kritijs?»

«To, protams, drīkst,» Harikls atbildēja.

65

37. Taču tad ierunājās Kritijs: «Bet tev, Sokrat, nāksies atteikties no saviem kurpniekiem, namdariem un kalē-

3 618

jiem:"2 šos, manuprāt, tava mēle jau pavisam nodeldējusi.»

«Tātad ari no tā, kas seko sarunām par šiem,» Sokrāts sacīja, «no taisnības, dievbijības un visa tamlīdzīga?»

«Jā,» Harikls teica, «un arī no ganiem. Citādi piesargies, lai arī tev nenāktos samazināt lopu skaitu.»

38. Te nu kļuva skaidrs, ka saruna par lopiem viņiem darīta zināma un viņi par to uz Sokrātu tur ļaunu prātu.

Līdz ar to būtu noskaidrots, kādos sakaros Sokrāts bijis ar Kritiju un kāda bijusi viņu attieksme vienam pret otru.

39. No savas puses gribu vēl piebilst, ka neviens pats nevar neko iemācities no tāda cilvēka, kas viņam nav pa prātam. Taču Kritijs un Alkibiāds, kamēr sagājās ar Sokrātu, to darīja nevis tāpēc, ka Sokrāts viņiem būtu bijis pa prātam, bet gan tāpēc, ka abi jau no paša sākuma bija sev sprauduši mērķi nostāties valsts priekšgalā. Arī tad, kad abi vēl bija saistīti ar Sokrātu, viņi vislabprātāk sarunājās ar vadošajiem valstsvīriem. 40. Tā, piemēram, Alkibiādam, kad viņam vēl nebija divdesmit gadu, esot bijusi šāda saruna par likumiem ar viņa aizbildni Pe- riklum , toreizējo valsts vadītāju.

41.  «Vai tu man varētu paskaidrot, Perikl, kas tas ir — likums?» Alkibiāds vaicājis.

«Protams,» Perikls atbildējis.

«Tad, dievu dēļ, paskaidro man to,» Alkibiāds turpinājis. «Kad dzirdu ļaudis kādu vīru cildinām par to, ka viņš cieni likumu, tad iedomājos, ka šādu uzslavu taču nebūs pelnījis tāds cilvēks, kurš nezina, kas ir likums.»

42.  «Tas, ko vēlies, Alkibiād, nav grūti izpildāms,» Perikls sacijis. «Tātad gribi zināt, kas ir likums: likumi — tas ir viss, ko sapulcējusies tauta nolēmusi un rakstveidā fiksējusi, norādīdama, kas jādara un ko nedrīkst darīt.»

«Uzskatīdama, ka jādara kas labs vai kas ļauns?»

«Protams, kas labs, manu zēn,» Perikls teicis, «ne jau kas ļauns.»

43.  «Taču, ja nesanāk tauta, bet, kā tas notiek oligar hiski pārvaldītajās valstīs, tikai daži cilvēki un uzraksta kas jādara,— kas tad tas ir?»

«Viss,» Perikls sacījis, «ko valsts vara nospriedusi pai to, kas jādara, un rakstveidā fiksējusi, saucas likums.»

«Bet, ja vara valsti pieder tirānam"'1 un viņš dod pilsoņiem priekšrakstus par to, kas jādara,— vai arī tas būs likums?»

«Jā,» Perikls atbildējis, «ari priekšraksti, kurus dod tirāns, kam pieder vara valsti, saucas likums.»

44.  «Bet kas tad ir varmācība un nelikumība?» Alkibiāds nu jautājis. «Vai ne tas, ka stiprākais nevis ar pārliecināšanu, bet ar varu piespiež vājāko darīt, kas pašam tik?»

«Jā, tā man liekas,» Perikls teicis.

«Tātad viss, ko savos priekšrakstos liek pilsoņiem darīt tirāns, nevis pārliecinādams viņus, bet piespiezdams ar varu, ir nelikumība?»

«Jā, tā šķiet,» Perikls atteicis. «Ņemu atpakaļ savu apgalvojumu, ka visi tirāna priekšraksti, kurus viņš dod, nepārliecinādams pilsoņus, ir likums.»

45. «Un to, ko rakstveidā fiksē mazākums, nepārliecinādams vairākumu, bet izmantodams savu varu,— vai sauksim to par varmācību vai nesauksim?»

«Viss,» Perikls atbildējis, «ko kāds piespiež citu darīt — vienalga, vai ar rakstveida norādījumu vai bez tāda —, viņu nepārliecinādams, man šķiet drīzāk varmācība nekā likums.»

«Tātad ari tas, ko rakstveidā fiksē visa tauta, izmantodama savu varu pār mantīgajiem, nevis pārliecinādama viņus, būtu drīzāk varmācība nekā likums?»

46. «Jā, Alkibiād,» Perikls sacījis, «arī mēs tavos gados bijām lieli meistari uz tādiem stiķiem — aizrāvāmies ar visādiem āķīgiem jautājumiem un izdomājām tādus, tāpat kā, liekas, ar tiem tagad aizraujies tu.»

Uz to Alkibiāds teicis: «Kaut, Perikl, es būtu bijis kopā ar tevi toreiz, kad šajās lietās pārspēji pats sevi!»

47. Tātad, līdzko Kritijs un Alkibiāds iedomājās, ka viņi ir pārāki par tālaika valstsvīriem, viņi Sokratam vairs netuvojās. Sokrāts viņiem vispār nebija pa prātam, un viņus kaitināja arī tas, ka Sokrāts ikreiz, kad viņi to uzmeklēja, aizrādīja uz viņu kļūdām. Tad viņi pievērsās valsts darbam, kura dēļ bija griezušies pie Sokrātā.

48.  Bet Kritons, Hairefonts, Hairekrats, Hermogens, Simmijs, Kebēts, Faidons"5 un citi Sokrātā sarunbiedri sagājās ar viņu, lai kļūtu nevis par veikliem runātājiem Tautas sapulcē vai tiesā, bet par pilnvērtīgiem cilvēkiem, kas prastu pareizi izturēties pret ģimeni un kalpiem, radiem un draugiem, valsti un citiem pilsoņiem. Un no šiem cilvēkiem neviens ne jaunībā, ne vecumā nav darījis nekā slikta, nedz kādreiz apsūdzēts tiesā.

49.  «Bet Sokrāts,» teica apsūdzētājs, «mācīja nievājoši izturēties pret vecākiem, iestāstīdams saviem sarunbiedriem, ka padarot viņus gudrākus, nekā ir viņu tēvi,"" un aizrādīdams, ka saskaņā ar likumu drīkstot pat tēvu siet važās, ja pierādīts, ka viņš ir prātā jucis;"7 tas viņam noderēja par argumentu apgalvojumam, ka esot likumīgi, ja gudrākais turot važās mazāk izglītoto.»

50. Bet patiesībā Sokrāts uzskatīja, ka cilvēku, kas otru sien važās zināšanu trūkuma dēļ, ar pilnām tiesībām drīkst savukārt siet važās citi, kuri zina to, ko viņš nezina. Tāpēc Sokrāts bieži pakavējās pie jautājuma, ar ko nezināšana atšķiras no ārprāta. Pēc viņa domām, ārprātīgo turēšana važās nākot par labu gan viņiem pašiem, gan viņu tuviniekiem, bet tiem, kuri tikai nezina to, kas jāzina, esot, dabiski, jāmācās no cilvēkiem, kuri to zina.

51. «Bet Sokrāts,» teica apsūdzētājs, «centās panākt, lai viņa sarunbiedri necienītu ne vien savu tēvu, bet ari pārējos tuviniekus, aizrādīdams, ka tuvinieki nespēj palīdzēt ne slimības laikā, ne liesā: vienā gadījumā palīdzot ārsti, otrā — prasmīgi aizstāvji.»

52. Pēc apsūdzētāju vārdiem, Sokrāts arī par draugiem esot sacījis, ka no viņu labvēlības vien neesot nekāda labuma, ja viņi nespējot arī palīdzēt. Tikai tie, Sokrāts esot apgalvojis, pelnījot cieņu, kuri zinot, kas vajadzīgs, un to arī varot izteikt vārdos. Viņš jaunajiem cilvēkiem iestāstījis, ka esot gudrāks par visiem un vislabāk protot padarīt gudrus arī citus, un tādā veidā panācis, ka sarunbiedru acīs citiem cilvēkiem salīdzinājumā ar viņu nebija nekādas vērtības.

53. Zinu, ka Sokrāts patiešām tā ir runājis par tēviem un citiem tuviniekiem, kā arī par draugiem; turklāt viņš teicis, ka, aizejot dvēselei — vienīgajam, kur norisinoties domāšana,— pat tuvākā cilvēka miesu pēc iespējas ātrāk iznesot laukā un apglabājot.

54. Pat dzīves laikā, viņš sacīja, ikviens, kaut gan mīlot sevi visvairāk, atbrīvojot miesu no visa nevajadzīgā un nederīgā un ļaujot to darīt arī citiem. Viņi apgriežot sev nagus un matus un izgriežot varžacis, uzticēdami ārstiem gan apgriešanu, gan izdedzināšanu, kaut gan tas viņiem sagādā mokas un sāpes, un uzskatot, ka par to vēl jāmaksā honorārs. Arī siekalas viņi izspļaujot pēc iespējas tālāk, jo, palikdamas mutē, tās nedodot nekādu labumu, bet drīzāk kaitējot.

55.   Jā, to visu Sokrāts patiešām sacīja, taču ne jau mācīdams, ka vajagot tēvu aprakt dzīvu vai sevi sakropļot, bet pierādīdams, ka nekas nesaprātīgs nav cieņā. Viņš aicināja cilvēkus kļūt pēc iespējas sapratīgākiem un noderīgākiem, lai neviens, - kas vēlas izpelnīties tēva, brāļa vai cita cilvēka cieņu, nepaļautos uz radniecību, bet censtos būt noderīgs tam, kura cieņu vēlas iegūt.

56. Apsūdzētājs arī vēl apgalvoja, ka Sokrāts no slavenāko dzejnieku darbiem esot atlasījis viskaitīgākās vietas un, balstīdamies uz tām, savus sarunbiedrus rosinājis kļūt par neliešiem un tirānijas"8 piekritējiem. Tā, piemēram, viņš esot citējis Hēsioda vārsmu:

Darbs nekad nav kauns, vien slinkums sagādā kaunu"9

un atzīmējis, ka dzejnieks te iesakot nevairīties ne no kādiem darbiem, kaut arī tie būtu negodīgi vai apkaunojoši, bet peļņas nolūkā ķerties arī pie tādiem. 57. Taču patiesībā Sokrāts, diskusijā konstatēdams, ka būt darbīgam cilvēkam ir noderīgi, būt slaistīgam — kaitīgi, ka strādāt ir labi, bet slaistīties — slikti, ar to gribējis teikt, ka cilvēks, kurš dara ko labu, strādā un ir darbīgs, bet tos, kas nododas kauliņspēlei vai nodarbojas ar citiem peļamiem niekiem, viņš nosauca par slaistiem. Šādā izpratnē izteikums

Darbs nekad nav kauns, vien slinkums sagādā kaunu gan ir gluži pareizs.

58. Sokrāts, kā apgalvoja apsūdzētājs, esot arī bieži citējis Homēra vārsmas, kur par Odiseju sacīts:

Kad viņš šeit sastapa valdnieku kādu vai izcilu vīru, Gāja pie tā, to atturēt centās un sacīja laipni: «Cienītais, neklājas tev šeit gluži kā gļēvulim drebēt! Labāk tu sēdi uz vietas un pārējiem ari liec sēsties!»1 "1 '1 Bet, kad viņš sastapa vienkāršu vīru, kas trokšņoja skaļi, Sita ar scepteri to un sauca ar īgnumu viņam: «Nelieti, rimsties un klusē! Jel klausies, ko citi tev saka, Tie, kas par tevi prot vairāk! Tu gļēvulis bijis un būsi! Karā tev nozīme maza, vēl mazāka padomē bija.»1 "1

So vietu Sokrāts esot iztulkojis tādējādi, it kā dzejnieks atzīstot par pareizu, ka sit vienkāršos, trūcīgos ļaudis. 59. Bet ne jau to sacīja Sokrāts, jo citādi viņš būtu uzskatījis, ka arī viņam pašam pienāktos sitieni. Viņš izteica domu, ka cilvēkus, kas nav nekam derīgi ne vārdos, ne darbos un nespēj vajadzības gadījumā palīdzēt ne karaspēkam, ne valstij, ne pašai tautai, vajadzētu — īpaši, ja viņi turklāt vēl ir nekaunīgi,— visādiem līdzekļiem apvaldīt, lai arī cik bagāti viņi būtu. 60. Sokrāts pretēji apsūdzētāja apgalvojumam nepārprotami bija tautas draugs un mīlēja cilvēkus.

Tādu cilvēku, kas tiecās pēc viņa sabiedrības, bija daudz gan Atēnās, gan citās pilsētās, taču viņš nekad ne no viena nepieņēma naudu par sarunām, bet visus dāsni apdāvināja ar to, kas pašam bija. Daži sīkas druskas no tā, ko paši bija saņēmuši no Sokrātā bez maksas, citiem pārdeva par lielu naudu1 "2 un nebija arī tautas draugi kā viņš; ar tiem, kuri nespēja maksāt, šie cilvēki vispār atteicās sarunāties.

61. Sokrāts darīja mūsu pilsētai godu arī citu tautu acīs daudz lielākā mērā nekā Lihs12i Spartai. Tas bija kļuvis slavens, cienādams svešiniekus, kuri Gimnopaidijās124 ieradās Spartā, bet Sokrāts savas bagātības tērēja visu mūžu un visiem, kas to vēlējās, darīja milzum daudz laba: ikviens, kas bija ticies ar Sokrātu, aizgāja no viņa tikumiski pilnvērtīgāks.

62.  Tāpēc domāju, ka Sokrāts, būdams tāds cilvēks, pelnījis, lai dzimtene turētu viņu. godā, nevis sodītu ar nāvi. Arī raugoties no likuma viedokļa, nonākam pie tāda paša secinājuma. Saskaņā ar likumu ar nāvi sodāmi pieķerti zagļi, laupītāji, maku griezēji, sienu urbēji,125 cilvēku tirgotāji1 "1 ' vai tempļu apzadzēji. No tādiem noziegumiem Sokrāts bija tālāk par jebkuru cilvēku pasaulē. 63. Viņš nekad nav noziedzies pret savu dzimteni, būdams vainīgs kāda kara neveiksmīgā iznākumā vai dumpī, nodevībā vai citā nelaimē, kas piemeklējusi valsti. Tāpat viņš personiskajā dzīvē nevienam nav atņēmis mantu, nedz vispār kādu iegrūdis nelaimē; jā, viņam nekas tamlīdzīgs pat nekad nav ticis pārmests.

64. Tad kā viņš būtu bijis tiesājams saskaņā ar šo apsūdzības rakstu? Viņš, kas nevis noliedza dievus, kā bija teikts apsūdzībā, bet, kā visiem zināms, godāja viņus vairāk nekā jebkurš cits cilvēks; kas jaunatni nevis samaitāja, kā viņam pārmeta apsūdzības ierosinātājs, bet, kā visiem zināms, tos savus sarunbiedrus, kuriem piemita kādas nosodāmas tieksmes, atbrīvoja no tam un rosināja censties pēc skaistākajiem, cildenākajiem tikumiem, kas dara valstis un ģimenes laimīgas. Vai viņš ar tādu rīcību nav pelnījis, lai valstī būtu lielā cieņā?

4

SARUNA AR ARISTODEMU127 PAR DIEVU EKSISTENCI

1. Ja daži cilvēki, pamatojoties uz rakstveida un mutvārdu liecībām par Sokrātu, uzskata, ka viņš gan esot teicami pratis rosināt cilvēkus, lai viņi pievēršas tikumam, bet neesot bijis spējīgs viņiem parādīt ceļu uz to, lai viņi padomā ne vien par tām sarunām, kurās viņš audzināšanas nolūkā ar saviem jautājumiem atspēkoja tos, kas iedomājās zinām visu, bet arī par tām, kuras viņam ik dienas bija ar draugiem, un tad lai ņemas spriest, vai viņš spējis padarīt savus sarunbiedrus labākus.

2.  Vispirms izstāstīšu kādreiz noklausītu Sokrātā sarunu ar Aristodēmu — tā dēvēto «Mazo»— par dievi š"ķo.

Dabūjis zināt, ka Aristodēms ne dieviem nes upurus, ne izmanto pareģojumus un pat zobojas par cilvēkiem, kas to dara, Sokrāts viņam reiz teica:

«Saki man, Aristodēm,— vai ir tādi cilvēki, kurus tu apbrīno viņu gudrības un prasmes dēļ?»

«Jā,» Aristodēms atbildēja.

3.  «Tad nosauc mums viņu vārdus!» Sokrāts aicināja.

«Episkajā dzejā visvairāk apbrīnoju Homēru, ditiram-

bos — Melanipīdu129 , traģēdijā — Sofoklu130 , tēlniecībā — Polikleitu131 , glezniecībā — Zeiksīdu1 ,L> .»

4.   «Kurš, tavuprāt, vairāk pelnī apbrīnu — tas, kas darina attēlus, kuriem nepiemīt ne saprāts, ne kustība, vai tas, kas rada ar prātu apveltītas, darbīgas dzīvas būtnes?»

«Pie Zeva, daudz lielākā mērā tas, kas rada dzīvas būtnes, ja vien tās nerodas nejaušības pēc, bet saprātīgu pārdomu rezultātā.»

«Tā kā ir parādības, kuru uzdevums nav zināms, un tādas, kuras acīm redzami pastāv, lai būtu kam noderīgas, tad kuras no tām uzskati par nejaušības, kuras — par saprātīgu pārdomu rezultātu?»

«Tām, kas rodas, lai nestu kādu labumu, liekas, jābūt saprātīgu pārdomu rezultātam.»

5.  «Vai tev nešķiet, ka tas, kas pirmsākumā radījis cilvēkus, viņiem pašu interesēs piešķīris arī orgānus, ar kuriem viņi spēj visu uztvert,— acis, lai redzētu redzamo, ausis — lai dzirdētu dzirdamo? Kāds labums mums būtu no smaržām, ja nebūtu deguna? Un kā mēs spētu just saldo un sīvo, un visu to patīkamo, ko mums sniedz mute, ja tajā nebūtu mēles, kura par to visu ir spriedēja?

6. Un vai providences radīts tev nešķiet ari tas, ka acis, būdamas vārīgas, aizsargātas ar plakstiem kā ar durvīm? Tiklīdz rodas vajadzība lietot acis, plaksti veras vaļā, bet miegā ir aizvērtas. Un, lai acīm nekaitētu vēji, pie plakstiem kā sietiņi pieaudzētas skropstas; uzacis savukārt kā nojumes sargā posmu virs acim, lai no galvas pilošās sviedru lāses nebojātu tās. Ausis uzņem visas skaņas un tomēr nekad nepiepildās. Visām dzīvajām būtnēm priekšējie zobi kalpo nokošanai, dzerokļi — saņemtās barības sasmalcināšanai. Mute, pa kuru miesā nokļūst viss, ko kāro dzīvās būtnes, novietota tuvu acīm un degunam, bet, tā kā izvadāmās vielas ir derdzīgas, attiecīgie kanāli atrodas pēc iespējas tālāk no maņu orgāniem. Un tu vēl vari šaubīties par to, vai tas, kas tik pārdomāti iekārtots, ir nejaušības vai saprātīgu pārdomu rezultāts?»

7. «Nē, pie Zeva,» Aristodēms atbildēja.«Raugoties no tāda viedokļa, te visai skaidri jaušama gudra, dzīvo radību mīloša meistara roka.»

«Un bērnu radīšanas dziņa, mātes tieksme uzaudzināt viņus, uzaudzināto bērnu milzīgā dzīvotgriba un milzīgās bailes no nāves?»

«Arī tas, bez šaubām, liek domāt par tādas būtnes prasmīgo veikumu, kura nospriedusi, ka pasaulē jābūt dzīvai radībai.»

8.  «Bet vai tevī pašā ir kas saprātīgs, kā tu domā?»

«Vaicā! Es atbildēšu.»

«Un kā tev šķiet: vai citur nav nekā saprātīga? Tu taču zini, ka tavā miesā ir tikai niecīga daļa cietas vielas, kuras ir ļoti daudz, un arī tikai niecīga daļa šķidruma, kura tāpat ir ļoti daudz. Tāpat no visām pārējām vielām, kuras pastāv lielos daudzumos, tavā miesā ietilpst tikai niecīga daļa. Tikai saprātu, kura nekur citur nav, tu, kā iedomājies, esi veiksmīgi visu sagrābis sev, un šī milzīgā, savā daudzveidībā bezgalīgā pasaule radusi savu teicamo kārtību kaut kāda neprāta pēc?»

9. «Jā gan, pie Zeva, jo neredzu saimniekus, kā redzu šejienes darinājumu meistarus.»

«Bet tu arī neredzi savu dvēseli, savas miesas saimnieci, un līdz ar to lu varētu apgalvot, ka nedari neko ar saprātu, bet visu tikai gadījuma pēc.»

10.  Uz to Aristodēms teica: «Nē, Sokrat, es nebūt nedomāju nonievāt dievišķo, vienīgi uzskatu to par pārāk dižu, lai tam būtu vajadzīga mana pielūgsme.»

«Tieši tāpēc, ka tas ir tik dižs un tomēr rūpējas par tevi, tev jo vairāk jāparāda tam gods,» Sokrāts atteica.

11. «Ja ticētu, ka dievi kaut cik rūpējas par cilvēkiem, tad, vari nešaubīties, es neatstātu viņus novārtā.»

«Tatad netici, ka viņi rūpējas par tiem? Pirmkārt, viņi no visiem dzīvajiem radījumiem vienīgi cilvēkam piešķīruši taisnu stāju. Sī stāja ļauj viņam redzēt tālāk uz priekšu un labāk vērot, kas atrodas virs viņa, un tā viņš var vieglāk izsargāties no briesmām. Otrkārt, dievi pārējās dzīvās būtnes apveltījuši ar kājām, kas tām ļauj vienīgi staigāt, bet cilvēkam arī vēl dāvājuši rokas, kuras veic lielāko daļu darbu, kas mūs dara laimīgākus par citām būtnēm.

12. Un vēl: mēle gan ir visiem dzīvajiem radījumiem, bet tikai cilvēka mēlei dievi piešķīruši spēju, tai pieskaroties dažādām vietām mutē, veidot artikulētas skaņas un citiem darīt zināmu visu, ko gribam. Dāvādami arī citām dzīvām būtnēm mīlas priekus, dievi tos ierobežojuši ar noteiktu gadalaiku, mums turpretī piešķīruši tos nepārtraukti līdz pat vecumdienām.

13.  Taču dievība nav aprobežojusies ar gādību par mūsu miesu, bet — un tas ir pats svarīgākais — cilvēku apveltījusi arī ar pašu cildenāko dvēseli. Kādas citas būtnes dvēsele būtu vispirms ievērojusi, ka ir dievi, kuri izveidojuši visu, kas ir cildens un skaists? Kādas būtnes vēl bez cilvēku dzimuma godā dievus? Kāda dvēsele spēj labāk nekā cilvēka dvēsele sargāties no bada un slāpēm, sala un tveices, kā arī no slimībām, vingrinoties attīstīt spēku, cītīgi mācīties, kā arī atcerēties dzirdēto, redzēto, mācībās apgūto?

14.  Vai tev nav skaidrs, ka salīdzinājumā ar citām būtnēm cilvēki dzīvo kā dievi, būdami no dabas pārāki par tam miesā un dvēselē? Radījums, kam būtu vērša ķermenis, bet cilvēka saprāts, nevarētu darīt, ko gribētu; tapat dzīvnieki, kuriem gan ir rokas, bet trūkst saprāta, nespēj neko vairāk. Bet lu, kuram tikušas šīs abas lieliskas veltes, vēl netici, ka dievi par tevi rūpējas? Kas tad viņiem būtu jādara, lai tu atzītu, ka viņi gādā par tevi?»

15.   «Viņiem vajadzētu man sūtīt padomdevējus, kuri norādītu, ko darīt un ko nedarīt, tāpat kā, pēc tava apgalvojuma, sūt'a tev.»133

«Bet, kad dievi atēniešiem pēc viņu pieprasījuma ar pareģojumiem dara ko zināmu vai ar brīnumainām zīmēm ko pavēsti grieķiem, visiem cilvēkiem,— vai tas, tavuprāt, uz tevi neattiecas? Vai viņi vienīpi tevi izslēdz un atstāj bez ievērības?

16. Kā tu domā: vai dievi būtu cilvēkā radījuši ticību, ka viņi var darīt labu un ļaunu, ja to nespētu, un cilvēks visu laiku nebūtu manījis, ka tiek krāpts? Vai neredzi, ka cilvēku vecākie un gudrākie veidojumi — valstis un tautas — izrāda visdziļāko dievbijību un ka cilvēki savos saprātīgākajos gados dieviem parāda vislielāko godu?

17. Iegaumē, draugs,» Sokrāts turpināja, «ka arī prāts, kas tevī mīt, ar lavu miesu rīkojas, kā grib. Tāpēc jātic, ka arī Visumā mītošais saprāts iekārto Visumu pēc sava ieskata, un nedrīkst domāt, ka tavs skatiens var aptvert daudzus stadijus'", bet dievības acs nespēj vienlaikus redzēt visu, ka tavs gars var domāt reizē par to, kas noliek gan šeit, gan Ēģiptē un Sicīlijā, bet dievības prāts nav spējīgs rūpēties par visu uzreiz.

18.Parādīdams citiem cilvēkiem cieņu, tu uzzināsi, kurš savukārt vēlas parādīt cieņu tev; izdarīdams viņiem pakalpojumus, dabūsi zināt, kurš savukārt ir ar mieru pakalpot tev; prasīdams viņiem padomu, gūsi skaidrību par to, kurš ir gudrs. Ja tu līdzīga kārtā, dieviem parādīdams godu, centīsies uzzināt, vai viņi vēlas tev dot padomu tais jomās, kas cilvēkam ir apslēptas, tad sapratīsi, ka dievībai ir tik liela vara un tādas spējas, ka tā vienlaikus visu redz, visu dzird, visur ir klāt un vienlaikus gādā par visu.»

19. Man likās, ka Sokrāts ar šādām sarunām tādā mērā prata ietekmēt savus draugus, ka viņi atturējās no visa bezdievīgā, netaisnā un nekrietnā, ne vien citiem cilvēkiem redzot, bet arī vienatnē, jo bija pārliecināti, ka it nekas, ko viņi dara, dieviem nepaliek apslēpts.

5

PAR SAVALDĪBU

1. Ja savaldība uzskatāma par cildenu un vērtīgu cilvēka īpašību, tad aplūkosim, vai Sokrāts to sekmēja ar šādām runām:

«Draugi! Ja mums izceltos karš un mēs gribētu izraudzīt cilvēku, kura vadībā visdrīzāk varētu gan paši izglābties, gan pieveikt ienaidnieku,— vai mēs tad ievēlētu tādu vīru, par kuru būtu zināms, ka viņš ir-nesātīgs ēšanā un dzeršanā, saldkārs, fiziski neizturīgs un liels guļava? Kāda mums varētu būt paļāvība, ka tāds cilvēks spēs mūs glābt un pieveikt ienaidniekus? 2. Un, ja mēs mūža nogalē gribētu kādam uzticēt savu dēlu audzināšanu, neprecētu meitu sargāšanu vai mantas glabāšanu,— vai mēs šāda gadījumā nesavaldīgu cilvēku uzskatitu par tādas uzticības cienīgu? Vai nesavaldīgam vergam uzticētu lopus, klētis, lauku darbu uzraudzību? Vai mēs būtu ar mieru pat bez atalgojuma pieņemt tādu cilvēku par kalpu vai iepircēju?

3.  Bet, ja mēs nesavaldīgu cilvēku pat neņemtu par vergu,— vai mums tad jo vairāk nevajadzētu sargāties pašiem kļūt tādiem? Mantrauši, kas citiem atņem naudu, iedomājas, ka viņi ar to kļūst bagātāki. Ar nesavaldīgu cilvēku ir citādi: viņš ne tikai kaitē otram, pats gūstot labumu; nē, viņš gan dara pāri otram, taču vēl vairāk pats sev, ja vien par milzīgu ļaunumu uzskatāma ne vien savas mājas, bet ari savas miesas un dvēseles pazudināšana.

4. Kam gan draugu pulkā patiks tāds cilvēks, par kuru ir zināms, ka gards ēdiens un vīns viņam sagādā vairāk prieka nekā draugi, ka ielasmeitas viņam mīļākas nekā biedri? Vai ikvienam cilvēkam, kas uzskata savaldību par tikuma pamatu, nevajadzētu pirmām kārtām savā dvēselē iemantot šo īpašību? 5. Kas gan bez tās spētu iemācīties ko vērtīgu un to pienācīgi likt lietā? Vai cilvēks, kas ir juteklisku baudu vergs, nepazudina savu miesu un dvēseli? Pie Hēras,130 ikvienam brīvam cilvēkam vajadzētu, manuprāt, lūgt dievus, lai viņam netiktu tāds vergs, bet, ja viņš pats ir šādu baudu vergs, viņam lūgšus jālūdz dievi, lai tie viņam piešķir labus kungus, jo tikai ta viņš ir glābjams.»

6. Tā Sokrāts mēdza runāt, bet darbos apliecināja vēl lielāku savaldību nekā vārdos. Viņš ne vien apvaldīja tieksmi pēc jutekliskām baudām, bet arī neļāvās naudas kārdinājumam, jo uzskatīja, ka cilvēks, kas pieņem naudu no kura katra, padara to par savu kungu un nonāk verdzībā, kura ir tikpat apkaunojoša kā ikviena cita.

SARUNA AR ANTI FONTU136 PAR DAŽIEM DZĪVES PRINCIPIEM

1.  Nevar ari atstāt nepieminētu Sokrātā sarunu ar solistu Antifontu.

Kādudien Antifonts, gribēdams Sokratam atvilt viņa klausītājus, piegāja viņam klāt un, tiem dzirdot, sacīja:

2. «Es biju domājis, Sokrat, ka cilvēkiem, kas nodarbojas ar filozofiju, jākļūst laimīgākiem, bet tu, ka man šķiet, no filozofijas esi guvis tieši pretējo. Tu taču dzīvo tā, ka neviens vergs šādos apstākļos negribētu palikt pie sava saimnieka: ēdiens un dzēriens tev ir sliktāks par sliktu; arī tavs apmetnis nekam nav derīgs, turklāt tu valkā to gan vasaru, gan ziemu; tu staigā basām kājām un boz hitona137 . 3. Naudu tu neņem, bet tā taču cilvēkam, kas to iegūst, sagādā prieku un dod iespēju dzīvot brīvāk, patīkamāk. Ja 1 īdzīgi tam, kā skolotāji citās jomās mudina savus skolniekus atdarināt viņus, arī tu savus klausītājus noskaņo uz to, tad vari sevi uzskatīt par nelaimīgas dzīves skolotāju.»

4. Sokrāts uz to atbildēja: «Tu, Antifont, šķiet, iedomājies manu dzīvi tik nožēlojamu, ka, nešaubos, labprātāk gribētu nomirt nekā dzīvot tā kā es. Tad nu aplūkosim, kādas grūtības tu saskati manā dzīvē.

5. Varbūt to, ka citi, kuri ņem naudu, spiesti atstrādāt saņemto atalgojumu, bet es, nesaņemdams maksu, neesmu spiests runāt, ar ko nevēlos? Vai tu pulgo manu dzīves veidu, uzskatīdams, ka mans uzturs nav tik veselīgs un tik spēcinošs kā tavējais? Vai mani pārtikas līdzekļi ir grūtāk iegūstami, tāpēc ka tie būtu dārgāki un retāk sastopami? Vai ēdieni, kurus tu sev gatavo, tev garšo labāk nekā manējie man? Vai tad nezini: jo labāka cilvēkam ir ēstgriba, jo mazāk viņam vajag gardumu; jo vairāk gribas dzert, jo mazāk jūt vajadzību pēc tāda dzēriena, kas viņam nav pie rokas.

6.  Kas attiecas uz apmetņiem, tad tev ir zināms, ka cilvēki, kuri tos maina, dara to aukstuma un siltuma dēļ: apavus viņi nēsā, lai staigājot netraucētu dažādi priekšmeti, kas kājām rada sāpes. Bet vai esi kādreiz manījis, ka aukstuma dēļ es paliktu mājās biežāk nekā citi, ka tveicē strīdētos ar kādu par vietu pavēnī un sāpošu kāju dēļ neaizietu, kurp gribētos?

7. Vai nezini, ka cilvēki, kas no dabas ir vārgu vārgie, ar fiziskajiem vingrinājumiem tajā jomā, kādā vingrinās, kļūst stiprāki par spēkavīriem, kuri vingrināšanos pametuši novārtā, un vieglāk pārvar grūtības? Tu, redzams, netici, ka es, kas savu miesu, aizvien to vingrinādams, radinu tikt galā ar daždažādām nejaušībām, panesu visu vieglāk nekā tu, kas nenodarbojies ar vingrinājumiem?

8. Ja kāds nav vēdera, miega un juteklības vergs, vai tam par iemeslu, tavuprāt, nav tas, ka vina rīcībā ir vēl kas patīkamāks, kas sagādā prieku ne tikai tajā mirkli, kad to bauda, bet paver ari cerības, ka tā būs paliekoša vērtība? Bet tu, bez šaubām, zini, ka cilvēki, kas uzskata, ka viņiem nekur neveicas, nerod nekādu prieku, bet tiem, kas apzinās, ka gūst labas sekmes zemkopībā, kuģniecībā vai citā jomā, viņu panākumi sagādā prieku.

9. Tad kā tev šķiet: vai no tā visa iespējams gūt tikpat lielu baudu kā no apziņas, ka kļūsti pats labāks un ari savus draugus dari labākus? Es vismaz tā domāju. Un, kad valstij vai draugiem vajadzīga palīdzība,— kuram tad ir vairāk laika gādāt par to: tam, kas dzīvo tā kā tagad es, vai tam, kura dzīves veids ir tāds, kādu tu cildini? Kuram klāsies vieglāk karā — tam, kas nespētu dzīvot bez bagāta galda, vai tam, kuram pietiek ar to, kas viņam ir pie rokas? Kuru aplenkumā varēs drīzāk piespiest padoties — to, kam vajadzīgas ar milzīgām grūtībām sadabūjamas lietas, vai to, kas apmierinās ar viegli iegūstamām?

10.  Tu, Antifont, šķiet, laimi saskati greznā, dārgā dzīves veidā. Es turpretim domāju, ka stāvoklis, kad cilvēkam nekas nav vajadzīgs, ir kas dievišķs, bet tāds, kad vajadzīgs pēc iespējas mazāk,— dievišķajam ļoti tuvs; bet dievišķais ir pats pilnīgākais, un būt dievišķajam ļoti tuvu nozīmē būt ļoti tuvu pilnībai.»

11. Citureiz Antifonts, sarunādamies ar Sokrātu, teica: «Uzskatu tevi, protams, par godīgu cilvēku, Sokrat, bet nekādā gadījumā neuzskatu par gudru. Un tu, man šķiet, saproti to arī pats: ne no viena tu par savām sarunām neņem naudu. Taču savu apmetni vai māju, vai ko citu, kas tev pieder un maksā naudu, tu nevienam ne tikai neatdotu par velti, bet pat neatdotu zem tā vērtības.

12. No tā skaidri redzams, ka arī par savām sarunām tu ņemtu maksu, ne zemāku par to vērtību, ja uzskatītu, ka tām ir kāda vērtība. Tātad varētu tevi dēvēt par godīgu, jo nemāni nevienu aiz mantkāres, bet ne par gudru, jo tavām zināšanām nav nekādas vērtības.»

13.  Sokrāts atbildēja «Pie mums, Antifont, valda uzskats, ka skaistumu un gudrību vienādā mērā var likt lietā gan cēli, gan nekrietni. Ja kāds savu skaistumu kuram katram pārdod par naudu, to saucam par izvirtuli, bet, ja viņš, zinādams, ka viņu mīl cildens un krietns cilvēks, padara to par savu draugu, tad dēvējam viņu par tikumīgu. Tapat tas ir ar gudrību: cilvēkus, kas to kuram katram pārdod par naudu, saucam par sofistiem, bet par tādiem, kas citiem, kuros saskata labas dotības, māca visu to labo, ko zina paši, un iegūst viņus par saviem draugiem, spriežam, ka viņi rīkojas tā, kā pienākas krietniem pilsoņiem.

14. Tāpat kā citi cilvēki priecājas par labu zirgu, suni vai putnu, tā arī es jūtu vēl jo lielāku prieku par labiem draugiem un, ja ko labu zinu, tad mācu to viņiem un iepazīstinu viņus ar citiem cilvēkiem, no kuriem viņi, pēc manas pārliecības, varētu ko iemantot savai tikumiskajai pilnveidošanai. Atritinu arī senatnes gudro vīru grāmatas,138 kurās viņi mums atstājuši savas garīgās bagātības, un lasu tās kopā ar saviem draugiem, un, ja atrodam tur ko vērtīgu, to aizgūstam sev un uzskatām par lielu ieguvumu, ka kļūstam cits citam tuvi.»

Kad dzirdēju šādas runas, man likās, ka Sokrāts gan pats ir laimīgs, gan arī savus klausītājus ved uz tikumisku pilnību.

15.  Vēl citā reizē Antifonts Sokratam vaicāja, kāpēc viņš, uzskatīdams, ka citus sagatavo valsts darbam, pats tajā neiesaistoties, ja tiešām ko protot.

Sokrāts atbildēja: «Kurā gadījumā, Antifont,. es vairāk nodotos valsts darbam — veikdams to pats vai rūpēdamies par to, lai pēc iespējas vairāk cilvēku tam būtu piemēroti?»

II grāmata 1

SARUNA AR ARISTIPU" PAR SAVALDĪBU UN PIETICĪBU

1. Sokrāts, man likās, arī vēl ar šādu sarunu savos draugos sekmēja savaldību un mērenību ēšanā, dzeršanā, mīlas baudījumos un gulēšanā, kā arī izturību pret aukstumu, karstumu un fizisku piepūli. Ievērojis, ka viens no viņa draugiem šai ziņā pārāk izlaidies, Sokrāts tam teica:

«Saki man, Aristip: ja tev vajadzētu pieņemt audzināšanai divus jaunus cilvēkus — vienu, lai viņš kļūtu piemērots valdīšanai, bet otru, lai viņš par varu pat neiedomātos,— kā tu katru no viņiem audzinātu? Ja neiebilsti, aplūkosim šo jautājumu un sāksim ar pašu pamatu — ar uzturu.»

«Jā,» Aristips atbildēja, «arī man šķiet, ka uzturs ir visam pamatā, jo bez tā neviens nespētu dzīvot.»

2.      «Vai, pienākot attiecīgajam brīdim, vēlēšanās ēst neradīsies abiem?»

«Protams,» Aristips teica.

«Tad kuru no viņiem pieradināsi dot priekšroku pienākumam, nevis izdabāt vēderam?»

«Pie Zeva, to, kuru audzinām valdīšanai,» Aristips atbildēja, «lai, viņam valdot, valsts darbi netiktu atstāti novārtā.»

«Tātad,» Sokrāts turpināja, «ja abiem gribēsies dzert, no šā arī jāprasa, lai viņš spētu paciest slāpes?»

«Katrā ziņā,» Aristips atbildēja.

3.      «Un kuru radināsim pie mērenības miega ziņā, lai viņš spētu gan vēlu doties pie miera, gan agri celties un, ja vajadzētu, vispār palikt nomodā?»

«Arī pie tā radināsim to pašu,» Aristips teica.

«Bet pie atturības mīlas baudās, lai tās nebūtu par traucēkli pienākumu pildīšanā?»

«To pašu,» Aristips atbildēja.

«Un kuru rosināsim, lai nevairās no grūtībām, bet lai uzņemas tās no brīva prāta?»

«To pašu,» Aristips teica, «kuru audzinām valdīšanai.»

«Un, ja ir tāda zinātne, kas palīdz pieveikt ienaidniekus, kuru no abiem virzīsim uz tās apgūšanu?»

«Pie Zeva, vēl jo vairāk to pašu,» Aristips atbildēja, «jo bez tās arī no pārējām zinībām nebūs nekāda labuma.»

4.      «Tātad šādā veidā audzināts cilvēks nekritīs tik viegli ienaidnieku rokās, kā tas notiek ar dzīvniekiem, vai ne? No tiem, kā zināms, vienu daļu ķer ar ēsmu; kaut arī daži ir ļoti bailīgi, tomēr izsalkums dzen viņus pie tās, un tā viņus sagūsta; bet citus ķer, pievilinot ar dzeramo.»

«Jā, tā tas ir,» Aristips piekrita.

«Un vai citi dzīvnieki, piemēram, paipalu un irbju tēviņi, dzimumdziņas dēļ neieskrien tīklos, iekārē un cerībā uz kopošanos laizdamies mātītes balss virzienā un aizmirsdami draudošās briesmas?»

Aristips atzina arī to.

5.  «Un vai, tavuprāt, nav apkaunojoši, ja ar cilvēku notiek tas pats, kas ar nesaprātīgākajiem dzīvniekiem? Tā, piemēram, citu vīru sievu pavedēji ielavās sieviešu telpās, kaut gan zina, ka riskē piedzīvot ne vien to, ko likums paredz pavedējam, bet arī tapt apkaunotiem ja viņus pieķers nozieguma vietā.139 Un, lai gan pavedējam draud briesmas un pazemojumi un viņam ir tik daudz iespēju pilnīgā drošībā apmierināt savu kaisli, viņš tomēr uzņemas šādu risku. Vai tā jau nav visīstākā apsēstība?»

«Jā, tā man liekas,» Aristips piekrita.

6.  «Un, kaut gan cilvēku svarīgākie darbi pa lielākai daļai noris zem klajām debesīm, piemēram, karadarbība, lauku darbi un vēl citi visai nozīmīgi darbi, viņi tomēr lielākoties nav norūdīti pret aukstumu un karstumu. Kā tev šķiet — vai tā nav nolaidība?»

Aristips piekrita arī tam.

«Tātad nākamajam valdītājam, tavuprāt, jāattīsta sevī spējas viegli panest arī šīs grūtības?»

«Katrā ziņā,» teica Aristips.

7.  «Tātad — cilvēkus, kas visās šajās jomās spēj būt savaldīgi, pieskaitīsim pie tiem, kuri ir piemēroti valdīšanai, bet tos, kas nav spējīgi uz to, uzskatīsim par tādiem, kuriem par varu pat nav ko domāt?»

Arī tam Aristips piekrita.

«Un vai tu, zinādams, kāda vieta pienākas katrai no šīm cilvēku kategorijām, jau esi arī padomājis par to, pie kuras tu pēc taisnības varētu pieskaitīt pats sevi?»

8.  «Jā,» atbildēja Aristips. «Es nekādā gadījumā nepieskaitu sevi pie to cilvēku kategorijas, kuri tiecas pēc varas. Tāpat jau ir milzīgi grūti pašam sev nodrošināt visu nepieciešamo, un tāpēc man šķiet, ka cilvēks, kas ar to neapmierinās, bet vēl uzkrauj sev nastu gādāt ari par pārējiem pilsoņiem, ir gaužām nesaprātīgs. Viņš atsakās no daudz kā, ko pats gribētu, bet, atrazdamies valsts priekšgalā, saņem vēl sodu, ja nespēj visu izpildīt, ko tā pra^a. Vai tas nav gatavais neprāts? 9. Valstis uzskata sevi par tiesīgām apieties ar amatpersonām tāpat, kā es apejos ar saviem vergiem. No viņiem prasu, lai viņi mani bagātīgi apgādā ar visu nepieciešamo, bet lai paši nekam neskaras klāt. Valstis savukārt uzskata, ka amatpersonām jāsagādā tām pēc iespējas vairāk visādu labumu, bet amatpersonām pašām no tā visa jāatsakās. Tāpēc tos, kas ir ar mieru gan paši uzņemties daudz pūliņu, gan arī citiem tādus uzkraut, es audzinātu tā, kā iepriekš sacīts, un pieskaitītu pie cilvēkiem, kuri piemēroti valdīšanai. Taču sevi pieskaitu pie tiem, kas vēlas dzīvot pēc iespējas vieglāk un patīkamāk.»

10. Uz to Sokrāts sacīja: «Tad varbūt aplūkosim ari šādu jautājumu: kuri dzīvo patīkamāk — valdītāji vai pavalstnieki?»

«Jā, protams,» Aristips atbildēja.

«Ņemsim vispirms mums zināmās tautas: Āzijā persieši valda, bet sīrieši, frīģieši un līdieši viņiem pakļauti; Eiropā skiti valda, bet maioti140 tiem pakļauti; Āfrikā kartāgieši valda, bet lībieši viņiem pakļauti. Kuri no tiem, tavuprāt, dzīvo patīkamāk? Un kuri no grieķiem — pie tiem taču piederi ari pats —, pēc tavām domām, dzīvo patīkamāk — tie, kas valda, vai tie, pār kuriem šie valda?»

11.  «Bet es ari nemaz nepieskaitu sevi pie vergiem,» Aristips teica. «Manuprāt, jābūt kādam vidusceļam, pa kuru cenšos iet, proti, ne pa valdīšanas, ne verdzības, bet gan pa brīvības ceļu, kas visdrošāk ved uz laimi.»

12. «Jā,» Sokrāts sacīja, «ja, ejot pa šo ceļu, kas nav ne valdīšanas, ne verdzības ceļš, tu nesaskartos ar cilvēkiem, tev, iespējams, arī būtu taisnība. Bet, ja, dzīvodams cilvēku vidū, negribētu ne valdīt, ne pakļauties, ne labu prātu pakalpot valdītājiem, tu, esmu pārliecināts, redzētu, ka stiprākie gan sabiedriskajā, gan personiskajā dzīvē prot vājākos novest līdz izmisumam un turēt savā kalpībā. 13. Vai tev varbūt nav zināmi gadījumi, kad nopļauj cita sētu labību, nocērt cita stādītus kokus uņ visādos veidos izdara spiedienu uz vājākajiem, kas nevēlas pakļauties, kamēr tie labprātāk kļūst par vergiem nekā cīnās pret stiprākajiem? Un vai nezini, ka arī personiskajā dzīvē drosmīgie un spēcīgie pakļauj sev gļēvos un vājos un izsūc viņus?»

«Taču es,» Aristips iebilda, «nevēlos to piedzīvot un tāpēc neiekļaujos nevienā pilsoņkopienā, bet visur esmu svešzemnieks.»141

14. «To tu gan varen smalki izdomāji!» Sokrāts atbildēja. «Vai tad kopš Sinīda, Skeirona un Prokrusta142 iznīcināšanas neviens vairs svešzemniekiem nedara pāri? Mūsu laikos vīri, kas ir pie varas, savā dzimtenē ne vien izdod likumus, kuri viņus pasargā no nepatikšanām, bet līdzās radiniekiem gādā sev arī draugus par palīgiem, nocietina savas pilsētas, iegādājas ieročus, lai atvairītu uzbrucējus, un turklāt sameklē sev sabiedrotos vēl citās zemes. Un tomēr viņiem, par spīti visiem šiem pasākumiem, nākas pieredzēt nepatikšanas. 15. Bet tev nekādu tamlīdzīgu iespēju nav. Daudz laika tu pavadi ceļā, kur cilvēki visvairāk pakjauti ļaundarībām, bet pilsētās, kurās nokļūsti, esi nenozīmīgāks par jebkuru pilsoni un atrodies tadā stāvoklī, ka ikviens, kam patīk citiem darīt pāri, var vērsties pret tevi. Un tomēr lu iedomājies, ka tev nekas ļauns nevar notikt tāpēc vien, ka esi svešinieks? Varbūt paļaujies uz to, ka valstis tev ierodoties un aizbraucot garantē drošību? Vai uz to, ka, kļūdams par vergu, tu nevienam saimniekam, pēc tavām domām, nevarētu būt noderīgs? Patiešām, kam patiktos mājās turēt cilvēku, kas strādāt neko negrib, bet vienīgi kāro pēc greznas dzīves?

Aplūkosim arī jautājumu, kā saimnieki apietas ar tādiem vergiem. Vai viņi savu vergu miesaskārību nenomāc ar badu? Vai nekavē to zagt, glabājot aiz atslēgas visu, ko varētu aizstiept? Vai viņi bēgšanai nestājas ceļā ar važām? Vai slinkumu neizdzen ar pērienu? Un kā tu rīkojies pats, ja kādam no taviem vergiem parādās tādas tieksmes?»

«Ar visbargākajiem sodiem piespiežu viņu kalpot,» Aristips atbildēja. «Bet ar ko gan, Sokrat, cilvēki, kurus audzina valdīšanai, ko tu acīmredzot uzskati par laimi, atšķiras no tiem, kas piespiedu kārtā panes visādas likstas, ja viņiem tāpat japacieš bads, slāpes, aukstums, miega trūkums un daždažādas citas mokas, tiesa gan, brīvprātīgi? Vismaz es nespēju saskatīt nekādu starpību, vai vienu un to pašu ādu slāna ar tās īpašnieka piekrišanu vai bez tas,— varbūt vienīgi to, ka cilvēks, kas no laba prāta uzņemas šīs nepatikšanas, turklāt vēl ir muļķis.»

«Kā tad tā, Aristip?» Sokrāts iesaucās. «Vai patiešām starp grūtībām, ko uzņemas labprātīgi, un tām, kuras pacieš pret savu gribu, nesaskati nekādu atšķirību? Cilvēks, kas no brīva prāta cieš badu, var paēst, kad vien grib; tāpat tas, kas brīvprātīgi cieš slāpes, var padzerties, kad vēlas, un tā tālāk. Turpretī tam, kas šīs grūtības panes piespiedu kārtā, nav iespējams tām darīt galu. Turklāt cilvēks, kas pacieš dažādas likstas brīvprātīgi, lolo cerības saņemt ko labu pretim, piemēram, mednieki, kuri labprāt uzņemas visādas grūtības, cerēdami uz medījumu.

Tiesa gan, tādām balvām par pūliņiem nav lielas vērtības. Bet kā var neticēt, ka cilvēkiem, kuri uzņemas pūles, lai iegūtu labus draugus vai pieveiktu ienaidniekus, lai kļūtu stipri miesā un garā, lai teicami apsaimniekotu savas mājas, izdarītu pakalpojumus draugiem un būtu noderīgi dzimtenei,— ka šiem cilvēkiem ir patīkami pūlēties tādu mērķu labad un prieks dzīvot, kad viņi gan paši ir apmierināti ar sevi, gan citi viņus cildina un laimīgus dēvē? 20. Turklāt viegli gūstamās, acumirklīgās baudas nespēj, kā apliecina fiziskās audzināšanas skolotāji, rūdīt miesu, nedz ļauj garam tikt pie vērtīgām zināšanām. Tikai neatlaidīgs darbs — tā izsakās visi krietnie vīri — rada iespēju veikt cildenus darbus.

Tā, piemēram, Hēsiods kādā vietā saka:

Protams, gluži bez pūlēm tu vari tik iegūt daudz ļauna. Ceļš ir līdzens uz to, un tuvu jo tuvu tā mītne. Taču tikuma priekšā ir likuši sviedrus līt lāsēm Mūžīgie dievi. Uz turieni taka ir gara un krauja, Sākumā grubuļu pilna. Ja kāds ir kalngalā ticis, Viegli tam tālāk ir sojot, kaut agrāk tas bijis tik grūti.14J

To pašu apliecina arī Epiharms"4 šādā vārsmā:

Visus labumus mums dievi pārdod tik par darbiem vien. Un vēl šādā:

Nelga, nekāro pēc mīksta — tā vien cietu vari gūt!

2

SARUNA AR DĒLU PAR CIENU PRET MĀTI

1. Kad Sokrāts kādudien ievēroja, ka viņa vecākais dēls Lamprokls145 ir dusmīgs uz māti, viņš tam jautāja:

«Saki man, dēls,— vai pazīsti kādus cilvēkus, ko sauc par nepateicigiem?»

«Protams,» atbildēja jauneklis.

«Un vai esi ievērojis, par kādu rīcību viņus tā sauc?»

«Jā,» Lamprokls teica, «kam darīts kas labs un kas var par to atmaksāt ar pateicību, bet nedara to, tādus sauc par nepateicīgiem.»

«Un vai tu nedomā, ka nepateicīgie pieskaitāmi pie netaisnīgajiem?»

«Jā gan,» Lamprokls teica.

2. «Bet vai esi kādreiz padomājis par šādu jautājumu: drauga pārdošana verdzībā uzskatāma par netaisnīgu, ienaidnieku pārdošana — par taisnīgu; vai tādā gadījumā nav netaisnīgi būt nepateicīgam pret draugiem, bet taisnīgi — būt nepateicīgiem pret ienaidniekiem?»

«Protams,» jauneklis atbildēja. «Man pat šķiet, ka ikviens cilvēks, kas pieredzējis ko labu, vienalga, no kā — lai tas būtu draugs vai ienaidnieks,— un necenšas tam izrādīt pateicību, rīkojas netaisnīgi.»

3.  «Ja tas tā ir, tad nepateicība būtu acīm redzama netaisnība?»

Lamprokls tam piekrita.

«Tātad cilvēks būs jo netaisnīgāks, jo vairāk laba viņš pieredzējis un par to neizrāda pateicību?»

Arī tam Lamprokls piekrita.

«Bet kurš pieredz vairāk laba un no kā,» Sokrāts turpināja, «nekā bērni no vecākiem? Kad bērnu vēl nav, vecāki viņiem dāvā esmi, dod iespēju skatīt visu skaisto un baudīt visus labumus, ko dievi piešķir cilvēkiem. Siem labumiem mūsu acīs ir pati lielākā vērtība, tā ka mēs par visu vairāk baidāmies tos zaudēt. Arī valstis par vislielākajiem noziegumiem paredzējušas nāves sodu, uzskatīdamas, ka nav lielāka ļaunuma, bailes no kura spētu novērst noziegumus. 4. Un tu taču neiedomāsies, ka cilvēki rada bērnus vienīgi mīlas baudas dēļ, jo to, kas remdē kaisli, atliku likām var atrast ielās, atliku likām — priekana- mos. Acīmredzot domājam arī par to, no kādām sievietēm mums dzims vislabākie bērni; ar tām tad arī saistāmies, lai radītu viņus. 5. Un vīrietis uztur sievieti, kura viņam dzemdēs bērnus, un nākamajiem bērniem jau iepriekš sagādā visu, kas tiem, viņaprāt, būs noderīgs dzīvē, turklāt pēc iespējas lielākā daudzumā. Bet sieviete pēc ieņemšanas ar grūtībām un dzīvības briesmām nes šo nastu un dalās ar to uzturā, kuru pati saņem, un, ar lielām ciešanām iznēsājusi un dzemdējusi bērnu, to baro un kopj, lai gan vēl nekā laba no tā nav pieredzējusi. Bērns nesaprot, no kā saņem šos labumus, jā, pat nespēj darīt, zināmu, kas tam vajadzīgs, bet māte pati cenšas to izprast un lūko bērnam sagādāt, kas tam noderīgs un patīkams. Ilgu laiku viņa to baro, neatvilkdama elpu ne dienu, ne nakti, kaut gan nezina, kādu pateicību saņems par to.

G. Taču ar gādību par bērna uzturu vēl nepietiek: kad vecāki uzskata, ka bērni jau spēj ko iemācīties, viņi tiem dod dzīvei noderīgās zināšanas, kādas ir pašiem, bet, ja atzīst, ka cits tiem varētu ko iemācīt labāk, tad bērnu suta pie tā, nevairīdamies no izdevumiem, un visvisādi rūpējas par to, lai bērni viņiem kļūtu iespējami krietnāki.»

7. Uz to jauneklis atbildēja: «Kaut ari māte darījusi to visu un vēl daudz ko vairāk, tomēr neviens pats nespētu Izturēt viņas smago raksturu.»

Tad Sokrāts vaicāja: «Kas, tavuprāt, grūtāk panesams— meža zvēra vai mātes niknums?»

«Manuprāt, mātes, vismaz tādas mātes,» Lamprokls otbildēja.

«Vai viņa tev kādreiz sagādājusi ciešanas, iekozdama vai iesperdama ar kāju, kā tas daudziem atgadījies ar dzīvftiekiem?»

8. «Nē, bet viņa, pie Zeva, sarunā tādas lietas, ka labak gribētos nomirt, lai nevajadzētu to klausīties.»

«Bet cik tu viņu,» atteica Sokrāts, «no pašas mazotnes neesi sarūgtinājis ar savu kliegšanu un savām nerātnībām, nedodams viņai mieru ne dienu, ne nakti? Cik raižu neesi viņai sagādājis, kad biji slims?»

«Bet nekad,» Lamprokls iebilda, «viņai neesmu sacījis un neesmu darījis nekā tāda, par ko viņai būtu jākaunas.»

9.     «Kas tad iznāk? Vai, tavuprāt, tev grūtāk klausīties, ko viņa runā, nekā aktieriem, kad viņi traģēdijās cits citam saka visnepatīkamākās lietas?»

«Sie, domāju, panes to viegli,» Lamprokls atbildēja, «jo zina, ka pēlējs nepeļ, lai viņus aizvainotu, un draudētājs nedraud, gribēdams viņiem darīt, ko ļaunu.»

«Bet tu, kaut saproti, ka māte, lai arī ko sacīdama, tev nesaka to no ļauna prāta, bet, gluži otrādi, vēlēdama labu ka nevienam citam, tomēr turi uz viņu ļaunu prātu? Vai varbūt patiešām uzskati, ka māte vēl tev ļaunu?»

«Nē,» jauneklis atbildēja, «to gan nedomāju.»

10. Uz to Sokrāts teica: «Un, kaut gan viņa tev vēl tikai labu un, kad esi slims, par tevi rūpējas, cik viņas spēkos, lai tu izveseļotos un tev nekā netrūktu, un turklāt sirsnīgi par tevi lūdz dievus un pilda tiem dotos solījumus, tu tomēr saki, ka viņai smags raksturs? Es domāju tā: ja neesi spējīgs panest tādu māti, tu arī nespēj panest laimi. 11. Pasaki,» Sokrāts turpināja, «vai, tavuprāt, nav jāparada cieņa citiem cilvēkiem? Vai varbūt esi apņēmies nevienam pašam nebūt pa prātam un neklausīt ne karaspēka pavēlniekiem, ne kādai citai amatpersonai?»

«Nē, pie Zeva,» Lamprokls atbildēja, «nedomāju vis tā rikoties.»

12. «Tātad,» Sokrāts turpināja, «gribi būt pa prātam ari kaimiņam, lai viņš tev vajadzības gadījumā iedotu uguni un palīdzētu kādā labā pasākumā vai, ja tevi piemeklētu nelaime, nāktu draudzīgi palīgā kā jau labs kaimiņš?»

«Jā,» Lamprokls atbildēja.

«Bet ceļabiedrs, līdzbraucējs uz kuģa vai jebkurš cits cilvēks, kuru sastapsi? Vai tev ir vienalga, kāda būs viņa attieksme — draudzīga vai naidīga? Jeb vai uzskati par vajadzīgu gādāt par to, lai arī šie pret tevi būtu noskaņoti labvēlīgi?»

«Saprotams,» Lamprokls teica.

13. «Tad viņiem tu gribi pievērst uzmanību, bet mātei, kas tevi mīl vairāk nekā visi pārējie cilvēki, tavuprāt, nav jāparāda cieņa? Vai tev nav zināms, ka ari valstij citkārt jebkura nepateicība ir vienaldzīga un tā nevienu nesauc pie atbildības, nelikdamās ne zinis par tiem, kas, no citiem pieredzējuši ko labu, neizrāda viņiem pateicību, bet soda cilvēku, kurš netur godā vecākus, un neapstiprina viņu valsts amatā,146 uzskatīdama, ka tāds cilvēks nespēj ar pienācīgu bijību valsts vārdā dieviem nest upurus, nedz ko citu paveikt labi un taisnīgi? Un, ja kāds nekopj vecāku kapu, tad, pie Zeva, valsts, apstiprinot amatā, ari to ņem vērā.

14.Tāpēc, dēls, ja esi prātīgs, lūdz dieviem piedošanu, ka neizturējies pret māti ar pienācīgo cieņu, lai arī viņi neuzskatītu tevi par nepateicīgu un tev neliegtu savu labvēlību! Un piesargies, lai cilvēki, redzēdami tavu nevērīgo izturēšanos pret vecākiem, nesāktu tevi nicināt un lai tu tad nepaliktu viens, bez draugiem! Ja ļaudis uzskatīs tevi par nepateicīgu pret vecākiem, neviens vairs necerēs uz pateicību par to, ko viņi tev dara labu.»

3

SARUNA AR HAIREKRATU PAR BRĀĻU SATICĪBU

1. Sokrāts kādudien uzzināja, ka Hairefonts un Haire- krats,14 ' divi brāļi, kurus viņš labi pazina, sastrīdējušies. Ieraudzījis Hairekratu, viņš tam pavaicāja:

«Pasaki man, Hairekrat: tu taču nepiederi pie cilvēkiem, kuri naudu vērtē augstāk nekā brāļus? Tiesa, dažiem cilvēkiem brāļi reizēm nav nekādi prātīgie, taču tev brālis ir gudrs; citu brāļiem vajadzīga palīdzība, tavs

hrālis ir spējīgs palīdzēt tev; turklāt citiem ir vairāki brāļi, tev — tikai viens.

2. Vēl jābrīnās par to, ka ir cilvēki, kas savus brāļus uzskata par sodību, tāpēc ka viņiem nepieder arī brāļu manta. Bet viņi taču neuzskata par sodību pārējos pilsoņus tāpēc, ka viņiem nepieder to manta! Šajā gadījumā cilvēks spēj aptvert, ka labāk dzīvot kopā ar daudziem drošā pārticībā nekā dzīvot vienam un kā visu pilsoņu mantas īpašniekam būt pakļautam briesmām. Taču, līdzko runa ir par brāļiem, viņš to vairs neaptver. 3. Kas to spēj, las nopērk vergus, lai būtu palīgi darbā, un, kam vajag atbalsta, tas iegādājas draugus. Tikai par brāļiem neliekas ne, zinis, it kā citi pilsoņi varētu kļūt par draugiem, bet brāļi nevarētu. 4. Starp citu, draudzībā liela nozīme ir izcelsmei no kopējiem vecākiem, un liela nozīme ir arī kopīgai audzināšanai; pat dzīvniekiem ir iedzimta tieksme pēc tiem, ar kuriem tie kopā uzauguši. Turklāt ļaudis vairāk cieni cilvēkus, kam ir brāļi, un retāk tādiem uzbrūk.»

5. Uz to Hairekrats teica: «Jā, Sokrat,— ja domstarpības nav dziļas, tad varbūt arī vajadzētu samierināties ar brāli un sīkumu dēļ no viņa nevairīties. Brālis patiešām, kā tu saki, ir dārgums, ja viņš ir tāds, kādam jābūt, bet, ja viņam nav nekā kopīga ar šādu ideāltēlu un viņš pat ir tā pretstats, tad kālab mēģināt neiespējamo?»

0. «Vai tad Ilairefonts nevar patikt nevienam, tāpat kā nepatīk tev, Hairekrat,» Sokrāts tad vaicāja, «jeb vai tomēr ir cilvēki, kam viņš pat ļoti patīk?»

«Tieši tāpēc jau ienīstu viņu, Sokrat,» Hairekrats atbildēja, «ka citiem viņš var patikt, bet man visur, kur parādās, vārdos un darbos drīzāk kaitē nekā ir noderīgs.»

7.  «Ja kāds cilvēks neprot apieties ar zirgu,» Sokrāts sacīja, «bet tam tomēr ķeras klāt, zirgs viņam var nodarīt ļaunumu. Tāpat ļaunumu var nodarīt brālis, ja neprot ar viņu apieties.»

8. «Kā tad neprotu apieties ar brāli,» Hairekrats iebilda, «ja protu laipni atbildēt ikvienam, kas ar mani laipni runā, un ar labu atdarīt, ja kāds man dara ko labu? Bet tam, kas lūko vārdos un darbos man sagādāt nepatikšanas, nespēju ne ko labu pateikt, ne darīt un to pat nemēģināšu.»

9.   «Man jābrīnās par taviem vārdiem, Hairekrat!» Sokrāts uz to sacīja. «Ja tev būtu suns, kas labi sargātu ganāmpulku un draudzīgi izturētos pret ganiem, bet, tevi ieraudzīdams, sāktu rūkt, tad tu gan nedusmotos, bet mēģinātu to nomierināt ar laipnību. Bet, kas attiecas uz brāli, tad pats gan atzīsti, ka viņš būtu liels dārgums, ja izturētos pret tevi, kā nākas, un arī apgalvo, ka proti būt laipns darbos un vārdos, un tomēr nemēģini panākt, lai viņš pret tevi izturētos pēc iespējas labāk.»

10. «Diezin vai, Sokrat, esmu pietiekami gudrs,» Hairekrats sacīja, «lai Hairefontu prastu noskaņot pret sevi tā, kā tam vajadzētu būt.»

«Manuprāt,» Sokrāts atteica, «nav nekādas vajadzības izdomāt kaut kādus viltīgus, neparastus paņēmienus. Man šķiet, ka viņa labvēlību var iegūt ar tiem pašiem līdzekļiem, kurus zini pats.»

11.  «Tad pasaki tūdaļ,» Hairekrats iesaucās, «ja esi ievērojis, ka manā rīcībā, pašam nezinot, ir kāds burvju līdzeklis, kas modina milestības jūtas!»

«Pasaki, lūdzams,» Sokrāts sacīja, «ko tu darītu, ja gribētu panākt, lai kāds no taviem paziņām ikreiz, kad viņš nes upuri dieviem, tevi uzlūgtu mielastā?»148

«Es, saprotams, upurēdams dieviem, uzlūgtu viņu vispirms pats,» Hairekrats atbildēja.

12. «Bet ko tu darītu,» Sokrāts turpināja, «ja gribētu, lai kāds draugs tavā prombūtnē pieskatītu tavu īpašumu?»

«Es, protams, vispirms drauga prombūtnē pieskatītu Viņa īpašumu.»

13. «Un ko tu darītu, ja gribētu, lai kāds svešzemnieks tevi uzņemtu savā pilsētā, tev tur ierodoties?»

«Es, bez šaubām, vispirms uzņemtu viņu Atēnās, kad viņš te ierastos. Un, ja es gribētu, lai viņš man mīļu prātu palīdzētu nokārtot darīšanas, kuru dēļ ierodos viņa pilsētā, man, protams, vajadzētu vispirms tādu pašu pakalpojumu izdarīt viņam.»

14. «Tādā gadījumā tu jau sen zini visus iespējamos burvju līdzekļus, kā modināt pret sevi mīlestības jūtas, tikai esi to slēpis! Taču varbūt vilcinies spert pirmo soli tāpēc, ka uzskati to par apkaunojumu sev, ja brālim pirmais izdarīsi tādu pakalpojumu? Bet, manuprāt, jo augstu atzinību pelnījis tieši tas, kas ienaidniekiem pirmais nodara ko ļaunu149 un draugiem pirmais izdara ko labu. Ja man liktos, ka Hairefonts ir piemērotāks par tevi spert pirmo soli uz draudzību, es censtos viņu pierunāt, lai pirmais mēģina iegūt tavu draudzību. Taču man šķiet, ka tev, ja tu pats uzņemtos ierosmi, labāk izdotos ko panākt.»

15. Uz to Hairekrats teica: «Tu, Sokrat, mels niekus, kas nemaz neizklausās pēc tevis, aicinādams mani, jaunāko, uzņemties ierosmi! Visā pasaulē, gluži otrādi, pieņemts, ka ierosme visur — gān vārdos, gan darbos — pieder vecākajam.»

16.  «Kā tad tā?» Sokrāts iebilda. «Vai tad nav visur pieņemts, ka jaunākais vecākajam, viņu sastapdams, griež ceļu un, ja pats sēž, pieceļas viņa priekšā; ka, parādīdams cieņu, atdod viņam mīksto guļasvietu un Jauj viņam runāt pirmajam? Nē, draugs, nevilcinies vairs! Mēģini brāli nomierināt, un viņš pavisam drīz nāks tev pretī! Vai tad neredzi, cik viņš ir godprātīgs un krietns? Nekrietnus ļautiņus var pielabināt vienīgi ar dāvanām, krietnu cilvēku simpātijas visdrīzāk iegūst ar laipnu izturēšanos.»

17. «Un ja nu viņš, par spīti maniem centieniem, nekļūs labāks?» Hairekrats jautāja.

«Tavs vienīgais risks,» Sokrāts atbildēja, «ir tas, ka tu izrādīsies krietns vīrs, kas mīl savu brāli, viņš turpretī parādīs sevi kā nejauku cilvēku, kurš vispār nepelni laipnu izturēšanos. Taču domāju, ka nekas tamlīdzīgs nenotiks. Manuprāt, viņš, manīdams, ka izaicini vinu uz šādu sacensību, no visa spēka pūlēsies tevi pārspēt ar labiem vārdiem un darbiem.

18. Šobrīd,» Sokrāts turpināja, «ar jums notiek tā, it kā rokas, kuras dievs radījis savstarpējam atbalstam, aizmirstu šo uzdevumu un sāktu viena otrai kaitēt vai kājas, kuras ar dievišķo likteņlēmumu radītas kopīgai darbībai, šo pienākumu pamestu novārtā un viena otru traucētu.

19.  Vai tā nebūtu pēdīgā muļķība, pat ārprāts — to, kas radīts, lai nestu labumu, izmantot, lai kaitētu? Bet brāļus, kā man šķiet, dievība radījusi, lai viņi viens otram nestu lielāku labumu nekā rokas, kājas, acis un citi orgāni, kurus dievība cilvēkiem piešķīrusi pa divi. Ja, piemēram, rokām vajadzētu vienlaikus darboties gar priekšmetiem, kas atrastos viens no otra tālāk par asi, tās nebūtu uz to spējīgas; tāpat kājas nevar reizē sasniegt vietas, kas atrodas kaut vai tikai ass attālumā viena no otras; acis savukārt, kas, liktos, sniedzas vistālāk, nespētu saredzēt pat tuvāko priekšmetu priekšpusi un mugurpusi reizē. Turpretī brāļi, kas ir draudzīgās attiecībās, darbojas, arī atrazdamies tālu viens no otra, vienlaikus abiem par svētību.»

SARUNA PAR DRAUGIEM

1. Reiz biju liecinieks Sokrātā sarunai par draugiem, no kuras, man likās, ikviens varētu smelties visai daudz derīga attiecībā uz to, kā iegūt draugus un apieties ar tiem. Viņš, Sokrāts sacīja, bieži dzirdot runājam, ka no visa, ko cilvēks iemantojot, pats vērtīgākais esot uzticams, krietns draugs; un tomēr, kā rādot vērojumi, cilvēki par visu ko' rūpējoties vairāk nekā par drauga iegūšanu.

2.  Cilvēki jo cītīgi iegādājoties mājas, zemi, vergus, lopus un iedzīvi, kā ari cenšoties visu, kas tiem pieder, saglabāt, bet par to, kā iemantot draugus, kurus viņi, kā paši apgalvo, atzistot par lielāko dārgumu, un saglabāt tos, kuri viņiem jau ir, lielākoties ir nedomājot.

3.  Turklāt daži, saslimstot kā draugiem, tā vergiem, ataicinot pie saviem vergiem ārstus un cenšoties sagādāt visu, kas nepieciešams viņu veselībai, bet draugus pametot novārtā. Kad nomirstot kā vieni, tā otri, šie cilvēki skumstot par vergiem un viņu nāvi atzīstot par lielu zaudējumu, bet neuzskatot, ka, draugiem šķiroties no dzīves, vispār būtu ko lielu zaudējuši. Nevienu savu mantu viņi neatstājot bez kopšanas un uzraudzības, bet par draugiem, kuriem vajag gādības, neliekoties ne zinis.

4. Un vēl: vairums cilvēku zinot, cik viņiem ir mantas, kaut ari tās būtu visai daudz, bet, cik viņiem draugu, lai arī tādu būtu maz,— to viņi ne vien nezinot, bet pat, iesākuši kādam, kas pēc tā taujājis, tos uzskaitīt, svītrojot no uzskaitījuma tādus, kurus tikko minējuši. Tik maz viņi domājot par saviem draugiem.

5.  Bet vai labs draugs neesot daudz vērtīgāks par jebkuru mantu, ar ko viņu salīdzinātu? Kāds zirgs vai kāds vēršu iejūgs esot tikpat noderīgs kā krietns draugs? Kurš vergs tik ļoti pieķēries un uzticams? Kāds īpašums visur un vienmēr tik izdevīgs?

6.  Labs draugs esot tūdaļ klāt, tiklīdz viņš draugam vajadzīgs, vai tās būtu personiskas darīšanas vai sabiedriski pasākumi; kad jāpalīdz citam, viņš līdz ar draugu sniedzot tam atbalstu, kad draud briesmas — nākot pa- līgā, gan piedalīdamies izdevumos un darbos, gan pārliecinādams vai spēku lietā likdams; viņš draugam laimē esot lielākais prieks, nelaimē — stiprākais balsts. 7. Lai cik labi rokas kalpojot cilvēkam, viņa acis redzot, ausis d/irdot un kājas ceļu mērojot, nevienā no sim jomām izpalīdzīgs draugs neatpaliekot. Ko cilvēks pats nav izdarījis savā labā, ko nav pals redzējis vai dzirdējis, ceļu, kuru nav pats mērojis,— to visu draugs ne reizi vien veicot drauga vietā, un tomēr cilvēki gan pūloties kopt kokus augļu dēļ, bet gādībā par visienesīgāko mantu, ko sauc par draugu, lielākoties esot kūtri un nolaidīgi.

5

SARUNA AR ANTISTENU'0 PAR DRAUGU VĒRTĪBU

1. Reiz dzirdēju vēl citu Sokrātā sarunu, kas klausītājus, manuprāt, rosināja pārbaudīt, cik vērtīgi viņi ir saviem draugiem.

Sokrāts bija ievērojis, ka viens no viņa sarunbiedriem nerūpējas par draugu, kuru māca trūkums, un šā nevērīgā cilvēka, kā arī daudzu citu klātbūtnē vaicāja Antistenam:

2.  «Antisten, vai arī draugiem ir zināma vērtība tāpat kā vergiem? No vergiem, piemēram, viens ir divas minas0 ' vērts, otrs — tikai pusminas, cits — piecas minas, cits atkal —veselas desmit, bet par Nīkiju150 , Nīkerata dēlu, stāsta, ka viņš iegādājies uzraugu savām sudraba raktuvēm loi j)ur vienu talantu. Tāpēc,» Sokrāts turpināja, «man gribas zināt, vai arī draugiem, tāpat kā vergiem, ir sava vērtība.»

3.   «Jā, pie Zeva,» Antistens atbildēja. «Vismaz es drīzāk gribētu zināmu cilvēku iegūt par draugu nekā saņemt divas minas; par citu es nedotu ne pusminas, cits man būtu vērtīgāks par desmit minām, bet vēl cita cilvēka draudzības iemantošanai es nežēlotu ne visu savu īpašumu, ne pūles.»

4. «Ja tas ir tā,» Sokrāts sacīja, «tad ikvienam cilvēkam derētu pārbaudīt, cik vērtīgs viņš ir saviem draugiem, un censties viņiem būt pēc iespējas vērtīgākam, lai viņi to tik viegli nenodotu. Man bieži nākas dzirdēt no viena, ka viņu nodevis draugs, no otra — ka cilvēkam, kuru viņš uzskatījis par draugu, mina izrādījusies vērtīgāka nekā viņa draudzība, un tā joprojām.

5. Man rodas arī šādas pārdomas: vai nebūtu lietderīgi, tāpat kā par jebkuru cenu pārdodam sliktu vergu, atdot ari sliktu draugu, ja var par viņu dabūt vairāk, nekā viņš ir vērts? Es taču redzu, ka krietnu vīru, ja tas ir vergs, nekad nepārdod, bet, ja draugs,— nenodod.»

SARUNA AR ARISTARHU152 PAR TUVINIEKU IESAISTĪSANU DARBĀ

i Sokrāts ari centās saviem draugiem palīdzēt grūtā oridi. Ja tāds viņiem bija pienācis aiz zināšanu trūkuma, Sokrāts palīdzēja ar padomu, ja aiz līdzekļu trūkuma - tad pamācīja, lai viņi pēc iespējas cits citu atbalsta, Pastāstīšu, ko par viņu zinu arī šajā jomā.

Kādudien Sokrāts ieraudzīja Aristarhu sadrūmušu un teica: «Man šķiet, Aristarh, tevi kas nospiež. Tev vajadzētu ar draugiem savā smagumā padalīties. Varbūt spēsim tev padarīt to mazlietiņ vieglāku.»

2.  «Jā, Sokrat,» Aristarhs atbildēja, «mans stāvoklis patiešām ir ļoti grūts. Kad pilsētā notika apvērsums153 un daudz cilvēku aizbēga uz Pīreju,154 manā mājā sanāca Atēnās palikušās māsas, māsīcas un brāļu vai māsu meitas — tik daudzas, ka šobrīd man mājās, skaitot tikai brīvos vien,155 ir četrpadsmit dvēseļu. Bet ienākumu no zemes mums nav nekādu, jo tā ir pretinieku rokās,'06 tāpat arī no namiem, tā kā pilsētā ir maz cilvēku. Kustamu īpašumu neviens nepērk, un nav arī kur aizņemties naudu; drīzāk, man šķiet, varētu naudu atrast uz ielas nekā dabūt aizdevumu. Grūti, Sokrat, noskatīties, kā tuvinieki iet bojā, bet nav arī nekādas iespējas šādos apstākļos pabarot tik daudz cilvēku.»

3.  Sokrāts, to noklausījies, sacīja: «Kā tas nāk, ka Keramons, kas tāpat uztur lielu skaitu cilvēku, var ne vien sagādāt pārtiku sev un viņiem, bet ari vēl tik daudz atlicināt, ka kļūst pat bagāts, bet tu, būdams spiests uzturēt tik daudz personu, baidies, ka līdzekļu trūkuma dēļ visi iesit bojā?»

«Tas tāpēc, pie Zeva,» Aristarhs atbildēja, «ka viņš uztur vergus, bet es — brīvos.»

4.  «Kuri tad, pēc tavām domām, ir vērtīgāki ļaudis — tavi brīvie vai Keramona vergi?»

«Domājams, mani brīvie.»

«Vai tā nav kauna lieta,» Sokrāts vaicāja, «ka mazvērtīgākie ļaudis Keramonam palīdz tikt pie bagātības, bet tu, kam ir vērtīgākie cilvēki, dzīvo trūkumā?»

«Taču viņš, pie Zeva,» Aristarhs iebilda, «uztur amatu pratējus, turpretī es — ļaudis, kas audzināti kā brivie cilvēki!»

5.            «Tātad amatu pratēji ir cilvēki, kas māk pagatavot ko derīgu?» Sokrāts vaicāja.

«Protams,» Aristarhs atbildēja.

«Vai miežu milti ir kas derīgs?»

«Pat loti.»

«Un kviešu maize?»

«Gluži tāpat.»

«Bet vīriešu un sieviešu drēbes, krekli, apmetņi un

jakas?»

«Arī tas viss ir ļoti noderīgs.»

«Bet vai ļaudis tavās mājās,» Sokrāts turpināja, «neko tādu nemāk pagatavot?»

«Pat visu ko, es domāju,» Aristarhs atbildēja.

6.     «Un vai tev nav zināms, ka tikai ar vienu no šiem darbiem vien — miežu malšanu — Nausikīds uztur ne tikai sevi un savus mājiniekus, bet arī vēl baro daudz cūku un govju un ka viņš nopelna tik daudz, ka valsts labā var bieži pildīt dažādas leiturģijas157 ? Un ka Kirēbs ar maizes cepšanu uztur visu māju un dzīvo lieliski? Ka Dēmejs kollitietis dzīvo no apmetņu, Menons— no smalkvilnas tērpu, lielākā daļa megariešu158 — no jaku pagatavošanas?»

«Jā, pie Zeva,» Aristarhs atteica, «taču tie pērk un tur savās mājās barbarus159 , kurus var piespiest darīt ikvienu darbu, bet manās mājās ir brīvie cilvēki, turklāt radinieces.»

7.  «Tātad viņām,» Sokrāts teica, «tāpēc ka viņas ir brīvās un tev radinieces, tavuprāt, nekas cits nav jādara kā vien jāēd un jāguļ? Kuriem no citiem brīvajiem cilvēkiem, pēc taviem vērojumiem, klājas labāk un kurus uzskati par laimīgākiem — tos, kas dzīvo tāpat kā šis, vai tos, kuri prot ko dzīvei noderīgu un ar to arī nodarbojas? Jeb vai esi kur redzējis, ka slinkums un nevērība palīdz cilvēkiem iemācīties, kas viņiem jāzina, un atcerēties, ko viņi iemācījušies, palīdz būt veseliem un stipriem, iegādāties un saglabāt visu dzīvei nepieciešamo, bet darbīgums un centība nekam nav noderīgi?

8. Vai tavas radinieces ir mācījušās, ko viņas, kā saki, protot, lai to k:i dzīvei nevajadzīgu nekad neizmantotu vai, gluži otrādi, lai to liktu lietā un gūtu no tā kādu labumu? Kurā gadījumā cilvēki dzīvo saprātīgāk — kad viņi neko nedara vai kad nodarbojas ar ko derīgu? Kurā gadījumā viņi ir taisnīgāki — kad strādā vai kad, neko nedarīdami, tikai spriedelē par savam vajadzībām?

9. Turklāt, man šķiet, tu savas radinieces nemaz nemīli, nedz viņas tevi mīl: tu — uzskatīdams viņas par sodību, viņas — manīdamas, ka turi ļaunu prātu uz viņām. Tāpēc pastāv briesmas, ka naidīgums augs augumā, kādreizējā labvēlība mazināsies. Bet, ja tu parūpēsies par to, lai tavas radinieces sāktu strādāt, tad iemīlēsi viņas, redzēdams, ka tev no viņām ir kāds labums, viņas savukārt tevi, juzdamas, ka sagādā tev prieku. Jūs ar jo lielāku patiku atcerēsities kādreizējos uzmanības apliecinājumus, un padziļināsies pateicības jūtas par tiem; tā jūsu attiecības kļūs draudzīgākas un sirsnīgākas.

10. Ja nu viņām vajadzētu nodarboties ar ko apkaunojošu, tad gan būtu labāk mirt. Taču viņas, kā man šķiet, prot pavisam godīgus, sievietei pilnīgi piemērotus darbus. Bet visi cilvēki darbu, kuru prot, veic ļoti viegli, ļoti ātri, ļoti labi un ar lielāko patiku. Tāpēc nevilcinies vairs un iesaki viņām to, kas nāks par labu ka tev, tā viņām. •Domājams, viņas tev paklausīs.»

11.  «Jā, patiešām,» Aristarhs iesaucās, «tavs padoms man šķiet labs, Sokrat. Agrāk neuzdrošinājos aizņemties naudu, jo zināju, ka iztērēšu to, bet atdot nespēšu, taču tagad domāju to darit, lai būtu pamatlīdzekļi darbu uzsākšanai.»

12.   Pēc tam Aristarhs sagādāja pamatlīdzekļus un iepirka vilnu. Darba laikā visa saime kopā brokastoja, pēc darba — ieturēja vakariņas. Neviens vairs nerādīja drūmu seju, visiem bija priecīgs noskaņojums. Visi cits citu uzlūkoja laipni — ne vairs greiziem skatieniem kā iepriekš. Radinieces mīlēja Aristarhu kā savu aizgādni, viņš savukārt tās kā derīgus ģimenes locekļus. Beidzot Aristarhs atnāca kādudien pie SokraLa un viņam to visu priecīgi izstāstīja, piebilzdams, ka radinieces tagad viņam jau izsakot pārmetumus: viņš mājās esot vienīgais cilvēks, kas ēdot, kaut gan nestrādājot.

13.   Tad Sokrāts sacīja: «Vai tu neizstāstīji viņām Tabulu par suni?

Kad dzīvnieki vēl pratuši runāt, aita reiz teikusi saimniekam: «Cik dīvaina gan ir tava rīcība! Mums, kas tev gādājam vilnu, jērus un sieru, tu nedod nekā, izņemot to, ko pašas saplūcam no zemes, bet sunim, kurš tev nekā tamlīdzīga negādā, atdod daļu no sava ēdiena.»

14. Kad suns to dzirdējis, viņš sacījis: «Bet es, pie Zeva, sargāju jūs, lai neviens cilvēks jūs nenozog un nenolaupa vilki. Ja es jus neapsargatu, jus pat nevaretu doties uz ganībām, jo baidītos iet bojā.»

Tad aitas atzinušas, ka sunim pienākas lielāks gods.

Tā ari pasaki savām radiniecēm, ka tu viņām suņa vietā esi par sargu un gādnieku; viņām tev jāpateicas par to, ka neviens viņām nedara pāri un viņas var dzīvot drošībā un vadīt dienas patīkamā darbā.»

8

SARUNA AR EITERU'™ PAR DARBA IZVĒLI

1.  Kad Sokrāts pēc ilga laika atkal sastapa citu senu draugu, viņš jautāja: «No kurienes tu nākdams, Eitēr?»

Tas atbildēja: «Pirms kara101 beigām atgriezos no ārzemēm un tagad dzīvoju atkal šeit. Tā kā īpašumi ārzemēs mums ir atņemti, bet Atikā tēvs man neko nav atstājis, tagad, pārradies dzimtenē, esmu spiests pelnīt iztiku ar savu roku darbu. Tas man šķiet labāk nekā lūgt palīdzību cilvēkiem, jo vairāk tāpēc, ka man nekā nav, ko, aizņemdamies naudu, es varētu dot par ķīlu.»

2. «Un cik ilgi, tavuprāt, tev pietiks spēka, lai ar savām rokām par maksu pelnītu iztiku?» Sokrāts jautāja.

«Pie Zeva, ne jau ilgi,» Eitērs atbildēja.

«Taču arī tad, kad būsi vecs,» Sokrāts teica, «tev, bez šaubām, joprojām būs dažādi izdevumi, bet neviens vairs negribēs maksāt par tavu roku darbu.»

3.  «Tev taisnība,» Eitērs sacīja.

«Tāpēc būtu labak,» Sokrāts turpināja, «tūdaļ pat ķerties pie tada darba, kas nodrošinās tevi ari tad, kad būsi jau gados. Tev vajadzētu griezties pie kāda turīga cilvēka, kam nepieciešams palīgs saimniecības pārzināšanā. Tam tu varētu būt par uzraugu darbos, par palīgu ražas novākšana un īpašuma sargāšanā. Tā izdarīsi pakal pojumu viņam un palīdzēsi pats sev.»

4.  «Man būtu grūti,» Eitērs iebilda, «samierināties ai tādu verga darbu.»

«Taču par cilvēkiem, kas atrodas valsts priekšgalā un pārzina tautas mantu, neviens nedomā, ka viņi tāpē< pazemo sevi līdz verga stāvoklim, bet, gluži otrādi uzskata, ka viņi stāv augstāk par citiem brīvajiem cilvē kiem.»

5.  «Un vispār, Sokrat,» Eitērs turpināja, «man nepavi sam nav pa prātam uzklausīt cita cilvēka pārmetumus.»

«Taču nebūt nav viegli, Eitēr,» Sokrāts atbildēja, «atrast tādu nodarbošanos, kur nenāktos dzirdēt pārmetumus, jo ir grūti ko izdarīt tā, lai nekur nekļūdītos. Un pat tad, ja izdodas ko paveikt bez kļūdām, nav viegli izvairīties no netaisniem pulgotajiem. Man arī jābrīnās, kā gan tev izdodas likt cauri bez pārmetumiem tavā pašreizējā darbā, par kuru stāsti. 6. Tāpēc jācenšas turēties tālāk no paļātkāriem cilvēkiem un jāmeklē tādi, kas savos vērtējumos ir taisnīgi. Uzņemties vajag tikai tādu darbu, kas tev pa spēkam, vairoties no visa, ko tu nespēj veikt, taču ikviens darbs jādara pēc iespējas rūpīgāk un centīgāk. Tādā gadījumā, manuprāt, vismazāk būsi pakļauts pārmetumiem, grūtā stāvoklī visdrīzāk radīsi palīdzību, visvieglāk un visdrošāk vadīsi dzīvi un vecumdienās necietīsi trūkumu.»

III grāmata 2

SARUNA PAR KARAVADOŅA PIENĀKUMIEM

1. Sokrāts reiz sastapās ar vīru, kas bija ievēlēts par stratēģu162 , un vaicāja:

«Kāpēc, tavuprāt, Homērs Agamemnonu dēvē par taut- ganu?'l ', Vai ne tāpēc, ka, tāpat kā ganam jārūpējas par to, lai viņa avis būtu veselas un saņemtu savu barību un lai tiktu sasniegts mērķis, kuru dēļ tās audzē, arī stratēgam jāgādā par to, lai karavīri būtu veseli un saņemtu savu pārtiku un lai tiktu sasniegts mērķis, kura dēļ viņi dodas karā? Bet karā viņi dodas tālab, lai, pieveicot ienaidniekus, vairotu savu labklājību.

2. Un kāpēc Homērs Agamemnonu vēl cildina šādiem vārdiem:

Ir viņš gan valdnieks teicams, gan lielisks šķēpraidis karā1 " ?

Vai viņš dēvētu Agamemnonu par lielisku šķēpraidi karā, ja tas būtu tikai drosmīgi cīnījies pret ienaidnieku un nebūtu arī visu karaspēku iedvesmojis uz cīņu, un par teicamu valdnieku, ja Agamemnons būtu domājis tikai par savu labklājību, nevis arī rūpējies par padoto laimi?

Sokrāts

Krūšutēls, domajams, durinats Sakrata dzīves laikā.

Sokrals

Pēc lilozola nāves darināts krušutēls, Lisipa darba kopija. «Bet atēniešus pavisam drīz pārņēma nožēla . . Sokrātā piemiņu viņi godāja ar Lisipa veidotu bronzas tēlu..» (Diogens Lācrtietis, II, 5., 43.)

Sokrāts

Vērojot izteiksmīgo statueti, varam iedomāties, ka lilozots, pastaigas laika apsta jies, ludal uzsāks sarunu ar kādu pretimnācēju un uzdos tam savus jautājumus.

Si lens

Marmx>ra skulptūra Oionisa teli tri Akropoles pakāje. Laika biedri Sokrātā saskatīja līdzību ar Silēnu, dabas dēmonu pastāvīgo darbības personu sa liru drāmās.

Platons

Plašu vielu Platdna sacerējumos ieņem Sokrātā, viņa skolotāja, lēls.

Ksenolonts

Ari šis Sokrātā skolnieks — vēsturnieks un rakstnieks savos darbos Sokratam veltījis daudz uzmanības.

Aristips

Kirenes iilozolu skolas nodibinātājs, Sokrātā skolnieks. Kirēnieši pasludināja par augstāko labumu baudu.

Antistens

ideālismā no-

Pitagors

Grieķu litozoliska dibinātājs.

Kiniskās filozofijas pamatlicējs, viens no dedzīgākajiem Sokrātā sekotājiem. Kiniķi pasludināja par cilvēku centienu augstāko mērķi tikumu, kas viņu skatījumā ir maksimāla neatkarība no materiālajām vajadzībām un vairīšanos no visa jauna.

Heraklits

«Panta rei» — viss plūst — bija viņa lilozolijas kvintesence. Sarežģītā izteiksmes veida dēl viņu dēvēja par «tumšo». Sokrāts par viņa sacerējumiem esot reiz sacījis: «Tas, ko sapratu, ir lieliski un, domājams, arī tas, ko nesapratu ..» (Diogens Lāertietis, II. 5., 22J'

Demokrits

(iulvenais senatnes atomislikas pārstāvis.

Alkibiads

Valstsvīrs un karavadonis, kādu laiku bija Sokrala skolnieks. Alkibiads daudzkārt pieminēts mūsu i/.lase iekļautajos sacerējumos.

Perikls

Izcilākais ateniešu valstsvīrs demokrāts. Mūsu izlasē Ksenolonta pārstāstījuma iekļauta Sokrātā saruna ar viņa dēlu Periklu jaunāko.

Lisijs

Izcils tiesās dailrunas pārstāvis. Kad viņš Sokrātam piedāvāju paša sacerēto aizstāvēšanās runu, lilozols to noraidi ja kā pārāk spožu. «Vai man glītas sandales un skaisti apmetņi tapat nebulu nepiemēroti?» viņš paskaidroja. (Diogens Lāertietis, II, 5., 40.)

Homērs

Tādu grieķi iedomājās neredzīgo dzejnieku.

Eiripīds

Sokrāts to īpaši cienīja par gudrību un dzejnieka talantu. Viņš uz teātri esot gājis tikai tad, kad Eiripīds uzveda savas jaunās lugas. (Ailiāns. «Vēsturēs raibumi», II, 13.)

Atena

No Miroņa skulpturālās kompozīci «Atēna un Marsijs».

Atena

Feidija monumentālas statujas galvas kopija.

Apollons

Zeva tempļa Ironlonā Olimpijā. Orākuls Apollona templi Dellos Sokrātu pasludināja par visgudrāko no visiem cilvēkiem. Aili- āns («Vēstures raibumi», II, 13) dēvē Sokrātu par cilvēku, «kas bija mi/š visiem dieviem, pirmām kārtām — Apollonam».

Jauneklis.

\kropole mūsdienas.

Partenons. Rekonslrukcijau modelis.

propileji (Akropoles vārtu ansamblis) mūsdienas.

propileji. Rekonstrukcijas modelis.

Dionīsa teātris Akropoles pakājē.

Pnikss

Pakalns Atēnu rietumdaļa ar mākslīgu terasi, kur nolika tautas sapulces.

Holeras

Fintija (6. gs. beigas) darināts hidreja (udenstrauka) apgleznojums.

Dzīres. . . Kilika (dzeramtrauka) apgleznojums.

. Un to bēdīgas sekas

Briga (5. gs. 1. ceturksnis) darinats kilika dibena apgleznojums.

3. Valdnieku neievēlē tālab, lai viņš rūpētos par paša labklājību, bet lai ar viņa gādību labi klātos arī tiem, kas viņu ievēlējuši. Karā visi dodas, lai d/īve viņiem būtu pēc iespējas laimīgāka, un stratēģus viņi ievēlē tālab, lai tie viņus vestu pretī tādai laimei. Tātad stratēga pienākums ir to sagādāt cilvēkiem, kuri viņu par tādu ievēlējuši. Nav viegli atrast ko cildenāku par šā pienākuma pildīšanu un ko apkaunojošāku par pretējo.»

Tādējādi Sokrāts, aplūkodams jautājumu, kādam jābūt laba vadoņa tikumam, atmeta visus pārējos momentus, atstādams tikai vienu: ka viņam jādara laimīgi tie, kurus vada.

3

SARUNA PAR HIPARIIA'" PIENĀKUMIEM

1. Man ari zināma Sokrātā saruna ar kādu cilvēku, kas bija ievēlēts par hiparhu.

«Vai tu varētu man pateikt, jaunais cilvēk,» Sokrāts vaicāja, «kāpēc tev gribējās kļūt par hiparhu? Protams, ne jau tāpēc, lai varētu jāt visu priekšgalā. Sāds gods taču pienākas ari kavalērijas loka šāvējiem — tie jāj pat hiparhiem pa priekšu.»"'6

«Tev taisnība,» jaunais cilvēks atbildēja.

«Un, bez šaubām, ari ne tāpēc, lai kļūtu pazīstams. Arī trakos taču visi pazīst.»

2.  «Arī šai ziņā tev taisnība,» jaunais hiparhs sacīja.

«Tātad tāpēc,» Sokrāts turpināja, «ka ceri jātnieku

karaspēku valstij nodot labākā stāvoklī un, ja rastos vajadzība pēc kavalērijas, tās priekšgalā sekmīgi kalpot valstij?»

«Protams.»

«Tas, pie Zeva, ir lieliski,» Sokrāts atzīmēja, «ja varēsi to panākt. Bet postenim, kurā esi ievēlēts, taču ir sakars gan ar zirgiem, gan ar jātniekiem?»

«Ta tas ir,» otrs atbildēja.

3.  «Tad pasaki mums vispirms — kādā veidā lu domā uzlabot zirgu kvalitāti?»

«Tas, manuprāt, nav mans uzdevums. Ikvienam pašam jārūpējas par savu zirgu.»

97

4.   «Bet, ja nu tev jātnieki atvedīs zirgus ar vājām kājām, vārgus vai izbadējušos, kuri nespēs citiem tikt līdzi, vai neiejālus — tādus, kas nepaliks tai vietā, kur

4—616

tos nostādīsi, vai spārdīgus, kurus vispār nevar nostādīt ierindā,— kāds labums tev būs no tādas kavalērijas? Un kā varēsi, komandēdams tādus jātniekus, būt noderīgs valstij?»

«Tev taisnība,» jaunais hiparhs atbildēja. «Centīšos pēc iespējas vairāk uzmanības veltīt zirgiem.»

5. «Bet jātnieki?» Sokrāts turpināja. «Vai viņu kvalitāti nemēģināsi uzlabot?»

«Protams,» otrs atbildēja.

«Vispirms tiem iemācīsi veiklāk uzlēkt zirgiem mu gurā?» Sokrāts vaicāja.

«Jā, tas ir nepieciešami: to prazdami, viņi spēs vieglāk izglābties, ja nogāzīsies no zirga.»

6. «Un, ja vajadzētu sagatavoties kaujai, vai tu saviem jātniekiem tad liktu ienaidnieku aizvest uz smilšainajiem laukumiem, kur mēdzat vingrināties jāšanā, vai lūkotu apmācību noturēt tādā apvidū, kādā parasti notiek kara darbība?»

«Tas, saprotams, būtu labāk.»

7.  «Un vai gādāsi par to, lai pēc iespējas vairāk jātnieku prastu no zirga muguras mest pīķi?»

«Arī tas būtu labi.»

«Un vai esi padomājis par to, ka jātniekus vajag uzmundrināt un uzkurināt viņos naidu pret ienaidniekiem, lai padarītu viņus drošsirdīgākus?»

«Nē, vēl neesmu,» otrs atbildēja, «bet turpmāk pacentī šos.»

8.  «Un kā tu panāksi, lai jātnieki tev klausa?» Sokrāts vaicāja. «Vai par to jau esi padomājis? Bez tā taču nebūs nekāda labuma ne no zirgiem, ne no prasmīgiem, drošsir dīgiem jātniekiem.»

«Tev taisnība, Sokrat, bet kā to varētu vislabāk pa nākt?»

9.  «Tev, bez šaubām, ir zināms, ka visās lietās cilvēki vislabprātāk klausa tos, kurus uzskata par labākajiem. Tā, piemēram, viņi, būdami slimi, vislabprātāk klausa ārstam, kas, pēc viņu domām, vislabāk prot dziedināt, uz kuģa — tam cilvēkam, ko uzskata par prasmīgāko stūrmani, lauksaimniecībā — tam, kas, viņuprāt, ir teicamākais zemkopis.»

«Protams,» jaunais hiparhs atbildēja.

«Tāpēc domājams,» Sokrāts turpināja, «ka arī jautājumos, kas skar kavalēriju, cilvēki vislabprātāk klausīs tam, kurš acīm redzami zina vislabāk, kas darāms.»

10 «Un, ja nu, Sokrat, šajos jautājumos nepārprotami būšu pārāks par viņiem, vai ar to tad pietiks, lai viņi mani klausitu?»

«Jā,» Sokrāts atbildēja, «ja viņus arī turklāt vēl pārliecināsi, ka viņiem ir noderīgi un izdevīgi tevi kļausit.»

«Bet kā lai viņus par to pārliecinu?»

«Tas, pie Zeva,» Sokrāts teica, «ir daudz vieglāk nekā pierādīt, ka ļaunais ir labāks un noderīgāks par labo.»

11. «Vai ar to gribi teikt, ka hiparham bez visa pārējā vēl jārūpējas arī par savu runātprasmi?»

«Vai tad, tavuprāt, kavalērija komandējama klusējot?» Sokrāts jautāja. «Vai neesi ievērojis, ka visu to labo, ko apgūstam saskaņā ar mūsu paražām un kas māca mūs dzīvot, apgūstam ar vārda palīdzību? Ka ari jebkuras citas zinības, kuras cilvēks apgūst, viņš apgūst ar vārda palīdzību; ka labākie skolotāji pirmām kārtām māca ar vārda palīdzību un cilvēki, kam ir teicamas zināšanas, prot arī lieliski runāt?

12. Un vai neesi ievērojis: ja no mūsu pilsētas ierodas kaut vai tikai viens koris, piemēram, tāds, kādu sūta uz Dēlu,108 neviens cits, lai no kurienes nākdams, nespēj ar to sacensties un nevienā citā pilsēta nav tik daudz skaistu vīriešu kā pie mums.»

13. «Tā ir taisnība,» jaunais hiparhs piekrita.

«Taču atēnieši citu vidū mazāk izceļas ar skaistām balsīm, staltiem augumiem un spēku nekā ar godkāri, kas vairāk par visu jsārējo rosina tiekties pēc goda un slavas.»

«Jā, ari tā ir taisnība.»

14.  «Tad vai tu nedomā,» Sokrāts turpināja, «ja kāds veltītu pienācīgu uzmanību mūsu kavalērijai, atēnieši arī šai ziņā ievērojami pārspētu citus ar ieroču un zirgu kvalitāti, disciplīnu un gatavību cīnīties pret ienaidniekiem, līdzko gūtu pārliecību, ka tādā ceļā iemantos godu un slavu?»

«Visai ticami,» jaunais hiparhs sacīja.

15. «Tad nekavējies vairs,» Sokrāts ieteica, «bet centies savus ļaudis pamudināt uz to! Tas nāks gan pašam par labu, gan ar tavu palīdzību arī pārējiem pilsoņiem.»

4"

«Jā, pie Zeva, pacentīšos.»

99

SARUNA AR NIKOMAHUDU"'' PAR KARAVADONIM NEPIECIEŠAMAJAM ĪPAŠĪBĀM

1.  Kādudien Sokrāts ieraudzīja Nikomahīdu atgriežamies no vēlēšanu sapulces un vaicāja: «Kas ir ievēlēti par stratēgiem, Nikomahīd?»

Tas atbildēja: «Ak, Sokrat, kādi gan ir šie atēnieši- mani viņi neievēlēja, kaut gan kopš uzņemšanas iesaucamo sarakstā netaupīju spēkus un piedalījos karā, būdams gan lohags, gan taksiarhs,'/0 un man ir tik daudz kaujās pret ienaidnieku gūtu ievainojumu,»— to sacīdams, Nikomahlds atsedza savu miesu un parādīja rētas,— «bet ievēlēja Antistenu, kas nekad nav bijis karā par hoplītu1 '1 un arī jātniekos nav paveicis neko ievērības cienīgu, un prot tikai naudu krāt.»

2.  «Bet vai tad tas nav izdevīgi,» Sokrāts sacīja, «ja viņš karavīriem pratīs sagādāt visu nepieciešamo?»

«Arī tirgotāji prot naudu krāt,» Nikomahīds iebilda, «bet tāpēc vien viņi vēl nevarētu būt stratēģi.»

3. Sokrāts atbildēja: «Bet Antistens ir arī godkārīgs, un šī īpašība stralēgam ir vajadzīga. Vai tev nav zināms, ka ik reizi, kad Antistens bijis horēgs1,2 , viņš ar savu kori izcīnījis uzvaru?»

«Taču, pie Zeva,» Nikomahīds iesaucās, «vadīt kori un komandēt karaspēku nepavisam nav viens un tas pats!»

4.  «Un tomēr Antistens,» Sokrāts atteica, «kaut arī nav nekāds lietpratējs ne dziedāšanā, ne kora apmācišanā, prata šajā jomā atrast spējīgākos māksliniekus.»

«Ta viņš arī, būdams stratēgs,» Nikomahīds piezīmēja, «pratīs atrast citus, kas viņa vietā kārtos karaspēku, un vēl citus, kas viņa vietā karos!»

5.  «Bet, ja Antistens, tāpat kā koru sacensībām, atradīs un izraudzīsies labākos iietpratējus ari kara zinībās, tad viņš, domājams, ari šeit izcīnīs uzvaras. Un viņš droši vien vēl labprātāk līdz ar visu valsti tērēs personīgos līdzekļus, lai uzvarētu karā, nekā līdz ar savu fīlu tiektos pēc uzvaras koru sacensībā.»

6.  «Vai tu ar to gribi sacīt,» vaicāja Nikomahīds, «ka viens un tas pats cilvēks var gan labi vadīt kori, gan komandēt karaspēku?»

Sokrāts atbildēja: «Es domāju tā: ja cilvēks, lai arī ko vadīdams, zinās, kas nepieciešams, un pratīs to sagādāt,

tad viņš būs labs vadītājs — vienalga, vai vadīs kori, savu saimniecību, valsti vai karaspēku.»

7 «Es gan nemūžam,» Nikomahīds iesaucās, «nebūtu domājis no tevis dzirdēt, Sokrat, ka labs saimnieks varētu būt arī labs karavadonis.»

«Papētīsim,» Sokrāts ierosināja, «kādi ir viņu pienākumi, lai noskaidrotu, vai tie abiem ir vienādi vai kaut kādā ziņā atšķiras.»

«Labi,» Nikomahids piekrita.

8.     «Vai abiem nepienākas,» Sokrāts jautāja, «gādāt par to, lai padotie būtu pakļāvīgi, bez ierunām klausītu viņiem?»

«Protams,» atbildēja Nikomahīds.

«Un uzticēt ikvienu darbu piemērotiem cilvēkiem?»

«Bez šaubām,» Nikomahīds teica.

«Un sodīt sliktus darbiniekus un cienīt krietnos — vai ari tas nav abu pienākums?»

«Katrā ziņā,» Nikomahids atbildēja.

9. «Vai abiem nedara godu iemantot padoto mīlestību?»

«.Jā, protams.»

«Un vai iegūt sabiedrotos un j:>alīgus, tavuprāt, nav abiem izdevīgi?»

«Saprotams.»

«Vai abu uzdevums nav glabāt to, kas viņiem ir?»

«Katrā ziņā.»

«Tātad abiem vienādā mērā jābūt savā darbā gādīgiem un centīgiem?»

10.     «Tas viss,» Nikomahids sacīja, «tiesa, ietiljDst viņu pienākumu lokā, taču cīnities nav abu pienākums.»

«Vai tad ienaidnieki nemēdz būt abiem?»

«Ja, protams,» Nikomahīds piekrita.

«Un vai abiem nav lietderīgi tos pieveikt?»

11 «Bez šaubām,» Nikomahīds teica, «taču tu apej vienu ko gan līdz visa saimniekošanas prasme, kad jācīnās?»

«Tieši tad tā palīdz visvairāk,» Sokrāts atbildēja. «Labs saimnieks zina, ka nekas nav tik izdevigi un ienesīgi ka uzvara pār ienaidnieku un nekas nav tik neizdevīgi un nesagādā tik lielus zaudējumus kā sakāve. Tāpēc viņš cītīgi pārdomās un sagatavos visu, kas sekmēs uzvaru, un rūpīgi apsvērs un vairīsies no tā, kas var novest pie sakāves. Redzēdams, ka veiktie priekšdarbi sola uzvaru, viņš enerģiski uzsāks cīņu, bet, ja nebūs pienācīgi sagatavots, tikpat noteikti izvairīsies no tās.

12. Nenievā, Nikomahīd,» Sokrāts turpināja, «prasmīgos saimniekus! Paša un valsts saimniecības pārzināšana itšķiras vienīgi apjomā. Citādā ziņā abi gadījumi ir īdzīgi Galvenais: gan šeit, gan tur vajadzīgi cilvēki, un /īri, kas pārzina valsts saimniecību, izmanto tos pašus īlvēkus, kurus nodarbina savās saimniecībās. Kas prot ipieties ar cilvēkiem, gūst labas sekmes gan personiskajā, gan sabiedriskajā dzīvē, bet, kas to neprot, izdarīs kļūdas ;>an šeit, gan tur.»

5

SARUNA AR PERIKLU JAUNĀKO"3 PAR ATĒNIEŠIEM

1 Sarunā ar Periklu, slavenā Perikla dēlu, Sokrāts reiz eica

«Es ceru, Perikl, ka mūsu valsts, kad būsi stratēgs, militārajā ziņā kļūs atkal stiprāka, iemantos jaunu slavu un pieveiks savus ienaidniekus.»

«Man to gribētos, Sokrat,» Perikls uz to sacīja, «taču nespēju iedomāties, kā tas varētu notikt.»

«Ja vēlies,» Sokrāts ierosināja, «parunāsim par to un apsvērsim, kādas iespējas tam pastāv jau šobrīd.»

«Labprāt,» Perikls piekrita

2.     «Tu taču zini,» Sokrāts teica, «ka iedzīvotāju Atēnās nebūt nav mazāk kā" Boiotijā?»

«Jā, zinu to,» Perikls atbildēja.

«Un kur, tavuprāt, iespējams atlasīt lielāku skaitu spēcīgu, krietnu vīru — Boiotijā vai A.tēnās?»

«Arī šai ziņā, domāju, atēnieši neatpaliek.»

«Un kuri, pēc tavām domām, cits pret citu noskaņoti labvēlīgāk?»

«Manuprāt, atēnieši: daudzi boiotieši, kuriem dara pāri tobieši, uz tiem tur ļaunu prātu, Atēnās turpretim nekā tamlīdzīga neredzu.»

3,      «Turklāt atēnieši ir visgodkārīgākie ļaudis jjasaulē un viņiem piemīt arī milzīga pašcieņa, bet šīs īpašības ir svarīgs stimuls cīņā par slavu un dzimteni, nevairoties ne no kādām briesmām.»

«Jā, ari šai ziņā atēniešiem neko nevar pārmest.»

«L'n neviena cita tauta nevar lepoties ar tik daudziem un lieliskiem senču diždarbiem. Tas atēniešiem ir pamudinājums uz varonību un ceļ viņu cīņas sparu.»

4.  «Tas viss ir taisnība, Sokrat. Taču, kā redzi, kopš Tolmīda vadīto tūkstoš vīru sakāves pie Lebadejas un Hipokrata neveiksmes pie Dālija"4 atēniešu slava salīdzinājumā ar boiotiešiem gājusi mazumā, bet tēbieši attieksmē pret atēniešiem kļuvuši augstprātīgāki. Boiotieši, kas agrāk neuzdrošinājās pat savā zemē stāties pretim atēniešiem bez spartiešu un citu peloponēsiešu palīdzības, tagad draud uz savu roku iebrukt Atikā, bet atēniešiem, kuri senāk, kad boiotieši bija bez sabiedrotajiem, postīja viņu zemi, tagad jābaidās, ka boiotieši postīs Atiku.»

5.  «Es zinu, ka tas tā ir,» Sokrāts atbildēja, «bet man šķiet, ka valsts pret spējīgiem vadītājiem tagad izturas labāk. Pašpārliecinātība rada bezrūpību, vieglprātību un nepaklausību, bailes turpretim dara cilvēkus uzmanīgākus, paklausīgākus un disciplinētākus. 6. Par to liecina, piemēram, kuģa apkalpes uzvedība. Kamēr tai ne no kā nav jābaidās, uz kuģa valda briesmīga nekārtība, bet, līdzko uznāk bailes no vētras vai ienaidnieka, kuģa ļaudis ne vien izpilda visas pavēles, bet pat, līdzīgi kora locekļiem, klusēdami gaida turpmākos norādījumus.»

7.             «Labi,» Perikls teica, «pieņemsim, ka atēnieši tagad būs augstākajā mērā disciplinēti. Taču tev būtu jau laiks pateikt arī to, kā viņus varētu pamudināt, no jauna tiekties pēc senajiem tikumiem, senās slavas un labklājības.»

8.  «Ja gribētu,» Sokrāts paskaidroja, «lai viņi izvirza prasības pēc īpašumiem, kas ir citu rokās, mēs to vislabāk panāktu, norādīdami, ka tas īstenibā ir senču atstāts mantojums, kas pēc taisnības pienākas viņiem, bet, tā kā vēlamies, lai viņi tiektos pēc pārākuma varonībā, tad mums viņiem tāpat jānorāda, ka to prasa sena tradīcija un ka viņi, cenzdamies pēc tā, būs stiprāki par visiem.»

9.  «Bet kā lai viņiem to ieskaidrojam?»

«Manuprāt, vajadzētu viņiem atgādināt, cik lieliski vīri

bijuši paši pirmie mums pēc nostāstiem zināmie senči, par kuriem visi dzirdējuši.»

10.  «Tu laikam runā par dievu strīdu, kuru izšķirt augstā tikuma dēļ uzticēja Kekropam1 '0 un viņa draugiem?»

«Jā gan, bet ari par Erehteja1 "' piedzimšanu un audzināšanu un kariem, kas viņa laikā bija jāizcīna pret. visa kontinenta iedzīvotajiem, tāpat par kariem pret peloponē- siešiem Heraklīdu'" laikā un visiem Tēsēja " laika kariem, kuros atēnieši pierādīja savu pārākumu pār visiem toreizējiem cilvēkiem.

11.Ja tev nekas nav pretim, pieminēšu arī vēl varoņdarbus, ko vēlāk veikuši viņu pēcteči, kuri dzīvoja neilgi pirms mums. Viņi pret tautu, kas valdīja visā Āzijā un Eiropā līdz pat Maķedonijai un pārspēja visas iepriekšējo laiku tautas spēkā un bagātībā, un bi ja paveikusi lieliskus diždarbus, cīnījās gan vieni, gan kopā ar peloponēsiešiem, izceldamies ar savu drošsirdību uz sauszemes un jūras.179 Visiem zināms, ka viņi bijuši daudz pārāki par visiem saviem laikabiedriem.»

«Jā, tas ir zināms,» Perikls atzina.

12.  «Tāpēc viņi, lai arī Grieķijā bieži notika tautu pārvietošanās, vienmēr palikuši savā zemē.180 Daudzi, kuriem bija strīdi tiesību jautājumos, griezušies pie viņiem, lai tos izšķir, un daudzi, kurus apspieda stiprākie, meklējuši pie viņiem patvērumu.»

13. «Tāpēc man ari jābrīnās, Sokrat,» Perikls teica, «ka valsts varēja tā iet uz leju!»

Sokrāts atbildēja: «Tam, pēc manām domām, iemesls ir šāds: kā dažkārt atlēti, kas ir daudz pārāki par citiem un izcina uzvaras, kjūst nolaidīgi un tāpēc atpaliek no saviem pretiniekiem, tā arī atēnieši sava lielā pārākuma dēļ pārstājuši rūpēties par sevi, un šā iemesla dēļ mazinājies viņu spēks.»

14. «Tad kas viņiem būtu darāms,» Perikls vaicāja, «lai atgūtu seno tikumu?»

«Te, manuprāt, nav nekāda noslēpuma,» Sokrāts atbildēja. «Ja viņi izpētītu, kāds bijis senču dzīves veids un tikpat stingri turētos pie tā, viņi necik neatpaliktu no pretiniekiem. Cet, ja viņi to nevēlas, tad vajadzētu ņemt priekšzīmi no tiem, kuriem tagad pieder vadošais stāvoklis, 181 un ieviest tādu pašu kārtību. Tad, atrazdamies līdzīgos apstākļos, viņi nekādā gadījumā nebūs vājāki par šiem, bet, ja būs centīgāki,— pat stiprāki.»

15. «Tātad tu domā,» Perikls sacīja, «ka mūsu pilsēta vēl ir tālu no tikumiskās pilnības? Kad atēnieši parādīs cieņu vecākiem cilvēkiem tāpat kā spartieši182 —šie atēnieši, kuri vecāku cilvēku nievāšanu sāk ar saviem tēviem? Kad viņi, tāpat kā spartieši, nodarbosies ar fiziskajiem vingrinājumiem — viņi, kas ne vien atstāj novārtā savu veselību, bet arī vēl izsmej tos, kuri par to rūpējas? 16. Kad viņi tāpat klausīs savus priekšniekus — viņi, kas pat lepojas, ka necieni tos? Kad viņi būs tikpat vienprātīgi — viņi, kas nedomā sadarboties kopīgo interešu labad, bet cits citam kaitē un cits citu skauž vairāk nekā svešus cilvēkus, vairāk par visiem pasaule strīdas gan privātās, gan sabiedriskās sanāksmēs, biežāk par visiem pasaulē tiesājas un labprātāk tādā veidā iedzīvojas uz citu rēķina nekā cits citam palīdz? Valsts īpašumu viņi uzskata par svešu mantu, plēšas par to un milzīgi priecājas, kad var šeit parādīt savas spējas?184

17. Tas viss ir pamatā tam, ka mūsu pilsētā vērojama nevarība un gļēvulība un pilsoņu starpā bieži valda aizdomīgums un naids. Tāpēc allaž baidos, ka mūsu valsti varētu piemeklēt tāda nelaime, kuru tā vairs nespēj pārdzīvot.»

18.  «Nē, Perikl,» Sokrāts iebilda, «nekādā gadījumā nedomā, ka atēnieši sirgst ar tādu nedziedināmu kaiti! Vai neredzi, cik disciplinēti viņi ir flotē, cik precīzi pilda vadītāju norādījumus sporta sacīkstēs un kā viņi koros tikpat vērīgi kā citi klausa savus skolotājus?»

19.  «Par to arī jābrīnās,» Perikls atbildēja, «ka šie cilvēki185 pakļaujas saviem vadītājiem, bet hoplīti un jātnieki, kuri pilsoņu vidū tikumiski šķiet paši pilnvērtīgākie, ir visnedisciplinētākie no visiem.»

20.  «Bet Areopaga padome186 , Perikl?» te Sokrāts iebilda. «Vai tā nesastāv no pārbaudītiem vīriem?»

«Katrā ziņā,» Perikls atbildēja.

«Vai pazīsti vēl kādus tiesnešus, kas prāvas iztiesātu pareizāk, likumīgāk, cienīgāk un taisnīgāk un tāpat veiktu ari savus pārējos uzdevumus?»

«Nē, viņiem neko nevaru pārmest,» Perikls piekrita.

«Tādā gadījumā arī nedrīkst zaudēt cerības, it kā atēniešiem vairs nebūtu nekādas kārtības!»

21. «Un tomēr viņi tieši karadienestā, kur jābūt īpaši savaldīgiem, disciplinētiem un paklausīgiem, tam visam nepievērš nekādu uzmanību.»

«Varbūt,» Sokrāts sacīja, «viņu priekšnieki ir tādi cilvēki, kas maz ko sajēdz. Kā tev zināms, neviens, kas to neprot, neuzņemsies apmācīt kitaras187 spēlētājus, kora dziedātājus vai dejotājus, nedz cīkstoņus vai pankratias- tuslf:K . Ikviens, kas tos apmāca, var uzrādīt, kur apguvis prasmi, ko māca. Bet stratēģiem lielākoties trūkst sagatavotības.189

22.  Tevi, saprotams, nepieskaitu pie tādiem. Gluži otrādi, domāju, ka tikpat precīzi vari pateikt, kad iesāki apgūt karamākslu, kā pastāstīt, kad iemācījies cīkstēties. Tāpat domāju, ka daudzus kara paņēmienus uzzināji no sava tēva un glabā tos atmiņā, citos iepazini cituviet, kur vien varēji apgūt kaut ko stratēga amatam derīgu.

23. Pieņemu arī, ka tu velti daudz pūļu tam, lai nekas no tā, kas noderīgs kara mākslā, tev neietu secen. Ja pamani, ka nezini kaut ko, tu, neskopodamies ar dāvanām un pateicības apliecinājumiem, sameklē lietpratējus, lai viņi tev iemācītu to, ko vēl nezini, un tev būtu labi palīgi.»

24.  «Man pilnīgi skaidrs, Sokrat,» Perikls uz to atbildēja, «ka tu tā runā, ne jau ticēdams, ka patiešām rūpējos par to visu, bet gribēdams mani pamācīt, ka nākamajam stratēgam par to jāpadomā. Un šai ziņā tev piekritu.»

6

SARUNA AR GLAUKONU PAR VALSTSVĪRAM NEP1ECIEŠAMAJĀM ZINĀŠANĀM

1 Glaukons, Aristona dēls, mēģināja runāt Tautas sapulcē, jo tiecās pēc vadoša stāvokļa valstī, kaut gan viņam vēl nebija divdesmit gadu.191 Un, lai gan Glaukonu no runātāju tribīnes vilkšus aizvilka projām un viņu izsmēja, neviens viņa tuvinieks vai draugs nespēja viņu atrunāt no tā. To spēja vienīgi Sokrāts, kas, būdams Harmida, Glaukona dēla192 , un Platona draugs, viņu labi ieredzēja.

2. Sokrāts reiz satika viņu un apturēja, un, gribēdams panākt, lai viņš to uzklausa, vispirms sacīja:

«Tātad esi nodomājis valstī ieņemt vadošu stāvokli, Glaukon?»

«Ja, Sokrat,» Glaukons atbildēja.

«Tā, pie Zeva, ir laba lieta,» Sokrāts teica, «nekas labāks par to nevar būt. Ja tu to sasniegsi, tad neapšaubāmi spēsi gan pats iegūt visu, ko vēlies, gan būsi noderīgs saviem draugiem, celsi godā tēva ģimeni, vairosi dzimtenes slavu un būsi ievērojams cilvēks vispirms mūsu valstī, pēc tam —visā Grieķijā un varbūt tāpat kā T'emistokls1 '" arī barbaros194 , un, lai kur tu arī atrastos, visu skatieni būs vērsti uz tevi.»

Kad Glaukons to dzirdēja, viņš k|uva gaužām lepns savā garā un labprāt klausījās tālāk.

Tad Sokrāts teica:

«Ja gribi, lai tevi cieni, Glaukon, tev, bez šaubām, jābūt valstij noderīgam?»

«Protams,» Glaukons atbildēja.

«Tad, dievu deļ,» Sokrāts sacīja, «neslēp mums, pasaki — ar ko sāksi kalpot valstij?»

Glaukons klusēja, it kā tikai tagad pārdomādams, ar ko sākt, bet Sokrāts turpināja:

«Ja tu gribētu uzlabot apstākļus sava drauga mājās, tu taču mēģinātu tās padarīt bagātākas. Vai tāpat arī necentīsies padarīt bagātāku valsti?»

«Saprotams,» Glaukons atbildēja.

«Un vai tā nebūs bagātāka tad, ja tai palielināsies ienākumi?»

«Dabiski,» Glaukons teica.

«Tad pasaki — kādi pašlaik valstij ir ienākumu avoti un cik lieli ir šie ienākumi? Tu taču katrā ziņā esi padomājis par to, kā nepietiekami ienesīgos ienākuma avotus padarīt ienesīgākus un kā iegūt jaunus, kas vēl netiek izmantoti?»

«Nē,» Glaukons atbildēja, «par to neesmu vēl domājis.»

«Ja nu vēl šim jautājumam neesi pievērsies,» Sokrāts turpināja, «tad pasaki mums vismaz—kādi valstij ir izdevumi? Tu taču, bez šaubām, domā liekos izdevumus svītrot.»

«Nē, pie Zeva,» Glaukons sacīja, «arī tam man vēl nav bijis laika.»

«Tādā gadījumā,» Sokrāts teica, «pagaidām atliksim jautājumu, kā valsti padarīt bagātāku, jo ka gan iespējams gādāt par to, nezinot ne izdevumus, ne ienākumus?»

«Bet valsti taču var padarīt bagātāku arī uz ienaidnieku rēķina, Sokrat,» Glaukons iebilda.

«Katrā ziņā,» Sokrāts sacīja, «ja esam stiprāki par tiem, bet, ja esam vājāki, tad varam vēl zaudēt ari to, kas mums ir.»

«Te tev taisnība,» Glaukons piekrita.

«Tātad tam,» Sokrāts turpināja, «kam jāapsver jautājums, pret kuriem ienaidniekiem lai karo, arī jāzina,

kāds ir pašu valsts un ienaidnieku spēks. Ja mūsu valsts ir stiprāka par ienaidniekiem, viņš ieteiks uzsākt karu, ja vājāka — dos padomu būt piesardzīgiem »

«Tas ir pareizi,» Glaukons teica.

«Tad pasaki mums vispirms — cik stiprs ir mūsu valsts sauszemes karaspēks un cik stipra ir flote, bet tad — kādi ir ienaidnieku spēki?»

«To gan, pie Zeva, nevaru tev tik vienkārši pēc atmiņas pateikt,» Glaukons uz to sacīja.

«Ja tev šie dati ir pierakstīti,» Sokrāts turpināja, «tad atnes tos; man būtu ļoti interesanti ar tiem iepazīties.»

«Nē, pie Zeva,» Glaukons atbildēja, «tie man nav arī pierakstiti.

«Tātad,» Sokrāts sacīja, «pagaidām vēl atturēsimies no padomiem kara jautājumos. Tu droši vien, tikko kā pievērsdamies valsts vadības jautājumiem, vēl neesi problēmas plašā apjoma dēļ paspējis ķerties pie tiem. Bet ar mūsu zemes drošības jautājumiem, esmu pārliecināts, tu jau esi nodarbojies un zini, cik sargposteņu novietoti piemērotās vietās un cik — nepiemērotās un kādam ir vai nav jābūt garnizonu sastāvam. Svarīgākos posteņus taču ieteiksi pastiprināt, liekos — likvidēt?»

«Nē, pie Zeva,» iesaucās Glaukons, «es likvidētu visus, jo tie savus pienākumus pilda tik slikti, ka mums no laukiem pat nozog labību!»1

«Bet, ja likvidētu visus posteņus,» Sokrāts iebilda, «vai tad — ka tu domā?—jau nerastos iespēja kuram katram nodarboties ar laupīšanu? Un vai tu pats tur biji un pārbaudīji apstākļus vai citādā ceļā konstatēji, ka sargposteņi slikti pilda savu uzdevumu?»

«Ta iedomājos,» Glaukons atbildēja.

«Tatad arī šajā jautājumā,» Sokrāts noteica, «dosim padomus, kad vairs ne tikai iedomāsimies, bet jau zināsim,»

«Jā, tā laikam būs labāk,» Glaukons piekrita.

«Un arī sudraba raktuvēs,10 ' cik man zināms, nekad neesi bijis,» Sokrāts turpināja, «tā ka nevarēsi pateikt, kāpēc samazinājušies ienākumi no tām.»

«Patiešām neesmu tur bijis,» Glaukons apstiprināja.

«Jā, pie Zeva,» Sokrāts sacīja, «šī vieta esot neveselīga, tā ka šis apstāklis tev būs 'pietiekams attaisnojums, kad vajadzēs dot padomu par raktuvēm.»

«Tu zobojies par mani!» Glaukons iesaucās.

«Bet par to gan esmu pārliecināts,» Sokrāts turpināja, «ka neesi atstājis bez ievērības, nē, gluži otrādi, esi rūpīgi apsvēris jautājumu, cik ilgam laikam pietiek pašu zemes laukos izaudzētās labības, lai pabarotu iedzīvotājus, un cik tiem gadā vēl būtu vajadzīgs, lai tevi kādudien nepārsteigtu tāds stāvoklis, ka aptrūkst maizes,196 un lai tu, būdams labi informēts, ar saviem padomiem varētu valstij palīdzēt un to paglābt no bada.»

«Bet tas taču ir milzīgs darbs,» Glaukons atbildēja, «ja vajadzēs domāt vēl arī par tādām lietām!»

«Jā, taču arī savās mājās nevar sekmīgi saimniekot, ja nezina visas vajadzības un negādā par to, lai tās tiktu apmierinātas,» Sokrāts paskaidroja. «Bet, tā kā pilsētā ir vairāk nekā desmit, tūkstošu māju un ir grūti gādāt reizē par visām, tad kāpēc nemēģināji vispirms nostiprināt vienu no tām — tēvoča197 saimniecību, kurai tas būtu loti vajadzīgs? Ja tu to spēsi, tad varēsi ķerties arī pie vairākām mājām. Bet, ja nevarēsi palīdzēt vienai saimniecībai, kā tad Liksi galā ar daudzām? Ja kāds nespēj panest vienu vienīgu talantu198 , viņam, saprotams, nav feo ķerties pie vairākiem.»

«Es jau labprāt nāktu talkā tēvoča saimniecībai,» Glaukons teica, «ja viņš mani klausītu.»

«Tātad tu nespēj pārliecināt savu tēvoci,» Sokrāts atbildēja, «bet iedomājies, ka varēsi panākt, lai tev klausa visi atēnieši kopā ar tēvoci? 16. Piesargies, Glau- kon, ka, gribēdams tikt cieņā un godā, nepanāc gluži pretējo! Vai tad neredzi, cik bīstami runāt vai darīt, ko nezina? Paskaties uz citiem, kurus pazīsti un kuri, kā visiem redzams, runā un dara to, ko nezina: vai viņi, tavuprāt, vairāk pelnījuši uzslavu vai nosodījumu, apbrīnu vai nicinājumu? 17. Un paskaties ari uz tiem, kuri zina, ko viņi runā un ko dara! Tad, esmu pārliecināts, konstatēsi, ka cilvēki, kurus visās jomās cieni un apbrīno visvairāk, pieder pie pašiem kompetentākajiem, turpretim tie, kuriem ir slikta slava un kurus nicina,— pie pēdīgajiem ignorantiem.

18. Tātad, ja vēlies, lai tevi cienī un apbrīno, centies apgūt pec iespējas vairāk zināšanu tajā nozarē, kurā gribi darboties. Ja šai ziņā tu būtu pārāks par citiem un tad stātos pie valsts darba, es nebrīnītos, ka tu oavisam viegli sasniegtu to pēc kā tiecies.»

SARUNA AR HARMIDU'" PAR IESAISTĪŠANOS VALSTS DARBA

1 Kad Sokrāts ievēroja, ka Harmids, Glaukona dēls, ir krietns cilvēks un daudz spējīgāks par tā laika valstsvīriem, bet vilcinās uzstāties Tautas sapulcē un pievērsties valsts darbam, viņš tam sacīja:

«Saki man, Harmīd: ja kāds cilvēks spētu uzvarēt sacīkstēs, kurās par balvu saņem vainagu, tā gan pats iemantodams cieņu citu acīs, gan sagādādams lielāku slavu dzimtajai pilsētai,'99 un tomēr negribētu piedalīties sacensībās — kā tu šo cilvēku vērtētu?»

«Es viņu, protams, uzskatītu par mīkstčauli un gļēvuli,» Harmīds atbildēja.

2.  «Bet, ja kāds spētu, piedalīdamies valsts darbā, celt godā dzimteni un ar to pats iemantot cieņu, bet neuzdrošinātos pie tā ķerties,— vai tāds nebūtu uzskatāms par gļēvuli?»

«Iespējams,» Harmīds teica, «taču kāpēc tu man to vaicā?»

«Lūk, kāpēc,» Sokrāts atbildēja. «Uzskatu, ka tev ir spējas, bet trūkst uzņēmības iesaistīties valsts darbā, taču tas ir tavs pilsoņa pienākums.»

3.  «Kur tad tu iepazini manas spējas, ka vari mani tā nosodīt?» Harmīds vaicāja.

«Tais gadījumos, kad tiecies ar vadošajiem valstsvīriem,» Sokrāts paskaidroja. «Kad viņi ar tevi par kaut ko apspriežas, tad redzu, ka tu viņiem dod labus padomus un, ja viņi kur kļūdās, pareizi kritizē viņus.»

4.   «Privāta saruna un publiska diskusija—tas nav viens un tas pats, Sokrat,» iebilda Harmīds.

«Bet cilvēks,» Sokrāts teica, «kas prot rēķināt, to dara tikpat labi publikas priekšā kā vienatnē, un tas, kas, būdams viens, teicami skandina kitaru, spēlē tikpat lieliski publikas priekšā.»

5.  «Bet vai tad nezini, ka kautrība un bailes cilvēkiem ir iedzimtas īpašības un parādās daudz spilgtāk lielās sanāksmēs nekā šaurā lokā?»

«Tieši to gribu tev aizrādīt,» Sokrāts teica, «ka, nekau- nēdamies no saprātīgākajiem vīriem un nebaidīdamies no ietekmīgākajiem cilvēkiem, tu tomēr kautrējies runāt nesaprātīgāko un nenozīmīgāko cilvēku priekšā. 6. Vai tiešām kautrējies no šiem vēlējiem, kurpniekiem, namdariem, kalējiem, zemniekiem, tirgoņiem un tirgus ļaudīm, kas domā tikai par to, kā -varētu ko lētāk nopirkt un dārgāk pārdot? Un no tādiem taču sastāv Tautas sapulce!

7. Ar ko, tavuprāt, tu atšķiries no cilvēka, kas, būdams stiprāks par profesionālajiem atlētiem, baidās no amatieriem? Tu brīvi runā ar pirmajiem vīriem valstī, no kuriem daži uz tevi skatās no augšas un par kuriem, lai gan viņi īpaši gatavojušies publiskajām runām, esi daudz pārāks, bet kautrējies runāt tādu cilvēku priekšā, kas nekad nav domājuši par valsts dzīves jautājumiem un neskatās uz teVi no augšas, jo baidies, ka varētu tevi izsmiet.»

8. «Bet vai tev nav zināms, ka Tautas sapulcē bieži vien izsmej cilvēkus, kas runā prātīgi?» Harmīds iebilda.

«Tas notiek arī citur,» Sokrāts sacīja. «Tāpēc jau brīnos par tevi: tu šādās situācijās viegli tiec galā ar valstsvīriem, bet uzskati, ka ar citiem, kurus minēju, nekādi nevarēsi saprasties. 9. Neaizmirsti, draugs, pats sevi un neizdari kļūdu, ko pieļauj vairums cilvēku: viņi gan labprāt interesējas par citu darīšanām, bet nevīžo ielūkoties sevi. Neaizmirsti to un centies uzmanīt sevi! Un neatstāj novārtā valsts dzīves jautājumus, ja ar tavu palīdzību iespējams panākt uzlabojumus! Ja apstākļi valstī būs labvēlīgi, tas būs izdevīgi visiem pilsoņiem, arī taviem draugiem un tev pašam.»

8

SARUNA AR ARiSTIPU14 PAR LABĀ UN SKAISTĀ JEDZIENIEM

1. Aristips reiz mēģināja Sokrātu iedzīt strupceļā, tāpat kā Sokrāts agrāk bija darījis ar viņu. Lai saruna nāktu klausītājiem par labu, Sokrāts neatbildēja viņam tā, kā dara ļaudis, kuri baidās, ka viņu vārdus varētu nepareizi iztulkot, bet kā cilvēks, kas ir pārliecināts, ka pilda savu pienākumu. 2. Proti, Aristips jautāja Sokratam, vai viņš zinot ko labu, lai, gadījumā ja Sokrāts nosauktu kaut ko tādu, kā, piemēram, ēdiens, dzēriens, nauda, veselība, spēks vai drosme, viņam pierādītu, ka tas viss dažkārt var būt arī ļaunums. Taču Sokrāts saprata: kad mūs kaut kas nomoka, ir vajadzīgs līdzeklis, kas mūs no tā atpestī,— un Aristipam deva jo spēcīgu atbildi.

3. «Tu jautā man,» viņš teica, «vai es zinu ko labu pret drudzi?»

«Nē,» Aristips atbildēja.

«Vai pret acu slimību?»

«Arī nē.»

«Tad varbūt pret badu?»

«Nē, ari ne pret badu.»

«Ja tu man vaicā,» Sokrāts tad sacīja, «vai zinu ko labu, kas ne pret ko nav labs, tad es neko tādu nezinu, nedz vēlos zināt.»

4. Kad citureiz Aristips jautāja, vai Sokrāts zinot ko skaistu,2 '" viņš atbildēja: «Jā, pat daudz ko.»

«Un vai tas viss ir cits citam, līdzīgs?» Aristips jautāja.

«Nē, šis tas ir pat tik ļoti atšķirīgs, cik vien iespējams.»

«Kā gan var būt skaists tas, kas nav līdzīgs skaistajam?» Aristips turpināja.

«Tas, pie Zeva, ir tāpēc,» Sokrāts atbildēja, «ka cilvēkam, kas skaisti skrien, nav līdzīgs cits, kas skaisti cīkstas; vairogs, kas ir skaists, kad jāaizstāvas, nepavisam nav līdzīgs metamajam šķēpam, kas ir skaists, kad Lo sparīgi un strauji sviež.»

5. «Sī atbilde,» Aristips sacīja, «ne ar ko neatšķiras no tā, ko atbildēji man, kad jautaju, vai zini ko labu.»

«Vai tad tu domā,» Sokrāts teica, «ka labais ir viens, bet skaistais kas cits? Vai nezini, ka attieksmē pret vienu un to pašu viss skaistais ir ari labs? Nevar, piemēram, teikt par tikumu, ka tas vienā ziņā ir labs, bet citā — skaists. Arī cilvēkus vienā un tai pašā ziņā un attieksmē pret vienu un to pašu dēvē par skaistiem un labiem.202 Tāpat cilvēka ķermenis vienā un tai pašā ziņā šķiet gan skaists, gan labs, un par skaistu un labu vienā un tai pašā ziņā uzskata arī visu pārējo, ko cilvēki lieto, proti,, tai ziņā, kādā kas ir noderīgs.»

6.  «Vai tādā gadījumā,» jautāja Aristips, «arī mēslu grozs ir kas skaists?»

«Jā, pie Zeva,» Sokrāts atbildēja, «un zelta vairogs neglīts, ja grozs savam uzdevumam pagatavots teicami, bet vairogs — slikti.»

«Tad tu domā,» Aristips teica, «ka vieni un tie paši priekšmeti var būt gan skaisti, gan neglīti?»

7. «Jā, pie Zeva, un tāpat gan labi, gan slikti. Piemēram, bieži vien tas, kas labs pret badu, ir slikts pret drudzi, un tas, kas labs pret drudzi, ir slikts pret badu. Bieži vien tas, kas ir skaisti skrienot, var būt neglīti cīkstoties, un tas, kas ir skaisti cīkstoties, var būt neglīti skrienot. Viss ir labs un skaists attieksmē pret to, kam tas piemērots, bet slikts un neglīts attieksmē pret to, kam nav piemērots.»

8. Tāpat Sokrāts, sacīdams, ka ari vienas un tās pašas mājas var būt gan skaistas, gan praktiskas, gribēja, man likās, ļaudis pamācīt, kā tās pareizi ceļamas. Viņa apsvērumi bija šādi.

Vai cilvēkam, kas grib celt māju tādu, kādai lai jābūt, nav jāliek lietā visi līdzekļi, lai tā būtu pēc iespējas patīkamāka dzīvošanai un iespējami praktiskāka? 9. Kad sarunbiedrs tam piekrita, Sokrāts turpināja: vai nav patīkami, ja māja vasarā ir vēsa, bet ziemā silta? Kad sarunbiedrs arī to atzina par pareizu, Sokrāts sacīja: vai mājā, kas vērsta uz dienvidiem, saule ziemā neiespīd galerijās un vasarā, virzīdamās virs mums pašiem un jumta, nedod ēnu? Tātad, ja šis apgalvojums ir pareizs, dienvidpuse jāceļ augstāka, lai varētu piekļūt ziemas saule, bet ziemeļpuse — zemāka, lai māja būtu pasargāta no aukstajiem vējiem.

10. īsumā: kur saimniekam visos gadalaikos vispatīkamāk uzkavēties un visdrošāk novietojama viņa iedzīve, tas, dabiski, arī būs patīkamākais un skaistākais mājoklis.

Kas attiecas uz gleznām un visādiem skulpturāliem izrotājumiem, tad tie mums rada vairāk neērtību nekā prieka. Tempļiem un altāriem, Sokrāts sacīja, piemērotākā vieta esot tāda, kas no visām pusēm labi redzama, bet kur staigā maz cilvēku, jo esot patīkami, ieraugot svētnīcu, lūgt dievus un tai tuvoties tīram.

9

PAR DAžu JEDziENU DEFINĒJUMU

1. Citureiz Sokratam jautāja, vai drošsirdība esot iemācāma vai dabas dota īpašība. Viņš atbildēja:

«Ka vienam cilvēkam miesa no dzimšanas ir spēcīgāka nekā otram, tājjat arī dvēsele vienam no dabas ir izturīgāka pret briesmām nekā citam. Kā gadās vērot, cilvēki, kas audzināti vienu un to pašu likumu un tikumu garā, drosmes ziņā savā starpā stipri atšķiras. 2. Tomēr uzskatu, ka cilvēkā, lai arī kādas būtu viņa dotības, var attīstīt drošsirdību ar pamācīšanu un vingrināšanos. Skiti un trāķieši acīmredzot neuzdrošinātos ar lieliem vairogiem un gariem šķēpiem cīnīties pret lakedaimoniešiem, un tie savukārt diezin vai gribētu ar maziem vairogiem un metamšķēpiem doties kaujā pret trāķiešiem vai, bruņojušies ar lokiem, pret skitiem. 3. Tāpat redzu,, ka arī citās jomās cilvēki, kas ir atšķirīgi pēc dotībām, ar vingrināšanos var daudz ko panākt. No tā izriet, ka visiem cilvēkiem — gan no dabas spējīgākiem, gan mazāk apdāvinātiem — tai jomā, kurā viņi grib ko sasniegt, jāmācās un jāvingrinās.»

4.  Sokrāts nešķīra gudrību no tikumības204 . Cilvēku, kurš, zinādams, kas ir labs un cildens, atbilstoši rīkojas un, saprazdams, kas ir nekrietns, no nekrietnuma vairās, viņš dēvēja par gudru un tikumīgu. Kad viņam vēl jautāja, vai viņš cilvēkus, kuri gan zina, kas jādara, bet rīkojas otrādi, uzskatot par gudriem, bet nesavaldīgiem, Sokrāts atbildēja:

«Nekādā gadījumā, bet gan par negudriem un reizē nesavaldīgiem. Manuprāt, ikviens no iespējām, kas viņam paveras, izvēlas to, kura šķiet izdevīgāka, un atbilstoši rīkojas. Tāpēc cilvēkus, kas nepareizi rīkojas, neuzskatu ne par gudriem, ne par tikumīgiem.»

5.  Arī taisnīgums un ikviena cita laba īpašība, pēc Sokrātā atzinuma, esot gudrība. Taisnīga rīcība, vispār ikviena rīcība, kuras pamatā ir tikums, esot cildena un laba. Cilvēki, kas to saprot, negribot rīkoties citādi, bet tie, kas nesaprot, neesot spējīgi uz tādu rīcību un, pat ja to mēģina, izdarot kļūdas. Tātad tikai gudrie spējot rīkoties cildeni un labi, bet cilvēki, kas nav gudri, to nespējot un, pat ja cenšoties, pieļaujot kļūdas. Un, tā kā taisnīgums un viss pārējais, kas ir cildens un labs, pamatojas uz tikumu, tad no tā esot secināms, ka tiklab taisnīgums, kā ikviens cits tikums ir gudrība.

6. Ārprāts, pēc Sokrātā domām, esot pretstats gudrībai, bet nezināšanu viņš nepieskaitīja pie ārprāta. Tomēr nepazīt pašam sevi, bet iedomāties zinām to, ko patiesībā nezina,— tas, pēc Sokrātā pārliecības, esot visai tuvu ārprātam. Taču vienkāršā tauta neatzīstot par prātā jukušiem cilvēkus, kas kļūdās tādos jautājumos, par kuriem ļaužu vairākums neko nezina, bet, ja kāds kļūdās jautājumā, kas vienkāršajai tautai ir saprotams, tad viņu dēvējot par prātā jukušu.

7.  Ja, piemēram, kāds iedomājas esam tik garš, ka, izejot pa pilsētas vārtiem, saliecas, vai tik stiprs, ka mēģina pacelt gaisā mājas vai ķerties pie cita kā acīm redzami neiespējama, tad tādu cilvēku saucot par ārprā- ligu, bet tos, kas izdara tikai nelielas kļūdas, vēl neuzskatot par jukušiem; tāpat kā tikai stipru iekāri saucot par mīlas kaisli, ari tikai lielas novirzes dēvējot par ārprātu.

8. Aplūkodams jautājumu, kas ir nenovīdība, Sokrāts atzina, ka tās esot zināmas bēdas, taču ne par draugu nelaimi vai ienaidnieku veiksmi; skauģi esot vienīgi tie, kas jūtot saīgumu par draugu laimi. Kad daži cilvēki brīnījās, kā gan varot bēdāties par draugu laimi, Sokrāts tiem atgādināja, ka esot daudz tādu ļaužu, kas nespējot vienaldzīgi noskatīties zināmu cilvēku nelaimē un tiem šādā gadījumā sniedzot palīdzību, bet gremžoties tad, kad tiem veicas. Prātīgam cilvēkam tas gan nevarot atgadīties, bet ar nesaprašām tā notiekot vienā laidā.

9.  Pievērsdamies jautājumam, kas ir bezdarbība, Sokrāts izteicās, ka cilvēku lielum lielā daļa parasti kaut ko darot. Ari jokdaris un cilvēks, kas nododas kauliņspēlei, kaut ko darot, un tomēr, Sokrāts teica, viņi vadot laiku bezdarbībā, jo viņiem esot iespējams tā vietā pievērsties kam derīgākam. Taču neviens nedrikstētu rast laiku, lai pārietu no derīgākas nodarbošanās uz mazvērtīgāku. Ja tomēr kāds to darot, kaut gan viņam neesot brīva laika, viņš rīkojoties nepareizi.201

10. Par valdniekiem un valsts vadītājiem Sokrāts neatzina tos, kuriem rokā ir zizlis vai kurus kaut kādi ļaudis ievēlējuši, nedz tos, kuri iecelti lozējot10 " vai sagrābuši varu ar spēku vai viltu, bet cilvēkus, kas protot valdīt. 11. Ja sarunbiedrs atzīmēja, ka valdītāja uzdevums esot pavēlēt, kas darāms, bet pavalstnieka pienākums — paklausīt, Sokrāts mēdza aizrādīt, ka uz kuģa noteicējs esot lietpratējs, bet kuģa īpašnieks un visi citi, kas atrodas uz kuģa, viņam pakļaujoties. Tāpat lauksaimniecībā rīkojoties zemes īpašnieks, slimību gadījumā — slimnieks, fiziskajos vingrinājumos — cilvēks, kas ar tiem nodarbojas, un visi pārējie, kuriem nepieciešama palīdzība. Ja viņi uzskatot sevi par pietiekami kompetentiem, lai paši tiktu galā ar saviem uzdevumiem, viņi rīkojoties patstāvīgi, pretējā gadījumā viņi vai nu klausot lietpratējiem, kuri ir uz vietas, vai, ja tuvumā tādu nav, ataicinot tos no citurienes, lai to vadībā paveiktu visu nepieciešamo. Vērpšanā, Sokrāts atzīmēja, sievietes pat rīkojot vīriešus, tāpēc ka tās protot vērpt, bet vīrieši neprotot.

12. Ja kāds iebilda, ka tirāns[1]" varot neuzklausīt labus padomus, Sokrāts sacīja:

«Kā viņš var neuzklausīt tos, ja, neklausīdams labam padomdevējam, riskē piedzīvot zaudējumus? Ja cilvēks kādā pasākumā neuzklausa labu padomu, viņš noteikti izdarīs kļūdas un par tām dārgi samaksās.»

13. Ja kāds izteicās, ka tirāns varot arī likt nogalināt krietnu un prātīgu cilvēku, Sokrāts uz to atbildēja:

«Vai, tavuprāt, cilvēks, kas nogalina savus labākos palīgus, paliks nesodīts vai tiks cauri ar kaut kādu niecīgu sodu? Kā tev šķiet: vai viņš, tā rīkodamies, spēs noturēties vai, gluži otrādi, pavisam drīz ies bojā?»

14. Kad Sokratam reiz jautāja, kas cilvēkam esot pats būtiskākais, viņš atbildēja: «Veikums.»

Tad viņam vaicāja, vai viņš arī veiksmi uzskatot par būtisku.

«Veiksmi un veikumu atzīstu par pilnīgi pretējiem jēdzieniem,» Sokrāts paskaidroja. «Ja cilvēks atrod ko vajadzīgu, to nemeklēdams, tā, manuprāt, ir veiksme. Ja viņš turpretim ar mācīšanos un vingrināšanos spēj ko labi padarīt, tad tas ir veikums, un cilvēks, kas dzīvē pieturas pie tāda principa, manuprāt, rīkojas pareizi.»

Labākie un dieviem tīkamākie cilvēki, Sokrāts piebilda, esot tie, kas labi veicot savus pienākumus: ja viņi ir zemkopji — tad zemes kopšanā, ja ārsti — tad ārstēšanā, ja valstsvīri — tad valsts darbā. Bet tāds, kas neko nedarot labi, nekam neesot derīgs, un arī dievi viņu nemīlot.

10

SARUNAS AR GLEZNOTĀJU PARRASIJU TĒLNIEKU KLEiTONU UN BRUŅU KALĒJU PISTiJu

cilvēkiem ņemat to, kas ikvienā ir visskaistākais, un to savienojat kopā, tā panākdami, ka viss ķermenis šķiet daiļš.»

«Jā, tā mēs darām,» Parrasijš atzina.

3.     «Bet vai attēlojat ari to, kas ir pats pievilcīgākais un patīkamākais cilvēkā,— to, kas visvieglāk spēj modināt mīlestību, kaisli un draudzības jūtas, proti, viņa dvēseles īpašības? Vai varbūt to attēlot nemaz nav iespējams?»

«Kā gan, Sokrat,» Pārrāsijs atbildēja, «varētu attēlot to, par ko tu te runā,— kam nav ne samēra, ne krāsas un kas vispār ar redzi nav tverams?»

4.     «Bet vai negadās arī tā,» Sokrāts vaicāja, «ka cilvēks otru kādreiz uzlūko laipni, bet citreiz — naidīgi?»

«Protams, gadās,» Parrasijs teica.

«Un vai to nevar parādīt acu izteiksmē?»

«Katrā ziņa var,» Parrasijs atbildēja.

«Un kā tev šķiet: vai cilvēkiem, kas draugiem laimē un nelaimē jūt līdzi, ir tāda pati sejas izteiksme kā tiem, kas pret viņiem ir vienaldzīgi?»

«Saprotams, nē,» Parrasijs sacīja. «Laimes gadījumā līdzjūtīgiem draugiem skatiens ir priecīgs, nelaimē - drūms.»

«Un vai to varētu arī attēlot?» Sokrāts turpināja.

«Katrā ziņā,» Parrasijs teica.

5.     «Arī cienīgums un cildenums, zemislcums un verdzis- kums, savaldība un saprātīgums, nekaunība un bezgaumība parādās kā stāvoša, tā kustībā esoša cilvēka vaibstos un žestos.»

«Tev taisnība,» Parrasijs sacīja.

«Un ari to var attēlot?»

«Saprotams,» Parrasijs atbildēja.

«Un vai, tavuprāt,» Sokrāts turpināja, «patīkamāk vērot cilvēkus, kuru vaibsti pauž cildenu un pievilcīgu raksturu, vai tādus, kuros jaušams zemiskums un nekriet- nums— rakstura iezīmes, kas izraisa naida jūtas?»

«Te, pie Zeva, ir milzīga atšķirība, Sokrat!» teica Parrasijs.

6.      Reiz Sokrāts iegriezās pie tēlnieka Kleitona un sarunas gaitā viņam sacīja:

«Cik lieliski, Kleiton, ir tevis darinātie skrējēji, cīkstoņi, dūru cīnītāji un pankratiasti'*1 *, to es redzu un zinu. Bet kā tu saviem tēliem piešķir to, kas cilvēkus, kuri tos skata, saviļņo visvairāk,— ka viņi šķiet dzīvi?»

7.      Kleitons apjuka un nevarēja uzreiz atbildēt. Tad Sokrāts turpināja:

«Varbūt tavās statujās ir tik daudz dzīvības tāpēc, ka darini tās pēc dzīvu cilvēku parauga?»

«Jā, protams,» Kleitons atbildēja.

«Tu saviem tēliem tātad piešķir vairāk patiesīguma un ticamības, atveidodams to, kas ķermeņos atkarībā no stāvokļa te izceļas vairak, te mazāk, kas ir saspiests vai izstiepts, saspringts vai atslābināts?»

«Jā, bez šaubām,» Kleitons piekrita.

8.      «Un vai skatītājam nesagādā arī zināmu baudu tas, ka statujās attēlotas cilvēku izjūtas dažādu darbību mirkļos?»

«Dabiski,» Kleitons teica.

«Tatad cīnītāju skatieni veidojami draudīgi, bet uzvarētāju vaibstiem jāpauž prieks?»

«Taisni tā,» Kleitons teica.

«Tātad telniekam,» Sokrāts sacīja, «jāatveido dvēseles pārdzīvojumu ārējās izpausmes.»

9.     Reiz Sokrāts aizgāja pie bruņu kalēja Pistija. Kad tas viņam parādīja teicama kaluma bruņas, Sokrāts sacīja:

«Cik lielisks izgudrojums, pie Hēras, gan ir tadas bruņas, kas aizsargā tās cilvēka ķermeņa daļas, kurām vajag aizsardzības, nekavēdamas viņu lietot rokas! 10. Bet pasaki man, Pistij,» Sokrāts turpināja, «kāpēc tu pārdod savas bruņas par augstāku cenu nekā citi, kaut gan tās nav ne stiprākas, ne greznākas?»

«Tāpēc, Sokrat,» Pistijs atbildēja, «ka darinu tās samērīgākas.»

«Ar ko, prasīdams augstāku cenu, vari pierādīt šo samērīgumu — ar mēru vai svaru? Es taču nepieļauju domu, ka darini visas bruņas vienādas vai līdzīgas, ja vien tās darini piemērotas?»

«Saprotams, darinu tās piemērotas, jo citādi no tām nebūtu ne mazākā labuma.»

11.     «Bet augums taču mēdz būt citam samērīgs, citam nesamērīgs?»

«Bez šaubām,» Pistijs atbildēja.

«Kā tad vari panākt, lai nesamērīgam augumam būtu piemērotas samērīgas bruņas?» Sokrāts vaicāja.

«Taisni ar to, ka darinu tās piemērotas, jo tas, kas piemērots, ir samērīgs.»

12.      «Tu, šķiet, nedomā samērīgumu pašu par sevi,» Sokrāts teica, «bet attieksmē pret to, kas lieto šīs bruņas.

Tupat tu sacītu, ka vairogs tam, kuram tas piemērots, ir samērīgs, un tas pats, spriežot pēc taviem vārdiem, acīmredzot attiecas arī uz karavīra apmetni un pārējām tamlīdzīgām lietām. 13. Bet piemērotajām bruņām, iespējams, vēl ir cita visai nozīmīga priekšrocība.»

«Pasaki to, Sokrat, ja zini!»

«Piemērotās mazāk spiež augumu nekā nepiemērotās, kaut ari svars būtu vienāds. Nepiemērotās bruņas vai nu ar visu svaru balstās uz pleciem, vai gaužām spiež kādu citu ķermeņa daļu, tāpēc tās nēsāt ir grūti un nepatīkami. Piemērotajām bruņām turpretim svars sadalās: daļu nes atslēgas kauls un pleci, citu — krūtis, citu — mugura, vēl citu — vēders, tā ka bruņas gandrīz vairs neizjūt kā nastu, bet tās drīzāk ir miesas piedēklis.»

14. «Tu tieši atzīmēji to,» Pistijs sacīja, «kādēļ savu darbu tik augstu vērtēju. Taču ir arī ļaudis, kas labprātāk pērk izgreznotas, apzeltītas bruņas.»

«Ja šie tālab pērk nepiemērotas bruņas,» Sokrāts uz to sacīja, «viņi, manuprāt, pērk izgreznotu, apzeltītu postu. 15. Bet vēl kas: ķermenis taču visu laiku nav vienādā stāvoklī — tas reizēm ir saliekts, reizēm iztaisnots. Vai tad var būt piemērotas tādas bruņas, kas cieši pieguļ augumam?»

«Nekādā gadījumā,» Pistijs atbildēja.

«Tātad tu saki,» Sokrāts secināja, «ka piemērotas ir nevis tās, kas cieši pieguļ augumam, bet kas ērti lietojamas.»

«Tieši tā, Sokrat,» Pistijs piekrita, «to tu esi uztvēris pavisam pareizi.»

11

SARUNA AR HETĒRU TEODOTI PAR DRAUGIEM

1. Atēnās kādu laiku dzīvoja skaista sieviete, vārdā Teodole, kura stājās sakaros ar ikvienu, kas tiecās pēc viiņas. Kāds cilvēks Sokrātā klātbūtnē reiz ieminējās par viņu un sacīja, ka šīs sievietes daiļums vārdos vispār neesot aprakstāms un ka pie viņas mēdzot iegriezties mākslinieki, lai viņu gleznotu; tiem viņa tad rādoties tiktāl, cik to pieļaujot pieklājība.

«Tad jau mums vajadzētu aiziet viņu apskatīties,» ierunājās Sokrāts, «jo pēc valodām vien nav iespējams gūt priekšstatu par to, kas vārdos nav aprakstāms.»

2.  «Nāciet man tūdaļ līdzi,» aicināja cilvēks, kas par viņu bija stāstījis.

Viņi devās pie Teodotes un, sastapuši viņu pozējam kādam gleznotājam, sāka viņu aplūkot. Kad gleznotājs savu darbu bija pabeidzis, Sokrāts sacīja:

«Kurš kuram ir vairāk pateicības parādā, draugi: mēs Teodotei par to, ka viņa mums rādīja savu daiļumu, vai, otrādi, viņa mums — ka aplūkojām viņu? Ja Teodotei tiek lielāks labums no tā, ka viņa mums rāda sevi, tad viņai jābūt mums pateicīgai; ja lielāku labumu no tā, ka skatāmies, gūstam mēs, tad esam viņai pateicību parādā. Vai tā nav?»

3.  Viens no klātesošajiem sacīja, ka Sokratam esot taisnība, un viņš tad turpināja:

«Viņa jau tagad ir ieguvēja, jo iemantojusi mūsu apbrīnu, un iegūs vēl lielāku labumu, kad savu apbrīnu darīsim zināmu arī citiem. Bet mums jau tagad gribas pieskarties tam, ko redzējām: no šejienes aiziesim uzbudināti un mocīsimies ilgās pēc viņas. No tā skaidri redzams, ka esam viņas pielūdzēji un viņa — pielūdzamā.»

«Ja tas tā ir,» Teodote uz to sacīja, «tad, pie Zeva, man jābūt jums pateicīgai par to, ka skatījāties.»

4. Sokrāts ievēroja, ka Teffdote nēša dārgas rotas un arī viņas mātei, kura bija klāt, tērps un rotaslietas nebija gluži ikdienišķi, ka viņai ir daudz glītu kalpoņu, kas tāpat apģērba ziņā nebija atstātas novārtā, un arī citādi mājās nekā netrūkst, un jautāja:

«Saki man, Teodote,— vai tev pieder kāds zemes īpašums?»

«Nē,» viņa atbildēja.

«Tad ienesiga māja?»208

«Nē, arī tādas nav.»

«Varbūt vergi amatnieki?»209

«Nē, tādu man arī nav,» Teodote atbildēja.

«No kurienes tad tev ir līdzekļi?» Sokrāts vaicāja.

«Ja kāds kļuvis par manu draugu,» Teodote atbildēja, «un vēlas man izrādīt pateicību, tad no turienes arī nāk mani līdzekļi.»

5.  «Jā, pie Hēras,» Sokrāts teica, «draugu pulks ir jauka manta, daudz labāka nekā aitu, kazu vai govju ganāmpulks. Bet vai tad tu uzticies pilnīgi gadījumam, ka pie tevis kā muša atlaidīsies kāds draugs, vai arī pati kaut ko izdomā?»

6.  «Ko gan es varētu izdomāt?» Teodote vaicāja.

«Pie Zeva,» Sokrāts atbildēja, «katrā ziņā daudz labāku

līdzekli nekā zirnekļi. Tu taču zini, kā šie sev iztiku medī: noauž smalkus tīklus, un, kas tajos ieskrien, tas viņiem noder barībai.»

7.  «Tad tu iesaki ari man,» Teodote jautāja, «noaust kādu tīklu?»

«Nē,» Sokrāts teica, «nav jālolo nekādas cerības, ka tik vienkārši var tikt pie tāda vērtīga medījuma — draugiem. Vai tu neredzi, ka, pat medījot zaķus, kuriem taču ir niecīga vērtība, liek visādus paņēmienus lietā? 8. Zaķi meklē barību naktī, tāpēc cilvēki tos ķer ar suņiem, kas pieradināti pie nakts medībām. Bet, tā kā zaķi līdz ar dienas iestāšanos pazūd, mednieki tur arī vēl citus suņus, kas ar ožu izdibina, pa kuru ceļu zaķi no ganībām atgriezušies savās alās, un atrod tos. Zaķi ir tik naski skrējēji, ka aizmūk pat mednieku acu priekšā, tāpēc cilvēki iegādājas vēl arī tādus suņus, kuri spējīgi, dzīdamies zaķiem pakaļ, noķert tos. Taču daži zaķi izmūk arī no šiem, tāpēc mednieki takās, ko zaķi bēgdami izmanto, izliek tīklus, kuros tie ieskrien un sapinas.»

9.   «Ar kādu paņēmienu man tad vajadzētu medīt draugus?» Teodote jautāja.

«Suņa vietā tev vajadzētu,» Sokrāts atbildēja, «dabūt cilvēku, kas uzošņās bagātus skaistuma cienītājus un, viņus atradis, pratīs iedzīt tavos tīklos.

«Kādi man ir tīkli?» Teodote vaicāja.

10.  «Ir viens tāds,» Sokrāts atbildēja, «kas lieliski apņem medījumu. Tā ir tava miesa, un tajā ir dvēsele, kas māca tevi, kā uzlūkot cilvēku, lai viņu savaldzinātu, un ko viņam sacit, lai iepriecinātu; ka to, kas rūpējas par tevi, vajag saņemt ar prieku, izlutinātam uzdzīvotājam turpretim parādīt durvis; ka draugs, kad viņš saslimis, jāaprauga, bet veiksmes brīžos jāpriecājas kopā ar viņu un, ja viņš pret tevi ir uzmanīgs un sirsnīgs, viņam jāpieķeras ar visu sirdi. Mīlēt tu proti — par to esmu pārliecināts — ne vien ar juteklisko mīlu, bet arī garīgi. Ka draugi tev ir dārgi, par to — nešaubos — māki viņus pārliecināt nevis vārdiem, bet darbiem.»

«Nē, pie Zeva,» Teodote iesaucās, «nevienu no šiem paņēmieniem es lietā nelieku.»

11.   «Un tomēr,» Sokrāts teica, «ir ļoti svarīgi ar cilvēku apieties pareizi, atbilstoši viņa raksturam. Ar varu nav iespējams ne notvert draugu, ne viņu saistit pies sevis. Pret viņu labi jāizturas, viņam jāsagādā prieks; tad šo zvēru varēs sagūstīt un panākt, lai tas nekur neaizbēg.»

«Tev taisnība,» piekrita Teodote.

12.              «Tāpēc pirmām kārtām,» Sokrāts turpināja, «no cilvēkiem, kuri parāda tev uzmanību, driksti prasīt tikai tādus pakalpojumus, kas viņus iespējami mazāk apgrūtina, un tad jāatbild ar tādiem pašiem. Tādā veidā visvieglāk iegūstami draugi; tad viņi tevi jo ilgi mīlēs un jo vairāk lutinās.

13. īpaši patīkami viņiem būs, ja savu labvēlību dāvāsi tad, kad viņi pēc tās jutīs vajadzību. Tev taču zināms, ka ari visgardākie ēdieni, ja tos piedāvā, kad vēl nav ēstgribas, liekas negaršīgi, bet, ja cilvēks jau paēdis, tie pat rada derdzīgumu. Ja turpretim ēdienu padod izsalkušam, tas, kaut gan patiesībā nav nekāds labais, liksies visai gards.»

14.  «Bet kā es varētu modināt izsalkumu pēc tā, kas man ir?» Teodote vaicāja.

«Vispirms, pie Zeva, ar to,» Sokrāts atbildēja, «ka paēdušajiem ne ko piedāvāsi, ne atgādināsi, kamēr viņiem vēl nav pārgājusi apmierinājuma sajūta un nerodas atkal vēlme; kad tā parādīsies, lu par to ieminēsies tikai visatturīgākajā veidā, lai neliktos, ka pati uzmācies ar saviem labvēlības apliecinājumiem, bet — gluži otrādi — ka vairies, kamēr viņu kaisle nesasniedz augstāko pakāpi. Tādos brīžos pašām veltēm ir daudz lielāka vērtība nekā tad, ja tās sniedz, kamēr vēl nav modusies kaisle.»

15. «Kāpēc, Sokrat, man neesi kļuvis par palīgu draugu medībās?» Teodote ievaicājās.

«Tu jau varētu mēģināt mani pierunāt,» Sokrāts ierosināja.

«Kā lai pierunāju tevi?» Teodote vaicāja.

«Par to gan pagudro pati; gan jau izdomāsi kādu līdzekli, ja būšu tev vajadzīgs,» Sokrāts teica.

16.    «Tad iegriezies pie manis biežāk!» Teodote aicināja.

Ironizēdams par savu neierobežoti brīvo laiku, Sokrāts uz to sacīja: «Man gan visai grūti izbrīvēt laiku, Teodote,— ir milzum daudz personisku un sabiedrisku darīšanu, ar kurām esmu aizņemts. Turklāt man vēl ir arī draudzenes210 , kas nelaiž mani no sevis projām ne dienu, ne nakti, jo mācās no manis pieburšanu ar mīlas dzērieniem un buram vārdiem.»

17. «Tad tu pieproli arī tādas lietas, Sokrat?» Teodote

jautāja.

«Bet kāpēc gan, tavuprāt, Apollodors0 un Antistens"' ne mirkli neatiet nost no manis? Kāpēc Kebēts un Sim- mijs'2 nāk pie manis no TēbāmV Varat nešaubīties—tas jau nu nenotiek bez visādiem mīlas dzērieniem, buramvār- diem un burvju riteņiem211 !»

18.     «Tad aizdod man šo burvju riteni,» Teodote iesaucās, «lai to vispirms izmēģinu pie tevis!»

«Nē, pie Zeva,» Sokrāts iebilda, «es nevēlos, lai mani aizvelk pie tevis; es gribu, lai pati nāc pie manis.»

«Katrā ziņā aiziešu,» Teodote teica, « tikai ielaid mani iekšā!»

«Saprotams, ielaidīšu, ja vien tobrīd manās mājās nebūs citas draudzenes210 , mīļākas par tevi.»

12

SARUNA AR EPIGENU'" PAR FIZISKO RūDIJUMU

1. Sokrāts reiz ievēroja Epigena—kāda sava drauga, vēl jauna cilvēka — vārgo miesas uzbūvi un viņam teica:

«Ka tu tā varēji atstāt novārtā savas miesas rūdīšanu, Epigen!»

«Jā, Sokrat,» Epigens atbildēja, «ar miesas rūdīšanu es patiešām nenodarbojos.»

«Bet tas tev jādara un ne jau mazākā mērā kā cilvēkam, kas gatavojas sacensībām Olimpijā213 . Jeb varbūt tev liekas, ka cīņa ar ienaidniekiem uz dzīvību un nāvi, ciņa, ko atēnieši uzsāks, kad viņiem radīsies izdevība, ir sīkums? 2. Daudzi, būdami fiziski vāji, karā iet bojā vai izglābjas tikai apkaunojošā kārtā; daudzi gan paliek dzīvi, bet tā paša iemesla dēj krīt gūstā un tādā gadījumā visu atlikušo mūžu vada smagā verdzībā vai, nokļuvuši šādos ārkārtīgi grūtos apstākļos, samaksa izpirkuma naudu, kas dažkārt pārsniedz visa viņu īpašuma vērtību, un tad līdz mūža galam dzīvo briesmīgā trūkumā un vienās ciešanās.21 '1 Daudzi citi savukārt iemanto nelāgu slavu, jo vārgās miesas dēļ tiek uzskatīti par gļēvuļiem.

3. Vai šis likstas, kurām pamatā ir miesas vārgums, tev šķiet nenozīmīgas, un vai tu domā, ka varēsi tās viegli panest? Man gan liekas, ka daudz vieglāki un patīkamāki par to ir pūliņi, rūpējoties par savas miesas rūdījumu.215

Varbūt uzskati, ka miesas vārgums ir veselībai noderīgāks un arī citādā ziņā izdevīgāks nekā tās rūdījums? Varbūt tu nevērtē augstu priekšrocības, ko sniedz rūdīta miesa? 4. Spēcīgiem cilvēkiem dzīve taču rit pavisam pretēji tam, kāda tā ir vārguļiem. Cilvēki ar rūdītu miesu ir gan veseli, gan stipri. Tāpēc daudzi no viņiem ar godu atgriežas sveiki un veseli no cīņām pret ienaidniekiem un spēj tad palīdzēt saviem draugiem un dzimtenei. Par to viņi izpelnās pateicību, iemanto lielu slavu un saņem augstus goda apliecinājumus. Viņi patīkamāk un skaistāk vada mūža vakaru un saviem bērniem rada labākus dzīves apstākļus.

Tas, ka mūsu valstī nav organizētas militārās apmācības, nenozīmē, ka tā būtu jāpamet novārtā arī katram atsevišķam pilsonim. Ne, gluži otrādi — viņiem tāpēc vajadzētu lai veltīt jo lielāku uzmanību. Vari būt pārliecināts, ka arī citāda rakstura cīņās un ikvienā darbā tev nāks tikai par labu, ja tavai miesai būs pamatīgāks rūdījums: visā cilvēka darbībā miesai ir svarīga loma, un visur, kur vajadzīgs fizisks spēks, ir ļoti būtiski, lai organisms būtu pēc iespējas labāk attīstīts.

Kurš gan nezina, ka pat tai jomā, kur miesai, liktos, ir vismazākā nozīme,— domāšanā daudzi cilvēki pieļauj lielas kļūdas tāpēc, ka nav fiziski veseli. Izklaidība, grūtsirdība, saīgums, gara slimības miesas vārguma rezultātā bieži vien tādā mērā nomāc domāšanas spējas, ka cilvēkam izgaist pat tās zināšanas, kādas viņam ir.

Fiziski veseli cilvēki turpretī var justies pilnīgi droši, jo viņiem nedraud briesmas vārgās miesas dēļ piedzīvot tamlīdzīgas nelaimes. Gluži otrādi, fiziskajam rūdījumam katrā ziņa jādod rezultāti, kas ir pretēji tiem, kādus dod fizisks vārgums. Kādas grūtības gan būtu ar mieru uzņemties saprātīgs cilvēks, lai to panāktu!

Un kāds kauns novecot savas nolaidības dēļ, nesasniedzot miesas daiļuma un spēka pilnbriedu! Taču nolaidīgam cilvēkam šo pilnbriedu nepiedzīvot: pats no sevis tas nenotiek.»

DAŽAS SOKRĀTa PAMĀCĪBAS IKDIENAI

1.    Kādam cilvēkam, kas sadusmojās par to, ka pretimnācējs, kuru viņš bija sveicinājis, neatņēma sveicienu, Sokrāts teica:

«Cik smieklīgi! Sastapdams cilvēku ar f izisku trūkumu, kāda tev pašam nav, tu taču nedusmotos, bet uztraucies par to, ka satiki tādu, kuram dvēsele nav tik smalka kā

tev!»

2.      Cits cilvēks reiz žēlojās par to, ka viņam neesot ēstgribas.

«Akūmens216 ,» Sokrāts sacīja uz to, «tādam gadījumam iesaka labas zāles.»

«Kādas?» otrs vaicāja.

«Pārstāt ēst!» Sokrāts atbildēja. «Tad dzīvosi patīkamāk, lētāk un veselīgāk.»

3.     Cits sūdzējās, ka viņa dzeramais ūdens esot pārāk silts.

«Tad jau tas būs taisni labs, kad gribēsi mazgāties siltā vannā,» Sokrāts teica.

«Nē, tam ūdens ir par aukstu,» otrs iebilda.

«Vai arī taviem vergiem nav pa prātam dzert šo ūdeni un mazgāties ar to?» Sokrāts vaicāja.

«Nē, pie Zeva1 » otrs iesaucās. «Gluži otrādi: ne reizi vien brīnījos, cik labprāt viii i to lieto abām vajadzībām.»

«Kur dzeramais ūdens ir siltāks — tavās mājās vai Asklēpija2 " svētnīcā?» Sokrāts turpināja.

«Asklēpija svētnīcā.»

«Un kur mazgājamais ūdens aukstāks — tavās mājās vai Amfiarāja218 templī?»

«Amfiarāja templi.»

«Tad padomā, vai tev izdarīt pa prātam nav vēl grūtāk kā pat vergiem un slimniekiem!»

4.     Kad reiz kāds cilvēks bargi pārmācīja savu kalpu, Sokrāts viņam vaicāja, par ko viņš dusmojoties uz to.

«Viņš ir liels gardumnieks, briesmīgs tūļa, naudaskārs un pēdīgais slaists,» otrs atbildēja.

«Bet vai esi kaut reizi padomājis par to,» Sokrāts sacīja, «kurš no jums vairāk pelnījis pērienu — tu vai tavs kalps?»

5.  Kāds ciivēks baidījās no ceļa uz Olimpiju.

«Kāpēc tevi baida šis ceļojums?» Sokrāts jautāja. «Tu

taču arī mājās gandrīz visu dienu esi uz kājām. Ceļā uz Olimpiju tu, pastaigājis kādu laiku, pusdienosi, tad, atkal pastaigājis, paēdīsi vakariņas un dosies pie miera. Vai nesaproti, ka, salikdams kopā visas pastaigas, kuras tu veic piecās vai sešās dienās, bez pūlēm nokļūsi no Atēnām Olimpijā? Bez tam labāk doties ceļā kādu dienu agrāk nekā vēlāk, jo nav patīkami, kad esi spiests pārmērīgi pagarināt dienas gājumu, bet lieka diena ceļā tev sniegs ievērojamu atvieglinājumu. Tāpēc labāk steidzies laikus iziet no mājām nekā ceļā!»

6. Kāds cits reiz sūkstījās, ka viņš pēc gara ceļa esot bijis briesmīgi noguris. Sokrāts jautāja, vai viņam ari bijis kāds nesamais..

«Nē,» otrs atbildēja, «tikai apmetnis.»

«Vai ceļā biji viens vai ar kalpu?»

«Ar kalpu.»

«Vai šim rokas bija brīvas, vai viņš ko nesa?» Sokrāts turpināja.

«Protams, nesa — gultas piederumus un pārējās mantas,» otrs atbildēja.

«Un kā viņš jutās pēc šā ceļa?»

«Šķiet, labāk nekā es.»

«Tad kā tu justos, ja būtu vēl nesis viņa nesamo?»

«Slikti, pie Zeva! Pareizāk sakot, es nemaz nespētu to panest.»

«Tādā gadījumā tev ir mazāk izturības nekā vergam. Vai tas, tavuprāt, dara godu cilvēkam, kas nodarbojas ar fiziskiem vingrinājumiem?»

IV grāmata 1

PAR NEPIECIEŠAMĪBU MĀCĪTIES

1. Sokrāts visās jomās un visādā veidā bija citiem cilvēkiem noderīgs. Tāpēc ikvienam, kaut vai viduvēju dotību cilvēkam, kas šo jautājumu pārdomāja, bija skaidrs, ka nav nekā izdevīgāka par Sokrātā sabiedrību un sarunām ar viņu, vienalga, kur un par kādu tematu. Tie, kas bija raduši būt kopā ar Sokrātu un piekrita viņa uzskatiem, guva daudz ko jau no tā vien, ka Sokrātā prombūtnē atcerējās viņu. Pat jokodams viņš savus draugus ietekmēja tikpat labvēlīgi kā runādams nopietni.

2. Tā, piemēram, viņš bieži sacīja, ka esot kādā cilvēka iemīlējies. Taču bija acīm redzams, ka Sokratam bija interese par tādiem cilvēkiem, "kurus daba bija apveltījusi nevis ar daiļu miesu, bet ar cildenu dvēseli Labas dotības viņš cilvēkā saskatīja tad, ja tas spēja ātri apgūt to, pai ko interesējās, un atcerēties apgūto un ja tas tiecās pē<. visām zināšanām, kuras cilvēkam ļauj teicami pārzināt gan paša māju, gan valsti, vispār — pareizi apieties ai cilvēkiem un kārtot cilvēka dzīves jautājumus Sokrāts bija pārliecināts, ka cilvēki ar tādām dotībām, saņēmuši atbilstošu izglītību, ne vien paši var būt laimīgi un pareizi vadīt savu saimniecību, bet spēj arī citus - pat veselas valstis — darīt laimīgus.

3.  Viņa pieeja cilvēkiem nebija visos gadījumos vienāda. Tiem, kas uzskatīja, ka viņiem no dabas ir labas dotības, bet par mācīšanos negribēja ne dzirdēt, Sokrāts aizrādīja, ka tieši spilgti apdāvinātajiem cilvēkiem visvairāk vajadzīga izglītība. Par pierādījumu viņš minēja pēc dabas ugunīgos un niķīgos teicamas sugas zirgus: ja tos iejājot jaunus, tie esot lieliski izmantojami, bet, ja neapmācot,— tad pavisam nevaldāmi un nekam nederīgi. Arī labas sugas suņi, kas no dabas ir jestri un labprāt uzklūp dzīvniekiem, kļūstot, ja tos pareizi mācot, par lieliskiem medību suņiem, turpretī, ja neapmācot,— nelietojami, nikni un nepaklausīgi.

4. Tāpat tas arī esot ar spilgti apdāvinātiem cilvēkiem, kas apveltīti ar stipru gribu un prot novest līdz galam visu, pie kā ķeras: saņēmuši izglītību un sapratuši, kas ir cilvēka pienākums, viņi izveidojoties par lieliskiem, ļoti noderīgiem darbiniekiem, kuri dzīvē paveicot daudz krietna. Bet, ja viņus neaudzina un nemāca, viņi kļūstot par ļoti nekrietniem, augstākajā mērā kaitīgiem cilvēkiem: neprazdami izšķirt, kas ir cilvēka pienākums, viņi bieži sākot rīkoties nelietīgi un, būdami lielīgi un strauji, neesot ne savaldāmi, ne pārliecināmi un tāpēc nodarot milzum daudz ļauna.

5.  Cilvēkus, kas bija iedomīgi uz savu bagātību un uzskatīja, ka viņiem nekāda izglītība neesot vajadzīga, jo bija pārliecināti, ka ar savu bagātību sasniegs visu, ko vēlas, un iemantos ari citu cilvēku cieņu, Sokrāts centās vest pie prāta, aizrādīdams, ka esot muļķīgi iedomāties, ka bez mācīšanās varētu atšķirt derīgo no kaitīgā; tāpat esot muļķīgi iedomāties, ka, to neatšķirot, varētu tāpēc vien, ka bagātība ļauj visu ko iegādāties, arī ko krietnu paveikt. Esot vientiesīgi iedomāties, ka cilvēkam, kurš neko krietnu nespēj paveikt, varētu labi klāties un izdotos iegūt visu, kas nepieciešams dzīvē; tāpat esot vientiesīgi ticēt, ka, neko neprotot, tikai ar bagātību vien varētu tikt pie vērtīga cilvēka slavas un cerēt, ka iespē-ļ jams iemantot ļaužu cieņu.

2

SARUNA AR EITIDEMU PAR NEPIECIEŠAMĪBU IEGūT IZGLĪTĪBU

1. Tagad pastāstīšu, kā Sokrāts izturējās pret cilvēkiem, kas iedomājās, ka ieguvuši lielisku izglītību, un bija augstās domās par savu gudrību.

Eitidēms «skaistulis», kā Sokrāts ievēroja, bija savācis daudz slavenāko dzejnieku un filozofu grāmatu un tāpēc uzskatīja, ka gudrībā ir pārāks par saviem vienaudžiem, kā ari loloja lielas cerības visus citus pārspēt ar prasmi runāt un darboties. Sokratam bija zināms, ka Eitidēms ir vēl pārāk jauns, lai piedalītos Tautas sapulcēs,191 un tāpēc, kad gribēja izteikt savas domas, iegriezās seglinieka darbnīcā laukuma tuvumā.219 Uz turieni reiz devās ari Sokrāts kopā ar dažiem draugiem.

2. Vispirms kāds no viņiem izvirzīja jautājumu par to, kas Temistoklam193 esot devis iespēju tik ļoti izcelties pārējo pilsoņu vidū, ka valsts tādā brīdī, kad tai bija vajadzīgs enerģisks cilvēks, izraudzījās tieši viņu,— draudzība ar kādu gudru vīru vai paša dotības. Sokrāts, gribēdams izprovocēt Eitidēmu uz sarunu, sacīja — esot naivi iedomāties, ka maznozīmīgos arodos bez labiem skolotājiem nav iespējams kļūt par teicamu lietpratēju, bet valsts vadīšanas prasme, svarīgākā no visām, cilvēkiem varētu rasties pati no sevis.

3.   Kad citureiz Eitidēms atkal bija tur un Sokrāta ievēroja, ka jaunais cilvēks grib pamest šo sabiedrību, baidīdamies radīt iespaidu, ka viņš apbrīno Sokrātā gudrību, Sokrāts teica:

«Draugi, tiklīdz Eitidēms sasniegs pilngadību, viņš noteikti dos valstij padomus, kad tā ierosinās apspriest kādu jautājumu,— tas skaidri redzams no viņa izturēšanās. Man šķiet, viņš jau sagatavojis lielisku ievadu savām runām Tautas sapulcē, lai kāds tikai nedomā, ka viņš ko

mācās no citiem. Nav šaubu, Eilidēma pirmajai runai būs šāds ievads:

4. «Atēnieši, nekad neesmu ne pie viena neko mācījies un, kaut esmu dzirdējis par labiem runātājiem un valstsvīriem, neesmu arī mēģinājis ar viņiem satikties. Neesmu centies panākt, lai kāds labs lietpratējs kļūtu man par skolotāju, nē, gluži otrādi — allaž ne vien esmu vairījies ko mācīties no citiem, bet pat sargājies radīt iespaidu, ka daru to. Tomēr došu jums padomus, kas man ienāks prātā paši no sevis.»

5. Tāds ievads būtu arī piemērots cilvēkam, kas pretendētu uz pilsētas ārsta posteni220 . Tam derētu savu runu iesākt šādi:

«Atēnieši, nekad neesmu ne pie viena mācījies dziednieka prasmi, neesmu ari mēģinājis panākt, lai kāds ārsts kļūtu man par skolotāju. Allaž ne vien esmu vairījies ko mācīties no ārstiem, bet pat sargājies jjieļaut iespaidu, ka būtu mācījies šo zinātni. Tomēr piešķiriet man ārsta posteni: mēģināšu apgūt dziednieka prasmi, mācībām izmantodams jūs.»»

Visi klātesošie sāka smieties par šo ievadu.

6.  Varēja redzēt, ka Eitidēms jau ieklausās Sokrātā vārdos, bet vēl vairās pats runāt un iedomājas, ka ar klusēšanu radīs cienīgāku iespaidu. Tad Sokrāts, gribēdams panākt, lai Eitidēms izbeidz šo klusēšanu, sacīja:

«Cik dīvaini! Ikviens, kas vēlas spēlēt kitaru, pūst flautu, jāt vai iemācīties ko citu, cenšas pēc iespējas vairāk vingrināties tai prasmē, kuru grib teicami apgūt, un ne jau vienatnē, bet tādu cilvēku klātbūtnē, kurus uzskata par labākajiem lietpratējiem. Viņš netaupa pūles un nevairās no grūtībām, lai sekotu viņu padomiem, jo saprot, ka tikai tādā ceļā varēs ko sasniegt. Bet daži cilvēki, kas vēlas kļūt par labiem runātājiem un valstsvīriem, iedomājas, ka viņiem tādas spējas radīsies pašas no sevis bez kādas sagatavošanās un pūliņiem. 7. Taču darbs šajā novadā ir nesalīdzināmi grūtāks nekā citās iepriekš minētajās profesijās, un, lai gan pēc tā tiecas jo liels skaits cilvēku, panākumus gūst tikai nedaudzi. No tā ir redzams, ka cilvēkiem, kas tiecas kļūt par valstsvīriem, nepieciešama cītīgāka un rūpīgāka sagatavošanās nekā citām profesijām.»

8. Tā Sokrāts runāja sākumā, kad Eitidēms jau bija sācis klausīties. Bet, ievērojis, ka Eitidēms jau labprātāk pakavējas sarunu laikā un klausās ar lielāku interesi,

s-cn

Sokrāts uz seglinieka darbnīcu reiz atnāca viens. Eitidēms piesēdās viņam klāt, un Sokrāts teica:

«Pasaki, Eitidēm,— vai tiešām esi savācis, kā stāsta, daudzas par gudriem uzskatīto vīru grāmatas?»

«Jā, pie Zeva, Sokrat,» Eitidēms atbildēja, «un vākšu vēl, kamēr manās rokās būs pēc iespējas vairāk.»

9.   «Pie Hēras,» iesaucās Sokrāts, «es cienu tevi par to, ka devi priekšroku nevis sudrabam un zeltam, bet gan gudrības bagātībām. Tu acīm redzami atzīsti, ka sudrabs un zelts necik nespēj cilvēkus padarīt labākus, bet gudru vīru pamācības bagātina tos, kuru rīcībā tās ir.»

Kad Eitidēms dzirdēja šos vārdus, viņš nopriecājās, jo iedomājās, ka Sokrāts atzīst par pareizu viņa izraudzīto ceļu, kā tikt pie gudrības. Ievērojis, ka viņa uzslava Eitidēmam sagādā prieku, Sokrāts teica:

10.   «Kādā nozarē vēlies kļūt par lietpratēju, vākdams šīs grāmatas?»

Eitidēms klusēja, pārdomādams, ko lai atbild, un Sokrāts turjDināja.

«Varbūt par ārstu? Arī ārsti sarakstījuši daudz grāmatu.»

«Nē, pie Zeva!» Eitidēms atbildēja.

«Tad par arhitektu? Arī šai profesijā vajadzīgi izglītoti vīri.»

«Nē,» Eitidēms sacīja.

«Varbūt gribi kļūt par teicamu mērnieku — tādu, kāds ir Teodors""1 ?» Sokrāts turpināja.

«Nē, arī par mērnieku ne.»

«Vai, iespējams, par astronomu?»

Kad Eitidēms noliedza arī to, Sokrāts turpināja:

«Varbūt par rapsodu222 ? Kā stāsta, tev mājās esot visi Homēra eposi.»

«Nē, pie Zeva!» Eitidēms atbildēja. «Rapsodi, zināms, gan māk eposus no galvas, bet paši ir gatavie muļķi.»223

11.  «Tad droši vien tiecies iemantot tādas īpašības, kas cilvēkiem ļauj kļūt par valstsvīriem, pārzināt savu saimniecību, pildīt vadošus amatus un būt noderīgiem kā citiem, tā sev pašiem?»

«Jā, tieši tādas īpašības man ļoti vajadzīgas, Sokrat,» Eitidēms sacīja.

«Tad, pie Zeva,» Sokrāts teica, «tu gan tiecies pēc lieliskām īpašībām un pašas cildenākās prasmes; tā nepieciešama valdniekiem, un tāpēc to dēvē par ķēnišķu

mākslu. Bet vai esi arī padomājis par to, vai tas ir sasniedzams cilvēkam, kas nav taisnīgs?»

«Saprotams,«Eitidēms atbildēja. «Kas nav taisnīgs, tas nevar būt labs pilsonis.»

12. «Un vai tu pats jau esi tāds?» Sokrāts vaicāja.

«Manuprāt, Sokrat,» Eitidēms sacīja, «neesmu mazāk

taisnīgs par jebkuru citu.»

«Bet vai taisnīgie veic zināmus darbus, tāpat kā tādus veic namdari?» Sokrāts jautāja.

«Katrā ziņā,» Eitidēms teica.

«Un vai taisnīgie var pastāstīt par saviem darbiem, tāpat kā namdari var parādīt savējos?»

«Es lai nevarētu pastāstīt par taisnības izpausmēm!» Eitidēms iesaucās. «Un arī netaisnības izpausmes es varētu, bez šaubām, nosaukt: tādas diendienā dabū redzēt un dzirdēt atliku likām.»

13.     «Tad, ja tev nekas nav pretī, uzrakstīsim te vienā pusē burtu T, otrā — N un visu, kas mums liksies esam taisnības izpausmes, atzīmēsim T ailē, bet netaisnības izpausmes — N ailē,» Sokrāts ierosināja.

«Ja uzskati to par vajadzīgu, tad darīsim tā!» Eitidēms piekrita.

14.     Sokrāts uzrakstīja abus burtus, kā bija sacījis, un tad vaicāja:

«Vai gadās, ka cilvēki melo?»

«Protams, gadās,» otrs atbildēja.

«Kur atzīmēsim to?»

«Bez šaubām, netaisnības ailē,» Eitidēms atbildēja.

«Un vai pasaulē pastāv arī krāpšana?» Sokrāts turpināja.

«Protams,«Eitidēms atbildēja.

«Kur to atzīmēsim?»

«Bez šaubām, tāpat netaisnības ailē.»

«Un zagšanu?»

«Turpat,» Eitidēms sacīja.

«Bet cilvēku nolaupīšanu un pārdošanu verdzībā?»

«Turpat.»

«Tad taisnības ailē no tā visa neatzīmēsim neko, Eiti- dēm?»

«Tā būtu bezjēdzība,» tas atbildēja.

15.      «Bet, ja nu kāds, ievēlēts par stratēģu, pārdos verdzībā naidīgas, mums pāri nodarījušas pilsētas iedzīvotājus,— vai viņu tad sauksim par netaisnīgu?»

5*

«Saprotams, nē,» Eitidēms atbildēja.

«Vai teiksim, ka viņš rīkojas taisnīgi?»

«Katrā ziņa.»

«Un ja viņš ienaidniekus krāps, ar viņiem karodams?»

«Arī tas ir taisnīgi,» Eitidēms atbildēja.

«Un, ja viņš ar viltu vai varu laupīs viņu mantu, vai viņš tad rīkosies taisnīgi?»

«Protams,» Eitidēms atbildēja, «bet sākumā man likās, ka tavi jautājumi attiecas vienigi uz draugiem.»

«Tātad,» Sokrāts teica, «visu, ko atzīmējām netaisnības ailē, mums vajadzētu ierakstīt arī taisnības ailē?»

«Tā šķiet,» Eitidēms atbildēja.

16.     «Tad, ja neiebilsti, tā ari atzīmēsim un vienosimies par jaunu definējumu: pret ienaidniekiem tāda rīcība ir taisnīga, pret draugiem netaisnīga, un pret tiem jāizturas pēc iespējas godīgāk.»

«Pilnīgi pareizi,» Eitidēms piekrita.

17.    «Bet, ja nu kāds stratēgs, manīdams, ka viņa karavīri ir nomākti, viņiem melodams paziņo, ka driz būs klāt sabiedrotie, un ar šiem meliem karaspēkam iedveš drosmi— kurā ailē tad atzīmēsim šādu krāpšanu?»

«Liekas, taisnības ailē,» atbildēja Eitidēms.

«Un, ja kādam ir dēls, kam vajadzīgas zāles, kuras viņš negrib iedzert, un tēvs iemāna bērnam zāles kopā ar ēdienu, ar tādiem meliem panākdams dēla izveseļošanos,— kur tad vajadzētu atzīmēt šādu apmānu?»

«Domājams, tāpat taisnības ailē,» atbildēja Eitidēms.

«Un, ja kādu cilvēku pārņēmusi grūtsirdība un draugs, baidīdamies, ka viņš varētu sev ko nodarīt, viņam ar viltu vai varu atņem zobenu,— kur lai to atzīmē?»

«Arī to, pie Zeva, taisnības ailē.»

18.      «Tad tu apgalvo, ka ari pret draugiem ne visos gadījumos jābūt godīgiem?»

«Jā, ne visos,» Eitidēms atbildēja. «Un to, ko saciju iepriekš, ņemu atpakaļ, ja drīkst.»

«Protams, drīkst,» Sokrāts piekrita. «Tas taču ir labāk nekā ierakstīt ko nepareizā vietā.

19.     Bet, ja, apmānot draugus, kaitē viņiem,— iztirzāsim ari šādu gadījumu,— kurš tad ir netaisnīgāks: cilvēks, kas to dara tīšām, vai tāds, kas tā rīkojas netīšām?»

«Ai, Sokrat!» Eitidēms iesaucās. «Es pats jau vairs neticu savām atbildēm, jo visu, par ko tikām runājuši, tagad redzu citādā gaismā nekā pirmīt. Tomēr pateikšu: tas, kas melo tīšām, ir netaisnīgāks par to, kas to dara netīšām.»

20.     «Kā tev liekas: vai taisnīgumu var apgūt mācoties tāpat ka lasīšanu un rakstīšanu?»

«Jā gan.»

«Un kuram, tavuprāt, ir labāka izglītība — cilvēkam, kas tīšuprāt raksta un lasa kļūdaini, vai tam, kas to dara

netīšām?»

«Manuprāt, tam, kas to dara tīšām, jo viņš, ja gribētu, varētu to ari darīt pareizi.»

«Tātad tas, kas tīšām raksta nepareizi, ir izglītots, bet tas, kas netišām,— neizglītots?»

«Katrā ziņā.»

«Bet kurš zina, kas ir taisnīgi,— tas, kas melo un mānās tīšuprāt, vai tas, kas to dara netīšām?»

«Bez šaubām, tas, kas to dara netīšām.»224

«Tātad uzskati, ka tam, kas prot rakstīt un lasīt, ir labaka izglītība nekā tam, kas to neprot?»

«Jā.»

«Un tas, kurš zina, kas taisnīgi, ir taisnīgāks par to, kas to nezina?»

«Acīmredzot. Taču arī šoreiz lāgā nezinu, kā nonācu pie tā.»

21.      «Bet, ja cilvēks, kas vēlas runāt taisnību, nekad nerunā vienādi par vienu un to pašu lietu: ja viņš, piemēram, radīdams uz vienu un to pašu ceļu, rāda vienreiz uz austrumiem, citreiz uz rietumiem vai, saskaitot vienus un tos pašus skaitļus, dabū te vienu, te otru iznākumu,— ko tu domātu par viņu?»

«Viņš, pie Zeva, neapšaubāmi nezina to, ko iedomājas zinām.»

22.     «Bet vai tev zināms, ka ir tādi cilvēki, ko dēvē par verga dvēselēm?»

«Jā.»

«Vai viņu gudrības vai zināšanu trūkuma dēļ?»

«Bez šaubām, zināšanu trūkuma dēļ.»

«Vai viņi šo nosaukumu izpelnās varbūt ar zināšanu trūkumu kalēja arodā?»

«Nē, protams.»

«Varbūt namdara aroda?»

«Nē, arī ne ar to.»

«Vai kurpnieka arodā?»

«Nē, ne ar ko tamlīdzīgu,» Eitidēms teica, «gluži otrādi: lielum lielais vairums no tiem, kas prot šos arodus, ir verga dvēseles.»

«Tad varbūt šādā vārdā dēvē cilvēkus, kuri nezina, kas ir cildenais un krietnais?»

«Jā, tā man liekas.»

23.  «Tātad mums visiem spēkiem jāpūlas, lai mēs nebūtu vergi?»225

«Pie visiem dieviem, Sokrat,» Eitidēms atbildēja, «es ticēju, ka manis izraudzītais gudrības apguves ceļš vislabāk ļauj tikt pie izglītības, kas nepieciešama cilvēkam, kurš tiecas pēc cildenā un krietnā. Bet kā gan man, tavuprāt, tagad ir ap sirdi, kad redzu, ka, par spīti visām līdzšinējām pūlēm, nespēju pat atbildēt uz jautājumiem tai jomā, kurai vajadzētu man būt vislabāk zināmai? Taču nekādu citu ceļu nezinu, pa kuru iedams es kļūtu labāks.»

24. Tad Sokrāts vaicāja: «Saki man, Eitidēm,— vai esi jau kādreiz bijis Delfos ?»

«Jā, pie Zeva,— pat divas reizes,» Eitidēms atbildēja.

«Vai uzrakstu «Pazīsti pats sevi!» esi ievērojis pie svētnīcas?»226

«Jā.»

«Un vai nelikies ne zinis par šo uzrakstu vai pievērsi tam uzmanību un mēģināji pats sevi pārbaudīt, lai zinātu, kāds esi?»

«Nē, pie Zeva,» Eitidēms atbildēja, «to gan nedarīju, jo uzskatīju, ka tas jau nu man pavisam labi zināms. Diezin vai es vispār kaut ko zinātu, ja pat nepazītu pats sevi.»

25.  «Kurš, pēc tavām domām, pazīst sevi — cilvēks, kas vienīgi zina savu vārdu, vai tāds, kas, izpētījis, kādā mērā viņš atbilst cilvēka dzīves prasībām, ir iepazinis savas spējas — līdzīgi zirga pircējam, kurš uzskata, ka iepazinis attiecīgo zirgu tikai tad, kad ir sīki izpētījis, vai tas ir pakļāvīgs vai spītīgs, spēcīgs vai vājš, ātrs vai gauss un kādas tam vēl ir labas vai sliktas īpašības, kas attiecas uz zirga izmantošanu?»

«Domāju, ka cilvēks, kas nezina savas spējas, pats sevi nepazīst,» Eitidēms atbildēja.

26. «Bet vai tev nav arī skaidrs,» Sokrāts turpināja, «ka sevis pazīšana cilvēkam dod ļoti daudz laba, bet nepareiza sevis novērtēšana — ļoti daudz ļauna? Kas pazīst sevi, tas zina, kas viņam noderīgs, un prot labi izšķirt, ko viņš spēj un ko ne. Nodarbodamies ar to, ko prot, viņš sev sagādā visu, kas vajadzīgs, un gūst panākumus; neķerdamies pie tā, ko neprot, viņš neizdara kļūdas un tā izvairās no neveiksmēm. Līdzīgi viņš prot novērtēt arī citus cilvēkus un, sadarbodamies ar tiem, gūst dažādas priekšrocības un pasargās no nepatikšanām.

27. Turpretim cilvēks, kas nezina savas spējas un par tām ir maldīgos ieskatos, līdzīgā stāvokli ir ari attieksmē pret citiem cilvēkiem un visiem cilvēka dzīves jautājumiem. Viņš nezina, kas viņam vajadzīgs, nesaprot, ko dara, nepazīst cilvēkus, ar kuriem viņam ir darīšana. Par to visu viņam ir nepareizs priekšstats; tāpēc viņš zaudē izdevīgas iespējas un pieredz dažādas likstas. 28. Kas zina, ko dara, tas gūst panākumus un iemanto cieņu un slavu. Viņam līdzīgi cilvēki labprāt ar viņu saietas, bet neveiksminieki vēlas, lai viņš tiem sniedz padomu un aizstāv tos, un liek savas cerības uz viņu. Par to visu tie cienī viņu vairāk nekā citus cilvēkus.

29.  Bet tas, kurš nesaprot, ko dara, mēdz nepareizi izraudzīties savu nodarbošanos un, lai arī pie kā ķertos, piedzīvo neveiksmi, pieredz ne vien zaudējumus un saņem sodus, bet arī iegūst nelāgu slavu, kļūst citiem par apsmieklu un vada dzīvi nicinājumā un negodā. Kā redzi, arī valstis, kas, neprazdamas pareizi novērtēt savus spēkus, uzsāk karu ar stiprākiem ienaidniekiem, vai nu tiek iznīcinātas, vai nospiestas verdzībā.»

30. Uz to Eitidēms sacīja: «Esmu visā pilnībā pārliecināts par to, Sokrat, cik svarīgi ir pazīt sevi — vari to neapšaubīt. Taču, lūdzams, izstāsti man, ar ko jāsāk sevis pētīšana!»

31. «Kas ir labs un kas ļauns, to taču tu skaidri zini?» Sokrāts vaicāja.

«Jā, pie Zeva,» Eitidēms atbildēja. «Ja nezinātu pat to, es būtu nožēlojamāks par pēdīgo vergu.»

«Tad paskaidro to arī man!» Sokrāts aicināja.

«Tas nu gan nav grūti,» Eitidēms sacīja. «Vispirms par labumu uzskatu veselību, par ļaunumu — slimību. Tad no tā, kas ir pamatā kā vienam, tā otram, piemēram, uzturs un dzives veids, par labu uzskatu to, kas sekmē veselību, par ļaunu — kas rada slimību.»

32. «Vai ari veselība un slimība nebūs labumi tikai tad, ja ir pamatā kam labam,» Sokrāts turpināja, «bet ļaunumi — ja tās rada ko ļaunu?»

«Bet kā gan,»Eitidēms iebilda, «veselība varētu būt par pamatu kam ļaunam un slimība — kam labam?»

«Tad, piemēram,» Sokrāts paskaidroja, «kad cilvēki, kas, būdami spēcīgi, piedalās neveiksmīgā karagājienā, bīstamā jūras braucienā vai kādā citā tamlīdzīgā pasākumā un iet bojā, bet tie, kuri vājas veselības dēļ nedodas līdzi, paliek dzīvi.»

«Tev taisnība,» piekrita Eitidēms, «taču, tev jāatzīst, spēcīgie piedalās arī noderīgos pasākumos, bet vājie paliek mājās.»

«Vai tas, kas reizēm ir noderīgs un reizēm kaitīgs, uzskatāms drīzāk par labumu nekā par ļaunumu?»

33. «Pēc mūsu iztirzājuma, ne par vienu, ne par otru. Taču gudrība, Sokrat,» Eitidēms turpināja, «jau nu nepārprotami ir labums. Ko tad gudrais neizdarīs labāk nekā neizglītotais?»

«Kā tā?» sacīja Sokrāts. «Vai neesi neko dzirdējis par Daidalu2 "'7 kā Mīnojs viņu gudrības dēļ saņēma gūstā un piespieda kalpot par vergu un Daidals tā reizē ar dzimteni zaudēja arī brīvību; kā gāja bojā viņa dēls, ar kuru kopā mēģināja izbēgt, un arī pats nevarēja izglābties — vējš viņu aiznesa projām pie barbariem, kur viņš atkal kļuva par vergu.»

«Jā, pie Zeva, tāds stāsts ir dzirdēts,» Eitidēms teica.

«Un vai tev nekas nav zināms par Palamēda'6 nelaimi? Par viņu visi dzejnieki vēstī, ka Odisejs viņu pazudinājis, skauzdams gudrības dēļ.»

«Jā, arī tāds stāsts ir dzirdēts.»

«Un cik daudz citu vīru savas gudrības dēļ ar varu aizvesti pie Persijas valdnieka un tur spiesti viņam kalpot!»

34. «Bet pilnīgi neapšaubāms labums, Sokrat, šķiet, ir laime,» Eitidēms nosprieda.

«Jā,» Sokrāts atbildēja, «ja to neveido no apšaubāmiem labumiem.»

«Kas tad no tā, kas sniedz laimi, varētu būt apšaubāms?» Eitidēms jautāja.

«Nekas,» Sokrāts teica, «ja tikai nesaistām to ar skaistumu, spēku, bagātību, slavu vai ko citu tamlīdzīgu.»

«Nē, pie Zeva, katrā ziņā saistīsim: kā gan cilvēks varētu būt laimīgs bez tā?»

35. «Tādā gadījumā,» Sokrāts sacīja, «ar laimi saistīsim arī daudz ko tādu, kas cilvēkiem ir neskaitāmu lielu nelaimju avots: ne vienu vien samaitā cilvēki, kuri zaudē vai prātu aiz kaislības pēc skaistiem zēniem; ne viens vien, paļaudamies uz saviem spēkiem, ķeras pie pasākumiem, kas pārsniedz tos, un piedzīvo lielas nelaimes; ne vienu vien viņa bagātības dēļ pazudina glaimi un intrigas; ne vienam vien lielas nepatikšanas sagādājusi viņa slava un politiskā ietekme.»

36.     «Ja kļūdos, pat cildinādams laimi,» Eitidēms iesaucās, «tad, atzīstos, vairs nezinu, ko lai izlūdzos no dieviem.»

«Par to varbūt vēl neesi domājis, jo biji pilnīgi pārliecināts, ka zini. Bet, tā kā gatavojies vadošai lomai demokrātiskā valsti, tad neapšaubāmi zināsi, kas ir tautvaldība.»

37.  «Katrā ziņā,» Eitidēms atbildēja.

«Vai, tavuprāt, iespējams zināt, kas ir tautvaldība, nezinot, kas ir tauta?»

«Nē, pie Zeva, nekādā gadījumā.»

«Vai zini, kas ir tauta?»"'8

«Jā, domāju, ka zinu.»

«Ko tad tu uzskati par tautu?»

«Trūcīgos pilsoņus.»

«Tātad zini, kas tas ir — trūcīgie?»

«Bez šaubām!»

«Tad ari zini, kas tas ir — bagātie?»

«Jā, tikpat labi.»

«Kurus tad tu dēvē par trūcīgiem, kurus — par bagātiem?»

«Kam nepietiek līdzekļu iztikai, tie, manuprāt, ir trūcīgi; kam to ir vairāk, nekā vajag,— bagāti.»

38.     «Bet vai neesi ievērojis, ka daži cilvēki, kaut gan līdzekļi viņiem ir visai trūcīgi, ar tiem ne vien iztiek, bet vēl šo to atlicina, citiem turpretim nepietiek pat ar ļoti plašiem līdzekļiem?»

«Pie Zeva,» Eitidēms iesaucās, «labi, ka atgādināji man zināmi pat valdnieki, kuri līdzekļu trūkuma dēļ, tāpat kā pēdīgie nabagi, spiesti ķerties pie nelikumīgas rīcības.»

39.     «Ja tas tā ir,» Sokrāts teica, «tad valdniekus mums vajadzēs pieskaitīt pie tautas, bet cilvēkus ar nelielu rocību, ja viņi prot labi saimniekot, pie bagātniekiem.»

Uz to Eitidēms sacīja: «Esmu spiests — laikam savas niecīgās spriestspējas dēļ — piekrist arī tam. Domāju, vai tik nebūs vislabāk, ja vairs neko neteikšu: man liekas, ka vispār neko nezinu.»

Un Eitidēms aizgāja pavisam nomākts, nicinādams pats sevi, un nosprieda, ka viņš patiešām ir verga dvēsele.

40.     Daudzi no tiem, ar kuriem Sokrāts apgājās līdzīgi, vairs pie viņa negriezās, un tos viņš uzskatīja par tukšgalvjiem. Eitidēms turpretim saprata, ka nespēs kļūt par pilnvērtīgu cilvēku, ja neturēsies jo cieši pie Sokrātā, un turpmāk šķīrās no viņa tikai nepieciešamības gadījumos; dažā ziņā viņš pat centās atdarināt Sokrātā dzīves veidu.

Kad Sokrāts bija pārliecinājies par Eitidēma noskaņojumu, viņš to vairs nemulsināja, bet skaidri un gaiši izklāstīja visu, kas, pēc viņa domām, jāzina cilvēkam un ir visnoderīgāk dzīvei.

4

SARUNA AR SOFISTU HIPIJU PAR TAISNĪBAS JĒDZIENU

1. Tāpat Sokrāts neslēpa savas domas par taisnību, bet uzskatāmi pauda tās ari ar savu rīcību. Personiskajā dzīvē viņš pret visiem izturējās godigi un bija citiem noderīgs; sabiedriskajā jomā viņš gan pilsētā, gan karagājienos tik loti pakļāvās valsts varas pārstāvjiem un likumu priekšrakstiem, ka viņa disciplinētība pievērsa sev citu cilvēku uzmanību.

2. Kad viņš reiz bija priekšsēdētājs Tautas sapulcē, viņš nepieļāva, lai tauta pieņem pretlikumīgu lēmumu, bet, sekojot likumiem, pretojās tik lielam tautas spiedienam, kādu, manuprāt, nebūtu izturējis neviens cits.2!u 3. Sokrāts nepaklausīja arī Trīsdesmit vīru kolēģijas locekļiem, kad viņi tam deva nelikumīgas pavēles: kad viņi tam aizliedza sarunāties ar jauniem cilvēkiem231 un reiz kopā ar dažiem citiem vīriem pavēlēja atvest kādu pilsoni, lai to sodītu ar nāvi,232 Sokrāts bija vienīgais, kas nepaklausīja, jo šīs pavēles bija pretrunā ar likumiem.

4. Kad Melēts cēla pret viņu sūdzību, Sokrāts nevēlējās izmantot pretlikumīgos paņēmienus, pie kuriem mēdz ķerties tiesas priekšā: parasti apsūdzētie ar tiesnešiem runā glaimīgi, lišķē, pretlikumīgi lūdzas viņus un nereti tāpēc tiek attaisnoti. Taču Sokrāts, kaut gan tiesneši viņu būtu viegli attaisnojuši, ja viņš kaut cik būtu izmantojis šādus līdzekļus, drīzāk bija ar mieru, paliekot uzticigs likumiem, mirt nekā, pārkāpjot tos, dzīvot.233

5.  Tādā garā Sokrāts arī bieži izteicies sarunās ar dažādām personām. Man zināms, ka viņam reiz bijusi šāda saruna par taisnību ar Hipiju ēlieti.

Hipijs pēc ilgāka laika atkal reiz ieradās Atēnās, un viņam gadījās būt klāt, kad Sokrāts sarunā ar dažādiem cilvēkiem izteicās, cik tas gan esot dīvaini, ka tam, kas gribētu kādu izmācīt par kurpnieku, namdari, kalēju vai jātnieku, neesot jālauza galva par to, kur viņu šādā nolūkā vajadzētu sūtīt. Daži pat apgalvojot: ja kāds gribētu pieradināt pie darba zirgu vai vērsi, tad cilvēku, kas piedāvājoties to izdarīt, esot atliku likām. Bet, ja kāds vai nu pats gribētu iemācīties būt taisnīgs, vai to iemācīt savam dēlam vai vergam, tad viņš nezinot, kur griezties.

6. Kad Hipijs to dzirdēja, viņš it kā zobodamies sacīja: «Tad tu joprojām saki to pašu, Sokrat, ko jau sen esmu no tevis dzirdējis?»

«Jā, Hipij,» Sokrāts atbildēja,» un — kas ir vēl ļaunāk — es ne tikai vienmēr saku vienu un to pašu, bet arī vienmēr runāju par vienu un to pašu. Tu gan laikam, būdams vispusīgi izglītots cilvēks, nekad nesaki vienu un to pašu par vienu un to pašu lietu.»

«Es, saprotams,» Hipijs teica, «allaž cenšos pateikt ko jaunu.»

7. «Vai arī par to, ko tu labi zini?» Sokrāts vaicāja. «Ja, piemēram, kāds jautās, ar cik un kādiem burtiem rakstāms «Sokrāts», vai tagad atbildēdams mēģināsi pateikt ko citu nekā agrāk? Un, ja tev vaicās par skaitļiem — vai divreiz pieci ir desmit,— vai tad neatbildēsi to pašu, ko iepriekš?»

«Tādos gadījumos,» Hipijs atbildēja, «saku vienmēr vienu un to pašu tāpat kā tu. Taču par taisnību, esmu pārliecināts, tagad varu pateikt ko tādu, pret ko ne tu, ne kāds cits nespēs iebilst.»

8.  «Tad jau, pie Hēras, vari lepoties ar to, ka esi izdarījis lielisku atklājumu: tiesnešiem balsojot vairs nebūs nekādu domstarpību, pilsoņi vairs nestrīdēsies par taisnību, neprāvosies, nesacelsies; valstis vairs neķildosies taisnības vārdā un nekaros. Bet es — es gan nezinu, kā varēšu atstāties no tevis, nedzirdējis tavu stāstījumu par tik laimīgu atklājumu.»

9.  «Taču to, pie Zeva, nedabūsi dzirdēt, iekams nebūsi pats izklāstījis savus uzskatus par taisnību,» Hipijs iebilda. «Pietiek tev zoboties par citiem! Visus tu iztaujā un atspēko, bet pats nevēlies nevienam atbildēt un nevienā jautājumā neizsaki savas domas.»

10.  «Kā tad tā, Hipij?» Sokrāts iesaucās. «Vai neesi manījis, ka es nekad nepārstāju klāstīt savus uzskatus par taisnību?»

«Un kādiem vārdiem tu to dari?»

«Ne vārdiem, bet darbiem,» Sokrāts atbildēja. «Vai tev nešķiet, ka darbiem ir lielāks pierādījuma spēks nekā vārdiem?»

«Daudz lielāks, pie Zeva,» Hipijs piekrita. «Ne mazums

ir tādu cilvēku, kas vārdos ir taisnīgi, bet darbos netaisni; un neviens, kas rīkojas taisnīgi, nevar būt netaisns.»

11.      «Vai esi kādreiz manījis, ka nepatiesi liecinu, denuncēju cilvēkus, sēju naidu draugu vai piisoņu starpā vai cilādā ziņā rīkojos netaisni?»

«Nē,» Hipijs teica.

«Un vai tas, kas atturas no netaisnas rīcības, nav taisnīgs?»

«Tu, Sokrat,» Hipijs teica, «acīm redzami ari šodien mēģini izlocīties, nevēlies pateikt savas domas par to, ko uzskati par taisnību; ne jau to tu saki, ko dara taisnīgie, bet ko viņi nedara.»

12.     «Jā, jo nospriedu, ka vēlēšanās nerīkoties netaisnīgi ir pietiekams pierādījums taisnīgumam,» Sokrāts paskaidroja. «Taču, ja osi citādās domās, tad padomā varbūt tev tas patiks labāk: es saku — kas ir likumīgi, tas ir taisnīgi.»

«Tad, pēc tavām domām, Sokrat, likumīgais un taisnīgais ir viens un tas pats?»

«Jā,» Sokrāts teica.

13.     «Ko tu uzskati par likumīgu, man ir tikpat neskaidrs kā tas, ko tu dēvē par taisnīgu,» Hipijs sāci ja.

«Valsts likumus tu taču zini?» Sokrāts vaicāja.

«Jā,» Hipijs atbildēja.

«Un kas tie, tavuprāt, tādi ir?»

«Tie ir noteikumi, kurus pilsoņi rakstveidā fiksējuši, vienojušies par to, kas jādara un no kā jāvairās,» Hipijs atbildēja.

«Tātad,» Sokrāts turpināja, «likumīgi rikojas tas, kas savu pilsoņa dzīvi vada saskaņā ar šiem noteikumiem, nelikumigi —kas tos pārkāpj?»

«Protams,» Hipijs teica.

«Tātad tas, kas klausa likumiem, rīkojas arī taisnīgi, kas neklausa — netaisnīgi?»

«Protams.»

«Tātad tas, kas rīkojas taisnīgi, ir taisnīgs, kas rīkojas netaisnīgi — netaisnīgs?»

«Bez šaubām.»

«Līdz ar to likumu ievērotājs ir taisnīgs, to pārkāpējs — netaisnīgs.»

14.      «Bet kā gan, Sokrat,» Hipijs sacīja, «var ņemt nopietni likumus un tiem klausīt, ja tos bieži atcel un maina tie paši cilvēki, kas tos izdevuši?»231

«Taču bieži arī gadās,» Sokrāts iebilda, «ka valstis uzsāk karu un tad atkal noslēdz mieru.»

«Bez šaubām,» Hipijs piekrita.

«Tu cilvēkus, kas klausa likumiem, vērtē zemu tāpēc, ka likumus var atcelt,» Sokrāts turpināja. «Vai tas, tavuprāt, nav tas pats, it kā tu karā nopeltu karavīrus, kas ievēro disciplīnu tāpēc, ka var tikt noslēgts miers? Jeb vai tu ari domā nopelt tos, kas kara laikā dodas palīgā dzimtenei?»

«Nē, pie Zeva, nekādā ziņā,» Hipijs atbildēja.

15. «Vai nesaproti,» Sokrāts turpināja, «ka lakedaimo- nietis Likurgs23 " nebūtu panācis, lai Sparta izceltos citu valstu vidū, ja nebūtu to audzinājis stingrā paklausībā likumiem? Vai nezini, ka no valstu vadītājiem labākie ir tie, kas visprasmīgāk gādā, lai pilsoņi pakļaujas likumiem? Ka valsts, kuras pilsoņi stingri ievēro likumus, miera laikā zeļ un karā ir nepieveicama?

16.  Arī vienprātību atzīst par milzīgu laimi valstīm. Vecāko padomes un krietnākie vīri nemitīgi aicina pilsoņus būt vienprātīgiem; visur Grieķijā pastāv likums, ka pilsoņiem ar zvērestu jādod solījums būt vienprātīgiem, un visur tāds zvērests arī tiek dots. Tas, domājams, notiek ne jau tālab, lai visi pilsoņi piešķirtu uzvaru tiem pašiem koriem, nenotiek tālab, lai viņi cildinātu tos pašus flautis- tus vai dotu priekšroku tiem pašiem dzejniekiem, lai vispār viens un tas pats būtu pa prātam visiem, bet lai pilsoņi klausītu likumiem. Ja viņi ievēro tos, valstis kļūst varenas un uzplaukst, bet, ja vienprātības trūkst, nevar zelt ne valsts, ne mājas.

17.  Un kuru, ja runājam par personisko dzīvi, valsts visretāk soda, kuru visbiežāk apbalvo? To, kas ievēro likumus. Kurš tiesā retāk zaudē prāvas, kurš biežāk tajās gūst virsroku? Kuram var drošāk uzticēt mantu, dēlus un meitas? Kuru visa valsts uzskata par uzticības cienīgāku, ja ne to, kas ievēro likumus? No kura vecāki, radi, kalpi, draugi, citi pilsoņi vai svešzemnieki var drīzāk saņemt to, kas viņiem pienākas? Kuram vairāk tic ienaidnieki, noslēdzot pamieru, līgumu vai mieru? Kuram ikviens kļūst vislabprātāk par sabiedroto, ja ne tam, kas ievēro likumus? Kuram sabiedrotie drīzāk uztic virspavēlnieka vai garnizona priekšnieka posteni un savas pilsētas? No kura var drīzāk gaidīt pateicību par izdarītu pakalpojumu, ja ne no tā, kas ievēro likumus? Un kuram labprātāk izdara pakalpojumus, ja ne tam, no kura var gaidīt pateicību? Ar kuru ikviens labprāt vēlas būt draudzīgās attiecībās, nelabprāt — naidīgās, ja ne ar tādu cilvēku? Ar kuru nelabprāt karo, ja ne ar to, ar ko labprātāk vēlas būt draudzīgās attiecībās, nelabprāt — naidīgās? Kuram gandrīz visi grib būt draugi vai sabiedrotie, gandrīz neviens — personiskie pretinieki vai ienaidnieki karā?

18. Tātad, Hipij, uzskatu, ka likumīgais un taisnīgais ir viens un tas pats. Ja esi citos ieskatos, tad pasaki to!»

«Nē, pie Zeva, Sokrat,» Hipijs atbildēja, «mans uzskats par taisnību, šķiet, nav pretrunā ar to, ko sacīji.»

19.  «Bet vai tev ir zināmi arī kādi nerakstīti likumi, Hipij?» Sokrāts turpināja.

«Jā,» Hipijs atbildēja, «tie ir tādi, kurus vienādi atzīst visās zemēs.»

«Un vai tu varētu apgalvot, ka tos sev noteikuši cilvēki?»

«Kā gan tas ir iespējams,» Hipijs atbildēja, «ja viņi nevar visi sanākt kopā un runāt tai pašā mēlē?»

«Kas tad, pēc tavām domām, noteicis šos likumus?»

«Domāju, šos likumus cilvēkiem devuši dievi; visā pasaulē taču pirmais bauslis ir — godāt dievus.»

20.  «Un godāt vecākus? Vai arī tāds bauslis nepastāv visur?»

«Jā, arī tāds pastāv,» Hipijs atbildēja.

«Un arī tāds, ka vecāki nedrīkst stāties miesas sakaros ar saviem bērniem, nedz tie ar vecākiem?»

«Tas, Sokrat, manuprāt, vairs nav dievu noteikts likums,» Hipijs sacīja.

«Kāpēc?» Sokrāts jautāja.

«Tāpēc, ka daži cilvēki, kā redzu, pārkāpj to.»

21.  «Arī citus likumus bieži pārkāpj,» Sokrāts iebilda. «Taču ļaudis, kas pārkāpj dievu noteiktos likumus, saņem sodu, no kura izbēgt cilvēks nekādi nespēj; turpretī viens otrs, kas pārkāpis cilvēku dotos likumus, izbēg no soda vai nu slēpdamies, vai lietodams varu.»

22.  «No kāda soda, Sokrat,» Hipijs vaicāja, «nevar izbēgt vecāki, kas stājas miesas sakaros ar bērniem, un bērni, kuri piekopj tādus ar vecākiem?»

«Pie Zeva,— no vissmagākā,» Sokrāts atbildēja.«Kāds ļaunums cilvēkam, kas laiž pasaulē bērnus, var būt lielāks nekā nepilnvērtīgu bērnu piedzimšana?»

23. «Bet kāpēc viņam jālaiž pasaulē nepilnvērtīgi bērni, ja viņš pats ir pilnvērtīgs un nekas viņu nekavē saistīties ar sievieti, kas tāpat ir pilnvērtīga?»

«Ar to, pie Zeva, vēl nepietiek,» Sokrāts paskaidroja, «ka cilvēki, kuri kopā laiž bērnus pasaulē, būtu pilnvērtīgi. Nē, viņiem jābūt ari fiziskā pilnbriedā. Vai varbūt tu domā, ka cilvēkiem pilnbriedā sēkla ir tāda pati kā tiem, kuri vēl nav sasnieguši pilnbriedu vai to jau pārsnieguši?»

«Nē, pie Zeva,» Hipijs teica, «tā, domājams, nav tāda pati.»

«Un kuriem tā būtu labāka?» Sokrāts jautāja.

«Saprotams, tiem, kuri ir pilnbriedā,» Hipijs atbildēja.

«Tad cilvēkam, kas nav tādā vecumā, tā nav pilnvērtīga?»

«Domājams, ka ne,» Hipijs teica.

«Tātad visiem nevajadzētu laist bērnus pasaulē?»

«Nē, nevajadzētu,» Hipijs atbildēja.

«Tātad cilvēki, kas tādā vecumā tomēr laiž bērnus pasaulē, nerīkojas, kā pienākas?»

«Tā man šķiet,» Hipijs teica.

«Kas tad vēl var laist nepilnvērtīgus bērnus pasaulē, ja ne šie?» Sokrāts veicāja.

«Arī šai ziņā esmu ar tevi vienisprātis,» Hipijs sacīja.

24. «Tālāk: vai nav visur spēkā likums, ka cilvēkam, no kura pieredzēts kas labs, jāatmaksā ar to pašu?»

«Jā, tāds visur ir spēkā,» Hipijs piekrita, «taču arī to pārkāpj.»

«Bet vai cilvēks, kas to pārkāpj, nesaņem sodu ar to, ka viņu pamet labi draugi un viņš spiests turēties kopā ar saviem ienaidniekiem? Vai tāds, kas saviem paziņām dara labu, viņiem nav labs draugs, im vai ļaudis, kas tādam cilvēkam neatmaksā ar labu, ar savu nepateicību viņā nemodina naida jūtas? Un, tā kā sakari ar tādu cilvēku ir loti izdevīgi, vai tad viņi tomēr atkal visiem spēkiem necentīsies turēties pie viņa?»

«Te, Sokrat,» sacija Hipijs, «visur, kā šķiet, manāma dievu roka: tas, ka pašos likumos jau ietverts sods pārkāpējiem, liecina, ka likumdevējs bijis varenāks par cilvēku.»

25.  «Bet kā tu domā, Hipij: vai dievi savos likumos nosaka to, kas ir taisnīgi, vai ko citu, kas neatbilst taisnības jēdzienam?»

«Nē, pie Zeva, neko citu,» Hipijs atbildēja. «Diezin vai kāds cits vēl varētu savos likumos noteikt to, kas ir taisnīgi, kā vien dievība.»

«Tātad, Hipij, arī dieviem tīk, lai taisnīgais un likumīgais būtu viens un tas pats,» Sokrāts secināja.

Tā Sokrāts savos draugos gan vārdiem, gan darbiem attīstīja taisnības jūtas.

5

SARUNA AR EITIDEMU PAR SAVALDĪBU

1 Bet tagad pastāstīšu par to, kā Sokrāts audzināja savus draugus, lai tie būtu piemēroti praktiskajai dzīvei. Būdams pārliecināts, ka cilvēkam, kas grib paveikt ko labu, nepieciešama savaldība, viņš pirmām kārtām saviem draugiem pats rādīja priekšzīmi tik stingrā savaldībā, kāda vairs nepiemit nevienam citam cilvēkam, un viņus arī savās sarunās virzīja pirmām kārtām uz to. 2. Viņš gan pats vienmēr domāja par to, kas sekmē tikumisko pilnveidošanos, gan to atgādināja saviem draugiem.

Man, piemēram, zināma šāda saruna, kas viņam kādreiz bijusi ar Eitidēmu par savaldību.

«Pasaki man, Eitidēm: vai brīvība, tavuprāt, ir cildens, vērtīgs ieguvums kā atsevišķam cilvēkam, tā visai valstij?»

«Jā,» Eitidēms atbildēja, «neviens cits ieguvums nav vērtējams augstāk.»

3.   «Vai cilvēks, kas atrodas juteklisko baudu gūstā un to dēļ nespēj rīkoties iespējami labak, tavuprāt, uzskatāms par brīvu?»

«Nekādā ziņā,» Eitidēms atbildēja.

«Tad brīvība, pēc tavām domām, varbūt nozīmē rīkoties iespējami labāk, un tāpēc uzskati par nebrīvu tādu cilvēku, kuru kaut kas kavē tā rīkoties?»

«Pilnīgi pareizi,» Eitidēms sacīja.

4.    «Tad nesavaldīgie cilvēki tev šķiet visādā ziņā nebrīvi?»

«Jā, pie Zeva, neapšaubāmi.»

«Un kā tu domā: vai nesavaldība cilvēkus vienīgi kavē rīkoties iespējami labāk vai piespiež viņus pastrādāt pat kauna darbus?»

«Man liekas,» Eitidēms atbildēja, «ka vienādā mērā notiek kā viens, tā otrs.»

5.     «Kā tu vērtētu kungus,» Sokrāts turpināja, «kas

neļauj rīkoties pēc iespējas labāk un liek pat pastrādāt kauna darbus?»

«Tie, pie Zeva, ir vissliktākie, kādus vien var iedomāties.»

«Un kāda verdzība, tavuprāt, ir vissmagākā?»

«Manuprāt, verdzība pie vissliktākajiem kungiem.»

«Tātad nesavaldīgie cilvēki atrodas vissmagākajā verdzībā?» Sokrāts turpināja.

«Jā, tā man šķiet,» Eitidēms atbildēja.

6.      «Vai tev neliekas, ka nesavaldība atņem cilvēkiem gudrību, viņu dižāko ieguvumu, un vedina viņus uz tās pretstatu? Vai varbūt tu neuzskati, ka nesavaldība kavē cilvēku tiekties pēc derīgā un apgūt to, viņu vilinādama uz baudām, un nereti liek viņam apmātībā izvēlēties nevis to, kas ir labāks, bet to, kas ir ļaunāks, kaut gan viņš prot atšķirt labo no ļaunā?»

«Jā, tā gadās,» Eitidēms atbildēja.

7.      «Bet kuram gan piemīt vēl mazāk apdoma nekā nesavaldīgam cilvēkam? Apdoma un nesavaldības izpausmes taču ir pilnīgi pretējas.»

«Piekrītu arī tam,» Eitidēms sacīja.

«Un vai tu vari iedomāties kaut ko tādu, kas cilvēku vēl vairāk traucētu pildīt savu pienākumu nekā nesavaldība?»

«Nē, nevaru.»

«Bet vai, tavuprāt, var būt kaut kas ļaunāks par to, kas viņam liek izvēlēties kaitīgo, nevis derīgo, mudina viņu rūpēties par kaitīgo un atstāt novārtā derīgo un piespiež rīkoties pretēji tam, kā rīkojas apdomīgi cilvēki?»

«Nē, nevaru,» Eitidēms atbildēja.

8.      «Tātad savaldība, dabiski, rosina cilvēkus uz tādu rīcību, kas ir pretēja tai, uz ko rosina nesavaldība?»

«Protams,» Eitidēms atbildēja.

«Tātad tas, kas rosina uz pretējo, dabiski, ir kas ļoti labs?»

«Jā, bez šaubām.»

«Vai līdz ar to tev nešķiet, Eitidēm,» Sokrāts turpināja, «ka savaldība cilvēkam ir kas ļoti vērtīgs?»

«Protams, Sokrat,» Eitidēms atbildēja.

9.       «Bet vai esi jau kādreiz padomājis par to, Eitidēm…?»

«Par ko tad?»

«Ka nesavaldība, kas cilvēkiem šķiet sniedzam baudas, īstenībā tās nespēj sniegt, bet tādas vispirmām kārtām sagādā savaldība?»

«Kā tā?» Eitidēms jautāja.

«Nesavaldība,» Sokrāts paskaidroja, «neļauj mums paciest ne izsalkumu, ne slāpes, ne alkas pēc mīlestības, ne bezmiega naktis. Vienīgais līdzeklis, kas ļauj ar baudu ēst un dzert, un nodoties mīlas priekam, un ar baudu atpūsties un gulēt, ir gaidīt un ciesties tik ilgi, kamēr tas viss kļūst augstākajā mērā patīkami; bet nesavaldiba liedz mums pienācīgi baudit cilvēkam nepieciešamāko, pastāvīgāko vajadzību apmierinājumu. Vienīgi savaldība ļauj mums paciest minētās grūtības un tad attiecīgajos gadījumos sagādā patiesu baudu.»

«Jā, tas viss ir pareizi,» Eitidēms piekrita.

10. «Tālāk: kad vajag apgūt ko vērtīgu un pievērsties kādām no tām zinībām, kas ļauj cilvēkam norūdīt miesu, labi saimniekot savās mājās, būt noderīgam draugiem un valstij un pieveikt pretiniekus,— zinībām, kas dod ne vien praktiskas priekšrocības, bet sniedz arī milzīgu baudu, tad savaldīgie cilvēki spēj to izdarīt un gūt no tā '"■bumu, bet nesavaldīgajiem no tā visa nekas netiek. Kuriem ar tamlīdzīgām lietām vēl mazāk kopīga nekā šiem? Kuriem vēl mazāka iespēja nodarboties ar tām, ja prāts viņiem nesas vienīgi uz visvieglāk sasniedzamajām baudām?»

11. Uz to Eitidēms sacīja: «Ar to acīmredzot gribi teikt, Sokrat, ka tādam cilvēkam, kas atrodas miesas baudu varā, ir svešs jebkurš tikums?»

«Jā, Eitidēm,» Sokrāts teica, «jo ar ko gan nesavaldīgs cilvēks atšķiras no visnesaprātīgākā dzīvnieka? Kas netiecas pēc cildenā, bet dzenas par katru cenu pēc baudas,— ar ko tāds atšķiras no trulākā lopa? Vienīgi savaldīgs cilvēks spēj virzīt savu prātu uz augstākajiem mērķiem un, parādības sadalot pa veidiem,236 gan vārdos, gan darbos dot priekšroku labajam un vairīties no ļaunā.»

12. Tādā kārtā, Sokrāts piebilda, cilvēki kļūstot tikumiski pilnvērtīgi, ļoti laimīgi un ļoti spēcīgi dialektikā. Apzīmējums «dialektika»23 ', viņš teica, cēlies no tā, ka cilvēki, apspriezdamies savās sanāksmēs, parādības sadalot pa veidiem. Tāpēc vajagot censties jo labāk tam sagatavoties un jo cītīgi ar to nodarboties. Tā cilvēks veidojoties tikumiski pilnīgs un lieliski apgūstot prasmi vadīt, kā ari dialektiku.

DAŽU JĒDZIENU DIALEKTISKĀ DEFINĒŠANA

1.      Centīšos arī pastāstīt, kā Sokrāts savos draugos attīstīja dialektikas iemaņas. Viņš bija pārliecināts, ka cilvēks, kurš zina, kas ir attiecīgais priekšmets, var to paskaidrot arī citiem, bet, ja viņš to nezina, tad nav ko brīnīties, ka viņš gan pats maldās, gan arī citus maldina. Tāpēc Sokrāts nekad nepārstāja ar saviem draugiem aplūkot jautājumu, kāda ir ikviena priekšmeta būtība.

Visu Sokrātā definējumu izklāsts prasītu pārāk daudz laika, tāpēc sniegšu tikai dažus piemērus, kas, manuprāt, raksturīgi viņa pētījuma metodei.

2.       Pirmām kārtām viņš šādi aplūkoja dievbijības jēdzienu.

«Saki man, Eitidēm,» Sokrāts teica, «kas, tavuprāt, ir dievbijība?»

«Pie Zeva, kaut kas ļoti skaists,» Eitidēms atbildēja.

«Un vai tu vari man pateikt, kas tas ir — dievbijīgs cilvēks?»

«Man liekas, tas ir cilvēks, kas parāda dieviem godu,» Eitidēms atbildēja.

«Vai dieviem var parādīt godu, kā kuram ienāk prātā?»

«Nē, pastāv likumi, saskaņā ar kuriem dieviem jāparāda gods.»

3.      «Tātad tas, kas zina šos likumus, varētu arī zināt, kādā veidā dieviem parādāms gods?»

«Manuprāt, jā,» Eitidēms atbildēja.

«Tātad tas, kas zina, kādā veidā dieviem parādāms gods, uzskata, ka tas nav darāms citādi, kā viņš zina?»

«Protams, ne citādi.»

«Vai kāds dieviem parāda godu citādi, nekā viņš uzskata par pareizu?»

«Domāju, ka ne,» Eitidēms atbildēja.

4.     «Tātad tas, kas zina likumus, kuri attiecas uz dieviem, viņiem parādīs godu saskaņā ar šiem likumiem?»

«Katrā ziņā.»

«Tātad tas, kas viņiem parāda godu saskaņā ar likumiem, godā viņus, kā nākas?»

«Kā gan citādi!»

«Tātad tas, kas godā viņus, kā nākas, ir dievbijīgs?»

6"

«Protams,» Eitidēms sacīja.

«Tātad pareizs būs šāds definējums: kas zina likumus, kuri attiecas uz dieviem, ir dievbijīgs?»

«Jā, tā man vismaz šķiet,» Eitidēms teica.

5.      «Bet vai pret cilvēkiem drīkst izturēties, kā kuram ienāk prātā?»

«Nē, ari attiecībā uz cilvēkiem pastāv likumi.»

«Tātad cilvēki, kas izturas cits pret citu saskaņā ar šiem likumiem, izturas, kā nākas?»

«Bez šaubām.»

«Tātad cilvēki, kas izturas, kā nākas, izturas pareizi?»

«Saprotams,» Eitidēms atbildēja.

«Tātad cilvēki, kas izturas pret citiem pareizi, cilvēka dzīves jautājumos rīkojas pareizi?»

«Protams,» Eitidēms atbildēja.

«Vai cilvēks, kas klausa likumiem, rīkojas taisnīgi?»

«Saprotams,» Eitidēms atbildēja.

6.       «Vai zini, ko uzskata par taisnīgu?» Sokrāts vaicāja.

«Jā — to, ko pavēl likumi,» Eitidēms atbildēja.

«Tātad cilvēki, kuri dara, ko pavēl likumi, rīkojas taisnīgi un kā nākas?»

«Kā gan citādi!»

«Vai, tavuprāt, ir tādi cilvēki, kuri klausa likumiem, nezinādami, ko tie pavēl?»

«Domāju, ka ne,» Eitidēms teica.

«Bet vai tu domā, ka ir cilvēki, kas, zinādami, kā jārīkojas, tomēr uzskata, ka nav tā jārīkojas?»

«Nē, domāju, ka tādu nav,» Eitidēms atbildēja.

«Vai pazīsti kādu, kas rīkojas citādi, nekā pats uzskata par pareizu?»

«Nē, nepazīstu.»

«Tātad tas, kas zina likumus, kuri attiecas uz cilvēkiem, rīkojas taisnīgi?»

«Protams,» Eitidēms teica.

«Un tas, kas rikojas taisnīgi, ir taisnīgs?»

«Kurš gan cits?»

«Tātad pareizs būs šāds definējums: taisnīgs ir tas, kas zina likumus, kuri attiecas uz cilvēkiem.»

«Jā, tā man liekas,» Eitidēms atbildēja.

7.     «Bet kā raksturosim gudrību? Pasaki, kā tev liekas: vai gudrie ir gudri tajā jomā, kurā viņiem ir zināšanas, vai ir arī tādi cilvēki, kas ir gudri novadā, kurā viņiem zināšanu nav?»

«Saprotams, tikai novadā, kurā viņiem ir zināšanas,»

Eitidēms atbildēja. «Vai tad kāds var būt gudrs tai jomā, kur viņam nav zināšanu?»

«Tātad gudrie ir gudri ar to, ko zina?»

«Ar ko gan citu,» Eitidēms atbildēja, «kāds var būt gudrs, ja ne ar to, ko zina?»

«Bet vai tu domā, ka gudrība varētu būt arī kas cits nekā tas, ar ko cilvēks ir gudrs?»

«Domāju, ka ne.»

«Tātad gudrība ir zināšana?»

«Tā man liekas.»

«Bet vai, tavuprāt, cilvēks var zināt visu, kas ir pasaulē?»

«Nē, pie Zeva, pat ne niecīgu dalu no tā.»

«Tātad cilvēks nevar būt gudrs visās jomās?»

«Nē, pie Zeva, nekādā gadījumā!»

«Tātad ikviens ir gudrs tai novadā, kurā viņam ir zināšanas?»

«Jā, tā man šķiet.»

8.     «Bet vai tādā pašā veidā nebūtu noskaidrojams arī labā jēdziens, Eitidēm?»

«Kadā tad?» Eitidēms vaicāja.

«Kā tev šķiet: vai viens un tas pats var būt noderīgs visiem?»

«Manuprāt, nē.»

«Vai tas, kas vieniem derīgs, tavuprāt, citiem dažkārt var būt kaitīgs?»

«Pat ļoti,» Eitidēms atbildēja.

«Bet vai tev zināms vēl kas. cits, kas būtu labs, kā vien derīgais?»

«Nē,» Eitidēms atbildēja.

«Tātad derīgais ir labs tam, kam tas ir derīgs?»

«Jā, tā man šķiet,» Eitidēms atbildēja.

9.     «Bet vai skaisto varam definēt kaut kā citādi?2 '58 Jeb vai vari man nosaukt ko skaistu — kādu ķermeni, trauku vai ko citu, par ko tev būtu zināms, ka tas ir skaists attieksmē pret visu?»

«Nē, pie Zeva,» Eitidēms teica.

«Tātad lietojumā ikviens priekšmets ir skaists tam, kam tas ir derīgs?»

«Katrā ziņā,» Eitidēms sacīja.

«Bet vai kāds priekšmets var būt skaists arī kam citam, nevis tikai tam, kam tas ir skaists lietojumā?»

«Nē, nekam citam,» Eitidēms atbildēja.

«Tātad derīgais ir skaists tam, kam tas derīgs?» «Jā, lā man šķiet,» Eitidēms atbildēja.

10. «Bet vai drosme, Eitidēm, tavuprāt, ir kas skaists?»

«Jā, pat kas lielisks!» Eitidēms sacīja.

«Tātad drosme, tavuprāt, nebūtu vajadzīga nenozīmīgos gadījumos?»

«Nē, pie Zeva, tā vajadzīga tikai pašos svarīgākajos!»

«Vai uzskati par izdevīgu grūtībās un briesmās neapzināties savu stāvokli?»

«Nē, nekādā gadījumā!»

«Tātad cilvēks, kas šādos brīžos nejūt bailes tāpēc, ka neapzinās briesmas, nav drosmīgs?»

«Nē, pie Zeva!» Eitidēms atbildēja. «Tad jau arī daudzi prāta jukušie un gļēvuļi būtu drošsirži.»

«Bet kā tu vērtē cilvēku, kas baidās pat no tā, kur nav nekā briesmīga?»

«Tāds, pie Zeva, ir vēl jo mazāk drosmīgs,» Eitidēms atbildēja.

«Tātad cilvēki, kas grūtībās un briesmās izturas braši, tavuprāt, uzskatāmi par drosmīgiem, bet tādi, kas izrādās nevarīgi,— par gļēviem?»

«Saprotams,» Eitidēms teica.

11.     «Vai par vērtīgiem cilvēkiem šādos apstākļos uzskatīsi vēl kādus citus vai tikai tos, kas spēj labi tikt galā ar tiem?»

«Nē, tikai tos.»

«Tātad tos, kas ar šādiem apstākļiem tiek slikti galā, uzskatīsi par nevērtīgiem?»

«Kā tad!»

«Bet vai ikviens neizturas tā, kā uzskata par vajadzīgu?»

«Kā gan citādi!»

«Un vai tie, kas nespēj izturēties pareizi, zina, kā jāizturas?»

«Protams, nē,» Eitidēms atbildēja.

«Bet tādi, kas zina, kā jāizturas, to arī spēj?»

«Jā, tikai tādi,» Eitidēms teica.

«Vai cilvēks, kas nav nokļuvis uz aplama ceļa, tiek slikti galā ar šādiem apstākļiem?»

«Domāju, ka ne,» Eitidēms atbildēja.

«Bet tie, kas tiek slikti galā, atrodas uz aplama ceļa?»

«Protams.»

«Tātad cilvēki, kas prot labi tikt galā ar grūtībām un briesmām, ir drošsirdīgi, bet tie, kas tādos gadījumos pieļauj kļūdas,— gļēvi?»

«Tā man šķiet,» Eitidēms atbildēja.

12. Monarhiju239 un tirāniju"4 Sokrāts atzina par valsts pārvaldes formām, kuru starpā saskatīja šādu atšķirību: valdīšanu ar tautas piekrišanu un balstīšanos uz valsts likumiem viņš sauca par monarhiju, valdīšanu bez tautas piekrišanas, nebalstoties uz likumiem, bet tikai pēc valdītāja ieskata — par tirāniju. Valsts iekārtu, kur amatpersonas ievēlē no tādu cilvēku vidus, kas ievēro likumus, Sokrāts dēvēja par aristokrātiju2 '1 ', kur tās ievēlē pēc īpašuma cenza — par plutokrātiju241 , kur no visu pilsoņu vidus — par demokrātiju.

13.  Ja Sokratam kāds runāja pretī, neko noteiktu nespēdams iebilst, bet tikai bez jebkādiem pierādījumiem apgalvodams, ka, piemēram, kāds viņa minēts cilvēks esot gudrāks, prasmīgāks valstsvīrs, drošsirdīgāks vai citādā ziņā labāks neka otrs, kuru bija nosaucis Sokrāts, tad Sokrāts mēdza visu strīda jautājumu apmēram šādā veidā atvirzīt atpakaļ pie izejas punkta.

14.  «Tu apgalvo, ka pilsonis, ko cildini, ir vērtīgāks nekā tas, ko atzinigi minēju es?»

«Jā gan, apgalvoju!»

«Tad varbūt vispirms aplūkosim, kādi ir krietna pilsoņa pienākumi?»

«Labi, darīsim tā!»

«Vai valsts kases pārzināšana pārāks nebūtu tas, kas vairos valsts ienākumus?»

«Protams.»

«Bet karā — tas, kas panāk, lai dzimtene pieveic pretiniekus?»

«Bez šaubām.»

«Un diplomātiska misijā — tas, kas prot ienaidniekus vērst par draugiem?»

«Dabiski.»

«Bet Tautas sapulcē — tāds runātājs, kas izbeidz domstarpības un atjauno vienprātību?»

«Jā, tā man šķiet.»

Tādā veidā atgriežoties pie strīda izejas punkta, patiesība kļuva skaidri saredzama arī pretiniekiem.

15. Kad Sokrāts sarunā aplūkoja kadu jautājumu, viņš vienmēr balstījās uz vispāratzītām patiesībām, uzskatīdams to par drošu argumentācijas metodi. Tāpēc viņam daudz labāk nekā jebkuram citam man zināmam cilvēkam izdevās pārliecināt savus klausītājus. Arī Homērs, sacīja

Sokrāts, cildinājis Odiseju kā «drošu runātāju»242 par to, ka tas pratis savas runas balstīt uz vispārpieņemtām patiesībām.

7

PAR DZĪVES PRAKSE NEPIECIEŠAMAJAM ZINĀŠANĀM

1.  No iepriekš sacītā, manuprāt, redzams, ka Sokrāts skaidri un atklāti mēdza sarunbiedriem pateikt savas domas. Bet tagad pastāstīšu, kā Sokrāts viņos arī attīstīja patstāvību praktisku uzdevumu risināšanā. Viņu vairāk par visiem citiem man zināmajiem cilvēkiem interesēja tas, kādās jomās viņa draugiem ir zināšanas, un viņš labuprāt mācīja tiem visu, ko pienākas zināt pilnvērtīgam cilvēkam un ko zināja pats. Ja Sokrāts kādā nozarē pats nebija pietiekami kompetents, viņš draugus aizveda pie attiecīgajiem lietpratējiem.

2.  Sokrāts saviem sarunbiedriem arī paskaidroja, cik daudz izglītotam cilvēkam jāorientējas ikvienā priekšmetā.

Ģeometriju, piemēram, vajagot apgūt tādā apjomā, lai nepieciešamības gadījumā varētu pareizi izmērīt un pēc tam pārņemt, nodot vai sadalīt zemi vai apliecināt kāda mērījuma pareizumu. To apgūt esot pavisam viegli: vajagot tikai reiz uzmanīgi vērot kāda zemes gabala izmērīšanu, lai pēc tam prastu noteikt tā apmēru un iemācītos arī pats mērīt. 3. Taču viņš neieteica ģeometrijas studijās ietvert grūti saprotamas figūras. Viņš nevarot saskatīt, kāds no tā varētu būt labums. Sokrāts pats gan pietiekami labi orientējās šajā zinātnē, tomēr aizrādīja, ka tā varot cilvēku nodarbināt visu mūžu un kavēt apgūt daudz citu derīgu zinību.

4. Sokrāts ieteica iepazīties ar astronomiju, bet arī ar to vienīgi tik daudz, lai varētu noteikt nakts, mēneša un gada laiku, ceļojot pa sauszemi vai pa jūru, kā ari pildot sardzes dienestu, un lai prastu arī citos pasākumos, kas veicami zināmā nakts, mēneša vai gada laikā, izmantot attiecīgās pazīmes laika noteikšanai. To varot viegli iemācīties no nakts medniekiem, stūrmaņiem un daudziem citiem, kuriem šādas zināšanas vajadzīgas. 5. Taču no nodarbošanās ar astronomiju apjomā, kas ļautu iepazīt arī tos debess ķermeņus, kuri neriņķo kopā ar citiem,243 — planētas un nepastāvīgās zvaigznes244 ,— un no laika tērēšanas, pētījot to attālumu no Zemes, apriņķojuma laiku un cēloņus, Sokrāts savus draugus enerģiski centās atturēt; no tā viņš neredzot nekādu labumu. Pats orientēdamies ari šajā zinātnē, Sokrāts atzīmēja, ka tā varot nodarbināt cilvēku visu mūžu un kavēt pievērsties daudziem citiem derīgiem jautājumiem.

6. Vispār Sokrāts neieteica nodoties pārdomām par to, kā dievība iekārtojusi ikvienu dabas parādību. Viņš uzskatīja, ka cilvēki to nespējot noskaidrot un ļaudis, kuri pētījot to, ko dievi neesot gribējuši atklāt, dieviem neesot pa prātam. Turklāt cilvēkiem, kas pētījot šos jautājumus, draudot briesmas iestigt maldos, tāpat kā tajos iestiga Anaksagors43 , kurš ļoti lepojies ar saviem dievu rīcības izskaidrojumiem.

7. Tā, piemēram, Anaksagors, apgalvodams, ka uguns un saule esot viens un tas pats, neesot apdomājis, ka cilvēks gan viegli varot raudzīties ugunī, bet nespējot skatīties saulē, ka saule vēršot cilvēka ādu tumšāku, uguns turpretim — ne; viņš esot ari atstājis bez ievērības to, ka visi augi, cik vien uzdīgstot no zemes, nespējot labi attīstīties bez saules stariem, bet, sildīti ar uguni, iet bojā. Tāpat Anaksagors, apgalvodams, ka saule esot uguns sakarsēts akmens, atstājis bez ievērības to, ka akmens ugunī nespīd un nevar ilgi saglabāties, bet saule, būdama spožāka par visu, pastāv mūžīgi.

8. Sokrāts gan ieteica apgūt rēķināšanu, bet, tāpat kā pārējos gadījumos, arī šeit brīdināja no nevajadzīgas iedziļināšanās. Viņš kopā ar saviem draugiem visu aplūkoja un iztirzāja tiktāl, cik tam bija nozīme praksē.

9.  Sokrāts neatlaidīgi mudināja draugus rūpēties par veselību un uzklausīt lietpratēju padomus, ja iespējams tādus saņemt, kā arī pašiem visu mūžu novērot, kādi ēdieni un dzērieni un kādi darbi viņiem visvairāk piemēroti un kā to visu izmantot, lai viņi vienmēr būtu veseli. Kas tādā veidā sekojot sev, tam būšot grūti atrast ārstu, kurš zināšot labāk nekā viņš pats, kas nāk par labu viņa veselībai.

10. Bet, ja kāds gribēja gūt lielāku labumu, nekā var dot cilvēkprāts, tam Sokrāts ieteica pievērsties zīlēšanai. Kas zinot, kādā veidā dievības cilvēkam dod norādījumus par viņa dzīvi un darbiem, tas nekad nepalikšot bez dievu padoma.

PAR SOKRĀTA NĀVI

1.  To, ka Sokrāts, par spīti savam apgalvojumam, ka daimonijs dodot viņam norādījumus, ko darīt un ko nedarīt, tomēr notiesāts uz nāvi, daži cilvēki varētu uzskatīt par pierādījumu tam, ka Sokrāts attiecībā uz dievišķo balsi runājis nepatiesību. Taču tiem būtu jāņem vērā, ka Sokrāts, pirmkārt, bija jau vecs un, ja nebūtu miris tobrīd, šķirtos no dzīves tikai nedaudz vēlāk215 un ka viņš, otrkārt, nomirdams izvairījās no mūža sūrākā posma, kad visiem cilvēkiem mazinās gara spējas. Toties viņš iemantoja slavu ar savu dvēseles spēku, prāvā aizstāvēdamies godīgi, atklāti un taisnīgi kā neviens cits un uzņemdams nāves spriedumu augstākajā mērā vīrišķīgi un mierīgi.

2.  Pēc vispārējā atzinuma, neviens no mums zināmajiem cilvēkiem nav sagaidījis nāvi cienīgāk. Pēc sprieduma pasludināšanas Sokratam vajadzēja vēl dzīvot trīsdesmit dienas, jo tajā mēnesī tieši bija Dēlas svētki246 , bet likums neatļauj izpildīt nevienu nāves sodu, kamēr svētku sūtniecība nav atgriezusies no Dēlas. So laiku Sokrāts, kā to redzēja viņa draugi, dzīvoja gluži tāpat kā iepriekš, kad visi viņu allaž vairāk par jebkuru citu cilvēku apbrīnoja priecīgā, gaišā noskaņojuma dēļ. 3. Vai iespējams mirt vēl skaistāk? Kāda nāve varētu būt skaistāka par tādu, kad cilvēks mirst tik cildeni? Kāda nāve varētu būt laimīgāka par tādu — viscildenāko nāvi? Un kāda nāve pauž dievu lielāku vēlību nekā pati laimīgākā?

4.  Pastāstīšu vēl, ko uzzināju par Sokrātu no Hermo- gena'J , Hiponīka dēla. Kad Melēts jau bija iesniedzis savu apsūdzību, Hermogens dzirdējis Sokrātu runājam par visu ko, tikai ne par gaidāmo prāvu, un viņš Sokratam atgādinājis, ka vajadzētu padomāt par to, kā aizstāvēties. Uz to Sokrāts vispirms sacījis:

«Vai tev nešķiet, ka visa mana dzīve bijusi tam veltīta?»

Kad Hermogens vaicājis, ko viņš ar to domā jot, Sokrāts paskaidrojis, ka visu mūžu to vien darījis kā pētījis jautājumu par taisnību un netaisnību, rīkojies taisnīgi un vairījies no netaisnas rīcības, un to viņš uzskatot par labciko aizstāvēšanās sagatavošanu.

5.  «Vai tu neredzi, Sokrat',» atkal sacījis Hermogens, «ka atēniešu tiesneši, runu maldināti, jau ne vienu vien cilvēku, kas nav neko noziedzies, notiesājuši uz nāvi un, otrādi, daudzus vainīgos attaisnojuši?»

«Pie Zeva, Herniogen,» Sokrāts atbildējis, «gan mēģināju apdomāt savu aizstāvēšanās runu, taču tam pretojās daimonijs.»

«Dīvaini!» Hermogens iesaucies.

6. «Tu brīnies,» Sokrāts uz to sacījis, «ka dievība uzskata par labāku, lai jau tagad mirstu? Vai nezini, ka līdz pat šai dienai es nevienam pašam cilvēkam nejautu teikt, ka viņš dzīvojis labāk un laimīgāk nekā es? Vislabāk, manuprāt, dzīvo tie, kas visvairāk rūpējas par to, lai kļūtu labāki, bet vispatīkamāk — cilvēki, kas jo'skaidri apzinās, ka kļūst labāki. 7. Pēc tā, ko pieredzēju līdz šim un vēroju, sastapdams citus cilvēkus un salīdzinādams sevi ar tiem, nācu pie atzinuma, ka man tas bijis lemts. Un tās nav tikai manas domas vien, tā par mani domā arī draugi un nevis tāpēc, ka viņi mīl mani,— citādi tā par saviem draugiem, tos mīlēdami, spriestu ari citi cilvēki,— bet ticēdami, ka, saiedamies ar mani, kļūst labāki.

8.  Ja es dzīvotu ilgāk, man varbūt nāktos maksāt meslus vecumam: redze un dzirde kļūtu vājāka, mazinātos domāšanas un uztveres spējas, un pasliktinātos atmiņa, un tacl jau es atpaliktu no tiem, par kuriem agrāk biju pārāks. Arī tad, ja es to pats nemanītu, dzīve vairs nebūtu nekāda dzīve, bet, ja es to apzinātos, vai tā tad nebūtu katrā ziņā vēl nožēlojamāka un nepatīkamāka?

9. Ja netaisnīgā kārtā miršu, tas būs kauna traips tiem, kas mani netaisnīgā kārtā būs lēmuši nāvei. Bet kas tad man būtu apkaunojošs, ja citi nespēj ne taisnīgi spriest par mani, ne taisnīgi pret mani izturēties?

10. Kā redzu, slava, ko iemanto pagātnes cilvēki vēlākajās paaudzēs, nav vienāda: tiem, kas rīkojušies netaisnīgi, tā ir citāda nekā tiem, kuri no netaisnības ir cietuši. Tāpēc ticu: ja man tagad būs jāmirst, par mani domās citādi nekā par tiem, kas mani būs notiesājuši uz nāvi, jo — esmu par to pārliecināts — man nekad netrūks liecību tam, ka ne pret vienu cilvēku nekad neesmu rīkojies netaisni vai padarījis kādu sliktāku, bet gan vienmēr esmu centies savus draugus darīt labākus.»

Tā Sokrāts runāja ar Hermogenu un ari ar citiem.

11. To cilvēku vidū, kas zināja, kāds bija Sokrāts, visi, kuriem rūp tikums, vēl šobaltdien jo sāpīgi izjūt, ka viņa vairs nav — tā vīra, kurš tiem bija labākais palīgs tikumiskās pilnveidošanās ceļā.

Sokrāts man ir acu priekšā tāds, kādu te attēloju: tik dievbijīgs, ka neko neuzsāka bez dievu piekrišanas, tik taisnīgs, ka nevienam pašam nenodarīja ne mazāko pārestību, bet gan deva milzīgu labumu visiem, kuri ar viņu bija saistīti; tik savaldīgs, ka nekad nevērtēja baudu augstāk par tikumu, tik gudrs, ka nekad nekļūdījās savā spriedumā par labo un ļauno un viņam te nevajadzēja nekāda palīga, jo varēja pilnīgi paļauties uz paša zināšanām. Viņš šajos jautājumos prata gan pats izklāstīt savus uzskatus un dot jēdzienu definējumus, gan ari novērtēt citu cilvēku domas, atspēkot viņu kļūdas un vest viņus uz tikumiskās pilnveidošanās ceļa.

Ar šim īpašībām Sokrāts manās acīs bijis tāds, kāds vien var būt ideāli krietns un laimīgs cilvēks. Kas to apšauba, tas lai salīdzina Sokrāta un citu cilvēku tikumisko stāju un tad spriež pats.

KSENOFONTS

SOKRĀTA AIZSTAVĒSANAS RUNA (APOLOĢIJA)247

10.  [..] Kad pretinieki apsūdzēja Sokrātu, ka viņš neatzīstot valsts atzītos dievus, bet ieviešot citas — jaunas dievības un samaitājot jaunatni, viņš, uzstādamies tiesā, sacīja:

11.  «Pirmām kārtām, atēnieši, brīnos par to, uz kāda pamata Melēts apgalvo, ka neatzīstu valsts atzītos dievus. Ka nesu upurus kopīgajos svētkos un publiskajos ziedokļos, to redzējuši visi, kas bijuši tur klāt, un arī pats Melēts varēja to redzēt, ja būtu gribējis. 12. Kas attiecas uz jaunām dievībām, tad ka gan var apgalvot, ka ieviešu tādas, sacīdams, ka dzirdu dievības balsi,248 kura man norāda, ko darīt?

Arī tie, kas ieklausās putnu kliedzienos un nejaušos cilvēku sacītos vārdos, taču pareģo pēc balsīm. Vai kāds šaubīsies par to, ka ari pērkons ir balss un diždižens pareģojums? Vai Delfu priestere, sēdēdama uz trijkāja, nevēstī dieva gribu ar balsi? 13. Arī par to, ka dievība zina nākotni un pavēsti to ikvienam, kam vēlas, visi runā tāpat kā es un ir tādās pašās domās. Taču viņi nākotnes vēstītājus dēvē par putniem, nejaušiem vārdiem, zīmēm un pareģiem. Es turpretim saucu to par dievības balsi, un man šķiet, ka, lietodams šo apzīmējumu, runāju patiesāk un bijīgāk nekā tie, kas putniem piedēvē dievišķu spēku. Tam, ka nemeloju attiecībā uz dievību, man ir arī šāds pierādījums: daudziem draugiem tiku darījis zināmus dievības padomus un ne reizi neizrādījos melis.»

14. To dzirdēdami, tiesneši sāka trokšņot — citi tāpēc, ka neticēja tam, ko runā Sokrāts, citi — aiz skaudības, ka viņš pie dieviem ir lielākā cieņā nekā paši. Tad Sokrāts teica:

«Tad nu klausieties tālāk, un, kas vēlas, lai man tic vēl jo mazāk, ka dievības man paradījušas tādu godu'

Kādreiz Hairefonts vērsās pie Delfu orākula, vaicādams par mani, un Apollons daudzu klātbūtnē atbildēja, ka neviens cilvēks neesot nesavtīgāks, taisnigaks un saprātīgāks par mani.»2 '19

15. Kad tiesneši to dzirdēja, viņi, protams, sacēla vēl lielāku troksni. Bet Sokrāts turpināja:

«Taču vēl augstākas domas nekā par mani dievs ietvēris savā orākulā par Likurgu230 , lakedaimoniešu likumdevēju. Kad Likurgs ienācis svētnīcā, dievs esot viņu uzrunājis šādiem vārdiem: «Nezinu, vai saukt tevi par dievu vai par cilvēku?» Bet mani viņš nav pielīdzinājis dievībai, vienīgi atzinis, ka esmu daudz pārāks par citiem cilvēkiem. Tomēr nenoticiet pārsteidzīgi dievam, bet pārbaudiet pa punktiem, ko viņš sacījis!

16. Vai jūs pazīstat kādu, kas pakļautos miesaskārībām mazāk nekā es? Vai pazīstat nesavtīgāku cilvēku par mani, kas ne no viena nepieņem ne dāvanas, ne maksu? Kuru jūs varētu pamatoti uzskatīt par taisnīgāku nekā tādu cilvēku, kas tik ļoti piemērojies saviem apstākļiem, ka viņam nekādas svešas mantas nevajag? Un kā lai neuzskata par gudru tādu cilvēku, kurš kopš brīža, kad sācis apjēgt, ko viņam saka, nekad nav pārstājis pētīt un mācīties visu labo, ko vien spējis?

17. Vai to, ka mani pūliņi nav bijuši veltīgi, pēc jīisu domām, nepierada tas, ka daudzi pilsoņi, kas tiecas pēc tikumiskās pilnveidošanās, kā ari daudzi svešzemnieki labprātāk vēlas uzturēt sakarus ar mani nekā ar jebkuru citu cilvēku? Un ka var izskaidrot to, ka daudzi, lai gan visiem zināms, ka man nav ne mazākās iespējas viņiem ko dot pretī, tomēr vēlas man ko dāvināt? Un to, ka neviens no manis neprasa par pakalpojumu pretpakalpo- jumu, bet daudzi uzskata, ka man ir pateicību paradā? 18. Un ka aplenkumā, kad visi sūkstījās par savu likteni,259 dzīvoju, nejuzdams lielāku trūkumu ka mūsu valsts augstākās labklājības laikā? Ka citi par dārgu naudu pērk baudas tirgū, bet es, neko netērēdams, no savas dvēseles protu gūt lielākas baudas nekā viņi?2 '1

Bet, ja neviens to, ko sacīju par sevi, nespej atspēkot kā melus — vai neesmu tad pelnījis gan dievu, gan cilvēku uzslavu? 19. Un tomēr, Melēt, tu apgalvo, ka — par spīti šādam dzīves veidam — samaitāju jaunatni?

Mēs taču zinām, ko nozīmē jaunatnes samaitāšana. Tad pasaki: vai pazisti kādu, kuru es no dievbijīga cilvēka būtu padarījis par bezdievīgu, no savaldīga un saprātīga — par bezkaunīgu, no taupīga — par izšķērdīgu, vai cilvēku, kas dzer ar mēru,— par dzērāju, strādīgu cilvēku — par mīkstčauli, vai tādu, kas manā ietekmē būtu kļuvis par postigas baudkāres vergu?»

20. «Bet, pie Zeva,» Melēts atbildēja, «es pazīstu tādus, kurus pierunāji klausīt vairāk tevi nekā vecākus.»

«Jā,» Sokrāts teica, «attiecībā uz audzināšanu es piekritu: šis jautājums, kā zināms, man patiešām rūp. Taču attiecībā uz savu veselību cilvēki vairāk klausa ārstu nekā vecākus, un Tautas sapulcē visi atēnieši katrā zinā uzklausa vairāk saprātīgos runātājus nekā savus radiniekus, Un vai, ievēlēdami stratēģus, nedodat priekšroku tādiem cilvēkiem, kurus atzīstat par labākajiem lietpratējiem kara jautājumos, un nevis saviem tēviem un brāļiem, un pat ne sev pašiem?»

«Jā, Sokrat,» Melēts teica, «bet tas ir lietderīgi, un tā pieņemts.»

21.  «Vai tādā gadījumā,» Sokrāts turpināja, «tev nešķiet divaini ari vēl tas, ka citos jautājumos labākie lietpratēji ne vien bauda tādas pašas tiesības kā citi cilvēki, bet ir pat lielākā cieņā, taču mani, kuru daži cilvēki uzskata par labāko lietpratēju pašā svarīgākajā jautājumā — audzināšanā, par to sauc pie atbildības, pieprasot nāves sodu?»

22. Saprotams, gan Sokrāts pats, gan draugi, kas runāja viņa labā, vēl sacīja daudz ko vairāk. Taču es nemaz necentos pastāstīt itin visu, kas notika tiesā; aprobežojos vienīgi ar to, ka parādīju, kas Sokratam bija pats svarīgākais: ka viņš nav noziedzies ne pret dieviem, ne cilvēkiem.

23. Lūgties, lai saglabā viņam dzīvibu, Sokrāts neuzskatīja par vajadzīgu, gluži otrādi — domāja, ka viņam pienācis laiks mirt.2a2 Ka tāda bija viņa pārliecība, tas kļuva vēl skaidrāks pēc balsošanas prāvā. Kad Sokrātu aicināja noteikt sev soda mēru, viņš nedarīja to ne pats, nedz ļāva to darīt saviem draugiem, bet sacīja, ka noteikt sev soda mēru nozīmējot atzīt savu vainu.'253 Un, kad vēlāk Sokrātā draugi gribēja viņu slepus aizvest no cietuma, viņš tam nepiekrita254 un pat, likās, pazobojās par viņiem, vaicādams, vai tad viņi ārpus Atēnām zinot kāda vietu, kas nebūtu pieejama nāvei. [..)

KSEHOFONTS

DZĪRES

24. Bet Sokrāts sacīja:

«Kas attiecas uz dzeršanu, draugi, tad esmu pilnīgi vienisprātis ar jums: vīns, slacīdams dvēseli, patiešām iemidzina bēdas, tāpat kā mandragora2 '0 cilvēkus, bet modina līksmi kā eļļa uguni.

25. Taču viru dzīrēs, kā man šķiet, notiek tas pats, kas ar augiem. Kad dievs tos pārlieku dzirda, tie nevar taisni nostāvēt un vējš nespēj tos appūst; bet, ja tie dzer, cik pašiem tīkami, tie izaug, izsliedamies stalti, un nes augļus. 26. Tā tas ari ir ar mums: ja ielejam sevī pārāk daudz dzeramā, tad atsakās kalpot gan miesa, gan prāts un mēs nespējam ne^ paelpot, kur nu vēl parunāt. Bet, ja — runājot Gorgija2r " stilā — šie puiši mūs biežāk aprasinās no mazajiem kausiem, tad vīns mūs neapreibinās varmācīgi, bet mudinās ļauties jautram, rotaļīgam noskaņojumam.»

Tam piekrita visi, bet Filips piebilda, lai vīnlēji atdarinot labos ratu vaditājus, kausus ātrāk aplaizdami apkārt pa apli. Vīnlēji tā arī darīja.

Pēc tam zēns, uzskaņojis liru pēc flautas, sāka spēlēt un dziedāt. Visi uzteica viņu, bet Harmīds sacīja:

«Tāpat kā Sokrāts pirmīt izteicās par vīnu, draugi, tā arī, manuprāt, jaunu cilvēku daiļuma un mūzikas skaņu sajaukums gan iemidzina bēdas, bet modina mīlas alkas.»

Tad atkal ierunājās Sokrāts:

«Sie ļautiņi, redzams, spēj mūs iepriecināt, draugi. Bet mēs taču, esmu pārliecināts, uzskatām sevi par daudz labākiem cilvēkiem. Un vai tad nebūtu apkaunojoši, ja mēs pat nemēģinātu ar sarunām paši būt cits citam noderīgi un sagādāt prieku?»

Uz to daudzi sacīja:

«Tad norādi mums, ar kādām sarunām lai vislabāk sasniedzam šo mērķi!»

«Tādā gadījumā,» Sokrāts teica, «es vislabprātāk gribētu, lai Kallijs izpilda savu solījumu. Viņš taču sacīja, ka sniegšot mums savas gudrības paraugu, ja mēs piedalīšoties mielastā.»

«Sniegšu arī,» Kallijs atbildēja, «ja jūs visi tāpat pastāstīsit mums, ko labu ikviens no jums zina.»

«Neviens neiebilst,» Sokrāts teica, «un neatsakās mums pavēstīt, kādas savas spējas katrs uzskata par visvērtīgākajām.»

«Tādā gadījumā,» Kallijs sacīja, «pateikšu jums, ar ko visvairāk lepojos: domāju, ka spēju cilvēkus darīt labākus.»

«Vai tu māci viņiem kādu amatu vai tikumu?» Anti- stens vaicāja.

«Ja gan, ja vien taisnīgums ir tikums.»

«Pie Zeva,» Antistens izsaucās, «par to jau nu nav ne mazāko šaubu! Drošsirdība un gudrība, šķiet, kādreiz var kaitēt ir draugiem, ir valstij, bet taisnībai gan nav nekā kopīga ar netaisnību.»

«Kad ikviens no jums,» Kallijs sacīja, «būs pateicis, kāda laba īpašība viņam piemīt, tad arī es neatteikšos norādīt paņēmienu, ar kuru to panāku. Tad nu pasaki, Nikerat,» viņš turpināja, «ar kādu prasmi vari lepoties.»

«Mans tēvs,» Nīkerats atbildēja, «rūpēdamies par to, lai kļūstu par krietnu cilvēku, piespieda mani iemācīties visus Homēra darbus, un tagad es varētu noskaitīt no galvas visu «Iliādu» un «Odiseju».»

«Bet vai tu nezini, ka arī visi rapsodi222 prot šos eposus?» Antistens vaicāja.

«Kā es varētu to nezināt,» Nikerats atbildēja, «kad klausījos viņus gandrīz vai katru dienu!»

«Un vai pazīsti vēl kādu stulbāku cilvēku sugu par rapsodiem?»223

«Nē, pie Zeva,» Nīkerats atbildēja, «manuprāt, nepazīstu.»

«Ir taču acīm redzami,» Sokrāts atzīmēja, «ka viņi nav spējīgi aptvert dziļāko būtību. Bet tu jau Stēsimbrotam258 , Anaksimandram un daudziem citiem esi maksājis lielu naudu, tā ka tev nekas vērtīgs nav palicis nezināms.

Un tu, Kritobūl,» viņš turpināja, «ar ko tu visvairāk lepojies?»

«Ar savu skaistumu,» Kritobūls atbildēja.

«Bet vai tu vari ari apgalvot,» Sokrāts jautāja, «ka esi spējīgs ar savu skaistumu mūs padarīt labākus?»

«Ja to nevarētu, tad, šaubu nav, es būtu nederīgs cilvēks,» Kritobūls atbildēja.

«Bet tu, Antisten,» Sokrāts vaicāja, «ar ko tu lepojies?»

«Ar savu bagātību,» tas atbildēja.

Hermogens jautāja, vai viņam esot daudz naudas, bet Antistens apzvērēja, ka neesot ne obola2 ''9 .

«Tad tev varbūt ir daudz zemes?»

«Mūsu Autolikam, iespējams, pietiktu, lai apkaisītos ar smiltīm,»2 "0 Antistens sacīja.

«Jā, arī tevi nāksies uzklausīt. Bet tu, Harmld,» Sokrāts turpināja, «ar ko tu lepojies?»

«Es, gluži otrādi, lepojos ar savu nabadzību,» viņš atbildēja.

«Nudien, tā ir jauka lieta!» Sokrāts atzīmēja. «Par to vismazāk apskauž, vismazāk strīdas; tā, kaut ari neviens to neapsargā, paliek neskarta un, kaut neviens tai nepievērš nekādu uzmanību, tomēr aug augumā.»

«Bet tu, Sokrat? Ar ko pats lepojies?» vaicāja Kaili js.

Un Sokrāts, rādīdams ļoti nopietnu seju, sacīja: «Ar savedēja prasmi.»

Par šo atbildi visi sāka smieties, bet Sokrāts turpināja: «Jūs te smejaties, bet es zinu, ka varētu nopelnīt lielu naudu, ja gribētu savu prasmi likt lietā.»

«Tu, saprotams, lepojies ar smīdināšanas māku?» sacīja Likons, uzrunādams Filipu. |

«Jā,» Filips atbildēja, «turklāt ar lielākām tiesībām nekā aktieris Kallipīds, kas spēj daudzus novest līdz asarām.»

«Vai ari tu, Likon, nepateiksi, ar ko lepojies?» aicināja Antistens.

«It kā jus visi nezinātu,» Likons atbildēja, «ka lepojos ar savu dēlu!»

«Bet viņš,» kāds sacīja, «pats par sevi saprotams,— ar izcīnīto uzvaru?»201

Taču Autoliks nosarkdams teica: «Pie Zeva, nē!»

Visi priecīgi, ka dabūjuši dzirdēt viņa balsi, paskatījās uz viņu, un kāds no tiem vaicāja: «Bet ar ko tad, Autolik?»

Viņš atbildēja: «Ar tēvu,»— un, to sacīdams, piespiedās pie tā.

To redzēdams, Kallijs iesaucās: «Vai tu maz zini, Likon, ka esi visbagātākais cilvēks pasaulē?»

«Nē, pie Zeva,» Likons atbildēja, «to gan nezinu.»

«Vai tad tu nesaproti, ka dēlu tu neatdotu pat par visām Persijas valdnieka bagātībām?»

«Jā, esmu pieķerts,» Likons atbildēja. «Kā šķiet, es patiešām esmu bagātākais cilvēks pasaulē.»

14. «Bet ar ko tu, Hermogen,» vaicāja Nīkerats, «lepojies visvairāk?»

«Ar savu draugu krietnumu un varenību,» viņš atbildēja, «un ar to, ka viņi, tādi būdami, rūpējas par mani.»

Visi paskatījās uz Hermogenu, un vairāki no viņiem reizē jautāja, vai viņš šos draugus arī darīšot viņiem zināmus. Viņš atbildēja, ka nedomājot tos slēpt.

4

1.     Pēc tam Sokrāts teica: «Tad mums vēl atlicis izklāstīt, cik vērtīgs ir tas, ar ko ikviens te lepojies.»

«Uzklausiet vispirms mani!» Kallijs sacīja. «Kamēr jūs te strīdaties par to, kas ir taisnība, es daru cilvēkus taisnīgākus.»

«Bet kā tu to dari, draugs?» Sokrāts vaicāja.

«Es, pie Zeva, dodu viņiem naudu.»

2.      Tad Antistens piecēlās kājās un visai nosodoši vaicāja: «Kā tu domā, Kailij: vai taisnīgums cilvēkiem ir dvēselē vai naudas makā?»

«Dvēselē,» Kallijs atbildēja.

«Un tu tomēr šos dari taisnīgākus, likdams viņiem makā naudu?»

«Katrā ziņā.»

«Kādā veidā?»

«Ja cilvēki zina, ka viņiem ir līdzekļi, kas dod iespēju iegādāties visu nepieciešamo, viņi negribēs riskēt, pastrādājot noziegumus.»

3.     «Bet vai viņi tev arī atdod, ko ir saņēmši?» Antistens jautāja.

«Pie Zeva, taču nē!» Kallijs atbildēja.

«Tad naudas vietā tu saņem pateicību?»

«Pie Zeva, pat to ne!» Kallijs sacīja. «Daži no viņiem pret mani ir pat naidlgāk noskaņoti nekā pirms naudas saņemšanas.»

«Dīvaini!» Antistens iesaucās, uzlūkodams Kalliju. «Pret citiem tu proti darīt viņus taisnīgākus, tikai pret sevi ne!»

4.  «Kas tur tik dīvains?» Kallijs iebilda. «Vai tad tu neredzi ari daudzus namdarus un būvmeistarus, kas citiem ceļ mājas, bet paši sev uzcelt nespēj un dzīvo īrētās? Samierinies, sofist, ar to, ka esi sakauts!»

5.   «Jā, pie Zeva,» Sokrāts noteica, «lai viņš ar to samierinās: ari zilnieki, kā stāsta, citiem pareģo nākotni, bet neparedz, kas gaida viņus pašus.»

6.  Ar to šī saruna ari beidzās.

Tad ierunājās Nīkerats:

«Vai proti arī valdīt,» Antistens jautāja, «zinādams, ka Homērs cildinājis Agamemnonu kā lielu valdnieku un šķēpraidi263 ?»

«Jā, pie Zeva,» Nīkerats atbildēja, «un arī vēl to, ka, vadot ratus, pagriezienā jāturas tuvu pie staba264 :

Skaistajos kauj ratos tobrīd tu pacenties ķermeni savu Vieglītēm noliekt pa kreisi; ar pātagu, uzkliegdams skaļi, Uzcērt tu zirgam pa labi un brīvāk palaid tam grožus.265

jo dara patīkamāku ne vien ēdienu, bet arī dzērienu. Bet, ja nu tos vēl baudīsim arī pēc maltītes, tad varēs teikt, ka esam atnākuši pie Kallija, vienīgi lai nodotos galda

priekiem.»2 "7

9.  «Nekā, Sokrat!» Harmīds iesaucās. «Tam, kas cīnā trauc, der uzēst sīpolus, tāpat kā daži cilvēki, pirms salaiž kopā gaiļus, tos iepriekš pabaro ar ķiplokiem. Bet mēs gan drīzāk domājam par skūpstiem nekā par cīņām.»

Tā apmēram noslēdzās šī saruna.

10.  Tad Kritobūls sacīja: «Togad es jums pateikšu, kāpēc lepojos ar savu skaistumu.»

«Pasaki!» klātesošie aicināja.

«Ja neesmu tik skaists, kā iedomājos, es jūs pamatoti varētu saukt pie atbildības par krāpšanu: kaut gan neviens jums neliek zvērēt, jūs allaž zvērēdami apgalvojat, ka esmu daiļš. Un es jums, protams, ticu, jo uzskatu jūs par goda vīriem. Un, ja nu patiešām esmu daiļš un jūs, mani redzēdami, izjūtat to pašu, ko jūtu es, redzēdams cilvēku, kas man liekas skaists, tad, zvēru pie visiem dieviem, es savu skaistumu nemainītu pret Persijas valdnieka varu.[..|

13. Mēs, skaistuļi, varam lepoties vēl ar to, ka stiprajam dzīves labumi jāiegūst ar darbu, drosmīgajam — pakļaujoties briesmām, gudrajam — runājot, bet skaistais panāk visu, nepakustinādams ne pirksta. [..]

16. [..] Un tāpēc, Sokrat, nešaubies vairs par to, ka mans skaistums cilvēkiem spēj nest labumu. 17. Starp citu, skaistums nav ari noniecināms par to, ka tas ātri novīst. Tāpat kā skaists ir zēns, tāds var būt arī jauneklis, pieaudzis vīrietis un sirmgalvis. Lūk, pierādījums: olīvas zaru nesējus Atēnai par godu208 mēdz izraudzīties no skaisto sirmgalvju vidus; tam pamatā ir doma, ka skaistums piemīt ikvienam vecumam. 18. Un, ja ir patīkami to, pēc kā jūt vajadzīBu, no citiem saņemt ar viņu piekrišanu, tad esmu pārliecināts, ka arī šobrīd, nerunādams nevienu vārdu, panākšu drīzāk nekā tu ar savu lielo, gudro runāšanu, lai šis zēns un šī meitene269 mani noskūpsta.»

19. «Kā tā?» Sokrāts sacīja. «Vai tu tā lielies, domādams, ka esi skaistāks pa mani?»

«Jā gan,» Kritobūls atbildēja, «citādi es būtu neglītāks par visiem silēniem satiru drāmās2 '".»

Ja, Sokrāts patiešām bija līdzīgs Silēnam.

20. «Tad nu atceries,» Sokrāts teica, «ka mūsu strīds par skaistumu būs jāizšķir, tiklīdz noslēgsies gaidāmo runu aplis. Un lai to izšķir nevis Aleksandrs,2 '1 Priama dēls, bet tie paši, kas, tavuprāt, kāro noskūpstīt tevi.» [..]

28.  ļ..| Un tā viņi jokoja un risināja nopietnas runas pamīšus.

29. Tad Kallijs sacīja: «Tagad ir tava kārta, Harmld, paskaidrot, kāds tev pamats lepoties ar savu nabadzību.»

«Visi atzīst,» Harmīds teica, «ka justies drošībā ir labāk nekā baidīties, būt brīvam — labāk nekā būt vergam, saņemt pakalpojumus — labāk nekā pakalpot citiem, baudīt dzimtenes cieņu — labāk nekā pieredzēt tās necieņu. 30. Kad Atēnās vēl dzīvoju bagātībā, man, pirmkārt, vajadzēja baidities, lai kāds neielaužas manā mājā, nenozog man naudu un neuzbrūk pašam. Otrkārt, vajadzēja iztapt sikofantiem272 , jo zināju, ka varu drīzāk no viņiem piedzīvot nepatikšanas nekā viņi no manis. Turklāt valsts man mūždien uzlika par pienākumu tērēties tās labā,2 ! bet aizbraukt projām nekur nedrīkstēju. 31. Taču tagad, kad mani īpašumi aiz robežām ir zuduši un no šejienes īpašumiem vairs nav nekādu ienākumu,2 '1 kad visa iedzīve ir pārdota, varu saldi un mierīgi gulēt; valsts man uzticas, neviens man vairs nedraud, bet varu jau draudēt citiem; kā brīvam vīram man iespējams dzīvot gan ārzemēs, gan šeit; bagātie ļaudis manā priekšā jau pieceļas no savām vietām un uz ielas griež ceļu. 32. Tagad esmu valdniekam līdzīgs, bet agrāk neapšaubāmi biju vergs. Toreiz maksāju tautai nodevas, tagad valsts, maksādama dienas naudu275 , uztur mani. Kamēr biju vēl bagāts, mani pulgoja arī par draudzību ar Sokrātu, turpretim tagad, kad esmu kļuvis nabags, nevienam par to vairs nav nekādas daļas. Kad man visa kā bija papilnam, aizvien vajadzēja ko zaudēt vai nu pēc valsts, vai likteņa gribas. Tagad man vairs nav ko zaudēt, toties allaž varu cerēt ko Sjaņemt.»

33.  «Tādā gadījumā,» Kallijs piezīmēja, «tu droši vien arī lūdz dievus, lai nekad vairs nekļūsti bagāts, un, kad redzi labu sapni, ziedo nelaimes atvairitājiem dieviem276 ?»

«Nē, pie Zeva, to gan nedaru,» Harmīds atbildēja, «gluži otrādi — visai labprāt pakļaujos briesmām, ja rodas cerība ko dabūt.»

34.   «Bet tagad pasaki mums, Antisten,» aicināja Sokrāts, «kā, būdams tik trūcīgs, vari lepoties ar bagātību?»

«Pēc manas pārliecības, draugi, cilvēkiem bagātība un nabadzība ir nevis viņu saimniecībā, bot dvēselē. 35. Man nākas vērot daudzus cilvēkus, kuri, lai gan viņiem pieder visai prāvs īpašums, tomēr uzskata sevi par tik trūcīgiem, ka uzņemas jebkuras pulēs, jebkuru risku, lai iegūtu vēl vairāk. Es pazīstu divus brāļus, kuri saņēmuši vienādu mantojuma tiesu, taču vienam pietiek līdzekļu un ir pat vairāk, nekā vajag iztikai, bet otram visa kā pietrūkst. 36. Esmu dzirdējis ari par tirāniem, kuri ir tik naudaskāri, ka rīkojas daudz briesmīgāk nekā paši trūcīgākie |audis. Ir cilvēki, kas trūkuma dēļ zog, citi ielaužas svešās mājās, citi nolaupa cilvēkus.I2B Bet ir tirāni, kas iznīcina veselas ģimenes, masveidā slepkavo cilvēkus, naudas dēļ pārdod verdzībā veselas pilsētas.

37. Man šo cilvēku ļoti žēl, ka viņiem ir tik smaga slimiba. Viņiem, manuprāt, klājas tāpat kā cilvēkam, kas daudz ēd, bet nekad nav paēdis. Man turpretim ir visa kā papilnam, tā ka pats tikai ar grūtībām varu atrast, kas man ir.2 " Tomēr man lemts pēc ēšanas nejust izsalkumu, pēc dzeršanas — nejust slāpes, un ģērbjos tā, ka laukā nesalstu vairāk par šo te tik bagāto Kal liju. 38. Kad atrodos mājās, man sienas šķiet esam pavisam silti bitoni, jumts — pavisam biezs apmetnis, bet ar savu guļamvietu esmu tik ļoti apmierināts, ka mani grūti uzmodināt. Un, kad miesa jūt vajadzību pēc mīlas baudas, mani pilnīgi apmierina tas, kas ir pieejams, un sievietes, ar kuram man ir darīšana, mani apveltī viskaislākajiem glāstiem, jo neviens cits ar viņām negrib ielaisties.

39. Un tas viss man liekas tik patikams, ka neko jaukāku es nevaru vēlēties; gluži otrādi, šis tas man pat šķiet patīkamaks, nekā tas būtu lietderīgi. 40. Taču par pašu vērtīgāko savā bagātībā uzskatu: ja es zaudētu arī to, kas man pašlaik ir, neviens darbs, kā redzams, nebūtu tik slikts, lai nespētu man nodrošināt iztiku.

41. Un, kad gribas pamieloties, es nepērku tirgū gardumus, jo tie ir pārāk dārgi, bet ņemu tos no savas dvēseles krātuves. Un baudas ziņā ir liela starpība, vai ķēros pie ēdiena, kad jūtu vajadzību, vai mielojos tāpat vien ar kādiem gardumiem, kā, piemēram, šobrīd, nejuzdams slāpes, dzeru šo tasieti2 '8 tikai tāpēc, ka tas man gadījies pie rokas. 42. Arī daudz godīgāki, dabiski, būs tādi cilvēki, kas cieni lētu mantu, nevis dārgu. Ja cilvēkam pietiek ar to, kas viņam ir, viņš mazāk tīkos svešas mantas.

43. Derētu vēl ņemt vērā, ka šāda bagātība dara cilvēkus arī devīgus. Sokrāts, piemēram, no kura to saņēmu, dāvāja man to bez skaitīšanas un bez sverša- nas — viņš man no savas bagātības piešķīra tik, cik spēju paņemt līdzi. Un ari es to neliedzu nevienam, bet visiem draugiem paveru savas dvēseles bagātību un dalos tajā ar katru, kas vēlas. 44. Un, kā redzat, man ari nekad netrūkst paša jaukākā — brīva laika, tā ka aizvien varu skatīt, kas ir skatīšanās vērts, klausīties, kas ir klausīšanās vērts, un — tas man šķiet vissvarīgākais — vadīt, izmantodams brīvo laiku, dienas ar Sokrātu. Ari viņš necieni cilvēkus, kam ir visvairāk zelta, bet pavada laiku ar tiem, kuri viņam patīk.»

45. Tā runāja Antistens. Bet Kallijs teica: «Pie Hēras, apskaužu tevi šis bagātības dēļ — īpaši tāpēc, ka valsts neapliek tevi ar nodokļiem un neapietas ar tevi kā ar vergu un cilvēki nedusmosies, ja neaizdosi viņiem naudu.»

«Nē, pie Zeva, neapskaud vis!» ierunājās Nīkerats. «Es atgriezīšos mājās, no viņa aizņēmies šo «nejust vajadzību ne pēc kā»279 . Homērs mācījis mani skaitīt

Septiņus trijkājus jaunus un desmit talantu zelta, Divdesmit mirdzošas bļodas un divpadsmit labākos

zirgus.280

Tāpēc nemitīgi pūlos pēc svara un skaita vairot savu bagātību. Sā iemesla dēļ, iespējams, dažiem cilvēkiem šķietu pārāk naudaskārs.»

Te visi sāka smieties, jo uzskatīja, ka viņš sacījis taisnību.

46. Tad kāds no viņiem teica: «Nu pienākusi tava kārta, Hermogen, pastāstīt, kas ir tavi draugi, un parādīt, cik viņi ir vareni un kā viņi par tevi rūpējas, lai būtu saprotams, ka tev ir pamats lepoties ar viņiem.»

47.   «Kā grieķi, tā barbari uzskata, ka dievi visu zina — gan to, kas ir pašreiz, gan ari to, kas gaidāms nākotnē. Tas ir acīm redzami, jo visas pilsētas un tautas ar orākulu starpniecību vēršas pie dieviem un vaicā, kas ir darāms un kas ne. Tāpat ticam, ka viņi var mums darīt gan Jaunu, gan labu,— arī tas ir skaidrs. Katrā ziņā visi lūdz dievus, lai viņi novērš ļauno un dāvā labo. 48. Un šie dievi, kas visu zina un visu spēj, pret mani noskaņoti tik draudzīgi, ka savā gādībā nekad neaizmirst mani ne dienu, ne nakti, lai arī kurp es dotos un lai ko es gribētu darīt. Zinādami, kādas sekas būs ikvienai rīcībai, viņi, sūtīdami vēstis — balsis, sapņus un putnu zīmes91 ,— norāda man, ko darīt un ko ne, un, kad tiem paklausu, man tas nekad nav jānožēlo. Taču bijuši arī gadījumi, kad tiem nenoticēju un par to tiku sodīts.»

49.  «Te nav nekā neticama,» Sokrāts teica. «Taču es labprāt dzirdētu, kādā veidā tu viņiem kalpo, ka viņi tev ir tik labi draugi.»

«Es, pie Zeva, tieku cauri pavisam lēti,» Hermogens atbildēja. «Slavēju viņus, neko netērēdams, un no tā, ko viņi man dāvā, kādu dalu vienmēr dodu viņiem atpakaļ; runāju cik vien iespējams bijīgi un tajos gadījumos, kad piesaucu viņus par lieciniekiem, nekad tīšuprāt nemeloju.»

«Pie Zeva,» Sokrāts sacīja, «ja viņi noskaņoti draudzīgi pret tādu cilvēku, kāds esi tu, tad arī dievi, domājams, jūt prieku par krietnumu.»

Tādā nopietnā tonī norisa šī saruna.

50. Bet tad kārta pienāca Filipam. Viņam pavaicāja, ko tik ievērojamu viņš saskatot savā jokdarībā, ka tā lepojas ar to.

«Vai tad man uz to nav tiesības,» Filips atbildēja, «kad visi, zinādami, ka esmu jokdaris, labprāt uzlūdz mani, ja viņiem atgadījies kas labs, bet, ja kas ļauns, bēg no manis neatskatīdamies, jo baidās, ka viņiem būs jāsmejas pret savu gribu?»

51. Un Nīkerats teica: «Tev nudien ir pamats lepoties. Ar mani ir gluži otrādi: draugi, kuriem klājas labi, man nerādās ne tuvumā, bet, ja kādam atgadījusies nelaime, viņš ņemas pierādīt, ka esam radi, un vairs ne mirkli neatstājas no manis.» [..]

56.  «Labi,» sacīja Kallijs. «Bet kā tu, Sokrat, pamatosi savu apgalvojumu, ka tev ir tiesība lepoties ar tādu necienījamu arodu, kādu pirmit minēji?»

«Vispirms vienosimies par to,» Sokrāts sacīja, «kādi uzdevumi veicami savedējam. Atbildiet bez vilcināšanās uz visiem maniem jautājumiem, lai mēs zinātu, kādos punktos esam vienisprātis. Vai esat ar mieru?»

«Protams,» viņi teica. Un, reiz sacījuši «protams», visi arī turpmāk tā atbildēja.

57.  «Vai laba savedēja uzdevums,» Sokrāts turpināja, «jūsuprāt, nav gādāt par to, lai tā vai tas, ko viņš ar kādu saved, rādītos pievilcīgā gaismā personai, ar kuru būs darīšana?»

«Protams,» viņi teica.

«Vai kāds no līdzekļiem, lai citiem iepatiktos, nav piemerots matu sakārtojums un tērps?»

«Protams,» viņi teica.

58.     «Vai mums arī nav zināms, ka cilvēkam iespējams ar vienām un tam pašām acīm uzlūkot citus gan draudzīgi, gan naidīgi?»

«Protams.»

«Un vai ar vienu un to pašu balsi nav iespējams runāt gan kautri un pieklājīgi, gan nekaunīgi?»

«Protams.»

«Un vai nav tādas runas, kas modina naidu, un citas, kas vedina uz draudzību?»

«Protams.»

59.     «Un vai labs savedējs no tā visa nemācītu tieši to, kas palīdzētu patikt?»

«Protams.»

«Bet kāds savedejs ir labāks: tāds, kas prot citu darīt tīkamu tikai vienam, vai tads, kas palīdz viņam patikt arī daudziem?»

Te nu atbildes skanēja dažādi. Vieni sacīja: «Bez šaubām, tāds, kas ļoti daudziem,»— citi: «Protams.»281

60.     Sokrāts atzīmēja, ka arī šajā punktā uzskati saskanot, un turpināja:

«Bet, ja nu būtu tāds, kas spētu citus darīt tīkamus visai pilsētai,— vai viņš tad jau nebūtu pavisam lielisks savedējs?»

«Bez šaubām,» visi atbildēja.

«Un, ja viņš spētu par tādiem izveidot savus padotos,— vai viņš tad nedrīkstētu lepoties ar savu mākslu un viņam nebūtu tiesības uz prāvu atainojumu?»

61.     Kad visi piekrita arī tam, viru teica: «Tāds man šķiet mūsu Antistens.»

«Tad man tu nodod tālāk savu mākslu?» Antistens vaicāja.

«Jā, pie Zeva,» Sokrāts atbildēja, «jo redzu, ka esi visā pilnībā apguvis tai radniecīgu mākslu.»

«Proti, kādu?»

62.  «Pavedināšanas mākslu,» Sokrāts atbildēja.

Tad Antistens ļoti aizvainots jautajā: «Ko tad tu tādu zini par mani, Sokrat?»

«Zinu,» Sokrāts teica, «ka pavedināji mūsu Kalliju doties pie gudrā Prodika282 , kad redzēji, ka Kallijs mīl filozofiju, bet Prodikam vajadzīga nauda. Zinu, ka pavedināji viņu doties pie Hipija ēlieša28 '5 , no kura viņš iemācījies atcerēšanās prasmi. Tāpēc Kallijs sācis vēl vieglāk iemīlēties, jo, ieraudzījis ko skaistu, to vairs nekad nespēj aizmirst. 63. Arī manī tu, slavēdams svešzemnieku no Hēraklejas28 *, modināji tieksmi pēc viņa un tad savedi mūs kopā. Par to katrā ziņā esmu tev pateicīgs, jo viņš man liekas visai krietns cilvēks. Un vai tu, slavēdams man Aishilu fliunticti280 un savukārt viņam mani, neno- vedi mūs abus tiktāl, ka mēs, tavu runu ietekmē juzdami tieksmi viens pēc otra, skraidījām apkārt kā pēdu dzinēji suņi un meklejām viens otru? 64. Un, tā kā redzu, ka esi uz to spējīgs, uzskatu tevi par labu pavedinātāju. Kam piemīt spējas saskatīt, kādi cilvēki ir viens otram noderīgi, un kas prot viņos modināt tieksmi vienam pēc otra, tas, domāju, prastu arī nodibināt draudzīgas attiecības valstu starpā un panākt piemērotas laulības un būtu vērtīgs palīgs gan valstīm, gan draugiem. Bet tu te sadusmojies, it kā es pulgotu tevi, sacīdams, ka esi labs pavedinātājs.»

65. «Tagad, pie Zeva, vairs nedusmojos,» Antistens sacīja. «Ja man patiešām piemīt tādas spējas, tad mana dvēsele būs bagātības pārpilna.»

Tā noslēdzās šis sarunu loks.

5

«Ja, pie Zeva,» Kritobūls atbildēja, «tie labi pagatavoti un derīgi darbam, kuram tos iegādājamies, vai jau pēc savas dabas ir piemēroti mūsu vajadzībām, tad arī tie ir skaisti.»

5.  «Vai tev zināms,» Sokrāts jautāja, «kālab mums vajadzīgas acis?»

«Bez šaubām, lai redzētu,» Kritobūls atbildēja.

«Tādā gadījumā manas acis būs skaistākas par tavējām.»

«Kā tā?»

«Tāpēc, ka tavējās raugās tikai taisni, manējās turpretim, būdamas izvalbītas, arī sāniski.»

«Tad jau vēzim, spriežot pēc taviem vārdiem, ir skaistākas acis nekā pārējām dzīvajām būtnēm.»

«Neapšaubāmi,» Sokrāts atbildēja, «jo acis tam arī redzes asuma zinā jau no dabas ir lieliskas.»

6.  «Lai nu tā būtu!» Kritobūls sacīja. «Bet deguns? Kuram tas ir skaistāks — tev vai man?»

«Domāju, man,» Sokrāts atbildēja, «ja vien dievi mums dāvājuši degunus ožas labad. Proti, tavas nāsis raugās lejup uz zemi, manējās turpretim plaši atvērtas un tāpēc spēj uztvert smakas no visām pusēm.»

«Bet ar ko plakans deguns skaistāks par taisnu?»

«Ar to, ka tas nenorobežo acis vienu no otras, bet ļauj tām bez grūtībām redzēt visu, ko vēlas. Turpretim taisns deguns, it kā par acīm zobodamies, atdala tās vienu no otras kā ar sienu.»

7.  «Kas attiecas uz muti,» Kritobūls turpināja, «es piekāpjos uzreiz: ja tā mums dota nokošanai, tu katrā ziņā varēsi nokost daudz prāvāku gabalu nekā es. Bet vai, tavuprāt, arī tavs skūpsts būs maigāks, tāpēc ka lūpas tev biezas?»

8.   «Jā, nespēju tev neko iebilst,» Kritobūls sacīja. «Lieciet tiesnešiem stāties pie balsošanas, lai es jo drīzāk zinātu, kādu miesas vai naudas sodu man piespriedīs! Tikai lai balsošana būtu aizklāta,» viņš piebilda, «jo es baidos, ka tava un Antistena bagātība288 pievārēs mani.»

9. Pēc tam zēns un meitene stājās pie aizklātās balsošanas, bet Sokrāts, bažīdamies, ka tiesneši varētu tikt maldināti, tikmēr gādāja par to, lai gaismekli tagad pievirzltu pavisam tuvu Kritobūlam un tiesneši uzvarētājam par balvu piešķirtu nevis, lentes, bet skūpstus.289

10. Bet, kad balsošanas akmentiņi bija izbiruši un izrādijās, ka uzvara vienbalsīgi piešķirta Kritobūlam, Sokrāts iesaucās: «Ak vai! Tava nauda, Kritobūl, šķiet, nav līdzīga Kallija naudai. Viņa nauda cilvēkus dara taisnīgākus,290 tavējā, kā jau lielākoties nauda vispār, spēj samaitāt tiesnešus gan prāvās, gan sacensībās.»

PLŪTARHS (ap m.ē. 46.—pēc 119.g.)

PAR SOKRĀTA DAIMONIJU291

9. Tad Galaksidors sacīja: «Pie Hērakla, cik grūti gan atrast cilvēku, kas ir brīvs no māņticības tvana! Citi tam pakļaujas pret savu gribu pieredzes trūkuma vai gara nabadzības dēļ, citi, gribēdami sevišķi izcelties ar dievbijību, savu rīcību mēdz piedēvēt dievu gribai un atsaucas uz sapņiem, parādībām un tamlīdzīgām blēņām, lai maskētu to, kas patiesībā ir padomā pašiem. Cilvēkiem, kas piedalās valsts dzīvē, kā ari tādiem, kas ir spiesti savā dzīvē piemēroties stūrgalvīgajam un izlaidīgajam pūlim, varbūt ari visai izdevīgi izmantot māņticības laužņus, lai pūli vestu uz pareiza ceļa vai lai to atturētu no kaut kā. Taču filozofijai šāds iegansts ne vien nedara godu, bet ir pat tiešā pretrunā ar pašas solījumiem, jo tā gan apņemas mācīt labo un derīgo ar saprāta palīdzību, tomēr ikvienā pasākumā vispirms vēršas pie dieviem, it kā nonievādama saprātu un pierādījumu, kas ir tās raksturīga iezīme, un ķeras pie pareģojumiem un sapņiem, kuri vienlīdz rādās kā nelietīgākajiem, tā krietnākajiem cilvēkiem. Tāpēc arī, Simmij, jūsu Sokrāts, manuprāt, izvēlējās filozofijai piemērotāku audzināšanas un runas veidu — vienkāršu un nemākslotu, kā pieklājas brīvam cilvēkam, kam visvairāk rūp patiesība, un atmeta filozofijas tvanu un miglu, to atstādams sofistiem.»

«Tātad,» ierunājās Teokrits, «arī tevi, Galaksidor, pārliecinājis Melēts, apgalvodams, ka Sokrāts atteicies no ticības dieviem? Tāda taču bija apsūdzība, ko viņš atēniešu priekšā cēla pret Sokrātu.»

«Nekādā gadījumā,» Galaksidors atbildēja, «ne jau no ticības dieviem! Bet, pārņēmis no Pitagora2 2 , Empe- dokla213 un citiem filozofiju, kas bija pārpilna ar rēgiem, mītiem un māņticību un atradās it kā bakhiskas ekstāzes stāvoklī, viņš to pievērsa patiesības meklējumiem ar vēsa saprāta līdzekļiem.»

10. «Labi,» Teokrits sacīja, «bet ko tad, draugs, teiksim par Sokrātā daimoniju? Vai uzskatīsim to par izdomājumu vai ko citu? Neviens nostāsts par Pitagoru man tik ļoti neatgādina pareģošanu un ticību dievišķajam; tāpat kā Homērs parādījis, ka Alēna «visos darbos stāvēja līdzās»294 Odisejam, tā ari Sokrātā daimonijs viņam bijis zināms vadītājs tēls, kas, «visur ejot pa priekšu, tam rādīja gaismu»290 neskaidros un cilvēka prātam nepieejamos jautājumos. Šādos gadījumos daimonijs nereti uzrunāja Sokrātu un piešķīra tā iecerētajam pasākumam dievišķu spēku. Kaut ko vairāk un noteiktāku uzzināt varam no Simmija un citiem Sokrātā draugiem.

Reiz biju liecinieks šādam atgadījumam. Kādudien gājām pie pareģa Eitifrona, un Sokrāts — tu, Simmij, to atceries — tieši atradās pie «Krustceļa» un Andokīda mājām, Eitifronu reizē iztaujādams un pa jokam mulsinādams. Pēkšņi viņš apstājās un, domās iegrimis, diezgan ilgi tā palika stāvam. Tad viņš nogriezās sānis, turpināja ceļu pa Grozpinēju ielu un pasauca pie sevis arī tos savus biedrus, kas gāja viņam pa priekšu, sacīdams, ka saņēmis norādījumu no sava daimonija. Lielākā daļa no mums kopā ar viņu nogriezās sānis, to vidū arī es, jo nevēlējos šķirties no Eitifrona, bet daži jaunekļi turpināja ceļu taisnā virzienā, it kā gribēdami atspēkot Sokrātā daimoniju, un aicināja sev līdzi arī f lautistu Harillu, kas kopā ar mani bija atbraucis uz Atēnām pie Kebēta12 . Un, kad viņi gāja pa Tēlnieku ielu un atradās tieši līdzās tiesas namam, viņiem uzskrēja virsū cieši saspiedies ar netīrumiem novārtījušos cūku bars. Nebija nekādas iespējas tām griezt ceļu, un tā nu cūkas citus nogāza zemē, citus notašķīja ar netīrumiem. Arī Harills pārnaca mājās, no- vārtījis gan kājas, gan apmetni, tā ka vēlāk aizvien smiedamies atcerējāmies Sokrātā daimoniju, kas allaž par viņu rūpējies.»

11.  «Bet kā tev šķiet, Teokrit,» vaicāja Galaksidors, «vai Sokrātā daimonijam piemita kāds īpašs, izcils spēks vai tā bija tikai vispārējās nepieciešamības daļiņa, ko Sokrāts bija pieredzē iepazinis un kas neskaidros un saprātam nepieejamos gadījumos noteica viņa rīcību? Tāpat kā niecīgs atsvars pats par sevi vēl neizkustina svaru sviru, bet, pievienots smagumam, kas ir līdzsvarā ar citu, to visu novelk savā pusē, tā arī šķavas, kāda skaņa vai cita zīme, lai cik niecīga būdama, var cilvēku pamudināt uz svarīgiem lēmumiem: ja, pastāvot diviem pretējiem apsvērumiem, tāda zīme nāk klāt pie viena no tiem, tā, izjaukdama līdzsvaru, izgaisina šaubas un rosina uz kustību un darbību.»

Te viņu pārtrauca mans tēvs un sacīja: «Patiešām, Galaksidor, esmu pats dzirdējis no kāda megarieša, kas to savukārt dzirdējis no Terpsiona, ka Sokrātā daimonijs bijušas šķavas — paša vai cita cilvēka. Ja kāds cits nošķaudījās pa labi — vienalga, vai aiz muguras vai priekšā,— tas viņu pamudināja uz rīcību, ja pa kreisi, tad atturēja no tās. Ja turpretī viņš nošķaudījās pats, tas stiprināja viņa apņēmību darīt to, ko bija nodomājis, bet atturēja no tā, ko bija jau iesācis.

Man gan liekas dīvaini, ka viņš, īstenībā pamatodamies uz šķavām, to nebūtu sacījis saviem biedriem, bet minējis daimoniju, kas viņu kavējot vai mudinot. Tā taču būtu pēdīgā bezjēdzība, draugs,— kāda trokšņa vai nejaušas šķavas dēj ļauties iztraucēties savā darbībā un atteikties no nodomātā. Tas arī nebūtu savienojams ar patiesības mīlestību un vienkāršību, ar kuru šis cilvēks izcēlās citu vidū un kuras deļ uzskatām viņu par dižu. Sokrātā rīcība visos jautājumos bija droša un enerģiska, it kā pamatodamās uz skaidru un stingru sākotnēju spriedumu. Visu mūžu viņš no brīva prāta vadīja nabadzībā, kaut gan netrūka cilvēku, kas viņam ar pateicību un prieku būtu devuši līdzekļus, un, par spīti visiem šķēršļiem, neatteicās no filozofijas. Kad mūža galā biedri Sokratam bija sagādājuši drošu iespēju bēgot izglābties, viņš neuzklausīja viņu lūgumus un nevairījās no nāves, bet raudzījās briesmīgajam preti ar nelokāmu apņēmību. Tas viss gan nav raksturīgs cilvēkam, kas nejauša trokšņa vai šķavu deļ maina savas domas, bet tādam, kam cildenākie apsvērumi un principi liek tiekties pēc tikumiskās pilnības.

Esmu dzirdējis, ka Sokrāts dažiem saviem draugiem esot arī pareģojis atēniešu karaspēka bojāeju Sicīlijā.290 Bet vēl agrāk Pirilamps, Anti fonta dēls, kuru mūsējie, vajādami atēniešus pēc kaujas pie Dēli ja174 , ar metam- šķēpu ievainotu bija saņēmuši gūstā, dzirdēja no sūtņiem, kas ieradās no Atēnām ar miera priekšlikumiem, ka Sokrāts ar Alkibiādu un Lahētu297 sveiki un veseli atgriezušies, veikdami ceļu no kalniem gar Rēgistu; Pirilamps jūsmīgi cildināja Sokrātu un rūgti apraudaja savus draugus un cīņas biedrus, kuri, kopā ar Pirilampu bēgdami gar

Parnētu2j8 , bija gājuši bojā no mūsu jātnieku rokām, jo nebija uzklausījuši Sokrātā daimoniju un bija atgriezušies no kaujas pa citu ceļu, nevis pa to, pa kuru vedis Sokrāts. Domāju, ka par to dzirdējis ari Simmijs.»

«Jā,» Simmijs teica, «esmu jiar to bieži un no daudziem dzirdējis; kopš šā atgadījuma Sokrātā daimonija slava Atēnās ievērojami pieauga.»

12. «Vai tad pieļausim, Simmij,» teica Feidolājs, «lai Galaksidors tādu pareģošanas diždarbu pazemina līdz šķavām un trokšņiem, kurus blēņodamies izmanto ne viens vien nejēga? Kur draud nopietnas briesmas un veicami svarīgi darbi, tur, kā saka Eiripīds,

Nevienam prāts uz jokiem nav, kad jācīnās.208 »

Bet Galaksidors iebilda: «Esmu, Feidolāj, ar mieru kopā ar jums paklausīties, ko stāsta Simmijs, un viņam ticēt, ja viņš dzirdējis runājam pašu Sokrātu. Bet tas, ko jūs abi, tu un Polimnijs, sacījāt, gan ir viegli atspēkojams. Tāpat kā ārstniecībā pulss vai pūtīte ir sīkumi, kas sniedz svarīgu liecību par slimnieka stāvokli, un jūras putna kliedziens vai reti dzeltensārti mākonīši stūrmanim vēstī vētru un spēcīgu viļņojumu, tā ari šķavas vai troksnis, kas pats par sevi ir nenozīmīgs, pareģa dvēselei ir zīme, kura liecina par ko būtisku. Nevienā arodā netiek bez ievēribas atstāts tas, ka sīkums var liecināt par ko svarīgu, kāds mazumiņš — par lielu daudzumu. Ja kāds lasītnepratējs, redzēdams nedaudzos, formas ziņā nepievilcīgos burtus, neticētu, ka pratējs spēj no tiem smelties ziņas par lielajiem seno tautu kariem, jaunu pilsētu dibināšanu, valdnieku veikumiem un likteņiem, bet apgalvotu, ka tam visus šos vēstures notikumus vēsti kāds daimonijs, tad, draugs, mēs par šā cilvēka aprobežotību gardi pasmietos.

Tad nu pielūko, ka ari mēs, nezinādami zīlniecības atsevišķus momentus, kuri ļauj spriest par nākotni, neizrādām muļķīgi savu nosodījumu, ja gudrs cilvēks no tiem izdara secinājumus par nezināmo un turklāt saka, ka viņu uz to uzvedinājušas nevis šķavas vai balss, bet daimonijs.

Te nu vēršos pie tevis, Polimnij. Tu brīnies, ka Sokrāts, kas vairāk nekā jebkurš cits ar skaidribu un vienkāršību tuvinājis filozofiju cilvēkam, savu zīmi nav nosaucis par šķavām vai troksni, bet gan — gluži ka traģēdijā — par daimoniju. Es, pilnīgi pretēji, brīnītos, ja Sokrāts, šis dialektikas un vārda meistars, būtu teicis, ka sapem zīmes nevis no daimonija, bet no šķavām. Tas būtu tas pats, it kā tu sacitu, ka tevi ievainojis šķēps, nevis cilvēks, kas metis šo šķēpu, vai ka smagumu nosvēruši svari, nevis cilvēks, kas to svēris ar svariem. Darbu taču neveic rīks, bet cilvēks, kas to izmanto šim darbam. Un tāds rīks ir arī zīme, ko izmanto vēstītāja dievība. Bet paklausīsimies, kā jau ierosināju, kas sakāms Simmijam, kurš apstākļus zina sīkāk.»

20. Viņi bija turpinājuši pārrunas par nozīmīgo jautājumu, ko nedaudz agrāk bija skāruši Galaksidors un Feidolājs, cenzdamies noskaidrot, kāds bijis Sokrātā tā saucamā daimonija raksturs un spēks. Ko Galaksidoram bija atbildējis Simmijs, netikām dzirdējuši. Bet mums viņš teica, ka esot reiz Sokratam par to pavaicājis, taču atbildi saņēmis neesot un tāpēc citreiz vairs neesot jautājis. Viņš gan vairākkārt esot bijis liecinieks tam, ka Sokrāts cilvēkus, kas apgalvojuši, ka viņiem rādījušās dievišķas vīzijas, nosaucis par krāpniekiem, bet pret tādiem, kas teicās dzirdējuši kādu balsi, izturējies vērīgi un viņus sīki iztaujājis. Tāpēc mums, savā starpā aplūkojot šo jautājumu, radās iespaids, ka Sokrātā daimonijs nekad nebija vīzija, bet kāda balss vai runa, kas nesaprotamā kārtā nonāca līdz Sokrātā uztverei.

Tā tas ir arī sapni, kur nemēdz būt skaņu, bet cilvēkam tomēr rodas priekšstats par vārdu jēgu un viņš iedomājas, ka dzird runātājus. Dažiem cilvēkiem sapnī šāda uztvere ir pavisam skaidra, jo miesa tad ir pilnīgā miera stāvoklī. Bet nomodā dvēsele gandrīz nemaz nav pieejama augstākajai atklāsmei, jo ir kaislību un visādu ikdienas vajadzību tik ļoti nomocīta, ka gars nav spējīgs uztvert to, kas tam paveras. Sokratam turpretī gars bija tīrs, brīvs no kaislībām un tikai niecīgā mērā — cik nepieciešams — saistīts ar miesu. Tāpēc tas bija īpaši jūtīgs pret ārējo iedarbību un uz to tūdaļ reaģēja, taču šī iedarbība laikam gan nebija balss, bet daimonija doma, kas apziņu sasniedza bez skaņu starpniecības — pati ar savu jēgu. Kad sarunājamies cits ar citu, skaņa ir kā trieciens, kas ar varu pa ausīm ievada runu dvēselē. Bet cildenu dvēseli vada pārākas būtnes saprāts, to skardams ar pašu domu, un nekāds trieciens tai nav vajadzīgs. Dvēsele, it kā vieglas pavadas vadīta, pakļaujas šis domas prasībām, kuras reizēm ir maigākas, reizēm stingrākas, bet nekad nav varmācīgas, jo te nav nekādu kaislību pretspēka.

Par to nav ko brīnīties, ja vērojam lielo kravas kuģu pagriezienus mazo stūres airu ietekmē vai podnieka ripas vienmērīgu griešanos, ko tai piešķir pirkstu galu viegla kustība. Sie priekšmeti gan ir nedzīvi, taču, pēc savas konstrukcijas būdami viegli un kustīgi, pakļaujas ikvienam impulsam, kuru tiem piešķir. Bet cilvēka dvēsele, kas ar tūkstošiem tieksmju saspringta kā uzvilkta stiga, ir daudz kustīgāka par ikvienu darba rīku un tāpēc, ja uz to iedarbojas ar prātu, viegli vadāma iecerētajā virzienā. ..]

Te nu vislabāk redzams, kāds spēks piemīt saprātam. Kauli ir nejūtīgi, cīpslas un muskuļi pilni ar šķidrumu, un visa ķermeņa masa, kas sastāv no šīm daļām, atrodas miera stāvoklī. Bet, līdzko dvēselē rodas doma un tieksme pēc kustības, ķermenis mostas un, visām daļām saspringstot, it kā spārnots trauc'darboties. (..]

Tāpat kā doma, arī nebūdama ietērpta skaņās, bez pūlēm ierosina kustību, tā, manuprāt, varam būt pārliecināti, ka mūsu prātu vada kāds augstāks prāts un mūsu sirdi — kāda dievišķāka dvēsele, iedarbojoties no ārpuses ar tādām saitēm, kādas ir vārdam ar vārdu un gaismai ar tās atspulgu. Īstenībā cits cita domas uzzinām ar balss starpniecību, it kā taustīdamies tumsā, bet daimonu domām piemīt gaisma, kas spīd tiem, kuri to spēj saredzēt, un tām nevajag vārdu un nosaukumu, ko savā starpā lieto cilvēki kā simbolus, kuros saskata domu attēlus, taču pašas domas viņi neiepazlst, izņemot tos cilvēkus, kuriem, kā jau sacīju, ir īpatnēja saskare ar dievišķo gaismu.

Ja kāds to apšauba, viņu var pārliecināt tas, kas notiek ar valodas skaņām: gaiss, uzņēmis atsevišķas skaņas un apvienojis tās veselos vārdos, aizvada līdz klausītāju dvēselei zināmu domu. Un kas tur dīvains, ja gaiss, spēdams tik viegli mainīties, spēj arī augstāko būtņu domas darīt zināmas izciliem, dieviem tīkamiem cilvēkiem?

Kā pazemes raktuvju darba dunoņu, kas paceļas no dzīlēm, uztver vara vairogi un tā kļūst dzirdama kā atbalss,v bet citādi izgaist un paliek nepamanīta, tāpat ari daimonu runas, izplatīdamās uz visām pusēm, atbalsojas tikai cilvēkos ar mierīgu prātu un skaidru dvēseli; tādus dēvējam par svētiem un dieviem tīkamiem. Taču tauta tic, ka dievības iedvesmo cilvēkus tikai miegā, un, ja tas notiek ar cilvēkiem, kas ir nomodā un pie pilnas apziņas, tad uzskata to par divainu un neticamu.

Tas ir tas pats, ja uzskatītu, ka mūziķis, kas skandina slikti uzskaņotu liru, vairs nevarēs to lietot, kad instruments būs uzskaņots pareizi. Sie cilvēki neredz īsto iemeslu — pašu dvēseles pretrunas un nemieru, no kā mūsu draugs Sokrāts bijis brīvs, kā jau to paredzēja orākuls, kuru saņēma viņa tēvs, kad Sokrāts bija vēl bērns. Orākuls tam vēlēja Jaut zēnam darīt visu, kas ienāk prātā, viņu ne uz ko nepiespiest, nedz viņam ko liegt un ļaut pilnu vaļu viņa tieksmēm. Lai lūdzot par viņu Agoras Zevu'wo un Mūzas, bet citādā ziņā lai neraizējoties par viņu, jo viņā pašā esot vadonis dzīvei, labāks nekā tūkstošiem skolotāju un audzinātāju.

21. Tā, Feidolāj, domājām par Sokrātā daimoniju viņa dzīves laikā un domājam arī vēl tagad, pēc nāves, nepievērsdami nekādu uzmanību tiem, kuri runā par trokšņiem, šķavām un tamlīdzīgām lietām. [..]

AILIĀNS (ap m.ē. 200.g.)

VĒSTURES RAIBUMI

I  grāmata

16

Kad kuģis atgriezās no Dēlas un Sokratam bija jāmirst,'3 "2 cietumā ieradās viņa draugs Apollodors, atnesa skaistu un dārgu vilnas auduma hitonu un tādu pašu apmetni. Viņš lūdza Sokrātu uzvilkt šo hitonu un aplikt apmetni, pirms iedzers indi, piebilzdams, ka tādā gadījumā Sokrātu šādā glītā tērpā varēšot guldīt kapā un viņa nedzīvajām miesām būšot pieklājīgs izskats. Tā sacīja Apollodors. Sokrāts nenocietās un, vērsdamies pie Kri- tona, Simmija un Faidona, iesaucās:

«Cik augstās domās par mani ir šis Apollodors, uzskatīdams, ka redzēs Sokrātu vēl pēc tam, kad būšu iztukšojis šo kausu — atēniešu draudzības velti! Ja viņš domā, ka tas, kas pec īsa brīža nokritis zemē un paliks guļam pie jūsu kājām, vēl būšu es, tad viņš acīmredzot mani nemaz nepazīst.»

II   grāmata

1

Vēl par Sokrātā attiecībām ar Aikibiādu.

Kad Alkibiāds, būdams jauneklis, ļoti baidījās runāt tautas priekšā un uztraucās, Sokrāts mudināja viņu uz to un iedrošināja šādiem vārdiem: «Vai tad tu šo kurpnieku nenicini?»— nosaukdams tā vārdu. Kad Alkibiāds to apstiprināja, Sokrāts turpināja: «Un šo saucēju vai to tur telšu šuvēju?» Jauneklis apstiprināja ari to. Tad Sokrāts sacīja: «Redzi, no tādiem cilvēkiem sastāv atēniešu tauta. Un, ja nicini katru no viņiem atsevišķi, tad tev jānicina ari visi kopā.»

Tā Sofroniska un Fainaretes dēls centās iedvest lielāku pašapziņu Kleinija un Deinomahes dēlarn.

Sokrāts, redzēdams, ka Trīsdesmit vīru valdīšanas laikā00 liek nogalināti ievērojamākie pilsoņi un lirāni vajā lielākos bagātniekus, esot sacījis Antistenam10 , kuru kādudien saticis:

«Vai tad tev nemaz nekremt, ka neesam savā mūžā kļuvuši tik diži un slaveni, kādi traģēdijā ir valdnieki — visādi atreji, tiesti, agamemnoni un aigisti.303 Tie visi tiek parādīti traģēdijās, kur viņus nogalina un kur viņi iebauda briesmīgas maltītes.30 '1 Taču neviens traģēdijas autors vēl nav bijis tik drosmīgs, ka būtu uzdrošinājies savā lugā parādīt vesela kora noslepkavošanu.»305

13

Par ko Anits20 un viņa domubiedri vajāja Sokrātu un vērpa pret viņu intrigas, tas jau sen zināms. Bet viņi nebija droši par atēniešu attieksmi un bažījās par to, kā tie izturēsies, ja pret Sokrātu cels sūdzību tiesā, jo viņš bija vispār ļoti pazīstams — arī ar to, ka atmaskoja sol istus, pierādīdams, ka viņi nav nekādi nopietni ņemamie cilvēki un viņu zināšanām un runām nav nekādas vērtības. Tāpēc Sokrātā pretinieki nosprieda, ka mēģinās celt viņam neslavu, jo uzreiz atklāti iesniegt sūdzību viņi neuzskatīja par iespējamu iepriekš minēto iemeslu deļ; viņi baidījās ari, ka Sokrātā draugi sašutumā varētu tiesnešus noskaņot pret sūdzības cēlējiem un tie tad piedzīvotu lielas nepatikšanas300 , ka apmelojuši cilvēku, kas ne vien nav neko noziedzies pret valsti, bet, gluži otrādi, ir Atēnu rota.

Un ko viņi izdomāja? Viņi pierunāja komēdiju rakstnieku Aristofanu307 , jokdari — cilvēku, kas prata un arī pūlējās smīdināt ļaudis, kādā komēdijā izzobot Sokrātu un viņu parādīt, izmantojot tautā izplatītās valodas, kā apnicīgu pļāpu, kas prot vājāko lietu padarīt par stiprāko2 ', ievieš jaunas dievības, bet īstos dievus neatzīst un neparāda tiem godu, un saviem skolniekiem cenšas iepotēt tādus pašus uzskatus.308

Aristofans ķeras pie visai pateicīgās vielas, bārsta savas asprātības un visu ietērpj skanīgās vārsmās, bet sižeta pamatā liek cildenāko no visiem grieķiem; komēdija un tās zobgalības taču nebija vērstas pret Kleonu, lakedaimoniešiem, tēbiešiem vai Periklu300 , bet pret cilvēku, kas bija mījš visiem dieviem, pirmām kārtām — Apollonam310 . Tā kā redzēt Sokrātu uz skatuves kā komēdijas varoni bija kas neparasts un pārsteidzošs, luga uz atēniešiem atstāja spēcīgu iespaidu vispirms jau sava neparastuma dēj, kā arī tāpēc, ka atēnieši jau no dabas bija nenovīdīgi Jaudis, kas labprāt izsmēja, ne tikai tos, kuri īpaši izcēlās valsts dzīvē un amatos, bet vēl jo labprātāk tādus cilvēkus, kas bija iemantojuši čiepu ar gudru valodu un tikumīgu dzīves veidu. Un tā nu «Mākoņi» publikā guva milzīgu piekrišanu; tā aplaudēja dzejniekam kā vēl nekad, kliedza, ka viņa komēdija esot pati labākā, un aicināja žūriju Aristofana vārdu ierakstīt pirmajā vietā.3 " Tik daudz par pašu lugu.

Sokrāts uz teātri gāja reti. Viņš to apmeklēja tikai tad, kad savas jaunās lugas uzveda Eiripīds312 , dzejnieks traģiķis. Kad Eiripida drāmas izrādīja Pīrejā, Sokrals devās pat uz turieni, jo cienija Eiripīdu par gudrību un dzejnieka talantu. Taču kādudien Alkibiāds, Kleinija dēls, un Kritijs103 , Kallaishra dēls, piespieda Sokrātu aiziet uz teātri, lai viņš paklausās arī aktieru komiķu jokus. Tie Sokratam vispār nebija pa prātam, gluži pretēji: būdams tikumīgs, taisnīgs un krietns, turklāt arī gudrs, viņš no sirds nicināja ākstības, nekaunības un blēņas, kādas cēla priekšā šie Jaudis. Ar to Sokrāts komēdiju rakstniekus bija stipri nokaitinājis. Arī šis apstāklis, nevis tikai Anita un Melēta solījumi, veicināja komēdijas tapšanu; Aristo- fans, saprotams, par savu darbu dabūja arī atalgojumu. Nav ko brīnīties, ka viņš, būdams nabags un morāli pagrimis cilvēks313 , ņēma par šo savārstījumu naudu, ja jau Anits un Melēts pūlējās par katru cenu nomelnot Sokrātu. Bet tas lai nu paliek viņa paša ziņā.

Tātad Aristofana luga guva piekrišanu. Te vairāk nekā jebkad apstiprinājās Kratīna1,4 vārdi, ka saprāta balss teātrī apklustot.

Lugu izrādīja Dionīsijos315 , kad Atēnās uz teātra izrādēm bija sabraukuši daudz grieķu arī no citām pilsētām. Tā kā Sokrāts lugā visu laiku bija redzams uz skatuves, bieži tika saukts vārdā un viņu, bez šaubām, varēja pazīt citu aktieru vidū — masku meistari, protams, viņa masku bija izveidojuši pēc iespējas līdzīgāku oriģinālam —, svešzemnieku vidū, kuri nepazina komēdijas varoni, izcēlās troksnis un viņi vaicāja, kas tas Sokrāts tāds esot. Sokrāts, kas teātrī bija ieradies nevis nejaušības pēc, bet zinādams, ka komēdijas varonis ir viņš pats, un sēdēja labā vietā, to dzirdēja un, gribēdams svešzenv niekiem palīdzēt tikt pie skaidrības, piecēlās un noskatījās visu izrādi, stāvēdams kājās. Tik liels bija nicinājums, ko Sokrāts juta pret šo komēdiju un atēniešiem.

36

Kad Sokrāts, jau būdams stipri gados, reiz saslima un viņam jautāja, kā klājoties, viņš atbildēja:

«Jebkurā gadījumā labi: ja izveseļošos, man būs vairāk skauģu, ja nomiršu — vairāk cildinātāju.»

III   grāmata

28

Kad Sokrāts ievēroja, ka Alkibiāds plātās ar savu bagātību un ir sevišķi lepns uz saviem zemes īpašumiem, viņš aizveda to uz kādu vietu pilsētā, kur bija izlikta plāksne ar visas pasaules karti. Sokrāts lika Alkibiādam uz tās atrast Atiku un, kad viņš to bija izdarījis, sameklēt paša zemes īpašumus.

«Tie šeit nekur nav atzīmēti,» Alkibiāds iebilda. Uz to Sokrāts sacīja: «Tātad dižojies ar to, kas nav pat ne niecigākā pasaules daļa!»

IV   grāmata

11

Diogens316 apgalvoja, ka pat Sokrāts tiecies pēc greznības: citādi viņam nebūtu vajadzējis mājas, gultas un kurpju, kuras viņš kādreiz apāvis.

VII grāmata

10

Kad Ksantipe reiz, gribēdama noskatīties svētku gājienu, nevēlējās aplikt Sokrātā apmetni, viņš tai sacīja:

«Tad tu acīmredzot ej uz turieni, nevis lai skatītos, bet lai uz tevi skatās.»

VIII grāmata 1

Sokrāts par savu daimoniju bieži stāstījis Teagam, Dēmodokam un daudziem citiem. Viņš sacīja, ka pēc dievu gribas dzirdot balsi.

«Ikreiz, kad tas notiek,» viņš teica, «tā mani brīdina no tā, ko dziros darīt, bet nekad nemudina uz to. Un arī tad, kad draugi kādā jautājumā prasa man padomu un dzirdu šo balsi, tā aizvien tikai mani brīdina. To, ko tā man iesaka, daru zināmu cilvēkam, kas man prasījis padomu, un, sekodams dievišķajam norādījumam, cenšos viņu atrunāt no tā, ko viņš iecerējis.»

Pierādījumam Sokrāts minēja Harmidu, Glaukona dēlu192 . Tas viņam reiz pastāstījis, ka nodomājis sagatavoties Nemejiskajām spēlēm199 , bet, tikko Harmīds sācis runāt, Sokrāts izdzirdīs balsi un mēģinājis Harmidu atrunāt. Harmīds tomēr neesot paklausījis, un viņa pūles, saprotams, cietušas neveiksmi.

IX grāmata 7

Ksantipe stāstīja, ka, par spīti daudzajām pārmaiņām valsts un paša dzīvē, sejas izteiksme Sokratam — gan atstājot mājas, gan atgriežoties — vienmēr bijusi vienāda. Viņš bez grūtībām esot pratis piemēroties visiem apstākļiem, allaž bijis laipns un nekad neesot ļāvies skumjām vai bailēm.

29

Reiz Sokrāts vēlu nakti atgriezās no mielasta. Daži jauni cilvēki — nebēdņi, kas to zināja jau iepriekš, stājās viņam ceļā ar iedegtām lāpām un Erīniju317 maskām. Viņi aiz gara laika tā mēdza izjokot arī citus cilvēkus. Sokrāts, ieraudzīdams viņus, neapmulsa, apstājās un sāka viņiem uzdot jautājumus tāpat, kā to parasti darīja Likejā vai Akadēmijā318 .

Kādos atēniešu svētkos Alkibiāds, gribēdams paspīdēt, Sokratam atsūtīja bagātas dāvanas. Tās ļoti iepatikās

Ksantipei, un viņa vēlējās, lai Sokrāts tās pieņem. Taču viņš sacīja:

«Liksim Alkibiāda godkārei pretī savējo un nepieņemsim, ko viņš mums atsūtījis!»

Kad Sokratam kāds cilvēks reiz teica, cik liela laime esot iegūt to, ko vēlas, viņš atbildēja: «Taču vēl lielāka laime ir vispār neko nevēlēties.»

XIII grāmata 32

Kā stāsta Ksenofonts, Sokrāts reiz sarunājies ar hetēru Teodoti319 — neparasti daiļu sievieti. Bet viņam bijusi saruna ari ar Kallisto, kas Sokratam sacīja:

«Esmu par tevi stiprāka, Sofroniska dēls: tu man nespētu atvilt nevienu pašu no maniem draugiem, es turpretim atviltu visus tavējos, ja vien gribētu.»

«Gluži dabiski,» Sokrāts atbildēja, «jo tu ved viņus uz leju, es turpretim lieku viņiem tiekties pēc tikuma, bet šis ceļš ir stāvs un cilvēku vairumam neparasts.»

DIOGENS LĀERTIETIS

(ap m.ē. 200.g.)

SLAVENU FILOZOFU DZĪVE, UZSKATI UN IZTEIKUMI

II grāmata 5

SOKRĀTS

18.    Sokrāts, tēlnieka Sofroniska un vecmātes Fainaretes dēls (kā stāsta Platons «Teaitētā»), bija atēnietis no Alopekes dēma".

Uzskatīja, ka Sokrāts palīdzot Eiripīdam tā sacerējumos. Sakarā ar to Mnēsilohs321 saka tā:

Ir jauna luga Eiripīdam —«Frīģieši»,

Tai Sokrāts savus ķieģeļus ir gādājis.

Un citā vietā:

So Eiripīdu Sokrāts kopā naglojis.

Kallijs322 savukārt raksta «Gūstekņos»:

—  Cik lepns jau esi kļuvis un cik iedomīgs!

—  Tas nav bez pamata: te Sokrāts vainojams.

Un Aristofans «Mākoņos»:

Viņš Eiripīdam sacer drāmas traģiskās,

Kur tik daudz tukšu pļāpu ir un gudrības.32 '

19.     Pēc dažu autoru sniegtajām ziņām, viņš vispirms bijis Anaksagora43 , tad, kā stāsta Aleksandrs324 savās «Pēctecības», arī Dāmona320 klausītājs. Pēc Anaksagora notiesāšanas viņš bijis dabas pētnieka Arhelāja skolnieks. [..] Dūrids326 raksta, ka Sokrāts kalpojis arī citiem, strādādams par skulptoru akmeņkali: pēc dažu domām, apģērbtās Haritas32 ' Akropolē esot Sokrātā darinātas. Uz to attiecas arī Tīmona vārsmas «Sillos»328 :

Taču no viņām tad novērsās akmeņu kalējs, šis viltnieks, Grieķu apvārdotājs un āķīgu disputu meistars, Degunraucis, kas it kā atiski retorus zobo.

Viņš patiešām bija ļoti spēcīgs retorikā, kā atzīmē arī īdomenejs3 -9 . Kā vēstī Ksenofonts, Trīsdesmit viru kolēģija viņam pat aizliedza mācīt runas mākslu. 20. Arī Aristofans izsmej viņu komēdijā330 par to, ka viņš padarot vājāko lietu par stiprāko. Sokrāts, kā raksta Favo- rīns331 «Vēstures raibumos», kopa ar savu skolnieku Aishilu pirmais esot mācījis retoriku. To pašu saka arī īdomenejs savā darbā «Par sokratiķiem».

Sokrāts pirmais sāka spriest par cilvēka dzīves veidu un bija pirmais filozofs, ko pēc tiesas sprieduma sodīja ar nāvi. (..|

Kritons8 , Sokrātā bagātās dvēseles valdzināts, esot viņu izbrīvējis no darbnīcas un devis viņam izglītību; par to raksta Dēmetrijs bizantietis332 . 21. Sokrāts esot atzinis, ka nodarbošanās ar dabas pētīšanu mums neko nedodot, un pievērsies ētikas jautājumiem, par kuriem runājis amatnieku darbnīcās un tirgū. Viņš esot sacījis, ka aplūkojot

Visu, kas ļauns un arī kas labs tev noticis mājās.'"3

Bieži vien cilvēki Sokrātu, kad viņš disputu laikā pārāk iekarsis, esot kaustījuši un raustījuši, bet visbiežāk nievājoši izsmējuši, taču viņš to visu panesis nesatricināmā mierā. Reiz viņam pat esot iesperts ar kāju, bet ari to viņš pacietīs un kādam cilvēkam, kas par to izteicis izbrīnu, sacījis: «Ja man iespertu ēzelis, vai es viņu tad iesūdzētu tiesā?» Tā stāsta Dēmetrijs.

22. Ceļojumi uz citām zemēm atšķirībā no pārējiem cilvēkiem viņu nevilināja; uz turieni viņš devās vienīgi karagājienos. Pārējo laiku viņš pavadīja Atēnās un, dedzīgi disputēdams, kopā ar sarunbiedriem nodevās saviem pētījumiem — nevis atspēkodams viņu uzskatus, bet mēģinādams izzināt patiesību. Kad Eiripīds viņam reiz iedevis Heraklīta331 sacerējumu un vaicājis, ko viņš par to domājot, Sokrāts esot atbildējis: «Tas, ko sapratu, ir lieliski un, domājams, arī tas, ko nesapratu; tikai tam nepieciešams dēliešu nirējs330 .»

Sokrāts nodarbojās ar fiziskiem vingrinājumiem, un veselība viņam bija teicama. Viņš piedalījās Amfipoles kampaņā51 , un, kad Ksenofonts kaujā pie Dēli ja51 nogāzās no zirga, Sokrāts uzķēra viņu un izglāba. 23. Kad visi atēnieši metās bēgt, viņš nesteidzīgi atkāpās, mierīgi atskatīdamies un būdams gatavs atvairīt ikvienu pretinieku. Viņš piedalījās arī Potīdajas kampaņā; uz turieni viņš devās ar kuģi, jo kara apstākļu dēļ nokļūt kājām nebija iespējams. Tur viņš esot nekustīgi nostāvējis veselu nakti, un turpat viņam par drošsirdību piespriests apbalvojums, bet to viņš atdevis Alkibiādam. [..] Ions hijietis stāsta, ka Sokrāts jaunībā ar Arhelāju devies uz Samu. Kā raksta Aristotelis, viņš esot bijis arī Delfos un, pēc: Favorīna «Piezīmju» I grāmatā sniegtajām ziņām, ari Istrriā337 .

24. Sokrāts bija nelokāms savā pārliecībā un noskaņots demokrātiski. Tas skaidri redzams no tā, ka viņš nepaklausīja Kritijam un tā biedriem, kad tie viņam lika atvest salamīnieti Leontu, bagātu vīru, ko gribēja sodīt ar nāvi Viņš arī bija vienīgais, kas balsoja par desmit stratēģu attaisnošanu.338 Un, kad viņam bija iespējams izbēgt no cietuma, viņš atteicās to darīt.339 Savus draugus, kas apraudāja viņa likteni, viņš norāja un tiem cietumā teica brīnišķas runas.

Viņš bija pieticīgs un godprātīgs. Kad Alkibiāds (tā stāsta Pamfile340 savu «Atmiņu» VII grāmatā) viņam reiz piedāvājis lielu zemesgabalu mājas celšanai, viņš esot teicis: «Ja man vajadzētu sandaļu un tu man iedotu veselu vērša ādu, lai es tās pagatavotu,— vai es, pieņemdams tādu dāvanu, nekļūtu smieklīgs?» 25. Ne reizi vien viņš, vērodams daudzās pārdodamās preces, pats sev sacījis: «Cik daudz gan ir mantu, bez kurām varu iztikt!» Un nemitīgi viņš citēja jambus:

Uz skatuves gan sudrabtrauki derīgi,

Gan purpurapmetņi, bet dzīvē tas viss lieks.

Pret Maķedonijas Arhelāju, Krannonas Skopu un Lāri- sas Eirilohu341 viņš nejuta nekādu cieņu, nepieņēma no viņiem dāvanas un nebrauca pie viņiem. Viņa dzīves veids bija tik veselīgs, ka biežajās epidēmijās, kas plosījās Atēnās, viņš vienīgais nesaslima.342

26. Kā stāsta Aristobūls, Sokratam bijušas divas sievas — vispirms Ksantipe, no kuras viņam piedzima dēls Lamprokls, tad Mirto, Aristeida Taisnīgā meita, kuru viņš apprecēja bez pūra un no kuras viņam bija dēli Sofro- nisks un Meneksens. Citi apgalvo, ka pirmā sieva bijusi Mirto, citi atkal (pie tiem pieder ari Satirs un Hieronims rodietis343 ), ka abas viņam bijušas vienlaikus. Pēc viņu sniegtajām ziņām, atēnieši vīriešu trūkuma dēļ, gribēdami palielināt iedzīvotāju skaitu, pieņēmuši lēmumu, ka apprecēt gan drīkst tikai vienu pilsoni, bet radīt bērnus — vēl ar citu.344 Tā ari esot rīkojies Sokrāts.

27. Sokrāts prata nelikties ne zinis par cilvēkiem, kas par viņu zobojās. Viņš lepojās ar savu vienkāršo dzīves veidu un ne no viena neprasīja atalgojumu. Viņš mēdza sacīt, ka vislabāk ēd tas, kas nedomā par gardumiem, vislabāk dzer — kas negaida vēl citus dzērienus. Kam vismazāk vajagot, tas esot vistuvāk dieviem. To var secināt ari no komēdiju autoriem, kas, paši to nemanīdami, ar savām zobgalībām Sokrātu īstenībā cildina. Tā, piemēram, raksta Aristofans:

Tātad, cilvēk, tu tīkojis esi pie mums

Visaugstāko gudrību sasniegt! Ai, cik Atēnu pilsētā slavens tu kļūsi

Un laimīgs starp pārējiem grieķiem, Ja būs atmiņa stipra un pētigs tavs prāts,

Ja nelokāms raksturs joprojām Tevi pavadīs visur, ja gurduma nebūs

Tev sirdī ne stāvot, ne ejot, Ja tu aukstumu nekurnot panes, ja, ciezdams

Trūkumu, neprasi maizes, Ja no vīna tu vairies un vingrot tev riebjas, Un neej pa neprāta ceļiem.:>4r '

28.  Ameipsijs34h , parādīdams Sokrātu uz skatuves nodriskātā apmetnī, saka:

—  Ai, Sokrat, viskrietnais, kur cilvēku maz,

Bet nevarīgākais, kur daudzi, Tad arī tu klāt, kas garā tik stiprs! Bet kā lai tev apmetni gādā?

—  Aiz tīra ļaunprāta ādmiņi man

So postu ir iesmērējuši.

—  Sis cilvēks, kaut moka to bads, vēl nekad

Nevienam nav sacījis glaimus.

Sokrātā lepno garu un pašapziņu pauž arī Aristofans, sacīdams:

Tu cienīgi staigā pa ielām un vero It visu, kas notiek visapkārt, Un, lai kājas tev basas -un grūti tev klājas, Uz mums tomēr raugies no augšas.317

Taču reizēm viņš, piemērodamies apstākļiem, apvilka arī labākas drēbes, piemēram, dodoties pie Agatona348 , kā aprakstīts Platona «Dzīrēs».

29. Sokrāts vienādā mērā prata gan pierunāt, gan atrunāt. Tā, piemēram, Teaitēts pēc sarunas par zinātni devās projām dievišķā jūsmā, un Eitifronu, kas pret savu tēvu bija cēlis sūdzību par viesa nogalināšanu, Sokrāts ar sarunu par bijibu atrunāja no šā nodoma.34 ''' Līsiju350 viņš pievērsa stingrai tikumībai.

Sokrāts labi prata izvēlēties vārdus atbilstoši apstākļiem. Savu dēlu Lamproklu, kas bija sadusmojies uz māti, viņš samierināja ar to, kā Ksenofonts kaut kur raksta.351 Un Glaukonu, Platona brāli, kas gribēja kļūt par valstsvīru, Sokrāts, kā stāsta Ksenofonts, atrunāja no tā viņa pieredzes trūkuma dēļ,352 turpretī Harmidu192 mudināja pievērsties valsts darbam, kuram tas bija piemērots. 30. Arī stratēgam īfikratam viņš iedvesa lielāku pašapziņu, parādīdams viņam, kā bārddziņa Meidija gaiļi cīnīdamies metas virsū Kallija gaiļiem. [..]

Sokrāts uzskatīja par dīvainu, ka cilvēki gan varot bez grūtībām uzrādīt, cik liels ir viņu īpašums, bet nespējot pateikt, cik viņiem ir draugu,— tik zemu vini tos vērtējot.354

Ievērojis, cik dedzīgi Eikleids13 nododas disputiem, Sokrāts viņam sacīja: «Ar sofistiem, Eikleid, pratīsi tikt galā, bet ar cilvēkiem — nemūžam.» Šādas tukšas runas, pēc viņa domām, nedodot nekādu labumu; to apliecina arī Platons «Eitidēmā».

31. Kad Harmīds viņam piedāvāja vergus, lai viņš ar to palīdzību varētu tikt pie ienākumiem, viņš tos nepienēma.

M

Brīvo laiku viņš cildināja ka vērtīgāko īpašumu; par to raksta Ksenofonts savās «Dzīrēs».

Sokrāts mēdza sacīt, ka esot tikai viens labums — zināšanas — un tikai viens ļaunums — ignorance. Bagātību un dižciltību viņš neuzskatīja ne par ko vērtīgu, gluži otrādi — par ļaunumu.

Kad viņam kāds sacīja, ka Antistens10 dzimis no trāķie- tas viņš teica «Vai tad tu domā, ka tik cildens cilvēks var piedzimt tikai no diviem atēniešiem?»

Kad Faidons3 krita gūstā un nokļuva zaņķi, Sokrāts lika Kritonam Faidonu izpirkt un pievērsa to filozofijai

32   Sokrāts iemācījās spēlēt liru, būdams jau stipri gados, un aizrādīja, ka neesot ko kaunēties, ja iemācās to, ko vēl nezina Viņš ari labprāt dejoja, uzskatīdams, ka šāda vingrināšanās nāk par labu veselībai; par to raksta Ksenofonts «Dzīrēs»

Sokrāts sacīja, ka viņa daimonijs viņam pareģojot nākotni. Labs sākums neesot nekāds sīkums, kaut gan sākoties ar sīkumu. Viņš nezinot neko, izņemot to, ka neko nezinot. Viņš uzskatīja, ka cilvēki, kas par lielu naudu pērk agrīnos augļus, necer piedzīvot ražas laiku. Kad viņam kāds vaicāja, kas esot jauna cilvēka tikums, viņš atbildēja' «Visur zināt mēru.» Viņš atzina, ka ģeometrija vajadzīga tādā apjomā, kas dotu cilvēkam iespēju pērkot vai pārdodot izmērīt zemi.355

33   Kad Sokrāts Eiripīda traģēdijā «Auge»'i5(i attiecībā uz tikumu dzirdēja vārdus:

Vislabāk būtu gan to atstāt pašplūsmai,—

viņš piecēlās un atstāja teātri. Esot smieklīgi, viņš sacīja, ka uzskata par vajadzīgu meklēt pazudušu vergu, bet aizlaiž postā tikumu.

Kad viņam reiz vaicāja, kas ir labāk — precēties vai neprecēties, viņš atbildēja: «Lai arī ko darīsi, tik un tā nožēlosi.»

Esot jābrīnās, viņš sacīja, ka skulptori gan pūloties, lai akmens tēli būtu līdzīgi cilvēkiem, bet nedarot nekā, lai paši nebūtu līdzīgi akmenim. Jaunajiem cilvēkiem viņš ieteica jo bieži ielūkoties spogulī, lai tie, būdami skaisti, ari būtu sava skaistuma cienigi, bet, būdami neglīti, ar labu izglītību aizsegtu savu neglītumu.

34   Kad Sokrāts reiz uzlūdza pusdienās bagātus ciemiņus un Ksantipe kaunējās par cienastu, viņš teica: «Neraizējies! Ja viņi ir krietni cilvēki, viņi būs apmierināti, ja tukšgalvji — mums gar viņiem nav nekādas daļas.» Citi cilvēki, viņš bieži sacija, dzīvojot, lai ēstu, bet viņš ēdot, lai dzīvotu

Par mazvērtīgo pūli viņš izteicās, ka ar to esot tāpat kā ar četrdrahmu monētām: cilvēks, kas nievājoši izturoties jjret vienu četrdrahmu gabalu, tomēr veselu kaudzi tādu monētu uzskatot par vērtīgu un to labprāt pieņemot.

Aishīns357 reiz sacīja: «Esmu nabags, man nekā cita nav bet sevi pašu atdodu tev.» Sokrāts uz to atbildēja «Vai nesaproti, ka tas, ko tu man dod, ir pats cildenākais?!»

Kādam cilvēkam, kas bija neapmierināts ar to, ka nākot pie varas Trīsdesmit vīriem, bija ticis apiets, Sokrāts sacīja: «Ko? Vai tu to nožēlo?»

35.  Kad viņam kāds cilvēks sacīja: «Atēnieši tevi notiesājuši uz nāvi,»— viņš atbildēja: «Bet viņus uz nāvi notiesājusi daba.» Daži gan šo izteikumu piedēvē Anaks- agoram.

Sieva Sokratam teica: «Tu mirsti netaisnīgi!» Uz to Sokrāts atbildēja: «Vai tad tu gribētu, lai es mirstu taisnīgi?»

Viņš sapnī dzirdēja kādu sakām:

Droši tad trešajā dienā tu nokļūsi auglīgā Ftījā

Tad Sokrāts teica Aishīnam: «Trešajā dienā man jāmirst.»358

Kad Sokrāts dzīrās tukšot kausu ar velnarutka indi, Apollodors viņam sniedza skaistu apmetni, lai viņš, tajā tērpies, mirtu. «Kā tā?» teica Sokrāts. «Mans apmetnis bija pietiekami labs dzīvošanai, bet miršanai tas vairs neder?»

Sokratam kādudien pastāstīja, ka zināms cilvēks par viņu nelabi runājot. «Saprotams,» Sokrāts teica «viņš taču nav mācīts runāt labi.»

36. Kad Antistens10 reiz pagriezās tā, lai caurumi viņa apmetnī būtu labi redzami, Sokrāts teica: «Es redzu tavu tukšo godkāri apmetnim cauri spīdam.»

Kāds cilvēks Sokratam vaicāja: «Vai tā tur vīra zākās tevi neaizvaino?»—«Nē,» Sokrāts atbildēja, «jo tās uz mani neattiecas.» Sokrāts uzskatīja, ka vajagot arī labu prātu ļauties komediogrāfiem. «Ja viņi runā patiesību, tad labosimies, ja ne, tas mūs neskar.»

Reiz Ksantipe viņu vispirms izsunīja, bet pēc tam aplēja ar ūdeni. «Vai tad es nesacīju,» Sokrāts teica, «ka Ksantipes pērkonam seko arī lietus.»

Kad Alkibiāds reiz izteicās, ka Ksantipe ar savu lamāšanos esot neciešama, Sokrāts atbildēja: «Esmu pie tā jau pieradis, kā pierod pie vinčas nemitīgas čikstoņas. Arī tu taču panes zosu gāgas.» 37. «Bet zosis man gādā olas un zoslēnus,» Alkibiāds iebilda.— «Bet Ksantipe man dzemdē bērnus,» Sokrāts atteica.

Kad Ksantipe kādudien Sokratam tirgus laukumā pat norāva apmetni un Sokrala paziņas viņam ieteica aizstāvēties ar dūrēm, viņš sacīja: «Kālab, pie Zeva? Lai mēs plūktos un jūs kliegtu — sadod, Sokrat, sadod, Ksantipe!?» Viņš teica, ka ķildīga sieva vīram esot tas pats, kas niķīgs zirgs jātniekam. «Tāpat kā šie, savaldījuši tādus zirgus, viegli pievārēs citus, arī es, tikdams galā ar Ksantipi, iemācīšos apieties ar pārējiem cilvēkiem.»

Sādi runādams un rīkodamies, Sokrāts izpelnījās plaši pazīstamo Pītijas liecibu, kas bija atbilde uz Hairefonta jautājumu:

No visiem cilvēkiem ir Sokrāts gudrākais.359

38. Par to Sokrātu ļoti neieredzēja un arī par to, ka viņš ne reizi vien pierādīja, cik neprātīgi ir cilvēki, kas par sevi ir augstās domās, piemēram, Anits, kā to «Menonā» apliecina Platons. Anits, nespēdams panest Sokrātā zobgalības, vispirms uzkūdīja pret viņu Aristofanu360 un viņa draugus un tad pierunāja Melētu celt sūdzību pret Sokrātu par bezdievību un jaunatnes samaitāšanu. Tā nu Melēts iesniedza sūdzību, runu tiesā, kā savos «Vēstures raibumos» norāda Favorīns, teica Polieikts361 , bet sacerējis to, kā raksta Hermips362 , sofists Polikrats303 vai, pēc citām ziņām, Anits. Visus sagatavošanas darbus veica demagogs Likons.

39. Antistens «Filozofu pēctecibās» un Platons «Apolo- ģijā»364 nosauc trīs apsūdzētājus — Anitu, Li konu un Melētu. Anits pārstāvēja aizvainotos amatniekus un valstsvīrus, Likons — retorus, Melēts — dzejniekus; šos visus Sokrāts bija vilcis uz zoba. Taču Favorīns «Piezīmju» I grāmatā apgalvo, ka Polikrata runa neesot īstā, jo tajā, viņš paskaidro, pieminēta mūru atjaunošana, ko veicis Konons36 '1 , bet tas noticis tikai sešus gadus pēc Sokrātā nāves. Tā tas patiesībā arī ir.

40. Ar zvērestu apliecinātajā apsūdzības rakstā, kurš, kā vēstī Favorīns, vēl tagad atrodas Mētrojā366 , teikts: «So ziņojumu iesniedzis un apliecinājis ar zvērestu Melēts, Melēla dēls no Pitas dēma, pret Sokrātu, Sofroniska dēlu no Alopekes dēma. Sokrāts noziedzas, pirmkārt, ar to, ka neatzīst valsts dievus, bet ievieš jaunas dievības, otrkārt, ar to, ka samaitā jaunatni. Par to paredzēts nāves sods.»307

Sokratam aizstāvēšanās runu sacerēja Līsijs, bet filozofs, izlasījis to, sacīja: «Tava runa, Līsij, ir teicama, taču man tā nav piemērota.» Un tiešām—tā bija drīzāk tiesas runa nekā filozofiska runa. 41. «Kāpēc runa tev nav piemērota, ja tā ir teicama?» Līsijs vaicāja. Sokrāts atbildēja: «Vai man glītas sandales un skaisti apmetņi tāpat nebūtu nepiemēroti?»

Tiesas sēdē, kā «Vainagā» stāsta Tiberiādas Justs3 *'8 , Platons uzkāpis tribīnē un sacījis: «Atēnieši, būdams pats jaunākais no visiem, kuri uzkāpuši šai tribīnē…»— bet tiesneši sākuši kliegt: «Nē — kuri nokāpuši no tās!»—tas ir: «Nost!»

Un tā Sokrāts tika notiesāts ar balsu vairākumu — ar 281 balsi. Kad tiesneši stājās pie soda mēra apspriešanas, Sokrāts ierosināja sev divdesmit piecu drahmu lielu naudas sodu; Eibulīds359 gan apgalvo, ka Sokrāts bijis ar mieru samaksāt simt drahmu. 42. Kad tiesnešu vidū sacēlās liels troksnis, Sokrāts sacīja: «Pamatojoties uz saviem nopelniem, ierosinu man ar tiesas lēmumu piešķirt ēdinašanu Pritanejā.»370 Tad, balsu pārsvaram palielinoties vēl par astoņdesmit balsīm, tiesneši Sokratam piesprieda nāves sodu. Un pēc nedaudz dienām viņš cietumā iedzēra velnarutka indi, pirms tam sarunās izteicis daudz cildenu domu, par kurām vēstī Platons savā «Faidonā».

Kā daži stāsta, Sokrāts sacerējis arī paiānu3 '1 , kas sācies šādiem vārdiem:

Slava dēlietim Foibam un Artemīdai372 , tā māsai!

Dionīsodors373 gan uzskata, ka paiāns neesot Sokrātā sarakstīts. Sokrāts sacerējis arī fabulu Ēzopa374 stilā, tiesa, ne visai izdevušos. Tā sākas šādi:

Ezops reiz sacija ļaudīm, kas Korintas pilsētā mita: «Spējīgs nav cilvēku prāts tiesu par tikumu spriest.»

43. Tā Sokrāts šķīrās no cilvēkiem. Bet atēniešus pavisam drīz pārņēma nožēla, un viņi slēdza palaistras375 un gimnasijus93 . Melētu viņi sodīja ar nāvi, citus — ar trimdu. Sokrātā piemiņu viņi godāja ar Līsipa376 veidotu bronzas tēlu, ko uzstādīja svētku inventāra glabātavā. Bet Anītu Hēraklejas''7 iedzīvotāji izraidīja no savas pilsētas tai pašā dienā, kad viņš tur ieradās. I..]

44. Sokrāts, kā raksta Apol!odorsi,s «Hronikā», dzimis Apsēfiona arhontātā, 77. olimpiādes ceturtā gada sestajā targēlionā371 ', kad atēnieši šķīstī savu pilsētu un, kā uzskata dēlieši, dzimusi arī Artemīda. Viņš šķīrās no dzīves 95. olimpiādes pirmajā gadā septiņdesmit gadu vecumā.38 " Tā vēstī ari Dēmetrijs falērielis381 . 45. Daži gan uzskata, ka Sokratam mirstot bijis sešdesmit gadu.

Sokrāts un Eiripids, kas dzimis 75. olimpiādes pirmajā gadā, Kalliāda arhontātā, abi bijuši Anaksagora klausītāji Manuprāt, Sokrāts risināja sarunas arī par dabaszinātnēm. Kaut gan Ksenofonts apgalvo, ka Sokrāts aplūkojis vienigi ētikas jautājumus, viņš tomēr atzīst, ka tas runājis arī par providenci. Arī Platons, «Apoloģijā» atzīmēdams, ka Sokrāts noliedz A.naksagoru un citus dabas pētniekus,""- tais gadījumos, kad pats runā par dabas jautājumiem, visas savas domas liek mutē Sokratam. [..)

PASKAIDROJUMI

1   No dialoga «Faidons» mūsu izlasē iekļautas trīs pirmās un piecei. pēdējās nodaļas, kurās atainota Sokrātā mūža pēdējā diena. Dialogi vidusposms veltīts Sokrātā un viņa draugu sarunai par dvēseles nemirstību.

2    Ehckrals — pltagorietis, kas dzīvoja Fliuntā, pilsētā Peloponēsas ziemeļaustrumos.

3   Faidons — Sokrātā mīļākais skolnieks, nodibināja Elīdā (Peloponēsas ziemeļrietumos) filozofu skolu.

4   Kā vēstī mīts, Krētas valdnieka Mīnoja pieveiktajiem atēniešiem vajadzēja ik gadu (pēc cita mīta varianta, ik pēc deviņiem gadiem) nosūtit uz Krēlu septiņus jaunekļus un tikpat daudz jaunavu, ko saplosīja un aprija Mīnotaurs, Labirintā ieslodzītais Mīnoja sievas Pāsifajas un vērša radītais monstrs — puscilvēks, pusvērsis. Trešo reizi kopā ar izraudzītajiem upuriem uz Krētu devās jaunais Tēsējs, Atēnu valdnieka Aigeja dēls un nākamais valdnieks, kuram ar Mīnoja meita;; Ariadnes palīdzību izdevās Mīnotauru nogalināt un atēniešu jauniešus izglābt. Saskaņā ar Apollonam doto solījumu atēnieši kopš tā laika katru gactu norīkoja uz Dēlas salu tā saukto svēto sūtniecību, greznu delegāciju, kas tur Apollona templī, lidzās Delfu svētnīcai svarīgākajā šā dieva kulta vietā, nesa bagātīgus upurus un piedalījās koru sacensībā dievam par godu.

5   Aīds — mirušo valstība pazemē.

(i Apollodors—viens no Sokrātā uzticamākajiem draugiem.

7  No turienes ļaudīm — no atēniešiem.

8   Krilons — turīgs atēnietis, ar kuru Sokrātu saistīja ilggadēja draudzība, mūsu izlasē iekļautā Platona dialoga titulfigūra.

9  Hermogens — bagātnieka Kaili ja brālis, viens no tuvākajiem Sokrāta draugiem.

10   Antistens (ap 444.— ap 3(>6.g.)— vispirms sofista Gorgija, tad Sokrātā skolnieks, kiniskās filozofu skolas nodibinātājs. Kiniķi (no gr. Ayūn — suns) pasludināja par cilvēku centienu augstāko mērķi tikumu, kas viņu skatījumā ir maksimāla neatkarība no materiālajām vajadzībām un vairīšanās no visa (auna.

" Paiānielis — pie Paiānijas dēma piederīgais; dēms — Atikas mazākā administratīvi teritoriālā vienība.

12  Simmijs, Kebēts, Faidonds — tuvi Sokrātā draugi; Kebēts sacerējis darbus par ētiku.

13  Eikleids (ap 450.—380.g.)— Megaru filozofu skolas nodibinātājs.

14  Aristips (ap 435.—355.g.)—Kīrēnes filozofu skolas nodibinātājs, kas par augstāko vērtību pasludināja baudu. Sk. arī 141. paskaidrojumu.

15  Aigina — sala Saronas līcī (starp Atiku un Argolīdu).

16  Vienpadsmit vīru kolēģija pārzināja cietumus un eksekūcijas.

17  Ksantipe — Sokrātā sieva.

18  Kā lai tevi apglabājam?—T.i., sadedzinot vai aprokot.

19  Līķi dienu pirms bērēm «izstādīja» priekšnamā, bet izvadīšana — «laukā nešana» notika pirms saules lēkta trešajā diena pēc nāves iestāšanās.

20  Nepareizs izteiksmes veids.— Doma: apglabā nevis Sokrātu, bet viņa nedzīvās miesas.

21   Esi sveiks…— Oriģinālā chaire, burtiski—«priecājies!», parastā seno grieķu sasveicināšanās un atvadīšanās formula.

22  Viņš Sokratam vēlreiz pieskārās pats.— To acīmredzot nupat pēc kalpa aicinājuma bija darījuši Sokrātā draugi. Sk. iepriekšējo teikumu.

2J Mēs Asklēpijam esam parādā gaili.— Pateikdamies par izveseļošanos, grieķi dziedniecības dievam Asklēpi jam mēdza ziedot gaili.

21 Runā ir trīs daļas, no kurām pirmā, kas teikta pēc apsūdzētāju runām, ietver apsūdzības punktu atspēkojumu, otrā (pec Sokrātā atzīšanas par vainīgu)— likumā paredzēto kontrpriekšlikumu par soda mēru kā atbildi uz apsūdzētāja ierosinājumu Sokratam piespriest nāves sodu, trešā (pēc nāves soda pasludināšanas)— uzrunu tiesnešiem, vispirms tiem, kas Sokrātu balsojot atzinuši par vainīgu, tad tiem, kuri balsojuši par viņa attaisnošanu. Runas trešā daļa, domājams, ir literāra fikcija. Avotos nav saglabājušās ziņas par citiem gadījumiem, kad apsūdzētajam pēc sprieduma pasludināšanas būtu ļauts ar runu vēlreiz vērsties pie tiesnešiem.

25   Sokrāts vairās no tradicionālās uzrunas «tiesneši». To viņš lieto tikai runas trešajā da|ā, vēršoties pie tiesnešiem, kas balsojuši par viņa attaisnošanu, jo vienīgi tos viņš uzskata par šādas uzrunas cienīgiem.

26   Anits — turīgs atēnietis, ādu miecētavas īpašnieks, politiski ietekmīgs pilsonis; Platona dialogā «Menons» viņš parādīts kā dedzīgs solistu pretinieks.

27  T.i., «melnu padara par baltu». Izteiciens pieder izcilajam sofistam Protagoram (ap 480.—410.g.), kurš mācīja arī retoriku un par tās uzdevumu uzskatīja prasmi «vājāko lietu padarīt par stiprāko», proti, ai dialektikas palīdzību izceļot vienus strīdīgā jautājuma momentus un vienlaikus atvirzot otrā plānā vai vispār noklusējot citus, to nostādīt vēlamā gaismā.

28   Te pirmām kārtām domāts Aristofans ar savu 423. gadā izrādīto komēdiju «Mākoņi» (sal Ailiāna «Vēstures raibumus», II, 13). Taču zināms, ka arī citi pazīstami komediogrāfi, piemēram Kratīns, Eipolids, Ameipsijs, padarījuši Sokrātu par savu lugu zobgalību objektu.

29   Melēts — jauns, maz pazīstams cilvēks, dzejnieks.

30  T.i., melīgās baumas ņemamas tikpat nopietni kā oficiālais apsūdzības raksts.

31   Sokrāts nekad nav nodarbojies ar dabas parādību pētīšanu.

32   Gorgijs (ap 485.— ap 380.g.), Prodiks, Hipijs — izcili sofisti, Sokrātā laikabiedri; Leontinas — pilsēta Sicīlijā; Kcosa — Kiklādu sala; Elida — sk. 3. paskaidrojumu.

33   Domāts tālāk minētais sofists Eiēns no Paras salas.

34   Bagato Kalliju sastapsim vēl Ksenofonta «Dziru» fragmentā.

35    Deltu dievs — Apollons. Delfos atradās Apollona galvenā kulta vieta ar Grieķijas slavenāko orākulu. Priestere pareģe (Pītija, sk. nodaļas beigās), sēdēdama uz augsta trijkāja virs zemes spraugas, no kurienes cēlās reibinoši izgarojumi, ekstāzē, Apollona inspirēta, izgrūda nesakarīgus vārdus, no kuriem citi priesteri formulēja vārsmotus pareģojumus. Par zemes spraugu un tās izgarojumiem vēstī gan Plūtarhs (ap m.ē. 46.g.— pēc 119.g.), kas pats bijis Delfu tempļa priesteris, gan ģeogrāfs Strabons (ap 64.g.p.m.ē.— ap m.ē. 20.g.). Taču arheoloģiskajos pētījumos tāda sprauga nav atrasta.

36   Hairelonts — dedzīgs Sokrātā sekotājs. Viņa brālis ir tālāk minētais Hairekrats, kura saruna ar Sokrātu atstāstīta Ksenofonta «Atmiņās par Sokrātu» (turpmāk paskaidrojumos «Atmiņas»), II, 3.

37   Oligarhu terora laikā. Sk. 55. paskaidrojuma

38   Pie suņal— Sādu neparastu zvēresta formulu Sokrāts, spriežot pēc literārajiem avotiem, lietoja samērā bieži. Viņš šai ziņā esot sekojis Radamantija, mītiskā Krētas valdnieka (sk. arī 32. nodaļu un 73. paskaidrojumu), ieteikumam zvērestos nelietot dievu vārdus, bet dažādu dzīvnieku nosaukumus.

39  Sal. Alkibiāda sarunu ar viņa aizbildni Periklu Ksenofonta «Atmiņās», I, 2., 40—46.

40    Likons, par kuru nekas tuvāk nav zināms, figurē kā darbības persona Ksenofonta «Dzīrēs».

41   Apsūdzētais drīkstēja apsūdzētājiem uzstādīt jautājumus, uz kuriem liem vajadzēja atbildēt (ari otrādi).

42   S;s jautājums — jaunatnes audzināšana.

4,1 Anaksagors klazomenietis (ap 500.—428.g.)—dabas filozofs materiālists, Perikla draugs, ilgu laiku dzīvoja Atēnās, bet, apsūdzēts bezdievībā, bija spiests doties trimdā. Viņš uzskatīja Sauli par kvēlojošu akmens masu, bet Mēnesi — par kaut ko līdzīgu Zemei; Klazomenas — pilsēta Mazāzijā pie Smīrnas jūras līča. Sal. Ksenofonta «Atmiņas», IV 7.,6—7.

44   Orheslra— vieta tirgus laukumā, kur, domājams, notika grāmatu tirdzniecība.

45   Daimoni — šeit; zemāka dievība, dievišķa būtne.

46    Hēroji — šeit: pusdievi, mītu varoņi, kuriem nereti viens no vecākiem ir kāda dievība.

47   Tetīdas dēls — Ahillejs. Tellda — Nereīda, jūras dievības Nēreja meita.

48   «Iliāda», XVIII, 96.'

4 'J «Iliāda», XVIII, 98.

50  «Iliāda», XVIII, 104.

51   Kauja pie Polldajas (pret korintiešiem) notika 432. gadā, pie Amlipoles (pret spartiešiem)—422. gadā, pie Dēli ja — Apollona svētnīcas Boiotijas piekrastē iepretim Eibojai (pret boiotiešiem)—424. gadā. Kaujā pie Potīdajas Sokrāts izglāba dzīvību Alkibiādam, vēlākajam izcilajam atēniešu karavadonim un valstsvīram, un ar drošsirdību īpaši izcēlās kaujā pie Dēlija.

52   Padome.— Aktuālos valsts pārvaldes uzdevumus Atēnās pildīja Padome (gr. bālē), kurā ietilpa 500 pilsoņu, pa piecdesmit no visām desmit fīlām («ciltīm», Atēnu lielākajām administratīvi teritoriālajām vienībām). Katra fīla pildīja šos pienākumus gada desmitās daļas laikā. So fīlas aktīvo amatperiodu sauca par pritaniju, Padomes locekļus šajā periodā — par pritaniem. Fīlas priekšsēdētājs (gr. epislalēs) tās aktīvajā amatperiodā lozē-jot mainījās ik dienas. Viņa pienākumos ietilpa Padomes sēžu un Tautas sapulču vadīšana. Sokrāts piederēja pie Antiohīdas fīlas Alopekes dēma (sk. 11. paskaidrojumu).

°3 Pēc jūras kaujas pie Arginūsu salām (406. gadā), kurā atēnieši izcīnīja spožu uzvaru pār spartiešu floti, vētras dēļ nebija iespējams izglābt avarējušo kuģu karavīrus un izvilkt nogalināto līķus. Par to sauca pie atbildības stratēģus, kas komandēja atēniešu floti. Desmit stratēģu pieminējums šeit ir neprecīzs. Kaujā piedalījās tikai astoņi, no kuriem divi, paredzēdami, kas viņus dzimtenē gaida, vispār neatgriezās Atēnās. Pārējos sešus sodīja ar nāvi. Tiesājot stratēģus, divējādā ziņā tika pārkāpts likums. Pirmkārt, stratēģu lieta bija jāizskata tikai Hēliajai, nevis Tautas sapulcei, un, otrkārt, balsošanai vajadzēja notikt par katru apsūdzēto atsevišķi, nevis reizē par visiem.

Tai dienā Sokrāts lozējot bija nozīmēts par priekšsēdētāju. Sk. 52. paskaidrojumu.

' Citējumi no «Iliadas» un Odisejas» doti A. Ģiezena tulkojumā pēc izdevumiem: Homērs Iliāda. R., 1961; H o m ē r s . Odiseja. R., 1967.

55 Pēc sakāves Peloponēsas karā Atēnās 404. gadā ar uzvarētāju spartiešu atbalstu nodibinājās oligarhiskā vara, ko īstenoja Trīsdesmit vīru kolēģija, kuras terora režīma laikā ar nāvi lika sodīti ap 1500 politisku pretinieku. Taču pēc astoņiem mēnešiem tika atjaunota demokrātiskā iekārta.

5,1 Tols (gr. thblos)— apaļas formas administratīva ēka Atēnās.

r '7 Salamīna — sala ar tāda paša nosaukuma pilsētu pie Atikas dienvidpiekrastes, netālu no Atēnām.

58  Sis Antilonts no Kēfisijas dēma nav identisks ar pazīstamo oratoru (480.—411.g.), nedz ar sofistu, kura saruna ar Sokrātu atstāstīta Ksenofonta «Atmiņās», I, 6.

59    «Odiseja», XIX, 163.

60    Te beidzas Sokrātā aizstāvēšanās. Tiesneši tūdaļ — bez partu disputa apspriešanas — stājās pie balsošanas, lai izlemtu, vai apsūdzētais atzīstams par vainīgu vai attaisnojams. Balsošana notika aizklāti. Katrs tiesnesis saņēma divus akmentiņus, kas atšķīrās vai nu ar krāsu, vai ar to, ka viens no tiem bija caurumots. Balsošanai izmantoja divas urnas. Vienā no tām tiesneši iemeta akmentiņus, kas atbilda viņu pārliecībai apsūdzētā vainas jautājumā, otrā — tos, kas viņu pārliecībai neatbilda. Tā kā ikviens tiesnesis iemeta pa akmentiņam abās urnās, klātesošajiem nebija zināms, kāds bijis viņa lēmums.

Prāvas pēc apsūdzības rakstura dalījās divās kategorijās: a) tādās, kurās par vainīgu atzītam apsūdzētajam soda mērs jau bija paredzēts likumā; b) tādas, kurās sodu noteica tiesa, pieņemot vai nu apsūdzētāja priekšlikumu, vai apsūdzētā kontrpriekšlikumu. Nekādi kompromisi starp abiem priekšlikumiem nebija pieļaujami.

61   Diogens Lāertietis savā darbā «Slavenu filozofu dzīve, uzskati un izteikumi», II, 5., 41, atzīmē, ka Sokrāts atzīts par vainigu ar 281 balsi. Ja šī informācija ir precīza, no tās secināms, ka par Sokrātā attaisnošanu balsojuši 219 no 500 tiesnešiem. Tādā gadījumā Sokrātā attaisnošanai pietrūcis trīsdesmit vienas balss; vienāds balsu skaits pēc likuma nozīmēja apsūdzētā attaisnošanu.

02 Sokrāts izsaka pārliecību, ka bez Anita un Likona atbalsta Melēts būtu saņēmis mazāk par piekto daļu balsu. Tādā gadījumā apsūdzētājam saskaņā ar likumu bija jāsamaksā naudas sods 1000 drahmu apmērā un viņš zaudēja tiesības turpmāk uzstāties par apsūdzētāju līdzīga rakstura prāvās.

0:1 Prilanejs—sabiedriska ēka, kurā bez maksas ēdināja pritanus un Atēnu goda viesus, kā ari nopelniem bagātos pilsoņus, piemēram, Olimpisko spēļu uzvarētājus.

6< Turēt zirgus varēja atļauties tikai turīgi ļaudis.

60 Laiks apsūdzētāju un apsūdzēto runām bija stingri reglamentēts ar klepsidru—ūdens pulksteni.

66 Piemēram, Spartā.

67   Mina— masas vienība—436,0 g sudraba (Atēnās). No vienas minas izkala 100 drahmu. 60 minu—1 talants (26,2 kg sudraba).

68  Tā, kura ir gausāka,— nāve.

69 Ticējums, ka cilvēkam īsi pirms nāves parādās pareģošanas spējas, vairākkārt apliecinats senās pasaules literatūras pieminekļos, piemēram, Homēra «Iliādā», XVI, 851—854, XXII, 358—360, Vergilija «Eneīdā», X, 739—741.

70   So tiesā parasto uzrunu Sokrāts te lieto pirmo reizi (sk. 25. paskaidrojumu).

71  Lielais Ķēniņš — Persijas valdnieks.

72  Pēc nāves.

73  Parasti mitoloģija kā mirušo soģus Aīdā min trīs Zeva dēlus, kas dzīves laikā izcēlušies ar taisnīgumu,— Krētas valdniekus Mīnoju un viņa brāli Radamantiju, kā arī Ajaku. Viņiem šeit vēl pievienots mītiskais Atikas valdnieks Triptolems.

74  Orlejs un Mūsajs — mītiski dziesminieki.

75  Hēsiods — senākais grieķu dzejnieks pēc Homēra, turklāt pirmais, par kuru mūsu rīcībā ir samērā drošas ziņas, kaut gan par viņa dzīves laiku uzskati ir loti atšķirīgi (9.—7. gs.). Līdz mūsu dienām saglabājušies divi Hēsioda episkie sacerējumi—«Teogonija» un «Darbi un dienas».

70 Palamēds — Eibojas valdnieka Nauplija dēls, kas izcēlās ar savu gudrību un ko, pamatojoties uz Odiseja nepatiesu apsūdzību nodevībā, grieķi pie Trojas sodīja ar nāvi, nomētājot ar akmeņiem. Odisejs, nevēlēdamies piedalīties Trojas karā, bija simulējis ārprātu, bet Palamēds viņu atmaskojis. Par to Odisejs viņam atriebās. Palamēdam, starp citu, piedēvēja burtu, ciparu, mēru un svaru, galdiņspēles un bākas izgudrošanu.

'7 Ajants, Telamona dēls — viens no galvenajiem grieķu varoņiem Trojas karā. Kad pec Ahilleja nāves grieķi nolēma tā ieročus nodot sava karaspēka varonīgākajam cīnītājam un tos piesprieda Odisejam, Ajants zaudēja prātu un, domādams, ka iznīcina grieķu vadoņus, kuriem gribēja atriebties par pārestību, apkāva ganāmpulku. Atguvis saprātu, Ajants izdarīja pašnāvību.

78 Agamemnonu, grieķu karaspēka virspavēlnieku.

70 Sisils, kas no mitoloģijas pazīstams kā cilvēks, kurš noziedzies pret dieviem un par to Aīdā izcieš bargu sodu, mūžīgi veldams kalnā akmeni, kas, tiklīdz sasniegta virsotne, atkal noveļas lejup, te dīvainā kārtā minēts līdzās Agamemnonam un Odisejam.

80   Ar lādu nodomu— t.i., darīt Sokratam labu.

81   Sk. Platona dialogu «Faidons», 1.

82    «Iliāda», IX, 363. Ftījas novada nosaukums atgādina darbības vārdus phthiein — pazudināt un phthleslhai — iet bojā, nomirt.

83            Sokratam bija iespējams emigrēt pirms liesas. Likums pat šādu iespēju atļāva. Tāda brīvprātīga trimda, saprotams, bija saistīta ar pilsoņtiesību zaudēšanu.

84   Sāda «nepretošanās ļaunumam» seno grieķu mentalitātei vispār sveša; tas izriet arī no šā teikuma, kā ari no citas Sokrātā replikas šai pašā nodaļā: «Zinu taču, ka tā domā un domās tikai nedaudzi.» Pretēju viedokli Sokrals izsaka Ksenofonta «Atmiņās», II, 3., 14 un IV, 2., 15—16.

85   T.i., par to, ka atsevišķos gadījumos drīkstētu arī nepakļauties tiesas spriedumiem.

86   Katra gada beigās Tautas sapulcei bija tiesības ierosināt zināmu likumu grozīšanu. Šādus ierosinājumus izskatīja īpaša komisija (nomo teti, «likumdevēji»), kas savus priekšlikumus atkal nodeva Tautas sapulcei apstiprināšanai.

87    Platons savos darbos bieži piemin cildinoši Spartas un Krētas likumus.

88    T.i., mazāk nekā tādi cilvēki, kuriem fizisko trūkumu dēļ grūti ceļot.

89   Koribanli — Mazāzijas dieves Ķibeles ekstātiskā kulta priesteri.

90     Daimonijs — oriģinālā daimonion — burt. «dievišķais». Par tā būtību visai pretrunīgas ziņas atstājuši Sokrātā laikabiedri. Viņa skolnieks Ksenofonts šai pašā komentējamā nodaļā (4. paragrāfā) paskaidro, ka Sokrāts, «atsaukdamies uz daimoniju, daudziem saviem draugiem deva padomu, ko darīt un ko nedarīt, un tiem, kas viņam paklausīja, tas nāca par labu, bet tiem, kas nepaklausīja, tas bija jānožēlo». Ksenofonta «Apoloģijā», 12, Sokrāts piemin dievības balsi, kas viņam norādot, ko darīt. Platona «Apoloģijā», 19, turpretim Sokrāts tiesas priekšā stāsta, ka viņam jau kopš bērnības dzirdama kāda balss, kas viņu atturot no iecerētā nodoma, bet nekad nemudinot ko darit. Sokrātā daimonija būtība aplūkota arī Plūtarha dialogā «Par Sokrātā daimoniju».

91    Senie grieķi ticēja, ka dievi cilvēkiem dara savu gribu zināmu dažādos veidos (tie lielākoties minēti šajā teksta vietā). Ar «zīmēm» jāsaprot meteoroloģiskās un astronomiskās parādības — pērkons, zibens, Mēness un Saules aptumsumi, krītošās zvaigznes u. tml. (astroloģiskā rakstura pareģojumi Sokrātā laikā gandrīz vēl nebija zināmi; ar tiem grieķi tuvāk iepazinās tikai Maķedonijas Aleksandra laikā, nonākot tuvākā saskarē ar Austrumiem). «Balsis» ir nejauši sastaptu cilvēku atsevišķi vārdi vai izteikumi. Tā, piemēram, Odisejs, pārnācis dzimtenē un iecerējis Pēnelopes precinieku apkaušanu, dzird, pērkonam nogran dot, iesaucamies kādu uzticīgu kalponi:

«Pašu vispēdējo reizi lai šodien Odiseja namā Nekrietnie precnieki pulcējas kopā uz tīkamām dzīrēm! Visi ik dienas man laupīja spēkus šai grūtajā darbā, Dzirnās šais maļot tiem miltus. Lai dzīro nu pēdējo reizi!»

Teica tā šī, un priecājās viņš par dzirdēto vēsti, Arī par dārdienu bargo..

I «Odiseja», XX, 116—119)

Putni, pēc grieķu priekšstatiem, dievu gribu dara cilvēkiem zināmu, parādīdamies noteiktā vietā (piemēram, vērotājam pa kreisi vai pa labi), ar lidojuma veidu, kliedzieniem u.tml. Par īpaši viedīgiem putniem uzskatīja ērgli, kliju, vārnu, kraukli Upurdzīvniekus dievu gribas izzināšanai izmantoja dažādi: vēroja tā izturēšanos (piemēram, par labu zīmi uzskatīja dzīvnieka it kā labprātīgo došanos uz ziedokli, par sliktu — tā pretošanos), pētīja nokautā dzīvnieka iekšas un tā atsevišķo dalu sadegšanas procesu.

!l> Ja šie ietekmīgie ļaudis politiski sakompromitētos, varētu ciest ari viņu jaunie radi.

Gimnasijs (no gr. gymnos — kails)— vingrotava, sporta nodar bību vieta — plašs pagalms, ko apņēma portiki, telpas treniņiem, ūdens procedūrām. Te nolika arī filozofiskas u.c. pārrunas.

Pārējie — citi filozofi.

Solisti — šis vārds te lietots vispārīgā nozīmē—«filozofi».

JU Terminu kosmoss (šā vārda pamatnozīme—«kārtība») «Visuma» nozīmē pirmais lietojis Pitagors.

97  Tāds bija pirmā grieķu filozofa Taļēta (ap 624.—546.g.), Pitagora (ap 540.—500.g.) un dažu citu filozofu viedoklis.

98  So viedokli pārstāvēja Leikips (ap 460.g.) un atomistikas galvenais reprezentants Dēmokrits (460.—371 .g.).

99   Heraklīta (ap 544.—483.g.) filozofijas pamattēze.

100   Parmenīda (ap 540.—480.g.) uh Zēnona (ap 490.—430.g.) koncepcija.

101  Domāti ir atlēti, kuriem piedēvēja lielu ēdelīgumu.

102    Atēnās amatpersonas vienam gadam lielākoties iecēla lozējot. Uzskatīja, ka šāda sistēma maksimāli nodrošina demokrātisko vienlīdzību. Izņēmums bija nedaudzi valsts amati, kuru sekmīgai pildīšanai bija vajadzīgas speciālas zināšanas un pieredze, piemēram, augstāko finanšu ierēdņu un karaspēka komandieru posteņi. Sīs amatpersonas iecēla vēlējot. Taču visas amatpersonas — kā lozējot nozīmētās, tā ievēlētās— pirms stāšanas amata bija pakļautas tā sauktajai dokimasi- jai (pārbaudei), īpatnējai atestācijas procedūrai komisijas priekšā, kura nepārbaudīja viņu kvalifikāciju, bet — līdzās dažiem formāliem momentiem (vai amata kandidāts ir pilntiesīgs Atēnu pilsonis, vai atbilst attiecīgajam postenim noteiktajam vecuma cenzam u.tml.)— viņu morālo stāju. Te ļoti svarīgs moments bija izturēšanās pret vecākiem. Ja izrādījās, ka amata pretendents vecākiem neizrāda pienācīgo cieņu, par apsliprinašanu amatā nevarēja būt ne runas.

Lozēšanas procedūrā izmantoja divas urnas. Vienā no tām bija mala plāksnītes ar kandidātu vārdiem, otrā — vienāds skaits baltu un melnu pupu. No urnām pēc kārtas izņēma vienlaikus pa vienai plāksnītei un pa pupai. Ja pupa bija balta, attiecīgā persona saņēma amatu, uz kuru pretendēja.

103 Kritijs (ap 4G0.—403.g.)— atēniešu aristokrāts, Platona tēvocis, aktivi piedalījās 411. un 404. gada oligarhiskajos apvērsumos, Trīsdesmit viru kolēģijas (sk. 55. paskaidrojumu) galva; kādu laiku bija Sokrātā piekritējs.

I0 '1 Alkibiāds (ap 450.—404.g.)— Perikla audžudēls, izcili apdāvināts atēniešu valstsvīrs un karavadonis. 415. gadā Alkibiāds, ko turēja aizdomās Atēnu ielās novietoto hermu — Hermeja krūšutēlu apgānīšanā, aizbēga uz Spartu un ar saviem padomiem, kurus sniedza spartie- šiem, palīdzēja tiem nodarīt Atēnām milzigus politiskus un militārus zaudējumus. 412. gadā Alkibiāds, zaudējis spartiešu uzticību, atkal uzņēma sakarus ar atēniešiem un 411. gadā atgriezās dzimtenē. Viņš tika ievēlēts par stratēģu, izcīnīja vairākas spožas uzvaras pār sparliešiem, bet pēc neveiksmes kauja pie Notijas (408. gadā) tika atcelts no amata. Alkibiāds devās trimdā uz Trāķijas Hersonēsu (tag. Galipoles pussala), bet no turienes aizbēga pie Persijas satrapa Farnabaza, kas viņu pēc spartiešu ierosinājuma lika noslepkavot. Alkibiāds jaunībā bija Sokrātā piekritējs un kopa ar viņu piedalījās vairākās kaujās.

105 Oligarhijas laikā.— Domāts Trīsdesmit vīru kolēģijas valdīšanas laiks pēc 404. gada oligarhiskā apvērsuma. Sk. ari 55. paskaidrojumu.

100 Teognids —6. gs. otrās puses dzejnieks no Megarām; viņa darbi saglabājušies tikai fragmentos.

107  Sis nezināma dzejnieka citāts nekādi neatbilst autora izteiktajai domai.

108 Sal. Platona dialogu «Kritons», 15: «Tur (Tesālijāļ valda vislielākā nekārtība un izlaidība.»

109   Eitidēms — skaists jauns cilvēks, par kuru nekas tuvāk nav zināms. Viņš ir Sokrātā sarunpartneris vairākās Ksenofonta «Atmiņu» nodalās — IV, 2, 3, 5, G.

110   Harikls— ietekmīgs Trīsdesmit vīru kolēģijas loceklis, Kritija draugs.

111 Sal. Platona «Apoloģiju», 10: «Sokrāts mācot., neatzīt dievus un padarīt vājāko lietu par stiprāko.»

112  Sokrāts mēdza savus uzskatus ilustrēt ar piemēriem no ikdienas.

113  Perikls (ap 495.—429.g.)— izcilākais Atēnu valstsvīrs demokrāts.

m Tirāns vienpersonisks valdnieks, kas varu uzurpējis nelikumīgiem līdzekļiem. Sim vārdam senajā Grieķijā nebija nozīme «varmācīgs, de potisks cilvēks», kādā to lieto mūsdienās.

"5 Visi šeit nosauktie Sokrātā draugi, izņemot Hairekratu, jau minēti Platona dialogā «Faidons», 2, resp., Platona «Apoloģijā», 5. «Apoloģijā» netieši, nenosaucot viņu vārdā, pieminēts arī Hairefonta brālis Haire- krats. Tuvāk par viņiem sk. minētās vietas un attiecīgos paskaidrojumus.

116  Sal. Aristofana komēdiju «Mākoņi», 1322—1346, kur Feidipīds, kas ir Sokrātā skolnieks, sit savu tēvu un pierāda, ka viņam ir tiesības uz to.

117   Domāts ir likums, kas paredzēja cilvēku, kurš nebija pie pilna prāta, pēc tuvinieku pieprasījuma ar tiesas lēmumu atzīt par rīcībnespējīgu. Pēc nostāsta, uz šā likuma pamata Sofokla dēli ierosinājuši ap 90 gadu vecā tēva atzīšanu par rīcībnespējīgu, taču dzejnieks atspēkojis šo ierosinājumu, nolasīdams tiesā fragmentu no savas pēdējās, tikko kā sacerētās traģēdijas «Oidips Kolonā».

118   Tirānija — sk. 114. paskaidrojumu. Protams, jebkura vienpersoniska vara demokrātijai bija principā nepieņemama.

119  Hēsiods, «Darbi un dienas», 311. Par Hēsiodu sk. 75. paskaidrojumu. Citējumi no Hēsioda darbiem doti A. Ģiezena tulkojumā (rokrakstā).

120  «Iliāda», II, 188—191.

121 Turpat, 198—202.

122  Pirmais no Sokrātā klausītājiem, kurš mācījis filozofiju par maksu, esot bijis Aristips (sk. 14. paskaidrojumu).

123    Lihs — spartietis, kas visā Grieķijā bija pazīstams ar savu devīgumu un viesmīlību.

124  Gimnopaidijas — Spartā ik gada jūnijā svinamie svētki 546. gada kaujā pie Tirejas kritušo spartiešu atcerei.

125  Sienu urbēji atbilst mūsdienu kramplaužiem. No koka un neapdedzinātiem ķieģeļiem celto māju sienas bija tik mīkstas, ka laupītāji, kas gribēja apzagt māju, iekļuva tajā, izurbuši robu sienā.

126   Cilvēku tirgotāji — noziedznieki, kas nodarbojās ar brīvo cilvēku nolaupīšanu un pārdošanu verdzībā.

127  Par Aristodēmu, kas pieminēts arī Platona «Dzīrēs», nekas tuvāk nav zināms.

128   Dilirambs — kora dziesma par godu vīna un līksmes dievam Dionīsam (Bakham).

129  Melanipīds — Sokrātā laikabiedrs, kura dzimtene bija Mēļas sala.

130   Solokls (496.—406.g.)— līdzās Aishilam un Eiripīdam izcilākais grieķu klasiskās traģēdijas pārstāvis.

131   Polikleits — izcils 5. gs. otrās puses skulptors no Sikionas vai Argosas; viņš bija īpaši slavens ar saviem cilvēku tēliem.

132  Zeiksīds (5./4.gs.)—izcils gleznotājs no Hēraklejas (Dienviditā- lijā).

133  Aristodēms domā Sokrātā daimoniju.

134  Stādijs — garummērs —600 pēdu. Delfu stadijs —177,55 m, Olim- pijas —192, 27 m. (Mūsdienu grieķu stadijs pielīdzināts vienam kilometram.)

135  Hēra — seno grieķu augstākā dieve, debesu valdniece, Zeva sieva, laulības un dzemdētāju sargātāja. Zvērestos Hēru biežāk piesauc sievietes.

36 Sofists Antifonts, domājams, nav identisks ar oratoru Antifontu un tādā gadījumā zināms tikai pēc šīs Ksenofonta atstāstītās sarunas.

137  Hitons — kreklam (parasti īsam) .līdzīgs apakštčrps.

138  Atritinu, grāmatas.— Grāmatām bija tīstokļa forma.

,3 '' Likums atļāva nogalinat sievas, meitas, mātes vai māsas pavedēju. Taču šīs tiesības izmantoja ļoti reti. Parasti aprobežojās ar kompensāciju naudā un pavedēja pakļaušanu pazemojošai procedūrai, kas tomēr neapdraudēja viņa dzīvību. Sk. arī: Līsijs. Tiesas runas. R., 1984, 24.—31 lpp.

uo Maioti — tauta, kas dzīvoja Maiotīdas ezera (tag. Azovas jūras) austrumkrastā.

Hl Aristips, kas dzimis Kirēnē, grieķu kolonijā Ziemeļāf rikā, ieradās Atēnās, gribēdams iepazīties ar Sokrātu, un tur kļuva par viņa dedzīgu piekritēju. Pēc Sokrātā nāves viņš darbojās par profesionālu «gudrības skolotāju»— sofistu gan Atēnās, gan citās pilsētās, arī Sirakūzās (Sicīlijā), kamēr beidzot nodibināja savu skolu Kirēnē. No tā redzams, ka Aristips patiešām centās visur būt svešzemnieks. Sk. arī 14. paskaidrojumu.

142    Sinids, Skeīrons un Prokrusts — trīs mītiski lielceļa laupītāji, kurus iznīcināja Tēsējs (par viņu sk. 4. paskaidrojumu). Visi trīs apgājās ar saviem upuriem sevišķi nežēlīgi. Sinīds piesēja sagūstītos ceļiniekus pie divu noliektu priežu galotnēm; kad viņš priedes atlaida, tās iztaisnodamās saplosīja piesieto cilvēku. Skeirons piespieda viņa rokās kritušos ceļavīrus viņam mazgāt kājas un, kamēr tie izpildīja laupītāja pavēli, iegrūda tos no augstas klints jūrā. Prokrusts savus upurus noguldīja gultā un tiem, kuri bija garāki par gultu, nocirta kājas, bet tos, kas bija īsāki, nogalināja, varmācīgi pastiepjot. No tā radies mūsdienu izteiciens «Prokrusta gulta», kas apzīmē mākslotu, nepamatotu normu, prasību, kurai grib varmācīgi ko pakļaut.

143   «Darbi un dienas», 287 —292.

144  Epiharms (ap 550.—4G0.g.)— viens no grieķu komēdijas pamatlicējiem, mūža lielāko daļu nodzīvoja Sirakūzās. Viņa komēdijās, no kurām saglabājušies vienīgi fragmenti, bija daudz pamācošu sentenču.

145   Sokratam bija trīs dēli — Lamprokls, Sofronisks un Meneksens. Pēdējie divi, Sokratam mirstot, bija vēl pavisam mazi. Sk. Platona dialogu «Faidons», 3, un «Apoloģiju», 23. Par viņu tālāko likteni nekas nav zināms.

I4f ' Sk. arī 102. paskaidrojumu.

147   Hairelonts ir Sokrātā sekotājs, kas griezies pie Delfu orākula ar jautājumu, vai kāds cilvēks esot gudrāks par Sokrātu, Hairckrats — viņa brālis, kuru Sokrāts tiesā nosauc par iespējamu liecinieku (sk. Platona «Apoloģiju», 5).

148   Pēc ziedošanas dieviem parasti sarīkoja mielastu tuviniekiem un draugiem

149 Tādu pašu viedokli, kas atbilst seno grieķu ētikas principiem, Sokrāts izklāsta arī IV, 2., 15—16, turpretim Platona dialogā «Kritons» 10 Sokratam šai jautājumā piedēvēts pilnīgi pretējs uzskats

Nīkijs (pirms 469 413.g )— izcils valstsvīrs un karavadonis, viens no Atēnu bagātākajiem cilvēkiem, gājis boja Sicīlijas ekspedīcijā

5        Domātas Launja kalna sudraba raktuves Dienvidatikā, kuras, saņēmis koncesiju no valsts, ekspluatēja Nīkijs, kas tur nodarbināja ap 1000 vergu.

62 Par Aristarhu, tāpat kā par tālāk sarunā minētajiem Keramonu Nausikīdu, Kirēbu, Dēmeju un Menonu, nekas tuvāk nav zināms.

153 Domāts 404. gada oligarhiskais apvērsums (sk. 55. paskaidrojumu) Sī Sokrātā saruna ar Aristarhu notikusi pirms demokrātiskās iekārtas atjaunošanas

151 I'īreju, Atēnu apm. 6 km attālo ostas pilsētu, Trasibūla vadībā ieņēma un tur nostiprinājās emigrējušie demokrāti. Pie tiem piederēja ari Aristarha tuvinieki Aristarha tālāk minētās radinieces, kā redzams, bija palikušas Atēnās tāpat kā pats Aristarhs.

I5j T i„ neskaitot vergus.

lr>6 Gandrīz visa Atika bija emigrantu demokrātu, «Pīrejiešu» (sk. 154 paskaidrojumu) rokās.

107 Leiturģijas— parasti ar lieliem izdevumiem saistīti sabiedriskie pienākumi, kurus valsts uzlika bagātajiem pilsoņiem. Svarīgākās leitur ģījas horēģīja — kora algošana, ietērpšana un apmācīšana dramatiskajām sacensībām triērarhija — karakuģa apgāde ar iekārtu un uzturēšana, gimnasiarhija — gimnasija (sk. 93. paskaidrojumu) uzturēšana viena gada laikā.

59 Mcgaricši — Mcgaru, Vidusgrieķijas tirdzniecības pilsētas, iedzī votāji

59   T i , vergus negrieķus.

60   Eilērs— nezināma persona.

61   Domāts Peloponēsas karš (431.—404.g.).

162   Stratēģi kopš 501 gada bija atēniešu sauszemes karaspēka un flotes augstakie virspavēlnieki. Ik uz vienu gadu ievēlētie desmit stratēģi (likums pieļāva vairākkārtēju ievēlēšanu) veidoja kolēģiju, kuras kompetencē bija visi ar valsts aizsardzību un karu saistītie jautājumi Stratēģiem reizēm bija liela ietekme visas valsts politikā

163    «Iliāda», II, 244. Agamemnons — apvienotā grieķu karaspēka virspavēlnieks Trojas karā

64 «Iliāda» III, 179.

03 Atēniešu jātnieku karaspēka priekšgalā bija divi hiparhi, kas bija pakļauti stratēģu kolēģijai (sk 162 paskaidrojumu)

Ironiski minētie loka šāvēji nepiederēja pie atēniešu kavalērijas pamatsastava kurā, dabiski, ietilpa tikai pilntiesīgi pilsoņi, bet tie bija valsts vergi visbiežāk skiti (tie Atēnas pildīja arī kārtības sargu

funkcijas) un trāķieši, ar kuriem reizēm papildināja kavalērijas pamatsastāva Tāpēc jāt pārējiem pa priekšu vēl nav nekāds lielais gods

167  Senatnē nepazina ne kāpš|us, ne seglus (reizēm to vietā izmantoja segu)

168  Te domāti Dēliju svētki, ko ik gadus Dēlas salā svinēja Apollonam par godu,— tie paši svētki, kuru dē[ Sokratam atlika nāves soda izpildi Sk 4 paskaidrojumu.

Par Nikomahidu un tālāk minēto Antistenu nekas tuvāk nav zināms.

170 Atbilstoši Atikas iedzīvotāju sadalījumam 10 fīlās (sk. 52. paskaid rojumu) Atēnu sauszemes karaspēks dalījās 10 vienībās. Šādas vienības (gr tāxis) priekšgalā atradās vēlēts laksiarhs. Sīs vienības savukārt dalījās vairākās apakšvienībās — lohos. Sādu apakšvienību (gr lochos) komandēja lohags.

171  HopHli — smagi apbruņotie kājnieki.

172  Horēgs _ pilsonis, kuram uzdeva horēģiju. Sk. 157 paskaidro jumu

173  Perikls jaunākais bija izcilā valstsvīra Perikla (sk. 113 paskaidrojumu) un Aspasijas ārlaulības dēls. Kad nomira valstsvīra abi vecākie dēli, viņš tika adoptēts un ar Tautas sapulces lēmumu saņēma pilsoņtiesības Viņš bija viens no atēniešu stratēģiem, kurus pēc kaujas pie Arginūsām 406. gadā sodīja ar nāvi (sk. 53 paskaidrojumu)

17,1 447 gadā, sakaudami atēniešus pie Lebadejas (vai Haironejas kauja notika šo abu vietu tuvumā), boiotieši atbrīvojās no Atēnu hegemonijas. Kad atēnieši 424. gada, Peloponēsas kara laikā, mēģināja boiotiešus no jauna pakļaut un iebruka Boiotijā, viņi piedzīvoja smagu sakāvi pie Dēlija (sk. 51. paskaidrojumu). Sajā kaujā piedalījās arī Sokrāts (sk. Diogena Lāertieša darbu «Slavenu filozofu dzīve, uzskati un izteikumi», II, 5.,22—23).

175  Par dievu — Poseidona un Atēnas—strīdu zināmi vairāki mīta varianti. Pēc pazīstamākās versijas, strīds izcēlies par to, kura dievība Atikai dāvājusi lielāku labumu. Poseidons radījis zirgu, Atēna iedēstījusi eļļas koku. Kekrops, kas saskaņā ar mītu bijis pirmais Atēnu valdnieks, strīdu izšķīris Atēnai par labu.

176  Erehtejs, mītisks Atēnu valdnieks, Zemes dēls, kuru uzaudzinājusi Atēna, atspiedis uz ziemeļiem traķiešus, kas līdz tam «apdzīvojuši visu kontinentu», t.i., dzīvojuši pie pašām Atikas robežām

177   Heraklīdi — Hērakla dēli. Saskaņā ar mītu Mikēnu valdnieks Eiristejs, kura uzdevuma Hērakls veica pazīstamos divpadsmit varoņdarbus, vajājis Hērakla dēlus, baidīdamies, ka tie viņam atņems varu Atēnieši devuši Heraklīdiem patvērumu un Eiristeju, kas tāpēc atēniešiem pieteicis karu, pieveikuši kaujā, kurā viņš dabūjis galu.

209

178   Tēsējs, mītiskais Atēnu valdnieks, lidzīgi Hēraklam slavens ar daudziem varoņdarbiem, no kuriem pazīstamākie ir uzvara pār

8—618

amazonēm un Minotaura nogalināšana (sk. arī 4. un 142. paskaidrojumu).

179 Sokrāts runā par persiešu kariem. «Vieni» atēnieši cīnījās pret persiešiem Maratonas kaujā 400. gadā, «kopā ar peloponēsiešiem»— otrajā persiešu karā 480. gadā. Persiešu «lieliskie diždarbi» ir kanāla izrakšana Atona kalnā un tilta uzcelšana pār Hellespontu (tag. Dardaneļiem).

""> Atēnieši uzskatīja sevi par autohtoniem, nevis ieceļotajiem un ar to ļoti lepojās. Arī llērodols (VII, 161) min atēniešus kā vienīgos grieķus, kas nav mainījuši savu dzīvesvietu.

181   Domāti spartieši.

182    Nekur vecumam netiekot parādīta tāda cieņa kā Spartā, saka spartietis Līsandrs Cicerona darbā «Par vecumu» (63). Turpat Cicerons atstāsta gadījumu, ka neviens atēnietis neesot atdevis savu vietu teātrī kādam sirmgalvim, kuram neesot bijis kur sēdēt, toties piecēlušies visi spartiešu sūtņi, kas tobrīd bijuši teātrī, un piedāvājuši viņam vietu. Kad visa publika sākusi aplaudēt, kāds spartietis teicis: «Atēnieši zina, kas ir pareizi, bet to darīt negrib.»

",3 Doma, ko Perikls izsaka šeit, kā arī 17.§, ir krasā pretrunā ar to, ko viņš teicis iepriekš, 2.§.

181 Valsts īpašuma piesavināšanās Atēnās bija visai izplatīta parādība, lai gan par to paredzētie sodi bija ļoti bargi. Mums formulējums «Valsts īpašumu viņi uzskata par svešu mantu» šķiet dīvains Tam acīmredzot pamatā ir doma, ka ar šo «svešo mantu» atēnieši apietas nesaudzīgāk nekā ar savu.

185 Šie cilvēki — piemēram, matroži, kuri rekrutējās no zemākajiem iedzīvotāju slāņiem, un sporta sacīkšu dalībnieki, kas bija gados jauni cilvēki. No viņiem, dabiski, nevarētu prasīt tādu apzinīgumu kā no tālāk minētajiem hoplītiem un jātniekiem, kas nāca no pilsoņu augstākajiem slāņiem.

Areopaga padome — no bijušajiem arhontiem (augstākajām vēlētajām amatpersonām) sastāvoša padome, kas aristokrātijas valdīšanas laikā pārzināja svarīgākos valsts dzīves jautājumus. Valsts iekārtas demokratizācijas gaitā Areopaga padomes tiesības tika pakāpeniski ierobežotas, un Sokrātā laikā tai bija vairs tikai zināmas tiesas orgāna un reliģiskas funkcijas.

187   Kitara — lirai līdzīgs stīgu (strinkšķināmais) instruments, kurā sākotnēji bija 5 stīgas, bet kopš 5. gadsimta p.m.ē.—11 vai 12. Spēlei izmantoja plektru.

188   Pankraliasli — atlēti, kas sacentās pankratijā, sporta disciplīnā, kurā bija cīkstēšanās un dūru cīņas elementi.

189  Par stratēģiem nereti ievēlēja cilvēkus, kas šim postenim bija pilnīgi nesagatavoti. Tā, piemēram, 441. gadā par stratēģu ievēlēja dzejnieku SoToklu, kas pēc «Antīgones» izrādes tautā bija kļuvis ļoti populārs.

'90 Glaukons — Platona jaunākais brālis.

Atēnieši sasniedza pilngadību 18 gadu vecumā. Tad viņiem bija arī tiesības piedalīties Tautas sapulcēs, taču nebija pieņemts un pat uzskatīja par nepieklājīgu, ka tik jauns cilvēks tur uzstājas ar runām.

192   Harmīds, Glaukona vecākā dēls, bija precējies ar Platona tēva Aristona māsu, tātad bija Platona tēvocis.

193   Temistokls (ap 524.—459.g.)— izcils atēniešu valstsvīrs un stra- tēgs, kuram bija īpaši lieli nopelni persiešu sakāvē (jūras kaujās pie Artemisija raga un Salamīnas 480. gadā).

194  T.i., ārpus Grieķijas.

195  Domāti boiotiešu sirojumi. Sk. arī III, 5., 4.

196  Mazā Atika nespēja savus iedzīvotājus nodrošināt ar maizi. Tāpēc labību lielos daudzumos ieveda, lielākoties no Melnās jūras piekrastes zemēm. Labības importa jautājums bija sevišķi aktuāls Peloponēsas kara apstākļos, kad ienaidnieks iebruka Atikā un nopostīja zemnieku saimniecības.

197  Domāts Harmīds (sk. 192. paskaidrojumu).

198   Talants — šeit kā svara vieniba (26,2 kg).

199  Senajā Grieķijā tika periodiski atzīmēti četri Visgrieķijas svētki, kuros notika sacensības dažādās sporta disciplīnās, kā arī dzejnieku un mūziķu sacensības. Nozīmīgākās bija Olimpiskās spēles, kas notika ik pa četriem gadiem Olimpijā Zevam par godu. Tāpat Zevam par godu Nemejas ielejā (Argolīdā) ik pēc diviem gadiem noturēja Nemejiskās spēles. Ik pēc diviem gadiem Istmā, Korintas zemes šaurumā, Poseido- nam par godu rīkoja Istmiskās spēles. Apollonam veltītās Pītiskās spēles notika ik pēc četriem gadiem Delfos. So spēļu uzvarētāji tika apbalvoti ar (lauru, priežu, olīvzaru) vainagu.

2110 Tātad Aristips bija iecerējis Sokrātu atspēkot ar viņa paša parastajiem argumentiem.

201  So dialoga posmu par skaistā jēdzienu ir grūti adekvāti pārtulkot: oriģināla īpašības vārds kalos līdzas pamatnozīmei «skaists» ietver arī vairākas citas nozīmes—«derīgs», «tikumiski pilnvērtīgs». Uz šo daudznozīmīgumu arī balstās Sokrātā argumentācija.

202   Krietna, tikumiski pilnvērtīga cilvēka raksturojums atēniešiem bija kalos kagathds — burt. «skaists un labs».

203  Doma: skiti un trāķieši, kā arī lakedaimonieši, kas visi ir kareivīgi un drošsirdīgi, tomēr neuzdrošinātos cīnīties viņiem neparastos apstākļos, jo nav tam «ar pamācīšanu un vingrināšanos» sagatavoti.

204    Oriģināla lietvārdam sophrosynē ir plašaks nozīmju diapazons nekā tulkojumā izmantotajam lietvārdam «tikumība». Sophrosy nē nozīmē gan tikumību, gan savaldību, gan saprātīgumu un atkarībā no konteksta dažādi tulkojams.

205   T.i., laiks pārāk dārgs, lai to izniekotu.

8-

206     Parrasijs — Sokrātā laikabiedrs, viens no izcilākajiem senās

211

Grieķijas gleznotājiem, dzimis Efesā, bet lielākoties dzīvoja Atēnās. Par Kleilonu un Pistiju nekas tuvāk nav zināms.

207    Teodote — slavena hetēra. Viņa esot bijusi Alkibiāda (sk 104 paskaidrojumu) mīļākā un, kad viņš 404. gadā ticis noslepkavots, apglabājusi viņu.

208   Māja izīrēšanai, īpaši ārzemniekiem, kuru Atēnās pastāvīgi bija daudz, bet kuriem nebija tiesības Atēnās iegūt nekustamu īpašumu.

205 Vergu amatnieku īpašnieki vai nu paši iekārtoja darbnīcas, kur strādāja šie vergi, vai iznomāja viņus citiem darbnīcu īpašniekiem Bija arī gadījumi, kad vergu amatnieku īpašnieki ļāva viņiem nodarboties ar arodu uz savu roku, saņemdami no viņiem daļu ienākumu.

210  Tā Sokrāts šeit jokodams dēvē savus draugus.

211  Burvju riteņi.— Oriģinālā attiecīgajam lietvārdam iynx pamatnozīme ir «tītiņš» Sim putnam tautas ticējums piedēvēja burvju spēku. Tas, kurš gribēja kādam iedvest mīlas jūtas pret sevi, putnu piesēja pie riteņa un, murminot buramvārdus, to grieza riņķī. Vēlāk ar šo vārdu apzīmēja pašu buramo riteni.

212   F.pigens— Platona «Apoloģijas» 22. nodaļā minētā Antifonta dēls, viens no Sokrātā draugiem, kas bija klāt Sokrātā nāves brīdī (sk Platona dialogu «Faidons», 2).

2,3 Sacensības Olimpi jā — Olimpiskās spēles. Sk. arī 199. paskaidrojumu.

214   Kari bija svarīgs vergu ieguves avots. Par vergiem pārvērta ne vien sagūstītos barbarus, t.i., negrieķus, bet arī grieķus. Reizēm viņus atlaida par izpirkuma maksu.

215   Mūsu dienās teiktu «treniņa slodze»

2,6 Akūmens — slavens ārsts, Sokrātā draugs.

Asklēpijs — dziedniecības dievs, kuram Atēnās bija templis, kas atradās starp Akropoli un Dionīsa teātri. Netālu no tempļa bija avots ar dziedinošu ūdeni.

Amliarājs — mītisks Argosas varonis, kura templis ar orākulu atradās pie Oropas Boiotijā. Ari šā tempļa tuvumā bija avots ar dziedinošu ūdeni.

Darbnīcas un veikali piederēja pie atēniešu iemīļotajām pulcēšanās vietām kur viņi ar draugiem un paziņām pārrunāja dažādus jautājumus. Sal. Līsijs Tiesas runas R., 1904, 82. lpp.

Atēnās bija gan valsts algoti ārsti, gan ārsti ar privātpraksi

Teodors — matemātiķis no Kirēnes (Ziemeļāfrikā), darbības per sona vairākos Platona dialogos.

Rapsods — profesionāls episkās dzejas deklamētājs.

Līdzīgu vērtējumu sastopam arī Ksenofonta «Dzīrēs», 3.,6. Sokrātā laikā ac-īmredzot valdījis tāds uzskats par rapsodiem, taču senākos laikos tie bijuši ļoti cienījami cilvēki

Sokrāts ar sofismu uzvedina Eitidēmu uz atbildi, kas ir it kā pret runā ar tikko kā izdarīto secinājumu par rakstītncpratēju. Sāda jaunā sarunpartnera mulsināšana, protams, virzīta uz viņa «pāraudzināšanu». Sal. šīs sarunas noslēgumu: «Kad Sokrāts bija pārliecinājies par Eiti- dēma noskaņojumu, viņš to vairs nemulsināja, bet skaidri un gaiši izklāstīja visu, kas, pēc viņa domām, jāzina cilvēkam un ir visnoderīgāk dzīvei.»

223 Sokrāts runā, protams, par garīgo verdzību.

226    So izteikumu, kas bija zelta burtiem uzrakstīts uz Apollona svētnīcas Irontona, piedēvēja spartietim Hīlonain, vienam no grieķu «septiņiem gudrajiem».

227  Daidals — mītisks mākslinieks, kas, skauzdams sava brāļa dēlu kā mākslinieku, nogalinājis to un bijis spiests atstāt Atiku. Viņš apmeties pie Krētas valdnieka Mīnoja un tur Mīnotauram uzcēlis mitekli — Labirintu (sk. arī 4. paskaidrojumu). Daidals pret valdnieka gribu kopā ar dēlu īkaru atstājis Krētu, aizlaizdamies pa gaisu ar spārniem, kurus bija izgatavojis no spalvām, tās sastiprinot ar vasku. Dēls lidojumā pacēlies pārāk augstu, vasks saules staros izkusis, spārni izjukuši, un Ikars dabūjis galu, iekrītot jūrā, kas tad nosaukta viņa vārdā. Daidals atradis patvērumu pie Sicīlijas valdnieka Kokaļa.

228  Oriģinālā dēmos nozīmē gan «lauta» vispār, gan, kā šeit, apzīmē trūcīgos pilsoņu slāņus pretstatā aristokrātijai un bagātniekiem.

229  Hipijs — pazīstams daudzpusīgi izglītots sofists no Elidas (Pelopo- nēsas ziemeļrietumos).

230   Domāta stratēģu nelikumīgā tiesāšana Tautas sapulcē pēc jūras kaujas pie Arginūsu salām. Sk. Platona «Apoloģiju», 20, kā arī 53. paskaidrojumu.

231   Sk. I, 2., 33—35.

232   Sk. Platona «Apoloģiju», 20.

233   Sal. Platona «Apoloģiju», 23—24.

234  Hipijs dēvējis likumu par tirānu, jo las cilvēku bieži piespiežot rīkoties pretēji dabai.

23j Likurgs — mītisks Spartas likumdevējs, kura dzīves laiku visbiežāk attiecina uz 9. gadsimtu p.m.ē.

236  Cilvēks, kas prot parādības «sadalīt pa veidiem», t.i., klasificēt, spēj arī atšķirt labo no ļaunā.

237   Oriģinālā ir darbības vārds dialčgeslhai, kas nozīmē «saclalit, izšķirot, klasificēt», ka arī «sarunāties, diskutēt».

238 T.i., citādi nekā labo. Par gr. īpašibas vārda kalos nozīmēm sk. 201 paskaidrojumu.

239  Oriģinālā figurē termins basilcia, kas atvasināts no lietvārda basileiis—«ķēniņš, vadonis, pavēlnieks». Ko Sokrāts saprot ar šo terminu, paskaidrots lālāk tekstā. Jāuzsver, ka nekādā gadijumā te nav domāta mantojamā vienpersoniskā vara, bet tāda situācija polisā, kad pilsoņi brīvprātīgi, saglabājot demokrātiskās formas (piemēram, vēlēšanas), pakļaujas viona cilvēka autoritātei, kā tas, piemēram, bijis Perikla laika, kad «vārda pēc tā bija demokrātija, bet istenibā vara piederēja pirmajam pilsonim» (Tukidīds, II, 65., 9). Tātad tulkojumā lietotais termins «monarhija» ir tikai nepilnīgs oriģinālā busilcia ekvivalents.

240  Aristokrātija (gr. aristokratia)—burt. «labāko vara».

241  Plutokrāti ja (gr. plūtokralia- burt. «bagātnieku vara».

242   «Odiseja», VIII, 171.

243  Sal. Diogena Lāertieša «Slavenu filozofu dzīve, uzskati un izteikumi», VII, 144 (nodaļā par Zēnonu): «Vieni debess ķermeņi — nekustīgie— riņķo kopā ar visu debesi, citi — klīstošie—kustas savā kustībā.»

244  Nepastāvīgās zvaigznes — komētas.

24 '' Sokrātu tiesāja 70 gadu vecumā.

246    Dēlas svētki — sk. Platona dialogu «Faidons», 1, kā arī 4. paskaidrojumu.

247     Ksenofonta «Apoloģiju» citē vairāki antīkās pasaules rakstnieki — Atēnajs (ap m.ē. 200.g.), Diogens Lāertietis (ap m.ē. 200.g.), Stobajs (m.ē. 5.gs.). 18.gadsimta beigās holandiešu filologs Falkenārs pirmais izteica šaubas par «Apoloģijas» piederību Ksenofontam, un kopš šā laika zinātnieku domas šajā jautājumā dalās. Ja pieņem, ka darba autors ir Ksenofonts — un tas šķiet visai ticami—, uz teksta analīzes pamata secināms, ka «Apoloģija» sarakstīta pirms «Atmiņām» un tās materiāls vēlāk izmantots «Atmiņu» pēdējā nodaļā, kura vairākos momentos dublē «Apoloģijas» izklāstu.

Ksenofonta «Apoloģija» dalās trijos posmos: pirmais ietver Sokrala sarunu ar Hermogenu (šī saruna veido arī «Atmiņu» pēdējās nodaļas kodolu), otrais — fragmenlu no Sokrātā aizstāvēšanās runas liesā, kā arī informāciju par Sokrātā principiālo atteikšanos ierosināt sev soda mēru (šī daļa, 10—23, iekļauta mūsu izlasē), trešais — vēstijumu par Sokrātā sarunām un izturēšanos tūdaļ pēc nāves sprieduma pasludināšanas, kā ari autora noslēguma vārdus ar Sokrātā personības cildinājumu.

«Apoloģijas» ievadā autors paskaidro, kādi apstākļi viņu mudinājuši sarakstīt šo darbu. Viņš aizrāda, ka arī citi rakstnieki atzīmējuši Sokrātā lepno, pašapzinīgo izturēšanos tiesā, taču nav snieguši lai motivējumu. Pēc autora domām, Sokrāts uzskatījis, ka viņam labāk mirt nekā dzīvot, un ar savu izturēšanos ietekmējis tiesu atzīt viņu par vainīgu.

248   Sk. Ksenofonta «Atmiņas», I, 1., 2—4, kā arī 90. paskaidrojumu.

249   Sal. Platona «Apoloģiju», 5.

2,0 Kad 404. gadā, Peloponesas kara beigu posmā, spartieši bija aplenkuši Atēnas, pilsētas iedzīvotāji cieta badu.

251   Sal. Ksenofonta «Dzīres», 4., 34 un 41.

252   Sk. Platona «Apoloģiju», 23—24.

253   Platona «Apoloģijā», 26 —28, šis moments atspoguļots pavisam citādi.

254   Sai epizodei veltīts Platona dialogs «Kritons».

255    Sengrieķu literatūrā visai populārs bija dziru dialoga žanrs. Vairāki šā žanra darbi saglabājušies līdz mūsu dienām. Ksenofonta «Dzīres» un tāda paša nosaukuma Platona darbs ir pirmie dzīru dialoga žanra paraugi. Kurš no abiem darbiem vecāks, vairs nav konstatējams.

Dialoga ievadā Ksenof onts paskaidro, ka sarakstījis šo dialogu, uzskatīdams par vajadzīgu saglabāt atmiņā ne vien nopietnos darbus, kurus paveikuši krietni vīri, bet arī to, ko viņi darījuši vaļas brīžos. Tāpēc viņš gribot pastāstīt par tādu gadījumu, kam pats bijis aculiecinieks.

Mielastā, kuru Kallijs, viens no tā laika bagātākajiem cilvēkiem Grieķijā, rīkoja par godu Autolikam, zēnam, kas Lielajos Panatēnajos (ik pēc četriem gadiem Atēnai par godu svinamajos svētkos) sava vecuma grupā bija uzvarējis pankratijā (sk. 188. paskaidrojumu), bija uzlūgti arī Sokrāts un vairāki viņa draugi, kuri lielākoties mums jau zināmi no citiem šajā izlasē uzņemtajiem darbiem. Līdz ar lūgtajiem viesiem mielastā bija klāt profesionālais jokdaris Filips un vārdā nenosaukts sirakūzietis ar savu nelielo ceļojošu mākslinieku trupu.

Dialoga personas:

Kallijs, zēns Autoliks, viņa tēvs Likons (vēlāk līdzās Melētam un Anitām apsūdzētājs Sokrātā prāvā), Nīkerats, izcilā atēniešu valstsvīra un stratēga Nīkija dēls, Sokrāts, Antistens'0 , HermogensHarmīds192 Kritobūls, Sokrātā senākā un tuvākā drauga Kritona dēls, jokdaris Filips, Sirakūzietis, mākslinieku trupas vadītājs.

Ksenof onts, kas arī piedalījās šajā mielastā, sarunās vārdā nav minēts. Iespējams, ka uz viņu attiecināmas divas nelielas anonīmas replikas.

Mūsu izlasē iekļautā «Dziru» fragmenta kodolu veido Sokrātā ierosināta saruna par to, ar ko visvairāk var lepoties ikviens tās dalībnieks.

238 Mandragora — augs ar narkotisku iedarbību.

257   Slavenajam sofistam Gorgijam (ap 485.— ap 380.g.), retoriskās dailprozas pamatlicējam, piemita krāšņs, bet reizēm manierīgs stils.

258   Stēsimbrots — sofists, Homēra iztulkotājs; tāds, domājams, bijis arī Anaksimandrs, par kuru nekas tuvāk nav zināms.

259  Obols — sīkākā (sudraba vai vara) monēta—1/6 drahmas (sk. 67. paskaidrojumu).

280   To darīja cīkstoņi pēc ieziešanās ar eļļu, lai samazinātu ādas slidenumu.

281  Sī un arī nākamā — Autolika atbildei sekojošā anonīmā replika, domājams, attiecināma uz Ksenofontu.

282   Nestors — I'ilas valdnieks, vecākais grieķu cīnītājs Trojas karā, slavens ar gudru padomu un daiļrunību.

283   «Iliāda», III, 179.

264           «Iliāda», XXIII, 323. Hipodroma abos galos atradās stabi, kuri sacīkstēs bija jāapbrauc.

265    «Iliāda», XXIII, 335—337

260 «Iliāda», XI, 630.

2f '7 Protams, ironiski.

208 Panatēnaju (sk. 255. paskaidrojumu) svētku procesijā.

2f,!l Sis zēns un šī meitene — Sirakūzieša trupas locekli.

270          Satiru drāma — jautra luga, ko izrādīja pēc traģēdiju triloģijas. Satīru drāmas kori veidoja satiri, pārgalvīgie, baudkārie dabas dēmoni, un kā darbības persona pastāvīgi figurēja Silēns — vienmēr iereibis plikgalvis ar resnu vēderu. Silēnus attēloja ar zirga kājām, zirga ausīm un asti.

271           Aleksandrs — Parids, Trojas valdnieka Priama dēls, kas izšķīra triju dievju — Hēras, Atēnas un Afrodītes — strīdu par to, kura ir skaistākā.

272           Sikolanti — denuncianti, kas izspieda naudu no bagātiem pilsoņiem ar draudiem, ka iesūdzēs viņus tiesā. Tā kā prāvas iznākums parasti bija grūti paredzams, sikofantu upuri bieži vien atpirkās no tiem arī tad, kad viņi neko nelikumīgu nebija izdarījuši. Sikofanti bieži ierosināja prāvas, kurās apsūdzētajiem draudēja mantas konfiskācija, jo saskaņā ar likumu apsūdzētājs saņēma prāvu da|u konfiscētās mantas.

273   Runa ir par tā saucamajām leiturģijām (sk. 157 paskaidrojumu)

274   Kara apstākļu dēl.

275            Dienas naudu 1, vēlāk 3 obolu apmērā saņēma pilsoņi par piedalīšanes Tautas sapulcēs un tiesas sēdēs.

27t ' Par nelaimes atvairītajiem dieviem pirmām kārtām uzskatīja Zevu un Apollonu.

27 ' Ironiski: Antistenam ir tik maz, ka pat nespēj atrast paši; nepieciešamāko.

278 Tasietis — aromātiskais Tasas salas vīns.

275 Nīkerats, protams, Antistena principu «nejust vajadzību ne pē< kā», kuru it kā vēlas aizgūt no viņa, saprot pavisam otrādi: viņš grib, lai viņam viss būtu tādā pārpilnībā, ka vairs nekas nebūtu vajadzīgs.

280            «Iliāda», IX, 122—123. Sajās vārsmās Agamemnons uzskaita mantas, kuras grib sūtīt Ahillejam (uzskaitījums vēl turpinās nākamajā? vārsmās), lai remdinātu viņa dusmas par pārestību, ko Agamemnons viņam nodarījis, bet Nīkerats tās jokodams citē par pierādījumu tam, ka arī Homērs iesakot vairot mantu.

281   Sis «protams» attiecas uz Sokrātā jautājuma otro pusi.

282   Prodiks — pazīstams sofists.

283  Hipijssk. 229. paskaidrojumu) bija slavens ar savu lielisko atmiņu

284         Svešzemnieks no Hēraklejas — domājams, gleznotājs Zeīksips./Jē rakleja — pilsēta Mazāzijā, Melnās jūras dienvidpiekrastē

285          Par Aishilu lliuntieti nekas tuvāk nav zināms. Fliunta — pilsēta Ziemeļpeloponēsā.

286         Kritobūls skaistā jēdzienu definē tāpat kā Sokrāts. Sal., piemēram, Ksenofonta «Atmiņas», III, 8., 4—6.

287   Naļādas — avotu, ezeru un dīķu nimfas.

288   Par Sokrātā un Antistena bagātibu sk. iepriekš —4., 34 un 43.

289   Sokrāts izliekas, ka ir pilnīgi pārliecināts par savu uzvaru.

299 Sk. iepriekš —4., 1—2.

Plūtarha sacerējums «Par Sokrātā daimoniju» ir dialogs, kurā tēbietis Kāfeisijs izstāsta atēnietim Arhidāmam un tā draugiem, kā 379. gadā noritējusi oligarhijas gāšana Tēbās.

Demokrāti sazvērnieki parasti pulcējušies Simmija, Sokrātā drauga, mājās. Šādos gadījumos risinātas ari sarunas par literāriem un filozofiskiem tematiem. Kādudien notikusi saruna, kurā klātesošie apmainījušies domām par Sokrātā daimonija būtību.

Sniedzam šā sacerējuma fragmentu, kurā Kāfeisijs atstāsta sarunu par Sokrātā daimoniju, kā arī izsaka savas domas šajā jautājumā.

Pitagors — filozofs no Samas salas (ap 540.—500.g.).

Empedokls — dabas filozofs materiālists no Akragantas (ap 495.—430.g.). Visuma pamatā, pēc viņa domām, ir četri elementi — uguns, ūdens, gaiss un zeme.

Raksturojumam, kas šeit dots Empedoklam, nav nekāda objektīva pamata.

«Iliāda», X, 279, «Odiseja», XIII, 301.

«Iliāda», XX, 20.

298 Sicīlijas ekspedīcijā 413. gadā.

297   Lahēts — atēniešu stratēgs.

298   Parnēls — kalnājs Zieme|atikā (uz Boiotijas robežas).

299   Vārsma no Eiripīda nesaglabājušās traģēdijas.

300   Agoras Zevs — Tautas sapulču sargātājs Zevs.

39 ' Klaudijs Ailiāns (ap m.ē. 200. gadu), romietis no Prēnestes pilsētas Latijā (novads Vidusitālijas rietumdaļā), rakstīja grieķu valodā. «Vēstures raibumi» 14 grāmatās (darbs saglabājies nepilnīgi) ietver īsus moralizējošus stāstus un anekdotes. Mūsu izlasē iekļauti stāstiņi un anekdotes, kas attiecas uz Sokrātu.

302   Sk. Platona dialogu «Faidons», 1.

303          Traģēdiju varoņi Atrejs, Tiests, Agamemnons un Aigists visi tiek varmācīgi nogalināti.

304         Atrejs, atriebdamies savam brālim Tiestam par nodarītu pārestību, nogalina viņa dēlus un mielastā pasniedz viņam to miesu, ko brālis neziņā apēd.

305   Koris traģēdijā bieži reprezentē tautu.

306          Par nepatikšanām, kas draudēja neveiksmīgiem apsūdzētājiem, sk 62. paskaidrojumu.

307     Aristofans (ap 445.—386.g.)— izcilākais Senatiskās komēdijas pārstāvis, no kura saglabājušās 11 lugas.

308     4 23. gadā izrādītajā Aristofana komēdijā «Mākoņi» Sokrāts parādīts kā sofists, kas saviem skolniekiem māca šo prasmi—«melnu padarīt par baltu». Sk. šo Aristofana komēdiju izdevumā: Antīkā komēdija. R., 1979, 47.-94. lpp.

3U0 Kleons (miris 422. gadā)— atēniešu valstsvīrs un stratēgs Pelopo- nēsas karā; lakedaimonieši un tēbieši te minēti kā pastāvīgie Atēnu pretinieki; Perikls — sk. 113. paskaidrojumu.

3,0 Apollonam — kā mākslu un zinātņu dievam. Sal. arī Sokrātā stāstījumu par to, ka Apollona orākuls Delfos viņu atzinis par pašu gudrāko cilvēku (Platons, «Apoloģijā», 5).

311 Komēdijai piesprieda trešo — pēdējo vietu (uz iepriekšējas atlases pamata dzejnieku sacensībā kā traģēdijas, tā komēdijas jomā tika pielaistas triju autoru lugas).

3,2 Eiripīds (ap 480.—406.g.)— jaunākais no sengrieķu traģēdijas klasiķu trijotnes, pie kuras vēl pieder Aishils un Sofokls.

313 Sāds Aristofana raksturojums nekādi neatbilst vēstures ziņām par izcilo komediogrāfu.

311 Kralins (miris pēc 423. gada)— izcils Senatiskās komēdijas pārstāvis. No viņa darbiem saglabājušies tikai nedaudz fragmentu. Starp citu, Kratins izcīnīja pirmo vietu komediogrāfu sacensībā, kurā Aristofans ar saviem «Mākoņiem» palika pēdējā vietā.

315  Dionīsiji — svētki par godu auglības un vina dievam Dionīsam. Tajos notika arī teātra izrādes.

316   Diogcns (ap 412.—323.g.)—filozofs kiniķis, Antistena (sk. 10. paskaidrojumu) skolnieks, sludināja galēju pieticibu. Pazīstams ir nostāsts par to, ka Diogens Maķedonijas Aleksandram, kad tas Korintā pienācis pie mucas, kurā dzīvojis filozofs, un jautājis, ko viņš vēloties, atbildējis: «Neaizklāj man, lūdzams, sauli!»

3,7 Erīnijas — atriebes dieves, kurām matu vietā bija čūskas, rokās — lāpas un pātagas.

318     Likcjs—gimnasijs (sk. 93. paskaidrojumu) Atēnu austrumu nomalē; Likejā vēlāk mācīja arī Aristotelis. Akadēmija—mītiskā Atikas varoņa Akadēma vārdā nosaukts dārzs Kēfisas upes krastā netālu no Atēnām. Seit mācīja arī Platons.

319   Saruna ar Teodoti atstāstīta Ksenofonta «Atmiņās», III, 11.

320  Par Diogena Lāertieša dzīvi nekas nav zināms. Arī viņa vārds, kas rokrakstos latīniski skan vai nu Laertius Diogenes, vai Diogcnes Lacrlius, tiek interpretēts dažādi. Forma «Laertius Diogenes» varētu norādīt uz saitēm ar kadu romiešu dzimtu, kurā Diogens vai viņa senči tādā gadījumā būtu tikuši uzņemti. Forma «Diogenes Laertius» turpretim, iespējams, norāda uz izcelsmi no Lāertes, Kārijas pilsētas Mazāzijas dienvidrietumos.

Kā var spriest no Diogcna aplūkoto filozofu loka, viņa kompilatīvais ■ipcerējums, kas sastāv no 10 grāmatām, sarakstīts ap m.ē. 220. gadu. Sis darbs, kur savākts milzīgs materiāls — acīmredzot viss, kas Diogenam bijis pieejams,— ir svarīgs grieķu filozofijas vēstures, plašākā no- vīmē — kultūras vēstures avots.

Sokrātā dzīve un darbība aplūkota II grāmatas 5. nodaļā (18.—47.§).

321         Mnēsilohs (4. gs., varbūt identisks ar Mnēsimahu)—Vidējās atis- kās komēdijas pārstāvis.

322   Kallijs (5.gs.)—Senatiskās komēdijas pārstāvis.

323           Aristofana komēdijas «Mākoņi» tekstā, kas nonācis līdz mūsu dienām, šādu vārsmu nav. Iespējams, ka tās ņemtas no šīs lugas vecākā varianta vai arī pieder citam autoram.

J '4 Aleksandrs Polihistors (l. gs.p.m.ē.)— Pergamas skolas gramatiķis (filologs). «Pēctecības» kopš 2. gadsimta p.m.ē. bija biogrāfiski vēsturisku sacerējumu žanrs, kuros parādīta tajos aplūkoto filozofu saikne ar viņu skolotājiem un skolniekiem.

325  Dāmons (5.gs.)— mūzikas teorētiķis.

326  Dūrīds (ap 340.—270.g.)— vēsturnieks no Samas salas.

327  Harilas —(parasti trīs) dailes dieves.

328  Silis — satīrisks dzejolis, pamflets.

329        Īdomenejs lampsakietis (ap 325.—270.g.)— Epikūra skolnieks. Lampsaka — pilsēta Misija (Mazāzijā).

330   «Mākoņi». Sk. arī: Ailiāna darbu «Vēstures raibumi», II, 13.

331      Favorīns no Arelātes (mūsdienu Arlas; m.ē. 2. gadsimta sākumā)— relors, enciklopēdiska rakstura sacerējumu autors.

332  Dēmetrijs bizanlietis (3.gs.p.m.ē.)—vēsturnieks.

333   «Odiseja», IV, 392.

334  IlerakUts (ap 544.—ap 483.g.)—filozofs no Efesas.

335       Lai šajā vielā nenoslīktu. Dēlas salas nirēju prasme senatnē bija plaši pazīstama.

336       Ions hijietis (ap 490.—422.g.)— daudzpusīgs rakstnieks, arī traģēdiju autors no Hijas salas.

337         Istms — Korintas zemesšaurums, kas savieno Peloponēsu ar Grieķijas kontinentu. Šeit katru otro gadu Poseidonam par godu notika Visgrieķijas Istmiskās spēles.

338  Sk. Platona «Apoloģiju», 20.

339  Sk. Platona dialogu «Kritons».

340       Pamlile (m.ē. l.gs.)—rakstniece, plašu vēsturisku un filozofisku sacerējumu autore.

341       Arhelājs — Maķedonijas valdnieks (413.—399.g.), dzejas un mākslas veicinātājs (mūža nogalē pēc Arhelāja uzaicinājuma uz Maķedoniju pārcēlās Eiripīds); Skops — Krannonas (Tesālijā)vaklnieks; par Eiri- lohu nekas nav zināms.

3,2 Par to stāsta ari Ailiāns («Vēstures raibumi», XIII, 27), piebilzdams: «Un kādai gan vajadzēja būt dvēselei tik spēcīgā miesā!»

343 Salirs (3.gs. beigas —2.gs. sākums)— rakstnieks, dialoga formā sacerējis slavenu cilvēku biogrāfijas; Hieronims rodietis (ap 290.— 230.g.)— literatūras vēsturnieks.

3,4 Par šādu lēmumu no citiem avotiem nekas nav zināms.

345 «Mākoņi», 413—418 (A.Ģiezena tulkojums).

34<i Ameipsijs (5. gs.)—Senatiskās komēdijas pārstāvis.

347   «Mākoņi», 363—364 (A. Ģiezena tulkojums).

348  Agatons (ap 447.— pēc 405.g.)—atēniešu dramaturgs traģiķis.

149 Par šiem gadījumiem vēsti Platons minēto personu vārdos nosauktajos dialogos.

350   Lisijs— domājams, izcilais atēniešu orators (ap 445.—330.g.).

351    «Atmiņas pa Sokrātu», II, 2.

302 Turpat, 111, 6.

353   Turpat, III, 7.

354   Turpat, II, 4.

355   Sal. Ksenofonta «Atmiņas», IV, 7., 2.

3o ° Sī traģēdija nav saglabājusies. Analoga vārsma atrodama Eiripīda traģēdijā «Elektra».

Aishīns — Sokrala sekotājs.

358 Sk. Platona dialogu «Kritons», 2, un 82. paskaidrojumu.

3j9 Sk. Platona «Apoloģiju», 5. «Sudā», plašajā grieķu leksikonā (ap 1000.g), kā Pītijas atbilde minētas vārsmas:

Lai Sofokls gudrs un gudrāks vēl ir Eiripīds, No visiem tomēr Sokrāts ir pats gudrākais.

360  Sal. Ailiāna «Vēstures raibumus», II, 13.

361  Par Policiktu nekas tuvāk nav zināms.

362       llermips smirnictis (3. gs.p.m.ē.)— plašu biogrāfisku sacerējumu lutors.

3lj) Polikrals (ap 400.g.p.m.ē.)— atēniešu retors, kas sacerējis fiktīvu apsūdzības runu pret Sokrātu, kura ilgu laiku tika uzskatīta par īsto.

304 10. noda|ā.

365 Konons — atēniešu stratēgs.

Mē/ro/s — dievu mātes (Ķibeles) templis, kur glabājās Atēnu valsts arhīvs.

36, Sal. Ksenofonta «Atmiņas», I, l.,l.

",8 Tibcriādas Justs (m.ē. l.gs.)— jūdu vēsturnieks.

360 Eibulids m;/ē/ie(is(4.gs.p.m.ē.)— filozofs, kas darbojās Atēnās; sacerēja arī komēdijas.

370 Sal. Platona «Apoloģiju», 26.

Paiāns — parasti kora dziedāta cīņas, uzvaras vai svētku, arī sēru dziesma; paiāni dažkārt bija veltīti arī dievībām.

Foibs — Apoltons. Viņš un. viņa māsa Artemīda — jaunavīgā medību dieve un dzemdētāju sargātāja — piedzimuši Dēlas salā.

Dionisodors — boiotiešu vēsturnieks.

Ezops (6.gs.)— fabulu sacerētājs. Sk. arī Platona dialogu «Faidons», 3.

3,0 Palaislra — treniņu un sacensību viela cīkstoņiem.

376  Līsips(4.gs. otrajā pusē) — slavens tēlnieks no Sikionas.

377  Ilērakleja— vairāku pilsētu nosaukums.

378       Apollodors atēnietis (2.gs.p.m.ē.)—gramatiķis, filozofisku, vēstu risku un mitogrāfisku darbu autors.

Senie grieķi skaitīja gadus pēc olimpiādēm. Par olimpiādi saur četru gadu laikposmu starp Olimpiskajām spēlēm. Pirmās Olimpiskās spēles notikušas 776. gadā. Atēnās turklāt katrs gads bija nosaukts attiecīgā pirmā arhonta vārdā (deviņi ik gadu vēlētie arhonti bija augstākās Atēnu amatpersonas); targēlions—Atikas gada 11 mēne- sisfapm. maija vidus — apm. jūnija vidus).

380   Sokrāts dzimis 469.g„ miris 399. gadā.

381          Dēmetrijs lalērietis (350.—283.g.)— Atēnu valstsvīrs un 'ilozofs no Falēras dēma.

382   «Apoloģijā», 14

SOKRĀTS — MIKLA UN TRAĢĒDIJA

Sajā grāmatā runāja cilvēks un bija runa par cilvēku, kas bija mikla tjavicm laikabiedriem un ir mīkla mūsdienu pētniekiem. Sokrātā mīklainība laikabiedriem, kuri ik dienas satika viņu Atēnu ielās, klausījās viņa sarunās, izpaudās vispretrunīgākajos vērtējumos.

Pat Sokrātā skolnieki nebija vienprātīgi atzinumos par savu skolotāju, jo izcilākais no tiem — Platons (427.—347. g.p.m.ē.) tiecās parādit viņu kā domātāju, kas pievērsies Visuma un cilvēka esamības pamatproblēmām, bet cits skolnieks — filozofs, vēsturnieks un karavadonis Kseno- fonts (ap 4:».—354.g.p.m.ē.)— centās pārliecināt lasītājus, ka Sokrātu galvenokārt interesējis cilvēks tā ikdienas dzīves bēdās un priekos, cilvēks ar alkām pēc taisnības un laimes. Sokratam laikabiedru vidū bija uzticami piekritēji un nesamierināmi pretinieki, bet maz tādu cilvēku, kas pret viņu būtu vienaldzīgi.

Diametrāli pretējie vērtējumi gadu simtu un gadu tūkstošu ritumā — tas viss padara Sokrātu par miklu, kas ietver divus jautājumus: pirmais— kāds bijis Sokrāts, un ko viņš mācījis; otrs—ar ko izskaidrojama sengrieķu domātāja vispārcilvēciskā, visus laikmetus aptverošā nozīme, viņa apbrīnojamā mūsdienība, ko apliecina arī tas, ka Sokrāts ir daudzu mūsdienu literāru sacerējumu varonis. Nosauksim kaut vai tikai padomju dramaturga F.Radzinska lugu «Sarunas ar Sokrātu».

Lai atminētu kādu mīklu, tajā minētās parādības jāaplūko savstarpējā saistībā vai pretstatījumā ar citām parādībām. Ja šo paņēmienu attiecina ari uz Sokrātu, tas nozīmē, ka sengrieķu domātājs jāaplūko trīs atšķirīgos kontekstos: pirmais un plašākais — senā pasaule un tās kultūra 1. gadu tūkstoša vidū p.m.ē.; otrs un šaurākais — grieķu polisa un grieķu klasiskā kultūra 5. gadsimtā p.m.ē.; trešais — Atēnas laikā starp diviem tām liktenīgajiem kariem, starp grieķu — persiešu kara beigām (479.g.), kas ievadīja Atēnu visaugstāko uzplaukumu, un Pelopo- nēsas karu (431.—404.g.), kas iezīmēja to norietu.

Kā atsevišķa cilvēka mūžā, tā visas cilvēces vēsturē mēdz būt tā saucamās zvaigžņu stundas, kad cilvēka un cilvēces jaunrades spējas un spēki uzliesmo sevišķi spilgti. Cilvēces vēsturē «zvaigžņu stundu» bijis daudz, bet par vienu no spilgtākajām un cilvēces tālākajai attīstībai nozīmīgākajām uzskatāms 1. g.t.vidus p.m.ē., kad milzīgā teritorijā no

Klusā okeāna līdz Adrijas jūrai, aptverot tādus mūsu civilizācijas šūpuļus kā Ķīna un Indija, Vidusāzija un Persija, Divupe un Sīrija, Palestīna un Ēģipte, Mazāzija un Balkanu pussala, notika dzi|as pārmaiņas visas sabiedrības un atsevišķa cilvēka dzīves jomās.

Saja laikā attīstījās dzelzs metalurģija, kas izraisīja lauksaimniecības, amatniecības un tirdzniecības kāpinājumu, grandiozu ceļu būvniecību un strauju urbanizācijas procesu, un tas ievērojami paplašināja tālaika cilvēka ekumeni, t.i., viņam zināmās apdzīvotās Zemes daļas loku, iepazīstināja viņu ar zemēm un tautām, par kurām iepriekšējām paaudzēm nebija ne jausmas. Sociālajā dzīvē šīs pārmaiņas iezīmēja tālaika sabiedrības, tās kārtu un šķiru arvien sarežģītāko uzbūvi, augošo atšķirību starp konservatīvo, tradīcijai uzticīgo un pret jauno naidīgi noskaņoto laucinieku un mobilo, jaunajā ieinteresēto pilsētnieku, bet it īpaši aktīvu individualizācijas procesu, arvien lielāku indivīda autonomi- zāciju. Taču šīs «zvaigžņu stundas» spilgtākais un vispārcilvēciskajā nozīmē svarīgākais sasniegums bija visu minēto pārmaiņu noteiktā pāreja uz jauno domāšanas tipu — pāreja no mitoloģiskās domāšanas uz zinātniski loģisko domašanu.

Mitoloģisko domāšanu, kas neierobežoti valdīja visā pirmatnējā sabiedrībā, 3.—2.g.t.p.m.ē. dominēja civilizētajā pasaulē, atdzima viduslaikos un nebūt nav izzudusi arī mūsdienās, raksturo Visuma kā kvalitatīvi nedalīta un nedalāma veseluma uztvere. Subjekts un objekts, materiālais un ideālais nav stingri norobežoti un norobežojami, cilvēks nešķir sevi no dabas. Mitoloģiska domāšana ir tēlaina, priekšmetiska, to raksturo loti vāja abstraktu jēdzienu attīstība. Lai gan ikdienas pieredzes līmenī mitoloģiskās domāšanas cilvēks atšķir cēloni no sekām, viņš, pirmkārt, cēloni vienmēr uztver kā personificētu ar gribu un apzinu apveltītu spēku un, otrkārt, ārpus ikdienas pieredzes samierinās ar parādību un lietu daudz konkrētāku un tāpēc viņa izpratnē nozīmīgāku saskarsmi laikā un telpā, apvieno parādības un lietas pēc to ārējās līdzības utt.; tas apliecina mitoloģiskās domāšanas asociatīvo dabu. Mitoloģiskā domāšana ir domāšana pēc analoģijas; saskaroties ar kaut ko jaunu, cilvēks prasa: «Kam šis jaunais līdzinās?»— un meklē tam analoģiju savā, bet it īpaši savu senču pieredzē. Tāpēc arī viņš orientējas uz tradīciju, atturīgi un aizdomīgi uzņem visu jauno, neierasto. Sāds cilvēks dzīvo absolūto patiesību pasaulē, jo tradīcijai, senču pieredzei piemīt absolūts patiesīgums, ko nedrīkst apšaubīt vai apstrīdēt. Tāpēc arī mitoloģiskās domašanas radītajā pasaules modelī, t.i., cilvēka priekšstatu sistēmā par pasauli un sevi, valda dievi, kuri iemieso un sargā šīs absolūtās patiesības. Mitoloģiskais pasaules modelis vienmēr ir teocentrisks — centrā ir dievi, bet cilvēks nobīdīts šā pasaules modeļa perifērijā.

Zinātniski loģiskā domāšana, kura dominēja antīkajā pasaulē (i.—5. gs.p.m.ē.— m.ē. 2.—3. gs. un atdzima Renesanses laikmetā, uzskata, ka Visums sastāv no kvalitatīvi atšķirīgām lietām un parādībām, noteikti norobežo subjektu no objekta, ideālo no materiālā utt., it ipaši cilvēku no dabas. Zinātniski loģiskā domāšana operē ar abstraktiem jēdzieniem, veltī lielu uzmanību šādu jēdzienu izveidošanai, liecas pēc vīennozīmī- guma jēdzienos un vārdos. Sāda domāšana ir kauzāla, un ša domāšanas tipa cilvēks, sastopoties ar kaut ko jaunu un liecoties noskaidrot parādību, meklē cēloņsakarību. Tāpēc viņš vairs neorientējas vienpusīgi uz tradīciju, uz pagātnes pieredzi, bet pievēršas jaunajam, viņam piemīt novatoriska nosliece, kura tomēr nenozīmē pilnīgu tradicijas noliegumu. Atšķirībā no stabilā, pat sastingušā vecā jaunais vienmēr ir kustīgs, mainīgs. Tāpēc zinātniski loģiskajā domāšanā absolūtās patiesības zaudē dominējošo lomu un cilvēks sāk atzīt savu zināšanu ierobežoto, relatīvo raksturu, ko tik spilgti pauda sokratiskā formula «Es zinu, ka nekā nezinu» (Platons Apoloģijā, 6, u.c.) Reizē ar absolūto patiesību nozīmīguma mazināšanos sašaurinās arī to iemiesotāju — dievu loma Tāpēc zinātniski loģiskās domāšanas veidotie pasaules modeļi ir antropo centriski, t.i , to centrā atrodas cilvēks; par to liecina formula «Cilvēks ir visu lietu mērs» (sk 230 lpp.). Zinātniski loģiskā domāšana stiprina indivīda patstāvības un autonomijas apziņu, akcentē indivīda intelekta, saprāta nozīmīgumu.

Pāreja no mitoloģiskās domāšanas uz zinātniski loģisko domāšanu bija ilgstošs process, kas sākās ilgi pirms «zvaigžņu stundas» iestāšanās un noslēdzās, kad tā jau bija sen izskanējusi. Taču tieši «zvaigžņu stundā» iezīmējās izšķirošais pagrieziens no viena domāšanas tipa uz otru, un to sekmēja vesela plejāde izcilu domātāju Konfūcijs un Lao-czi Ķīnā, Sidhartha Gautama-Buda Indijā, Zaratuštra-Zoroastrs Vidusāzijā — Persijā, Vecās derības pravieši Palestīnā un 0.—5.gs. grieķu filozofi, kuru vidū viens no spilgtākajiem bija Sokrāts.

Viņi bija ļoti atšķirīgi, taču visiem kopīga bija kritiskā nostāja pret pagātnes tradīcijām un griba tās pārveidot un pilnveidot, apņēmība ieviest jaunas atziņas, kuru pamatā bija atzinums par cilvēku kā Visuma centrālo parādību un saprātu kā Visuma un cilvēka pamatīpašību. Kopīga viņiem bija arī pārliecība, ka vienīgais ceļš uz pareizu, tikumīgu un laimīgu dzīvi ir pareizas, uz sapratu balstītas zināšanas, kas vislabāk apgūstamas mutvārdu sarunā starp skolotāju un skolnieku. Tāpēc visi viņi noraidoši izturējās pret rakstīto vārdu un, tāpat kā Sokrāts, neko vai gandrīz neko nerakstīja. Kopīgs viņiem bija arī atzinums par sevi kā par dievu vai likteņa izredzētajiem, kuriem lemts būt par cilvēku skolotājiem Sāda savas izredzētības apziņa lika viņiem asi izjust un apzināties savu neikdienišķumu un pārākumu pār citiem cilvēkiem. Tas atsvešināja viņus no tiem, radīja viņu «vientulību pūli» un pat izraisīja laikabiedros neizpratni un naidu, padarot šos «zvaigžņu stundas» veidotājus par traģiskām personībām.

Sīs pazīmes visspilgtāk iemiesojās Sokrātā un ne jau tāpēc, ka viņš būtu bijis dižākais šo dižgaru vidū, bet gan tāpēc, ka visas 1 g.t. vidū notikušās sociāli ekonomiskās un politiski ideoloģiskās pārmaiņas — it īpaši pāreja no mitoloģiskās domāšanas uz zinātniski loģisko domāšanu— sevišķi spilgti izpaudās Grieķijā, nelielā zemē (65 000 km2 ) Balkānu pussalas dienvidos, Egejas jūras salās un Mazāzijas rietumpie- krastē.

Grieķijas paskopā daba — smagā, akmeņainā augsne, ūdens trūkums, visai ierobežotie izejvielu krājumi utt.— prasīja no cilvēkiem neatlaidīgu un uzņēmīgu, uz jauninājumiem orientētu un ierosmes pilnu darbu, kas ik uz soļa mācīja cilvēku ne vien izprast kardinālo atšķirību starp sevi un dabu, bet ari apzināties sava autonomā un patstāvīgā «es» nozīmību Grieķija mācīja grieķus izprast daudzveidības un vienotības dialektisko saistību, vienotību daudzveidībā un daudzveidību vienotībā, kas tik pilnīgi iemiesojās senās Grieķijas un seno grieķu esamības pamatu pamatā — polisā

Polisa ir viens no daudzajiem valsts tipiem cilvēces vēsturē, bet tas ir tik unikāls, ka mūsdienu valodās pat nav vārda, kas adekvāti izteiktu ar grieķu vārdu polis apzīmēto parādību. Mēģinājums aizstāt netulkojamo polis ar aprakstošo apzīmējumu «pilsēta valsts» neatbilst tās būtībai, jo bija polisas, piemēram, Sparta, kuras nebija pilsētas, un bija pilsētas piemēram, Maratona, kuras nebija polisas. Polisa bija vispirms un galvenokārt cilvēku kopa, pilsoņu saime, kurai bija sava obligāti neliela — dažu simtu, bet ne vairāk kā dažu tūkstošu kvadrātkilometru plaša teritorija, šī polisas īpatnība izrietēja ne vien no Grieķijas ģeogrāfiskās vides īpatnībām (nelielās ielejas, salas utt ), bet to noteica arī polisas prasība, ka ikvienam pilsonim bija obligāti — turklāt tieši — jāpiedalās valsts pārvaldē.

Polisa izveidoja īpašu ētisku priekšstatu un normu sistēmu, kuras kodols bija atzinums un prasība, ka ikviena pilsoņa dzīves galvenā jēga un galamērķis ir pēc iespējas labāk un pašaizliedzīgāk kalpot savai polisai, šā uzdevuma īstenošanai pilnveidojot visas savas fiziskās un garīgās dotības. Uz to ari aicināja Sokrāts: «…centos ikvienu no jums pārliecināt, lai viņš nerūpējas nedz par savu mantu, pirms nebūs parūpējies par sevi pašu, proti, lai viņš k|ūtu jo krietnāks un prātīgāks, iļedz par valsts dzīves jautājumiem, pirms nebūs parūpējies par pašu valsti.» (Platons. Apoloģija, 26.)

Polisa bija pamats, kas veidoja grieķu klasisko kultūru, noteica tās būtību un diženumu, un Sokrāts bija viens no šīs kultūras veidotājiem un spilgtākajiem iemiesojumiem.

Grieķu klasiskās kultūras «galvenais varonis» ir cilvēks — grieķis, brīvais polisas pilsonis, kuram maksimāli jāattīsta savas fiziskās un garīgās potences, bet tas prasa spēju sevi pazīt, sevi kritiski novērtēt Grieķu klasiskās kultūras būtiska iezīme ir kritiskā pašapziņa, kas izteikta uzrakstā «Pazīsti pats sevi» Apollona tempļa frontonā Delfos Tas ir ievērības cienīgs fakts: vislielākajā godā esošo grieķu templi rotāja ne vien suminājumi dievam, bet arī aicinājums cilvēkam ielūkoties sevī, izprast un novērtēt sevi, lai pilnveidotu sevi atbilstoši ideālam Cilvēka ideāla būtiska iezīme ir tas, ko senie grieķi raksturoja ar vārdu kalokagalhia (sk. 202. paskaidrojumu); šis vārds izsaka ķermeņa skaistuma un tikuma, saprata iegrožoto jūtu un jūtu iedvesmotā saprāta harmoniski līdzsvarotu vienotību (Ksenofonts. Atmiņas par Sokrātu, III, 8, u.c.)

Sajā harmoniskajā, līdzsvarotajā vienotībā galvenais bija cits nozīmīgs grieķu klasiskās kultūras princips: «Nekā pārmērīga!» (arī šāds uzraksts bija redzams Delfu tempļa frontonā)— princips, kas noteica visu Sokrātā dzīvi, darbību un mācību. Formulā «Nekā pārmērīga!» izpaudās grieķu klasiskajai kultūrai, grieķu dzīves veidam raksturīgā pašierobežošanās, kura aicināja polisas pilsoni būt pieticīgam attieksmē pret priekšmetu pasauli un aprobežoties ar nepieciešamo uzturā, apģērbā un iedzīvē, aicināja tēlniekus, gleznotājus un arhitektus vairīties no visa liekā, bet vārda meistarus — saudzīgi izturēties pret vārdu. Sī saprātīgā pašierobežošanās lika senajam grieķim strādāt vienīgi tik daudz, lai nodrošinātu brīvam cilvēkam atbilstošu dzīves līmeni. Viņam loti svarīgs bija brīvais laiks, kas nepieciešams dzīves galvenā mērķa īstenošanai — kalpošanai polisai un sevis pilnveidošanai. Vārds seholē apzīmēja gan brīvo laiku, gan arī intelektuālo darbību brīvajā laikā, un Sokrāts «brīvo laiku., cildināja kā vērtīgāko īpašumu» (Diogens Lāertie- tis. Slavenu filozofu dzive, uzskati un izteikumi, II, 5., 31).

Taču šāda saprātīga pašierobežošanās nebūt nebija dzīves krāšņuma un dzīvotprieka askētisks noliegums. Cilvēces vēsturē ir maz kultūru, kas tik lielā mērā bija orientētas uz dzīvi virs zemos kā grieķu klasiskā kultūra. Tāpēc arī grieķu pasaulē valdija smiekli, kuri skanēja gan dievu saimē Olimpā, gan cilvēku saimē ielās un teātros un pauda grieķu optimistisko dzīves apliecinājumu, kas neizslēdza, bet gan ietvēra atzinumu, ka dzīve ir grūtību un pārbaudījumu pārpilna un tieši tāpēc skaista.

Sāda optimistiska un reizē atbildīga attieksme pret dzīvi ir māksla vai zinātne, kuru apgūt ir viens no svarīgākajiem cilvēka — polisas pilsoņa — uzdevumiem. Tas ari noteica izcili nozīmīgo audzināšanas un mācišanas vietu grieķu klasiskajā kultūrā. Var pievienoties S.Averin- ceva atzinumam', ka senais grieķis uztvēris Visumu kā skolu, bet sevi reizē kā skolotāju un skolnieku, kurš māca un mācās galveno un grūtāko dzīves mākslā vai zinātnē — kā optimāli īstenot dialektiski pretrunīgo saistibu starp «es», kas apzinās savu autonomiju un nozīmīgumu, un «mēs», kas ir šādu individualitāšu, personību kopa.

Ar Visuma kā skolas izpratni un cilvēka kā skolotāja — skolnieka uztveri saistita vēl viena grieķu klasiskās kultūras, grieķu etnosa raksturīga īpatnība — neizsīkstoša un nepiesātināmā zinātkāre, kura mudināja grieķus doties tālos un bīstamos ceļojumos, iedziļināties vissarežģītākajās Visuma un cilvēka esamības problēmās, bet Sokrātu — staigāt pa Atēnu ielām un uzdot atēniešiem jautājumus, jautājumus, jautājumus…

Sokrāts piederēja ekumenei, visai grieķu klasiskajai kultūrai, taču mēs netuvosimies mīklas «Sokrāts» atrisinājumam, traģēdijas «Sokrāts» izpratnei, ja neatzīmēsim, ka no visiem aļēniešu garīgās kultūras pārstāvjiem — dzejniekiem un dramaturgiem,'māksliniekiem un filozofiem— Sokrāts bija visvairāk atēnietis. Jebkuru no tā laika dižajiem atēniešiem — dramaturgu Eiripīdu, tēlnieku Feidiju, filozofu Platonu un citus — varam iedomāties dzīvojam un darbojamies ārpus Atēnām, un tā tas arī reizēm notika. Taču Sokrāts nekad nebija atstājis savu pilsētu, atskaitot karagājienus, un «..tev [Sokratam] nekad nav bijusi vēlēšanās iepazīties ar citām pilsētām un citiem likumiem, jo tev pietika ar mums un inūsu pilsētu» (Platons. Kritons, 14, u.c.).

Sokrāts nav atdalāms no Atēnām un atēniešiem. Tāpēc arī būs lietderīgi iepazīties ar pilsētu, kur piedzima, dzīvoja, mācīja un gāja bojā Sokrāts, iepazīt atēniešus, kurus viņš karsti mīlēja, bet kuru trūkumus un nepilnības skaidri redzēja. Tāpēc Sokrāts gribēja viņus darīt labākus, ar to izraisot daudzos no viņiem nepatiku un pat naidu, jo viņi uzskatīja sevi par pietiekami labiem un kļūt vēl labāki, citādāki nevēlējās. (Platons. Apoloģija, 7, u.c.)

Sokrātā laikabiedri — atēnieši un neatēnieši — uzskatīja Atēnas par skaistāko grieķu pilsētu. 20. gs. cilvēks šādam vērtējumam nepievienotos, jo mūsdienīgā urbānistiskā estētika atzīst pilsētu vai tās daļu par skaistu tikai tad, ja visi tās komponenti — ielas un laukumi, dzīvojamie nami un sabiedriskās ēkas, apgaismojums utt.— ir vienādi pilnveidoti un savstarpēji saskaņoti. Turpretim senajam grieķim pilsētas skaistums saistījās vienīgi ar sabiedrisko celtņu — polisas centru veidolu, jo tikai te iemiesojās «mēs», atklājās polisa. Senie grieķi atzina Atēnas par skaistu pilsētu tāpēc, ka skaisti bija tās sabiedriskie centri, pirmām kārtām — Akropole un agora.

Akropoles ansamblis aptvēra gaiši majestātisko dieves Atēnas templi— Partenonu un graciozi rotaļīgo uzvaras dieves Nīkes templi — drūmi vareno un uzsvērti asimetrisko Erehteionu un savā vienkāršībā tik pārskatāmos ieejas vārtus — Propilejus, citas Akropoles celtnes un divas lielas Atēnas statujas. «Nekā pārmērīga!» aicināja uzraksts Delfu templi, un pieticību mācīja arī Sokrāts (Ksenofonts. Atmiņas par Sokrātu, III, 8., 10, u.c.), jo skaisti tikumiskais un tikumiski skaistais vienmēr ir vienkāršs. Akropoles ansamblis ir šīs estētiski ētiskās normas uzskatāms apliecinājums: grūti iedomāties ko vienkāršāku par Partenonu, kas būtībā ir četrstūraina, iegarena «akmens kaste» zem divslīpju jumta, bez logiem un ar divām ieejām; temp|a ārpusi rotāja varenas un reizē slaidas kolonnas un Feidija veidotās skulpturālās kompozīcijas par Atēnas dzimšanu un atēniešu svētku procesiju, par Atēnas un jūras dieva Poseidona stridu Atīkas zemes dē|, par atēniešu senču cīņām pret amazonēm un par citiem sižetiem, kuros atpogu|ojās grieķu olimpiskajai reliģijai raksturīgais priekšstats par dievišķā un cilvēciskā norobežotibu un saistību.

Olimpa dievi un dieves—Zevs un Hēra, Apollons un Atēna un daudzi citi — bija ne vien antropomorfi, t.i., pēc izskata līdzīgi cilvēkiem, bet arī cilvēkveidīgi pēc būtības, jo viņi, gluži tāpat kā cilvēki, mīlēja un nīda, ķildojās un līga mieru, smējās un raudāja, juta prieku un sāpes. Sie dievi, kuriem «nekas cilvēcisks nebija svešs», cilvēkam bija arī telpiski tuvi, jo viņu mītne atradās nevis kaut kur noslēpumainās debesu tālēs, bet turpat kaimiņos, katram grieķim tik labi zināmā Olimpa kalna virsotnē, un šie dievi bieži kavējās cilvēku vidū.

Visiem Atēnu pilsoņiem, vecākiem par 18 gadiem, bija tiesības un pienākums piedalīties Tautas sapulcē (ekklēsia), kura sanāca 40 reizes gadā, ievēlēja augstākās amatpersonas un pārbaudīja viņu darbību, apsprieda likumprojektus un pieņēma likumus, pieteica karu un noslēdza mieru, t.i., izskatīja un izlēma visus svarīgākos Atēnu valsts pārvaldes jautājumus. Tautas sapulcē katram pilsonim bija ne vien tiesības un pienākums balsot par apspriežamajiem jautājumiem, bet arī izteikties par tiem, ierosināt jaunus likumprojektus. Tautas sapulcē noteicošais bija runātais vārds, tāpēc audzināšanas un izglītošanas sistēma bija vērsta uz to, lai palīdzētu pilsonim pēc iespējas pilnigāk apgūt runātā vārda mākslu.

Tautas sapulce bija demokrātisks, atbildīgs un darba spējīgs pārvaldes orgāns, kuram tomēr piemita zināmi trūkumi: viegla emocionālā uzbudināmība, nosliece drīzāk atzīt par pareizu asprātīgā vārdā vai skaistā frāzē ietērptu niecīgu domu nekā vienkāršos vārdos, neizpušķotā formā izteiktu dziju domu. Tautas sapulcē, norādīja Sokrātā sarunu biedrs, bieži vien izsmej cilvēkus, kas runā prātīgi. (Ksenofonts. Atmiņas par Sokrātu, III, 7., 8.)

Atēnu agora bija paliels, ar iesarkanām ķieģeļu šķembām noklāts četrstūrains laukums, kura vienā sektorā dienas pirmajā pusē atradās tirgus. Atēnieši ļoti mīlēja savu tirgu, lepojās ar tā preču bagātību, taču visvairāk viņus vilināja tirgus daudzkrāsainā un ska[ā burzma.

Ap agoru pacēlās daudzas stoas — segtas galerijas vai kolonādes, kas bija atēniešu iemīļotās pastaigu un tikšanās vietas. Seil likās draugi, klausījās rakstnieku un runātāju priekšnesumus, te notika filozofu arī Sokrātā — sarunas ar skolniekiem. Agoras apkaimē atradās atēniešu sabiedriski politiskajā dzīvē tik nozīmīgas celtnes kā Slratēgijs, 10 stratēģu — Atēnu bruņoto spēku augstāko pavēlnieku — sēdeklis, ka arī divainais, apaļais Tols, kuram tik neparasta forma bija tāpēc, ko grieķu pasaules modelī aplis (arī kvadrāts) simbolizēja absolūto pilnību, augstāko harmoniju un ideālo vienotību. Sī pēdējā aplī iemiesotā īpašība bija sevišķi nozīmīga 500 vīru padomei (bū/ē), kuras sēdeklis bija Tolā un kura, sadalīta 10 komisijās — pritanijās pa 50 vīriem katrā, darbojās augu gadu, kārtodama visus aktuālos valsts dzīves jautājumus sagatavoja priekšlikumus Tautas sapulcei, pārzināja valsts finanses, pārbau dīja amatpersonu darbību utt.

Unikālās polisas varbūt pats unikālākais iestādījums bija Hēliaja zvērināto tiesa. Tajā ietilpa 6000 lozējot uz gadu izraudzītu pilsoņu, kuri, stājoties amatā, deva zvērestu: «Es tiesāšu pēc tautas un Padomes likumiem un lēmumiem Es neatzīstu nedz tirāniju, nedz oligarhiju. Es neklausišos tos, kuri runā pret atēniešu demokrātiju. Es, būdams tiesnesis, nepieņemšu dāvanas ne pats, ne ar trešās personas starpniecību. Es vienādi noklausīšos aizstāvību un apsūdzību un lemšu par lietu pēc tās būtības. » '

Hēliaja dalījās komisijās pa 200—500 locekļiem, un atkarībā no lietu nozīmīguma tās izskatīja vienas vai vairāku komisiju sastāvā, llēliasts (Hēliajas loceklis) tikai pēc lozēšanas attiecīgās dienas rītā uzzināja, vai viņš piedalīsies tiesas sēdē un kurā komisijā (arī to noteica lozējot) Sāda kārtība mazināja iespēju piekukuļot vai citādi ietekmēt tiesnešus, bet tās dēļ hēliasti ieradās tiesā, nekā nezinādami par iztiesājamās lietās būtību. Seit meklējams viens no cēloņiem Hēliajas visai zemajam kompetences līmenim, kuru vēl padziļināja pati liesas procedūra. Tā kā antīkā brīvības izpratne nepieļāva, lai brīvo cilvēku pārstāvētu cits, Hēliajā nebija profesionālu apsūdzētāju un aizstāvju, bet apsūdzētājs un apsūdzētais paši runāja tiesas priekšā,lai gan runas viņiem bieži rakstīja profesionāli tiesas runu sacerētāji — logogrāfi Tā kā hēliasti bieži vien nezināja vai tikai pavirši zināja likumus un reizēm nemaz neizprata lietas būtību, apsūdzētājs un apsūdzētais tai savas runās dažkārt veltīja maz uzmanības, bet centās daiļrunīgi un pārliecinoši stāstīt par sevi un saviem senčiem, par saviem un viņu nopelniem polisas priekšā, lai nodrošinātu sev hēliastu labvēlību. Nereti apsūdzētie, kuriem draudēja bargs sods, centās iežēlināt tiesnešus, atvezdami uz tiesu savus mazgadīgos bērnus. Sokrāts šādu uzvedību kategoriski nosodīja un savā aizstāvēšanās runā centās argumentēti atspēkot apsūdzību, ar neparasto runu un izturēšanos modinot hēliastu antipātijas pret sevi — tik spītīgo apsūdzēto, kura neatkarīgo nostāju pret tiesu un tiesnešiem spilgti pauda atkārtotie atgādinājumi: «Netrokšņojiet, atēnieši!» (Platons. Apoloģija, 18, u.c.) Pēc apsūdzētāja un apsūdzētā runu noklausīšanās hēliasti bez jebkādas apspriešanās aizklāti balsoja par apsūdzētā vainas atzīšanu vai viņa attaisnošanu. Ja tiesa ar balsu vairākumu atzina apsūdzēto par vainīgu, sakās pati dīvainākā procedūra: par vainīgo atzītajam apsūdzētajam vajadzēja pašam ierosināt soda mēru, ko viņš atzina sev par piemērotu. Tiesa tāpat aizklātā balsošanā tad izšķīrās par vienu no diviem priekšlikumiem — apsūdzētāja vai apsūdzētā ierosinājumu.

Atēnu un citu grieķu polišu sarežģītā struktūra un daudzpusīgās funkcijas, komplicētie iekšējās pārvaldes un starptautisko attiecību jautājumi prasīja no pilsoņiem, it īpaši no tiem, kuri tiecās pēc aktīvas politiskās lomas, pēc vadošiem amatiem valsti, lādu zināšanu un sagatavotības līmeni, ko tradicionālā izglītības sistēma nespēja nodrošināt. Lai orientētos Atēnu iekšējās politikas labirintos un rastu optimālus atrisinājumus vēl sarežģītākajos Atēnu ārpolitikas jautājumos, bija jāzina, kas ir cilvēks un kas ir polisa, kas ir likumi un kadas ir to robežas, kādam jābūt pilsonim. Uz šiem un daudziem citiem jautājumiem atbildi nedeva un arī nespēja dot tradicionālā skola un Visuma problemātikai pievērstā filozofija.

Pieprasījums rada piedāvājumu, un kā reakcija uz šo polisas attīstības vajadzību 5.gs. otrajā pusē veidojās sofistu kustība — sofislika, kuras nosaukums atvasināts no vārda sophia, kas nozīmē «prasme, zināšanas, izveicība jebkurā darbības jomā; viltība, gudrība, pieredze; gudrība, zināšanas intelektuālajā darbibā; augstākā, patiesā gudrība», bet vārdam soplīistēs ir nozīme «prātnieks, meistars, mākslinieks, lietpratējs savā nozarē; prasmīgs runātājs; lielībnieks, viltnieks, krāpnieks». Sajā vārdu daudznozīmibā atspoguļojas gan sofistu kustības iekšējais pretrunīgums, gan tās pretrunīgais vērtējums laikabiedru skatījumā.

Sofistu vidū bija pasaules materiālistiskās izpratnes paudēji un domātāji ar noslieci uz ideālismu, pētnieki, kurus nodarbināja Visums, dabas noslēpumi, un filozofi, kuru uzmanības degpunktā bija cilvēks, pārliecināti demokrātijas aizstāvji un nikni tās apkarotāji. Sofistu kustības iekšējās daudzveidības un pretrunīguma uzskaiti varētu turpināt, taču sofisma būtības izpratnei daudz svarīgāki ir visiem solistiem kopīgie atzinumi.

Visiem sofisiiem kopīgs bija atzinums, ka cilvēkam no dzimšanas nepiemīt tās zināšanas, tā prasme un gudrība, kas nepieciešama, lai dzīvotu polisā un — vēl jo mazāk — lai to vadītu. Sīs zināšanas cilvēkam jāapgūst, un filozofa sofista pienākums ir to mācīt, jo viņam ir vajadzīgās zināšanas, prasme un gudrība, ir sophia. Šī sofista sophia ir gluži tas pats, kas amatnieka, tēlnieka utt. māka — lechnē, un, tāpat kā tie par šīs mākas vai tās produkcijas nodošanu citiem saņem atlīdzību, arī sofistam ir tiesības saņemt atlīdzību par savu zināšanu tālāknodo- šanu skolniekiem.

Visi sofisti atzina, ka audzināt un mācīt spēj galvenokārt runātais vārds, un tāpēc viņi lika pamatus zinātnei par vārdu, pētīja priekš meta-jēdziena-vārda savstarpējo saistību, uzskatīja par savu uzdevumu iemācīt pareizi lietot vārdus. Sofisti atzina objekta — dabas, Visuma - un uztverošā, izzinošā subjekta — cilvēka — nemitīgi mainīgo raksturu. Tas bija cēlonis sofisma relatīvismam, t.i., uzskatam par visu lietu un atzinumu nosacītību un mainīgumu, ko Aristofans zobgalīgi raksturoja kā prasmi iemācīt «netaisnu par taisnu tiesā pierādīt» («Mākoņi». 99).' Sie vārdi gan bija apzināts sofistu mācības izkropļojums, jo vispusīgi izglitotais komediogrāfs nevarēja nezināt slavenā sofista Protagora galveno tēzi, ka «cilvēks ir visu lietu mērs», kas ir pārliecinošs arguments pret sofistu mācības relatīvisma pārspīlēšanu, jo cilvēks, kas ir visu lietu mērs, «nav katrs atsevišķais cilvēks, empīriskais indivīds, bet cilvēks pats par sevi, cilvēks vispār»,[4] precīzāk, brīvais polisas pilsonis, kurš ir mēraukla pareizajam un nepareizajam, labajam un ļaunajam.

No iepriekš teiktā izriet, vēl viena visiem sofistiem kopīga pazīme, proti, viņu radošais novatorisms, viņu kritiskā nostāja pret jebkurām tradīcijām, pat pret reliģiskajiem kultiem, kas bija obligāti visiem polisas pilsoņiem. Tas arī bija cēlonis Atēnu sabiedriskas domas naidigi nicinošai nostājai pret sofistiem. «Cilvēku no agoras»— ierindas atēnieti — kaitināja sofistu izsmalcinātais runas veids, ko ne bez pamata uzskatīja par viņu intelektuālā aristokrātisma un elitārisma demonstrāciju; viņu mulsināja sofistu skepticisms un relatīvisins, viņu drosmīgā, bet, pēc atēniešu priekšstatiem, izaicinošā, kritiskā nostāja pret ierastajām vērtībām un autoritātēm, pret principu «tāpat kā visi», kas radīja stabilitātes izjūtu. «Cilvēkam no agoras» sofisti, kuri gandrīz visi bija ārzemnieki, likās arī aizdomīgi kā neatēnieši, kuru uzvedībā un mācībā atēniešiem daudz kas šķita svešs, neatēnisks. Bet tieši šī neatēniskā, ārzemnieciskā izcelsme ierindas atēnieša acīs bija arī izskaidrojums, pat zināms attaisnojums sofistu savdabīgumam.

Taču šie «mīkstinošie apstākli» nebija spēģā attiecībā uz domātāju, kurš bija atēnietis pēc izcelsmes un piedereja pie atēniešu pilsoņu saimes, bija viens no tipiskajiem un spilgtākajiem Atēnu, atēniešu polisas pārstāvjiem, bet kurā «cilvēks no agoras» izjuta sev kaut ko svešu un tāpēc draudīgu. Sī nojauta arī bija iemesls tam, ka sabiedriska doma (un Aristofans kā tās reprezentants) identificēja Sokrātu ar sofistiem.

«Grieķu vēstures varonis ir amatnieks. 5. un 4. gadsimtā p.m.ē.

Grieķija ir amatnieku civilizācija»,[5] pie kuras pēc izcelsmes piederēja arī 469. gadā p.m.ē. dzimušais Sokrāts: viņa tēvs bija akmeņkalis vai tēlnieks, māte — bērnu saņēmēja. Sokrāts vienmēr ar lepnumu uzsvēra savu piederību pie šīs Atēnām tipiskās sociāli profesionālās vides un sevi dēvēja par «amatnieku», kurš līdzīgi tēlniekam veidojot cilvēku un līdzīgi bērnu saņēmējai palīdzot ieraudzīt gaismu gudrībai.

Tai pašā laikā Sokratam piemita īpašibas, kas viņu atšķīra no pārējiem pilsoņiem un no visa tā, ko atēnieši atzina par «pareizu», «vispāratzītu». Sokrāts bija ļoti neglīts — neliela auguma un drukns, ar īsām kājām un lielu vēderu, pliku galvu, platu degunu un izliektu pieri. Gan Sokrāts pats, gan viņa skolnieki mērķtiecīgi akcentēja šo neglītumu kā Sokrātā savdabīguma apliecinājumu. Tam arī kalpoja skolnieku aprakstos izplatītais Sokrātā salīdzinājums ar Silēnu—puscilvēcisku, pusdzīvniecisku mitoloģisku būtni ar atbaidoši neglītu ārieni, bet neizsīkstošu jaunrades spēku; šis salīdzinājums ietvēra sevī arī norādi uz Sokrāta ne gluži cilvēcisko, pat pārcilvēcisko dabu, kas izpaudās viņa daimonijā.

«Tā ir kāda dievišķa, daimoniska zīme.. Jau kopš bērnības dzirdu kādu balsi, kura ikreiz, kad tā liek sevi manīt, tikai atrunā mani no tā, ko dzīros darīt, bet nekad nemudina uz to.»(Platons. Apoloģija, 19; sal.: Ksenofonts. Atmiņas par Sokrātu, I, 1., 2—4; Plūtarhs. Par Sokrātā daimoniju.) Sis un citi līdzīgi Sokrātā daimonija apraksti neļauj to interpretēt kā metaforu sirdsapziņai. Sokrātā daimonijs bija kāda patstāvīga parādība, kāds darbīgs spēks, taču ne kaut kas ārpus Sokrātā esošs, bet viņam iekšēji piemītošs, viņa būtības iemiesojums un viņa dievišķās izredzētibas apliecinājums, par kura «realitāti» vienādi pārliecināti bija gan Sokrātā skolnieki — ar atzinīgu bijību—, gan «cilvēks no agoras»— ar nosodošu bijību.

Izejas punkts un kodols Sokrātā pārdomām par cilvēku bija formula «Izzini pats sevi», kuras sokratisko izpratni Ksenofonts raksturo šādi: «Kas pazīst sevi, tas zina, kas viņam noderīgs, un prot labi izšķirt, ko viņš spēj un ko ne. Nodarbodamies ar to, ko prot, viņš sev sagādā visu, kas vajadzīgs, un gūst panākumus.» (Ksenofonts. Atmiņas par Sokrātu, IV, 2., 25—26.) Taču šāda šauri utilitāra pieeja neizsmēla principa «Izzini pats sevi» sokratisko izpratni, un Platona dialogā «Harmīds» (kas nav ievietots šajā krājumā) Sokrāts precizēja, ka «dzīvot pareizi un laimīgi nozīmē dzīvot nevīs ar vispārīgām zināšanām.., bet tikai ar tām, kas attiecas uz labo un ļauno». Sāda Delfu tempļa uzraksta interpretācija bija vērsta pret sofistu sludināto viszināšanu, tās orientāciju uz ārējo noderīgumu un pauda Sokrātā mācības nākamo svarīgo atzinumu — ka «tikumība ir -zināšana».

«Sokr-ķīra gudrību no tikumības.. Arī taisnīgums un ikviena cita laba r-v '>a, pēc Sokrāta atzinuma, esot gudrība.» (Ksenofonts. Atmiņas p r e ukratu, III, 9., 4—5.) Tas liecina par Sokrātā ētiskās koncepcii , onālistisko, intelektuālo būtību. Sokrāts atzina, ka tieši saprāts i» kas atšķir cilvēku no dzīvnieka, pacel viņu pāri visām dzīva jam i.Mi' r -.i. Taču atšķirībā no visaptverošās, izsmeļošās dievišķās gudrības cilvēks nevar būt gudrs, zinošs visos jautājumos. Tāpēc cilvēka gudrības mērķis ir zināt robežu starp savu zināšanu un nezināšanu, kā arī izraudzīties savu zināšanu objektu. Katrs cilvēks, ja viņš ir saprātīgs un gudrs, zina kaut ko savu: amatnieks prot savu amatu, dzejnieks prot dzejot, valstsvīrs — risināt valsts dzīves jautājumus utt. Taču šīs zināšanas, lai cik tās noderīgas un vajadzīgas, vēl nav īstenās zināšanas — tādas ir vienīgi labā un (aunā, pareizā un nepareizā zināšana. «Cilvēku, kurš, zinādams, kas ir labs un cildens, atbilstoši rīkojas un, saprazdams, kas ir nekrietns, no nekrietnuma vairās, viņš [Sokrāts] dēvēja par gudru un tikumīgu.» (Ksenofonts. Atmiņas par Sokrātu, III, 9., 4.)

Cilvēka domas vēsturē, viņa ētisko meklējumu gaitās līdz tam nekad nebija skanējusi un vēlāk tikai reti skanēs tik kvēla pārliecība par cilvēka saprāta suverēno spēku, zināšanu dominējošo lomu cilvēka rīcībā. Taču būtu nepareizi vienpusīgi pārspīlēt Sokrātā ētiskās mācības intelektuālismu un racionālismu, jo viņš pārāk labi pazina cilvēku, lai ignorētu ne vien iracionālo, emocionālo faktoru, bet arī no cilvēka neatkarīgo ārējo spēku iedarbību uz viņa izvēli starp labo un ļauno. Tāpēc Sokrātā mācībā tik plašu vietu aizņem pārdomas par polisas būtību un likumu dabu, par valdītāju pienākumiem un pilsoņa attieksmi pret polišu, par «es» un «mēs» attiecībām.

Polisa, mācīja Sokrāts, ir reizē dievišķs un cilvēcisks iestādījums, dievu augstākās gudrības iemiesojums un cilvēku veidojums, viņu saprāta veikums. Ar atzinumu par polisas divdabīgo būtību Sokrāts novērsa sofistu relatīvismu polisas izpratnē, kā arī izcēla polisas stabilo, objektīvo vērtību, tās pārākumu par atsevišķo pilsoni. Polisas dievišķā un cilvēciskā esamība atkārtojas arī likumos, jo pastāv nerakstītie dievišķie likumi un rakstītie cilvēku likumi, kuriem kopīga ir kardinālā iezīme, ka to pamatā ir taisnība, ka likumi ir taisnība. «Kas ir likumīgi, tas ir taisnīgi,» mācīja Sokrāts (Ksenofonts. Atmiņas par Sokrātu, IV, 4., 12), noraidīdams sofistu tēzi par likumu — it īpaši cilvēku rakstīto likumu relatīvo vērtību. Likumu un taisnības identitāte ir nepieciešamais priekšnoteikums pilsoņu vienprātībai, bez kuras polisa nevar pastāvēt. Taču vienprātība nebūt nenozīmē, «lai vispār viens un tas pats būtu pa prātam visiem» (Ksenofonts. Atmiņas par Sokrātu, IV, 4., 16), neparedz pilsoņu unifikāciju un nonivelēšanu,. bet gan, gluži otrādi, atšķirīgu, tikai atšķirīgi labu un taisnīgu indivīdu vienādu, apzināti atbildīgu paklausību likumiem.

Taču reālās polisas, to vidū arī Atēnas, maz atbilda šim ideālam, tāpēc tik asa bija dilemma: kā rīkoties labajam, tikumīgajam pilsonim, ja polisas pārvaldes forma, tās valditāju lēmumi, cilvēciskie likumi nav īsti labi, tikumīgi vai pat slikti, netikumīgi? Labā, tikumīgā pilsoņa pienākums tādā gadījumā ir ietekmēt polišu, tās valdītājus un likumus, lai tos labotu, bet, ja tas neizdodas, pilsonis nedrīkst novērsties no savas polisas, pamest to, jo dievišķā un cilvēciskā polisa ir absolūtais labums, turpretī nepareiza pārvaldes forma, nepareiza rīciba, netaisnīgs tiesas spriedums — tikai pārejošs ļaunums. Tāpēc ari Sokrāts kategoriski noraidīja Kritona piedāvājumu izbēgt no cietuma, jo vai viņš, Kritons, nezinot, «..ka dievu un visu prātīgo cilvēku acīs dzimtene ir dārgāka, svētāka un cienījamāka par tēvu un māti un pārējiem priekštečiem? Ka pret dzimteni, ja tā ir dusmīga, jāizturas ar lielāku bijību nekā pret tēvu?.. Ka vajag to vai nu pārliecināt, vai darīt, ko tā prasa, mierīgi paciešot, ko tā mums liek..? ..Ka lietot varu pret māti vai tēvu un vēl jo vairāk pret dzimteni ir noziegums?» (Platons. Kritons, 12.) Un tāpēc arī Sokrāts izdzēra indes kausu, jo «šo ce|u mums norāda dievība» (turpat, 16).

Pret Sokrātu vērstās apsūdzības pirmais punkts skanēja: «Sokrāts noziedzas., ar to, ka neatzīst valsts atzītos dievus, bet ievieš jaunas dievības» (Diogens Lāertietis. Slavenu filozofu dzīve, uzskati un izteikumi, II, 5., 40), un nevar noliegt, ka apsūdzētājiem bija pamats šādai apsūdzībai. Atšķirībā no daudzu sofistu visai skeptiskās attieksmes pret dieviem Sokrāts bija pārliecināts par dievu esamību, atzina viņus par augstākās, absolūtās gudrības iemiesojumu, par Visuma,un cilvēka radītājiem, turklāt «Sokrāts ticēja, ka dievi zina visu., un ka dievi visur ir klāt un cilvēkiem dod norādījumus visās viņu dzīves jomās» (Ksenofonts. Atmiņas par Sokrātu, I, 1., 19). Tātad nav ne mazāko šaubu par Sokrātā ticibu dieviem. Bet dievi viņa izpratnē būtiski atšķīrās no vispārpieņemtās uztveres: Sokratam tie bija daudz vairāk vispārināti un netveramāki. Turklāt Sokrātā ticība bija daudz dziļāka un patiesāka par ierindas atēnieša parasti ārišķīgo, tīri formālo reliģiozitāti, un, galvenais, Sokrāts savu reliģiozitāti pamatoja arī ar saprāta argumentiem. Cilvēku vairums «saprot, ka ne jau putni vai nejauši pretimnācēji zina, kas noderīgs pareģojuma tīkotājam, bet ka to ar viņu starpniecību dara zināmu dievi, un arī Sokrāts bija tajos ieskatos. Taču cilvēki lielākoties saka, ka putni vai pretimnācēji viņus brīdinot vai ko iesakot, Sokrāts turpretim, kā domāja, tā arī runāja: viņš saņemot norādījumus no daimonija.» (Ksenofonts. Atmiņas par Sokrātu, I, 1., 3—4.)

Visas liecības par Sokrātu, viss, ko saka gan viņa apsūdzētāji, sākot ar Aristofanu un beidzot ar Melētu, gan viņa aizstāvji, norāda, ka «cilvēku no agoras» mulsināja un kaitināja ne tik ļoti tas, ko Sokrāts mācīja, ne viņa filozofijas priekšmets, bet vislielāko sava niecīguma un nepilnvērtības izjūtu «cilvēkā no agoras» izraisīja tas, kā Sokrāts mācīja, viņa filozofijas metode (Ksenofonts. Atmiņas par Sokrātu, IV, 2., 40, u.c.). Un jāatzīst, ka nojauta šo cilvēku nemaldināja, jo Sokrātā metode ir vairāk novatoriska nekā viņa filozofijas priekšmets,— Sokrātu pai Sokrātu padara tieši sokratiskā metode.

Sokrātā ētiskās mācības kodols bija atzinums «Tikumība ir zināšana», bet kas ir zināšana un kādai jābūt zināšanai, lai tā būtu tikumība? Sokrāts atzina, ka īsteni pareizi ko zināt nozīmē gūt izsmeļošu un vispusīgu priekšstatu par to, izveidot skaidru, no pretrunām brīvu jēdzienu par priekšmetu, jo «nepareizs izteiksmes veids ir ne vien pārkāpums, kas skar lietas būtību, bet ari nodara ļaunumu dvēselei» (Platons. Faidons, 64). Taču ir «milzum daudz lādu cilvēku, kas iedomājas ko zinām, bet īstenībā zina maz vai nezina neko» (Platons. Apoloģijā, 10), jo katra cilvēka apziņu piesārņo no senčiem pārņemtie vai sabiedriskās domas izveidotie maldīgie priekšstati. Filozofa pirmais pienākums palīdzēt cilvēkam atbrīvoties no šīm pseidozināšonām, un šo uzdevumu veica Sokrātā eironeia — ironija, rūpīgi pārdomātā jautājumu sistēma, ar kuru Sokrāts atsedza nepareizības un pretrunas sarunbiedru spriedumos, lika pašiem atzīt savu iepriekš par pareiziem uzskatīto spriedumu nepareizumu, savu par izsmeļošiem atzīto priekšstatu nepilnīgumu. Sokrātā ironija bija iedarbīgs līdzeklis, kas palīdzēja atraisīties no ierastā un vispārpieņemtā, pārvarēt tradīcijas inerci un sagatavot cilvēku radošās, pareizās domas meklēšanai. Tāpēc arī Sokrātā galvenā tēze «Es zinu, ka nekā nezinu» nebija vienpusīgs sofistu skepticisma un relatīvisma atkārtojums, bet ietvēra nepareizu, nepilnīgu zināšanu noliegumu un augsnes sagatavošanu īstenajām, pareizajām zināšanām, kuru meklēšanu un apgūšanu Sokrāts pielīdzināja savas mātes, bērnu saņēmējas, prasmei —«majeitikai» (gr. maicutikē) un arī nosauca tādā pašā vārdā, kas Sokrātā izpratnē apzīmē pareizu, pilnīgu zināšanu, viennozīmīgu un nepretrunīgu jēdzienu saņemšanas prasmi.

Ironija un majeitika kopā veidoja sokratiskās metodes kodolu — viņa dialektiku, par kuras nozīmīgumu Sokrāts norādīja, ka tādā kārtā «..cilvēki kļūstot tikumiski pilnvērtīgi, ļoti laimīgi un ļoti spēcīgi dialektikā» (Ksenofonts. Atmiņas par Sokrātu, IV, 5., 12). Jēdzienu «dialektika», kas atvasināts no darbības vārda dialegein, dialegesthai (atlasīt, izmeklēt, izdalīt; pārrunāt, pārdomāt, pārspriest; aprunāties, sarunāties), lietoja gan sofisti, gan Sokrāts, taču sokratiska dialektikas izpratne bija tiešs pretstats sofistiskajai: sofistiem dialektika bija prasme polemizēt, Sokratam — prasme domāt, spriest; sof istiskā dialektika vienmēr bija monologs, kas virzījās no aktīvā runātāja — solista uz pasīvo klausītāju; Sokrātā dialektika vienmēr bija dialoģiska.

Dialogam ir raksturīga «orientācija uz pašu domāšanas procesu, uz strīdu tā iekšējā attīstība»[6]. Taču dialogs pilda šo funkciju tikai tad, ja tā ir saruna starp vienlīdzīgiem sarunbiedriem. Sokratiskie dialogi šai ziņā ir paraugs, jo tajos nav skolotāja, kurš «māca», un skolnieka, kas «mācās», bet ir divi gandrīz līdzīgi partneri, kuri kopā meklē un atklāj īstenību, taisnību,— «gandrīz līdzīgi», jo viens no viņiem, Sokrāts, jau dialoga pašā sākumā zina meklēto patiesību. Sokrāts par sevi teica: «Un vispār nekad neesmu nevienam bijis par skolotāju» (Platons. Apoloģija, 21), t.i., šā vārda parastajā nozīmē: skolotājs ir skolotājs tad, kad viņš saviem skolniekiem ir nevis tas, kas māca vai pamāca, bet gan tas, kas kopā ar viņiem mācās. Sokrāts bija viens no visu laiku izcilākajiem skolotājiem, un arī tas nosaka viņa vietu un nozīmi cilvēces vēsturē,— taču viņa tieksme visus mācīt un audzināt neapšaubāmi bija viens no cēloņiem 399. gada traģēdijai.

Dažkārt apgalvo, ka cēlonis Sokrātā nemirstīgajai slavai ir ne tik daudz viņa mācības nozīmīgums kā viņa traģiskā nāve. Saja apgalvojumā ir patiesibas grauds, taču nevis tāpēc, ka nāve būtu aizēnojusi Sokrātā mācību, bet gan tāpēc, ka tieši šī traģiskā nāve — Sokrāts to saprata un gribēja (Platons. Apoloģija, 29, u.c.)— bija viņa dzīves, darbības un mācības vainagojums, tās visspilgtākais un vispārliecinošākais apliecinājums, kas izrietēja no pašas «zvaigžņu stundas» būtības.

«Zvaigžņu stundas» jaunās izpausmes visās dzī.ves jomās — īpaši zinātniski loģiskās domāšanas un uz tās dibinātā pasaules modeli izveidošanās — visur noritēja asā konfrontācijā ar mitoloģisko domā šanu un tās radīto pasaules modeli, kuru pusē bija gadu tūkstošu autoritāte un tradīcijas milzīgais inerces spēks, sevišķi tautas masās. Ši neizbēgamā un vispārējā konflikta asums bija atšķirīgs dažādos reģio nos, galvenokārt atkarībā no sociāli politiskās cīņas spraiguma attiecī gajā vietā. Tieši pēdējais faktors 5.—4.gs. mijā piešķīra konfliktam sevišķu asumu Grieķijā, kur tikai 404. gadā beidzās postīgais Peloponē sas karš, kura sekas sevišķi katastrofāli izpaudās pieveiktajās Atēnās Seit pēc sagrāves karā varu bija sagrābuši uzvarētājas Spartas ielikteņi, t.s. Trīsdesmit tirāni. 403. gadā demokrātiem gan izdevās gāzt oligarhu asiņaino režīmu, bet atjaunotā demokrātija Atēnās vēl bija vāja un nestabila. Sādā situācijā demokrātijas līderiem bija svarīgi iebiedēt vēl ietekmīgos oligarhus, stiprināt tradicionālās vērtības un demokrātiskos iestādījumus. Sabiedriskajai domai, «cilvēkam no agoras» piemita tieksme savās nelaimēs un bēdās vainot nevis īstos, dažkārt neaizsniedzamos vaininiekus, bet par «grēkāžiem» izraudzīties turpat lidzās esošus, visiem labi pazīstamus cilvēkus, kas varētu likties bīstami. Tāds «cilvēkam no agoras» jau sen šķita Sokrāts, kura intelektuālais aristokrātisms asociējās ar oligarhu politisko aristokrātismu, kura demokrātisko iestādījumu trūkumu kritika atgādināja oligarhu pretde mokratisko darbību nesenajā pagātnē un kura atzinīgie izteicieni pai dažām spartiešu paražām un iestādījumiem (Ksenofonts. Atmiņas par Sokrātu, IV, 4., 15, u.c.) modināja aizdomas par simpātijām pret Atēnu demokrātijas mūžseno ienaidnieku Spartu.

Tāpēc spriedums Sokrātā prāvā 399. gadā nebija juridiska kļūda vai nelaimīga nejaušība, bet gan traģiska likumsakarība, ko radīja subjektīvais faktors — Sokrala dzīve, darbība un mācība—un objektīvie cēloni ekumeniskā, visgrieķiskā, it īpaši atēniskā mērogā.

Pastāvēja dzi|a pretruna starp to, ko Sokrāts gribēja un cerēja panākt ar savu dzīvi, darbību un mācību, un to, kā šī dzīve, darbība un mācība iedarbojās. Subjektīvi Sokrāts bija pārliecināts, ka viņa neparastā, netradicionālā reliģiozitāte būs par paraugu un priekšzīmi pilsoņu tikumiskajai pilnveidošanai, bet objektīvi Sokrātā dievu izpratne vērsās pret polisas tradicionālajiem reliģiskajiem priekšstatiem un kultiem; viņa daimonijs nozīmēja tādu personības autonomijas pakāpi, kas attālinājās no polisas parastās «es» un «mēs» dialektiskās saistības un tuvojās polisai bīstamai «es» un «mēs» atsvešinātibai. Subjektīvi Sokrāts gribēja «..ikvienu no jums pārliecināt.., lai viņš kļūtu jo krietnāks un prātīgāks» (Platons. Apoloģijā, 26), un nebija vainīgs, ka divi Jaunākie Atēnu demokrātijas ienaidnieki — Alkibiāds un Kritijs — nāca no viņa skolnieku vidus, bet objektīvi Sokrātā intelektuālais aristokrātisms, viņa pret vispārpieņemto, vispāratzīto vērstā ironija varēja sekmēt un arī sekmēja pārmērīgu individuālismu ne tikai intelektuālajā sfērā, bet arī citās jomās, piemēram, politiskajā, tajos viņa klausītājos, kuros bija priekšnosacījumi šādai evolūcijai. Nav nekādu šaubu, ka subjektīvi Sokrāts gribēja palīdzēt cilvēkiem k)ūt labākiem, taisnīgākiem un tikumīgākiem un ar to sekmēt Atēnu, polisas nostiprināšanos un atjaunošanos, taču objektīvi Sokrāts iedragāja polisas tradīcijas un paražas, ārdīja pilsoņu relatīvo vienlīdzību intelektuāli ētiskajā plāksnē, vājināja polisas saimes vienotību un saasināja pretrunas tajā.

Tik krasa pretruna, tik dziļa plaisa starp subjektīvi gribēto un objektīvo iznākumu bija traģēdija, jo traģiskāka tāpēc, ka Sokrātā dzīve, darbība un mācība pati ietvēra objektīvās realitātes nosacītos pret polišu vērstos atzinumus. Nosaukums šai objektīvajai realitātei ir «grieķu polisas krīze 4. gs. p.m.ē.». Krīze ietvēra vairākas radikālas pārmaiņas polisas būtibā: polisas noslēgtības sairumu un svešinieku ieplūšanu tajā, pilsoņu saimes relatīvās mantiskās un sociālās vienlīdzības izzušanu un tās krasu diferenciāciju, pilsoņu saimes politiskās aktivitātes mazināšanos un politiskās vienaldzības pieņemšanos, polisas tradicionālo vērtību noniecināšanu un pakāpenisku jaunu vērtību izveidošanos, pāreju no «es» dialektiski pretrunīgās, bet obligātās saistības ar stipru, saliedētu polišu uz «es» atsvešināšanos, pretī nostatīšanu novājinātam «mēs»— polisai. Tas visā pilnībā atklāsies tikai vēlāk, pēc Sokrātā nāves, taču ģeniāla cilvēka ģenialitāte izpaužas tādējādi, ka viņš redz tālāk un dziļāk par saviem laikabiedriem, un Sokrātā dzīvē, darbībā un mācībā var saskatīt izpaužamies reālās polisas krīzes reālās pazīmes. Tāpēc arī Sokrātā subjektīvi gribētais — polisas, Atēnu nostiprināšanās un atjaunošanās — bija ilūzija. Rodas iespaids, ka mūža nogalē Sokrāts to nojauta vai pat saprata, tāpēc Sokrātā pēdējos brīžos, ka liecina visi apraksti, strāvo patiesa atvieglojuma, savas traģiskās nastas nokratišanas sajūta.

Vēsturnieka pienākums, ir ne vien izpētīt sabiedrisku parādību, bet arī to novērtēt, it īpaši, ja runa ir par tik nozīmīgu parādību kā Sokrāts. Tāpēc ari gadu tūkstošos strīdīgais jautājums par vainu un vainīgo 399. gada prāvā ir būtiski nozīmīgs. Sokrāts bija nevainīgs tāpēc, ka subjektīvi gribēja redzēt savus atēniešus labākus un tikumīgākus, savas Atēnas — stiprākas un varenākas, bet reizē viņš bija vainīgs, jo objektīvi sekmēja pilsoņu saimes sairumu, Atēnu novājināšanos. Atēniešu pilsoņu saime un Hēliaja bija nevainīga tai ziņā, ka sauca pie atbildības cilvēku, kura dzīve, darbība un mācība bija reāls drauds polisas pamatiem, taču reizē vainīga, vispirms, ar to, ka šā cilvēka dzīve, darbība un maciba bija objektīva un nepieciešama procesa izraisīta un tāpēc nenovēršama, otrkārt un galvenokārt, ar to, ka veltīgs un noziedzīgs ir mēģinājums nogalināt domu; nobendēt var tikai domātāju, bet doma, ja ta ir progresīva, dzīvos un pārdzīvos ne tikai savu radītāju, bet arī viņa bendes. To saprata Sokrāts, un viņa vārdi: «Ja iedomājaties, ka, nogalinādami cilvēkus, varēsit panakt, lai jūs nepeļ par to, ka dzīvojat nepareizi, tad jūs maldāties. Sis līdzeklis nav ne īsti drošs, ne godīgs. Godīgākais un vienkāršākais līdzeklis ir neiznīcināt citus, bet censties pašam kļūt pēc iespējas labākam.» (Platons. A|wloģija, 30.)

Tas ir atgādinājums un brīdinājums cilvēcei, īpaši mūsdienās, kad senā domātāja varbūt naivā un pārspīlētā, bet cēlā pārliecībā par saprāta visspēcīgumu, par īstenu zināšanu spēju padarīt cilvēku labāku, par nepieciešamību kritiski novērtēt savu un apkārtējo pasauli ir iedarbīgs cīņas līdzeklis pret duļķaino nacionālisma un tumsonības, fanātisma un neiecietības, pūļa instinktu pārvērtēšanas un indivīda noniecināšanas vilni.

Gribētos, lai lasītājs visu iepriekš teikto neuzskatītu par «Sokrātā mīklas» atrisinājumu, bet vienīgi par ierosinājumu secinājumam «Es zinu, ka nekā nezinu» attiecībā uz Sokrātu un sava Sokrātā meklēšanai un atrašanai. Krājumā iekļautā materiāla atlase padara šādu meklēšanu un atrašanu iespējamu, jo tulkotāja mērķis bijis atlasīt dažādu autoru dažkārt ari pretrunīgās liecības par Sokrātu, lai tās kopumā atspoguļotu Sokrātā dzīves, darbības un mācības daudzpusību un tādējādi dotu katram lasītājam iespēju patstāvīgi risināt «Sokrātā mīklu» un varbūt ari atkārtot Ksenofonta vārdus: «Ar šīm īpašībām Sokrāts manās acīs bijis tāds, kāds vien var būt ideāli krietns un laimīgs cilvēks. Kas to apšauba, tas lai salīdzina Sokrātā un citu cilvēku tikumisko stāju un tad spriež pats.» (Atmiņas par Sokrātu, IV, 8., 11 )

J Veinbergs

SATURS

Platons. faidons…………………………………………………………………… 5

Sokrātā aizstāvēšanās runa (Apoloģijā) …. 13

Kritons……………………………………………. 4i

Ksenofonts. atmiņas par sokrātu

I  grāmata

1. Autora domas par apsūdzības pirmo punktu . . 56

2. Autora domas par apsūdzības otro punktu . . .59

4. Saruna ar Aristodēmu par dievu eksistenci . . .71

5.  TOC \o "1-3" \h \z Par savaldību . . . …………………………………………… .74

6.  Saruna ar Antifontu par dažiem dzīves principiem 76

II   grāmata

1. Saruna ar Aristipu par savaldību un pieticību . 78

2. Saruna ar dēlu par cieņu pret māti……………………… .83

3. Saruna ar Hairekratu par brāļu saticību . . .86

4.  Saruna par draugiem…………………….. … .90

5. Saruna ar Antistenu par draugu vērtību … 91

7. Saruna ar Aristarhu par tuvinieku iesaistīšanu darbā 92

8.  Saruna ar Eitēru par darba izvēli …. 95

III    grāmata

2. Saruna par karavadoņa pienākumiem . . 96

3.  Saruna par hiparha pienākumiem … 97

4. Saruna par Nikomahīdu par karavadonim nepieciešamajām īpašībām 100

5.  Saruna ar Periklu jaunāko par atēniešiem . 102

6.  Saruna ar Glaukonu par valstsvīram nepieciešamajām zināšanām…….. 106

7. Saruna ar Harmīdu par iesaistīšanos valsts darbā . . 110

8. Saruna ar Aristipu par labā un skaistā jēdzieniem . 111

9. Par dažu jēdzienu definējumu … …. 113

10. Sarunas ar gleznotāju Parrasiju, tēlnieku Kleitonu

un bruou kalēju Pistiju-…………………………… • • 116

11. Saruna ar hetēru Teodoti par draugiem . . 119

12. Saruna ar Hpigenu par fizisko rūdījumu 123

13. Dažas Sokrātā pamācības ikdienai . . 125

IV grāmata

Par nepieciešamību mācīties………………………… 126

Saruna ar Eitidēmu par nepieciešamību iegūt izglītību .128

4.  Saruna ar sofistu Hipiju par taisnības jēdzienu . . 138

5. Saruna ar Eitidēmu par savaldību . . . 144

6.  Dažu jēdzienu dialektiskā definēšana … .147

7.  Par dzīves praksē nepieciešamajām zināšanām 152

8. Par Sokrātā nāvi… … . 154

Sokrātā aizstāvēšanas runa (Apoloģija) . . . .157 Dzīres……….. 160

Plūtarhs. Par Sokrātā daimoniju………………………………………….. 174

Ailiāns. Vēstures raibumi…………………………………………………….. 181

Diogens Lācrlietis. Slavenu filozofu dzīve, uzskati un izteikumi. II grāmata. 5. Sokrāts 187

222

Ā. Feldhūns. Paskaidrojumi……………………. .197

J■ Veinbergs. sokrāts — mīkla un traģēdija

NETVERAMAIS SOKRĀTS Sastādītājs un tulkotājs Ābrams Feldhūns

Redaktore J Roze Mākslinieciskā redaktore M Dragūne Tehniskā redaktore M Jaunzeme Korektore L. Kamene

Nodota salikšanai 31 03.86 Parakstīta iespiešanai 10.09.86. Formāts 84X108/32 Tipogrāfijas papirs Ne 2 Baltikas garnitūra Augstspiedums 13,44 uzsk. iespiedi., 14,90 uzsk.. kr nov f 14,94 izdevn. 1 Metiens 30 000 eks Pašūt N? 618-5 Cena 1 rbl Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju

bulv 24 Izdevn N? 11/32441/J-2882 Izdevums sagatavots dialoga sistēmā DIS, piedaloties Nozares kolektīvās lietošanas informatīvajam skaitļošanas centram. Programmētāji I Bulkins un G. Zaharičevs

Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poli gjāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā Blaumaņa ielā 38/40 Vāku un ielikumu iespiež Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē II

Ne 660 Netveramais Sokrāts: Sokrāts sengrieķu domātāju un rakstnieku atmiņās/ No sengrieķu vai. tulk. un komentārus uzrakst. A. Feldhūns; Pēcv. aut. J. Veinbergs.— R.: Liesma, 1987.—239 Ipp.— (Stāsti par vēst.).

4704000000—11

f- 150—87 87.3

m(801)—87

sāja

sērijā iznāk

l.purs

tālajos pilskalnos

n. frids ķeizariene

a. adamovics vilkaci

a. jakubovs ulugbeka dārgumi

v. zemgars kad mostas bronza

v. p i k u l is

dzelzs kancleru kauja v. s o b k o

berlīne — mana sāpe

n.kons zelta aunāda

j. k alniņs hronists un velns

l. purs sūrābele pilskalnā

2. «Jā, tev taisnība,» Parrasijs atbildēja.

«Un, tā kā grūti atrast cilvēku, kurā viss būtu nevainojams, jūs, gribēdami izveidot daiļus tēlus, no vairākiem

147

8. Un Harmlds sacīja: «Draugi, Nīkerats vēlas pārrasties mājās, ozdams pēc sīpoliem, lai viņa sieva noticētu, ka nevienam nav ienācis prātā viņu skūpstīt.»

«Taču, pie Zeva,» Sokrāts teica, «mums draud citas — zobgalību briesmas. Sīpoli, liekas, īstenībā ir garšviela,

1. Tad sacīja Kallijs: «Vai tu, Kritobūl, nevēlies tagad stāties pretim Sokratam, lai izšķirtu strīdu par to, kurš skaistāks?»

«Nē, pie Zeva, to viņš nevēlēsies,» Sokrāts teica, «jo, domājams, redz, ka savedējs pie tiesnešiem ir lielā cieņā.»

3. «Vai skaistums, tavuprāt, ir sastopams tikai cilvēkā vai vēl kur?»

«Pie Zeva,» atbildēja Kritobūls, «tas, manuprāt, sastopams ari zirgā, vērsī un daudzos nedzīvos priekšmetos. Tā, piemēram, zinu, ka ari vairogs ir skaists un tāpat zobens vai šķēps.»

4. «Bet kā tas iespējams,» Sokrāts turpināja, «ka tie, cits citam nemaz nebūdami līdzīgi, visi ir skaisti?»286

1 ABepnmjeB C. I~Io3Thi a panHeBH3aHrnHCKOH AHTepaTypbi. M., 1977, c. 171.

1 Antīkā komēdija. R., 1979, 5t.lpp.

[1] arī māksliniekiem, kuriem viņu arods kalpo par iztikas avotu, Sokrāts, sarunādamies ar viņiem, prata būt noderigs.

Tā, piemēram, viņš kādudien iegriezās pie gleznotāja Parrasija un sarunā ar viņu sacīja:

«Parrasij, vai glezniecība neatveido to, ko redzam? Ieliekto un izliekto, ēnu un gaismu, cieto un mīksto, nelīdzeno un gludo, jaunu un vecu miesu jūs attēlojat, to visu atdarinādami ar krāsām.»

[2] un bez tam zinu vēl ko — to varēsit tūdaļ pat izmēģināt. Proti, Homērs kaut kur saka: «Un vēl sipoli — uzkoda dzērienam.»266

Ja kāds atnestu sīpolus, jūs uzreiz no tā gūsit labumu — dzersit ar jo lielāku baudu.»

[3] «un tomēr no cīņas nevairos,» kritobūls atteica. «Pierādi, ja tev ir pretēji argumenti, ka esi skaistāks par mani! Tikai,» viņš piebilda, «lai novieto tuvāk gaismekli.»

«Tad aicinu tevi uz pratināšanu mūsu prāvā,» Sokrāts teica. «Atbildi!»

«Jautā!»

[5] brisv. i.e raetne et l'autre dans la strueture ontologique du

«Timee» ;Jii l'laton. Paris, 1974, p. 31—54.

[6] yrvehko c.a. noAHTmiecKHe yienn5i Apcnnero PiiMa. M„ 1977, c. 7.

Content

Feldhūns Ābrams Netveramais Sokrāts

PLATONS (427 —347.g.p.m.ē.

PLATONS SOKRĀTĀ AIZSTAVĒŠANAS RUNA (APOLOĢIJA)24

PLATONS KRITONS

AUTORA DOMAS PAR APSŪDZĪBAS OTRO PUNKTU

SARUNA AR ARISTODEMU127 PAR DIEVU EKSISTENCI

PAR SAVALDĪBU

SARUNA AR ANTI FONTU136 PAR DAŽIEM DZĪVES PRINCIPIEM

II grāmata 1 SARUNA AR ARISTIPU" PAR SAVALDĪBU UN PIETICĪBU

SARUNA AR DĒLU PAR CIENU PRET MĀTI

SARUNA AR HAIREKRATU PAR BRĀĻU SATICĪBU

SARUNA PAR DRAUGIEM

SARUNA AR ANTISTENU'0 PAR DRAUGU VĒRTĪBU

SARUNA AR ARISTARHU152 PAR TUVINIEKU IESAISTĪSANU DARBĀ

SARUNA AR EITERU'™ PAR DARBA IZVĒLI

III grāmata 2 SARUNA PAR KARAVADOŅA PIENĀKUMIEM

SARUNA PAR HIPARIIA'" PIENĀKUMIEM

SARUNA AR NIKOMAHUDU"'' PAR KARAVADONIM NEPIECIEŠAMAJAM ĪPAŠĪBĀM

SARUNA AR PERIKLU JAUNĀKO"3 PAR ATĒNIEŠIEM

SARUNA AR GLAUKONU PAR VALSTSVĪRAM NEP1ECIEŠAMAJĀM ZINĀŠANĀM

SARUNA AR HARMIDU'" PAR IESAISTĪŠANOS VALSTS DARBA

SARUNA AR ARiSTIPU14 PAR LABĀ UN SKAISTĀ JEDZIENIEM

PAR DAžu JEDziENU DEFINĒJUMU

SARUNAS AR GLEZNOTĀJU PARRASIJU TĒLNIEKU KLEiTONU UN BRUŅU KALĒJU PISTiJu

SARUNA AR HETĒRU TEODOTI PAR DRAUGIEM

SARUNA AR EPIGENU'" PAR FIZISKO RūDIJUMU

DAŽAS SOKRĀTa PAMĀCĪBAS IKDIENAI

IV grāmata 1 PAR NEPIECIEŠAMĪBU MĀCĪTIES

SARUNA AR EITIDEMU PAR NEPIECIEŠAMĪBU IEGūT IZGLĪTĪBU

SARUNA AR SOFISTU HIPIJU PAR TAISNĪBAS JĒDZIENU

SARUNA AR EITIDEMU PAR SAVALDĪBU

DAŽU JĒDZIENU DIALEKTISKĀ DEFINĒŠANA

PAR DZĪVES PRAKSE NEPIECIEŠAMAJAM ZINĀŠANĀM

KSENOFONTS SOKRĀTA AIZSTAVĒSANAS RUNA (APOLOĢIJA)247

KSEHOFONTS DZĪRES

PLŪTARHS (ap m.ē. 46.—pēc 119.g.) PAR SOKRĀTA DAIMONIJU291

AILIĀNS (ap m.ē. 200.g.) VĒSTURES RAIBUMI

DIOGENS LĀERTIETIS (ap m.ē. 200.g.) SLAVENU FILOZOFU DZĪVE, UZSKATI UN IZTEIKUMI

II grāmata 5 SOKRĀTS

PASKAIDROJUMI

SOKRĀTS — MIKLA UN TRAĢĒDIJA

SATURS