Daņiļevskis Grigorijs

Nodedzinātā Maskava

GRIGORIJS DAŅIĻEVSKIS

NODEDZINĀTĀ MASKAVA

PIRMĀ DAĻA NAPOLEONA I UZBRUKUMS

— Cik senlaicīgi torņi Maskavai, Tie tavā priekšā slejas debesīs Un liesmo saulē … Bet ak vai, ak vai.. < Tā rietot tavu slavu apdzēsīsi

Bairons «Bronzas laikmets»

I

Maskavā un tās apkaimē nekad nebija tā līksmots kā pirms bargā un drūmā divpadsmitā gada.

Balles pilsētā un piepilsētas muižās sekoja cita citai, mijās ar vizināšanos, koncertiem un maskarādēm. Pār Maskavu, kas daudziem ievērojamiem, niknas vētras pārcietušiem kuģiniekiem, tādiem kā Orlovi, Zubovi un citi, bija kļuvusi par patvērumu un miera ostu, tolaik it ka šalkoja Amora spārnu vēdas. Sabiedrības augstākajos un vidējos slāņos, kurus tolaik rotāja tik daudz apburošu, dzejnieku izdaudzinātu skaistuļu, savijās ne mazums mīlas dēku, kas beidzās ar slepenu aizvešanu, bēgšanu no vecāku mājām un dueļiem. Par šīm skaistulēm maskavieši jūsmoja ceturtdienās pie Razumovskiem, otrdienās pie Ņeļedinskiem-Meļeckiem un dižciltīgo muižnieku biedrībā, svētdienās — pie Arharoviem, bet pārējās dienās pie Apraksiniem, Buturļiniem un citur.

Bija 1812. gada maija beigas.

Par spīti nesen novērotajai komētai un satraucošajām un nerimtīgajām baumām par iespējamo sakaru saraušanu ar Napoleonu un drīza kara varbūtību, neviens karu negaidīja un sabiedrībā par to pārlieku daudz nespriede- lēja.

Sešdesmitgadīgās brigadiera atraitnes kņazienes Annas Arkadjevnas Šeļešpanskas bagātajā Maskavas mājā pie Patriarhu dīķiem bija sabraukuši daudzi viesi no galvaspilsētas un tās apkaimes. Tika svinētas Šeļešpanskas pirmā mazmazdēla kristības. Vecvecmāmiņu un jaundzimušā vecākus viesi apsveica ar neskaitāmiem tostiejn un laba vēlējumiem.

Gadu pirms tam tādā pašā gaišā aprīļa dienā kņazienes Piemaskavas sādžā Ļubanovā bija notikušas viņas vecākās mazmeitas — jautrās un kustīgās Ksenijas Valerja- novnas Kramaļinas kāzas ar Maskavas senāta sekretāru IJju Borisoviču Tropiņinu, kurš kalpoja arī teātru direkcijā. Svinīgi atzīmējot mazmazdēla kristības, kņazienei bija vēl arī cits iemesls priecāties un līksmot: arī viņas otra mazmeita, nosvērtā un lepnā Aurora Kramaļina beidzot šķita uzklausījusi savu sirdsbalsi. Kņazienes mājā kuru katru dienu gaidīja viņas saderināšanos ar «kolonnas vadītāju» (t. i., svītas locekli) Vasiliju Aleksejeviču Perovski, kurš atvaļinājuma laikā viesojās Maskavā, dedzīgi aplidoja Auroru un kņazienei bija pa prātam. Ar Bazilu Perovski, savu veco draugu, pansionāta un universitātes biedru, Auroru bija iepazīstinājis viņas māsasvīrs Iļja Tropiņins pēdējā Maskavas ziemas ballē pie Ņeļedinskiem.

Kņazienes viesi pamazām sāka izklīst. Sešjūgā aizbrauca vecais Mordvinovs, kura kuplās sirmās cirtas nokarājās līdz pleciem; dzeltenā Vīnes karietē aizbrauca jautrais kņazs Dolgorukijs, «prince Calembour»[1], kā viņš bija iesaukts; angļu divričos šorās — līgavaiņa un līgavas sastapšanās vaininieks Ņeļedinskis-Meļeckis; pieticīgā pilsētas droškā — «Russkij vestņik» izdevējs Sergejs Gļinka un citi. Kņazienes pieņemamās istabas un plašais, ar liepām apstādītais pagalms kļuva tukši. Palikuši bija viņas radi un daži tuvi paziņas, arī jaunais Maskavas virspavēlnieks grāfs Rastopčins, sens kņazienes nelaiķa vīra draugs, kurš kņazieni bija pagodinājis ar savu ierašanos un ar īpašu uzmanību. Viņš bija pēc skata vēl spēcīgs, gadus piecdesmit vecs slaids vīrietis ar melnām dzīvām un gudrām acīm, šauru vaigubārdu, augstu, atklātu pieri un mēdza runāt skaļā, brīžiem kliedzošā balsī. Viņš ātrāk par citiem viesiem bija no kņazienes uzzinājis, ka viņas otrās mazmeitas pielūdzējs ir ukraiņu magnāta —> toreizējā izglītības ministra ārlaulības dēls. Citiem kņaziene to pagaidām bija noklusējusi.

No mājasmātes atvadīdamies, Rastopčins ar smaidu norādīja uz Perovski, kurš, ģērbies jaunā, cieši apjoztā mundierī, godbijīgi stāvēja nomaļus, un pusbalsī ieteicās:

—    Velti gan, kņazien, jūsu mazmeita vilcinās; līgavainis labu labais: būtu visu nokārtojuši, un tad viņš ar dieva palīgu varētu arī doties uz savu dienesta vietu.

—    Ko nu, grāf! Kālab gan jāsteidzas? — kņaziene atbildēja. — Auioie[2] vēl ir tik jauna; viņai taču vēl nav ne astoņpadsmit; nav nekāda vecava, meitās jau nepaliks … Viss, mīļais draugs, ir dieva rokās. Un nu jau arī gavēnis klāt, un šim brašulim atvaļinājums beidzas… Pēc Marijas aizmigšanas dienas, augusta beigās, solās atbraukt atkal, ja vien būsim dzīvi… Tad varēs saderināties; tad, ja būs lemts, nosvinēsim arī kāzas.

—    Aiciniet, kņazien) būsim jūsu viesi! — Rastopčins izsaucās. — Kaut nu tikai šiem laimīgajiem viss neievilktos garumā… Gan jau būsiet dzirdējusi valodas par karu?

—    ē, mīļais grāf, Napoleons vēl tālul — kņaziene atteica. — Kamēr viņš tiks līdz mums… Un mēs stipri paļaujamies uz Maskavas brīnumdarītājiem un uz jūsu māku, grāf.

Rastopčins bažīgi atskatījās ūz klātesošajiem, uzvilka cimdus un jau grasījās atvadīties, tomēr, uzacis saraucis, atkal apsēdās līdzās kņazienei.

—    Varbūt tu zini ko jaunu? — Anna Arkadjevna klusu ievaicājās.

Rastopčins klusēdams pamāja viņai ar galvu.

Kņaziene sastinga.

—    Tad jel runā, mīļais, runā! — viņa čukstēja, mulsi meklēdama rokassomiņā pudelīti ar spirtu un paceldama to sev pie deguna.

—    Te nav īstā vieta, — grāfs atbildēja, — iegriezīšos rīt.

—    Nē, dārgais, šovakar pat; nespīdzini mani, vecu muļķi; tu tak zini, kāda es esmu bailule.

—    Bet jums ir viesi, droši vien sāksies bostona spēle — un es, kā jūs zināt, ar kāršu spēli neaizraujos.

—    Ak, nepel nu kārtis, kad es tev saku; atceries Ta- leirana vārdus: kurš jaunībā nepieradinās spēlēt kārtis, tas gatavo sev skumīgas vecumdienas. Tātad — līdz vakaram; pieņemšu tevi viena pati.

—    Pacentīšos ierasties.

II

Grāfs Rastopčins turēja vārdu. Tajā pašā vakarā kņaziene viņu pieņēma savā lūgšanu istabā. Šī telpa, kā grāfs bija dzirdējis no citiem, viņai noderēja par rezerves guļamistabu un pie viena arī par patvērumu vasaras pērkonu laikā. Rastopčins ziņkāri pārlaida acis telpas iekārtojumam. Logu aizkari, mēbeļu audums, gultas priekškars, sega, spilveni un palags bija no zīda, bet gulta un pat gultas kājiņas — no stikla. Pat pie sienas piekarinātais Napoleona portrets, ko kņaziene bija atvedusi no Parīzes, bija ieausts Lionas zīda lakatā. Rastopčinam ienākot, kņaziene atradās gultā. Divas istabenes viņas priekšā turēja sunīti Tutiku, kam trešā pielaikoja ar dzīpariņiem izšūtu sedziņu. Paņēmusi Tutiku un atlaidusi istabenes, Seļeš- panska norādīja grāfam uz atzveltni.

Kņaziene Anna Arkadjevna bija liela auguma sieviete ar pūderētām matu cirtām, balta kā no ziloņkaula drāzta un piederēja pie senas, tolaik izzūdošas kņazu dzimtas, kurā ne tikai viņa vien bija izdaudzināta ar drošu prātu un valdonīgu skaistumu. Mātes, ballēs rādīdamas viņu meitām, parasti teica: «Vai tu, ma chereesi ievērojusi šo garo, kalsno sirmgalvi? Viņa nesen atgriezusies no Parīzes. Kad iesi garām, paloki celi vai labāk noskūpsti ari roku. Var noderēt.»

Rastopčins jaunībā bija vērojis un pats iepazinis XVIII gadsimta dižciltīgo kundzeņu valdzinošo varu, to vidū bija arī kņaziene, kuru viņa acu priekšā bija aplidojuši neskaitāmi pielūdzēji. Toreiz grāfu nebija pārsteigusi vispārējā apzinātā un bijīgā pakļaušanās šīm modes noteicējām. Tagad viņš par tām, arī par kņazieni Šeļeš- pansku, klusībā vīpsnāja. Viņš smējās par to, ka kņaziene, ilgus gadus nodzīvojusi Parīzē, vēl arvien pūderē- jās «ā Ia neige»1 , sukāja matus «ā trois marteaux»[3] un valkāja tērpus modes krāsās — «couleur saumon»3 un «hanneton»4 . Reiz grāfs, runājot par sendienās kvēlo, tomēr apvaldīto un manierīgo kņazieni, pat izteicās, ka Dante savā «Ellē» aizmirsis kādu svarīgu nodaļu, kurā augstākās sabiedrības grēcinieces nemitīgi mokās nevis savu grēku apziņā, bet atmiņās par to, ka dzīves laikā dažu labu reizi būtu varējušas klusi un nemanāmi pagrēkot, bet nav to darījušas aiz bailīguma, lepnuma vai naivuma.

Kņaziene, kādreizējā Voltēra, Didro un Rolāna kundzes cienītāja, tagad, vecumdienās, padzirdējusi virs savas mājas kaut klusu pērkona ducināšanu, pa galvu pa kaklu steidzās uz savu lūgšanu istabu, iededza pie svētbildēm lampadas un sveces, steigšus ietērpās tīra zīda drānās un apgūlās zem zīda segas zīda palagos. Gluži kā bez prāta aiz bailēm viņa kliedza galvenajai ekonomei, istabmeitām un piedzīvotājām, lai ver ciet visus slēģus un durvis, pavēlēja tām nolaist logu zīda aizkarus un, gulēdama ar aizvērtām acīm, ik pa brīdim nodrebēdama atkārtoja: «Svēts, svēts! Ozianna visaugstākajam!» — līdz apklusa pēdējie negaisa dārdi.

«Vecā mīl dzīvi,» kņazienei pretī apsēdies, nodomāja Rastopčins, «un kā gan lai viņa to nemīlētu! Ir jau savā laikā padzīvojusi. Nu viņa ir viena pati, mantas daudz… Un piepeši tuvojas negaiss! Nē, māmuļ, šoreiz laikam nelīdzēs ne stikla gultas, ne zīdi.»

—    Nu, dārgo grāf? — turēdama klēpī sunīti, Seļeš- panska satraukta franciski uzrunāja viesi. — Vai patiesi būs karš?

Krieviski kņaziene, tāpat kā visa tālaika augstākā sabiedrība, tikai lūdza dievu, jokojās vai rājās ar kalpiem.

—    Mēs esam divi vien, Anna Arkadjevna, — grāfs ierunājās, — kā sens jūsu vīra draugs un, es uzdrīkstos atgādināt, jūsu pastāvīgs cienītājs, teikšu jums atklāti: nekas labs mūs negaida… Bonaparts ir atstājis Senklū un ieradies mums kaimiņos — Drēzdenē; kā apliecina «Hamburgas Kurjers», ap viņu pulcējas hercogi, karaļi un milzīgs karaspēks.

—     Viņš taču nekā cita nedara — vienīgi^ karo; tā ir viņa izprieca! — kņaziene iebilda. — Varbūt* tas vēl nenozīmē karu pret mums …

—     Diemžēl arī valdnieks Aleksandrs Pavlovičs ir atstājis Pēterburgu un steigšus devies uz Viļņu. Visu acis un domas tagad kavējas pie Daugavas krastiem…

—     Bet tā, grāf, var būt arī diversija pret mūsu kaimiņiem? Nemaz negribas ticēt.

—     Ne pret vienu citu Bonaparts nebūtu vācis kopā tik lielus spēkus. Viņa rīcībā ir — avīzēm viss jau zināms — vairāk nekā pusmiljonu liela armija un vairāk nekā tūkstoš divsimt lielgabalu; vezumniekos vien seši tūkstoši pajūgu.

Kņaziene paostīja flakoniņu un pārlika mazliet tālāk klēpī guļošo sunīti.

—     Un jūs, grāf, tā domājat? — viņa nopūzdamās pārjautāja.

Grāfs Fjodors Vasiļjevičs sakrustoja rokas uz krūtīm, sagatavodamies pateikt to, par ko bija domājis jau sen.

—     Ugunīgais meteors jau izdrāzies cauri Eiropai, — viņš sacīja, — un sasniegs arī Krieviju. Es to jau vairākkārt esmu pareģojis… Pārāk maz pretestības sastapis šis kronētais vergs, kad viņš bez kara pieteikuma sagrāba citas valstis un galvaspilsētas; arī mēs, krievi, viņu ieraudzīsim savām acīm — ja arī ne tuvumā, tad uz rietumu robežas noteikti.

—     Un kas tur vainojams?

Rastopčins klusēja.

—    Bet kur tad mūsu karaspēks, — kņaziene turpināja, — cik mums nav kazaku vien!

—    Vai bārdaiņi nav drīzāk ticības nekā «aizstāvības» karapulks? — Rastopčins krieviski atteica. — Ko niekus, māmuļa kņaziene, vai nu jūs to nezināt; jūs tik ilgi esat dzīvojusi Eiropā, tik daudz Tedzējusi un dzirdējusi.

Juzdamās glaimota, kņaziene aizmirsa bailes. Viņa atcerējās Parīzi, turienes slavenības, kas bija viesojušies pie viņas kā tuvi paziņas.

—    Vai varat iedomāties, grāf, mana Parīzes paziņa de Stāla kundze, — kņaziene stāstīja, — apgalvo, ka Bonaparts esot galīgs nejēga, rupjš cilvēks un pēdējais melis. Vai tas nav par traku? Neesmu tik izglītota kā jūs; ko jūs par to domājat?

—         Skaidra patiesība, — Rastopčins pieliekdamies atbildēja, — Napoleons ari Meternihu uzskata par izcilu valstsvīru tikai tāpēc, ka tas prot veikli un labi melot. Es jau sen apgalvoju, ka Bonaparts ir zemisks, skaudīgs cilvēciņš un viņā nav ne vēsts no diženuma, taču manī neviens neklausās. Pēc audzināšanas — kaprālis; īstu izglītību tikpat kā nav baudījis. Viņš lamājas kā tirgus- sieva vai zaldāts; neko lietderīgu vai skaistu nav lasījis — un viņam nemaz netīk lasīt.

—    Bet Remizas kundze, kuras mājā es Bonapartu redzēju … Viņa gan mēdz ārkārtīgi pārspīlēt, tomēr ir gudra sieviete, un viņa par Napoleonu ir sajūsmināta…

—    Kā nu ne, ja ir viņa ministra meita! O, tas ir jauns Tamerlans… Cēlas dvēseles tieksmes un radniecības saites viņam svešas, un paradums mūžam izlikties un dižoties ir iznīdējis viņā pēdējās patiesuma paliekas. Kā gan citādi? Viņš pats taču pavēstījis, ka parastā morāle un vispārpieņemtā pieklājība viņam nederot. Un nesen viņš izteicies, ka esot franču revolūcijas iemiesojums, viņš nēsājot šo revolūciju sevī un liekot tai atdzimt; laimīgs esot katrs, kurš no viņa varot paslēpties meža biezoknī, un pēc viņa nāves pasaule priecīgi uzelpošot.

—    Bet kas gan viņu ir noskaņojis pret mums? — satrauktā kņaziene jautāja.

—    Pēdējā laikā Napoleons tika pārlieku lutināts, bet tad saņēma atteikumu, kad viņš lūdza lielkņazes Jekate- rinas Pavlovnas roku: lūk, tas ir iemesls! Bet viņš taču ir ģēnijs; pēc avīžnieku un dzejdaru sprieduma — pakalpīgās Eiropas neizbēgamais liktenis. Vai gan tā drīkstēja izturēties pret ģēniju? Un nu viņš pa visu plašo Eiropu skandina: Krievija kļuvusi uzpūtīga; viņš to atsviedīšot Āzijas dziļumos, likšot tai piedzīvot Polijas likteni. Tomēr, runājot pēc dziļākās pārliecības, es nešaubos — mēs neiesim bojā.

—    Patiesi? — kņaziene iepriecināta pārjautāja. — Pasaki man kādu mierinājuma vārdu!

—     Klau, ko es jums teikšu, māmuļa Anna Arkad- jevna, — Rastopčins atkal ierunājās krieviski. — Mūsu Krievija ir tāda pati kā nelaiķa Potjomkina kuņģis: galu galā pieminiet manus vārdus — tā sagremos visu, pat Napoleonu…

—    Ko tad mēs, grāf, lai tagad darām?

—    Ko darīt? — atkārtoja Rastopčins. — Es vēl nevienam to neesmu teicis, kņazien, un arī neteikšu, bet jums atjaujiet pasacīt: ātri un nekavējoties brauciet prom no Maskavas! Līdz šejienei franči netiks, bet tomēr…

—     Uz kurieni tad lai brauc?

—     Kaut vai uz jūsu Kolomenskas vai, labāk, vēl tālāk prom — uz Tambovas dzimtmuižu. Es atkārtoju: varbūt frančiem neļaus pat pāriet robežu, tomēr šeit, kņazien, būs nemierīgi, — Rastopčins pusbalsī nobeidza, — jūsu gados nav vajadzības to pārdzīvot. Sāksies bruņošanās, karaspēka pulcināšana, kņada …

Kņaziene uzmeta lūdzošu skatienu pestītāja krūšutēlam, ko itāliešu mākslinieks bija darinājis no balta marmora un kas atradās lūgšanu istabā starp viņas vecajām apsūbējušajām ģimenes svētbildēm.

—     Nesaprotu! — viņa izsaucās, noplātīdama rokas. — Vai tiešām mēs cara pirmajā galvaspilsētā starp svētajiem un dieva brīnumdariem un jūsu aizsardzībā, grāf, nebūsim drošībā?

«Skat, cik drošsirdīga!» Rastopčins nodomāja. «No pērkona baidās, bet no Bonaparta nebīstas, pat viņa zīdā austo portretu pakarinājusi savā istabā!»

—     Kā nu zināt, kņazien, — grāfs atbildēja, pieceldamies un atvadām paklanīdamies, — mans pienākums bija jūs brīdināt. Es jums slepenībā uzticēju savas paša domas. Bonapartu cildinādami, mūsu brīvdomātāji nu ir sagaidījuši, ko gribēja… Niknums sagrābj, kad sāku domāt. Rietumos ar brīvdomību noņemas kurpnieki, tīkodami kļūt par bagātniekiem, bet pie mums kungi palaidņojas un kūda, lai par katru cenu tiktu kurpnieku kārtā… Un pie visa vainojams viņu vadonis Speranskis.

—     Nu, jūs visi esat pret Speranski. Ko viņš jums nodarījis? — kņaziene iebilda.

—     Ko nodarījis? Lūk, to… Viņu cildināja — taču viņš ir tikai milzu mēroga ierēdnis — nekas vairāk, visvarenās kabineta redakcijas darbonis. Kanceleja — tas ir viņa forums, tūkstošiem papīru — turklāt viskaitīgāko — ir viņa taures un bungas. Labi vien ir, ka viņu novāca un ka viņš pats'nu ir kļuvis par arhīvā nodotu, iegrāmatotu papīru… Nu, bet jūs jau domājat citādi — palieciet sveika.

Rastopčins noskūpstīja kņazienei roku un devās uz durvīm.

—    Jā, — viņš ieteicās apstādamies, ,— vēl vienu vārdu… Mans šārīta pareģojums par Perovska kungu, jūsu mazmeitas pielūdzēju, ir piepildījies diemžēl ātrāk neka es to gaidīju.

—    Ak dievs, kas noticis?

—    Mājās atradu priekšā ukazu — visiem štāba un augstakajiem virsniekiem, lai kur un kādos apstākļos tie atrastos, nekavējoties jādodas uz saviem pulkiem. Aicinu viņu pie sevis rīt, turklāt pēc iespējas agri. Ja viņš lūgs, varu dot viņam divas trīs dienas laika sagatavoties, ne vairāk.

Kņaziene pastiepa roku pēc zvana un apjukumā nevarēja to atrast.

III

Nākošajā rītā Perovskis uzzināja, ka visiem virsniekiem jāierodas pulkos.

Kustīgā un padruknā Ksenija ar vasarraibumaino seju, zeltītajām sprogām un gaišzilajām acīm tik ļoti neatšķīrās no domīgās, melnmatainās un kalsnējās Auroras, cik ļoti pēc sava izskata un rakstura atšķīrās abi kopš mazotnes viens otram tuvie Iļja Tropiņins un Bazils Perovskis.

Bazils agrā bērnībā bija aizvests no Počepas — viņa tēva Ukrainas muižas uz Maskavu, kur mājskolotāju un mazkrievu tautības tēvoča uzraudzībā vispirms ievietots pansionātā, pēc tam Maskavas universitātē, un, kad mācības bija pabeigtas, viņš tika norīkots uz Pēterburgu dienestā, kam nodevās ar lielu cītību. Viņš bija daudz lasījis, pilnīgi pārvaldīja franču un vācu valodu un mīlēja mūziku. Būdams drosmīgs un godkārīgs jauneklis un aizraudamies ar cildeniem militāriem ideāliem, viņš, tāpat kā daudzi viņa pulka biedri, juta slepenu godbijību pret tālaika vispārējo elku, terora un jakobīņu savaldītāju, plebejisko ķeizaru Napoleonu, kuru tobrīd daudzi tālredzīgi cilvēki jau sāka nosodīt un pelt.

Kopā ar citiem īsteniem Pēterburgas «eiropiešiem» Bazils domās un, ievērodams piesardzību, dažkārt arī skaļi no sirds nosodīja to, ka Krievijas galms noraidījis Napoleona bildinājumu: pirms neilga laika Bonaparts bija lūdzis valdnieka Aleksandra Pavloviča māsas Jekaterinas Pavlovnas roku. Krievijas valdnieku ģimenes noraidītam, Bonapartam, pēc Bazila domām, agri vai vēlu bija jāsāk domāt par atriebību un šā vai tā par smago, nepiedodamo apvainojumu jāatmaksā rupjajai — kā tolaik Pēterburgā mēdza teikt — aizspriedumos iegrimušajai Krievijai.

Gara auguma, tumšmatains, ar platiem pleciem un šmaugu, stingru karavīra vidukli — Bazils vienmēr bija rūpīgi noskuvies, iesmaržojies un švītīgi ģērbies. Viņš visus valdzināja ar izcili pieklājīgām, galvaspilsētas sabiedrībā apgūtām kustībām un valodu, ar savu lielo, brūno, sapņaini domīgo acu gudro skatienu, laipno smaidu un jautro, savdabīgo asprātību sarunās. Biedri uzskatīja Perovski par lādzīgu jautras dabas cilvēku, sievietēm viņš likās mazliet noslēpumains, priekšniecības acīs viņš bija jauns virsnieks, kurš modina; cerības. Dedzīgi aizraudamies ar dziedāšanu un mūziku, viņš vēl studenta gados patstāvīgi apguva notis, diezgan labi spēlēja kla- vikordu un dziedāja ne tikai biedru pulkā, bet arī sabiedrībā, nelielās vakara viesībās. Kādu laiku, kopā ar citiem kolonnu vadītājiem būdams kādas masonu ložas loceklis, viņš ar biedriem sapņoja pārcelties uz dzīvi tālajā japāņu salā Soku, kā toreiz sauca Sāhalīnu, un nodibināt" tur īpašu republiku. Tomēr šī doma drīz vien tika atmesta, jo tik tālam ceļojumam trūka naudas.

Kas attiecas uz Perovska mīlestības piedzīvojumiem, tad Pēterburgā neviens par tiem nebija dzirdējis. Viņš pat mēdza zoboties par galvaspilsētas frantu lakstošanos. Tādēļ visi bija ārkārtīgi pārsteigti, izdzirduši negaidīto vēsti, ka jaunais, skaistais, allaž bezrūpīgi līksmais gvards, kurš acīmredzot vēl nepavisam nebija domājis par nopietnu mīlestību un laulībām, bet Pēterburgas manevros un skatēs tikpat bramanīgi dižojās zirgā, cik veikli prata slīdēt pa galvaspilsētas parketiem, esot iemīlējies un gatavojoties bildinājumam. Par Perovska izcelšanos kā dienesta biedru vidū, tā sabiedrībā vēl zināja tikai retais. Viņš tika dēvēts vienkārši par «mūsu skaisto mazkrievu».

Bazilam spilgti atmiņā palicis pēdējais — liktenīgais otrdienas vakars pie Ņeļedinskiem-Meļeckiem Mjas- ņickas ielas mājā, kurp viņu bija aizvedis universitātes biedrs Iļja Tropiņins. Tur bija gājis visai jautri un trokšņaini. Vecie ļaudis kabinetā un puķu istabā spēlēja kārtis; jaunieši viesistabā nodevās ķīlu spēlei un burimē[4].

bet zālē tika dejots. Sai sarīkojumā acis žilbināja tik daudz greznu, Parīzē pasūtītu tērpu un tik daudzu dāmu un jaunavu atsegtie kakli un pleci, kurus tikko ieskāva tērpa maliņa! Tika dejots bezgalīgs kotiljons, par kuru dzejnieki toreiz izteicās tā;

Cette image mobile

De l'immobile ēternitd

(šis nekustīgās mūžības kustīgais tēls).

Bazils kopā ar citiem dejoja uz nebēdu. Un te nu starp ziedošām lilijām un rozēm, Santi orķestrim dārdot, viņš pirmoreiz ieraudzīja nepazīstamu kalsnēju, slaidu tumšmati, kura sēdēja nomaļus no dejotājiem. Jaunavai blakus, ar acīm viņu vai aprīdams un veltīgi pūlēdamies viņu izklaidēt, stāvēja maskaviešiem pazīstamais dziedāšanas un glezniecības cienītājs, garais, drūmais emigrants Zerambs, kurš visiem apgalvoja, ka esot tolaik nodibinātā noslēpumainā «hussards de la mort» («nāves hu- zāru») leģiona virsnieks, un tāpēc valkāja melnu dol- manu, uz kura sudraba pogām bija miroņgalvas attēls un kurš ļoti piestāvēja viņa izdilušajai dzeltenajai sejai. Uzmetis svešajai acis, Perovskis nosprieda: «Nekas sevišķs, tāds kārns meitēns.» Bet, kad viņš bija vērīgāk aplūkojis tumšmates melnās acis, kas rāmi uz visiem noraudzījās, mazliet melnīgsnējo seju, kuplo, nevērīgā grīstē ap galvu apvīto bizi un vienkāršo balto tērpu ar sārtu magoņu pušķi pie ņiebura, Perovskis juta, ka šī meitene valdonīgi ienāks viņa sirdī un paliks tur uz visiem laikiem. Bazilu pārsteidza viņas atturīgais, dzedrais un it kā garlaikotais skaistums. Viņa gandrīz nekad nesmaidīja, bet reizēm par jautrību liecināja vjenīgi acis un deguns, kas mazliet saraucās un lika virslūpai pacelties smaidā.

Tajā laikā bez «nāves huzāra» Zeramba Auroru veltīgi aplidoja vēl daži augstākās sabiedrības jaunekļi precību gados: Mitja Usovs, abi Goļicini un citi. Viņu vidū, starp citu, bija arī izdaudzinātais bagātnieks, skaistais, slaidais un gudrais pusmūža atraitnis premjermajors Uslanovs, kuru jau Suvorova laikos turki bija ievainojuši acī. Viņš visur — gan ballēs, gan pastaigās, tāpat kā mīlestības pārņemtais Zerambs, klusēdams sekoja nepieejamajai skaistulei. Tāpēc zobgaļi par viņiem mēdza teikt: «Nimfa Galateja un ciklops Polifēms.»

Tomēr šie jaunās Galatejas pielūdzēji palika neievēroti. Visi paredzēja uzvarētāju: tas bija Perovskis. Ar Tropi- ņina gādību turpmākā iepazīšanās tuvināja Perovski kņazienes mājai. Reiz viņš jau gandrīz bildināja Auroru. Tas notika pēc lieldienu liturģijas, ko kņaziene klausījās Jer- molaja baznīcā. Aurora Perovski pieņēma vecmāmuļas viesistabā, kur atradās palmkoka mēbeles, piesēdās ar viņu kopā pie klavikorda, un viņš, Rombēra valsim skanot, jau gatavojās meiteni bildināt. Taču Aurora spēlēja tik aizrautīgi, bet viņš lepnās, atturīgās skaistules priekšā kļuva tik bikls, ka vārdi nenāca pār lūpām, un viņš aizbrauca kluss un samulsis.

Iļja Borisovičs Tropiņins jau sen bija uzminējis sava drauga noskaņojumu. Garais, nerunīgais, tuvredzīgais Iļja Tropiņins, kam bija pelēkas, labsirdīgas un mūžam sajūsmas pilnas acis, piederēja pie senas mazturīgas Maskavas dienesta muižnieku dzimtas. Kopš pusaudža gadiem bārenis — viņš, tāpat kā Bazils, bija jau agri aizvests no dzimtās mājas. Pansionātā, kur Iļju iekārtoja aizbildnis, bet vēlāk Maskavas universitātē, viņš cieši sadraudzējās ar Perovski gan tāpēc, ka saskanēja abu jauneklīgi sapņainie raksturi, gan tāpēc, ka viņš labprātāk nekā citi biedri vērīgi uzklausīja Bazila aizrautīgās fantāzijas par viņu abu kopīgo militāro slavu, kura, kas zina, varēja kļūt līdzīga tolaiku jaunatnes dievekļa Bonaparta slavai. Jaunekļa domas un valodas pastāvīgi vijās ap Tulonu, piramīdām un Marengo.

Abi aizrāvās ar iemīļoto sava laika rakstnieku lasīšanu, turklāt Bazils tomēr deva priekšroku brīvdomīgajiem franču romānistiem, kamēr Iļja, tikpat dedzīgi un sapņaini ļaudamies viņu kaisles pilno tēlu baudījumam, reizēm sarka līdz ausīm par viņu aprakstītajiem pārdrošajiem, rupji kairinošajiem sīkumiem un vēlāk, juzdams nožēlu, uzlika sev pat īpašu epitīmiju. Pēc romānu lasīšanas Bazils zem Tropiņina spilvena bieži atrada vai nu grāmatiņu ar baznīcas sprediķiem senlaicīgā iespiedumā, vai pašu zemes mistiķu pussaprotamos, abstraktos prātojumus. Brīvajā laikā Tropiņins nodevās zīmēšanai. Viņš ļoti dzīvi uztvēra un skicēja uz papīra portretus un zīmēja uzjautrinošas paziņu, it īpaši teatrāļu karikatūras.

— Es nudien baidos no sievietēm! — Iļja mēdza mulsi sacīt, sāpīgi bužinādams savus gaišbrūnos matus, kas sapinkājušies krita uz acīm. — Tik ļoti baidos, mīļais Vasja, ka droši vien nekad neuzdrošināšos precēties, es stāšos klosteri.

Kad abi draugi vēl mācījās pansionātā, Tropiņinu pārējie saukāja par mūku, apgalvodami, ka viņa klases lādē no svētbildītēm esot izveidots kaut kas līdzīgs svētbilžu sienai, pie kuras viņš, slēpdamies aiz lādes vāka, šad tad noturot dievlūgšanas.

Universitāte Perovski un Tropiņinu satuvināja vēl vairāk. Viņi jūsmoja par profesoru patriotiskajām lekcijām un bija ieguvuši īpašu rektora Antona Antonoviča Pro- kopoviča-Antonska labvēlību, bet viņu biedri, jokus dzīdami, par rektoru bija sacerējuši kupleju:

Ar trīs ir Antons jāreizina,

Vēl Prokopovičs jāliek klāt.. *

Rektors, kurš labprāt mēdza patērzēt ar jauniešiem, šķiroties no Perovska un Tropiņina, teica Bazilam: «Tu kļūsi par feldmaršalu!» — un Iļjam: «Bet tu — par laimīgu lielas ģimenes tēvu!» Vēlāk abi draugi, būdami citu iespaidu varā, dažu labu reizi atcerējās šos pareģojumus. Pēc universitātes beigšanas Perovskis no Pēterburgas paretam atrakstīja Tropiņinam, kurš tikmēr bija stājies dienestā Maskavas senātā. Abi atkal satikās 1812. gada ziemā, kad Bazils un Mitja Usovs, Tropiņina brālēns no mātes puses, kurš arī Pēterburgā dienēja par kolonnas vadītāju, no sava štāba dabūja komandējumu uz Maskavu: viņiem bija jānokopē militārie plāni, kas glabājās Maskavas arhīvā. Lai neaizrautos ar augstākās sabiedrības izpriecām, Bazils, plānus saņēmis, pierunāja Mitju kopā doties uz Usovu ģimenes Možaiskas sādžiņu Novo- sjolovku, kur abi kādu mēnesi cītīgi strādāja, bet uz vastlāvjiem, darbu beiguši, gavilēdami ieradās Maskavā un ar īstu jaunības aizrautību metās iekšā galvaspilsētas trokšņainajā līksmībā.

Tajā laikā Iļja Tropiņins, par spīti savai jaunības pārliecībai, jau bija ne vien pats apprecējies un jutās neizsakāmi laimīgs, bet arī cieši apņēmies apprecināt Perovski. Bazila sastapšanās ar Tropiņina sievasmāsu Auroru Kramaļinu nāca Iļjam talkā ātrāk, nekā viņš pats to bija gaidījis. Ap lieldienām Perovskis sāka šad tad ierunāties par Auroru, bet maijā, kā ievēroja Iļja, viņš jau bija tās dēļ pavisam zaudējis galvu, kaut arī vēl arvien'nevarēja saņemties un viņai atzīties mīlestībā.

Vēsts par virsnieku atsaukšanu uz armiju Perovski ļoti samulsināja. Viņš izrunājās ar virspavēlnieku un izlūdzās vēl dažas dienas dažādu darīšanu nokārtošanai. Nedēļu pirms tam viņš bija aizbraucis uz Nikitas bulvāri pie Tropiņina. Abi draugi, brīdi pasēdējuši istabā, izgāja uz bulvāra. Toreiz starp viņiem bija risinājusies šāda saruna:

—    Tātad Napoleons kļuvis par mūsu ienaidnieku? — Tropiņins ievaicājās.

—    Jā, mans draugs; taču es ceru, ka tomēr kara nebūs, — Perovskis mazliet nenoteikti atbildēja,

—    Kā tad tā?

—    Ļoti vienkārši. Par karu gvelž tikai mūsu mūžīgie āksti, visādi «negližē varoņi», kā tos dēvē šejienes virspavēlnieks. Nepaies ne mēnesis, un visas baumas apklusīs, gan tu redzēsi.

—    Bet kālab tad šī trauksme, tādu karaspēka masu pulcināšana pie robežas?

—    Vienkārša piesardzība, nekas vairāk.

—    Nē, mīļais! — Tropiņins iebilda. — Tavs elks beidzot ir izprasts; viņu laikam gaida pie mums… Gribot negribot nāk prātā dzejas pants, ko Dmitrijevs par viņu sacerējis: «Tu vari spriedelēt, kā tik, bet Acuraugs jau klāt!» Šodien Drēzdenē, rīt, pieraugi vien, jau būs pie Nemunas vai Daugavas, vai pat vēl tuvāk …

—    Domā, kā gribi, bet es tam neticu, ^— Perovskis iebilda, kopā ar draugu soļodams pa "bulvāri. — Napoleons nav nodevējs. Nevajadzēja viņu kaitināt un sūtīt pie viņa tik vulgārus un dažreiz pat stulbus mūsu pārstāvjus. Kur gan tas redzēts? Par sūtni izraudzīt aizdomīgo, žultaino Kurakinu! Un, galvenais, dažādi sīki dzē- lieni, pastāvīgi izaicinājumi, koķetēšana ar viņa ienaid- nieci Angliju… Beidzot nonāca tiktāl, ka tika atstumts no troņa un kā noziedznieks un nodevējs izsūtīts vienīgais valstiski noskaņotais cilvēks Speranskis, bet par ko īsti? Par to, ka viņš atklāti atzina par labākiem Jaroslava un cara Alekseja tiesas likumu krājumus un tā vīra ģeniālo kodeksu, kurš iztrenkājis asiņaino Konventu un devis Eiropai patiesu brīvību un jaunu saprātīgu iekārtu.

—    Vecā dziesma! Ir nu gan brīvība!… Napoleona sāncenša Angjenas hercoga noslepkavošana bez tiesas! —

Tropiņins iebilda. — Tu no sava dievekļa piedzīvosi to, ka, pabijis visur, tikai ne mūsu zemē — gan Romā, gan Vīnē, gan Berlīnē, viņš beidzot ieradīsies arī mūsu galvaspilsētās un atdos saviem zaldātiem apgānīšanai manu sievu, tavu līgavu, ja tev tāda būtu, mūsu māsas…

—    Paklausies, Iļja, — Perovskis aizsvilies viņu asi pārtrauca, — dāmu pļāpībai un bailīgumam var piedot visu ko; bet tu, atvaino mani, esi gudrs, izglītots cilvēks, kas seko dzīvei. Kā tev nav kauna? Kāpēc gan lai mēs Napoleonam būtu vajadzīgi, mēs — ak vai — mežonīga skitiem līdzīga orda?

—    Un tomēr, draudziņ, tavs pasaules mēroga spīdeklis stipri tīkoja saradoties ar šīs ordas caru.

—    Jel paklausies beidzot un apdomā! — Bazils turpināja mierīgāk, it kā piedodams draugam un it kā lūgdams viņam padomu šaubās. — Viss taču ir skaidrs kā diena. Šis diženais cilvēks devās pie Ēģiptes piramīdām un hieroglifiem, pie Itālijas marmoriem un Rafaeliem, un tas ir pilnīgi saprotams.-,. Bet pie mums? Kas viņam te meklējams? … Varbūt Vjazmas rauši, Smoļenskas lāceņ- ogas vai varbūt Jaroslavas lūki? Varbūt mūsu balerīnas? Nē, Iļja, vari par savām dejotājām neraizēties. Ar nožēlojamu mednieka šķēpu mums nav ko draudēt karaļu arhistratēgam un vadonim, kam seko puse Eiropas tautu. Ne \?elti viņš Aleksandram piedāvāja sadalīt starp abiem pasauli uz pusēm! Un viņam, radošajam ģēnijam, teikšu atklāti, uz to bija tiesības …

—    Ak jā! Un ne jau tikai Aleksandru vien viņš ir tā kārdinājis, — Tropiņins iebilda, — arī dievam viņš ir augstsirdīgi piekāpies, likdams izgatavot medaļu ar uzrakstu: «Le ciel ā toi, la terie ā moi» (debesis tev, zeme — man). Kaunies gan, kaunies!….

Perovskis svārstījās, iebildumu pavediens izslīdēja viņam no rokām.

—    Tu atkārto algoto vācu pamfletistu pasakas par viņu, — viņš teica, sākdams soļot lēnāk pa pilnmēness apmirdzēto bulvāra ietvi. — Napoleons… Vai tu maz apjēdz? Paies gadsimti, gadu tūkstoši — viņa slava nezudīs. Viņš ir goda jūtu, taisnīguma un krietnuma iemiesojums. Viņa sirds — tā ir bērna sirds. Vai gan viņš vainīgs, ja viņu grūž kaujās, cīņu ellē? Viņš mīl klusumu, krēslu, mēnesnīcas naktis kā šī; viņam patīk Osiana poēmas, Paeziello melanholiskās mūzikas lēnīgās, saldās un noslēpumainās skaņas. Vai tu zini — esmu tev to dažu labu reizi stāstījis —, jau skolā viņš mēdzis meklēt nomaļus stūrīšus, slepus lasījis romānus no bruņinieku dzīves, raudājis par krusta karu attēlojumu «Matildē» un sapņojis, ka dāvās pasaulei mūžīgu mieru un klusumu.

—    Ko tad tavs dieveklis tā trencas, kopš ir ieguvis varu? — Tropiņins noprasīja. — Solīja frančiem laimi viņpus Alpiem, sazin kādu jaunu ticību un gandrīz vai paradīzi zemes virsū pa ceļam uz piramīdām, vēlāk Vīnē un Berlīnē — un viņam vēl arvien ir par maz; viņš kā negausīgs, akls bezprātis raujas tikai uz priekšu un uz priekšu… Nē, es nevaru būt ar tevi vienis prātis.

—    Tu vēlies zināt, kāpēc Napoleons nav nomierinājies un vēl arvien ir tāda drudžaina darbīguma pilns? — atkal apstādamies, jautāja Perovskis. — Vai patiesi tu nesaproti?

—    Paskaidro!

—    Tāpēc ka viņš ir augstākas varas izredzētais, nevis vienkāršs mirstīgais.

Tropiņins paraustīja plecus.

—    Tukša atruna, — viņš teica, — skaļa avīžu frāze, nekas vairāk! Tā jau var izskaidrot un piedot jebkuru varmācību un melus.

—    Nē, paklausies taču, — Bazils izsaucās, atkal pūlēdamies draugu pārliecināt, — lai to visu saprastu, jāiejūtas viņa lomā. Sagādādams pastāvīgu mieru un kārtību tik kustīgai un nemierīgai tautai kā franči,, viņš atņemtu valstij jebkuru enerģiju, uzņēmības un dižu ieceru degsmi. Cariem un karaļiem ir tūkstošgadu pagātne, viņu dzimtas atmiņu un nopelnu spožums; bet Napoleona pirmsākums, viņa dinastija ir viņš pats.

—    Pateicos par tādu visjaunākā Atilas zvērisko varas darbu attaisnojumu, — Tropiņins attrauca, — bet, lūk, ko es gribētu tev pateikt: cildini Napoleonu kā vien vēlies, bet, ja viņš uzdrīkstēsies ierasties Krievijā, tad nu, draudziņ, tavā filozofijā neviens neklausīsies un Bona- partu samizos kā kuru katru parastu laupītāju un bandītu, kaut vai tā kā Tušinas zagli un citus viltvāržus.

—    Nemētājies ar tādiem salīdzinājumiem… Ar mums viņš ir karojis arī agrāk un par zagli nav dēvēts. Pie mums uz Krieviju viņš nenāks, es tev vēlreiz saku —• viņam nav iemesla! — Perovskis atbildēja, soļodams pa bulvāri arvien lēnāk un lēnāk. — Viņš nekaros ar mums.

— Nu, no tavas mutes dieva ausī! Gan jau redzēsim, — Tropiņins nobeidza, — bet, ja nāks, es pats pirmais, to es tev saku, ņemšu rokā nožēlojamu mednieka šķēpu un došos kopā ar citiem pret šo vadoņu un karaļu arhistra- tēgu. Un mēs viņu sasitīsim, to es tev pareģoju, jo galu galā Napoleons tomēr ir tikai viens cilvēks, viena persona, kamēr Krievija — vesela tauta …

Atcerēdamies tagad šo sarunu, Perovskis sarka par saviem maldiem.

V

Jaunas uzmācīgas baumas galīgi iedragāja Perovska uzskatus par viņa dievekli. Viņš saņēma drošas ziņas, ka Napoleons nodevīgi sagrābis krievu imperatora radinieka Oldenburgas lielhercoga īpašumus un gatavojas no citām vācu zemēm padzīt pārējos krievu valdnieka radus. Visiem kļuva zināma arī franču karaspēka nodevīgā pulcēšanās pie Nemunas. Apjukušais Perovskis bija pilnīgi satriekts.

Nākamās dienas vakarā tika rīkots izjājiens ārpus pilsētas. Kavalkādē piedalījās Ksenija ar vīru un Aurora ar Perovski un Mitju Usovu. Vīriešiem zirgi bija paņemti no Mamonova manēžas. Pāri Poklonnajas kalnam viņi izjāja klajumā. Pirms pāris stundām bija nolijis stiprs pērkona lietus.

Pār Maskavu un apkārtējiem lēzenajiem pakalniem skaisti sārtoja vakars. Zaļajos smaržīgajos koku puduros skanēja lakstīgalu balsis, ielejās — dzidri cīruļu treļļi. Aurora jāja izveicīgi. Auļodams pa mīksto, rasoto lauku ceļu, viņas pašas skaistais lāsumainais dūkanbēris Barss, šķiezdams putas gar laužņiem, ko bija cieši savilkusi jātnieces stingrā roka, uzņēma aizvien straujāku un straujāku gaitu. Perovska pelēkais ērzelis neatpalikdams it kā peldēja un vijās blakus Barsam. Kopā ar Perovski aiz- auļojusi pārējiem jātniekiem priekšā, Aurora apvaldīja zirgu.

—    Vai drīz braucat prom? — viņa ievaicājās.

—    Man atļāva dažas dienas aizkavēties.

—     Nu, un jums, man šķiet, ir grūti doties karā pret visu izslavināto ģēniju? — Aurora jautāja, traukdamās pāri lietus lāmām uz ceļa, tā ka ūdens šķīda uz visām pusēm. — Jūs pametat tik daudz tuvinieku …

Noaujojusi vēl dažus sojus, viņa sāka jāt lēnām.

—    Tuvinieki atradīs mierinājumu, — Bazils atbildēja,

—   labākie no viņiem sāks lūgt dievu.

—    Par ko?

—     Par tiem, kas tālu no mājām, par tiem, kas ceļā, — Perovskis atbildēja, — tā teikts svētajos rakstos.

—     Bet par tiem, kas cieš, par tiem, kas mājās bēdu piemeklēti, vai arī par tiem kāds aizlūgs? — Aurora jautāja, atkal aiztraukdamās ceļa mijkrēslī, tikko pamanāma savā melnajā krokainajā amazones tērpā un Sandriļjoni platmalē ar sarkanu spalvu.

—     Vai mājās palicēji cietīs, es nezinu, — Bazils, viņu panācis, atbildēja, — mēdz taču teikt: vai tiem, kas tālumā.

—     Ļauni, es domāju, tiklab vieniem, kā otriem! — zirgu apvaldīdama, teica Aurora. — Karā — viss likteņa varā.

Aiz muguras uz ceļa ieskanējās pakavu klaboņa. Divi citi jātnieki panāca Auroru un Perovski un trakā ātrumā aizjoņoja abiem garām. Tie bija Ksenija un Mitja Usovs.

—     Redzat, Aurora Valerjanovna, kas par argama- kiem? — Mitja līksmi uzsauca, auļojot aizelsies un ap- šķiezdams Perovski ar zemes pikām. Man, Bazil, šito kā paziņam iedeva Mamonova galvenais žokejs Ra- kitka…

Ksenija savā sarkanajā amazones tērpā un pār pleciem plandošajā plīvurā pazibēja garām tik ātri, ka māsa pat nepaguva tai uzsaukt. Tropiņins mērenos auļos jāja visiem aiz muguras uz smagnēja gara angļu auļotāja ar īsu asti.

—    Cik jauks cilvēks šis Mitja! — Aurora teica, kad Perovskis atkal viņu panāca. — Viņš nevar vien sagaidīt karu un kaujas …

—    Un viņam ir zelta sirds! — Perovskis piebilda.

—     Šodien viņš savam galvenajam komandierim uzrakstīja tik sirsnīgu vēstuli, lūgdams, lai atceras viņu, dodams pirmo bīstamo kaujas uzdevumu. Un amizanti — viņš ir pārliecināts, ka noteikti karagājiena laikā iemīlēsies un rudenī apprecēsies.

Jātnieki vēl noauļoja kādu versti starp kupliem krūmājiem un pauguriem un sāka jāt soļos.

—    Cik skaisti riet saule! — Perovskis teica, apkārt raudzīdamies. — Maskava liesmo kā ugunsgrēkā… Krusti un zvanu torņi virs tās izskatās gluži kā degošu kuģu masti…

Aurora ilgi raudzījās uz to pusi, kur atradās Maskava.

—     Vai izpildīsiet manu lūgumu? — viņa vaicāja.

—    Apsolu, — Perovskis atbildēja.

—    Sakiet skaidri un atklāti — ko jūs tagad domājat par Napoleonu?

— Es… esmu maldījies un nekad to sev nepiedošu.

Auroras acīs uzplaiksnīja pārsteigums un prieks.

—    Jā, — viņa turpināja, brīdi klusējusi, — tuvojas tādas šausmas… Sis Napoleons ir neizdibināma sfinksa …

—    Viņš ir nodevējs un mūsu ienaidnieks; dzīvi un visu, kas man dārgāks par dzīvību, es pametīšu un došos pret ienaidnieku, kurp man pavēlēs.

Aurora sajūsmināta paskatījās Perovskī. «Neesmu maldījusies!» viņa domāja. «Mums ir kopīgi ideāli, kopīgas domas!»

—    Jums taisnība, jums taisnība…' Un vai zināt…

Aurora notvīka, gribēja vēl kaut ko teikt un apklusa.

Uzsitusi zirgam, viņa ātri pārlēca ceļmalas grāvim un aizauļoja pa lauku, iešķērsu pretī viņus apsteigušajiem jātniekiem. Visi sajāja kopā pie satumsušas birztalas. Atpakaļ uz Maskavu viņi devās mēness gaismā visi kopā. Pie Novinskas Bazils labi pazīstamā pagalma dziļumos ieraudzīja sava dzīvokļa logus, aiz kuriem viņš pēdējā laikā bija pārdzīvojis tik daudz šaubu un ciešanu, un, parādījis Aurorai šo māju, gribēja pie vārtiem no viņas un citiem atvadīties, tomēr, visu pierunāts, aizjāja tiem līdzi. Kņaziene bija gaidījusi jauniešu atgriešanos un, klausīdamās viņu dzīvajās sarunās, nosēdēja ar visiem kopā līdz vakariņām.

—    Jūs kaut ko nepateicāt līdz galam, jūs gribējāt man vēl kaut ko sacīt? — Perovskis pēc vakariņām iejautājās Aurorai.

Viņa klusēdama piesēdās pie klavikorda. Krēslainajā zālē uzviļņoja viņas spēcīgā, samtainā krūšu kontralta valdzinošās skaņas. Aurora dziedāja senā vecmāmuļas drauga Ņeļedinska-Meļecka iemīļoto sirsnīgo romanci:

Jūs, meži, svētā klusumā Ar mani kopā grimstat skumjās,

—    Mīļais Vasilij Aleksejevič, — Ksenija lūdza Perovski, — nodziediet to… Nu, manu iemīļoto dziesmu!

Perovskis atpogāja mundiera apkaklīti, piegāja pie kla- vikorda, uzlika rokas uz Auroras krēsla atzveltaes un, viņas pavadīts, iesāka citu tā paša autora romanci:

Jel piedod pārgalvību man Tu, manas dvēsles pavēlniec.

Visi bija aizkustināti. Bazils, juzdams sirdī satraukumu un ar skatienu kavēdamies pie Auroras notīm pieliektā kakla un pleciem, svētlaimīgs apklusa. Tropiņins notrausa asaras.

—    Ak, Vasja, kā tu dziedi! — viņš iesaucās. — Kā tu dziedi! Vai gan cilvēks ar tādu dvēseli var aizstāvēt Napoleonu? …

Aurora ar acīm deva zīmi Iļjam Borisovičam. Viņas deguntiņš līksmi saraucās, pavilkdams smejošo lūpu virs zobiem. Iļja šos mājienus nepamanīja.

Perovskis un Tropiņins aizbrauca. Ksenija palika pārgulēt pie māsas. Pavadījušas vīriešus un atvadījušās no vecmāmuļas, abas māsas devās no zāles uz tumšo lūgšanu istabu mājas stūrī un tur klusēdamas apsēdās. Pēkšņi Aurora piecēlās, atgriezās zālē un izsaukdamās: «Nē, es nevaru!» — atkal piesēdās pie klavikorda. Pieklusušās istabas pārpildīja viņas iemīļotās Bēthovena Sešpadsmitās sonātes plūstošās skaņas. Sonāti nospēlējusi, viņa iegrima domās.

—    Par ko tu domā? — māsu apkamdama, vaicāja Ksenija.

Aurora neatbildējusi sāka atkal spēlēt.

—    Par Bazilu? — Ksenija jautāja.

—    Jā, viņš aizbrauks, un es nojaušu… Mēs vairs neredzēsimies.

—    Bet kāpēc tad tā, kāpēc tā? — Ksenija taujāja, apbērdama skūpstiem raudošo māsu. — Viņš atgriezīsies; tev pašai jādod viņam cerība.

Aurora neatbildēja.

«Kāpēc gan es ar viņu iepazinos, kāpēc es viņu iemīlēju?» viņa domāja, noliekdamās pār taustiņiem, un raudot turpināja spēlēt, «kaut es labāk nemaz nebūtu piedzimusi, nebūtu dzīvojusi!»

Uzkāpusi savā istabā, Aurora atlaida istabeni un sāka izģērbties. Sveci neiedegusi, viņa novilka kleitu un ņieburu, uzmeta plecos naktsjaku un apsēdās uz tuvākā krēsla. Belvedera logos spīdēja mēness. Bizi atpinuši, Aurora to atkal te sapina, te izjauca, vērdamās tukšumā, no kurienes viņā it kā raudzījās Perovska domīgi maigās acis.

— Ak, šīs acis, acis! — Aurora čukstēja.

Istabas sarkankoka mēbeles ar bronzas rotājumiem viņai atgādināja kaut ko senu un dārgu. Sīs viņas nelaiķa mātes mēbeles atsauca atmiņā ielu nomaļā pilsētiņā, tēva māju un pirmos bērna gadus, kad māte vēl bija dzīva.

Auroras māte, Annas Arkadjevnas meita, reiz bija dedzīgi iemīlējusies skaistā un krietnā, bet nabadzīgā kājnieku virsniekā un, nesaņēmusi kņazienes atļauju precēties, bija aizbēgusi no viņas mājas un bez viņas piekrišanas salaulājusies ar mīļoto cilvēku. Tas bija Valerjans Andrejevičs Kramaļins. Sirdī sentimentālā un maigā bēgle savām meitām deva romantiskus vārdus — Aurora un Ksenija. Aurora neatcerējās savu vecāku grūtību pilno, klaidonīgo armijas dzīvi. Toties viņa atcerējās, cik ļoti māte viņu un māsu bija mīlējusi, un dzīvi glabāja atmiņā laiku, kad tēvs, atvaļināts no armijas, bija kalpojis muižniecības iestādēs. Apriņķa pilsētā viņam stāvā upes krastā bija pašam sava neliela koka mājiņa ar mezonīnu, sakņudārzs un tīrs, mājīgs košuma dārziņš, kur Krama- ļini, pārcēlušies uz pilsētu, iekopa tādas puķu dobes, ka par tām priecājās visi kaimiņi.

Aurorai bija palikuši prātā visi ēnainā dārza stūrīši: klajumiņš, kur māsas bija rotaļājušās ar lellēm, ziedošie ceriņu un sausseržu krūmi, kur viņa bija pirmoreiz ieraudzījusi un noķērusi neparasti skaistu taurenīti — zeltainu, ar gaišzilu lāsmojumu; paugurs, no kura pavērās skats uz pilsētu un apkārtnes milzīgajiem laukiem, arī vecais bērzs, zem kura Aurora ar māsu, vēlāk braukdamas prom no šīs mājas, asaras liedamas, bija salikušas kastē un aprakušas savas labākās lelles. Meitenes zināja, ka viņām ir bagāta un dižciltīga vecmāmuļa kņaziene, ka šī vecmāmuļa pastāvīgi dzīvo kaut kur tālu prom svešās zemēs un kaut kāda iemesla dēļ ir ar viņiem neapmierināta, jo reti raksta mātei. Aurorai palikusi prātā kāda drēgna ziema bez sniega. Pilsētiņā sākās epidēmijas. Aurorai ritēja desmitais gads.

Reiz meitenes devās pateikt mātei labrītu. Bet bērnus pie viņas nelaida, paskaidrojot, ka māte saslimusi ar bīstamu slimību. Aurora atcerējās, cik drūms klusums iestājās mājā, atcerējās tēva un kalpotāju noskumušās, no asarām sasarkušās sejas, pilsētas ārstu steidzīgo ierašanos un aizbraukšanu un to drausmīgo rītu, kad bērni, iegājuši zālē, ieraudzīja uz galda kaut ko baismīgi nekustīgu, baltā tērpā ieģērbtu un ar baltu muslīnu pārklātu. Kāds abām čukstus paskaidroja, ka tas baismīgi nekustīgais esot viņu nomirusi māte. Meitenes iebrēcās: «Māmiņ, mā- miņ! Atmosties!» — un neticēja, ka viņu mātes vairs nav. Aurora atcerējās tēva vaimanas pilsētas kapos, kur viņš bija sitis sev pa ķrūtīm un plēsis matus. Domās viņa dzīvi iztēlojās, kā tēvs ar abām meitām bija sniegputenī braucis uz netālo Dedinovas sādžiņu pie sava brālēna Pjotra Andrejeviča Kramaļina, pie kura ārsti bija ieteikuši uz laiku aizvest bērnus. Viņa atcerējās arī nākamo pavasari šajā sādžiņā, kad atkal ziedēja ceriņi un lidoja taurenīši, kas viņu vairs nesajūsmināja. Pie tēvoča bērni pavadīja visu vasaru; tēvs meitas bieži apciemoja.

Vecais atraitnī palikušais tēvocis bija kaislīgs mednieks. Par spīti savai gadu nastai, viņš pastāvīgi medīja te ar kurtiem un medību suņiem, te ar bisi. Bērnus pieskatīja viņa pavecā ekonome Iļjiņišna. Līdzi uz medībām viņš ņēma arī mazās radinieces, un reiz, gatavodamies izjāt, tēvocis nenocietās — Jāva māsām pagalmā pajāties uz zirga. Ksenijai bija bail; bet Aurora, iesēdusies tēvoča mirušās meitas dāmu seglos, jāja droši un kopš tās reizes par jāšanu vien sapņoja. Tēvoča Pjotra jājam- zirgs Koko, balts kā piens, bija gandrīz vai ar savu īpašnieku vienā vecumā, tomēr skrēja līgani, neklupa, klausīja pavadai un vēl spēja itin brangi rikšot.

—   Tēvocīt Petja, — Aurora reizēm lūdza, — atļaujiet man pajāties kopā ar kučieri.

Koko tika svinīgi apseglots un pievests pie lieveņa. Vājiņā melnacainā meitenīte pielika viņam pie siltajām lūpām riecienu rupjmaizes ar sāli un, zirgu pabarojusi, no kāpnēm veikli ielēca seglos.

—    Tu tak neesi meitene, bet delvera puika! — mēdza teikt Iļjiņišna, viņā noraudzīdamās un galvu kratīdama.

—        Jaunkundzīt, jaunkundzīt! — bieži vien sauca kučieris, netikdams līdzi Aurorai, kas drāzās pa laukiem un krūmājiem.

—    Ak, tēvocīt, — Aurora reiz uzrunāja tēvoci, — vai jūs izpildīsiet manu lūgumu?

—    Nu lūdz!

—    Ļaujiet man izšaut no bises.

Tēvocis Pjotrs padomāja, pagājās pa istabu un noņēma bisi no sienas. Viņš pats pielādēja savu «lankasteru», pamācīja, kā tā turama, kā jātēmē, un ļāva Aurorai dārzā izšaut mērķī, šaušana viņa klātbūtnē atkārtojās arī vēlāk. Bet kādā rudens vakarā, kad tēvocis mežā medīja slokas, mājās piepeši, it ka pats no sevis atskanēja apdullinošs šāviens. Iļjiņišna un citi kalpotāji šausmās steidzās turp un atrada Auroru kunga kabinetā dūmu mutuļa vidū. Izrādījās, ka viņa pa logu pamanījusi suņu puišus dzenamies pakaļ svešam sunim un kliedzam: «Traks, traks!» Aurora, kas kabinetā rotaļājās kopā ar Kseniju, daudz nedomādama, bija paķērusi no sienas pielādēto bisi un, lai kā māsa centusies viņu atturēt, notēmējusi un nospiedusi gaili. Ievainotais suns pakritis un vajātāji to nogalinājuši. Meitene bija bāla, drebēja un raudāja. No pārbīļa viņa ilgi nevarēja apjēgt, kur atrodas un kas ar viņu noticis.

—    Kā tu, pārdrošniece, to uzdrīkstējies? — tēvocis viņai vēlāk jautāja.

—    Redzēju, ka skrien, ka sauc: «Traks!» — un tā es paķēru bisi…

—    Bet ja nu tu būtu trāpījusi nevis sunim, bet cilvēkiem?

Aurora rūgti raudāja un neko neatbildēja. Šis notikums kļuva par cēloni vispārējām pārdomām. Atbraukušais tēvs nikni strīdējās ar Pjotru Andrejeviču, bet tad nomierinājās un Jāva meitām arī nākošajā vasarā braukt pie viņa. Tad tēvocis Petja jau sāka Auroru ņemt līdzi medībās par palīgšāvēju. Meitenes sajūsma bija neaprakstāma. Pat sapņos viņai rādījās Koko un bise. Taču pienāca negaidīta šķiršanās.

VII

Reiz Valerjans Andrejevičs Kramajins atbrauca uz Dedinovu pie brālēna un bērnu klātbūtnē priecīgs viņam izlasīja no Parīzes saņemtu kņazienes Šeļešpanskas vēstuli. Pirms gada Anna Arkadjevna, kurai tika paziņots par meitas nāvi, neliekuļoti viņu apraudādama, rakstīja, ka pati jūtoties ļoti vārga un droši vien vairs ilgi nedzīvošot. Bet tagad kņaziene ziņoja, ka viņas veselība uzlabojusies, ka viņa var aizstāt bārenītēm māti, un līdz ar to aicināja bērnu tēvu izmantot viņas atbalstu un visu viņas mantību. Vēstulei bija pievienota pavēle kādam no kņazienes dzimtmuižu kantoriem izmaksāt viņas znotam ievērojamu naudas summu. Meiteņu tēvs un tēvocis sāka apspriesties un pat strīdējās par to, ko ar bērniem iesākt. Nākošajā gadā vēlā rudenī Valerjans Andrejevičs aizveda Auroru un Kseniju no tēvoča Petjas un nodeva abas Maskavas Jekaterinas institūtā.

Sākās meiteņu pašrocīga sarakste ar vecmāmuļu. Nākošā gada beigās abas pavēstīja kņazienei, ka viņu tēvs kādā braucienā saaukstējies un, kā rakstot tēvocis, bīstami sasirdzis. Pagāja ziema, pienāca vasara. Kramaļinas aizrakstīja vecmāmuļai izmisuma pilnu vēstuli, ka arī viņu mīļotais tētiņš nomiris, ka viņām esot sēras, ka visas institūta audzēknes brīvdienās braucot mājās, bet viņām, apaļām bārenēm, nav pie kā braukt, jo arī tēvocis Petja, kā viņas dzirdējušas, atstājis Dedinovu un aizbraucis kaut kur uz dziedniecības ūdeņiem. Vecmāmuļa atbildēja, lai meitenes aizlūdzot par vecākiem un paciešoties, un atsūtīja viņām kādu pamācošu franču sacerējumu par tikumisko pienākumu. Vairāki gadi meitenēm aizritēja rūgtā sērdienībā. Neilgi pirms institūta beigšanas meitenes kādā no mācībām brīvā brīdī tika aicinātas pie direktores. Ieiedamas skarbās priekšnieces augstajās parādes istabās, abas ceremoniāli pakniksēja un blakus priekšniecei ieraudzīja slaidu, cienīgu un manierīgu sirmgalvi ar pūderētām matu cirtām un melnu šalli, kas bija skaisti pārmesta pār plecu, — sirmgalve klusēdama uzmanīgi aplūkoja meitenes caur zelta lorneti, tad, pagriezusies pret direktori, gribēja kaut ko svarīgu teikt, bet turpat izplūda asarās un, atmetusi manierīgumu un cienīgumu, steidzās meitenes skūpstīt. Tā bija kņaziene Anna Arkadjevna Šeļešpanska, kura aiz līdzjūtības pret mazmeitām bija nolēmusi atstāt Parīzi un pārcelties uz pastāvīgu dzīvi Maskavā.

Iepazinusi mazmeitas tuvāk, kņaziene viņas no sirds karsti iemīlēja, loloja, lutināja un gandrīz katru dienu brauca pie viņām. Aurorai bija spējas mūzikā. Ksenijai labāk patika dejas. Viņām tika pieņemti īpaši skolotāji, paši labākie šajās nozarēs. Kad mazmeitas beidza institūtu, kņaziene atcerējās savu izsenis tukšu pamesto māju pie Patriarhu dīķiem, iekārtoja to no jauna un sāka pati vest mazmeitas sabiedrībā. Kur gan šajā laikā bija palikusi viņas vārgā veselība un žēlabas par vecumul Visi sāka daudzināt kņazienes viesistabu, kur palmas koka mēbeles bija apvilktas ar melnu ādu, ko rotāja zeltītu neļķu raksti, par viņas diviem garjūgiem: melno zirgu sešjūgu un salno četrjūgu, par viņas rīkotajām ballēm un vakariem. Pēc Ksenijas laulībām viņa, ievērojot visas formalitātes, ar testamentu novēlēja savu Možaiskas muižu Ļubanovu Aurorai, bet Kolomnas sādžu Jarcevu — Ksenijai. Pirms gada izdevusi pie vīra jautro un labsirdīgo Kseniju, kņaziene ar bažām sāka vērot savu otro mazmeitu, kura, šķiet, vispār nedomā par precēšanos un dažādu iemeslu dēļ bija atteikusi vairākiem piemērotiem viņas rokas tīkotājiem.

— Es no jums nešķiršos, dārgā vecmāmiņ! — teica domīgā un nopietnā Aurora, arvien cenzdamās vecmāmuļai izdabāt. — Kā man trūkst? Esmu apmierināta, laimīga; nudien, laimīga! Šad tad aizbraucu pie paziņām … dodos izjādēs… man ir brīnišķīgais Barss… Dziedāšanu un klavikorda spēli es mācos pie lielākajām slavenībām; lasu… jums taču ir tik lieliska bibliotēka! Ak, vecmā- muļ, nerunājiet ar mani par precēšanos… Ļaujiet ilgāk padzīvot kopā ar jums, jūsu tuvumā.

Vecā, asaras slaucīdama un ar prieku vērodama Auroras dzedro skaistumu, domāja: «Nu patiesi! Lai padzīvo pie manis … Laikam tas kungs pa neizdibināmiem ceļiem liek viņai izlīdzināt savas nelaimīgās mātes kļūdu: kādreizējo tik vieglprātīgo bēgšanu no manis.»

Kņaziene savā veca cilvēka patmīlībā nelaiķa meitas laulību vēl aizvien uzskatīja par kļūdu, aizmirsdama, ka meita arī tad, kad abu starpā sākās atsalums, bija izturējusies pret māti ar tikpat godbijīgu maigumu kā agrāk un, kvēli mīlēdama vīru un arī vīra mīlēta, bija pavisam laimīgi nodzīvojusi ar viņu līdz sava mūža galam.

Izjājienus uz Barsa Aurora mēdza aizmirst vienīgi mūzikas vai grāmatu dēļ.

Bibliotēkā, ko viņa bija pieminējusi sarunā ar vecmāmuļu, bija viens plaukts krievu grāmatu un vairāki skapji ar ārzemju izdevumiem. Krievu grāmatas bija savācis kņazienes nelaiķis vīrs, kurš draudzējās ar Novi- kovu un citiem Maskavas martinistiem; bet vairumu ārzemju grāmatu pati Anna Arkadjevna bija atvedusi no Parīzes, kur viņas salonu mēdza apmeklēt daži tālaika franču literatūras spīdekļi. Beigusi institūtu, Aurora mācījās Felisa-Andrijē solfedžo, kadences un rulādes, braukāja uz koncertiem un ballēm un pēc institūta krievu literatūras skolotāja ieteikuma vaļas brīžos izlasīja arī dažas no toreizējām nedaudzajām krievu grāmatām. Ar Kņjažņinu, Deržavinu un Dmitrijevu viņa tikko spēja tikt galā. Toties aizrautīgi izlasīja Karamzina stāstus un vēstules no svešām zemēm, jau modē nākušās Krilova fabulas un Zukovska dzejas un tad pilnīgi nodevās cittautu literatūras korifejiem. No tiem viņa īpašu uzmanību veltīja senākajiem un jaunajiem franču morālistiem un lasīja tos alkatīgi. 2ans 2aks Ruso, Dalambērs, de Mestrs un Bernardēns de Senpjērs uz ilgu laiku kļuva par Auroras mīluļiem. Viņa kopā ar tiem sapņoja par iespēju pārveidot sabiedrību pēc miermīlīgiem ideāliem principiem. Taču visi sāka runāt par Bonapartu un karu.

Napoleons Auroru ļoti ieinteresēja un viņas domās sāka veidoties par teiksmainu milzi, debesu sūtītu varoni. Sākumā viņa ar prieku iztēlojās to par labdarīgu ģēniju, kas negaidīts noslēpumaini nonācis lejup pasaulē un līdz ar savu žilbinošo slavu lej pār cilvēci mierpilnas, agrāk nepazītas svētlaimes straumes. Taču, kad vecmāmuļai reiz no pasta atnesa žūksni jaunu Beļģijā un Anglijā izdotu franču pamfletu par Napoelonu un Aurora pēc kņazienes vēlēšanās kādu de Stāla kundzes sacerētu pamfletu skaļi nolasīja viņai priekšā, Auroras uzskati par Napoleonu sāka strauji mainīties. Bet Angijenas hercoga nodevīgā sodīšana ar nāvi viņu gluži vienkārši dzina izmisumā. Uzzinājusi, kā pilnīgi nevainīgais hercogs sagrābts, nostādīts Vensenas cietokšņa grāvī un kā Napoleons viņu bez žēlastības licis nošaut, Aurora, izplūzdama asarās, atkārtoja: «Nabaga nelaimīgais! Un par ko tāda cietsirdība? Kādu sodu saņems viņa slepkavas?» Mazliet nomierinājusies, viņa ieslēdzās savā augšstāva istabā, izlasīja visas no jauna saņemtās un vecmāmuļas atvestās brošūras par Bonapartu, kurām agrāk nebija pievērsusi sevišķu uzmanību, un Napoleons ar savu spožumu, skaļajiem kariem un Eiropas seno pilsētu un karaļvalstu sagraušanu no ideāla varoņa viņas acīs pārvērtās par nīstamu, egoistisku, zvēram līdzīgu briesmoni. Ļaudamās iztēlei, viņa pat skuma, ka nav piedzimusi par vīrieti, jo tad viņa atrastos drosmīgo karotāju rindās, kuri cīnās pret šo jauno Čingizhanu.

Iepazinusies ar Perovski, Aurora sākumā nievīgi un zobgalīgi, bet vēlāk vērīgāk ieklausījās viņa ditirambos Napoleonam un to ietekmē uz kādu laiku ne nu gluži mīkstināja savus uzskatus par mīklaino varoni, bet tas Auroru vismaz vairs nesatrauca un nemodināja viņā dusmas. Tomēr, kad sāka izplatīties un apstiprināties baumas par drīzo karu un kad šī Bonaparta dēļ, kuru vēl arvien daļēji aizstāvēja Perovskis un kņaziene un atklāti pulgoja Rastopčins un Tropiņins, Aurorai bija jāšķiras no cilvēka, kuru viņa savā sirdī vērtēja augstāk par citiem, — viņā atkal iekvēlojās naids pret «Korsikas briesmoni», kurš draudēja Krievijai ar kara postu. Savā sirdī Aurora pūlējās samierināties ar pielūdzēja aizbraukšanu.

«Bazils jau neaizbrauks tālu,» viņa domāja, «un divi trīs mēneši paskries nemanotl… Viņš atgriezīsies un, bez šaubām, atzīsies, ka mani mīl…»

Bet, kad Perovski līdz ar pārējiem atvaļinājumā esošajiem virsniekiem piepeši izsauca pie Rastopčina un viņš saņēma pavēli nekavējoties atgriezties armijā, Aurora aiz bēdām nezināja, ko iesākt.

«Vai viņš atgriezīsies, un vai patiesi vēl ir kāda iespēja izvairīties no kara?» viņa domāja. «Un kam vajadzīgs šis karš un visas šausmas? Un kādēļ gan galu galā šurp nāk Napoleons — visu briesmu, varmācību un asinsizliešanu iemiesojums? Viņa priekšgājējs Marats reiz saņēma drosmīgas patriotes atriebību,» nodrebēdama domāja Aurora. «Dievs! Atrieb, satriec šo varmāku ar savām dusmām!»

VIII

Pēdējā dienā pirms aizbraukšanas no Maskavas Perovskis pusdienoja Annas Arkadjevnas mājā un atbrauca pie viņas vēlreiz vakarā. Tobrīd kņazienes mājā bija sapulcējušies vairāki tuvi paziņas, starp tiem dažas Auroras un Ksenijas institūta draudzenes ar saviem brāļiem. Jaunieši bija līksmi, spēlēja šarādes, burimē un seciētaire

* Spēle «Pasts» (//.).

dzīvi stāstīja par pēdējo dienu ballēm, par bildinājumiem un gaidāmām kāzām dažās maskaviešu ģimenēs. Kāds pastāstīja par savu paziņu, kuras kāzas laikam izjukšot, jo līgavas agrākais pielūdzējs izsaucis līgavaini uz divkauju. Aurora palūkojās Perovski. Viņam šis skatiens šķita kā pārmetums. Bazilu mulsināja tā zīmīgums. Kņaziene, ģērbusies vienkāršā violetā tērpā un tumšā šallē, arvien skumīgi paskatīdamās uz Perovski un Auroru, viesistabā klusēdama lika pasjansu. Pirms tējas Ksenija atvēra kla- vikordu un aicināja kādu no draudzenēm kaut ko nodziedāt. Citi tikmēr devās pastaigāties dārzā; viņu vidū bija ari Aurora. Iztālēm klausīdamās dziesmā, viņa ievēroja, ka dārzs kļuvis tukšs. Viņa sāka iet uz mājas pusi. Pēkšņi Aurora nodrebēja. Starp kokiem viņai pretī nāca Perovskis.

Gaiši spīdēja mēness. Dārza miklais gaiss bija pilns lapu un ziedu smaržas. Taisnā, platā liepu aleja stiepās no pagalma žoga uz dīķi, ko ieskāva zaļa nora ar dažādiem pārsteigumiem, grotām, strūklakām un no siltumnīcām izstādītu ziedošu balto un dzelteno narcišu un neļķu dobēm. Cauri žogam vīdēja mājas apgaismotie, atvērtie logi, pa kuriem laukā plūda dziesmas skaņas. Dārzā valdīja klusums. No katra celiņa, no katra koka un krūma pretī vēdīja noslēpumaina krēsla un smaržas.

Ieraudzījusi Perovski, Aurora gribēja doties uz vārtiem, Viņš to aizturēja.

—    Jūs esat šeit? — viņš teica, ar sajūsmu skatīdamies meitenē.

Aurora, šķiet, meklēja vārdus.

—    Redziet, — viņa ierunājās, — karš un tā vaininieks … Par tiem tagad domā visi… Es jau sen gribēju jums to pastāstīt. Pērnvasar es kopā ar Arharoviem aizbraucu uz viņu Piemaskavas muižu. Tur ir gleznu kolekcija, un, atceros, mani sevišķi saistīja viena no tām. Tajā attēlotas briežu medības parkā Parīzes apkaimē. Tā ir kāda slavena franču gleznotāja darba lieliska kopija. Ak, cik iespaidīga glezna! Cilvēki šķiet kā dzīvi; un kur tad klintis, strauts, koki…

—    Arharoviem patiešām ir lieliska gleznu galerija.

—    Paklausieties taču: pa labi, klajumā aiz brieža bars satracinātu dzinējsuņu. Briedis ir paguris, sasprindzina pēdējos spēkus un droši vien izglābtos… Bet — viņam tieši ceļā… no kreisās puses uzglūn nelaime: briedi gai« ļļdams, aiz kokiem stāv mednieks. Ap viņu zirgos sapuljušos grezni, zeltītās drēbēs ģērbti galminieki un vaļē- IĪIh karietēs zem saulessargiem sēž skaistas, krāšņas daļiņu. Mednieks ir Napoleons… Viņš ģērbies zilā mun- di> ii, baltā kamzolī, galvā trīsstūraina cepure; redzu viņu l-i dzīvu: tukls, apaļīgs, laimīgs un stiprs, kā akmeni Fclrsts.

[ - • Tieši kā akmenī cirsts, — Perovskis ar nopūtu pieklīda.

ļ — Vii.ia pilnīgā, tumsnējā seja ir pašapmierināta, — Aurora turpināja. — Viņš mierīgi notēmē uz nabaga dzīvnieku, kam izkārusies mēle un klīstošs skatiens, un šauj tam gandrīz tieši virsū… Riebīgi! Esmu dažu labu reizi redzējusi medības, esmu tajās bijusi, bet, skatīdamās f.le/.nu, es teicu Elīzai Arharovai: «Cik gan nekrietns un cielNirdīgs ir šis visu izdaudzinātais cilvēks!» Kā gan var tāda nesatricināmā vienaldzībā tik nežēlīgi nogalināt vāju, bēgot pagurušu dzīvu radību?! Gluži tāpat viņš nošāva ari Angijenas hercogu …

Aurora satraukta apklusa, ļ? — Jums taisnība… Tik tiešām — viņš ir cietsirdīgs cilvēks! — Perovskis sacīja. — Mēs atmaksāsim viņam ])<n visām nodevībām. Viņš vēl pieminēs savus melīgos apgalvojumus Tilzītē un Erfurtē. Es maldījos, biju kā akls … Tagad es vairs neatkārtoju citu vārdus un nekaunos par to, ko runāju; es dodos prom ar stingru pārlie- cibu, ka mūsu upuri, mūsu pūliņi ienaidnieku salauzīs… Tikai viens mani nomāc …

Perovskis samulsa un apklusa. Aurora ar drebošu sirdi gaidīja kaut ko neparastu, briesmīgu. [ — Piedodiet man, -— Perovskis piepeši ierunājās klusā balsī, — es aizbraucu un varbūt uz visiem laikiem … Bet 1as ir pāri maniem spēkiem …

Aurora, elpu aizturējusi, klausījās viņa vārdos. Sirds viņai stipri sitās.

—   Es nevaru, man jāpasaka, — Bazils turpināja. — Es inilu jūs, un tāpēc …

Aurora klusēja. Viņai acu priekšā viss satumsa. Mirkli cīnījusies ar sevi, viņa bikli pastiepa Perovskim pretī roku. Neprātīgā priekā viņš to pārklāja ar skūpstiem.

—    Patiesi? Jūs esat ar mieru? Jūs …

—   Jā, es esmu jūsu… tava, — Aurora čukstēja, noliekdama galvu.

Abi atkal devās dziļāk dārzā. Perovskis stāstīja Aurorai par savām jūtām, par to, kā viņš kopš pirmās sastapšanās viņu karsti iemīlējis un nav uzdrīkstējies atzīties.

—            Vai tu zini visu par mani? — Bazils vaicāja. Es esmu Perovskis, bet tas nav mana tēva uzvārds.

Viņš sāka stāstīt Aurorai par savu pagātni. Viņa gāja Bazilam blakus un klusēdama klausījās viņa vārdos.

—           Kāpēc tu man to stāstīji? — Aurora ievaicājās, kad viņa atzīšanās bija galā.

•— Lai tu par mani zinātu visu. Tas nav mans, bet mana tēva noslēpums, un man tas bija jāglabā no visiem, tikai ne no tevis …

Aurora sirsnīgi paspieda Perovska roku.

—            Tad tu esi ministra dēls? — viņa padomājusi sacīja. — Ko lai tur saka? Es priecājos — tavam tēvam ir veicies, bet, piedod, tev gan ne … Kāpēc tavs tēvs to patur noslēpumā?

Perovskis to izskaidroja ar augstākās sabiedrības paradumiem un ar tēva amatu.

—    Vai tu mīli savu māti? — Aurora iejautājās.

—    Kā gan ne! … No visas sirds, ļoti.

•— Un viņa ir laba, gādīga māte un rūpējas par tevi?

Bazils pastāstīja par savu Mazkrievijā pavadīto bērnību, par satikšanos ar tēvu sādžā pirms mācību gaitām, par universitātes gadiem un par iestāšanos dienestā Pēterburgā.

—            Un tu kopš aizbraukšanas no sādžas ar tēvu vairs neesi redzējies?

—    Tikos ar viņu Pēterburgā.

—    Un viņš tevi nepaturēja pie sevis?

Bazils klusēja.

—            Es iemīlēšu tavu māti tikpat stipri kā tu! — Aurora izsaucās. — Bet gan tevi iepazīs un, bez šaubām, pareizi novērtēs arī tavs tēvs; viņš noteikti būs lepns uz tevi un nespēs bez tevis iztikt.

Aiz žoga atskanēja kņazienes sulaiņa Vlasa balss:

—           Jaunkundz, vecmāmuļa jūs sauc … Meļecki brauc prom…

—            Pagaidi, vēl vienu vārdu, — Perovskis lūdza, nelaizdams vaļā Auroras roku. — Uzdāvini man piemiņai kādu nieciņu… Nu, kaut vai šo ziediņu.

Aurora no ceriņziedu pušķīša, kas viņai bija piesprausts pie krūtīm, izņēma ziedošu zariņu un pasniedza Perovskim.

—    Vai tev ir kāds tavs portrets? — viņa vaicāja.

—     Man ir Iļjas darināta miniatūra… Gribēju to rīt nosūtīt uz Počepu mātei, bet tev …

—     Lieliski, Iļja man pagatavos kopiju.

—    Nē, nē! — izsaucās Perovskis. —• Ņem šo! Tā ir gatava… Tā ir man līdzi! Lūk, te… Es to šorīt saņēmu no apdarinātāja.

Viņš pasniedza Aurorai medaljonu ar mazītiņu akvareļa tehnikā darinātu portretu. Viņa tajā paraudzījās un piespieda to pie krūtīm.

—- Jaunkundz, kur tad jūs esat? — no vārtiem atskanēja ekonomes Maremjašas balss.

Aurora paslēpa medaljonu aiz tērpa ņiebura un, asaras noslaucījusi, devās ārā no dārza. Roku rokā ar Perovski viņa atgriezās mājā, kur viesi jau sāka atvadīties.

—     Nu, tagad ej pie vecmāmuļas, — viņa teica, degun- tiņu saraukusi, — un pēc visiem likumiem lūdz manu roku: tas jādara… Citādi viņa var vēl apvainoties un atteikt.

Bazils devās uz viesistabu. Aurora viņu apturēja.

—     Nē, — viņa izsliedamās paziņoja, — iesim abi.

Stipri nobālusi un nevienā neskatīdamās, viņa stingrā

solī izgāja cauri vairākām istabām, pieveda Perovski pie vecmāmuļas lūgšanu istabas durvīm, kur ap kņazieni bija sapulcējušies viesi, lai atvadītos, un, turēdamās Bazilam pie rokas, klusi pateica:

—    Mīļo vecmāmuļ, te ir mans līgavainis.

Kņaziene sastinga.

—     Kā tad tā, bez manas atļaujas? Un tu arī, kā tu uzdrīkstējies? — kņaziene teica Perovskim, taču tūliņ, ar pūlēm valdīdama asaras, viņu apkampa, apskāva arī Auroru, kura bija viņas priekšā noslīgusi ceļos, pārmeta abiem krustu un abus noskūpstīja. — Gluži māte kas māte! Drosmīga un jauka! — viņa caur smiekliem un asarām atkārtoja. — Ak, mīļie bērni, mīliet viens otru un esiet laimīgi!

Viesu aizbraukšana tika atlikta. Visi priecājās par Auroras mīlestības stāsta laimīgo atrisinājumu. Sulaiņiem lika atnest šampanieti, un abu jauniešu saderināšanās tika sveiktā ar neskaitāmiem tostiem.

—    Vai tiešām mēs tagad šķiramies un vairs neredzēsimies? — Perovskis jautāja Aurorai, kad pienāca laiks atvadīties. —= Jo rīt pavisam agri man jābrauc, tur nekas nav līdzams.

Bazila balss drebēja. Visu acis bija pievērstas viņam.

—    Uz redzēšanos… rudenī, — pūlēdamās smaidīt un cieši spiezdama viņa roku, atbildēja Aurora.

—    Uz redzēšanos, uz redzēšanos! — atkārtoja arī pārējie.

Perovskis no visiem atvadījās un aizbrauca. Aurora aizsteidzās uz savu antresolu un ļāva asarām vaļu. Viņa staigāja pa istabu, lauzīja rokas un atkārtoja: «Nē, nē! Tā nevar būt… Bet vai patiesi? Ak, kungs! Dod man prātu, dari mani stipru, pasargā mani…»

Dzīvoklī Bazils pamodināja saimnieka sulaini, aizdedza sveci un ar smagu sirdi uzrakstīja un nosūtīja zīmīti Mit- jam Usovam, kurš dzīvoja turpat netālu — viesnīcā «Londona». Zīmītē viņš atgādināja, lai Mitja rīt ierodas pēc iespējas agrāk, jo pasta zirgi būs klāt septiņos no rīta. Līdz Možaiskai Perovskis varēja braukt kopā ar Mitju, un abi bija norunājuši no turienes iegriezties tuvīnajā Usovu sādžiņā Novosjolovkā, kur Mitja pēc tēva vēlēšanās bija atjaunojis dzīvojamo māju un kur viņš cerēja no zemniekiem saņemt obroku, lai varētu atdot Perovskim naudu, ko bija no viņa aizņēmies Maskavā. Zīmīti nosūtījis, Bazils salika čemodānā pēdējās mantas un paskatījās pulkstenī. Bija pāri vieniem naktī.

«Rīts vairs nav tālu,» viņš nosprieda, «vai nu vairs vērts gulēt? Tik brīnišķīga mēnesnīcas nakts … Drīz svīdīs gaisma … Iziešu paklaiņot… Bet no rīta pa ceļam vēlreiz iegriezīšos atvadīties no Auroras.»

Bazils atvēra logu, kas veda uz kaimiņu dārzu, un iegrima domās.

«Nē,» viņš sacīja pats sev, «diezin vai man tik agri izdosies Auroru satikt… Labāk tagad uzrakstīšu un pats viņai aizvedīšu zīmīti; kaut kā izsaukšu viņu kaut uz mirkli laukā pie Patriarhu dīķiem… Viņa varētu iznākt kopā ar Maremjašu vai Vlasu… Mēs taču nepaguvām pat izrunāties… Un tik daudz gribētos pateikt, izstāstīt .,.»

Bazils piesēdās pie galda un sāka rakstīt. Pagāja pāris minūšu. Aiz durvīm atskanēja kluss troksnis.

«Sulainis pārradies no gājiena pie Mitjas,» Bazils nodomāja, «un pa tumsu taustās ap durvīm.»

Viņš turpināja rakstīt. Durvis nočīkstēja. Perovskis atskatījās.

Pie durvīm stāvēja sieviete melnās drānās un ietinusies biezā, tumšā plīvurā.

—    Kas jūs esat? — Bazils jautāja, pielēkdams kājās.

Sieviete klusēdama nekustīgi stāvēja pie sliekšņa. Perovskis piegāja tuvāk. Viņš pazina Auroru.

—            Tu? Tu esi šeit? — viņš izsaucās, pievilkdams meiteni sev klāt un pārklādams viņas aukstās rokas, seju un matus ar neprātīgiem, kvēliem skūpstiem. — Kā tu to uzdrošinājies, mīļā, kā tu mani atradi?

—    Es gribēju tevi vēlreiz redzēt, parunāties.

Bazils aiz laimes jutās ka apreibis.

—            Arī es, vai saproti, pašlaik domāju par tevi, — viņš runāja, apsēdinādams Auroru un pats apsēzdamies viņai pretī, — redzi, pat rakstīju tev, gribēju lūgt, lai tu iznāc laukā.

Aurora atmeta plīvuru uz pleciem, cieši uzlūkoja Perovski un domādama: «Kas notiks tālāk — nezinu, bet šobrīd mēs esam kopā!» — kaisli apkampa viņa galvu.

—            Kādas mocības! — viņa raudādama čukstēja. — Kāpēc mums vajadzēja satikties, iepazīties? Es baidījos, cīnījos ar sevi: kas notiks, ja ceļā kādu sastapšu? Bet redzi, esmu šeit. Vai patiesi mēs šķiramies uz visiem laikiem?

—            Ak, es ticu mūsu laimes zvaigznei; dievs dos, mēs atkal redzēsimies, — Bazils sacīja.

—            Jā, protams! Ko gan es, neprātīgā, te runāju?… Mēs noteikti redzēsimies.

Aurora noslaucīja asaras un apvēdināja seju ar mutautiņu.

—            Toreiz, izjādē, — viņa teica, — tu tikai tā garāmejot, it kā pa jokam pieminēji lūgšanas… Neņem ļaunā, bet jūs, vīrieši, neesat visai dievbijīgi… Bet tevi gaida tik svarīgs un grūts pienākums… Vai tu nedusmosies?

—    Runā vien, runā!

—            Nelaiķe māte mani un māsu mācīja bēdu un sāpju brīžos lūgties dievmātes Marijas aizgādniecību. Apsolies, ka tu no sirds skaitīsi lūgšanas pie šīs svētbildes.

—     Zvēru, ka izpildīšu tavu vēlēšanos.

Aurora izņēma no kabatas svētbildīti un pakāra to Ba- zilam kaklā. Acīs viņai bija asaras.

—    Nu, tagad esmu visu pateikusi, paliec sveiks, —* viņa sacīja, noslaucīdama seju.

—     Kā? Tu aizej? — Perovskis izsaucās. — Kur ir dieva taisnība? Mirklis tikšanās un — mēneši atšķirtības! Es visu pametīšu, visu … palikšu kopā ar tevi, neej prom… Klausies, es lūgšu, lai mani pārceļ uz šejienes pulkiem.

—    Nedari to! Esi stiprs, Bazil: tevi sauc pienākums,- jāglābj dzimtene; kalpo tai godam. Es tevi mīlu, un tici man — citu neiemīlēšu. Mani aplaimos doma, ka tu esi sekojis savam aicinājumam kā īstens, krietns patriots. Tik nožēlojami ir vīri, brāļi un līgavaiņi, kas bēguļo pa sādžām … Ak, tu pacelies tiem pāri!

—    Bet, dieva dēļ, pakavējies vēl, neej prom, — Perovskis lūdza, — vēl kādu vārdu …

Aiz durvīm atskanēja soļi. Aurora pārmeta sejai plīvuru. Uz sliekšņa parādījās sulainis.

—    Tad nu paliec sveiks, — Aurora sacīja, — esi stiprs, mēs redzēsimies.

—    Es tevi pavadīšu, — Bazils atbildēja.

Viņš pasniedza Aurorai roku, un abi devās uz Bron- najas ielas pusi. Jaudās bāls rīta svīdums. Ielas vēl bija tukšas. Pie Jermolaja ielas Bazilam un Aurorai garām pabrauca kāda droška. Viņi to pat lāgā nepamanīja.

No rīta pasta trijjūgs ar Perovski un Mitju strauji traucās pa ceļu uz Možaisku. Bazils pārklāja ar skūpstiem mutautiņu, kas Aurorai bija nokritis viņa istabā.

Novosjolovkā ceļinieki pavadīja gandrīz veselu diennakti. Usovu saimniecības vadītājs stārasts Kļims, kā parasts, žēlodamies par neražu un grūtiem laikiem, šā tā ar iztrūkumiem savāca un atnesa jaunajam kungam jau vairākas reizes zemniekiem pagarināto obroku, kaut arī ne visu. Aukle Arina Jefimovna paguva Mitjam un viņa viesim piecept pīrādziņus, plācenīšus un sagādāt visādu citādu ēdamo, katram savu ceļamaizi, jo tālāk draugu ceļi šķīrās. Ceļasomas bija galīgi sakravātas, saiņi sasieti un iznesti priekšistabā. Iļja Tropiņins bija lūdzis, lai Perovskis pieskata, kā Mitja pēdējā vietā sāpošās un aizbrauc no sādžas, kas viņam sevišķi mīļa.

— Tu nu, tētiņ, Mitjeņka, kā redzi, — Jefimovna runāja, pirms atvadīšanās rosīdamās un asarainām acīm staigādama no istabas istabā ar atslēgu saišķi pie joz- meņa, — vari būt bez bažām; mēs gan tavu vecāku mājiņu un visu jūsu iedzīvi — mēbeles un māj lietas —, gān visus krājumus pieliekamajos nosargāsim un saglabāsim sveikus un veselus. Un bez brālīša Iļjas Borisoviča arī, lūk, viņa žēlastības Vasilija Aleksejeviča nākamā saimniece — cik te nu tālu Ļubanovas muiža — mūs, kazi, apciemos, pieskatīs mūsu kārtību. Un kņazienes māmuļa savas mazmeitas dēla kristībās arī ieraudzīja mani ekonomes augšistabiņā un sacīja: «Tu, Jefimovna, arī man pielūko; es no pašas Maskavas visu redzu; lai visa kungu manta tev būtu pie kārtības; tavs vecais saimnieks taga- dīt dzīvo aiz Volgas, bet viņa dēls iet karā, viņam nav vaļas te noņemties, un dievs vien zina kad viņš sāks te pie jums saimniekot — pieraugi labil

—    Nav vārdam vietas, Jefimovna, — Mitja atbildēja, •— mēs, uz tevi paļaudamies, dzīvojam bez rūpēm.

Arina notrausa asaras un lepni saraustīja lakata stūrus uz krūtīm.

' — Un es tev, auklīt, sirsniņ, saku, — Mitja vēl piebilda, — es pārnākšu no kara, rau, viņš apprecēsies, viņi visi atbrauks uz Ļubanovu, viņiem Jarcevā māja ir mazāka un nav tik ērta, un ari es apprecēšos drīz vien pēc Bazila — noteikti atradīšu sev līgavu un apmetīšos te… Rau, tepat, šajā zālē, nodzersim kāzas.

—    Nu, tev, Mitjeņka, vēl būtu tiļ kā par agru, padieni vien kādu laiciņu! — Jefimovna iešņukstējās.

Pievakarē gatavošanās ceļam bija galā. Mitjas un viņa drauga pajūgi piekrauti stāvēja pie lieveņa. Galīgi pagurusi Arina raudādama lika tajos vēl pēdējos vīstoklīšus un aizsaiņus.

— Ko tu raudi, Jefimovna? — Perovskis noprasīja, pūlēdamies būt možs un līksms, pavadot ceļā viņam uzticēto biedru. — Nu paraugies, Dmitrij, — viņš uzrunāja jauno gaišmataino sproggalvi, kurš jau sēdēja ratos uz saiņu kalna, — paskaties vēlreiz, kā atjaunota un saposta jūsu dzimtā māja; un tas ir tavas aukles, tikai viņas nopelns. Prieks noskatīties, ka jūs ar viņas gādību atkal esat saveduši kārtībā vectēva ligzdu; liekas — vecmāmuļas un vectēva rūpīgās ēnas vēl lidinās te, viņu kādreiz mīļotajā Novosjolovkā,

—    Ak, es jūtos tik loti laimīgs! — Mitja izsaucās, — esmu gan iztērējies, atjaunodams māju, toties tā stāvēs ilgus gadus: viss atkal kārtībā uz bērnubērniem! Un kā mēs te ziemu zīmējām plānus? Cik tad gāja jautri!

—    Iegaumē visu labi! — Bazils turpināja. — Es pats reiz, atstādams savu dzimto ligzdu, centos, cik ilgi vien iespējams, vērot apkārtni, lai paturētu atmiņā katru sīkumu sirdij dārgajās vietās. Esmu pārliecināts — ja ne vasaru, tad rudenī, augustā vai septembrī, šis nostūris, dievs dos, mūs abus katrā ziņā sagaidīs šeit tikpat mājīgs un viesmīlīgs, kā droši vien reiz sagaidīja arī tavus vecākus. Tiklīdz pasludinās mieru, ņemsim atvaļinājumu vai pat atstāsim dienestu un sāksim jaunu dzīvi. Ļuba- nova tepat blakus, varēsim bieži tikties… Tad nu liec vērā — rudenī, ne vēlāk kā septembrī.

—    Auklīt, nodod salabot manu medību bisi, tā ir skapī, zini, tur, kur manas burtnīcas, grāmatas un makšķeres! — Mitja uzsauca, izmirkšķinādams no skropstām asaras un arī pūlēdamies runāt jautri un turēties braši. Un vectēva Lazareva pistoles ar makstīm; tās atrodas turpat, kur iemaukti, zini? Nu, mans cejš ved pa kreisi, tavs pa labi.., Paliec sveiks, mīļo Bazil, līdz rudenim… Abi katrā ziņā apprecēsimies un sāksim dzīvot!…

Aukle, asaras slaucīdama, tikai māja ar roku. Mitja aizbrauca. Viņš smaidīja, iztālēm pārmezdams krustu draugam un Arinai un nenolaizdams acu no dzimtās mājiņas, kas, ar jauniem dēļiem apšūta, stāvēja pakalnā starp bērziem, no zaļā dārza un vējdzirnavām, kuras ielenca vesels mākonis baložu, kas loku lokiem laidelējās virs tām. To visu pamazām aizsedza citi pauguri. Mitja pēc drauga padoma līdz pēdējam brīdim, līdz pat ceļa pagriezienam aiz tuvīnā meža centās sirdī noglabāt visas šīs dārgās vietas, kur bija ieraudzījis pasauli un, Jefimov- nas aprūpēts, audzis, kamēr Iļja Tropiņins pēc Mitjas tēva lūguma bija viņu ievadījis mācību gaitās un vēlāk Pēterburgā iekārtojis dienestā.

IX

Mitju pavadījis, Perovskis pasauca stārastu Kļimu, izskatīgu un izveicīgu zemnieku ar baltu seju un labsirdīgām, gudrām acīm. Sāka krēslot. Bazils izvaicāja Kļimut kā tuvāk izbraukt uz Smoļenskas ceļa, un sākumā Usovu trijjūgā, bet tālāk ar pasta zirgiem aizbrauca garām apkārtnes sādžiņām un ciematiem, kas pakalnos un ielejās tinās nakts pustumsā.

Netālu no Novosjolovkas, braucot pāri kādam tiltam, Bazils važonim apvaicājās, kas tās par ēkām, kuras tumsā samanāmas.

—    Borodinas sādža, — važonis atbildēja.

—    Vai liela?

—    Jā, kungs. No šitamienes Mitrijs Mikolajičs pērngad sadabūja baložus… Pāvela tēvam aizvienam labu labie…

Vēlāk šī sādža Perovskim un visai Krievijai iegūla atmiņā uz laiku laikiem.

Zirgi auļoja.

«Bet viņa, manas sirds pavēlniece, mana laime! Kā viņai klājas?» Bazils domāja, iegrimis atmiņās par pēdējo tikšanos ar Auroru. «Jā, mūsu laime ir stipra, nesagraujama … Cik dziļi Aurora mīl, cik viņa man uzticīga!»

Atmiņu ainas mijās. Perovskis pārdomāja savu pagātni. Viņš dzīvi iztēlojās savu bērnību, bagāto Cerņigovas muižu Počepu, milzīgo, slavenā Rastrelli celto māju, tai līdzās plašo dārzu, kas pa nogāzi sniedzās līdz upei, un redzēja sevi vēl pavisam mazu, vienā krekliņā skraidām pa dārzu. Viņš atcerējās māti, Annu Mihailovnu, slaidu skaistuli ar sārtiem vaigiem, melnām uzacīm un melnu matu pīni — muižas īpašnieka dienestnieci. Bazils kopā ar māti un brāļiem dzīvoja atsevišķā flīģelī netālu no lielās mājas. Tur viņš bija mācījies lasīt.

Bazila pusaudža gados grāfs, kuram piederēja Počepa, tikai retumis dzīvoja lielajā mājā. Tolaik Annas Mihai- lovnas bērni viņu redzēja vienīgi baznīcā vai pa flīģeļa logiem, kad viņš visai grezni, sulaiņu pavadīts, brauca kādās saimniecības darīšanās vai pie kaimiņiem. Dārza ēnainie ceļi, skaistās lapenes, puķu dobes un piramīdām līdzīgo papeļu labirints, kur zēni grāfa prombūtnes laiķā slēpās, rotaļādamies ar citu grāfa dienestnieku bērniem, — Bazila atmiņās tas viss negribot saistījās ar mātes asarām. Bieži vien viņa, pa flīģeļa logiem mēmi noraudzīdamās uz lielo, lāgiem tukšo, lāgiem, grāfam atbraucot, spoži apgaismoto māju, apkampa bērnus un nopūzdamās teica: «Ak, mani vanadziņi, mani vanadziņi! Kāds liktenis gan jūs gaida?»

Perovskim īpaši prātā palicis kāds notikums. Tas bija mātes brauciens uz attālu klosteri. Grāfs ilgi nebrauca uz Počepu no Pēterburgas, kur viņš, kā visi runāja, bija svarīgā amatā. Anna Mihailovna saposās, paņēma līdzi Vasju un viņa vecāko brāli Ļevu un kopā ar tiem puskarietē devās ilgākā svētceļojumā. Šūpošanās plašajā, ar pēļiem un spilveniem izklātajā puskarietē, brango, jautri sprauslājošo pāto trijjūga zirgu vienmērīgie rikši, zaļie klajumi pilni ziedošas zāles smaržu, cjruļu treļļi, naktsguļa zemnieku mājās, tumšais klostera mežs, ko pie upes pieskandināja lakstīgalu pogošana, un garās lūgšanas vecā, vīraka pievēdītajā dievnamā, kur nogurušais Vasja, sa- kņupis aiz kādas kolonnas, aizmiga, — to visu viņš dzīvi atcerējās, tāpat kā mātes prieku pēc viņu atgriešanās mājās.

Kad svētceļnieki bija pārbraukuši,' drīz vien Počepā vasaras atpūtā ieradās arī grāfs. Nākamajā dienā pēc viņa apmešanās Počepā Annu Mihailovnu un viņas dēlus aicināja uz lielo māju pie grāfa. Zēnus saposa un ieveda grāfa kabinetā. Grāfs sēdēja, ģērbies violetā samta halātā, sapūderēts, skaists un dižens. Sekretārs beidza savu ziņojumu un aiznesa dokumentus. ,

—    Braši zēni! — grāfs sacīja, aplūkojis melnacainos puišeļus, kuri viņam droši norunāja no galvas Deržavina odu, un noskūpstīja tos.

Sakārtojis savu mežģīņu kaklautu un aproces, viņš iedeva katram bērnam pa maciņam ar dukātiem un teica:

—    Tas jums kārumiem, pieminot jūsu nelaiķa tēvu; viņš bija mans uzticams draugs un kalps. Es viņam apsolījos rūpēties par jums, bāriņiem. Jums jāmācās tālāk; brauksiet uz Maskavu.

Bērni līksmi aplūkoja kabinetu, kuru rotāja retas gleznas, medību piederumi, izbāzti putni, vāzes un statujas. Māte, pie sliekšņa stāvēdama, slaucīja prieka asaras. Annas Mihailovnas vecāko dēlu aizveda agrāk, Vasju —■ mazliet vēlāk. Viņam tika pieņemts no svešām zemēm izrakstīts mājskolotājs, ar kuru kopā zēnu vēlāk nosūtīja uz Maskavu, kur sākumā viņu ievietoja privātā pansionātā, vēlāk nodeva universitātē.

Vasjam jau deviņu gadu vecumā Počepā kāds nodzēries sādžas rakstvedis, kurš bija mācījies seminārā, atklāja, ka grāfs ir zēnu tēvs, bet negrib to atzīt, jo ir ļoti dižciltīgs, dzīvo Pēterburgā cara tuvumā un ir ministrs.

—    Vai tad ministriem nedrīkst būt bērni? — pārsteigtais Vasja apvaicājās rakstvedim.

—    Tu esi dulburis, staltus*, vairāk nekā; skaidrs, ka nedrīkst! — atbildēja sādžas grāmatnieks.

Izpļāpājies par šo sarunu mātei, Vasja no viņas dabūja dzirdēt, ka grāfs dusmošoties un pilnīgi atraušot zēniem savu labvēlību, ja tie sākšot stāstīt par savu radniecību ar grāfu. Kopš tiem laikiem Perovskis uz biedru un paziņu jautājumiem, kas ir viņa tēvs, atbildēja:

—    Esmu kopš mazotnes bārenis; mans tēvs, ukraiņu viensētnieks, Mazkrievijā kalpoja pie kāda grāfa par pārvaldnieku un jau sen miris …

Nokārtojis pēdējo eksāmenu universitātē, Vasja par to aizrakstīja mātei prieka pilnu vēstuli un ar nepacietību posās braukt pie viņas uz dzimteni, kur nebija iznācis būt gadus septiņus. Viņš iedomājās Počepu, ēnaino dārzu, sirdij dārgo flīģeli, brīvi. Taču dzīvoklī, kur Bazils mājoja kopā ar Iļju Tropiņinu, ieradās vecs nepazīstams ierēdnis ar cukursaldu smaidu sejā, matu cekuliņu galvvidū un ģērbies pelēkā frakā, tas apsveica Bazilu grāfa vārdā, paziņoja, ka viņš — Perovskis — ar augstā labvēļa gādību jau norīkots dienestā par kolonnas vadītāju, tas ir, par svītas locekli, un grāfs tālab dodot viņam padomu nevilcinoties braukt uz Pēterburgu, lai šo vietu nezaudētu. To teikdams, ierēdnis viņam pasniedza mundierim un braucienam U2 dienesta vietu nepieciešamo naudas summu un atvadīdamies apvaicājās, kad īsti Vasilijs Aleksejevičs taisoties braukt, jo tas esot jādara zināms viņa gaišībai. Bazils padomājis atbildēja:

—    Pēc nedēļas.

Lai kā Iļja Tropiņins centās pierunāt viņu vēl pavilci- nāties, palīksmot, doties kaut kur pamedīt un pulkā ar citiem mācības beigušajiem studentiem vārīt punšu, Bazils noteiktajā laikā tomēr devās projām no Maskavas. Viņš dega nepacietībā redzēt Pēterburgu un tēvu.

«Tagad grāfs droši vien mani atzīs!» Bazils, jūsmīgi satraukts, prātoja. «Es vairs neesmu Počepas viensētnieks, bet virsnieks ar augstāko izglītību! Ja arī tēvs man vēl nedos savu vārdu un grāfa titulu, par ko es, zināms, nemaz nesapņoju, tad kaut vai divatā, kaut zem četrām acīm nosauks mani par savu dēlu… Un man būs tēvs…

Turklāt kāds tēvs! Cik ļoti visi slavē viņa izcilās dotības, mīlestību uz zinātnēm un mākslām, viņa godaprātu un gudrību! Viņš mani atbrīvos no aizlieguma — kaut vai mūsu personiskajās attieksmēs… Es apmetīšos pie viņa, ik dienas redzēšu tuvumā šo lielisko valsts darbinieku; es steigšos viņam pretī, un viņš mani spiedīs pie savām krūtīm!»

Bazila cerības piepildījās. Tomēr viņa tēvs grāfs, acīmredzot pagaidām vairīdamies visādu nevēlamu runu un spriedelējumu, vēl neatzina par iespējamu ņemt dēlu Pēterburgā pie sevis. Pēc pirmās priecīgās tikšanās ar tēvu, kad ārkārtīgi satrauktais Bazils bija sasniedzis svētlaimes kalngalus, pie viņa viesnīcā ieradās vecais ierēdnis, kas ■ bija Bazilu apmeklējis jau Maskavā un, kā izrādījās, bija viens no grāfa mājas kancelejas kalpotājiem, laipni apvaicājās, kur viņš domājot atrast sev dzīvokli, vai esot apmierināts ar dienestu un priekšniecību un vai viņam neesot vēl kādas vajadzības privātajā dzīvē. Tāpat viņš lika Bazilam arī noprast, ka drīza, daudz iepriecinošāka nākotne ir pilnīgi atkarīga no diviem apstākļiem: no viņa pieklājības vispār un no prasmes klusēt, it īpaši par jebkādiem viņa sakariem ar grāfu ministru. Bazils ar sāpošu sirdi atbildēja, ka bez iebildumiem pakļaujas sava tēva grāfa gribai.

Pēc Iļjas Tropiņina norādījuma Bazilu Pēterburgā uzmeklēja Iļjas brālēns Dmitrijs Nikolajevičs Usovs, kurš pirms neilga laika, pabeidzis Maskavas kadetu korpusu, ari bija iecelts par kolonnas vadītāju un koru Perovskis šad tad bija redzējis jau Maskavā. Bazils sadraudzējās ar Dmitriju, iemīlēja viņu tāpat kā viņa brālēnu un no Dmit- rija vairs gandrīz nešķīrās. Kad pagājušajā pavasarī Perovskis Maskavā, ballē pie Ņeļedinskiem, bija ievērojis Auroru un Mitjam pirmajam uzticējis jūtas, kas viņu bija pārņēmušas pret meiteni, Mitja nobālēja, tad pietvīka un cieši paspieda viņa roku.

— Klausies, Perovski! — viņš teica Bazilam. — Tā ir tik brīnišķīga meitene, tik brīnišķīga… Ja brālēns Iļjuša nebūtu precējies ar viņas māsu, vai saproti?… Viņa būtu… Es būtu atdevis visu, itin visu… Iļjas tēvs ir mani kristījis, mēs esam kā brāļi arī ticībā… Jau pirms gada viņa kāzās es visu sapratu un nemitīgi mocījos… Bet tagad es labprāt atdodu tev šo dārgumu, šo atradumu … Arī Iļja tev palīdzēs.

—    Kāpēc gan tu iedomājies, ka tas ir kas nopietns? — Bazils arī pietvīkdams brīnījās. — Un ko gan nozīmē sastapšanās ballē? Ar ko gan mēs nesastopamies? …

—    Tad tu redzēsi, — Mitja sacīja, — es esmu pārliecināts, piemini manus vārdus — Aurora būs tava.

Mitjas pareģojums bija piepildījies. Bazils brauca uz armiju kā laimīgs Auroras līgavainis.

No Možaiskas Bazilam vajadzēja ņemt pasta zirgus, lai brauktu uz Pirmās armijas galveno mītni Viļņā. Skaitīdams dienas, viņš bažījās, ka Barklajs de Tolli no turienes varbūt jau būs devies uz rietumu robežu.

Stacijā viņš izkāpa, sameklēja uzrauga istabu un, pasniedzis tam savu kurjera ceļazīmi, pieprasīja zirgus. Uzraugs izgāja ārā un atkal atgriezās.

—    Zirgi tūliņ būs iejūgti, — viņš, mazliet samulsis, sacīja, — bet jūs te meklē kādi kungi… Viņi arī nule atbrauca.

—    Kas tie ir? Kur viņi atrodas?

Uzraugs norādīja uz stacijas kopējo istabu. Bazils devās turp. Sveces galiņa blāvajā gaismā no dīvāna piecēlās garš, izģindis vīrietis ar dzeltenu seju, ģērbies melnos ungāru svārkos ar sudraba pogām. Bazils pakāpās atpakaļ: viņa acu priekšā stāvēja «nāves huzārs» emigrants Zerambs. Viņam aiz muguras bija redzami divi nepazīstami civilisti: jauneklis modernā redingtonā un pavecāks vīrs — frakā.

—    Jūs esat pārsteigts? — Zerambs franciski ierunājās. — Arī mani ārkārtīgi mulsina negaidītā sastapšanās… Es kopā ar šiem kungiem braucu uz muižu, kas pieder vienam no viņiem, bet uzzināju, ka te atrodaties jūs… Un tāpēc …

—    Ko tad jūs vēlaties? — Bazils dzedri noprasīja.

—    Perovska kungs, saprotiet, — Zerambs drebošā balsī turpināja, — mēs abi gājām pa vienu ceļu pretī, es vismaz ceru, godīgam mērķim …

—    Par godīgumu šai sakarā atjaujiet spriest man.

—    Piekrītu… Jums bija lielāki panākumi, es padevos, biju ar mieru atkāpties, pat atkāpos…

—    Tālāk, tālāk! — Bazils izsaucās, zaudēdams pacietību.

Zerambs uz mirkli apklusa. Viņa iekritušās acis kvēloja, apakšžoklis drebēja, rokas krampjaini sažņaudzās. Civilisti klusēdami viņā noskatījās,

—            Saprotiet, Perovska kungs, — viņš sacīja, — pirms divām dienām es jūs agrā rīta stundā redzēju kopā ar kādu dāmu … Viņa vēl nepieder jums, taču jūs viņai uzmācaties, staigājat ar viņu divatā …

—            Man nebija ne jausmas, ka viņu uzrauga tādi brīvprātīgi, neaicināti okšķeri.

—    Ko jūs ar to gribat teikt? Es … pieprasu…

Bazils ar acīm nomērīja Zerambu.

—     Gandarījumu? — viņš vaicāja. — Dueli?

— Protams … Jūs saprotat, godīgu cilvēku starpā…

—    Kur? Vai šeit?

—    Tūlīt, bez vilcināšanās.

—            Bet jūs, cerams, sapratīsiet — patlaban ir karš; turklāt man te nav sekundantu.

—            Viens no šiem kungiem, — Zerambs norādīja uz jaunekli, — tādā gadījumā varētu būt jūsu rīcībā.

—            Pie nepazīstamiem nemēdz griezties ar šādiem uzaicinājumiem, — Bazils atbildēja, — un beidzot ziniet: dāma ir mana līgava.

Zerambs iesmējās. Bazils metās viņam klāt. Atvērās durvis. Istabā ienāca divi citi garāmbraucēji: pavecs kājnieku virsnieks un kara ārsts Mirtovs vidējos gados, ar kuru Bazils bija iepazinies jau Pēterburgā. Arī viņš brauca uz Pirmo armiju. Uzrauga brīdināti, abi iejaucās ķildā un to pārtrauca. Bazils atkārtoja Zerambam, ka ir viņa rīcībā. Iedevis francūzim savu adresi, viņš samaksāja uzraugam par zirgiem, paklanījās un izgāja uz lieveņa. Izskatīgais, patuklais un vienmēr jautrais dakteris Mirtovs, izšķīris strīdniekus, pūlējās nomierināt satraukto Perovski.

—            Ir nu gan liels prieks tērēt spēkus un drosmi, lai pieveiktu šo dzīvo mironi! — viņš teica. — Mūs gaida tik daudz īstu ienaidnieku.

Paspiedis viņam roku, Bazils iesēdās pajūgā.

—            Tikai neaizmirstiet, pēc kara! — no lieveņa viņam uzsauca vēl aizvien nenorimušais Zerambs.

—           Esmu jūsu rīcībā, — Perovskis atbildēja, paklanīdamies viņam un Mirtovam.

Pajūgs sāka strauji ripot. Ieklausīdamies zvārgulīšu

šķindā, Bazils ar sirds trīsam atcere jās savu aizbraukšanu no Maskavas un atvadīšanos no Auroras.

«Un viņš, šis nelga?» Bazils nevarēja aprimt. «Iedomājies nobiedēt un atņemt man Auroru! Nē, neviens mūs vairs neizšķirs, neviens.»

X

Ieradies Pirmās armijas štābā, Perovskis pavēstīja līgavai, ka laimīgi nokļuvis galā, ka visi runā par kara neiz- bēgamību — karaspēks virzās uz priekšu —, bet droši vēl nekas nav zināms.

Tikmēr Maskavā satraukums auga augumā. Avīzes, it īpaši «Elbas Grīva» un «Hamburgas Kurjers» nesa sliktas ziņas. Kara tuvums iezīmējās arvien skaidrāk un nepārprotamāk. Visiem bija zināms, ka valdnieks Aleksandrs Pavlovičs, steigā pametis Pēterburgu, jau ilgāk par mēnesi uzturas Viļņā pie Barklaja de Tolli Pirmās armijas. Tomēr visi spriedelējumi vēl bija svārstīgi, nenoteikti.

Piepeši izplatījās satraucoša vēsts. Kļuva zināms, ka pēc maijā izsludinātās visu atvaļinājumā esošo virsnieku atsaukšanas uz pulkiem pie grāfa Rastopčina no Viļņas atdrāzies feldjēgers ar svarīgāni depešām. Vispirms pa- slepus, beidzot pilnās balsīs sāka runāt, ka Napoleons pirms vairākām dienām, karu nepieteicis, ar milzīgu karaspēku negaidot ielauzies Krievijas robežās un jau esot bez kaujas ieņēmis Viļņu. Sestajā jūlijā jauns valdnieka vēstnesis Rastopčinam atgādāja imperatora uzsaukumu Maskavai un manifestu par zemessardzes izveidošanu, turklāt kļuva zināms valdnieka solījums «nebāzt zobenu makstī, kamēr kaut viens ienaidnieka kareivis atradīsies uz Krievijas zemes». Tagad cilvēki atcerējās, ko imperators pirms gada bija franciski teicis par Napoleonu: vil n'y a pas de place pour nous deux en Europe; tot ou tard, i un ou I' aut re doit se retirer!» («Eiropā mums abiem nav vietas; agri vai vēlu vienam no mums vajadzēs aiziet!») Pēdīgi sešpadsmitajā jūlijā arī pats valdnieks Aleksandrs Pavlovičs ieradās satrauktajā Maskavā, kas viņu sagaidīja ar sajūsmu. Valdnieks, pieņēmis muižniekus un tirgoņus, te uzkavējās tikai divas dienas,/ un aizsteidzās atpakaļ uz Pēterburgu, kur, kā dzirdēja runājam, visu vērtīgāko un arhīvus jau gatavoja izvešanai uz Jaro- slavļu un Kostromu.

Maskava sāka dūkt kā vecs bišu strops, pa kuru kāds iebelzis ar cirvja pietu. Vienkāršie ļaudis pulcējās tirgos un ap krogiem. Maskavieši sāka runāt par tautas pašaiz- stāvēšanos. Sākās zemessargu vienību formēšana. Visvarenākie Maskavas kungi, bagātnieki grāfi Mamonovs un Saltikovs, paziņoja, ka uz sava rēķina apbruņos divus pulkus. Tveras, Ņikitas un citi bulvāri vakaros pildījās ar ziņkārīgo pūļiem. Te dzīvi tika stāstīti Pēterburgas un karalauka jaunumi. Dāmas un jaunavas vēlīgi aplūkoja Mamonova kazaku jaunos un skaistos mundierus. Pēterburgas ceļu apsargātāja grāfa Vitgenšteina uzvara pie Kļasticiem jūlija beigās izraisīja vispārēju trokšņainu gaviļu izvirdumu. Ielās sāka biežāk zibēt ar depešām sa- braukušo, vēl nesen Maskavas ballēs dejojušo gvardes un armijas virsnieku baltie un melnie cepuru pušķi. Grieķu un šveiciešu konditorejās čukstus tika pārstāstītas vēstis no Maskavā iekļuvušām ārzemju avīzēm. Visi gaidīja izšķirošo uzvaru.

Taču pagāja vēl kāds laiks — un divpadsmitajā augustā maskavieši ar šausmām uzzināja, ka krievu armijas atstājušas Smoļensku. Nu frančiem ceļš uz Maskavu bija gandrīz vaļā. Visi spriedelēja par nesaskaņām, kas karagājiena sākumā izcēlušās krievu karaspēkā, par ķildu starp galvenajiem krievu vadoņiem — Bagrationu un Barklaju de Tolli. Baumotāji šo ķildu uzskatīja par iemeslu, tam, ka krievu armija, Napoleona karaspēka spiesta, pastāvīgi atkāpās. Augstākās sabiedrības aspfāši dziedāja satīrisku kupleju, ko šai sakarā bija sacerējuši neseno, tagad visu nolādēto, dievekļu cienītāji:

Vive 1' etat militaire, Que promet a nous sonhaits Les retraites en temps de guerre, Les parades en temps de paix!

(«Lai dzīvo karavīri, kas mums nodrošina atkāpšanos karā un parādes miera laikā!»)

Piesardzīgo un gauso Barklaju de Tolli, kurš ar savu atkāpšanos bija ievilinājis Napoleonu dziļi iekšā saniknotajā zemē, uzskatīja par nodevēju. Daži nievīgi sagrozīja viņa vārdu: «Boltai da i toļko».[5]

Draugu pulkā par viņu dziedāja satīrisku dziesmiņu:

Les ennemis s' avancent ā grands pas,

Adieu, Smolensk et la Russie …

Barclay toujours evite les combats!

(«Ienaidnieki ātri tuvojas; ardievu, Smoļenska un Krievija! Barklajs vienmēr izvairās no kaujām!»)

Barklaja sāncenša Bagrationa vārdā ļaudis centās saskatīt apzīmējumu īstam vadonim un tēvzemes glābējam: «Bog — ration»[6]. Tomēr par visu armiju virspavēlnieku tika iecelts pieredzējušais sirmgalvis, nesenais turku uzvarētājs kņazs Kutuzovs. Šo soli visi uzņēma ar gandarījumu. Tomēr zinātāji apgalvoja, ka valdnieks, kurš Ku- tuzovu nemīlēja, par to izteicies: «Le public a voulu sa nomination; je 1' ai nomme… quant ā moi, je m en lave Ies mains.» («Sabiedrība vēlējās viņa iecelšanu; esmu viņu iecēlis; kas attiecas uz mani, tad es mazgāju rokas nevainībā.») Kad Napoleona vārdu pēc apokalipses sāka izskaidrot ar Apolliona vārdu, kāds turpat apokalipsē sameklēja norādījumu, ka antikrists iešot bojā no Mihaila rokas. Arī Kutuzovs bija Mihails. Visi gaidīja drīzu un pilnīgu Bonaparta sakāvi.

Tikmēr Maskava, kurp no Smoļenskas veda ievainotos, kļuva aizvien tukšāka un tukšāka. Kundzenes, kurām, kā izteicās Rastopčins, «tēvzeme bija Kuzņeckas tilts, bet debesu valstība — Parīze», patriotiskā aizrautībā taujāja karavīriem: «Vai drīz notiks ģenerālkauja?» — un, jaukdamas hronoloģiju un notikumus, izsaucās: «Miņins, Po- žarskis un Dmitrijs Donskojs taču reiz padzina poļus!» — «Simt gadu ienaidnieku karaspēks nav bijis Krievzemē — un nu še tev!» īgņojās sirmgalvji — vecuvecie Maskavas iedzīvotāji. «Un viss notiek tik pēkšņi: jūnija vidū vēl reti kurš nojauta, ka gaidāms karš, bet jūlija sākumā ienaidnieks jau robežai pāri.» Tomēr daļa augstākās sabiedrības vēl arvien turpināja apmeklēt baletu un franču teātri. Daži cītīgi apmeklēja baznīcas un klosterus. Dziedonis Tarkvinio un nesenie dāmu elki — vijoļnieks Rode un skaistais pianists Mārtiņi pamazām sāka aizmirsties, spriežot par kritušajiem un ievainotajiem, gādājot par saišu un šarfijas pagatavošanu, bet galvenokārt — par visu, kas nepieciešams, lai varētu atstāt Maskavu. Nu vairs neviens nejūsmoja par Napoleona diženumu. Tika deklamēti franču rojālistu dzejoļi: «O roi, tu cherches justice!» («Valdniek, tu meklē taisnu tiesu!») un krievu patriotiskie jambi: «Ak, ļaunais Kalenkūr, tu vergo korsikānim! …» Valdnieku Aleksandru Pavloviču pēc viņa apņemšanās nenolikt ieročus un neparakstīt miera līgumu, kamēr kaut viens franču karavīrs atradīsies Krievijā, vairs neuzskatīja tikai par ideālistu un lāga vīru.

— Gan redzēsiet, — par viņu teica Rastopčins, kurš, kā visiem bija zināms, pats tieši sarakstījās ar valdnieku, — šajās bezjēdzībās un valsts vispārējās grūtībās ideālisma apsējs nokritīs viņam no acīm. Viņš iesāka ar La- garpu, bet, pieminiet mani, beigs ar Arakčejevu; viņš pievilks stingri tēvijas divriču palaistos grožus …

Visi pārrakstīja kāda sacerētu satīru par paverdzināto Eiropu, kurā bija vārdi:

Un tur uz saviem kāršu troņiem

Sēž valdnieki no kartona!

Pagāja apmēram divi mēneši. Aurora cītīgi apmainījās vēstulēm ar savu līgavaini. Perovskis viņai aprakstīja vietas, pa kurām virzījās Barklaja Pirmā rietumu armija, kur viņš kopā ar pārējiem svītas locekļiem atradās otrā korpusa komandiera ģenerāļa Bagovuta rīcībā. Starp jūsmas pilniem līgavai veltītiem vārdiem viņš tai sīki aprakstīja abu krievu armiju sekmīgās apvienošanās ainu un slavas pilno, kaut ari neveiksmīgo kauju pie Smoļen- skas. Pārējo Aurora uzzināja no māsasvīra Iļjas. Vecās kņazienes plašo sakaru dēļ Tropiņins varēja gandrīz vai katru dienu apmeklēt «Maskavas virspavēlnieka klubu», kā maskavieši dēvēja toreizējās interesantās rīta sanāksmes pie grāfa Rastopčina, kur saplūda kopā daudzi pilsētas iedzīvotāji, kas tīkoja pēc jaunām ziņām. No turienes Tropiņins ikreiz atveda uz kņazienes māju veselu gūzmu jaunumu. Iļju un kņazienes ģimeni mulsināja viens apstāklis: viņiem vairs nepienāca vēstis par "Mitju Usovu. Bija zināms tikai tas, ka viņš sastapis Bagrationa armijas avangardu kaut kur aiz Vitebskas un vēlāk kopā ar kādu vienību piedalījies kaujā pie Saltanovas. Vai nu Mitjam bija slinkums rakstīt, vai arī pārgājienu juceklī viņa vēstules pazuda, bet neko vairāk par viņu neviens nezināja.

— Būs vēl patiesi pārgājienu laikā ieskatījies kādā polietē un pazaudējis galvul — kņaziene mierināja IJju un savas mazmeitas.

Laiks ritēja. Aurora vai ik dienas sīki jo sīki aprakstīja līgavainim Maskavas notikumus: vispārējo apjukumu, pilsētnieku pirmo gatavošanos ienaidnieka uzbrukumam, to, ka priekšniecība arestē un izsūta aizdomīgas personas, it sevišķi ārzemniekus, ka Rastopčins izlicis afišas par baznīcu dārgumu, arhīvu un sieviešu institūtu audzēkņu izvešanu no Maskavas. Beidzot viņa pastāstīja arī par pirmo tālredzīgāko kopējo paziņu izbraukšanu no Maskavas uz attālākām muižām un pilsētām. Citi, pēc Auroras vārdiem, vēl vilcinājās, akli ticēdami Rastopčinam, kurš zobojās par bēg)iem un atklāti apzvērēja, ka ļaundaris Maskavā iekšā netikšot. Cilvēki tomēr nojauta nelaimi un baiļojās. Kņazienes vecais sulainis un ekonome Marem- jaša jau sen skandināja: «Mūsu vecā tikām vilcināsies, kamēr tas necilvēks pēkšņi uzklups un noķers mūs te kā zvirbuļus tīklā.»

Plašo sakaru un māsasvīra izveicības dēļ Aurorai izdevās lielāko daļu savu vēstuļu nosūtīt līgavainim ar kurjeriem, kas ieradās Maskavā no armijām, kuras no Smo- ļenskas nāca arvien tuvāk un tuvāk.

XI

Augusta vidū Aurora aizrakstīja Bazilam vēstuli, kuru tas saņēma, kad krievu vienības tuvojās Vjazmai.

Vakarā pirms Marijas aizmigšanas dienas kņazienes Šeļešpanskas pagalma tālākajā stūrī ekonome Maremjaša sarunājās ar veco kambarsulaini Vlasu. Abi stāvēja pie mūra noliktavas durvīm: noliktava šķīra daļu dārza no pagalma.

—    Nu esam sagaidījuši, ka dieva dusmu mērs ir pilns! — teica Vlass Sisojičs, ielūkodamies pa durvīm, kuras ekonome nezin kādēļ ar roku turēja pievērtas. — Tu, cilvēks, kalpo, bet nu tā pati tava nabadzība put laukā.

—    Kur tu biji agrāk?

—    Vai nu nezināms, cienītā, visu laiku priekšistabā!… Neesmu dabūjis sasaiņot ne sārto livreju ar pozamentiem, ne izbraucamo kažoku… nekol

—    Tu, maitasgabals, labprāt tikai gulētu vien un šņauktu savu tabaku, bet mēs, āre, krītam vai no kājām nost… Mūrē nu ciet, Vaņuša! — ekonome pa durvīm kādam uzsauca. — Pateikšu vēl kņazienei, ka tu te uz- plijies; viņa novilks no kājas kurpīti un samizos tevi… Vai nu nav piedzīvots?

Kopš vakardienas šķūnī no svešām acīm slēpās divi nolīgti mūrnieki. Slepus no svešiem, tie sētnieka Karpa uzraudzībā šķērsu pāri noliktavai no grīdas līdz griestiem mūrēja jaunu blīvu ķieģeļu sienu. Aiz tās Marem- jaša un uzticami saimes ļaudis ar kņazienes ziņu bija paguvuši noslēpt tās no dārgākajām un apmēros lielākajām iedzīves mantām, kas nebija aizvestas pirmajos vezumos.

—    Maremjana Dmitrijevna, nenoraidiet nu! — Vlass nemitējās lūgties, grozīdams rokās prāvu paunu.

—    Ko tev vajag? Runā …

—    Savai mirstamai reizei sarūpēju… demikatona re- dingots[9], jauni zābaki arīdzan, kamzolis, nu… un tīras veļas pāris, kā pieklājas.

—    Tā jau nu es kraušu tavus kalpa lanckarus virsū jaunkundzes pūram! Akurāt tāpēc laikam tas krāts un glabāts.

—    Izvazās, nelieši, kad atnāks; ļaujiet jele nomirt, kā kristīgam cilvēkam klājas. Kņaziene neticēja, visu laiku sprieda: nieki vien! Bet cik reižu es netiku viņu pierunājis — un jūs jau arī.

—     Pierunātājs! Nu jūs visi gudri. Bet maniem prātiem — ja neesi nobēdzinājis, neesi izglābis — labāk sadedzināt nekā iegrūst tiem nolādētajiem nagos. Nu, vecais kārumlaiža, dod šurp …

Ekonome nevērīgi pasvieda mūrniekiem Vlasa paunu.

—    Mūsējās arī, Maremjanuška, gaišumiņ! — pie durvīm nočamstināja aklais, gadus astoņdesmit vecais gusļu spēlmanis Jermils, kurš te dzīvoja kopā ar saimes ļaudīm un jau sen nekāpa nost no krāsnsaugšas.

—    Un mūsējās arī! Mēs arī' — sauca galvenās istabmeitas Duņaša, Steša, Lūša un kņazienes ļaudīs ieskaitītais kristītais morēns Varlaška, atsteigušies pie noliktavas.

—     Ka tu izputējis! Ko lai es ar jums tagad iesāku? Kam vēl? Dodiet šurp! — pikti uzsauca Maremjaša, kaut gan pati bija paspējusi agrāk par visiem nobēdzināt visas savas nepieciešamākās mantas. — Lieciet paši, tikai žiglāk! Bet jūs, puiši, — viņa piekodināja mūrniekiem, — aizmūrējiet tā, lai no svaiga mūrējuma nebūtu ne miņas. Priekšā sasviedīsim maisus ar miltiem un auzām — ja vajadzēs, arī sienu un salmus! Un mūrējiet ciet līdz jumtam, līdz pašam čukuram.

Maremjaša neapmierinājās ar slepeno glabātavu noliktavā vien. Nākamajā naktī garais un uzkumpušais, pastāvīgi kāsējošais sētnieks Karps, kam bija bāla, brūnganiem plankumiem klāta seja un tādas pašas plankumainas rokas, pēc ekonomes norādījuma kopā ar dārznieku izraka aiz sakņu pagraba dārzā starp liepām milzīgu bedri, salika tajā vēl citus kungu un saimes ļaužu mantu saiņus, pārklāja bedri ar dēļiem, apbēra ar zemi un nosedza ar velēnām. Dārzniekam tika uzdots katru dienu, laistot puķes, aplaistīt arī velēnas, lai zāle nenokalstu un nenodotu apakšā ierīkoto slēptuvi.

Pēdējo Perovska vēstuli Aurorai, rakstītu divdesmitajā augustā nometnē pie Kolockas klostera, uz Maskavu atveda Kutuzova adjutants, kurš bija te ieradies, lai panāktu, ka uz armiju drīzāk tiek sūtīti ārsti. Bazils rakstīja līgavai, ka armijai beidzot pavēlēts ieņemt pozīcijas pie Možaiskas un ka visi par to ļoti priecājoties, jo nu jau, bez šaubām, tiekot gaidīta ģenerālkauja. «Taču sagatavojies,» Bazils rakstīja, «uzklausīt bēdīgu vēsti, kas mani ķēra kā zibens spēriens. Kā nupat uzzināju, nabaga Mitja Usovs sadursmē pie Osmas upes ar bumbas šķembu bīstami ievainots kājā. Kā dzird, viņš ievainotā kņaza Teni- ševa karietē feldšera uzraudzībā nosūtīts uz Maskavu. Paziņo to ātrāk Iļjam; sagaidiet nelaimīgo zēnu, ataiciniet jau iepriekš Kārlu Ivaniču, ja vien arī viņš līdz ar citiem ārstiem nav jums atņemts un aizsūtīts no Maskavas prom. Mana sirdsmīļotā! Mans gaismas stars! Vai mēs abi vēl redzēsimies un vai tiksimies ar Mitju vēl šinī saulē? Mūsu Mitja Usovs ievainots! Sproggalvis zēns ar sārtajiem vaigiem! Grūti ticēt… Tā nu tas sākas! … Lai dievs stāv klāt tev, viņam un mums visiem! Tavs V. Perovskis.»

Sī vēstule Auroru vairs Maskavā neatrada. Iepriekšējā dienā viņa kopā ar Tropiņinu bija izbraukusi uz Ļubanovu.

Morēns Varlaška uz paplātes pasniedza kņazienei Perovska vēstuli.

— Svētā dievmāte! Franči pie Možaiskas! — Anna Arkadjevna izsaucās, ātri izlasījusi vēstuli un ļaudama tai kopā ar brillēm nokrist uz grīdas. — Un Aurora, neprātīgā meitene, atrodas ienaidnieku tuvumā — Ļuba- novā… Mitjeņka ievainots! Maremjaša, Vlas! Kur manas brilles? Važoņus šurp! Steidzieties!… Glābiet! Jaunkundzi saņems gūstā!…

XII

Nedēļu pēc Marijas aizmigšanas dienas aukle Arina ar mazmeitiņu Feņu vēlu vakarā sēdēja Usovu Novosjolov- kas mājā uz lieveņa. Stārasts Kļims un daži sīkmuižnieku sādžiņas veči, un zēni sēdēja turpat uz pakāpieniem. Pļaudami savu un kungu labību, zemnieki bija aizkavējušies un, pretrunīgo baumu mulsināti, nevarēja vien izlemt un doties prom, sekojot citiem. Te sēdēdami, viņi sprieda, ka vēstis pienāk nelāgas un kaujas, kā stāsta, jau notiekot kaut kur netālu, un bažījās, ka tikai ienaidnieki drīz vien neuzklūp arī Novosjolovkai. Kāds garāmbraucējs no Vjazmas apkārtnes todien bija pastāstījis, ka tur nesen jau dzirdēti skaļi, kaut pagaidām vēl attāli, lielgabalu šāvieni.

—     Vecā kunga, redz, nav, viņš ir prom Aizvolgā. Ko lai iesākam? — zemnieki prātoja. — Priekšniecība arī nedod rīkojumu iet prom; kā te lai nosargā kungu mantu un savu paša labumu?

—    Un uz kurieni iesi un ko ņemsi līdzi? — kāds sacīja. — Tatarinovieši devušies ceļā, bet mežā aiz Možaiskas savējie viņus aplaupījuši.

—    Ak kungs, jānogaida vien ir! — Kļims noteica. — Bez priekšniecības un kūrtības nepaliks; gan radīsies padoms, pagaidīsim.

Tajā dienā Arina visu vērtīgāko bija pārnesusi uz klētīm un pieliekamajiem. Daļa mantu, ko viņa pagaidām nebija paguvusi nobēdzināt, gulēja zālē pie tuvākās noliktavas.

Jau sen bija satumsis. Mēness vēl nebija uzlēcis.

—     Vadzi, vecmāmuļ Jefimovna, es tev ko pateikšu! — uz apakšējā pakāpiena sēdēdams, nokāsējies ierunājās kāds kustīgs zemnieciņš, vārdā Kornejs, vēl pajauns, tomēr ar gluži kailu galvvidu; obroku pelnīdams, viņš bija izstaigājis ne vien Maskavu, bet ari Kazaņu un pat Pēterburgu. — Vai ļaunā nesaņemsiet?

—    Runā vien, ja sakāmais prātīgs un vietā, — Arina cienīgi atbildēja.

—     Tā daudzina, vecmāmuļ, — Kornejs iesāka, — šitas Bonaparts tikai tā tiekot dēvēts par Bonapartu, bet īstenībā esot nelaiķa carienes Jekaterinas nelikumīgs dēls; māte šam novēlējusi pusi valsts — un nu šis esot klāt, lai attiesātu, ko viņam atņēmis šā brālis cara tēvs Pāvels.

—    Mels vien, aplamniek, kamēr vēl mēle nav nogriezta, — liekulīgi nožāvādamies, izmeta stārasts Kļims.

—     Kur nu šitādas pasakas! Muld tavu muldēšanu, suņa- bērni!

—    Jānudie, tēvocīt… Un bajāri to Bonapartu atkal nobēdzinājuši līdz īstajai reizei, svešās zemēs turējuši, bet nupat kā izlaiduši laukā… Tā nu viņš visai pasaulei ticis redzams … Nākot tiesāties brāļa pēc.

—    Ei nu, nemelsies! — Kļims viņu bargi pārtrauca, cienīgi glaudīdams bārdu un uzmetis acis Arinai. —Visapkārt tādas jukas, ienaidnieks tūlīt būs klāt, bet viņš te gvelž…

—     Aiz kam ta šo izlaiduši? — mazliet bažīgi ieprasījās Jefimovna.

—    Sak, atdod manu pusvalsti, — stāstītājs turpināja,

—     un tev paliks otra puse; un es, sak, savējā atlaidīšu zemniekus brīvībā… Atdošu viņiem visu zemi un visas dzimtmuižas līdz pēdīgai… Un mēs tagadīt nebūšot vis cara, bet Bonaparta kalpi… Sit kauču nost, tā ļaudis melš!

—     Nu, Kornejuška, gan tev policijas priekšnieks sados, kad uzradīsies un es viņam izstāstīšu! — celdamās kājās un lakatu sakārtodama, sacīja Arina. — Padzirdējis uzradīsies negaidīts un uzbrēks: kuri te ir tie Bonaparta pavalstnieki? Dodiet šurp! Tad tev pašam pirmajam vajadzēs atbildēt.

Zemnieki, kasīdami pakaušus, apklusa. Bija dzirdamas tikai nopūtas un nomīto vīžu švīkstoņa uz pakāpieniem.

—    Bet paga, paga, tēvocīt, — kāds ierunājās, — aiz dzirnavām, vecmāmuļ, tā kā riteņi rīb… Tīri tā kā uz atsperēm…

Visi sastinga, ielūkodamies tumsā. Patiesi k]uva dzirdama riteņu riba, kas lēnām tuvojās pagalmam.

—    Feņa, sveci! — Arina uzsauca, iesteigdamās mājā. — Kļim Potapič, atver. vārtus… Nudien būs mūsu policijas priekšnieks … Tā kā būtu rati, tā kā puskariete…

Kad Jefimovna un Feņa atkal iznāca uz sliekšņa ar svecēm, pie lieveņa stāvēja stipri noputējuši segti rati. Zemnieki, godbijīgi klusēdami, cepures noņēmuši, bija sastājušies ap kādu cilvēku, kas bāls nekustīgi gulēja ratos uz salmiem. Kļims, žēli šņukstēdams, skūpstīja izdilušu roku, kas bija nokārusies pāri salmiem. Arina pie- virzīja sveci tuvāk atbraucēja sejai un ievaidējusies gandrīz saļima.

—    Mitjeņka, mīlulīt manu! — viņa izsaucās, nolūkodamās uz pajūgā guļošo cilvēku.

—    Pazini gan, mīļā, — atskanēja tikko dzirdama bērnišķīgi maiga balss, — nu re, tomēr mani atveda… Paldies dievam, esmu mājās! Es tā lūdzu, baiļojos, ka netikšu līdz galam… Ūdeni gribētos, tēju!… Briesmīgi slāpst…

Ratos gulēja ievainotais Mitja Usovs. Zemnieki, sačukstējušies ar Kļimu, saudzīgi ienesa viņu istabā. Un, nesot jauno kungu, vairāk par visiem rosījās un centās plikgalvainais Kornejs, kurš bija stāstījis par Bonapartu.

—    Vai tad tas ir Mitrijs Mikolajičs? Nabadziņš! Nu, gluži kā no krusta noņemts! — viņš sacīja, iziedams meiču istabā un norausdams asaras.

—    Mēs vedām divus, — meiču istabā mazgādamies, Kļimam stāstīja feldšeris, — arī apakšpulkvedi kņazu Te- niševu; sākumā braucām kņaza karietē …

—    Kur tad kņazs palika? — Kļims iejautājās.

—    Gžatskā izcēlām laukā, nomira… Jūsējais to nemaz nezina; domā, ka pavēlēts kņazu nodot hospitālī..'. Bet kariete salūza, ar mokām salīgu zemnieciņu, lai atved.

—    Bet vai mūsu acuraugs izdzīvos? — Jefimovna nedroši ieprasījās. — Tik jauns un skaists, mans auklējums! Ak tavu negaidītu bēdu, tavu nelaimi! Un par ko gan iedzina bērnu nāvē?

—    Gan dzīvos, — feldšeris atbildēja, savādā mulsumā novērsdams sāņus acis, kas bija sarkanas no negulēšanas un ceļa putekļiem. — Ievainojums ir smags, nu, gan dievs palīdzēs… Ja vien tiktu līdz Maskavai: tur būtu slimnīcas, ārsti.

Arina, paskatījusies uz svētbildi, pārmeta krustu, pasauca vēl dažas saimes ļaužu sievas un, atrotījusi piedurknes, ķērās pie darba. Istabas bija apgaismotas. Zālē uz galda sāka šņākuļot patvāris. Aukle atnesa no pieliekamā pēli un veselu kalnu spilvenu, uzbužināja tos nelaiķes kundzenes gultā, lika ienest gultu viesistabā, pārklāja to ar baltu palagu un smalku Marseļas segu, izvēdināja istabu un pakvēpināja tajā sveķus. Turp viņa kopā ar palīdzēm pārnesa un apguldīja Mitju. Feldšeris apmazgāja un pārsēja briesmīgo, dziļo brūci un uzvilka slimajam tīru, aukles sameklētu veļu, kas smaržoja pēc bal- zampīpenēm un piparmētrām.

Mitja visu laiku, kamēr viņam posa istabu un pārsēja kāju, atradās drudžainā pusnemaņā un brīžiem murgoja. Bet, kad viņš bija izdzēris glāzi karstas, smaržīgas tējas, kāri paprasīja vēl otru glāzi «ar kaut ko skābu» un kad sasarkusi, sirmā un druknā Jefimovna atnesa un pie tējas pasniedza bārbeļu ievārījumu, kas viņam garšoja labāk par visiem, Mitjas acīs sāka starot bezgalīgi svētlaimīgs smaids.

Viņš ar roku pamāja, lai visi pārējie, izņemot aukli, iet laukā.

—    Mana mīļā auklīt! — viņš teica, satverdams un skūpstīdams viņas iedegušo, raupjo roku. — Sveķi, pīpenes! … Un bārbeļogas! … Esmu atkal dzimtajā ligzdā ..Ak dievs! Kā es baidījos, un cik laimīgs tagad esmu… Tomēr esmu izpelnījies šo laimi! Tagad es dzīvošu, noteikti dzīvošu… Kur viņš ir? Saki — kur ir Vasja Perovskis?

—    Tak jau karalaukā, dārgais, turpat, kur biji ari tu, — Arina atbildēja, nolūkodamās savā lolojumā, — kā aizbrauca reizē ar tevi, tā divus mēnešus par jums nebija nekādu ziņu, lai svētā dievmāte stāv jums klāt!

—    Divus mēnešus! — Mitja pārsteigts izsaucās. — Liekas — tas bija vēl vakar.

Viņš aizvēra acis un bridi klusēja.

—    Auklīt, vēl tēju… Redzi, mēs ar Perovski domājām, ka padzīvosim te rudenī, — Mitja teica, pārlaizdams acis apkārtnei. — Ak, tā ir mātes gulta! … To tu esi labi izdomājusi, auklīt… Kur tētiņš? Ar viņu es laikam neredzēšos… Kur Iļjuša, ko dara Aurora Valerjanovna, Perovska līgava?

—    Tētiņš ir Saratovas guberņā pie radiem, un Iļja Bo- risovičs, kā dzirdams, esot Maskavā. Bet Ļubanovas ļaudis stāstīja, ka viņš šinīs dienās taisījies braukt uz turieni dot rīkojumus, ko darīt ar turienes mantām. Tur tak muiža kā pils un tik daudz visādas mantības, krājumu un lietu! Runāja gan, ka arī jaunkundze Aurora Valerjanovna posusies kopā ar viņu uz turieni. Bet Ksenija Valerjanovna ar bērnu esot Panšinā.

—    Ak, auklīt, mīļumiņ, aizsūti šonakt, — Mitja ierunājās, — nav jau tālu; gribētos redzēt… Zini, tēva nav, es izlūgtos viņai svētību… Tad kļūstot vieglāk… Un viņa ir tik dievbijīga, tik laba… Bet man tev jāpasaka, auklīt… tas ir, jāatzīstas… es jau pirms Perovska biju viņu tā iemīlējis…

—     Ko tu runā, ko tu runā, balodīt! Lai dievs tev stāv klāt! Kas nu tās par valodām! — Arina, krustus mezdama, izsaucās. — Bet uz Ļubanovu varu aizsūtīt, kāpēc tad ne, ar prieku …

Arina, asaras slaucīdama, izgāja laukā. Kāds tika aizsūtīts pēc saimniecības pārzines dēla Frolkas. Tas ielēca ūdens vedamajos ratos.

—    Tikai skaties, valbaci, kur gravas! — Kornejs viņu pamācīja. — Ir tak kungu zirgs — un šitāda tumsa!

Tēju padzēries, Mitja aizmiga klusi un saldi. Jefimovna nopūta sveci un, acu nepievērusi, lampadas gaismā nosēdēja pie viņa pagalvja visu nakti. Pirms rītausmas ievainotais sāka svaidīties.

—    Kas tev kaiš, Mitječka? Ūdeni? Varbūt nav ērta guļa?

—    Uz bateriju!… Tēmē tieši… Nāk! — Mitja pa murgiem runāja. — Redzi, ar zirgu astēm pie kaskām…

Aukle pārmeta viņam krustu un pieskārās galvai un rokām. Slimajam bija stiprs drudzis. Pēc kaujas un apšaudes ainām viņam sāka rādīties pavasara vakars klajumā. Viņš kopā ar Auroru kaut kur auļoja strauja argamaka mugurā un visu laiku pūlējās meiteni apkampt. Tā slīdēja prom. Mitja čukstēja: «Aurora, Aurora, tas esmu es, paskaties!» Jefimovna, vērodama slimā svaidī- šanos, pamodināja feldšeri, kurš gulēja aizdurvē uz krēsliem.

—     Kas ar viņu notiek? — aukle čukstus pavaicāja, noraudzīdamās Mitjas iekritušajos, tumšsarkaniem plankumiem klātajos vaigos.

Feldšeris, uz pirkstgaliem piegājis pie slimnieka, paraudzījās uz viņu un klusēdams pameta ar roku, it kā teikdams: «Nekas, ejiet prom, viss notiek, kā tam jānotiek; es palikšu un viņu pieskatīšu.»

Nomierinātā Jefimovna pārmeta Mitjam krustu un izgāja laukā.

Drīz vajadzēja lēkt saulei. Frolka atgriezās no Ļubano- vas. Iļju Borisoviču un Auroru Valerjanovnas jaunkundzi tur gaidīja ierodamies nākamās dienas vakarā.

Arina nolēftia ar šo ziņu iepriecināt Mitju, kad būs atausis rīts.

«Lai pagu mīlulītis, dievs dos, miegā kļūs vieglāk!» viņa domāja. «No rīta padzersies atkal tēju, paēdīs — un tad jau drīz būs klāt ciemiņi no Ļubanovas.»

Vakarā un naktī notekājusies pa pieliekamajiem, pagrabu un klēti, Jefimovna priekšnamā kaut kur piesēda un aizmiga. Mazā gaismiņā viņa iegāja mājā. Istabās valdīja klusums. Veco sievu pārsteidza tas, ka feldšeris neatradās viesistabā pie slimā, kā bija solījies, bet meiču istabā. Logā svīda rīta gaisma. Pārsiešanai sagatavotās saites un šarfija atradās tepat neaizskarti. Feldšeris, sāniski atbilstījies pret palodzi, it kā nez ko pētīja pagalmā, kur bija kjuvis gaišāks.

«Savādi gan!» Arina satraukta nodomāja, ievērojusi, ka feldšerim raustās pleci. «Vai nu viņš raud, vai arī… Vai patiesi jau itin agri būtu ieķēris?» Viņa pat uzmeta greizu skatienu skapim, kur glabājās liķieru un uzlievju pudeles: skapja durtiņas bija aizslēgtas.

Aukle domīgi devās uz Mitjas istabu.

—    Neejiet! — viņai nopakaļ dīvainā balsī čukstēja feldšeris. — Kaut gan vienalga, ejiet vien …

Neizskaidrojamu baiļu mākta, Arina iegāja viesistabā.

Te klusi gulēja Mitja, atmetis rokas aiz skaistās galvas ar gaiši rudajām cirtām. Viņa piemīlīgā seja ar tikko manāmajām ūsiņām un dīgstošo bārdiņu bija kļuvusi dīvaini smaila un šķita smaidām, bet puspavērtās gaišzilās acis vērīgi un stingri raudzījās kaut kur tālu, tālu, kur laikam varēja rast lielu, šai saulē nepazītu, cilvēkiem nezināmu laimi.

Istabā skanēja vaimanas. Mitja Usovs bija miris.

Zālē, uz tā paša galda, kur vakarā viesmīlīgi šņākuļoja patvāris un smaržoja pēc balzampīpenēm un sveķiem, tagad gulēja mundierī ietērptais aizgājējs. Namdari šķūnī meistaroja zārku.

No Borodinas gaidīja ierodamies sirmo garīdznieku, kurš Mitju bija kristījis un vēlāk dāvinājis viņam baložus. Mirušo ielika zārkā; galvgalī iededza sveces. Jefimovna, zemnieku ielenkta, rūgti raudādama, skaitīja lūgšanas, sakņupusi pie zārka. Zāles logos slīpus starus meta uzlēkusi saule. Bārdainu un bezbārdainu zemnieku rudās un melnās galvas cītīgi klanījās lūgšanas ritmā.

«Manu vanadziņ, nedabūji padzīvot,» Arina domāja. «Gan bisi salabojām, kā tu liki, gan pistoles… Izrakām tev kapu dārzā, kur tu, bērns būdams, tiki skraidījis, tepat netālu no mājas — pakalnā… No turienes tavs kaps būs tālu redzams…»

Važonis, ko feldšeris bija salīdzis līdz Maskavai, pagalmā jūdza zirgu atpakaļceļam. Feldšeris cerēja līdz tumsai nokļūt pie Kolockas klostera, lai tur pievienotos armijai, kas nāca tuvāk. Atbrauca garīdznieks. Sākās dvēseles aizlūgums.

Aiz kokiem pie dzirnavām tobrīd parādījās daži jātnieki. Pazibēja zirgi, šķēpi, ķiveres.

—    Dieviņ tētīt, franči! — kāds pie šķūņa pilnā kaklā iekliedzās.

Izcēlās kņada. Ziņa sasniedza arī tos, kas atradās iekšā. Zemnieki, izskrējuši no mājas uz lieveņa, ieraudzīja pagalmā pulciņu karavīru. Tie bija kazaki. Priekšgalā jāja sirms, ūsains, plecīgs sapieru virsnieks ar melnām uzacīm.

—    Kur te ir saimnieki? — virsnieks, uzsauca zemniekiem. — Ziņojiet kungiem!

—    Vecais saimnieks, jūsu žēlastība, atrodas Aizvolgā, bet jauno atveda ievainotu no karalauka… Rītiņā šite pat nomira! — Kļims paklanīdamies atbildēja. — Istabā notiek dvēseles aizlūgums …

Virsnieks dievbijīgi pārkrustījās.

—   Are, krustu met! — zemnieki sačukstējās. — Nav vis francūzis, ir mūsu ticības …

Virsnieks nokāpa no zirga un kopā ar kazaku apakšvirsnieku iegāja mājā.

Kad lūgšana beidzās, viņš pasauca KJimu sānis.

—    Vai tu esi stārasts?

—    Tieši tā, kungs, — Kļims, lepni izslējies, atbildēja.

—    Nu, stārast, tad saņem pavēli, — virsnieks paklusām pavēstīja. — Drīz vien, varbūt jau rīt… šajā apkārtnē ieradīsies visa mūsu armija… Notiks liela kauja…

Kļims nobāla un nokāra galvu.

—     Jūsu muiža traucē, — virsnieks turpināja, — to pavēlēts novākt… Tu klausies un iegaumē — ir pavēlēts nekavējoties … šodien pat… Redzi, tur uz tā paugura pie Gorkiem tiks novietoti lielgabali, atradīsies baterija, varbūt pat liela redute… Bet jūsu kungu māja un muižas ēkas atrodas pa šāvienam, traucē… vai saprati?

—    Traucē! Ir pa šāvienam! — Kļims pārsteigts un pilnīgi apjucis mīņādamies vervelēja. — Bet kur tad lai novāc — un vai tas tik viegli izdarāms?

—    Tad jau redzēsi, — sapieris stingri noteica, saraukdams melnās skupsnainās uzacis.

—    Un mūsu būdas, mūsu mājeles? Pavisam septiņas… Ko tad ar tām? Šito postu!

—    Jūsējās ir lejā, nogāzē: redzēsim, tās varbūt varēs arī palikt.

—    Un nelaiķis? — Kļims atskatīdamies ievaicājās.

—    Beidziet aizlūgumu un apglabājiet ar dieva palīgu. Tikai veiklāk! Drīz būs vakars klāt! — Kļimā neskatīdamies, virsnieks steigšus aprāva sarunu. — Bet vispirms aizvāc sievišķus … Lai mazāk kaukšanas …

Kļims paziņoja pavēli Arinai. Satriektā, apjukusi sirmgalve sastinga.

—    Tētiņ, jūsu labdzimtība, — viņa izsaucās, krizdama virsniekam pie kājām, — neizputini! Kungu māja uzticēta man; varbūt tie ļaundari vēl aizies tāpat… Kur lai aiznes, kur lai nobēdzina visu šito kungu mantību? Tik- daudz iekrāts, iegādāts! Viņu tēvi, viņu mātes pūlējušies …

Virsnieks, nikni raustīdams ūsas, paaicināja garīdznieku un feldšeri uz zāles viņu galu. Rokas mētādams un nikni raudzīdamies kaut kur sānis, it kā tur kādam draudēdams, viņš ar abiem parunāja un izgāja. Garīdznieks lika psalmotājam aizdegt sveces un uzvilka virstērpu.

Sākās apstāvēšana. Mirušo drīz vien iznesa laukā un guldīja kapā. Kamēr kapu aizbēra, tika dots rīkojums iejūgt kungu veco puskarieti, nemaņā kritušajai Arinai uzvilka mugurā kažociņu, iesēdināja viņu puskarietē kopā ar Feņu un feldšeri un nosūtīja uz Ļubanovu. Tuvojās vakars.

—    Tur tev, vecmāmuļ, būs mierīgāk, — feldšeris viņu mierināja, — braucam nu ar dieva palīgu! Es jūs līdz turienei pavadīšu… Kungi jūs pasargās, bet tā sādža, kā dzird, atrodas nomaļus, nav lielgabalu šāvienam ceļā…

—    Dedziniet, dārgie, dedziniet vien, ja jau tāda_ ir dieva griba! — Arina, prom braukdama, vaimanāja. — Vai nu Usovu māja vien ies bojā; visiem mums gals un nāve …

Puskariete un rati noripoja lejā uz sādžiņas nomali.

—    Nu, bet tagad tu, stārast, un jūs, puiši, klausieties! — virsnieks vēl bargāk uzrunāja Kļimu un zemniekus. — Pie darba — un labi veikli… Nesiet laukā, slēpiet, kur protat, sava kunga un pašu mantas… Jums tiek dota viena stunda, augstākais, divas… Bet tad salmus un uguni!

—    Mīlīši, kas te īsti notiekas, — zemnieku pūlī kāds sāka kliegt, — runāja par ienaidniekiem, bet tagadīt savējie …

—    Tu cel dumpi? — virsnieks uzbrēca. — Pret priekšniecības pavēli? Karātavas esi aizmirsis? Larionov, sien viņu ciet…

Pagalmā pajuka kazaki un sapieri. Zemnieki skraidīja aiz bailēm gluži bez atmaņas un stiepa laukā visādas iii.tntas. Pazibēja uguns. Kāds ar degošu salmu vīkšķi aizsteidzās uz siena šķūni. Aizdegās laidars. Dūmi aiz- rļscdza nokalni. Sievas un bērni izmisīgi vaimanāja, j Sāka tumst. Sai laikā no Ļubanovas pa mežainu nogāzi ■uz Novosjolovku traucās neliela pilsētas kariete ar pasta ■v.iigiem. Karietē sēdēja Iļja Tropiņins un Aurora. Ceļu Bn tuvāko apkaimi vēl varēja saredzēt. Abi braucēji klu- Hfcf'ja. Šad tad ceļā gadījās sastapt kazakus, kuri gan pa Bvnjnam, gan pulciņos izlūkoja apkārtni. Līdz Novosjo- ļ lovkai bija palikušas verstis trīs. Aiz biezā meža tā vēl Hiebija saskatāma. Iļja, nepievērsdams uzmanību kaza- I Mcm, domāja par ievainoto Mitju, Auroru tirdīja neziņa.

«Ja Mitja tik bīstami ievainots, kas tad var notikt ar Bazilu? Viņš tā traucās karot; jau sākušās kaujas …»

—    Kas tad tas, priekšā tāda kā ugunsgrēka blāzma? — Aurora pēkšņi ierunājās.

Ijja paraudzījās laukā no karietes.

—    Patiesi! Vedēj, — viņš uzsauca pa logu, — kur deg? Vai tas nav Novosjolovkas pusē?

—    Tā rādās gan… Sievām, kazi, iekārojies svaigas maizītes, nu, būs iekūrušas riju… Un nebūs pieskatījušas.

Zirgi rikšoja vēl kādu brīdi. Mežs izbeidzās. Aiz tā skatienam atklājās zaļa ieleja, ko Šķērsoja pakalni. Uz kāda paugura, metot tālu blāzmu, pilnās liesmās dega vairākas ēkas. Vējdzirnavas, ko uguns vēl nebija pilnīgi pārņēmusi, melnēja starp dūmu mutuļiem un liesmu mēlēm. Virs dzirnavām dzirksteļu spietos veseliem mākoņiem šaudījās un laidelējās baloži.

Lejā, ieplakā, skanēja riteņu rīboņa; no krūmu aizsega uz ceļa parādījās ekipāža.

—    Vai, manu vail Vanadziņi! — sievietes balss žēli vaimanāja. — Mīļie! Tomēr nebaidījāties braukt… Viss pagalam…

Tā bija Jefimovna ar Feņu un feldšeri. Viņus apturēja, apbēra ar jautājumiem. lija bija satriekts, viņš tikko turējās kājās. Tik piepeši atklājās, ka mījotais brālēns un draugs, kas bija mācījies viņa uzraudzībā, ir miris. No acīm viņam ritēja asaras. Viņš te krustījās, te lādēja frančus.

—    Rau, te nu tas ir… Es vienmēr esmu teicis — tas ir nenovēršams liktenis! — viņš sacīja, savilkdams dūres. — Civilizētie barbari, laupīšana, ko aizstāv likums!

Aurora apsēdināja Arinu sev blakus. Feņai lika piemesties uz bukas pie kučiera, bet feldšerim uz pakaļējā kāpšļa — un vēlreiz pievērsa skatienu liesmu pārņemtajai Novosjolovkas muižai.

«Liktenis!» viņa nodrebēdama domāja. «Kara reglamenti, likumi. Bet kam gan bija vajadzīga un kā tiks gandarīta un izpirkta šī jaunā, lieliskā cilvēka nāve, cilvēka, pār kura kapu tagad plaiksnās ugunsgrēka atblāzma? Lai nolādēts ļaundaris, kurš izdomājis šo karu! Vai patiesi viņam, tāpat kā viņa priekštecim Maratam, neatradīsies jauna, drošsirdīga Nemezīda', jauna Šarlote Kordē?»

Kariete aizbrauca atpakaļ pa klajumu, uz kuru satum- sušajā naktī abpus vecajam Smoļenskas ceļam jau virzījās visa krievu armija un ieņēma pozīcijas.

Bez kaulēšanās maksādams gan pašu salīgtiem, gan pasta važoņiem, Tropiņins ar Auroru, Jefimovnu, Feņu un feldšeri ap nākamās dienas vidu nonāca Maskavā. Iegājis pie kņazienes, viņš tūliņ paziņoja, ka vairs ilgāk nedrīkst vilcināties. Tuvojoties Maskavai, viņi abi ar Auroru jau bija saklausījuši sev aiz muguras Možaiskas pusē spēcīgu lielgabalu dunoņu. Anna Arkadjevna, noklausījusies Arinas stāstu, jau atkal ar dažādiem ieganstiem sāka vilcināties.

—    Nu, nekas, frančus sakaus un padzīs! — viņa teica.

Iļja zaudēja savaldību.

—     Tas ir neprāts! — viņš izsaucās. — Es jūs lūdzu, grand' maman[10], nekavējoties brauciet prom, citādi būs par vēlu, jūs patiešām saņems gūstā, aplaupīs, pārbiedēs, nogalinās.

—    Kur nu, vecmāmuļ, negaiss rudenī, augusta beigās? — Aurora iebilda.

—    Nav tava darīšana… Dažreiz uznāk arī septembri … Bet tu,"' Iļjuša, brauc pie gr&fa Rastopčina un pavaicā viņam, vai drīkst tā darīt, kā noticis Novosjolovkā, kaut ari ir kara laiks? Es rakstīšu valdniekam; viņš pazina un vēl atceras manu vīru… Kutuzovam būs par visu jāatbild.

Divdesmit piektā augusta vakarā, Borodinas kaujas priekšvakarā, kņaza Kutuzova galvenā mītne atradās Mihailovskas muižā pie Astafjevu sādžiņas Tatarinovas, četras verstis no Borodinas. Te vecā feldmaršala naktsguļai bija iekārtota saimnieku pamestā nelielā kungu māja, kam bija tikai viens stāvs, bet kas tomēr bija visai ērta.

Stopecas strauts, kurš pie Borodinas ietecēja Koločas upē, šķira Tatarinovu un Mihailovskas muižu no mežainām augstienēm, kur armijas labā spārna komandieris Miloradovičs bija izvietojis savas vienības gaidāmajai kaujai. No šejienes pa kreisi pāri strautam pie Gorku sādžiņas krēslā uz pakalniem vidēja ar vaļņiem iežogotās baterijas, bet netālu no tām baltoja Bagovuta kājnieku, jēgeru un artilēristu teltis. Tālāk, pa labi no bērzu birzs cēlās augšup Uvarova dragūnu, huzāru un ulānu ugunskuru dūmi, šis karaspēks bija noslēpts rezervē turpat līdzās pie Maskavas upes nogāzēm. Tieši pretī Tatarino- vai un Mihailovskas muižai, pakalnā pusversti aiz strauta, stigas vidū bija redzami zirgu bari un varēja dzirdēt Pla- tova kazaku pulku balsis.

Bija kluss, mazliet drēgns un pavēss laiks. Saule norietējusi, bet krēsla vēl nebija nolaidusies.

Perovskis, kurš pēc ierašanās Barklaja armijā bija viens no kolonnas vadītājiem armijas labajā flangā pie ģenerāļa Bagovuta vienības, tikko no otrā kājnieku korpusa nometnes pie Koločas upes bija atjājis uz Gorku sādžu, kur kopā ar diviem citiem svītas virsniekiem un štāba ārstu staigāja pa ganībām pie nelielas mājiņas sādžas nomalē. Sai mājā bija apmeties labā flanga komandieris Miloradovičs, kas patlaban apspriedās ar Uvarovu un Bagovutu, kurus bija ataicinājis pie sevis. Drusku attālāk kazaki turēja pie pavadām ģenerāļu un svītas locekļu apseglotos zirgus. Virsnieki staigādami nenolaida acu no mājas logiem un durvīm. Perovskis ar nelielu tālskati raudzījās uz gaišzilajām pauguru kontūrām viņpus Koločas.

— Tā nu mēs beidzot esam apstājušies un, kā liekas, stāvam stingri! — plecus paraustīdams, teica kārns, garš virsnieks jau labi gados, ģērbies apvalkātā lempīgā mundierī. — Atkāpšanās beigusies.

—    Vai nu beigusies, to vēl dievs vien zina, — iebilda kāds cits — jaunāks virsnieks.

—    Protams, beigusies, — garais turpināja. — Kņazs, kā jūs dzirdējāt, galīgi nolēmis rit pieņemt ģenerāl- kauju …

—    Un tad? — atteica otrs virsnieks, kas uz štābu bija pārcelts nesen. — Ko jūs par to sakāt?

—     Izpildīsim savu pienākumu, — atbildēja gados vecākais, stingri un cienīgi raudzīdamies sev priekšā. — Kas tad man? Bija raizes par ģimeni… Bet nu sieva ir nomierinājusies; iedomājieties, viņa no Tveras raksta — kaut kādi svētceļnieki esot pareģojuši, ka mieru noslēgšot Mihaila dienā, kņaza vārda dienā.

—     Var jau gadīties, — patīkamā, samtainā balsī ierunājās ārsts, patukls sārtvaidzis, glīts vīrietis vidējos gados, ģērbies spodrā mundierī un ar trijstūreni galvā,

—    miers paliek miers, reiz jau tas iestāsies, bet rīt daudzu vairs nebūs.

—    Viss dieva ziņā, — klusi atteica pavecais virsnieks.

—     Ar spārnu nāve māj, kā saka Fingals, bet visus tā neskar.

—    Un nepatīkami ir tas, — ārsts turpināja, — ka visur valda nekārtība; sāks dārdēt simtiem lielgabalu, bet mums, nemaz nerunājot par to, ka baterijām trūkst cēršu un pat lāpstu, — puse zemessargu ir bez darba; hospitāļos nav ne nestuvju, ne šarfijas, ne saišu … Teltis cauras. Kā gan slimie lai guļ uz mitras zemes un purvājos? Bet naktis aukstas, Tieši par to visu es atkal gribu ziņot ģenerālim.

Pavecais virsnieks īgni pakratīja galvu. Viņš bija daudz lasījis, mīlēja dzeju, bet, būdams prasībās pieticīgs, to visu ļoti labi zināja un pacietīgi panesa; tomēr viņš tikpat labi zināja ari to, ka izlutinātais, visa skaistā un patīkamā cienītājs dakteris Mirtovs ir izmanījies karagājienā ne tikai sainī vadāt sev līdzi nelielu, paša vajadzībām lieliski pielāgotu telti, bet kopā ar to pat ērtu guļamo maisu ar mīkstu pēli un siltu, vatētu segu.

—    Ko jūs tur visu laiku raugāties pāri upei? — pavecais virsnieks apvaicājās Perovskim. — Vai franči nav sakustējušies?

—     Nē, tur viss ir mierīgi, — Bazils atbildēja, — bet, es atceros, ka pa labi no Borodinas atradās kāda muiža … Pirms trim mēnešiem es no turienes devos uz armiju.

Un dīvaini: lūk, lejā pie upes redzama sādžiņa, bet virs tās pakalnā atradās arī kungu māja, daždažādas saimniecības ēkas un dzirnavas. Tagad skatos — un tās vairs neredzu.

—    Ēkas droši vien nojauktas, — pavecais virsnieks teica, — šis kalns atrodas mūsu bateriju šāviņu ceļā; daļa Semjonovkas mums aiz muguras, kā dzird, arī kaut kāda iemesla dēļ nojaukta. Paņemiet manu tālskati, — virsnieks piebilda, noņemdams no pleca gara izbīdāma tālskata siksnu, — manējais ir no Vīnes, Korta… Redzēsiet visu kā uz delnas.

Pasniegto tālskati Perovskis pavērsa pret upi, meklēdams pauguru, kurā, kā viņam bija palicis prātā, atradās Usovu muiža Novosjolovka. Miglainajā pustumsā viņa acu priekšā vīdēja nenoteikti gravu, meža jaunaudžu un pakalnu apveidi. Pazīstamo muižu viņš nevarēja ieraudzīt.

Tobrīd atvērās mājas durvis. Uz sliekšņa parādījās staltais Uvarovs un vasarraibumainais Bagovuts ar rudajiem matiem un vaigubārdu. Ārsts piegāja viņam klāt un ziņoja par nepietiekamajiem ārstniecības līdzekļu krājumiem. Bagovuts viņu uzklausīja un franciski teica Uva- rovam:

—    Lūk, kā redzat, atkal tā pati dziesma — un nekas nav līdzams.

Viņš uzrakstīja pāris rindiņu uz papīra strēmelītes, ko izrāva no piezīmju grāmatiņas, saritināja strēmelīti un ar gurdām acīm paskatījās uz kolonnas vadītājiem, kas bija nostājušies viņam iepretim.

—    Sintjaņin, — viņš uzrunāja paveco virsnieku, — nogādājiet šo zīmīti grāfam Benigsenam; ja rakstiskas atbildes nebūs, atvediet vārdisku.

Sintjaņins paņēma no Perovska atpakaļ tālskati, rūpīgi iebāza to zamšādas pārvalkā ar siksnu, sēdās zirgā un salīcis aizjāja pa lielceļu uz Stopecu. Uvarovs un Bagovuts jāja atpakaļ uz savām nometnēm. Perovskis un dakteris Mirtovs pavadīja Bagovutu.

Satumsa. Šaurais celiņš no Gorkiem pa nogāzi aizvijās lejup sīkā bērzu saaudzē; tālāk tas atkal veda pa uzkalniņiem un netālu no nometnes atdūrās pie diezgan stāvas, kokiem neapaugušas gravas. Virsnieki soļos izjāja cauri bērzu saaudzei un, nokļuvuši pie gravas, ieraudzīja aiz tās savu nometņu ugunis. Perovskis domāja par Mitjas Usova smago ievainojumu, par to, kā abi nesen bija sapņojuši augustā nosvinēt kāzas, un par rītdien gaidāmo kauju.

—    Sakiet — vai jūs baidāties no nāves? Vai domājat par to? — Mirtovs ievaicājās Perovskim, kad viņi devās cauri gravai.

—     Baidīties nebaidos, — Bazils atbildēja, — bet reizēm par to domāju, jāatzīstas — it īpaši šobrīd.

—     Kā gan citādi, toreiz Možaiskas stacijā jūs tik drosmīgi pieņēmāt francūža izaicinājumu uz divkauju. Bet es spriežu tā, — ārsts runāja mierīgā, dziedošā balsī, — nāve, bez šaubām, ir nepatīkams pārsteigums; taču, ja tā nāk acumirklī, no paralīzes vai, teiksim, no smaga ievainojuma sirdī vai galvā, kā tas kaujā gadās, kas tad tur ko baidīties? Nosvilps lode vai lādiņš — un cauri, nedabūsi ne atjēgties. Cilvēks ēda, dzēra, gulēja, smēķēja un sapņoja; pēkšņi jānoslēdz rēķini — un cauri. Mirtovs bija — un Mirtova vairs nav …

Dakteris klusi iesmējās.

—    Esiet stiprs, — viņš turpināja, — grūta un pretīga ir nevis nāve, ko atnes lode vai lādiņš, bet gan nejaukais, nevarīgais vecums, vai arī kad, teiksim, uzkrīt slapjais drudzis; vai nu mājās, vai kara laika hospitālī tad ir vienas vienīgas mocības — bezmiegs, murgi un šausmas, gaidīšanas šausmas, it īpaši mupis, ārstiem, kas to visu pazīstam tikpat kā savus piecus pirkstus… Lūk, tas ir pretīgi un grūti…

Jātnieki tuvojās meža malai, aiz kuras pletās nometne.

—    Protams, pirms kaujas ir nevietā domāt par ko citu, — Bazils teica, tumsā pieliekdamies, lai, garām jājot, izvairītos no bērza zariem, — tomēr man gribas piezīmēt: vairums cilvēku mirst tieši, kā jūs sakāt, lēni un visu apzinādamies, mocoties ar visādām slimībām, vecumu, nabadzību un citiem ļaunumiem.

—     Kas attiecas uz iņani, — ārsts sacīja, — man ir dīvaina priekšnojauta … Iedomājieties, man nezin kāpēc arvien liekas, ka es noteikti miršu tikai pēc divdesmit gadiem, un nezin kāpēc katrā ziņā Maskavā, angļu klubā… Jā, — viņš smiedamies piebilda, — klubā pēc garšīgām pusdienām. Man piemīt tāds grēks — patīk labi paēst… Jā, tieši pēc pusdienām un ar trieku… Blaukt! — un cauri… Acīs pazibēs tādas kā zvaigznītes, tad iestāsies tīkama migla… Kas noticis? Nekas sevišķs… Bija Mirtovs — un Mirtova vairs nav,,. Starp citu, vai nevēlaties pārnakšņot manā telti? Noģērbsieties, izstiepsieties un izgulēsieties; man ir ceļojuma tējkan- niņa un rums, pacienāšu ar punšu. Pirms kaujas tas nenāks par ļaunu.

—    Nē, pateicos, — Perovskis atbildēja, — man jāiet pie ģenerāļa; diezin vai viņš tik drīz atlaidīs.

—    Vēl vienu vārdu. Vai pirmīt redzējāt majoru Sin- tjaņinu? — ārsts iejautājās. — Uzminiet — kāda doma man māktin mācas virsū?

—    Nezinu.

—    Jūs, protams, ievērojāt, cik viņš domīgs un bēdīgs. Nu, un man, cienīlais, iedomājieties, visu laiku šķiet, ka viņš rīt mums visiem aizsteigsies priekšā … Blaukš! — un viņa vairs nebūs, — ārsts šķiroties jokoja.

Pēc pusnakts nokļuvis pie kopējās štāba telts, Bazils sameklēja savu denščiku, lika tam labi agri no rīta apseglot zirgu, neizģērbies apgūlās uz siena klēpja savā stūrī un ilgi nevarēja aizmigt. Arī nometne vēl bija nomodā. Zaldāti, vakarā pārbaudījuši un notīrījuši ieročus, amunī- ciju un apkopuši zirgus, skaitīja lūgšanas, kravāja savas nastiņas vai sēdēja bariņos pie dziestošajiem ugunskuriem, paretam izmēzdami kādu vārdu un vērodami debesis, vai drīz svīdis gaisma. Pa telts vaļējo malu Perovskis redzēja drūmu debess stūrīti bez zvaigznēm, bet tālumā aiz upes ienaidnieku nometni, ko vairāku verstu garumā iezīmēja nepārtraukta nometnes uguņu līnija. Bazils domāja par šo liktenīgo, pauguraino ieleju, pie kuras tagad, drīzo rītu gaidīdama, stāvēja simttūkstoš viru lielā krievu armija, kam pretī divu triju verstu atstatumā atradās tāda pati simttūkstoš vīru liela franču armija. Tūkstoš lielgabalu gatavojās no vienas un no otras puses apbērt ar šāviņiem un kartečām līdzenumu un vienus pret otriem nostājušos cilvēkus. Bazils pūlējās izdomāt, kurš gan pie tā visa vainīgs, kurš sapulcinājis un atvedis šurp abas armijas. Mokoši sasprindzinādams domas, viņš beidzot ieslīga dziļā pirmsausmas miegā.

Bija seši no rīta. Miglainajā gaisā iepretī krievu kreisajam spārnam dobji nodārdēja pirmais franču lielgabals. Atsaucoties tam, pret krievu labo spārnu atskanēja sig- nālšāviens — un abās pusēs uzreiz iedārdējās simtiem lielgabalu. Perovskis pielēca kājās, izskrēja no telts un pāris mirkļus nespēja apjēgt ainu, kas pavērās viņa acu priekšā. Pozīcijās gan tālumā, gan tepat blakus dārdināja lielgabali. Bagovuta korpusa zaldāti kārtojās rindās, starp tām kaut kurp auļoja adjutanti. Uzkāpis pievestajā zirgā, Bazils steidzās tiem pakaļ.

Pa kreisi zemienē pie Borodinas no abām pusēm sprakšķēja šauteņu šāvieni. Turp, uz tilta pusi skrēja kājnieku kolonna. Nelielā krievu baterija pie Gorkiem šāva pāri kolonnai Uz kaut ko viņpus Koločas upes. Bagovuts drūms un iznesīgs sēdēja lielā, skaistā, pelēkā zirgā sava korpusa priekšgalā, ar tālskati raudzīdamies pāri upei. No Mihailovskas muižas uz Gorkiem, svītas ielenkts, bērā, kumppurnainā, pazemā zirgā, saceldams putekļu mākoni, auļoja Kutuzovs.

Bija beigusies visiem zināmās bargās Borodinas kaujas pirmā puse. Iepriekšējā vakarā izdevis uzsaukumu saviem «karaļiem, ģenerāļiem un zaldātiem», Napoleons no rīta līdz dienas vidum ar visiem spēkiem bija brucis virsū krievu centram un kreisajam spārnam. Viņš māca un dragāja Barklaja un Bagrationa vienības. Iznīcināto krievu pulku vietā tika virzīti jauni krievu pulki. Davū, Neijs un Mirats uzbruka Bagrationa flešām un Semjonovskas augstienēm; tās gāja no rokas rokā. Flešas un Semjo- novska tika ieņemtas. Vicekaralis veda karaspēku uz kurgānu, kurā atradās Rajevska baterija. Pēc asiņainām sadursmēm franči bateriju ieņēma. Virs tās krieviem par šausmām sāka plīvot franču karogs. Krievu līnija bija pārrauta. Kutuzovs to uzzināja, kopā ar Benigsenu stāvēdams Gorkos uz pakalna, netālu no tās pašas zemnieku mājas, kur iepriekšējā vakarā Miloradovičs bija noturējis sapulci. Kņazs uz kurgānu aizsūtīja Pirmās armijas štāba priekšnieku ģenerāli Jermolovu. Ģenerālis bateriju izglāba. Tajā pašā laikā Bagovutam, viņa vienībai par laimi, bija pavēlēts izdarīt flangu kustību, lai atbalstītu kreiso spārnu. Bagovuts veda savas kolonnas pa lauku ceļu gar Horomovas strautu, starp Kņazkovu un Mihailovskas muižu. Franču šāviņi lidoja pāri vienības zaldātu galvām, krizdami mežā aiz Kņazkovas. Pasaucis Perovski, Bagovuts pavēlēja viņam jāt uz mežu un tur iekārtotos pārsiešanas punktus izvest no tā un pārvietot tālāk uz Mihailovskas muižu un Tatarinovu.

Perovskis devās laukā no Horomovas ieplakas un pa atklātu piekalni aujoja uz mežu. Ausis dārdēja ellišķs šāvienu troksnis. Vairākkārt dzirdēdams sev virs galvas lidojam šāviņus, Bazils gaidīja mirkli, kad viens no tiem viņu sasniegs un uz vietas nogalinās. «Perovskis bija — un Perovska nav,» viņš domāja. Nervozi trīsēdams, viņš spieda piešus zirgam sānos un aizauļoja līdz mežmalai, kur ieraudzīja tuvāko pārsiešanas punktu. Nodevis pavēli pārcelties, viņš jau gribēja jāt tālāk, tomēr dažus mirkļus pavilcinājās. Viņa acu priekšā aizvijās divas takas — pa kreisi un pa labi, un viņš ar acīm meklēja kādu, kam pavaicāt tuvāko ceļu līdz daktera Hiršfelda pārsiešanas punktam.

Pie ieejas kādā no operāciju teltīm viņš ieraudzīja stāvam Mirtovu asiņainā priekšautā. Noguris un nosvīdis, ar izpūrušiem matiem, tomēr, kā allaž, jautrs un labā omā, ārsts acīmredzot bija tikko beidzis grūtu operāciju un iznācis u^ mirkli uzsmēķēt un ieelpot svaigu gaisu.

—    Jums jātiek pie Hiršfelda? — Mirtovs uzsauca, ieraudzījis Perovski.

—    Jā gan, pie viņa, — Bazils atbildēja, pievilkdams pavadu, — kā tur nokļūt?

Ārsts, turpinādams smēķēt, piegāja pie liela, skaista bēra zirga, kas apseglots stāvēja netālu no telts, noglāstīja to ar savu sarkano asiņaino roku un ar to pašu notraipīto roku norādīja Perovskim pa labi.

—     Laimīgu ceļu! — viņš uzsauca. — Bet par mums esiet bez rūpēm, vienā mirklī visu savāksim un pārvietosimies … Skatieties — mantas jau krauj orēs. Bet šis skaistulis, — viņš norādīja Bazilam uz zirgu, — palicis bez saimnieka; tikko izņēmām saimniekam no muguras granātas šķembu; diezin vai būs dzīvotājs. Piedodiet, vēl vienu vārdiņu… Pasakiet Fjodoram Bogdanovičam, lai atdod manus rezerves instrumentus, izrādās — man tie vajadzīgi. Bet mēs abi, neaizmirstiet, pēc divdesmit gadiem Maskavas klubā, ja jūs neķers tā jūsu francūža Zeramba lode …

«Apbrīnojams miers! Viņš joko tādā ellē!» Perovskis nodomāja, jādams prom, bet apkārt dunēja un dārdēja šāviņi, kas tagad lidoja pār ienaidniekam atņemto kurgāna bateriju. Pārsiešanas punkts gatavojās pārcelties. Zaldāti un feldšeri piekrāva pajūgus, ripoja ores ar pārsietiem ievainotajiem. Piepeši pār mežmalu kaut kas nokauca, spalgi un draudīgi sašķeldams gaisu. Perovskis neviļus nodrebēja un pieliecās, apskaudams zirga kaklu. Dažus desmitus soļu aiz viņa drausmīgi nogranda sprādziens. Atskanēja šausmu kliedzieni. Bazils atskatījās. Vietā, kur viņš pirms mirkļa bija atradies, gaisā virmoja blīvs dūmu un smilšu stabs. Mirtova operāciju telts bija saplosīta driskās. Tās vietā rēgojās netīri dzeltena kūpoša bedre. Staltais bērais zirgs, kas bija stāvējis pie telts, drudžaini spārdījās, apsviests uz muguras, un kārpīja kājām gaisu. Bet zem tā skaļi stenēja kāda nožēlojama un bezpalīdzīga būtne, ko zirgs bija piespiedis pie zemes. Daži sprādziena apsvilināti un ar smiltīm apbērti zaldāti bailīgi pūlējās mazliet pacelt zirgu, lai tam no apakšas izvilktu piespiesto cilvēku. Bazils piejāja tuvāk un ieraudzīja saplosītu apģērbu un baltu ceļgalu, kurš rēgojās aiz zaldātu mugurām un no kura ar strūklu šāvās asinis. Viņš metās zaldātiem palīgā. Tie tikmēr pieturēja ievainotā cilvēka ķermeņa augšdaļu: viņi tikko bija cilvēku izvilkuši no zirga apakšas. Perovskis pazina Mirtovu.

—    Mīļie, mīļie, — ar nevarīgu mēli runāja nāvīgi bālais ārsts, ar savām skaistajām, apdzisušajām acīm šausmās noraudzīdamies uz asiņainajiem lēveriem, kas rēgojās viņa kāju vietā, — saites … Jegorov … pārsēju …

Mirtovs, tā arī visu nepateicis, zaudēja samaņu.

Pieskrējušais feldšeris Jegorovs, nometies zemē, ar trīcošām rokām pārsēja vaļējās artērijas.

—    Miris? — pie viņa noliecies, pusbalsī vaicāja Perovskis.

—    Kur nu, pamocīsies vēl, nabadziņš … Bet ko nu par dzīvošanu! Nestuves! — feldšeris uzsauca zaldātiem.

Perovskis aizauļoja uz nākošo pārsiešanas punktu.

Franči atkal nāca uzbrukumā Rajevska baterijai. Napoleons virzīja pret to jauno gvardi un rezerves. Uvarova uzbrukums franču kreisajam spārnam gandrīz jau apturēja šos triecienus. Taču frančiem nāca klāt aizvien jauni un jauni papildspēki. Ienaidnieks atkal ieņēma kurgānā bateriju. «Skatieties, skatieties,» kāds teica līdzās Perovskim, rādīdams lejup no augstienes, kur atradās Bagovuta kolonnas, «tas ir Napoleons!» Bazils pavērsa turp talskati un pirmoreiz mūžā ieraudzīja Napoleonu, milzīgas svītas pavadītu, baltā zirgā auļojam no Semjonovskas uz franču ieņemto Rajevska reduti. Visi gaidīja briesmīgu vecās franču gvardes uzbrukumu. Napoleons tomēr neuzdrošinājās to sākt.

Ap sešiem vakarā kauja visās pozīcijās sāka pieklust un izbeidzās. Kā kļuva zināms karaspēka daļās, pie viņa gaišības Gorkos, kur kņazs atradās kaujas laikā, bija atauļojis fliģeladjutants Volcogens ar ziņojumu, ka ienaidnieks ieņēmis visus krievu pozīciju galvenos punktus un krievu karaspēks esot pilnīgi sabrukuma stāvoklī.

—    Tas nav tiesa! — visu klātbūtnē flīģeladjutantam bija skaļi atbildējis viņa gaišība, — kaujas gaita pilnīgi zināma vienīgi man. Ienaidnieks visos punktos ir atsists, un rīt mēs to sāksim dzīt atpakaļ — ārā no svētās Krievijas zemes.

Satumsa. Naktij iestājoties, Kutuzovs pārcēlās uz Mihailovskas muižas kungu māju. Ēkas logi atkal bija spoži apgaismoti. Tajos vīdēja adjutantu sejas un denščiki, kas iznēsāja tēju. Ap pusnakti pie kņaza sapulcējās dzīvi palikušie komandieri no karaspēka daļām, kas atradās netālu no muižas. Kopā ar diviem trim saviem štāba virsniekiem te bija arī ģenerālis Bagovuts. Pagalmu un muižas ēkas apsargāja kavalergardu vads. Feldmaršala adjutanti un raitinieki, sarunādamies ar atjājušajiem virsniekiem, pulcējās pie lieveņa. Klajumiņā mājas priekšā iekurtais ugunskurs apgaismoja vecās liepas un bērzus ap pagalmu, augļu dārzu, dīķi netālu no mājas, braukšanai gatavu feldjēgera trijjūgu aiz pagalma, pazemo lie- venīti un visus, kas pa to kāpa augšup vai lejup. Kopā ar citiem stāvēdams pie lieveņa, Perovskis redzēja grāfa Tola bālo un drūmo seju: grāfs pēc vakara pārbaudes jājiena pa karaspēka līnijām gausi, nervozā solī kāpa augšup lievenī. Bazils saskatīja arī dienas varoņa Jermo- lova melno, sprogaino galvu; ģenerālis pēc Tola ziņojuma dusmīgi uzsauca pa logu: «Feldjēgeru!» Piebrauca trijjūgs. No priekšnama ar somu pār plecu iznāca sakumpis pavecs virsnieks. Viņu ieraudzījis, Bazils nopriecājās: tas bija Sintjaņins.

—    Uz kurieni, uz kurieni brauksiet? — virsnieki steidza taujāt.

—    Uz Pēterburgu, — Sintjaņins, krustus mezdams, atbildēja, — ar ziņojumu.

Tūliņ visi uzzināja, ka kņazs Kutuzovs, noklausījies grāfa Tola ziņojumu, devis rīkojumu krievu armijai atkāpties aiz Možaiskas, Maskavas virzienā. No rīta Perovskis saņēma pavēli stāties Miloradoviča rīcībā.

XV

Bija trīsdesmit pirmais augusts. Šīs dienas rītā kņazienes Annas Arkadjevnas mājā beidzot viss bija sagatavots izbraukšanai uz Tambovas muižu Panšinu.

Pagalmā pie flīģeļa stāvēja daži pēdējie piekrautie pajūgi, kurus bija nolemts līdz ar nepieciešamajiem kalpiem izsūtīt pa priekšu. Uz vezumiem ar toveriem, putnu sprostiem, lādēm, traukiem un pēļiem, ģērbušās ceļa drēbēs — jakās un siltos pusmēteļos, riekstus kraukšķinādamas un zvaigādamas, sēdēja skaistules Lūša, Duņaša, Steša un septiņas citas kņazienes rokasmeitas, veļas mazgātājas, mežģīņu audējas un trauku mazgātājas. Pavārs un pavārēni turpat uzsēdināja arī aklo gusļu spēlmani Jermilu, bet paši taisījās iet kājām blakus pajūgiem, jo vezumos visiem nepietika vietas. īpašā vaļējā līnijdroškā pa priekšu aizbrauca kņazienes galvenais mājzinis, dzērienu pārzinis, konditors un frļzieris.

Pie kāda ar sienu un auzām piekrauta pajūga bija piesiets Auroras jājamzirgs Barss, pie cita — kņazienes iemīļotā Holmogoras govs Molodka un vecais staļļa āzis Vasjka, kurš badīja garāmgājējus. Ekonome Maremjaša bija paredzējusi sev un no Novosjolovkas atvestajām Je- fimovnai un Feņai īpašu puskarieti ar ādas pār jumu, kurai priekšā bija aizjūgti trīs dārki saļņi. Tajā uz iepriekš novietota un ar paklājiņu pārsegta pēļa morēns Varlaška, ģērbies tumšzilā jakā un sārtā feskā, rūpīgi nolika sprostu ar papagaili un groziņā ar dūnu spilventiņu divus kņazienes klēpja sunīšus Limku un Timku.

Maremjaša pati jau sen bija visu nokārtojusi; taču, atvadījusies no kņazienes, vēl staigāja no istabas istabā vaimanādama, visus steidzinādama un nevarēdama vien saņemties un iziet no mājas. Pēdīgi arī viņa, uzlikusi ceļa aulai, kopā ar Jefimovnu un tās mazmeitu, turēdamas rokās dažādus aizsaiņus un podiņus ar jasmīniem un ģerānijām, parādījās uz meiču istabas lieveņa. Visi sāka mest krustus. Pajūgu rinda, kurai vēl pievienojās īpaši rati ar ceļa telti, ap pusdienas laiku beidzot sāka kustēties.

Tās dienas rītā Aurora bija devusies uz Ņikitas klosteri, kur noturēja aizlūgumu Mitjam. Viņa bija ģērbusies melnā vilnas kleitā, ap galvu balts lakatiņš. Ar saraudātām acīm atgriezusies vecmāmuļas pustukšajā mājā un uzzinājusi, ka pie kņazienes sēž ārsts, viņa uzkāpa augšā savā iemīļotajā istabā un sāka kravāt pēdējās mantas, kas vēl bez skaita mētājās uz krēsliem, palodzēm un galdiem.

Visu ceļam vajadzīgo viņa bija paguvusi nogādāt pajūgos; pārējo ieslēdza skapju un kumožu atvilktnēs, nolika atslēgas uz galda un iegrima pārdomās.

«Vai ņemt atslēgas līdzi? Cik smieklīga gan es esmu: vai tad nav vienalga?» viņa domāja, noraudzīdamās uz papīra strēmelēm un siena gružiem, ar kuriem bija piekaisīta istaba. «Ja ienaidniekam būs lemts nonākt Maskavā, visi šie skapji, kumodes un galdi tiks sadauzīti un rupjas ienaidnieka rokas aizskars šis lietas.»

Uz palodzes mētājās teātra afišas. Aurora neapzināti paņēma tās, sāka pārlūkot un nosvieda uz grīdas. Afišas vēstīja, ka Maskavas teātrī pirms pāris dienām izrādīts anakreontiskais balets «Zefīra laulības», bet gandrīz vai iepriekšējā vakarā uzvesta drāma «Bajārmeita Natālija» un pēc izrādes notikusi «maskarāde». Sīs pašas afišas mierīgi paziņoja, ka tiek atklāts abonements uz divsimt jaunām izrādēm, sākot ar septembri.

«Teātris, izpriecas!» Aurora, rūgti nopūzdamās, domāja. «Tādā laikā! Kur gan šiem cilvēkiem ir sirdsapziņa, kur sirds?»

Pie savas gultas galvgaļa uz neliela galdiņa ar bronzas rotājumiem viņa ieraudzīja pašas aizmirstu iemīļoto nošu kladi sarkanos safjānādas vākos. Aurora atvēra notis un raudādama iespieda tajās seju.

«Vai tu mani redzi tur tālumā?» viņa elsodama domāja. «Kur tu esi šai mirklī un kas ar tevi notiek?»

Viņa atcerējās jājienu kopā ar Bazilu uz Poklonnajas kalnu, pēdējo tikšanos ar viņu, liesmu pārņemto Novosjo- lovku un lielgabalu zalves pie Možaiskas.

«Kā beidzās bargā kauja?» viņa domā. «Kas uzvarējis, kurš palicis dzīvs?»

— Jaunkundz, viņas gaišība saposusies un gaida jūs! — istabā atskanēja balss.

Aurora atskatījās. Pie durvīm saburzītā, sen nelietotā ceļa livrejā ar ģerboņiem rotātām bronzas pogām un daudzām apkaklēm, gludi noskuvies, sasarcis un ceļojuma priekšdarbu saērcināts, stāvēja kņazienes sulainis Vlass. Viņa sirmās uzacis bija cienīgi uzrautas.

— Ej vien, draudziņ, es arī esmu saposusies, tūlīt iešu! — Aurora atbildēja, aizvērdama notis.

Viņa paķēra strēmelīti papīra, uzrakstīja uz tās dažas rindiņas un, zīmīti salocījusi, nodomāja:

«Atdošu sētniekam; Bazils, ja dievs viņu būs pasargājis, — ak, es ceru, tā būs! — ienācis ar savu karaspēka daļu Maskavā, steigsies šurp, saņems no sētnieka zīmīti un priecāsies kaut vai par šīm rindiņām.» Uz papīra strēmelītes bija rakstīts: «1812. gada 31. augusts. — Mēs, dārgais, tūlīt braucam uz Panšinu. Uz redzēšanos. Par Mitjas nāvi Tu droši vien zini. Es šodien aizlūdzu par viņu un devu zvērestu … Ja es būšu dzīva, ja būs vajadzīgi upuri, Tu redzēsi, ka krievu sieyiete, krievu patriote spēs izpildīt savu pienākumu. Neaizmirsti tevi mīlošo Auroru.»

Uzlikusi galvā salmu platmali un aplikusi mantiļu, Aurora nogāja pa kāpnēm, ielūkojās vecmāmuļas lūgšanu istabā, paņēma te aizmirsto kņazienes mežģīņu aubi ar zaļām lentām, ko Maremjaša bija kundzenei sagatavojusi ceļam, un cauri viesistabai ar palmkoka mēbelēm, kura Aurorai cieši saistījās ar atmiņām par pirmajām biklajām sarunām ar Bazilu, lēni iegāja zālē, pēdējo reizi aplūkodama māju, kas jāpamet. Zālē starp visādiem gružiem atradās no savām vietām izgrūstītas mēbeles, sienas bija kailas, bez spoguļiem un gleznām. Steigā aizmirsts kā daudzas lietas mājā, pie sienas bija palicis arī ēdamistabas pulkstenis, kura kuranti pašlaik, klusi šķindēdami, spēlēja jau pieminētā mājas drauga Ņeļedinska dziesmu: «Aizstaigāšu upmalā, paraudzīšos straujajā… Aiznes, upe, manas bēdas…» Aurora, atspiedusi pieri pret sienu, atkal nespēja novaldīt asaras. Uz lieveņa viņa ieraudzīja Maskavas policij meistaru. Kaut arī viņu māca neskaitāmas rūpes, viņš bija iegriezies pavadīt kņazieni.

Tropiņins, kurš bija nolēmis palikt Maskavā līdz senāta un pēdējo teātra direkcijas ierēdņu aizbraukšanai, noveda raudošo Auroru no lieveņa un iesēdināja guļamkarietē pretī tur jau sēdošajai ārkārtīgi satrauktajai kņazienei. Aurora nodeva sētniekam zīmīti. Anna Arkadjevna, atvadīdamās no policijmeistara un divām svētceļniecēm, kuras arī bija ieradušās viņu pavadīt ceļā, nekādi nevarēja sev pie kājām starp visādiem aizsaiņiem un lādēm ērti novietot Vlasa pasniegto trešo — viņas vismīļāko sunīti sīciņo Tutiku, no kura kņaziene nekad nešķīrās. Tutiks bija ievīstīts zaļā zīda sedziņā, un pinkainajā pakausī iesieta sārta lentīte.

—     Esi gan tu, vecais stulbeni, man apnicis ar savu nemākulību! — kņaziene Šeļešpanska dusmīgi uzkliedza savam iemīļotajam kalpam. — Šaudies šurp un turp, skrien kā sadedzis, bet jēgas nekādas.

—     Ak, jūsu gaišība, kaut jūs zinātu, kā jūs man esat apnikusi! — Vlass nesavaldījies atbildēja un ar drūmu seju aizcirta karietes durtiņas.

—    Te nu tu redzi! — kņaziene sarūgtināta izsaucās franciski, pārmetoši norādīdama Aurorai uz rupjo sulaini, it kā tā būtu vainojama par viņa nekaunīgo izlēcienu. — Tāds nu tagad ir kņazu Šeļešpansku liktenis! Viņi mani iedzīs kapā … Kur mani pilieni?…

—    Aiziet! — Vlass uzsauca kučierim, cienīgi apsēdies uz bukas un ar dzedru pārmetumu noraudzīdamies alabastra lauvās, kas rotāja kņazienes mājas augstos vārtus.

Ap Vlasa drukno un dusmās sasarkušo kaklu spirgts rudens vējš jautri plivināja livrejas apkakles.

—    Aizbrauca, eņģeļi, — pie vārtiem stāvošo sētnieku Karpu uzrunāja viena no svētceļniecēm, klanīdamās pakal aizbraucošajai kņazienei un noglabādama tās pasniegto žēlastības dāvanu, — bet mums, nabagiem, tikai debesu valdniece vien par aizstāvi. Ļaunais ienaidnieks mācas virsū… No zila gaisa vien celsim sev apkārt žogu, un debesis vien būs mūsu pajumte.

Karps ar bālo, plankumaino seju, drūmi paraudzījies aizejošo svētceļnieču mugurās, ar niknu vēzienu aizdarīja vārtus.

Kņazienes mājas zaļais jumts ar belvederu[12] virs tā un lauvām pie vārtiem pazuda aiz pamestajām kaimiņu mājām. Smagā Vīnes guļamkariete ar priekšjūga braucēju, sešu kraukļa melnu zirgu vilkta, šad tad ierībēdamās, lēni izbrauca no Bronnajas ielas uz apklusušā Tveras bulvāra pie Kremļa un devās tālāk — uz Rogožas vārtiem. Tropiņins, jau kopš rīta ģērbies vicemundierī un apmetnī un ar formas trijstūreni galvā, īrētā droškā pavadīja ceļinieces līdz pilsētas vārtiem. Ielas viņpus Jauzas bija pil- num pilnas cilvēku, kas devās prom — citi braukšus, citi kājām. Todien, uzzinājusi satriecošos sīkumus par Borodinas kauju, pilsēla kļuva pavisam tukša.

XVI

Pienāca otrais septembris.

Maskavā dienu un nakti plūda iekšā pajūgi ar tūkstošiem ievainoto. «Asiņainā Borodina» ienāca Maskavas ielās no Smoļenskas ceļa, kamēr pa Vladimiras, Rjazaņas un Tulas ceļiem, spiezdamās cita citai virsū, brauca prom dažnedažādas karietes, kalešas, puskarietes un rati ar pēdējiem bēgošajiem maskaviešiem. Izplatījās ziņa, ka krievu armija pēc Borodinas kaujas atkāpjas uz seno galvaspilsētu. Visi gaidīja jaunu un izšķirošu kauju Maskavas pievārtē. Zvirbuļu kalnu tuvumā Perovskis un citi kolonnu vadītāji saņēma pavēli izpētīt apkārtnes topogrāfiju — un tur patiesi jau sāka veidot zemes nocietinājumus redutēm. Taču pēc apspriedes, kas iepriekšējā vakarā bija notikusi Piemaskavas sādžiņā Fiļos, Kutuzovs nolēma bez kaujas atdot Maskavu, lai glābtu Krieviju.

Krievu karaspēks, virzīdamies no Smoļenskas ceļa uz Rjazaņas ceļu, sāka iet cauri Maskavai.

Tam sekodama, ienaidnieka armija tuvojās Dorogomi- lovskas vārtiem. Pilsētas tuvumā bija dzirdama franču priekšējās ķēdes apšaudīšanās ar krievu arjergarda kazakiem un ulāniem.

Arjergarda brašais un drosmīgais priekšnieks, «spārnotais» Miloradovičs, kā viņu dēvēja, nolūkā atvieglot krievu vienībām atkāpšanos un dot iespēju izkļūt no pilsētas pēdējiem iedzīvotājiem un pajūgu rindām paziņoja tikpat brašajam un drosmīgajam franču avangarda vadonim, Itālijas karalim Miratam, ka tad, ja franči uz brīdi neapstāsies, viņus katrā Maskavas ielā un katrā mājā sagaidīs ar durkļiem un dunčiem. Mirats ar Miloradoviču vārdiski noslēdza pamieru līdz naktij.

Apšaudīšanās uz laiku norima. Franču pulki, ieraudzījuši acu priekšā jau plešamies Maskavu, palēnināja virzīšanos uz priekšu,

Perovskis, kas Borodinas kaujā laimīgi bija palicis sveiks un vesels, drūms jāja nopakaļ Miloradovičam kopā ar otru virsnieku, melnmataino Kvašņinu ar bedrītēm sārtajos vaigos. Bazils dega nepacietībā drīzāk sasniegt pilsētu un uzzināt, kur atrodas viņa līgava un kas noticis ar Mitju Usovu, kurš pēc kaujas pie Osmas bija nosūtīts uz Maskavu. Cerēdams uz līksmu tikšanos ar Auroru, kas zina, varbūt viņa vēl bija Maskavā, Bazils ar denščika palīdzību pēdējā naktsmītnē Fiļos bija paguvis sadabūt no mantu saiņa un uzvilkt vēl saglabājušos tīro veļu, smalku kreklu ar mežģīņu manšetēm un baltu pikē kamzoli, nomazgāties un pat noskūties. Arī viņa pelēkais Donas zirgs bija apkopts un nelikās nodzīts. Tomēr Bazilu uztrauca un darīja nervozu kāda neizskaidrojama, nomācoša izjūta. Viņam bija licies, ka denščiks, kurš ar viņa mantām devās uz Maskavu jau ātrāk, ir iereibis, un Bazils bažījās, ka tikai nepazūd sainis ar ceļa lādīti, kurā glabājās viņam tik dārgie suvenīri.

Mitjas Usova mācību biedrs un vienaudzis Kvašņins likās esam labākā noskaņojumā. Viņš bija krietns, patīkams puisis un valodīgs sarunu biedrs un iepriekšējā vakarā, tāpat kā Perovskis, bija kopā ar Miloradoviču atradies Fiļos, kur notika svarīgā militārā padome un kur pie viņa gaišības mītnes Kvašņinam bija tas gods ne tikai redzēt visus galvenos armijas un virspavēlnieka štāba ģenerāļus, bet arī dzirdēt daudz ārkārtīgi interesantu militāru un politisku spriedumu un ziņu, ko vēlāk saglabāja- vēsture.

—    Gigantu kauja! Tā un nekā citādi no šī brīža sauks Borodinas kauju! — izsaucās Kvašņins, sarkdams pats par savu vārdu augsto stilu un ar strupiem, apaļīgiem pirkstiem glāstīdams savu nogurušo, putās nodzīto zirgu. — Bet es, Vasilij Aleksejevič, gribu piebilst — sešu Mihailu kauja…

—    Kāpēc tad tā? — Perovskis izklaidīgi pavaicāja, cauri dragūnu rindām ielūkodamies netālā Poklonnajas kalna apveidos un pūlēdamies uzminēt, kurš ir tas klajums, pa kuru viņš vēl tik nesen bija auļojis izjādē kopā ar Auroru, viņas māsu un Mitju Usovu.

—    Kā nu ne, cienītais! Vai tiešām jūs nezināt? — Kvašņins uzbudināts izsaucās, priecādamies, ka visu, ko ir dzirdējis, var pavēstīt tik lietišķam un saprotošam biedram. — Mihails Kutuzovs, Mihails Barklajs, mūsu Milo- radovičs, Voroncovs un Borozdins … Frančiem Neijs arī ir Mihails.

—    Jā, tas ir kaut kas bībeles Apollionam līdzvērtīgs! — Bazils sausi atteica.

—     Un vai jūs, Vasilij Aleksejevič, zināt, — Kvašņins ievaicājās, griezdams zirgu garām salūzušai orei, kuru labodami turpat uz ceļa rosījās noguruši, sviedriem noplūduši zaldāti, — cik vīru mums izgāja no ierindas pie Borodinas?

—     Bija īsta asiņu jūra, to gan varu teikt! — nopūzdamies atbildēja Bazils, atceroties Borodinas kaujas skatus.

—    Toties mēs abi esam palikuši dzīvi, neesam pat ievainoti …

—    Nu, nekas, mūsu reize vēl priekšā… Nē, paklausieties tikai — tas, varu apzvērēt, nudien Ir kaut kas fantastisks un nepieredzēts! — Kvašņins dzīvi turpināja.

—      Jermolova adjutants Tjuntins stāstīja… galvenajā štābā acīmredzot ir saskaitīts … Kauja ilgusi desmit stundas, un pa šo laiku, iedomājieties, — Kvašņins turpināja, atlaidis pavadu vaļīgāk, — mums no ierindas izgājušo, kritušo un ievainoto ir ap piecdesmit tūkstoši cilvēku; frančiem, kā stāsta, tikpat daudz — un no šiem simttūkstoš no ierindas izgājušajiem kādus četrdesmit tūkstošus uzskata par kritušiem … Tas taču ir drausmīgi! Un — nezinu gan, vai tas tiesa, bet apgalvo, ka bez tam mums un viņiem kopā krituši un ievainoti vairāk nekā piecdesmit ģenerāļi, izšauti apmēram sešdesmit tūkstoši lielgabalu lādiņu, bet šauteņu ložu — mazliet vairāk nekā pusotra miljarda. Un, ja aprēķina, tad — vai varat iedomāties — iznāk uz katru kaujas minūti pāri par divtūkstoš šāvieniem, bet no katriem trīsdesmit šāvieniem viens bijis nāvējošs… Vai redzat? Vai tās nav šausmas? Kur un kādos laikos vēl ir izliets tik daudz asiņu un nogalināts tik daudz cilvēku?

Bazils ar baismām klausījās šajos skaitļos. Ienāca prātā, kā viņš pirms kara bija dievinājis Napoleonu un kā, atdarinādams šo, pēc saviem toreizējiem ieskatiem sapņaini maigo ģēniju, viņš, Bazils, braukdams prom no Maskavas, bija no Kolčugina sadabūjis Osiana darbus Kostrova tulkojumā un pirmajās karalauka nometnēs atpūzdamies lasījis šī autora poēmas. Perovskis atcerējās arī savu atvadīšanos no Mitjas Usova, kad tas, jau sēdēdams pajūgā, ar asarām acīs noraudzījās uz tēva māju, un, braukdams prom un iztālēm pārmezdams krustu Bazilam un Arinai, atkārtoja: «Tad nu līdz rudenim… pieraugi, abi apņemsim sievas un sāksim dzīvot!»

Kvašņins stāstīja vēl kaut ko.

—    Sev par mierinājumu, mans dārgais, tomēr neaizmirsīsim vienu, — Bazils viņu asi uzrunāja, it kā atvairīdams kādu uzbrukumu, — mums ir zaudējumi, toties arī mūsu ienaidnieki ir zaudējuši gandrīz otrtik! Ne velti Napoleons, kā vakar štābā stāstīja kāds gūsteknis, esot bijis tik nikns pēc viņam parādītā pretspara, nikns par to, ka mēs viņam neatdevām ne pēdu, draudīgi pavadījām nakti kaujas laukā un aizgājām no viņa, kaut neuzbruk- dami, taču arī nelūgdami žēlastības. Viņš esot teicis Nei- jam: «La lortune esi une franche courtisane…»' Jā, gan vēl redzēsim, kam turpmāk uzsmaidīs šī izlaidīgā laime, kas līdz šim lutinājusi viņu …

Kvašņins apklusa, pūlēdamies vārds vārdā iegaumēt tikko dzirdēto Napoleona izteicienu, lai varētu pirmajā tikšanās reizē to atstāstīt mātei, kura, kā viņš zināja no vēstulēm, jau bija sekmīgi izbraukusi no Maskavas uz Jaroslavļu.

—    Štābā priecājas un apgalvo, — Bazils uzbudināts turpināja, — ka franči, iegājuši bez kaujas atdotajā Maskavā, pieņemšot pirmos tiem piedāvātos miera noteikumus. Apgalvo, ka viņi trokšņaini un svinīgi nosvinēšot šo mieru un, apmierinājuši savu augstprātību, nekavējoties došoties atpakaļ uz Poliju… Cerams, tas nenotiks: mēs nevaram, mēs nedrīkstam noslēgt apkaunojošu mieru! — Bazils nobeidza, pievilkdams pavadu, lai panāktu Miloradoviču. — Maskava būs Napoleona gals, viņa laimes un slavas kaps. Es tam ticu, par to lūdzu dievu … Citādi nemaz nevar būt!

Ielas, pa kurām sāka virzīties krievu arjergards, blī- vēja pēdējās prom braucošās pajūgu un ekipāžu rindas. «Nāk, nāk! Franči Zvirbuļu kalnos!» klaigāja kājnieki, kas šaudījās starp pajūgiem. No tukšajām šķērsielām skanēja piedzēruša pūļa mežonīgās klaigas: tika izlaupīti pamestie manufaktūras un pārtikas veikali un dzertuves. Izbiedētie, aiziet nepaspējušie pilsētnieki slēpās pagrabos vai ar svētbildēm rokās iznāca vārtos un klanīdamies vaicāja pretimnācējiem, vai savējie uzvarējuši vai atkāpjas. Bulvāros un gar purvaino Ņegjinnajas upīti pie Kremļa veselas namu rindas stāvēja drūmi klusas, ar aiznaglotiem aizvirtņiem un durvīm.

Miloradovičs, sasniedzis Ustinskas tiltu pār Jauzu, apstājās, lai palaistu garām savas kolonnas. Pie Milorado- viča pieauļoja kazaku virsnieks ar ziņojumu.

—    Poručik Perovski un praporščik Kvašņin! — Miloradovičs uzsauca.

Abi virsnieki piegāja pie viņa.

—     Jūs esat maskavieši; vai pazīstat apkārtni? — viņš prasīja.

—    Pazīstam.

—     Auļojiet… jūs, Perovski, uz Lefortovas, bet jūs, Kvašņin, uz Butirskas vārtiem… Pasteidziniet visus, kas aizkavējušies… Ģenerālis Sikorskis ir nomaldījies, kazaki atpalikuši… Pamiers diezin vai tiks pagarināts … Ienaidnieks mūs apiet šķērsām no Sokoļņikiem uz Lefor- tovu. Ja ir kas vajadzīgs, dodiet ziņu … Atpūtas vieta aiz Rogožas vārtiem.

XVII

Virsnieki ar ziņnešiem kazakiem aizauļoja pāri tiltam. Kādu laiku abi kopā jāja gar Soļanku. Kvašņins uz sava nodzītā rudā zirga neatpalika. «Neveicas,» Bazils domāja, «uz Butirkiem varēja sūtīt mani, nevis viņu, tad es no turienes pa ceļam pagūtu aizauļot no Tveras bulvāra līdz Patriarhu dīķiem… Un ja nu patiesi kņaziene vēl līdz šim palikusi Maskavā, kā rakstīja Aurora? Varēja taču visādi gadīties — kāds varēja saslimt, un tad vēl šie Rastopčlna dīvainie, svinīgie apgalvojumi… Varētu pieauļot pie vārtiem; varbūt ieraudzītu viņu logā vai uz balkona, uzsauktu kaut pāris vārdu, lai glābjas. Bet nu… uz pilsētas viņu malu … Ja nu mēs apmainītos?»

— Nu tad, draugs, uz redzēšanos! — Kvašņins sacīja, pieturēdams zirgu, — man jāgriežas pa kreisi, jums — pa labi, pa Pokrovku un tālāk pa Gorohovojas lauku… Man visas šīs vietas labi pazīstamas… Netālu no turienes, kurp jums jājāj, dzīvo mans tēvocis; viņam ir rūpnīca Vācu priekšpilsētā…

—    Piedodiet, — Perovskis, stipri satraukts, ierunājās,

—    katrs mirklis dārgs … vienu vārdu … Man Maskavā ir līgava — Bronnajas ielā ļlie Patriarhu dīķiem … Jums kaut vai atpakaļ iznāks pa cejam — no Dmitrovkas vai Tveras ielas … Tur nav tālu … māja ar belvederu, zaļu jumtu un lauvām pie vārtiem.

—   Esmu jūsu rīcībā, — Kvašņins, pietvīcis un pamezdams skatienu uz savu ziņnesi, atteica, — kam šī māja pieder?

Perovskis nosauca kņazienes uzvārdu.

—    Nelūdzu neko vairāk, — viņš, brīdi klusējis, teica,

—    tikai vienu — brīdiniet; bet, ja nu saimnieces jau aizbraukušas, tur būs sastopams sētnieks Karps vai arī kāds cits, — uzziniet, kurp viņas aizbraukušas un vai viss kārtībā… Jūs, šķiet, kādreiz teicāt, ka arī jums Maskavā dzīvojot māmu|a; vai man nav pa ceļam? Es būtu laimīgs…

—    Apžēlojieties, — Kvašņins aizkustināts izsaucās un ar savu miklo, mīksto plaukstu, tāpat seglos sēdēdams, paspieda Bazilam roku, — es taču jums pakalpoju ar prieku… Bet mana māmuļa dzīvoja Pjatņickas ielā pie Klimenta baznīcas — zināt, Romā bija tāds pāvests? — Klimenta šķērsielas stūrī, māja ar sarkanu jumtu un, lai gan tai nav belvedera, kā kņazienes namam, tomēr tai arī ir antresols… Māte jau ir prom no Maskavas, ja tā nebūtu, mēs abi šodien pat tur dzertu tēju ar uzlievi. Un kādu uzlievi! … Tad nu gan mana večiņa priecātos … Uz redzēšanos!

—    Laimīgu ceļu! Ja ātrāk par mani nokļūsiet pie mūsu vezumniekiem, uzmeklējiet manu denščiku, ka nepazaudē manas mantas.

Kad pie Butirskas vārtiem Miloradoviča pavēle bija izpildīta, Kvašņinam izdevās iegriezties Bronnajas ielā pie Patriarhu dīķiem. Viņš sameklēja kņazienes māju, uzzināja, ka viss kārtībā, ka kņaziene jau pirms divām dienām aizbraukusi un, no sētnieka uzzinājis par Auroras vēstulīti Perovskim, satraukts par tīri neticamo, priecīgo atradumu, paņēma zīmīti, lai nodotu Perovskim. Uzkāpis zirgā, kas bija atpūties, viņš priecīgs laidās auļos uz Ro- gožas vārtiem, taču uz Tveras ielas uzgrūdās frančiem, kas jau nāca iekšā pilsētā, un nokļuva gūstā, no kura viņam tomēr nākamajā naktī laimējās izbēgt. Uzmeklējis pie vezumniekiem Perovska denščiku, viņš noskaidroja, ka biedra mantas sveikas un veselas, bet par Perovska likteni neviens nekā nezināja.

Izšķīries ar Kvašņinu, Bazils pavēlēja ziņnesim neatpalikt un pa Pokrovskas ielu laidās auļos uz Basmannaju. Pie Joanna Predtečas viņu aizkavēja no Basmannajas nākošais kazaku pulks. Nodevis pulka komandierim Milora- doviča pavēli, Bazils nekādi nevarēja izkļūt uz Goroho- vajas ielu. No turienes nāca kājnieki. Klusi un drūmi soļojošo zaldātu gūzmā viņš izlauzās cauri rindām un iegriezās šaurā līkā šķērsielā, taču te nomaldījās neiežo- gotos klajumos starp sakņu dārziem un nokļuva pie kādas birzes Čečeras upes krastā. Tālumā bija redzams Bazilam pazīstamais Mocekļa Ņikitas zvanu tornis. Perovskis saprata, ka pāri Cečerai un tālāk pāri Jauzai viņš uz Lefortovu var ērti nokļūt tikai pa Basmannajas ielu, un jāja turp. Uz Basmannajas ielas pretī pagadījās kādi atpalikuši vezumnieki, kas bija sākuši ķildoties ar Demidova medniekiem, kuri divpadsmit orēs veda mēbeles un dzina sava saimnieka zirgus, kurtus un medību suņus.

Pie Lefortovas tilta pār Jauzu Perovskis nokļuva jau pēc pulksten četriem. Te gadījās jauns šķērslis. Pār tiltu Bazilam pretī, cita citu stumdīdamas un grūstīdamas, nemitīgi plūda kādas atpalikušas krievu kolonnas rindas. Tie atkal bija kazaki un dragūni.

—    No kurienes nākat? — Bazils uzsauca zaldātiem.

—     No Sokoļņikiem …

—    Kas ir jūsu divīzijas komandieris?

— Ģenerālmajors Sikorskis.

—    Kur viņš ir?

Zaldāti norādīja uz netālu redzamo mežu viņpus tilta.

—    Veicīgāk, puiši, ir jau vēls! — Bazils uzsauca, — jāpulcējas aiz Rogožas vārtiem; steidzieties!

—     Prieks censties, — balsis atsaucās.

Tūkstošiem nomītu zābaku skaļi un steidzīgi rībināja tilta dēļus. Tilts kļuva tukšs. Perovskis ar ziņnesi pārjāja pāri Jauzai. Mežs, ko viņš bija redzējis no pretējā krasta, atradās tālāk, nekā sākumā likās. Izdangātais, dūkstainais ceļš veda cauri bezgalīgiem sakņu dārziem; tad sākās klajums. Jau krēsloja.

Pārsteigts, ka tik ātri pienācis vakars, Bazils, sviedrus slaucīdams, ar piešiem dzina zirgu uz mežu, nojāja vēl kādu versti un pa labi starp kokiem un kādu dīķi vai ezeru ieraudzīja kolonnās stāvam prāvu armijas vienību. Krēslā viņš saskatīja, ka te bez krieviem bija arī ienaidnieki. Viņš apjuka.

Piejājis vēl tuvāk, Perovskis ieraudzīja ģenerāli Sikor- ski un, sev par pārsteigumu, viņam blakus franču priekšposteņa komandieri. Tas, kā viņš vēlāk uzzināja, bija ģenerālis Sebastjani. Bazils lika ziņnesim gaidīt viņu mežmalā, bet pats, militāri sveicinādams, piejāja klāt Sikorskim un nodeva Miloradoviča pavēli.

—    Ko nu, dārgais, — ar nepatiku uzsauca apaļīgais un kustīgais Sikorskis: viņa kustības bija straujas, acis sasarkušas un it kā izbiedētas, — mēs, dievs to redz, nevilcinājāmies, laikus uzzinājām par pamieru un gājām tāpat kā visi. Bija pavēlēts: pāri Jauzai — bet pār Jauzu taču nav viens tilts vien, un šie kungi (viņš norādīja uz nikni klusējošo Sebastjani) nošķīra mūsu malējo brigādi un sadomāja to nelaist prom. Tagad nu esmu ar viņu tomēr kā nekā izskaidrojies: negribēja piekāpties, suns, ar mokām pielauzu. Tā arī ziņojiet viņa ekselencei; pats redzat — nemitīgi virzāmies viņam pakaļ…

Atskanēja komanda franču valodā. Ienaidnieka avangarda aizturētie Donas kazaku un dragūnu pulki ar atstarpi viens no otra izsoļoja cauri klajumā izvērstajai franču vienībai. Perovskis nogaidīja, kamēr tie aiziet, un steidza jāt uz mežmalu, kur bija atstājis ziņnesi, taču to vairs tur neatrada. Bazils izjāja atpakaļ uz ceļa un sāka saukt kazaku; neviens neatsaucās. Tumsā varēja dzirdēt vienīgi krievu brigādes soļu dimu, kas tuvojās tiltam. Bazils auļoja turp. Taču franči starp tiltu un mežu jau bija nostādījuši savu nakts sardzes ķēdi.

—    Oui vj've? (Kas nāk?) — atskanēja sargzaldāta sauciens.

—    Parlamentāris, — Perovskis atbildēja.

Sargzaldāts viņu garām nelaida. Piejāja virsnieks, kurš

izvietoja piketus, un aicināja Bazilu pie ģenerāļa. Sebastjani, kurš bija redzējis, kā Perovskis pirms nedaudz mirkļiem runāja ar savu divīzijas komandieri, pavēlēja izlaist viņu cauri ķēdei. Bet tiklīdz Perovskis bija pajājis garām piketam, ģenerālis lika ziņnesim saukt viņu atpakaļ.

—    Te tuvumā ir Neapoles karalis, — viņš teica, — jūs runājat franciski, esat izglītots cilvēks — karalim būs patīkami ar jums parunāt… Jūsu kordons ir tepat tuvumā aiz tilta… Gan pagūsiet… Lūdzu jūs mirkli uzkavēties …

Perovskis negribīgi sekoja ģenerālim Sebastjani, kuru pavadīja adjutanti. Viņi jāja soļos. Mežs izbeidzās, sākās klajums. Tālumā vīdēja uguntiņas. Tikuši pāri grāvim, visi tuvojās prāvai mājai, kas atradās aiz meža — sakņu dārzu vidū. Pie durvīm pulcējās virsnieki. Zaldāti sagaidīja piejājušo ģenerāli ar degošām lāpām rokās.

XVIII

Sebastjani nokāpa no zirga, lika pieturēt Perovska zirgu un aicināja pagaidīt, kamēr viņš sazināšoties ar Miratu. Bazils iegāja tukšā istabā, kur no pagalma puses iespīdēja vāja gaisma. Aiz logiem bija dzirdamas sarunas, troksnis. Te pieauļoja, te aizauļoja jātnieki. Kāds garš francūzis ar zirga asti pie ķiveres iespraucās istabā, steigšus pārlūkoja plauktus un skapi, acīmredzot meklēdams kaut ko ēdamu, un lādēdamies aizgāja. Pēc pusstundas istabā ienāca Sebastjani.

—     Neapoles karalis ir aizņemts, — viņš teica, — ātrāk kā no rīta viņš nevar jūs pieņemt. Pārnakšņojiet tepat…

—    Nevaru, — Bazils, zaudēdams pacietību, atbildēja, — mani gaida; es atvedu šurp augstākās priekšniecības pavēles, un man nekavējoties jādodas atpakaļ ar atbildi … Neaizturiet mani…

—    Es jūs saprotu… Tikai naktī, tādā tumsā un tik neskaidrā abu pušu izvietojumā diezin vai jūsu nokļūšana pie savējiem ir tik garantēta.

—    Es taču neesmu gūsteknis? — Bazils, dusmas apvaldīdams, noprasīja. — Jūs, ģenerāl, par to varat spriest vislabāk; jūs redzējāt, ka biju sūtīts pie tikko aizgājušās brigādes komandiera.

—    Ko niekus, jaunais cilvēk, nomierinieties! — Sebastjani pasmaidīja, apsēzdamies aiz galda uz sola. — Dodu jums veca karavīra godavārdu, ka agri no rīta jūs tiksieties ar karali Miratu un tūliņ pēc tam jūs rūpīgi nogādās uz jūsējo priekšposteņiem. Bet tagad uzkodīsim un atpūtīsimies; visi esam noguruši, vai ne, tas taču jāatzīst…

Ienākušais adjutants atnesa un atraisīja noputējušu ādas maisu ar ēdamo un vīna blašķi. Perovskim, kas kopš rīta nebija baudījis ne kumosiņa, piedāvāja baltmaizi, gabaliņu siera un glāzi Soternas vīna.

—    Maskava ir tukša, iedzīvotāji Maskavu atstājuši, — Sebastjani ēzdams ierunājās, — vai jūs to zināt?

—    Citādi nemaz nevarēja būt, — Bazils atbildēja.

—    Bet mūsu imperators rīt ieies jūsu Kremlī, apmetl- sies caru pilī… To jūs negaidījāt?

—    Mūsu armija nav sakauta, tā spēj cīnīties …

—    O, ja jūsu cars pastieptu mums pretī roku! Viņš un Napoleons kļūtu par pasaules valdniekiem. Mēs pārmācītu viltīgo Angliju, dotos uz Indiju… Bet nu jāliekas gulēt, — Sebastjani piebilda, redzēdams, ka Bazils nepieskaras ēdienam un viņam neatbild.

Perovski cauri priekšnamam aizveda uz citu istabu, kas jau bija pilna ar krustu šķērsu sagūlušiem štāba virsniekiem un raitniekiem. Viņš izklāja savu šineli un pabāza zem galvas cepuri, zobenu nenoņēmis, apgūlās kaktā. Pagalmā vēl degošo lāpu gaismā viņš istabā pie loga ieraudzīja apbrīnojami skaistu jaunu franču virsnieku. Melnmatains un bāls, ar saitē pakārtu roku un ar asiņainu lakatu pārsietu galvu, šis virsnieks sagumis sēdēja uz sola un pa izsisto logu ar kādu sarunājās. Viņš nepamanīja Bazilu, kas pustumsā ienāca un apgūlās.

—     Iedomājieties, man reiz izdevās viņu redzēt konsula sarkani zeltotā samta togā! — kāda balss aiz loga teica franciski, bet ar cittautieša akcentu. — Cik lielisks viņš izskatījās! Te viņš, zināms, parādīsies nepieredzētā spožumā, seno caru tērpā.

—     Bet vai mēs vēl redzēsim savu dzimteni? — ievainotais virsnieks klusā, bažīgā balsī iebilda. — Man tēvs raksta no Makonas — nodokļi šausmīgi pieaugot, visu nomācot; māsai ir seši bērni, bet viņai atņemta pēdējā govs…

—     Ne velti diženais vīrs izteicās, — turpināja balss aiz loga, — ka šī mežonīgā zeme ir likteņa apzīmogota. Pieminiet manus vārdus, viņš te atbrīvos vergus, atjaunos Poliju, nodibinās Smoļenskas, Viļņas un Pēterburgas hercogistes … Radīsies jauni hercogi, vicekaraļi.., Šejienes zemes viņš sadalīs ģenerāļiem, bet Poliju atdos savam brālim Zeromam.

—    Ak, bet jūs taču neesat ģenerālis; jūsu tautieši ir drošsirdīgi, to es neapstrīdu, bet Kutuzova armija vēl nav sagrauta, un laime ir akla, — ievainotais atbildēja, piespiezdams plecu logam, jo viņam bija uzbrukušas sāpes.

— Jūs runājat par iespējamām nejaušībām, — sacīja balss aiz loga, — bet aizmirstat jaunā Cēzara teicienu: «Le boulet, qui me tueia, nest pas encore fondu» («Bumba, kas mani nogalinās, vēl nav izlieta»). Diženajam cilvēkam jādzīvo ilgi — un viņš dzīvos ilgi, bruņnieciski karodams apspiesto labā… Rīga taču jau ieņemta, Makdonalds, kā stāsta, esot Pēterburgā… Jūs neticat? Bet, ja ar to vēl būs par maz, tad ir taču izlaistas viltotas asignācijas miljonu vērtībā, tiks atrasts un izvirzīts jauns viltvārdis… Tauta jau tāpat spriedelē, ka arī nelaiķa cars Pāvels esot dzīvs 1..

Ievainotais vairs neatbildēja. Istabā iestājās klusums. Lāpas aiz loga apdzisa. «Vai tiešām tas viss notiek īstenībā?» tumsā domāja Bazils. «Vai tiešām izglītota tauta un šis ģēnijs, mans nesenais elks, spēs tā rīkoties? Tas nevar būti Tā ir Borodinas neveiksmes saniknotu fantastu un lielībnieku izdoma un murgi.»

Perovskis ilgi nevarēja aizmigt. Viņam jau ienāca prātā doma — tumsā nemanītām iziet no istabas, aizlavī- ties līdz mežam un aizbēgt; viņš pat piecēlās un sāka laipot pāri istabā guļošajiem; taču, padzirdējis tuvumā sasaucamies sargzaldātus, atkal apgūlās uz šineļa un cieši aizmiga.

Rītausmā ierībējās bungas. Visi pamodās. Sāka aust klusa un silta, gluži vasarīga diena. Sebastjani turēja vārdu un nosūtīja Perovski ar savu adjutantu pie Mirata.

Itālijas karalis jau bija nakti pavadījis Maskavā.

Perovskis ar savu pavadoni jāšus devās uz Zamoskvo- rečji, kur, kā viņiem bija teikts, atradās Mirata mī^ņe. Uz Pjatņickas ielas, pie Klimenta baznīcas, Bazils sāka raudzīties apkārt un pazina Kvašņina mātes māju ar zaļiem aizvirtņiem un tornīti.

Pie tās pulcējās noskranduši franču zaldāti, vilkdami pa vārtiem laukā mēbeles un visādus krāmus. Pa atvērtajiem logiem varēja redzēt vēl citus nosvīdušus un sasarkušus zaldātus ar ķiverēm galvā un atpogātos mundieros klīstam pa istabām un varēja dzirdēt tos rīkles balsīs pa logiem sakliedzamies ar tiem, kas stāvēja uz ielas. «Vai tiešām viņi laupa… Nabaga Kvašņins!» Bazils pārsteigts nodomāja, redzēdams, kā drukns un ne visai spēcīgs franču zaldāts ar līkām kājām, ērgļa degunu un asinīm pieplūdušu seju, atkaudamies no biedriem, stiepa smagu saini ar sieviešu drēbēm un veļu, pie sevis runādams: «Tas manai skaistulītei, tas uz Parīzi!» («C'est ā ma belle, c'est pour Paris!»)

Mazliet tālāk Bazila pavadonis no kāda pretī jājoša virsnieka uzzināja, ka Mirata štāba mītne atrodas nevis Zamoskvorečjē, bet pie Novijerjadiem Všivajagorkā. Perovskis ar adjutantu griezās atpakaļ un drīz vien nokļuva pie zeltrūpnieka un fabriku īpašnieka Batāšova milzīgā pagalma. Vārtus apsargāja jātnieki; pagalma dziļumā pie parādes durvīm bija redzama godasardze. Uz divstāvu mājas jumta plīvoja sarkani zaļais karaļa standarts. Dārzā redzēja uzslietas teltis, statos saliktas šautenes un pie va- bām piesietus apseglotus zirgus, kas mīņāja zāli un vēl neizpostītās puķu dobes. Laukumiņā pie lieveņa bija sapulcējušies ģenerāļi, ierēdņi un raitnieki. Visi, šķiet, kaut ko gaidīja. Pie apakšējā pakāpiena tumšzilā notraipītā frakā un baltā žabo, turēdams cepuri rokās, klanīdamies un gandrīz vai raudādams, stāvēja resns sirmgalvis.

—    Ko viņš tur muld? (Q esl-ce qu'il chanl, voyons?) — viņu nesaprazdams, nikni uzsauca dežurējošais ģenerālis, pie kura resnais, rokas plātīdams, griezās ar lūgumu.

—    Te ir krievu virsnieks, — piejājušais Sebastjani adjutants steidza ģenerālim paskaidrot, — tas atsūtīts pie viņa majestātes.

—    Nu, pavisam labi! — ģenerālis pievērsās Perovskim. — Esiet tik laipns un paskaidrojiet — ko šis vecais grib?

Izrādījās, ka lūdzējs ir Batašova galvenais pārvaldnieks un māj zinis.

—    Ko jūs vēlaties? — Bazils viņam prasīja, nenokāpdams no zirga. — Sakiet, es viņiem pārtulkošu!

—    Ak, tu mūsu tētiņ, pareizticīgais gādnieki — iepriecinātais resnis, krustus mezdams, izsaucās. — Jūs laikam arī esat gūsteknis tāpat kā mēs?

—    Nē, es neesmu gūsteknis, — Bazils pietvīcis asi atbildēja. — Redzat, man ir zobens, tātad esmu brīvs… Kas jums vajadzīgs?

—     Nu, redzat, kungs, es esmu šī nama pārvaldnieks Maksims Sokovs … Šitie te, kaut viņus nelabais, uzklupa taisni kā zvēri — ģenerāļu vien trīsdesmit gabali un vēl tas viņu karalis vakarvakarā apmetās pie mums, — pārvaldnieks stāstīja, tuklo seju slaucīdams, — skatāmies — pret tādu spēku neko neiesāksi! Nu, pagatavojām šiem brangas vakariņas; apskrējām visas maizes un veģu ceptuves — baltmaizes nav, tikai rupjā, pašam karalim no cepējiem vairāk nedabūjām, tikai kancīti balta veģa. Nu šie apskaitās par to rupjmaizi — un gāja vajā… Katrs ģenerālis, lai vai kāds, pieprasa sev mīkstu guļvietu un atsevišķu guļamistabu. Bet kur lai tās ņem?

Maksims uzmeta frančiem niknu, pārmetuma pilnu skatienu.

—     Karalim labpatika ēst viesistabā un likties gulēt kungu guļamistabā, — viņš turpināja, — pārējos apguldījām ēdamistabā, zālē un stūra istabā. Bet kur nu: šie nav mierā ar dīvāniem un kušetēm, dod tik šiem kungu pēļus un spilvenus, bet mūsējos, kalpu, negrib, grūž prom… Cauru nakti lustrās un sienas lampās dega sveces … Bet mūs, kungs, ticat vai ne, raustīja kā kaķus aiz astes šurp un turp… Skaidri — gals un izputēšana! Un šorīt, teikšu jums kā godavīram, līdz ko šitā ģeneralitāte un visa ierēdņu varza ar reizi pamodās, — mājā, muzikantu flīģelī, oranžērijās un saimes istabā, — viens prasa tēju, otrs brēc pēc uzkodas, degvīna, burgundieša, šampanieša … Tā notrenkājuši, ka beidzies vai nost!

Bazils pārtulkoja namziņa sūdzības.

—    Oui, du champagne! (Jā gan, šampanieti!) — jautri pasmaidījis, apliecināja kāds no štābiniekiem. — Un ko tad viņš grib?

—    Arī sievišķiem, jūsu labdzimtība, šie gaužām darīja pāri gan virtuvē, gan dārzā, — pārvaldnieks turpināja, ar vēl jo lielāku pārmetumu noraudzīdamies uz frančiem, — tie sacēla brēku. Bet šodien, uzdrošinos darīt zināmu — un jūs, kungs, to visādā ziņā viņiem pārtulkojiet — zaldāti atņēma virējām ne vien izcepto, bet ari puscepto maizi. .. Kur tas redzēts? Bet kāds viņu virsnieks, tāds ākstīgs, nosmulējies — o, gan es viņu sazīmēšu! — ieradās ar šo zirgu puišiem, ņēma un atlauza ratnlcas atslēgu, aizjūdza kungu Vīnes karietei priekšā mūsu pašu pelēkos rikšotājus un aizbrauca, pat atļaujas nepaprasījis … Kazi, izčibēs ar visu karieti… Kas tad šiem, nebēdniekiem?… Dažam tik vien ir tās mantības kā salāpīts mundierītis un cauras bikses, bet man kungs liks atbildēt… sacīs: .«Vai tā tu, Sokov, pieskatīji?…»

Perovskis pārtulkoja arī šīs sūdzības.

Klausītāji smējās, taču piepeši sarosījās un apklusa. Visi steidzās pa kāpnēm augšā. Uz lieveņa iznāca stalts, vēl pajauns gara auguma ģenerālis ar romieša degunu, laipnu seju un līksmām, dzīvām acīm. Viņa tumšbrūnie mati uz pieres bija īsi apgriezti, bet sānos, no zeltā šūdinātās trijstūrenes apakšas krita uz pleciem garās viļņotās cirtās. Viņš bija ģērbies īsā zaļa zīda tunikā, tumšbrūnās jātnieku biksēs, zilās zeķēs un dzeltenos poļu puszābaci- ņos ar piešiem. Viņa krūtis rotāja plata viengalvainu zelta ērgļu virkne, zem kuras vīdēja sarkana ordeņa lenta; ausīs — dāmu auskari, pie jostas — līks turku zobens, pie cepures — sārti zaļa plimāža; apkakle bija atpogāta un pār to nevīžīgi nokarājās mežģīņu kaklauta stūri.

Tas bija Neapoles karalis Mirats. Dežurējošais ģenerālis viņam ziņoja par krievu virsnieka ierašanos. Perovskim pievērsās laipnas, labsirdīgas acis.

—    Ko teiksiet, kapteini? — karalis apvaicājās, pieklājīgi pacēlis cepuri un iznesīgi aizsoļodams pie viņam pievestā kraukļa melnā zirga ar izšūtu seglu segu.

—    Mani atsūtīja ģenerālis Sebastjani. Jūsu augstība vēlējās mani redzēt.

—     Ak, jā! … Bet piedodiet, mans dārgais, — Mirats sacīja, uzvilcis cimdus un veikli ielikdams kāju kāpslī, — redzat, kādā brīdī esat ieradies. Es jāju uz skati; kad atgriezīšos, labprāt jūs uzklausīšu… Parūpējieties par viņu pašu un viņa zirgu, — laipni pamājis Bazilam, karalis teica dežurējošam ģenerālim.

Greznas jātnieku svītas pavadīts, Mirats ar teatrālu švī- tīgumu īsos auļos izjāja pa vārtiem. Dežurējošais ģenerālis Perovski un viņa zirgu nodeva ziņnešu rīcībā. Tie Bazilu aizveda uz muizikantu flīģeļa stūra istabu ar logiem dārza pusē. Ilgi te neviens nerādījās.

Izgājis cauri istabai, Bazils atvēra durvis uz gaiteni — pie izejas priekštelpā bija redzams sargzaldāts; tad viņš atvēra logu un palūkojās dārzā — netālu, zem liepām, pie pulka ores šurp un turp staigāja otrs sargzaldāts ar ķiveri galvā un šauteni rokā. Beidzot gaitenī atskanēja soļi. Steidzīgi ienāca pirmīt redzētais pārvaldnieks Mak- sims. Viņam sekoja sulainis, uz paplātes nesdams ēdienu.

—    Ak, tie nešķīstie rīmas! — pārvaldnieks izsaucās, apkārt paraudzīdamies un rūpīgi izvilkdams no frakas kabatas appītu māla krūku. — Es tomēr šo to esmu nobēdzinājis… Iedzeriet, kungs, uz veselību… īsts Jamaikas rums.

Perovskis iedzēra un krietni uzkoda.

—    Petja, — pārvaldnieks sacīja sulainim, — tur pagrabā ir šķiņķis un žāvētas zosu pusītes, še atslēga, tie badakāši tur vēl nav tikuši klāt, kaut viņi aizrītos… Turpat ir ari svaigs sviests — māla podiņā pie durvīm… Stiep klusītēm šurp…

Sulainis izgāja. Maksims, sviedrus slaucīdams, iesānis apsēdās uz krēsla.

—     Dabūs šitie izdzimteņi spoži padzīvot un vēl spožāk aizvākties! — viņš, brīdi klusējis, sacīja.

—    Kā tad tā? — Bazils ievaicājās.

—     Vai tad nezināt, kungs? Paraugieties pa logu… Maskava deg :..

—    Kur, kur?

—    Vispirms laikam spruķa vajā Pokrovkā; bet, kad nācu pie jums, sāka degt arī Zamoskvorečjē. Šie visi bir- tin izbira no mājas aiz vārtiem; skatās, vāvuļo savā mēlē.

Bazils piegāja pie loga. Koki aizsedza skatu uz upes krastu; taču pāri to galotnēm, Donas klostera pusē gaisā cēlās draudīgs biezu melnu dūmu stabs.

—     Daudz posta viņi, necilvēki, nodarījuši, kā dzird, pazudinājuši daudz nevainīgu cilvēku, — pārvaldnieks sacīja, — par to viņiem te pienāks pēdējā, pastarā tiesa.

—    Vai tad tu domā, ka dedzina mūsējie?

—     Kā gan citādi, tētiņ? — Maksims viņā paskatījās pārsteigts. — Ja jau neesam savu mantu nosargājuši — lai tad viss iet bojā! Kauč vai es pats: visu mūžu esmu glabājis kungu mantu, bet, skatoties šitajā laupīšanā, tā vien liekas — varētu paķert salmu vīkšķi un sadedzināt šos tepat miegā guļošus ar visām ķidām un ar visu viņu ļaundari Bonapartu!

«Rau, te nu ir krievu tauta!» Bazils nodomāja, «viņi mūsu izglītotos iekarotājus izpratuši pareizāk un vienkāršāk nekā mēs.»

Ieskrēja sulainis.

—     Tēvocīt, lādes lauž vaļā! — viņš sauca. — Nemaz neuzdrīkstējos iet uz pagrabu.

—        Kas lauž, kur? — Maksims, kājās pielēkdams, izsaucās.

—    Jūsu guļamistabā sagāja zaldāti. Pievāc drēbes, traukus, svētbildes… Jūsu lapsādas kažoku izvilka, krustmātes jaunos vilnas rīta svārkus …

—    Nu, gan viņi mūs vēl pieminēs! — pārvaldnieks nomurmināja.

Viņš pa galvu, pa kaklu gāzelēdamies metās gaiteni un vairs neatgriezās. No mājas pagrabstāva atskanēja neganti kliedzieni. Pa dārza vārtiem pagalmā ātri iesoļoja pulciņš zaldātu ar feldfēbeli priekšgalā. Laupīšana acīmredzot uz laiku tika pārtraukta. Iestājās klusums. Aizritēja vairāk nekā stunda. Mocīdamies šaubās un bažās par savu likteni, Bazils brīžiem gulēja uz kušetes, brīžiem staigāja šurp un turp, pūlēdamies uzminēt, kāpēc īsti viņš aizturēts. Galvā atkal iešāvās doma par bēgšanu. Bet kā un kurp lai bēg? Iešķindējās pieši. Atskanēja soļi.

Ieradās kāds štāba ierēdnis. Tas paziņoja, ka Neapoles karalis, ko Kremlī aizkavējis imperators Napoleons, esot atgriezies un pašlaik pusdienojot, bet pēc azaida lūdzot Bazilu pie sevis. Perovski ieveda mājas augšstāva pieņemamajā istabā. Te viņam atkal bija ilgi jāgaida, klausoties, kā ēdamistabā šķind šķīvji, paukšķ šampanieša pudeļu korķi un skan pusdienotāju trokšņaino balsu kņada. Karaļa kabinetā viņš nokļuva, kad jau bija iedegtas sveces. Mirats ar drūmu seju sēdēja pie galda, tikko beidzis kaut ko rakstīt.

—     Ir gan dieniņa, kapteini — viņš teica. — Es jūs ilgi nepieņēmu solītajā audiencē. Bija tik daudz negaidītu, nepatīkamu rūpju… Sēdieties… Jūs esat izglītots krievu cilvēks… Mums nav saprotams, kāpēc pilsētas iedzīvotāji no mums tik ļoti nobijušies. Izskaidrojiet —■ kāpēc notikusi šī neticamā, vispārējā mierīgo iedzīvotāju bēgšana no Maskavas?

—    Man grūti atbildēt, — Bazils sacīja, — mans stāvoklis … Atrodos ienaidnieka nometnē . ..

—     Runājiet bez kautrēšanās, es klausos, — Mirats turpināja aizbildnieciski laipnā balsī, ar nogurušām vērīgām acīm raudzīdamies gūstekņa sejā. — Jāatzīstas, mums tas ir pilnīgi nesaprotami!

Perovskis atcerējās pārvaldnieka draudus un pieminēto salmu vīkšķi.

—    Maskava vairāk nekā divsimt gadu nav pieredzējusi svešzemnieku iebrukumu, — viņš atbildēja, — nezinu arī to, kā Krievija uzņems ziņu, ka Maskava atdota bez pretošanās un ienaidnieki atrodas Kremli…

—    Bet vai tad mēs kādi barbari, skiti? — Mirats jautāja, augstprātīgi smaidīdams. •— Sakiet — kā gan mēs apdraudējām šejienes pilsoņu mantu un dzīvību? Mums Maskavu atdeva bez kaujas. Kā jūrnieki, kas ieraudzījuši zemi, mūsu karapulki, ieraugot šo seno, vareno pilsētu,

(izsaucās: «Maskava — tātad miers, ilgas, godīgas cīņas nobeigums! …» Mēs vakar piekritām ierosinātajam pamieram, ļāvām jūsu vienībām un vezumniekiem mierīgi j iziet cauri pilsētai, un … pēkšņi…

—    Pretējā gadījumā mūsu armija būtu cīnījusies katrā šķērsielā, katrā mājā, — Perovskis iebilda, — jūs sagai-

: dītu nevis zobeni, bet dunči.

—    Bet kāpēc tad pēc pamiera tāda uzņemšana? Un beidzot sakiet — kas tie par ugunsgrēkiem? Tās taču ir lamatas, tā ir dedzināšana! — pieceldamies nikni izsaucās Mirats.

—    Esmu aizturēts kopš vakarvakara, — Perovskis atbildēja, acis nodurdams, — ugunsgrēki sākušies šodien,

' man klāt neesot.

—    Tā ir nodevība! — Mirats turpināja, staigādams pa istabu. — Policija aizvākta, visas ugunsdzēsības caurules aizvestas; Rastopčins acīmredzot devis atstātajiem līdzzinātājiem signālu nodedzināt visu Maskavu. Bet mēs viņam atmaksāsim! Jau ir darītas zināmas viņa pazīmes, izsludināta atlīdzība par viņa galvu. Dzīvs vai miris viņš nokļūs mūsu rokās. Tā nevar izturēties pret tiem, kas kopā ar krieviem bija pie Tilzītes un Erfurtes.

—    Jūsu augstība, — Perovskis teica, — esmu vienkāršs virsnieks; augstākās politikas jautājumi man sveši. Mani gaida dienesta pienākumi… Ja visu, ko vēlējāties uzzināt, esat uzzinājis, lūdzu jūs — pavēliet, lai man ātrāk dod 'iespēju atgriezties mūsu armijā. Esmu ģenerāļa Miloradoviča virsnieks, viņš mani sūtīja uz jūsu vienību.

—    Kā, vai tad jus neesat gūsteknis? — Mirats brīnījās.

—    Nē, neesmu, — Perovskis atbildēja. — Ģenerālis Sebastjani mani aizturēja vakardienas pamiera laikā, teikdams, lai pārnakšņojot pie viņa, jo jūsu majestāte vēloties mani redzēt. Viņa adjutants, kurš mani pavadīja šurp, jums to noteikti apliecinās.

Mirats kļuva domīgs un pazvanīja. Aizsūtīja pēc adjutanta. Izrādījās, ka tas jau sen aizjājis uz savu daļu So- koļņikos.

—    Labprāt gribu jums ticēt, — teica Mirats, noraudzī- damies Perovskī, — pat atceros, ka Sebastjani vakar vakarā, kad jājām šurp, man patiesi piedāvāja iespēju uzklausīt krievu virsnieku, tātad laikam jūs. Un es bez apdomāšanās nosūtītu jūs atpakaļ pie ģenerāļa Milorado- viča, bet pašlaik tas vairs nav atkarīgs no manis, bet no galvenā štāba priekšnieka ģenerāļa Bertjē. Nu jau ir vēls. — Mirats, dzedri paklanīdamies, beidza sarunu, — Kremlī, imperatora rezidencē, droši vien vairs nelaidīs iekšā. Rīt no rīta es jūs labprāt turp nosūtīšu.

Perovski atkal aizveda uz muzikantu flīģeli. Dodamies turp pāri pagalmam, viņš pustumsā izdzirda kādu balsi:

—    Bet, manu skaistulīt, es galvoju, ka siņjora Pra- skovja visur tiks cienīta! (Ma/s, ma belle, je vous ga- rantle, que signora Praskovia sera respectēe partoul!)

—    Liecies mierā, valbaci! — sieviete atbildēja. — Ja nerimsies, kraušu ar pagali vai saukšu pēc palīga.

XX

Bazils neizģērbies apgūlās uz kušetes. Ne pārvaldnieks, ne arī kāds no sulaiņiem pie viņa neienāca, jo lielajā mājā vēl arvien nerima drūzma un čala. Viņš neaizmiga visu nakti. No rīta pie Bazila ieradās jau vakar redzētais štāba ierēdnis ar ziņu, ka viņam uzdots Perovski ar dežurējošo virsnieku nosūtīt pie Bertjē.

Izgājis pagalmā un redzēdams, ka virsnieks, kuram uzdots viņu pavadīt, sēž zirgā, Perovskis apjautājās pēc sava zirga. Kalpi aizgāja to meklēt vispirms dārzā, tad štāba un karaJa zirgu staļļos. Zirgs bija pazudis; kāds lielajā burzmā bija zirgu paņēmis un aizjājis. Bazilam vajadzēja kājām iet uz Kremli savam pavadonim nopakaļ.

Pa Soļankas un Varvaras ielām, gar Atradeņu namu un Zarjadji viņi tuvojās Gostinnijdvorai. Tas, ko Bazils redzēja pa ceļam, viņu līdz sirds dziļumiem pārsteidza un satrauca.

Kaut gan Neapoles karaļa galvenā mītne bija pavisam tuvu, viņi jau Soļankas ielā vairākkārt sastapa savā vaļā bariņos klīstošus iereibušus zaldātus neaizpogātos mun

dieros. Daži no tiem padusē vai uz pleca nesa aizsaiņus un kastes ar mājās un veikalos salaupītām mantām un precēm. Pa Lielās mocekles Varvaras baznīcas pavērtajām durvīm Bazils ieraudzīja vairākus zirgus, kas, apsegti ar zirgu segām, stāvēja dievnama vidū un altāra telpā. Uz baznīcas durvīm ar ogli prāviem burtiem bija uzrakstīts: «Ecurle du gēneral Guilleminot» («Ģenerāļa Giljemino zirgu stallis»).

Laiks bija mainījies. Debesis sedza drūmi mākoņi. Pūta ass ziemeļu vējš. Varvaras vārtu laukumā dega ugunskurs, kurā bija sakrautas no apkārtējām mājām izmestas mēbeles; liesmas aprija krēslus, mīkstus dīvānus, kam bija noplēsta virsdrēbe, apzeltītus gleznu ietvarus un lakotus galdus. Ugunskura dzirksteles kaisījās pār tuvīno māju savecējušajiem jumtiem. Par to neviens nelikās zinis. Perovskis pameta skatu atpakaļ uz Novijerjadu. No turienes gaisā cēlās biezs dūmu stabs. Dega Všivajagorka, tur atradās Batašova māja, kuru Bazils tikko bija atstājis. «Vai tiešām pārvaldnieks būtu pielicis uguni?» Bazils nodomāja, tuvodamies Gostinnijdvorai. «Ko var zināt, vecajam apņēmības netrūka!… Ticu, ka dedzina krievi!»

Gostinijdvoras veikali tinās biezos dūmu mutuļos. No tirgotavām, kur uguns jau sāka pierimt, noskranduši un netīri franču zaldāti, dažādu ieroču šķiru pārstāvji, pa ceļam nomēzdami zemē un mēģiņādami cits citam atņemt, stiepa laukā kastes ar tēju, rozīnēm un riekstiem, maisus ar āboliem, muciņas ar cukuru, medu un vīnu, katūna, vadmalas un linaudekla baķus.

Pie Zarjadjes piedzērušu marodieru pūlis bija aplencis divus krievu gūstekņus. Vienam no tiem, jaunam vīrietim, mugurā bija gaišzils pēc modes šūts civils redingots un galvā pelēka platmale; otrs, gados vecāks, tievs un garš, bija ģērbies acīmredzot svešā kaftanā un garos zābakos. Jaunākajam laupītāji jau bija novilkuši zābakus, zeķes, redingotu un norāvuši platmali, un tas pārbijies, bāls kā krīts, mezdams visapkārt mulsus skatienus, stāvēja uz ielas bruģa ar basām kājām. Zaldāti aiz rokām turēja ciet otru, vecāko, un smiedami sēdināja viņu uz kādas kastes, lai novilktu zābakus arī viņam. «Mans dievs! Zerambs un viņa toreizējais kompanjons!» Bazils, abus pazinis, pārsteigts nodomāja. «Skat, kas tiem jāpieredz — un no kā vēl! No pašu tautiešiem, uzvarētājiem!» Arī Zerambs bija pazinis Perovski un žēli noraudzījās viņā,

domādams, ka Bazils atsūtīts uz Maskavu kā parlamen- tāris, un neuzdrīkstēdamies lūgt viņam aizstāvību.

—    Kāda nelietība! — Bazils skaļi sacīja pavadonim, sašutumā norādīdams uz šo scēnu, — vai tiešām jūs viņiem neliksiet izbeigt? Tā taču ir varmācīga rīcība pret mierīgiem iedzīvotājiem, laupīšana dienas laikā… Turklāt tas vīrietis kaftanā, es viņu pazīstu, ir jūsu tautietis, francūzis.

—     A … Skaties tik, francūzis! Bet viņš ir šejienietis — vai tad nav vienalga? — pavadonis atbildēja, seglos ļodzīdamies un pajādams zaldātiem garām. — Ko tad jūs gribat? Nu, viņus nopratinās; noskaidros, ka nav vainīgi, un atbrīvos; sīkas nepatikšanas kā katrā karā, tas arī viss… Jūs esat mūs, savus viesus, nežēlīgi pametuši vientulībā un garlaicībā; aizgājuši ne tikai jūsu pilsoņi, bet arī pilsones… Tas ir necilvēcīgi! Oū sont vos charmantes barrinnes et vos demoiselles? (Kur ir jūsu burvīgās kundzes un jaunkundzes?)

Bazils vērīgāk ielūkojās savā pavadonī: tas bija piedzēries. Atskanēja bungu rīboņa. Vējš Bazilam un pavadonim pretī dzina putekļu mākoņus, kuros bija saklausāms soļu troksnis un garas pajūgu rindas riteņu čīkstoņa. Gar Vasilija Svētlaimīgā baznīcu pa Spasas vārtiem Kremlī iekšā maršēja gvardes jātnieku pulks ar artilēriju apsardzes pastiprināšanai. Aiz pulka vezumniekiem, kas veda priekšnieku mantas, ripoja vairākas jaunas karietes, kalešas un puskarietes, kuru lakojums vēl bija gluži svaigs un nenobružāts, — acīmredzot tās bija tikko paņemtas izlaupītajās kariešu tirgotavās. Uz to bukām stulmu zābakos un vara ķiverēs, grožus turēdami, sēdēja iedeguši un noputējuši kavalērijas zaldāti. No nelielas slēgtas karietes, zvaigādamas un riekstus grauzdamas, laukā raudzījās jautras saposušās gūsteknes no kādas Piemaskavas nomales.

—    Ko tad jūs žēlojaties? — Bazils uzrunāja pavadoni, — lūk, jums, jaunajiem romiešiem, ir arī sabīniešu gūsteknes.

—    Ne jau mums, tās būs citiem! — žēli nopūzdamies, atteica pavadonis un norādīja uz Kremli. — Mūsu imperators nakti pavadīja caru pilī. Ak, cik diženi! Viņš nakti izgājis uz balkona, mēness gaismā tīksminādamies par šo teiksmaino karaļvalsti no tūkstoš un vienas nakts. No rīta viņš Neapoles karalim paziņojis, ka vēloties pasūtīt traģēdiju «Pēteris Lielais». Vai tas patiesi nav zīmīgi? Pēteris devās uz Rietumiem jūsu vietā mācīties, Napoleons pats nāk no Rietumiem, lai jūs mācītu un nestu jums atdzimšanu.

Vezumnieku rindas aizkavēti, Perovskis ar savu pavadoni gar Vasilija Svētlaimīgā baznīcu devās lejup līdz dūmakā tītajai upei un iekļuva Kremlī pa atvērtajiem Taiņicas vārtiem. Te Bazils kalna pakājē ieraudzīja kvēlojam virkni uz ātru roku ierīkotu ēžu un krāšņu. īpaši uzraugi meta katlos no Kremļa katedrālēm un apkārtējām baznīcām savāktos zelta un sudraba traukus, svētbilžu apkalumus, krustus un citus priekšmetus, pārkausēdami tos stieņos.

—    Mūs saukā par barbariem, — Perovskis sacīja, norādīdams pavadonim uz šo svētumu zaimošanu, — vai tiešām arī tas jūsos neizraisa sašutumu?

—    Paklausieties, — pavadonis atbildēja, — iesaku jums atturēties no kritizēšanas… Šeit tā nav vietā! Mēs domājam par karu, nevis par baznīcas būšanām. Mums, — viņš pasmīnēja, — ja gribat zināt, nav neviena garīdznieka pusmiljona vīru lielajā karaspēkā, kas te ieradies un tagad ir noteicējs… Labāk jūs, mans dārgais, — pavadonis piebilda, — beidzot atbildiet: oū sont vos bar- rinnes et vos demoiselles?… Jā, lūk, mēs jau arī esam pie pils; lūdzu, dodieties uz kāpnēm!

Pie ieejas pilī, pie Sarkanā lieveņa sardzē stāvēja divi kavalēristi baltos šineļos. Vecās gvardes grenadieru godasardze bija apmetusies uz Erceņģeļa katedrāles lieveņa un pašā katedrālē, aiz kuras stūra uz ugunskura vārījās katls droši vien ar zaldātu ēdienu. Pavadonis, ieraudzījis, ka sardzes priekšnieks ir viņa paziņa, uz brīdi nodeva Perovski viņa uzraudzībā, bet pats pa kāpnēm devās pilī. Sardzes virsnieks pavēlēja gūsteknim doties katedrālē iekšā. Te virsnieka biedri apbēra Bazilu ar jautājumiem, zobodamies par viņa apgalvojumu, ka viņš nav gūsteknis.

Erceņģeļa katedrālē Bazils ieraudzīja, ka dievnams pilnīgi izlaupīts. Bez sardzes telpām te nepārprotami bija iekārtota arī apsardzes pārtikas noliktava, sols gaļas ciršanai un pat virtuve. No sienām noņemtās un pār miltu un putraimu kastēm pārliktās svētbildes zaldātiem noderēja par krēsliem un soliem. Altārī, pie goda vietas bija redzama guļamā lāva, uzrīkota no izceltajām sānu durvīm; ar violetu zīda rizu pārklātajā guļvietā, burkānus tīrīdama, sēdēja lepni uzposta sārtvaidze — pulka virēja. Altāra galds un upuraltāris bija apkrauti ar virtuves traukiem. Pie kroņluktura bija sakarinātas kautas zosis un medījumi. Uz naglām, kas bija sadzītas izpostītajā svētbilžu sienā, karājās ar altāra segu pārklāti svaigas liellopu gaļas gabali.

Zaldāti uz otrādi apgāztiem spaiņiem un toveriem, pīpes kūpinādami, spēlēja kārtis. Gaiss bija smacīgs no tabakas dūmiem, gaļas un dārzeņu izgarojumiem. Virsnieki, Perovski aplenkuši, taujāja: «Kur tagad atrodas krievu armija? Kur ir Kutuzovs, Rastopčins?» Žēlojās, ka aizgājuši visi krievu amatnieki, ka neesot ne drēbnieku, ne kurpnieku, kas salāpītu noplīsušās drēbes un apavus; ka drīz vien laikam pat par naudu neko nevarēšot dabūt, un turklāt no rīta pati pilsēta visās malās sākusi degt. Bazils atbildēja, ka franču vainas dēļ vairāk nekā viņi paši cieš arī krievi. Pavadonis atgriezās. Bazils viņam pakaļ devās pilī pie Bertjē.

XXI

Izgājis cauri vairākām pieņemamajām istabām, kurās drūzmējās imperatora svītas locekļi un pāži ar zeltu izšūtos mundieros un pūderētās parūkās, Perovskis nonāca kādā caurstaigājamā istabā ar logiem uz Maskavas upi. Pa labi aiz mazām puspavērtām durvīm varēja sadzirdēt balsis. Lielās zeltītās durvis pa kreisi bija aizvērtas. Pie tām stāvēja divi liela auguma mameluki ar spalvām rotātos baltos turbānos un sarkanos kamzoļos un maziņš, sa- pūderēts, mundiera frakā un zeķēs ģērbies dežurējošais pāžs ar piezīmju grāmatiņu padusē. Mameluki un pāžs nenolaida acu no aizvērtajām durvīm. Bazils palika stāvam mazliet atstatu. Viņš paraudzījās pa logu. Sirds pamira. Liesmu pārņemtās Zamoskvorečjes ainava nu pletās viņa acu priekšā visā šaušalīgumā. Tā bija viena vienīga uguns un dūmu jūra, virs kuras tikai šur tur rēgojās ugunsgrēka neskarti māju un baznīcu jumti. Netālais ugunsgrēks meta istabā un uz visiem cilvēkiem tajā sarkanu atspīdumu. Nolūkodamies pāri upei, Bazils atcerējās vakara blāzmu pār Maskavu, kad viņi abi ar Auroru bija devušies izjājienā uz Poklonnajas kalnu.

«Tas toreiz bija gluži kā pareģojums!» viņš ar nopūtu nodomāja.

—     Nu, vai tīksmināties par sava darba augļiem? — Bazilam aiz muguras atskanēja spalga balss.

Viņš atskatījās. Bija noprotams, ka viņa priekšā sarkanīgajā atblāzmā, adjutantu aplenkts, stāvēja franču armijas galvenā štāba priekšnieks Bertjē. Tas bija kalsns vecis ar šaurām krūtīm, smailu degunu un, kā redzams, stipri apsaldējies. Kakls viņam bija aptīts ar šalli, vaigos drudža sārtums, acis nikni zibēja.

—    Tā ir nekrietna, no visādiem viedokļiem noziedzīga rīcība, — Bertjē sacīja, — jūs… jūsējie par to dabūs maksāt.

—     Es, ģenerāli, nesaprotu, ko jūs ar to gribat teikt, — Bazils pieklājīgi atbildēja, — kāpēc jūs vainojat krievus?

—     O, vai dzirdat, viņš vēl taisnojas?! Jūsu tautieši gluži kā laupītāji dedzina pamesto, lielisko pilsētu, saņem mūs ar ugunsgrēkiem, — Bertjē turpināja, nikni klepodams, — un tad lai jūs nevaino? Mēs visu noskaidrosim; ir iecelta komisija sakarā ar dedzināšanām; viss nāks gaismā …

—     Piedodiet, ģenerāli, — Bazils teica, — mani aizturēja pamiera laikā. Ugunsgrēki sākās pēc tam, un es nevaru izskaidrot to cēloņus. Ļoti lūdzu jūs dot pavēli, lai mani laiž atpakaļ uz mūsu armiju. Ģenerālis Sebastjani man to apsolīja ar franču virsnieka godavārdu.

—     Nevaru, tas nav manos spēkos, — Bertjē atbildēja, kāsēdams un skaizdamies par savu kāsu. — Man ziņoja, ka jūs esot divas dienas pavadījis franču karaspēka vidū; jūs neesat pietiekami uzraudzīts un esat varējis redzēt un uzzināt to, ko jums nenāktos redzēt un zināt.

—     Tā nebija mana vaina, ka pamiera laikā mani aizturēja franču priekšpostenis. Vaicājiet tiem, kas to darīja, Es jums, ģenerāli, atkārtoju un atļaujos protestēt: tā ir varmācība, es neesmu gūsteknis… Vai tiešām taisnīguma un goda jūtas… jūsu armijas ģenerāļa godavārds? …

—     Gods, taisnīgums! — Bertjē, uz logu rādīdams, izsaucās nievīgā niknumā. — Ar ko krievi izpirks šo vandālismu? Viss, ko varu jūsu labā darīt, ir — nodot jūsu lūgumu imperatoram. Pagaidiet… Viņš ir aizņemts. Varbūt uzklausīs jūs pats, kaut gan tagad ir grūti ko galvot …

Tobrīd lejā pie pils izcēlās troksnis. Atskanēja kliedzieni: «Uguns, deg!» Visi steigšus metās pie logiem, taču no šejienes nevarēja saskatīt, kur deg. Sākās kņada. Bertjē aizsūtīja ziņnešus noskaidrot satraukuma iemeslu, bet pats, dodams rīkojumus, gāja uz durvīm, kuras apsargāja mameluki.

Durvis pēkšņi atvērās. Uz sliekšņa parādījās drukns neliela auguma cilvēks, gadus četrdesmit divus trīs vecs. Uz viņu, tāpat kā uz visiem pārējiem, krita ugunsgrēka atspīdums. Visi, kas atradās pieņemamajā istabā, viņam paklanīdamies, pašķīrās un sastinga kā statujas. Viņš nevienam nepaklanījās un ne uz vienu neskatījās.

Ķermeņa augšdaļa, kā Perovskim likās, šim cilvēkam bija garāka par kājām, kas bija iespīlētas baltās briežādas biksēs un ieautas augstos zābakos ar pušķīšiem. Plānie, sapomadētie un rūpīgi sasukātie kastaņbrūnie mati īsās šķipsnās sniedzās lejup uz pelēkzilajām acīm un neapmierināto, dzeltenīgi bālo un tuklo seju. Rešņa strupais zods pārgāja apaļā ādamābolā, ko cieši apņēma balts kaklauts. Ne uz kamzoļa, ne garajiem dzeltenīgi pelēkajiem svārkiem, kas uz krūtīm bija atpogāti, neredzēja nekādu atšķirības zīmju. Vienā rokā viņš turēja kādu papīru, otrā — zelta tabakdozi. Tāpat kā Bertjē, jau apmēram nedēļu mocīdamies ar saaukstēšanos, viņš, mēģinādams atgaiņāt nejaukās iesnas, šad tad iebāza apsarkušo degunu tabakdozē un šķaudīja.

Perovskis tūliņ pazina Napoleonu. Viņam asinis saskrēja galvā. Acīs sametās tumšs.

«Tad, lūk, tāds viņš ir — Marengo un piramīdu varonis!» Bazils domāja, aplūkodams Napoleonu, senu, atkal uzplaiksnījušu izjūtu pārņemts. «Vai patiesi tas ir viņš, mans senais, visvarenais elks, mana dievība? Toreiz viņš auļoja uz Rajevska reduti. Ak dievs, tagad es atrodos pāris soļu no viņa… Un vai patiesi šim ģēnijam ir kaut kas kopējs ar visiem tiem, kas viņu ielenc un kas viņa vārdā šeit un visur nodara tik daudz ļaunuma un nekrietnību? Nē, viņu ir sūtījusi kāda augstāka vara, viņš mani uzklausīs, vienā mirklī sapratīs un atbrīvos …»

Perovskis paspēra soli uz Napoleona pusi. Divas stipras, kaulainas rokas sagrāba viņu aiz elkoņiem.

— Mēģiniet tikai viņam piedurties — es jūs nogalināšu! (Si vous osez y toucher, vous tue!) — viņam aiz muguras nikni nošņāca mameluks, kurš pārējai svītai aiz muguras bija Bazilu stingri satvēris aiz rokām.

Atskanēja spalgi, skali vārdi.

«Tur runā viņš!» jūsmīgu trīsu pārņemts, domāja Perovskis. «Beidzot es dzirdu diženā vīra balsi…»

—     Krievi rīko mums ugunsgrēkus, tas ir pierādītsl Jūs to paziņosiet Ekmilas hercogam! — Napoleons ātri nobēra, nevērīgi pasniegdams vēstuli Bertjē. — Apstiprinu! Saut nost desmitiem un simtiem! … Bet kas te atkal par satraukumu? — viņš noprasīja, paraudzīdamies apkārt, un šai mirklī, kā Perovskim šķita, uzmeta skatienu viņam.

Bazils sajūsmā sastinga.

—    Es aizsūtīju noskaidrot, — tai brīdī Bertjē pieliecies ierunājās, — šodien notverti un atvesti jauni dedzinātāji;-tie, tāpat kā pārējie, arestēti. Jācer, komisijas priekšsēdētājs ģenerālis Loērs visu atklās… Lūk, jau nāk arī ziņnesis, ko aizsūtīju …

Napoleons, iešņūcls no tabakdozes, pievērsa ienākušajam ziņnesim neapmierinātu, asarainu skatienu.

—    Jūsu majestāte, nekādu briesmu nav! — ziņnesis sacīja, noliecies imperatora priekšā. — No lidojošām dzirkstelēm aizdegusies malka; tā ir izsvaidīta un apdzēsta. Apkārt viss ir kārtībā tāpat kā agrāk.

—    Pils uzraugam pateikt, ka viņš… ir muļķis! — Napoleons izsaucās. — Viss kārtībā… kāda laime! (qu- elle chance!…) Pateicoties šiem tūļām, mums drīz vien pielaidīs uguni arī šeit. Divkāršot, trīskāršot atlīdzību par Rastopčina galvu, bet dedzinātājus — šaut nost bez žēlastības, bez tiesas!…

To pateicis, Napoleons rupji uzgrieza ģenerālim Bertjē muguru un izgāja, durvis aizcirzdams. Tajā brīdī Bazils vēl jo vairāk ievēroja viņa garā vidukļa un strupo kāju neglīto nesamērību un bija ārkārtīgi pārsteigts par viņa acu un īgnās, dzeltenās sejas salto un ļauno izteiksmi. Bet it īpaši Bazilu pārsteidza tas, ka, dusmodamies un nolamādams pils uzraugu, Napoleons piepeši, it kā pret savu . gribu, sāka runāt ātri, izrunāt vārdus ar itāliešu akcentu un vārda «chance» vietā skaidri pateica «sanse».

Napoleona druknā mugura atkarenajos dzeltenīgi pelēkajos svārkos jau sen bija pazudusi aiz durvīm, kuru priekšā mameluki un pārējā svīta turpināja stāvēt ka mēmas statujas, bet Perovskis vēl arvien nespēja atgūties no redzētā un dzirdētā; viņš bija it kā negaidot nokritis no kādas neaizsniedzamas augstienes.

«Atlīdzība par Rastopčina galvu! Šaut nost simtiem!» Bazils domāja. «Bet pie kā gan te vainojams sava valdnieka uzticamais kalps? Tad tāds ir šis kronētais korsikāņu zaldāts, kurš cauri puspasaulei atnācis šurp ar uguni un zobenu! Un tas bijis mans ideāls, mans dieveklis? Ak, cik pareizs bijis Auroras spriedums!… Ātrāk atpakaļ uz savu vienību… Ak dievs, ja izdotos izrauties! Mēs atradīsim līdzekļus, kā ar viņu norēķināties un kā viņam atmaksāt.»

—    Sekojiet man! — atskanēja Bertjē ziņneša balss.

Pieņemamā istaba bija kļuvusi pustukša. Daži palikušie

svītas locekli uz krievu gūstekni noskatījās bargi un naidīgi.

—    Uz kurieni? — Perovskis ievaicājās.

—    Jums pavēlēts uzgaidīt ārpus pils, kamēr par jums tiks ziņots imperatoram, — ziņnesis atbildēja.

Bazils izgāja uz pils parādes lieveņa. Lejā pie pakāpieniem stāvēja sardzes pavadībā atvests policijas pristavs. Sardzes virsnieks viņu pratināja.

—    Kāpēc palikāt Maskavā? — viņš prasīja arestantam.

—    Kāpēc nedevāties projām kopā ar pārējiem policijas ierēdņiem? Kas dedzina Maskavu un kurš pavēlējis to darīt?

Nobālušais, bailēs drebošais pristavs, ne vārda nesaprazdams franciski, apjucis raudzījās pratinātājā un klusēdams mīņājās no vienas kājas uz otru.

—    Liekas — beidzot būsim notvēruši dedzinātāju barvedi! — virsnieks priecīgi uzrunāja maršala ziņnesi.

—   Man liekas, viņš visu zina un ir te palicis par barvedi citiem.

Perovskis nenovaldījās un iejaucās sarunā. Izjautājis arestantu, viņš virsniekam paskaidroja, ka apsūdzībām pret pristavu nav pamata, viņš nav aizbraucis no Maskavas tikai tāpēc, ka, sūtīdams prom valsts mantas, pats ilgi nav varējis sadabūt pajūgu sev un slimajai sievai un nakts patruļa viņu aizturējusi pie pilsētas vārtiem.

—    Paskatīsimies. To noskaidros komisija! — virsnieks stingri noteica. — Ieslēgt viņu pagrabā pie pārējiem!

Zaldāti sagrāba pristavu aiz rokām un veda viņu uz ieeju pagrabā. Viņi nozuda zem lieveņa.

—     Varu jums apgalvot, — Perovskis sacīja virsniekam, — policijas ierēdņi nav nekur vainojami; šis turklāt ir ģimenes cilvēks …

—    Nav mūsu darīšana! — virsnieks atbildēja. — Mēs izpildām augstāko priekšnieku rīkojumus.

—    Un kas gaida pagrabā ieslēgtos? — Bazils apvaicājās.

—    Nekas sevišķs, — virsnieks atteica, grasīdamies iet prom, — viņus pakārs, bet varbūt apžēlos un nošaus.

Ziņnesis virsnieku apturēja un pusbalsī pateica tam dažus vārdus. Tas, atskatījies uz Perovski, norādīja uz tuvējo Pestītāja baznīcu. Ziņnesis aicināja Bazilu sekot viņam. Abi, pagājuši garām pilij, nonāca pie norādītās baznīcas durvīm. No baznīcas lieveņa atkal kļuva redzama liesmojošās Zamoskvorečjes atblāzma un dūmi.

—    Kāpēc mēs nācām šurp? — Bazils iejautājās.

Pavadonis klusēdams atvilka bultu un atvēra durvis.

—    Nav atļauts jūs atstāt brīvībā! — tas paskaidroja, mudinādams Perovski iet baznīcā iekšā, — pagaidiet šeit; domājams, imperators jūs drīz vien liks vest pie viņa … Pašlaik viņš brokasto.

—    Kāpēc gan es būtu imperatoram vajadzīgs?

—    Varbūt viņš uzskatīs par vajadzīgu ar jūsu starpniecību kaut ko paziņot jūsu priekšniecībai… Mēs te atradām tūkstošiem jūsu ievainoto … Ārstu tik maz, un tad vēl šie ugunsgrēki… Bet es izsaku tikai savas paša domas… Uz redzēšanos!

Dzelzs durvis, lēni iekustējušās, aizvērās. Aizbīdīta no- šķinda smagā bulta. Palicis viens, Perovskis izmisumā nokrita uz grīdas. Nu viņam bija skaidrs: ir nolemts viņu nelaist prom. Pēdējās cerības bija izgaisušas. Atlika tikai mierināt sevi ar to, ka viņš nav ieslēgts pagrabā pie tiem, kurus tur aizdomās par dedzināšanu. Bet kas gan sagaida viņu pašu?

Pagāja stunda,' divas, pie gūstekņa neviens nenāca. Viņš laikam bija aizmirsts. Pārdzīvotais satraukums bija Bazilu neizsakāmi nogurdinājis. Kopš iepriekšējās dienas rīta ne ēdis, ne dzēris, viņš brīžiem asi juta izsalkumu un slāpes. Tas tomēr nevilkās ilgi. Viņu pārņēma mokošas bažas par atbrīvošanos, par dzīvību.

«Ko iesākt, ja šai juceklī es patiesi būšu aizmirsts?» viņš prātoja. «Mirata piedzērušais ziņnesis, bez šaubām, ir aizjājis, tāpat kā Sebastjani adjutants, bet sardzes virsnieku var nomainīt. Kurš gan atcerēsies, ka te, šajā baznīcā, ieslēgts krievu virsnieks? Un vai man ilgi lemts šeit nīkt? Tas var turpināties dienām!»

Bazilu mocīja minējumi cits par citu drūmāki. Bezpalīdzīgi atbalstījis galvu pret kanceles pakāpieniem, viņš nekustīgi gulēja. Stiprais nogurums un garīgās ciešanas viņu noveda līdz nemaņai. Perovskis atjēdzās tikai vakarā.

Senlaicīgās baznīcas logos zvīļoja baiga ugunsgrēka atblāzma. Svēto sejas no svētbildēm, kam bija norauti apkalumi, šķita noraugāmies ieslodzītajā ar mēmu līdzjūtību. Baznīca bija izlaupīta, atlikušie baznīcas piederumi mētājās apkārt. Loga režģu ēnu vijums krita uz grīdas un ugunsgrēka ^atblāzmas apgaismotajām sienām, vērzdams baznīcu līdzīgu milzīgam dzelzs sprostam, zem kura it kā liesmoja ugunskurs.

«Ak dievs, par ko gan man lemtas visas šīs mocības?» Perovskis domāja. «Kāpēc iet bojā mani jauneklīgie spēki, cerības uz laimi?»

Galvā šaudījās domas par dzīvi nesenajā pagātnē. Viņš mokoši atcerējās, kā bija bildinājis Auroru, acu priekšā redzēja viņu, atcerējās atvadīšanos no viņas un Tropiņina.

«Vai Mitja vēl dzīvs?» viņš sev vaicāja. «Un kur gan īsti ir Aurora? Vai paguvusi aizbraukt kopā ar vecmāmuļu? Bet ja nu nav paguvusi? Varbūt viņas arī mēģināja to darīt, tāpat kā tas nelaimīgais, novēlojušais pristavs, varbūt pat izbrauca, taču arī viņas, tāpat kā pristavu, varēja notvert uz ceļa. Kas ar viņām noticis?»

Bazils iedomājās Auroru gūstā, bezpalīdzīgās vecās kņazienes šausmas, zaldātu ņirgāšanos par viņa līgavu. Viņu sagrāba nepārvarami drebuļi. Izsalkuma un slāpju mocīts, viņš uz upuraltāra un uz grīdas meklēja dievmaizīšu atliekas, uzlasīja drupatas un kāri apēda.

Atkal iestājās gara, mokpilna nakts. Perovskis aizvēra acis, centās aizmirsties miegā, bet nevarēja aizmigt. Spēkā pieņēmies vējš un sargzaldātu sasaukšanās lika viņam ik brīdi uztrūkties. Viņš pa murgiem rāvās sēdus, lēca kājās, ieklausījās un atkal pakrita uz saltās grīdas. Baznīcas durvīm neviens netuvojās. Rīta svīdumā, tiklīdz logos iespīdēja palsa gaisma, Perovskis saklausīja sākumā neskaidru, bet tad labi dzirdamu troksni. Gar baznīcu skraidīja cilvēki; atkārtoti un arvien skajāk atskanēja saucieni: «Palīgā, ūdeni!» Acīmredzot kaut kur tuvumā atkal bija sācis degt. Varbūt deg pati baznīca?

Bazils metās pie loga režģiem. Logs bija pils zirgu staļ]u pusē. No kaut kurienes vēlās dūmi un lidoja dzirksteles. Dzirksteļu apbārstīti, izbiedētie zirgu puiši steigšus veda zirgus laukā pa pils vārtiem, jūdza dažās no ratnī- cām izvilktās ekipāžās un krāva mantas pārgājiena orēs. Atskatīdamies kaut kur uz augšu un pīdamies pie jostas piekārtajā zobenā, garām paskrēja kājnieku žandarms. Šaudījās adjutanti un pāži. Kaut kur netālu rībēja bungas. Aiz stūra parādījās gvardes jātnieku vienība un nostājās baznīcas priekšā. Pils laukumu piepildīja karaspēka vienības. Cauri vēja šalkām varēja dzirdēt norībam projām braucošās ekipāžas.

Vēlāk Bazils uzzināja, ka aizdedzies blakusesošā arsenāla jumts. Ugunsgrēku apdzēsuši sapieri. Jaunās trauksmes pamodināts, Napoleons galīgi pārskaities. Viņš iegrūdis kāju sejā mamelukam, kurš viņam pasniedzis briežādas puszābakus, licis pasaukt Bertjē un lādēdamies paziņojis, ka pamet Kremli. Pēc pusstundas viņš pārcēlies uz Pētera pili Piemaskavā. Gvardes vienība devās līdzi imperatoram. Laukums kļuva tukšs. Stiprs vējš gaudoja pār jumtiem, uz ielas bruģa sagriezdams putekļu vērpetes un no senāta un pils ēkām izmestu papīru gabalus. Uznākušais tumšais mākonis šad tad nometa pa kādai lietus lāsei. Perovskis vēroja un ieklausījās. Neviens pie viņa nenāca.

— Ak dievs, — viņš murmināja, bezspēcīgā izmisumā ieķerdamies loga režģos, — tad jau labāk nāve! Labāk nomirt uzreiz, ātrāk, nekā šīs lēnās mokas!

Aiz baznīcas ieskanējās vispirms attāli, tad jau tuvi soļi un balsis. Perovskis metās pie durvīm un sastinga gaidās: nāk pie viņa vai iet garām? Soli bija skaidri saklausāmi pie baznīcas durvīm. Vaļā vilkta, noklaudzēja bulta. Kāds nemākulīgi ilgi spieda lejup durvju tverekli. Beidzot durvis atvērās. Uz lieveņa stāvēja pulciņš grenadieru un liela auguma feldfēbelis. Lejā pie lieveņa divi zaldāti uz nūjas turēja katliņu ar kūpošu virumu.

—     Ehē, šitas dzīvoklis jau aizņemts! — feldfēbelis jautri izsaucās, pārsteigts aplūkodams baznīcā ieslodzīto gūstekni, — bet mēs cerējām te paēst brokastis un nosnausties… Kapteini, — viņš uzrunāja kādu, kurš lejā aiz baznīcas staigāja šurp un turp, — te ieslēgts krievs; ko ar viņu lai iesāk?

Garš, kalsns kapteinis ar gaišiem sprogainiem matiem, panācis iepretī lievenim, uzmeta gūsteknim paviršu skatienu un novērsās. Arī viņš droši vien nebija gulējis un nevēlējās ar šo jautājumu nodarboties. Acis viņam bija apsarkušas un lipa ciet.

—     Man liekas, te kopā ar mums viņš nevar palikt, — turpināja feldfēbelis, — kur pavēlēsiet pārvietot?

—    Ved turpat uz pagrabu, — iedams prom, nevērīgi noteica kapteinis.

Perovskim pamira sirds. Viņš pa galvu, pa kaklu metās pie durvīm, ar spēku pagrūda nost zaldātus un izskrēja uz lieveņa.

—    Ar ko gan kopā jūs pavēlat mani ieslēgt, ar" ko gan? — viņš ar šausmām izsaucās, iedams kapteinim tuvāk. — Tā ir bezdievība! Es zinu, par ko apvaino pagrabā ieslodzītos un kas tos sagaida.

Kapteinis saminstinādamies apstājās.

—    Mani pamiera laikā aizturēja pilsētas tuvumā, — Bazils turpināja kliegt, — steigā mani aizmirsa. Es neesmu gūsteknis; jūs redzat — man ir atstāts ierocis, — viņš piebilda, norādīdams uz savu zobenu, — bet jūs…

—    Augstsirdīgi piedodiet, — kapteinis atbildēja, it kā atmodies no smaga, murgaina miega, — es kļūdījos…

—    Bet man šī kļūda būtu maksājusi dzīvību.

—    Tā tiešām būtu liela nelaime! — kapteinis teica, sirsnīgi spiezdams Perovskim roku. — Es tūliņ iešu un uzzināšu, kur liks jūs novietot.

Pēc pusstundas kapteinis atgriezās.

—    Jūs pavēlēts nogādāt pie Ekmilas hercoga, — viņš teica, — tur jūs nokļūsiet bez starpgadījumiem un jums tiks izrādīta vislielākā uzmanība. Te būs jūsu apsargātājs.

Virsnieks norādīja uz līdzi atnākušo kavalērijas žandarmu.

«Tā tik vēl trūka!» Perovskis nodomāja. «Ceturtais arests — un pie kā tagad vedīs? Pie negantā maršala Davū.»

Bargā Ekmilas hercoga, maršala Davū mītne atradās Devičjepoļe netālu no klostera — fabrikanta un tirgotāja Miļukova mājā. Soļodams pakaļ žandarmam pa izdegušām ielām, kur daudzās vietās vēl šaudījās spēcīgas liesmas, Perovskis gandrīz vai nepazina Maskavu. Viņi gāja pa Volhonkas un Prečistenkas ielām.

Laupīšana turpinājās drausmīgos apmēros. Caur dūmiem un liesmām zaldāti uz muguras stiepa kastes ar vīniem un dažādām pārtikas precēm, baznīcas traukus un audumu baķus. Pie nedaudzo vēl uguns neskarto māju vārtiem un durvīm pulcējās ar pelniem un sodrējiem notriepušies, izsalkuši un noskranduši dažādu ieroču šķiru zaldāti, raudami cits citam no rokām salaupītās mantas. Tajā pašā laikā pēkšņi uznākušā stiprā augstuma dēļ Jaukumos dega ugunskuri, kuros bija samesti izlauzti logu rāmji, durvis un dažādi krāmi. Te pulcējās visādi salašņas. Zubovā pie Trīsvienības baznīcas pavadonis žandarms, sastapis pazīstamu artilērijas zaldātu, apstājās, lai pajautātu tālāko ceju uz Davū mītni.

Baznīcā, kur bija apmeties tuvumā novietotās baterijas komandieris, varēja redzēt skaistu bēru zirgu, kas bija apsegts ar garīdznieka tērpu. Zirgs ēda auzas no metāla kristāmā trauka, ar gudrām acīm moži vērodams lieveni. Atbildējis uz žandarma jautājumu, artilērists papliķēja zirga muguru un, labsirdīgi šmakstinādams ar lūpām, teica:

— Kas par zirgu! Vai nav tiesa — tas nemaz nav kā dzīvnieks, bet kā cilvēks. Apķērīgs, pat varētu teikt — viltīgs, visu saprot. Un te viņam ir labi: siltumā, auzu pietiek… Tas ir piederējis kādam grāfam. Parīzē par tādu maksās tūkstošus.

Zubovas laukumā, netālu no izdegušas mūra mājas, uz kuras sienas vēl rēgojās no uguns paglābusies, Perovskim sen pazīstama izkārtne: «Gremislavs, drēbnieks no Parīzes», pie apdeguša mūra zvanu torņa drūzmējās pulku markitanti un pavāri. Zvanu tornī bija iekārtota lopkautuve, un ūsains liela auguma grenadieris ar violetu kami- lavku galvā, ģērbies diakona stihārijā, ar asiņainām rokām visiem pēc kārtas jautri dalīja sacirstus svaigas gaļas gabalus. Piepeši pūlis metās blakusesošajā šķērsielā, no kuras parādījās divi pilsētas tuvumā aizturēti pajūgi.

Tajos, zaldātu apsargātas, sēdēja jaunas, raudošas, lakatos ietinušās sievietes zemnieču drēbēs. Visi alkatīgā ziņkārē raudzījās uz neparasto laupījumu.

—    Kas tās tādas? No kurienes? — grenadieris smaidīdams apvaicājās konvoja feldfēbelim.

—    Pārģērbušās balerīnas. Noķertas mežā. Tagad par teātri nav ko bēdāt.

Pilnīgi izdegušajās ielās orientēdamies pēc baznīcām, kā arī krāsnīm un dūmeņiem, kas rēgojās visapkārt, gūsteknis un viņa pavadonis ap pusdienlaiku beidzot nonāca Devičjepoļē.

Jau vairākas dienas fabrikanta Miļukova vienstāva mūra māiā atradās maršala Davū štāba mītne. Māja atradās Maskavas upes krastā, pa labi no Devičjes klostera. Mājai līdzās pletās prāvs dārzs, kurā kokiem lapas vēl nebija apbirušas, māja aizņēma milzīgā pagalma kreiso pusi, bet tam visapkārt bija sabūvētas Miļukova katūna austuves, dzīvojamās piebūves un šķūņi. Fabrikas īpašnieks ar strādniekiem un meistariem bija aizbēdzis dienu pirms franču ienākšanas Maskavā. Pie fabrikas vārtiem stāvēja sardze. Laukumā bija iekārtota nometne, novietotas kastes ar pulveri un vairāki lielgabali, pie slitas piesieti zirgi, bet pagalma vidū stāvēja liela tumšzaļa četrvietīga kariete, kas maršalam bija kalpojusi ceļā.

Perovski ieveda mūra mājas priekšistabā, kur pulcējās maršala ziņneši un štāba virsnieki. Dežurējošais adjutants iegāja Davū kabinetā. No turienes iznācis, viņš Perovskim atņēma zobenu un lika doties iekšā pie maršala.

Davū kabineta logi izgāja uz dārza galveno aleju, kuras galā varēja redzēt Maskavas upes līkumu. Vidējais logs, pie kura atradās maršala rakstāmgalds, bija atvērts. No dārza istabā brīvi plūda svaigs gaiss, un pār papīriem uz galda kaisījās lapas, kas šad tad ielidoja istabā no dzeltenajām liepām un kļavām aiz loga.

Gūsteknim ienākot, Davū, kas sēdēja pie loga ar muguru pret durvīm, klusēdams turpināja rakstīt. Viņš neatskatījās arī tad, kad Bazils, pagājis dažus soļus no sliekšņa, apstājās istabas vidū.

«Vai patiesi šis ir Bonaparta bargākais un nežēlīgākais maršals?» Perovskis nodomāja, vērodams viņam iepretim sēdošā kārnā un pēc izskata slimīgā veča uzkumpušo muguru tumšzilā izbalējušā mundierī un pilnīgi kailo,

spīdīgo pakausi. Pie loga turpināja čirkstēt spalva. Davū klusēja. Pagāja vēl daži mirkli.

—            Kas tur ir? — pie loga atskanēja dīvaina, mazliet padobja balss.

Perovskim šķita, ka šo jautājumu lapu šalkoņā izteicis kāds pilnīgi nezināms cilvēks, kas tobrīd ielūkojies pa logu no dārza. Perovskis klusēja. Atskanēja īdzīga purpināšana.

—            Kas jūs esat? — tā pati balss atkārtoja vēl rupjāk. — Jums jautā, ko tad jūs stāvat kā auns?

—    Esmu krievu virsnieks, — Bazils atbildēja.

—    Parlamentāris?

—    Nē.

—    Tātad gūsteknis?

—    Nē.

Davū pagriezās pret ienākušo.

—            Kas tad jūs galu galā esat? — viņš noprasīja, jau pavisam nikni noraudzīdamies Perovskī.

Bazils mierīgi un nosvērti izstāstīja visu pēc kārtas: kā pamiera laikā ģenerālis Miloradovičs viņu sūtījis uz priekšposteņiem un kā viņu aizturējuši vispirms Sebastjani un Mirats, tad Bertjē un, par spīti dotajam solījumam un kara paradumiem, viņu vēl arvien nelaiž brīvībā.

—            Pamiers! — Davū noņurdēja. — Ko jūs man te stāstāt? Kas tas par pamieru, ja šeit, mums atdotajā Maskavā, uz mūsējiem nodevīgā kārtā šāva? Jūs esat gūsteknis, vai dzirdat, gūsteknis, un paliksiet te tik ilgi… nu, kamēr mums tas būs vajadzīgs!

—            Piedodiet, — Perovskis sacīja, — es nevaru atbildēt par citu rīcību; te notikusi liktenīga kļūdīšanās.

—            Iestāstiet to kādam citam! (A d'autres, a d'autres!) — Davū viņu pārtrauca. — Mani jūs neapkrāpsiet!

—            Man ar franču ģenerāļa godavārdu apsolīta brīvība …

Davū piecēlās no sēdekļa.

Klusēt! — viņš, dūres sažņaugdams, nesavaldīgi uzkliedza. — Jūsu stundas ir skaitītas; es taču beidzot zinu, kas jūs esat, es jūs pazīstu…

Maršals apklusa, it kā piepeši kaut ko atcerējies. Perovskis mokošās gaidās lūkojās viņa plānajās, bālajās lūpās, milzīgajā kailajā pierē un zem sarauktajām uzacīm aizdomīgi viņu vērojošajās mazajās, ļaunajās acīs.

—    Jā, es jūs pazīstu! — Davū atkārtoja, ar pūlēm atbrīvodams grumbainos vaigus no stāvās augstās apkakles un atkal piesēzdamies pie galda. — Nu vairs nekur nespruksiet… Kā jūs sauc?

Perovskis nosauca savu vārdu. Maršals noliecās pie saraksta, kas atradās viņam priekšā, un ierakstīja tajā tikko nosaukto uzvārdu.

—    Piedodiet, ģenerāli, — Bazils ierunājās, pūlēdamies būt mierīgs, — jūs gauži maldāties: man ir tas gods jūs redzēt pirmoreiz mūžā.

Davū acis pašaudījās un atkal noslēpās zem sarauktajam uzacīm.

—    Jūs mani nepiekrāpsiet vis, nepiemuļķosietl — viņš paziņoja. — Jūs tikāt saņemts gūstā pie Smoļenskas, pret jūsu godavārdu tikāt atlaists brīvībā šajā pilsētā, bet jūs, visu pie mums izspiegojis, aizbēgāt…

—    Zvēru jums, — Perovskis atbildēja, — ka esmu pirmoreiz aizturēts, jūsu armijai ienākot Maskavā … Sazinieties ar ģenerāļiem Miloradoviču un Sebastjani.

Davū pielēca kājās. Viņa seja bija sašķobīta niknumā.

—    Nelietis, melis! — viņš neganti kliedza, dūres kratīdams. — Tādam nekrietnelim, velns lai jūs parauj, saku bez aplinkiem, tikai viena alga — saite ap acīm un pusducis ložu!

Maršals pazvanīja.

—    Pasauciet feldfēbeli ar zaldātiem! — viņš sacīja ienākušajam raitniekam, pabīdīdams uz galda sānis kādu papīru.

Raitnieks vilcinājās.

—    Tā būs pret debesīm brēcoša varmācība! — Perovskis izsaucās, ar šausmām redzēdams, cik apņēmīgi un noteikti Ekmilas hercogs dod liktenīgo un droši vien negrozāmo pavēli. — Piedodiet, jūs apvainojat atbruņotu gūstekni un vēl pavēlat to noslepkavot bez izmeklēšanas, bez tiesas… Tā patiesi, hercog, ir varmācība…

—    A, jūs vēlaties tiesu? — Davū sauca. — Sargieties, tiesa būs īsa! Jūs ļoti labi atceras mans vecākais adjutants, kurš jūs saņēma gūstā… O, viņam jūs acis ne- apmiglosiet!

—    Pasauciet savu adjutantu, lai viņš apliecina! — Perovskis sacīja, vienlaikus ar šausmām domādams: «Bet ko tad, ja šī bendes zemiskais rokaspuisis ir visu aizmirsis un sajaucis tajā jezgā, ko viņi pārdzīvojuši, un pēkšņi, sazīmējis mani to bēgli, pateiks: jā, tas ir viņš! Un kā lai viņu apstrīd? Viņam tā var likties…»

Maršala acis pavīdēja dīvains smaids, uzacis izlīdzinājās.

— Tātad gribat konfrontāciju? — Davū iejautājās, pūlēdamies runāt laipnāk. — Lai notiek, to jūs dabūsiet… Tikai atcerieties jau iepriekš — ja mani vārdi apstiprināsies, žēlastības nebūs… Pasaukt Olivjē! — viņš pavēlēja raitniekam.

XXIV

Raitnieks izgāja. Davū sāka pārlūkot un pārcilāt dokumentus, kas atradās uz galda. Bazils, satraukumā gandrīz pamiris, tikko turējās kājās. «Mesties no mugurpuses virsū šim kārnajam vecim, nožņaugt viņu un izlēkt pa logu.. .» Bazilam pēkšņi iešāvās prātā. «Te tas patiesi iespējams… Pa dārzu aizskriet līdz upei, mesties peldus un nokļūt pretējā krastā, sakņu dārzos un klajumos. Kamēr raitnieks sameklēs adjutantu, atnāks šurp, visu ieraudzīs un sāks dzīties pakaļ — to var vēl pagūt.» Perovska rokas krampjaini sažņaudzās; no galvas līdz kājām pārskrēja šermuļi, nervozas trīsas lika klabēt zobiem.

—    Cik jums gadu? — Davū neatskatīdamies iejautājās.

Perovskis nodrebēja.

—     Divdesmitais gads, — viņš atbildēja.

—    Jauns gan … Vai Maskavu pazīstat?

—    Te es mācījos universitātē.

Davū pagriezās atpakaļ un norādīja Perovskim uz Maskavas un tās apkārtnes karti pie sienas līdzās galdam.

—     Lūk, šīs vietas krievi aizdedzinājuši, — viņš sacīja, ar kaulainu, līku pirkstu bakstīdams kartē, — deg simtiem, tūkstošiem māju… Arī jūs droši vien esat te ieradies dedzināt?

Perovskis klusēja.

—    Kādēļ jūs dedzināt?

—    Jūsu zaldāti paši dedzina aiz neuzmanības un dzērumā.

—     Blēņas, apmelojums! Un kāpēc krievu zemnieki, neraugoties uz bagātīgo samaksu, nepieved pārtiku? — Davū prasīja. — Visapkārt tik daudz sādžu, bet neviens neierodas.

—     Baidās no varmācībām.

—    Blēņas. Kādas varmācības var pastrādāt civilizēta armija? Es jau teicu — mēs maksājam bagātīgi. To visu izdomājuši jums līdzīgi cilvēki. Kur atrodas Kutuzovs? Kāpēc viņš tik nodevīgi atstājis milzīgo pilsētu bez ugunsdzēsības ierīcēm un policijas? Kur viņš ir?

—   Es jau otro dienu esmu aizturēts un mūsu virspavēlnieka pēdējos rīkojumus nezinu.

—    Jūs esat pēdējais melis, — Davū sacīja, izslieda- mies krēslā, — nodevīgs partizānis, dezertieris! … O, gan jūs redzēsiet, kā mēs sodām cilvēkus, kuri nodevībai pievieno vēl arī nekrietnus, nekaunīgus melus!

Davū atkal pazvanīja. Ienāca raitnieks.

—    Kur kavējas Olivjē?

—    Viņam aizgāja pakaļ.

Davū nodomāja: «Ko ar viņu te piņķēties! Apnicis!» — un iepretī Perovska vārdam, ko pats bija ierakstījis sarakstā, atzīmēja rezolūciju.

—     Lūk, — viņš teica, pasniegdams raitniekam no galda žūksni dokumentu, — šos papīrus nogādāt galvenajā štābā, bet šo kungu līdz ar sarakstu pie Mollinā.

«Mollinā, Mollinā!» Perovskis sevī atkārtoja, soļodams pakaļ raitniekam un neaptverdams, kas notiek, «tas acīmredzot ir kāda tribunāla priekšsēdētājs.» Viņu izveda laukumā, kur bija iekārtota kājnieku nometne, un pie malējās telts nodeva resnam sirmam virsniekam ar strupu kaklu un sarkanu seju. «Tad šis ir Mollinā,» Perovskis domāja, raudzīdamies virsnieka tuvredzīgajās un dusmīgajās acīs. Tas, noklausījies hercoga raitnieka ziņojumu, ar galvas mājienu viņu atlaida un, tikko iemetis acis viņam pasniegtajā sarakstā, nodeva arestantu sardzei, kas stāvēja netālu no telts. Sardzes vīri sarosījās. No tiem nošķīrās vairāki zaldāti un apakšvirsnieks. «Nāciet man līdzi… Vai jums skaidrs?» apakšvirsnieks nikni uzkliedza, pagrūzdams apmulsušo Perovski, kurš tikko spēja savaldīties. Trīs viri mierīgi un vienaldzīgi soļoja viņam pa priekšu, trīs — aizmugurē. Apakšvirsnieks gāja blakus. Visi mierīgi šad tad paskatījās uz Perovski, un viņš beidzot sāka aptvert, kas notiek.

Arestantu veda uz sakņu dārzu, kas atradās Maskavas upes krastā vairākus simtus soļu no nometnes. Tur plašā, mitrā laukumā starp tukšām kāpostu un biešu dobēm rēgojās stabs un netālu no tā vairākas nesen aizbērtas bedres. «Nošauto kapi!» Bazilam ienāca prātā. «Vai patiesi šie necilvēki… Vai patiesi tās ir beigas?» Viņš neapzināti soļoja pakal zaldātiem, stigdams irdenajā, miklajā zemē. Viņu mocīja apziņa par sava stāvokļa bezjē- dzīgumu un savu bezspēcību. Virs galvas Bazils redzēja gaišas rudens debesis, apkārt — vientuļus, klusus sakņu dārzus, aiz tiem Devičjes klostera zvanu torni, kovārņus, kas, līksmi ķērkdami, laidās no torņa uz klostera dārzu, un viņš mocījās apziņā, ka ne pats, ne arī viņu aplen- kušie svešu pavēļu izpildītāji neko nevar darīt, lai viņu glābtu. Viņam iešāvās prātā Borodina, ārsta Mirtova vārdi par abu sastapšanos pēc divdesmit gadiem klubā. Viņam reiba galva. Apbrīnojamā, mocošā ātrumā prātā šaudījās tūkstošiem domu. Aiz muguras atskanēja sauciens. Gājēji atskatījās. No nometnes kāds skrēja, mādams ar rokām.

—     Kas tad vēl? — apakšvirsnieks apstājies noņurdēja.

Pieskrēja jauns zaldāts jakā un konskripta cepurītē un kaut ko viņam steigšus paskaidroja.

—    Atlikts! — apakšvirsnieks sacīja Perovskim. — Ar mūsu hercogu tā gadās; laikam būs aizmirsis iepriekš pacienāt ar brokastīm … Uz redzēšanos.

Arestantu atkal veda pie maršala.

Davū Perovskim likās vēl drūmāks un bargāks.

—    Brīnāties?… Es pavēlēju atlikt izrēķināšanos ar jums, — Davū teica, ieraudzījis Perovski, — un pieprasu, lai jūs pavisam vaļsirdīgi itin visu nožēlojat; uzrādot savus līdzzinātājus, jūs atvieglotu mūsu grūto uzdevumu un tā glābtu sevi.

—     Man nav ko nožēlot.

—     Bet ja nu jūs atmaskos?

—    Es jau lūdzu jūsu gaišībai izmeklēšanu un tiesu, — Perovskis atbildēja.

Davū atkal strauji pazvanīja.

—    Kur galu galā ir Olivjē? — viņš prasīja ienākušajam raitniekam. — Vai es beidzot viņu sagaidīšu?

—     Viņš ir šeit, tikko atgriezās no Vičencas hercoga.

—     Sauciet šurp!

Durvis Perovskim aiz muguras aizvērās un atkal atvērās.

—    Nu, pienāciet tuvāk! — maršals kādam sacīja. — Nostājieties te un pasakiet, kas ir šis kungs!

Perovskis ieraudzīja melnīgsnēju cilvēku šaurā apnē- sata mundierī, galīgi nomītos vadmalas saišzābakos un ar melnu švītīgi pār pieri nosukātu matu ērkulīti. Viņa sīkā vēja appūstā seja pauda bezgalīgu godbijību pret bargo priekšnieku. Melnās acis raudzījās vērīgi un stingri. «Pagalam esmu!» Bazils nosprieda, uzmetis viņam skatienu.

—    Nu, Olivjē, — Davū uzrunāja adjutantu, — ielūkojieties labi šajā cilvēkā un pasakiet man — jums to vajadzētu atcerēties labāk par visiem — vai tieši šo kungu mēs nesaņēmām gūstā pie Smoļenskas? Padomājiet labi… Ko jūs teiksiet? Vai tas nebija viņš, kas tur, pilsētā, pie mums pavadīja brīvībā veselu dienu un, visu izpētījis, naktī nodevīgā kārtā aizbēga, kaut gan bija devis godavārdu? Jums to vajadzētu skaidri atcerēties. Jūsu atmiņa ir vislabākais arhīvs … Kā atceraties, izbēga divi: vienu mēs drīz vien notvērām un turpat pa ceļam nošāvām, bet otrs aizmuka… Vai tas pats dezertieris tagad nestāv mūsu priekšā?

«Ak, man spriedums ir parakstīts!» Bazils, šausmu stindzināts, nodomāja. «Šis verdziski iztapīgais virsnieķelis noteikti piebalsos savam priekšniekam. Citādi nemaz nevar būt! Ak dievs, kaut manu seju izķēmotu krampji, kaut tā pārklātos ar lepras vātīm, ja man patiesi ir kaut mazākā liktenīgā līdzība ar šo bēgli!»

—    Nu, skatieties taču uzmanīgi, Olivjē, — Davū mudināja adjutantu, — es gaidu.

Adjutants, mīņādamies savās zābaku driskās, kas tikko turējās tam kājās, nedzirdami pienāca gūsteknim tuvāk un uzmeta viņam vērīgu skatienu.

—    Jā, atceros gan, — viņš klusi atbildēja, — apstākļi patiešām bija tādi, kā jūsu gaišība saka …

—    Jūs, Olivjē, esat stulbenis vai arī par daudz dzēris! — Davū nenovaldījies, nikni uzkliedza. — Jums neviens neprasa, vai tāds gadījums ir bijis vai nav; to es zinu labāk nekā jūs. Es jums pavēlu atbildēt uz citu jautājumu: vai šis ir tas kungs, kas izbēga no mūsu gūsta tajā naktī, kad ieņēmām Smoļensku? Sapratāt?

Perovskis pamanīja, kā vēl pirms mirkļa iztapīgās un acīmredzot pilnīgi mierīgās adjutanta acis piepeši apdzisa, it kā izbālēja. Adjutants pabužināja savu ērkulīti, tad piespieda roku pie krūtīm un ar nobālušām lūpām pusbalsī kaut ko teica, šķiet, gluži negaidītu un drausmīgu.

Visus viņa vārdus Bazils īsti nesadzirdēja, lai gan tie skaļi atbalsojās viņa ausīs kā zvana dimdieni. Viņš tikai skaidri apzinājās, kā dīvainajā klusumā, kāds pēc tam iestājās, piepeši žēli un skaļi sāka dauzīties viņa sirds; viņš pamira. Kaut kas viņu pameta, kaut kas uz mūžu no viņa atvadījās, un viņš par kaut ko līdz sirds dziļumiem izjuta smeldzīgu žēlumu. Un tas, par ko viņš izjuta šo žēlumu, bija viņa jaunā dzīvība, kuru viņam ar tik skarbu, nežēlīgu aukstasinību gribēja atņemt. «Kur gan ir patiesība, kur dievišķais taisnīgums,» Perovskis domāja.

—    Es jūs nedzirdu, tuvāki — Davū uzkliedza adjutantam. — Runājiet skaļāk un sakarīgāki

—    Šis kungs, jūsu gaišība… — Olivjē teica. — Es visu pilnīgi skaidri atceros…

Perovskis, satvēris tuvumā stāvošā krēsla atzveltni, tikko turējās uz kājām, pūlēdamies saklausīt un saprast, ko īsti saka adjutanta bālās lūpas, kas šķita kustamies bez skaņas.

OTRA DAĻA

FRANČU BĒGŠANA

Un posts nāks pār tevi un neatstāsie

Jesaja

XXV

Divas dienas pēc tam, kad bija aizvadījis ceļā sievas vecmāmuļu un Auroru, Iļja Borisovičs Tropiņins, aplicis apmetni un uzlicis galvā platmali, devās uz senātu, kur bija pienācis kāds dokuments no Pēterburgas. Viņš gribēja uzzināt, vai beidzot senāta darbiniekiem, kā arī teātra ierēdņiem nav dota atļauja atstāt Maskavu. Torīt viņš no bijušā Astrahaņas gubernatora Povališina bija uzzinājis, ka abu kopējais paziņa, vecais tirgotājs miljonārs Ivans Semjonovičs Zivovs, pārliecinājies, ka tuvojas franči, aizslēdzis savu noliktavu Gostinijdvorā un, krustu mezdams, pārvaldniekam teicis: «Es braucu projām; tikko viņi parādīsies, vai dzirdi, lai viņiem nepaliktu itin nekas; aizdedzini veikalu, māju un visu pārējo!» Tiklīdz Iļja iebrauca Kremlī un iegāja senātā, franči sāka nākt iekšā Maskavā, viņi izšāva zināmo kartečas šāvienu Borovickas vārtos un ieņēma Kremli.

Tropiņins steidzās atpakaļ uz Spasas vārtiem. Viņš cerēja nobraukt lejā uz Moskvoreckas tiltu un izkļūt no pilsētas kopā ar pūli, kas bēga pa Zamoskvorečji. «Ātrāk, ātrāk!» viņš steidzināja važoni. Pie Pieres vietas viņu ielenca un apturēja bars franču zaldātu, kas jau klaigādami laupīja Gostinijdvorā. Nosēdinājuši uz ietves garo, tuvredzīgo un jocīgo cilvēku tumšzilajā apmetnī, franči vispirms smiedamies novilka viņam zābakus. Tad, jautri ielūkodamies viņam sejā un it kā vaicādami: «Nu, vai jūties pārsteigts?» — viņi atņēma Iļjam apmetni un cepuri. Milzīga auguma apakšvirsnieks, vasarraibumains un ar rudu vaigubārdu, smaidā atiezis baltos zobus, rāmā garā āķēja no Iļjas kamzoļa nost zelta ķēdīti ar pulksteni un ķērās pie laulību gredzena viņa pirkstā. Galīgi apstulbušais Iļja atjēdzās. Viņš nikni, ar spēku atgrūda laupītāju un aizelsies, ar putām uz lūpām, izkliedza virkni izmeklētu franču lamuvārdu.

— Vai re! Šis runā kā īsts francūzis! (Tiens, il parle comme un vrai frangciis!) — apakšvirsnieks brīnījās.

Iļju aplenca un aizveda zem Gostinijdvoras arkādes, jo turpat blakus jau sāka plandīties ugunsgrēka liesmas degošajos drogu veikalos. Gūstekni apbēra ar neskaitāmiem jautājumiem: kur Maskavā labākie veikali un pagrabi, kā nokļūt pie zelta un sudraba lietu veikaliem, pie vīna noliktavām un smalkiem moderniem traktieriem. Izmantodams jūkli, Iļja kādā no Gostinijdvoras tumšajām ejām metās sānis, izskrēja uz Varvaras ielas un iebēga kādas pamestas kungu mājas pagrabā. Kad satumsa, viņš pa šķērsielām aizlavījās līdz Tveras bulvārim, uzmeklēja viņam pazīstamo plašo bagātnieka Astaševska dārzu un nolēma tur kādā nomaļā lapenē pavadīt nakti. Ierāvies lapenes kaktā, viņš aiz noguruma gandrīz vai acumirklī aizmiga. Iļju pamodināja dūmi, kas mutuļiem vien vēlās pāri kokiem no degošā blakuspagalma. Neapjēgdams, kur atrodas un kas ar viņu noticis, un smakdams dūmos, Iļja metās laukā no lapenes.

Ausa rīts. Vairākās vietās gaisā cēlās biezi dūmu mutuļi, kuros šaudījās liesmas. Dega tuvīnās Tveras un Ņi- kitas ielas un Arbats. Tropiņins, atcerēdamies Zivova pavēli par viņa mājas nodedzināšanu, ar šausmām paraudzījās apkārt. Viņu mocīja izsalkums; basās kājas aiz aukstuma bija gluži stingas. Kurp lai dodas? Sievas vecmāmuļas māja, kur, to viņš zināja, vakar sētnieka uzraudzībā vēl bija palikuši prāvi neaizvestas pārtikas krājumi, atradās netālu. Iļja, rāpdamies pāri žogam pēc žoga, izkļuva uz Bronnajas ielas. No turienes vairs nebija tālu līdz Patriarhu dīķiem. Pusapģērbies, bez platmales, āvies vie- mīgi sabristās zeķēs, viņš, ar garajām kājām ātri soļodams, steidzās pa tuvākajām, tagad gandrīz tukšajām šķērsielām. Jau bija saskatāms kņazienes Šeļešpanskas mājas pazīstamais jumts.

Tropiņinam ceļu aizšķērsoja bariņš zaldātu, kas nesa kaut kādus maisus un saiņus. Virsnieks, kurš viņus pavadīja, Iļju apturēja un pavēlēja ņemt plecos kāda zaldāta nastu, bet zaldātu tūliņ kaut kur aizsūtīja. Nasta bija vairāku pudu smagumā. Tropiņins šai varmācībai pakjāvās klusēdams, cerēdams, ka tā nebūs ilga. Viņš aiznesa maisu līdz Kremlim. No turienes viņu kopā ar zaldātiem aizsūtīja pēc siena, bet vakarā iedeva paēst un paziņoja, ka viņš strādās galvenā štāba zirgu staļļos. Piecas dienas Iļja tīrīja, baroja un dzirdīja viņam uzticētos zirgus, mēza no staļļa mēslus un skaldīja malku virsnieku virtuvei. Kopā ar vēl kādu aizsūtīts uz noliktavu pēc auzām, viņš piekrāva vezumu un, atceļā ievērojis, ka nogurušais biedrs piemeties uz pajūga un aizsnaudies, ļāva zirgam iet, bet pats, atpakaļ neskatīdamies, metās tuvējā šķērsielā. Viņa otrreizējā bēgšana notika Sadovajas ielas tuvumā. Iļja iztālēm pazina Jermolaja baznīcu un, bīdamies, ka viņam dzīsies pakaļ, steidzās turp.

Pa kūpošām un liesmojošām ielām Tropiņins atkal sasniedza Patriarhu dīķus un tagad apkārtni vairs nepazina. Lai kā viņš ar acīm meklēja kņazienes mājas jumtu un belvederu, tie nekur nebija ieraugāmi. Apkārtējās koka un mūra mājas bija uguns nopostītas vai vēl plē- nēja. Ielas un šķērsieliņas ap pelnu un nodeguļu pilnajiem dīķiem atgādināja dūmos tītu vienlaidus klajumu, kurā tikai šur tur starp gruzdošām drupām vēl rēgojās nesabru- kuši krāšņu dūmeņi un ugunsgrēka nopostīto ēku mūri. Iļja ar šausmām pārliecinājās, ka arī kņazienes Šeļešpanskas māja nodegusi. «Ak dievsl Vai tiešām tas nav murgs?» viņš domāja, apkārt raudzīdamies. No acīm viņam ritēja asaras.

Bezpalīdzīgi klīzdams no vienām svelmējošām krāsmatām pie otrām, Tropiņins ar savām tuvredzīgajām, vājajām acīm pūlējās, bet nespēja ieraudzīt mājas paliekas. Viņš ilgi klīda apkārt kā gara, neveikla ēna, ieklausīdamies, kā gāžas jumti un sienas, un dūmos un pelnos tikko jaudādams elpot. Kādā vietā pie Spiridona baznīcas viņš nokļuva pēkšņi izlauzušos liesmu ielenkumā. Viņš pieskrēja pie kāda mūra žoga un pārrāpās tam pāri. Lēkdams zemē dārzā viņpus žoga, Iļja stipri satrieca kāju, bet sākumā nepievērsa tam uzmanību. Tomēr kāja sāka sāpēt. «Ko iesākšu, ja nevarēšu lāgā paiet?» Iļja domāja, klaiņodams pa dārzu un mēģinādams kāju ielocīt. Piepeši viņš izdzirda: kāds viņu sauca vārdā. Tropiņins nodrebēja. Starp pusapdegušā dārza liepām viņš ieraudzīja sirmu galvu, kas slējās augšup no zāles, bet, tuvāk piegājis, pazina kņazienes sētnieka Karpa bālo, brūnganiem plankumiem klāto seju. Sētnieks bija izbāzis galvu no kādas bedres.

—    Kā tu te gadījies?

—    Jau trešo dienu te slēpjos.

—    Kas šī par vietu?

—    Vai no tiesas nepazīstat? Mūsu dārzs..,

Pagalms bija pilns drupu, koki apgruzduši. Karps palīdzēja izsalkuma un tālā gājiena novārdzinātajam Iļjam ierausties bedrē, ko pats bija dārzā izracis, atnesa no dīķa ūdeni, ko Iļjam nomazgāties, paēdināja viņu ar kaut kādiem plācenīšiem un apguldīja, lai atpūšas.

—    Viss, kā redzat, nodega: māja, saimes ēkas, noliktava, — Karps iešņukstēdamies pastāstīja, — un tie ļaundari pirms ugunsgrēka visu izlaupīja, nelīdzēja pat uzmūrētā siena, un bedri arī uzgāja; Teļešovu Proška sadzēries atveda zaldātus šurp un parādīja; nu, bet jūs, jūs nu gan … Ak kungs!

Karps izgāja no pagraba un, zem svārkiem pasitis, atnesa kaut kur sadabūtu vecu kalmiku kažoku, zemnieku zābakus un tādu pašu jērādas cepuri.

—    Apģērbieties, tētiņ Iļja Borisič, — viņš teica, — ši- tajā bedrē ir drēgns. Kā jums tie nešķīsteņi nodarījuši pāri!… Mūsējās — kalpu kārtas drēbēs viņi, ja arī jūs ieraudzīs, jādomā, neaiztiks. Bet kas tad tas: kāja arī jums sāp?

Tropiņins pastāstīja, kā to sagrūdis.

—    Palieciet, kungs, tepat; kazi, atgriezīsies mūsu armija.un aiztrieks tos ļaundarus. Naktī pārsegsim pagrabu ar dēļiem; es vēl uzbēršu arī zemi virsū. Ir nu gan tas kungs mums uzlicis sodību … pasaulei gals klāt!

Iļja uzvilka atnesto kažoku, uzlika galvā cepuri, saritinājās bedres stūrī uz salmiem un, Karpa žēlabās klausīdamies, aizmiga. Nākamajā rītā Karps pastāstīja, ka vakarā uzklīduši kaut kādi zaldāti, ložņājuši te, valstīdami gruzdošos baļķus, un vandījušies ar zobeniem, sazin ko meklēdami, bet dārzā un pie dīķa tomēr nav nākuši.

Iļja divas dienas neizgāja no pagraba. No turienes viņš starp apdegušajiem kokiem vēroja, kā apkārtējos pagalmos ugunsgrēks mazpamazām dzisa. Šad tad aiz tuvīnajiem žogiem parādījās ienaidnieka nodaļas, bija dzirdami saucieni franču un vācu valodās. Patruļas, vajādamas svešos un savējos dedzinātājus un laupītājus, grāba ciet aizdomīgus gājējus. Kādu nakti netālā šķērsielā izcēlās pat bruņota sadursme. Tropiņins no sava pagraba skaidri dzirdēja, kā patruļas komandieris zaldātiem pavēlēja: «En avant, mes enfants! Ferme feu de peloton! Visez blen!» («Uz priekšu, puiši! Šaujiet! Tēmējiet labi!») Atskanēja vajātāju zalve; aiz krāsmatām iesprakšķējās atbildes šāvieni. Vairāki apbruņoti zaldāti, vāciski lādēdamies un pa ceļam izkaisīdami savu laupījumu, pārrāpās žogam un aizskrēja garām piecu soļu attālumā no bedres, kur slēpās Iļja. Bija dzirdamas balsis: «Du lleber Goti! Schwernots Kerl von Bonapart!»1 Karps uzlasīja vairākus maizes klaipus, kriju vāceli ar medu un saini ar sieviešu drēbēm. Maize un medus bija nākuši īstajā brīdī, jo pagrabā ēdamā krājumi izsīka.

Pēc nedēļas Karps paziņoja, ka pārtikas vairs nav un viņš esot nolēmis doties uz svētā Jermolaja baznīcu palūkot,- vai tur, baznīcas glabātavās, nav palicis kaut kas ēdams, un uzzināt, kas notiek citos Maskavas nostūros. Viņš pārnāca nomocījies un sapīcis.

—    Naidnieks, āre… iecēlis pilsētas priekšniecību no mūsējiem pašiem! — viņš stāstīja, atgriezies slēptuvē.

—    Ko tad iecēlis?

—    Jermolaja baznīcas psalmotājs stāstīja… Viņš arī slēpjas pagrabā zem baznīcas, viņš pazīstot jūsu žēlastību; jūsu kāzās esot piedalījies dievkalpojumā.

—    Ko tad viņš teica?

—    Par mūsu Presņas pristavu tie ļaundari iecēluši Kuz* ņeckijmosta bodnieku Marku, par pilsētas galvu — pirmās ģildes tirgoni Nahodkinu, bet viņam par palīgu paša dēlu Pavlušku. Pokrova ielā viņiem tiesas māja… Ne- krietneļi, kalpo tam antikristam! Ne tādiem kauna, ne goda…

Tropiņins atcerējās, ka ir kaut kur ticies ar uzdzīvotāju un pastāvīgo čigāniešu un spēļu namu apmeklētāju Pāvelu Nahodkinu un ka reiz kādos tautas svētkos pie Novinskas viņš pat bija paglābis puisi no nepatikšanām.

Iļja, atmiņās iegrimis, palocīja galvu.

—    Ko nu, kungs, — Karps stāstīja tālāk, — tas jau vēl nebūtu nekas; bet kāda zaimošana notiek! Ne vien baznīcas, bet pat katedrāles tie trīskārt nolādētie marodieri apgānījuši un pastrādājuši tur kauna darbus. Svēto vīru

J Augstais dievsl Nolādētais zellis Bonaparts! (vācu)

Alekseja un Filipa pīšjl izmesti uz grīdas. Erceņģeļa katedrālē salikuši savas gultas, bet Čudovas katedrālē uz svētajām kapenēm ierīkojuši ēvelsolu. Paši staigā, rizās ģērbušies, ar altāra pārklājiem apjozušies. Vēl psalmotājs stāstīja, ka esot redzējis pašu Napoleonu. Nesen viņš, ļaundaris, aizjājis tepat pa Sadovajas ielu viņiem garām; pelēks paltraks bijis mugurā, trijstūrene galvā, pats resns, ar parastu ģīmi, un tāds melnīgsnējs; ļaudis stāstījuši — tas bijis pats Bonaparte.

Iļja atcerējās, cik bezgalīgi Perovskis vēl nesen bija dievinājis Napoleonu.

—    Ko tad Bonaparts meklējis Sadovajas ielā? — viņš apvaicājās.

—    Mucis laukā no pilsētas; ļaudis stāsta — šim Kremlī esot pielaista uguns. Un galē jau nost arī tos nebēdniekus un citreiz paklusām vienkārši noslīcina.

—    Kā tad tā?

—    Tagad jau, kungs, kā dzird, no katra dīķa varot izvilkt vai nu kādu karūsu, vai kādu brašu zaldātu. Bet tas viņējais Kolinkūrs esot lādzīgs — tīri pēc cilvēka… Arī nesen jājis garām Jermolaja baznīcai, piesaucis klāt dievmaizīšu cepējas dēlēnu un iedevis puikam baltu kliņģeri. Te es arī jums, tētiņ, atnesu no turienes kartupeļus… tādi melni gan ir, neņemiet par ļaunu, pelnos cepti un bez sāls.

Iļja tīksmīgi remdēja izsalkumu ar apgruzdušajiem kartupeļiem.

XXVI

Pagāja vēl dažas dienas. Visi krājumi bija pilnīgi izsīkuši. Karps atkal devās izlūkgājienos. Arī Tropiņins pavakarē izkāpa no bedres, lai pastaigātu pa klajumiem. Kādā netālā dārzā viņš pie akas ieraudzīja ābeli, kurā karājās tuvīnā ugunsgrēka svelmē izcepušies āboli. Nojāvis vairākus, viņš sāka tos kāri ēst. Kāds piedzēris franču zaldāts, garām iedams, viņam rupji uzsauca. Klusēdams pienācis pie Iļjas, zaldāts blenza viņā, izņēma viņam no rokas ābolu, iekoda tajā un lādēdamies iesvieda atlikušo daļu Iļjam sejā. Iļju sagrāba niknums. Viņam acu priekšā viss sagriezās. Trakās dusmās viņš sakampa nekauņu aiz kakla. Sākās cīniņš. Iereibušais zaldāts veikli apstrādāja Tropiņinu ar dūrēm un gandrīz notrieca viņu no kājām.

Iļja noturējās, sagrāba zaldātu un, aizstiepis zem kokiem, iegrūda akā. Aizelsies un gluži kā nemaņā aiz satraukuma viņš tikko aizvilkās atpakaļ līdz pagrabam. Viņam neizgāja no prāta akā iesviestā francūža baiļu izķēmotā seja un gaisā pazibējušie zābaki. Karps atgriezās tukšām rokām. Baidīdamies ienaidnieku atriebības, Iļja viņam paziņoja, ka abu uzturēšanās vieta ir bīstama un tā jāatstāj, un nolēma nākošajā rītā kopā ar Karpu doties pie jaunā pilsētas galvas. Nakti Tropiņins pavadīja bezmiegā un drudžainos murgos. Viņam rādījās kaimiņu dārza apdegušās ābeles un starp tām pamestās akas melnie apglumējušie grodi. Nakts bija silta, citāda nekā īstenībā, dīvains sārts mēness apspīdēja apsvilušo liepu un bērzu galotnes, un starp kokiem viņš redzēja Kseniju nākam ar grozu, tas bija pilns ar gataviem āboliem; Koja, jau kā gadus piecus vecs puisēns, skrēja pa zāli viņai pa priekšu. Piepeši no akas dziļumiem izslējās bāls, zaļu glemu klāts slīkonis un, ar rokām ieķēries grodos, rāpās laukā no akas. Iļja nepaguva piesteigties sievai palīgā, kad slīkonis, slapjajām kājām šļakstinādams, pieskrēja un ar zobiem iekodās baiļu stindzinātajā bērnā. Tropiņins šausmās pamodās… Bedres pārsegs bija atbīdīts. Kāds rausās laukā no bedres. Iļja pazina Karpu. «Kurp viņš grasās iet?» Iļja domāja un pakāpās viņam nopakaļ. Karps lavījās uz tuvīno pagalmu, kas ugunsgrēkā nebija cietis. Skatoties no bedres, starp liepām varēja saredzēt, kā viņš uzmanīgi aizzogas līdz malējam flīģelim, kas atradās starp šķūņiem, un nometas tupus. «Ko viņš tur dara?» Iļja prātoja. Blakus flīģelim pazibēja dzirksteles. Karps laikam šķīla uguni. Pagāja vēl mirklis; iegaismojās tuvākā šķūņa savecējušā jumta stūris. Atkal nodunēja soļi. Karps skrēja atpakaļ ko nagi nes; aizdedzinātā ēka uzliesmoja. «Šis rīkojas tāpat kā tirgonis Zivovs!» Iļja nodomāja, steigšus nozuzdams bedrē, lai Karps viņu nepamanītu. «Nu es zinu, kas dedzina Maskavu.» Viņš priecājās uri arī baidījās samulsināt dedzinātāju ar to, ka redzējis viņa slepeno varoņdarbu.

No rīta Tropiņins kopā ar Karpu devās uz jaunieceltā pilsētas galvas mitekli. Pie "mājas sienas bija uzraksts: «Secours aux indigents» («Palīdzība trūkumcietējiem»). Virs parādes durvīm dižojās jauna spoža izkārtne: «Pilsētas galva». Licis sevi pieteikt Nahodkinam jaunākajam, Iļja uzkāpa augšstāvā; Karps palika pie parādes durvīm.

Pelēkā jaunmodes frakā, ar baltu šalli pār plecu Pāvels Nahodkins sēdēja pieņemamajā istabā pie galda, pratinādams kaut kādus klaidoņus, kurus bija licis šurp atvest franču izlūku komandieris ģenerālis Sokoļņickis, lai no tiem iegūtu kādas ziņas. Tropiņina zemnieku drēbes un neskūtā, ar bārdu apaugusī seja neļāva Nahodkinam viņu uzreiz pazīt. Iļja nosauca savu vārdu. Nahodkina jauneklīgā seja un tuklais skausts sasarka. Vilkdams ar spalvu pa papīru, viņš nogaidīja, līdz žandarmi aizved arestantus, sakārtoja savu šalli un piecēlās.

—    Vai re, cienītais, — viņš teica, Tropiņinā neskatīdamies, — kā nu ne, cienītais… Pazīstam jau, kungs … Ko vēlaties? Un kā tad šitādā laikā esat palikušies šeiten pat?

Iļja viņam pastāstīja, kā aizturēts, kā satriecis kāju, un lūdza izgādāt viņam un kņazienes sētniekam atļauju atstāt Maskavu.

Nahodkins nepacēla acis.

—     Bet kā gan? Kā lai to izdara? — viņš sacīja. — Mēs abi ar tētiņu esam, tā sakot, jums dikten pateicīgi, kungs… Toreiz tajos svētkos tie huzāri… un jūs mani aizstāvējāt… Bet tagad šiten ir pavisam citāda — svešzemju kārtība, nav jau mūsējie, kungs.,. Un mēs jau neesam vieni…

Pāvels padomāja.

—     Ja nu varētu tā, cienītais, — viņš ierunājās. — Viņu spiegu priekšniekam ģenerālim Sokoļņickim un tāpat viņu galvenajam intendantam ģenerālim Lesepsam vajadzīgi zinīgi kungi… Vai jūs, cienītais, visupirms neizdarītu mūsu uzvarētājiem pakalpojumu? Tas būtu īsti reizē, cienītais …

—    Kādu pakalpojumu?

—    Jūs kalpojāt teijātera būšanā un, akurāt, pārzinājāt dekorāciju mālēšanu … Pats tak arī zīmējat.

—    Un kas tad ir?

—    Viņa majestāte, tā teikt, viņējais, — Nahodkins stāstīja, — pagaidām, kā saka, šajāviet ari mūsējais am- pirators Napoleons uzdomājis, redziet, savai, akurāt, publikai teijāteri Ņikitskas ielā. Tak jau zināsiet Pozdņjakova māju? Turpat līdzās dzīvoja ari Marja Ļvovna…

—    Kāda Marja Ļvovna?

—    Nu, aktrise Mašeņka, — Pāvels turpināja, vai ta neatminaties? Tas jau bijis un izbijis.,. Tad, redz, cienītais, viņas mājoklim blakus šito teijāteri arī grib uzrīkot .., Tur jau sen notikās izrādes arī agrāk; tāda prāva zāle ar ložām, blakām ziemas dārzs. Apdegusi ir tikai skatuve, dekorācijas un aizkari.

—    Kur tad dabūsiet jaunus? — I|ja apvaicājās.

—     Mūsu kroņa teātris, kā dzird, esot nodedzis līdz pamatiem …

—    Sitai lietai viņiem atradās meistari; priekškars būs pavisam jauns, brokāta, sašūts no rizām, bet lustras vielā baznīcas kroņlukturis.

Tropiņins nespēja ticēt savām ausīm. «Ko Nahodkins tur runā? Vai viņš būtu vecticībnieks?» Iļja nodomāja. «Bet nē, tie pret ticību izturas vēl jo godbijīgāk.»

—    Un jūs kā mālētājs, — Nahodkins turpināja,

—    turklāt zinādams viņējo valodu, varētu teitan palīdzēt. Tādā gadījumā jūs apģērbs, pabaros; nu, apžēlosies un, kazi, palaidīs pavisam projām. Un mēs ar tētiņu arī pacentīsimies — un tā visnotaļ.

Tropiņins, apvaldīdams niknumu un sašutumu, klusēdams prātoja: «Vai šitas municipalitātes darbonis patiesi man palīdzēs tikt brīvībā?»

—    Vai dosiet piekrišanu, kungs? — Nahodkins no- i prasīja. i

—    Kam?

—    Palīdzēt pie dekorācijām un citur.

—    Esmu ar mieru, — Iļja nopūzdamies atbildēja.

—    Nu, tas ir prātīgi, cienītais. Dikti priecājos! Un ta- gadīt visu pēc kārtas — vispirms mēs jūs nosūtīsim pie Grigorija Ņikitiča.

—    Kas tas tāds?

—    Grāmatu tirgotājs Koļčugins no Mjasņickas ielas. I Viņš tagadīt, kā saka, ar zinātņu atbalstītāja ampiratora | Bonaparta žēlastību, cienītais, ir šeitan iecelts par galveno kvartermistru tiem, uz kuriem nekrīt aizdomas, un gūstekņiem. Tur ir ari Sokoļņickis… Tētiņ, vai jūs esat te? — Pāvels sauca uz blakusistabu.

—    Esmu, ko vajag? — no turienes atsaucās kāda balss.

Pāvels nozuda aiz durvīm un pēc pāris minūtēm atgriezās kopā ar tēvu. Pjotrs Ivanovičs Nahodkins, neliela auguma bakurētains, plikpaurains vecis ar šauru ķīļbār- diņu, bija ģērbies tirgotāja kaftanā līdz papēžiem, kājās

augsti, apspīlēti zābaki, pār plecu arī viņam bija balta šalle.

— Stājaties darbā? — viņš apvaicājās, noraudzīdamies Iļjā ar mazām, vērīgām acīm. | — Jūsu dēls tā iesaka.

— Pāvels dara prātīgi, — vecais sacīja, — visi esam di ;va rokā; nezinām, kas būs, kas nebūs. Tajā teijāterī no mūsu arestētajiem jau iestājušies vijolnieks Poļakovs un čellists Tatarinovs … Nebaidieties — gan jau te nepaliksiet… Un mēs labos darbus atminamies, cienīts kungs…

Tropiņinu un Karpu ar Nahodkina jaunākā iedotu zinu ii žandarma pavadībā nosūtīja uz Mjasņicka? ielu. Tur, I'i. parādes durvīm garā mūra mājā, kur bija apmeties «lepeno ziņu daļas priekšnieks ģenerālis Sokoļņickis, stā- v< |,i kavalērijas bruņnešu sardze. Iļju un viņa pavadoni ievuda lielā darba istabā. Te pie galdiem dokumentus kārtoja vairāki armijas un civilie rakstveži. Aiz šķērssie- iii 1,1us pie durvīm mīņājās un vaimanāja bariņš lūdzēju — sievas, ubagi, dzērāji un kropļi. Iļja cauri režģim saskati ļ.i Koļčuginu, pie kura vēl studenta gados dažu labu reizi bija pircis grāmatas. Viņš sniedza tam Nahodkina vēstuli. Grigorijs Ņikitičs ar apaļiski apgrieztiem matiem un skūtu seju, salicis rokas aiz muguras, stāvēja netālu trio aizžogojuma pie galda, kur bāls franču virsnieks ar [kumpu degunu un biezi sapomadētiem matiem, pikti badīdams pirkstu pilsētas plānā, ar tulka starpniecību izvaicāja viņu par dažām Maskavas mājām un rajoniem. Tulks bija matemātikas skolotājs, kurš slikti saprata un vēl sliktāk runāja franciski, tā ka virsnieks bija galīgi zaudējis pacietību. Ilgu laiku Iļjam neviens nepievērsa uzmanību. No iešanas viņam bija sākusi sāpēt kāja, un viņš tikai ar pūlēm varēja nostāvēt. Pēdīgi Koļčugins paņēma viņa vēstuli.

— Jūs runājat viņu valodā? — grāmatu tirgotājs priecīgs noprasīja, vēstuli lasīdams. — Lieliski, cienītais; jūs pats izstāstīsiet viņiem savu vajadzību, bet vispirms, rau, palīdziet kartē parādīt šim virsniekam, kur atrodas Paš- kova mājas. Galvenā no tām ir nodegusi, bet blakusēkās viņi grib ierīkot jaunu hospitāli un nabagmāju… Jūs brīnāties, ka es viņiem kalpoju? — Koļčugins, apkārt raudzīdamies, iejautājās. — Ko lai dara, cienītais? Tas krusts jānes… Ar varu iejūdza.

Iegājis viņpus aizžogojuma, Tropiņins sniedza virsniekam vajadzīgos paskaidrojumus un tad pastāstīja par Nahodkina priekšlikumu. Sākumā virsnieks viņā klausījās atturīgi, bet, uzzinājis, ka Iļja prot rīkoties ar otu, acumirklī pārvērtās.

—    Kaut arī esat ģērbies nabadzīgās drēbēs, — viņš sacīja, neslēpdams savu apmierinātību, — var redzēt, ka esat izglītots augstākās sabiedrības cilvēks. Sēdietiesl Nedomājiet, ka mēs esam tikai iekarotāji vien. Jūs redzēsiet, kā atplauks jūsu zeme, kad mēs to atjaunosim. Ak! Teātris! Labākā barība garam!… Es pats pēc dziļākās būtības esmu gan dziedonis, gan dzejnieks, gan aktieris, vārdu sakot, mākslinieks.

Iļjā raudzījās laipnas melnas acis; no virsnieka bālās sejas nenozuda skumīgs smaids.

—    Jā, — viņš turpināja, — jaunībā es mūsu koledžā Bordo pilsētā spēlēju ne vien Moljēru, bet arī Rasinu… Vecie labie laiki! Taču arī šeit, starp jūsu aktieriem, varu jums droši sacīt, ir īsti talanti; visi jau nav aizbēguši! O! Mēs jau esam uzaicinājuši lieliskus komiķus.

Virsnieks nosauca vairāku Kuzņeckijmosta veikalnieku, aptiekara un divu frizieru vārdus.

—    Un jūsu baletmeistars Lamirals, cik apdāvināts cilvēks! Viņš pieteicās veikt režisora pienākumus un pat iestudēt dejas… Un tad — kā gan viņu sauca? Kāds jauks kungs … Mēs vienu dienu pusdienojām kopā ar viņa brīnišķīgo ģimeni… Viņš uzņēmās izgatavot teātra piederumus… Atcerējos! — vadmalas tirgotājs Dan- kvarts… Viņam uz izkārtnes ir pat imperatora Aleksandra ģerbonis.

—    Tie visi ir jūsu tautieši, franči, — Iļja sacīja.

—    Jūs ar to gribat sacīt, — francūzis teica, — ka jums kā krievam, kaut arī jūs tik labi runājat franciski, neklājas piedalīties mūsu izpriecās? Vai ne?

—    Tieši tā, — Iļja piekrita.

—    Nieki vien, palīdziet mums!

—    Kas tad man būtu jādara?

—    Jūs protat gleznot?

—    Jā…

—    Tieši tas mums vajadzīgs. Un, ja esat ar mieru, pasakiet — ar ko es savukārt varētu jums pakalpot? Saris

Drozs ir jūsu rīcībā, — virsnieks, laipni paklanīdamies, piebilda, — septiņpadsmitā pulka kapteinis un štāba adjutants … Bet brīvajā laikā — visa skaistā, it īpaši teātra, cienītājs.

.— Esmu izsalcis, mesjē Droz! — Iļja drūmi ieminējās. — kopš vakardienas neesmu nekā ēdis.

—     Mans dievs, nemaz neiedomājos, piedodiet! Aicinu jūs pie manis! — kapteinis pieceldemiies sacīja. — Mēs abi esam mākslinieki… Ko lai dara? Kara laika ap-, stākļi… Dzīvoju tepat tuvumā, šajā pašā pagalmā; pabeigšu tikai darīšanas. Bet jūs, Ņikiča kungs, — viņš ar tulka starpniecību griezās pie Koļčugina, — apgādājiet šo kungu.,. Tropina kungu … vai es saku pareizi? … ar pieklājīgām drēbēm un apaviem no mūsu noliktavas… Ģenerālim par to ziņošu es pats…

Tropiņinu ieveda kādā būcenītī, kas bija piebāzts ar visādiem krāmiem, ieģērba franču armijas šinelī un cepurē un iedeva pavisam jaunus zābakus, droši vien pievāktus kādā izlaupītā apavu veikalā. Nākdams laukā no būceņa, viņš sastapa Karpu.

—    Vai mani, tētiņ Iļja Borisovič, atlaidīsiet? — tas apvaicājās, tikko pazinis Iļju jaunajā apģērbā.

—    Kurp tu gribi iet?

—    Satiku te vienu novadnieku, iesim rakt bietes un kartupeļus.

—    Kur jūs raksiet? Zinu gan, kur un kāpēc tu gribi iet… Pielūko, neiekrīti…

—     Dievs mans liecinieks, uz kroņa dārziem, blakus kazarmām. Pieraksim tiem neģēļiem kartupeļus, tad, kazi, arī aizlaidīsimies.

Paveicis savus pienākumus, kapteinis Drozs cauri istabām aizveda Iļju līdz plašam, uguns gandrīz neskartam kungu mājas pagalmam, kura tālākajās piebūvēs bija apmetušies kriminālās policijas priekšnieka adjutanti, kancelejas ierēdņi un jātnieku un kājnieku ziņneši. Kapteiņa miteklī, šaurā caurstaigājamā istabiņā, ar spalvu rokā un lielām brillēm uz deguna pie loga sēdēja sirms rakstvedis kareivja frencī.

—     Laiks beigt, Pjēr, ir jau tumšs! Tu maitā acis! — Drozs sirsnīgi sacīja rakstvedim, kopā ar Iļju iedams viņam garām.

—    Nedrīkst, kapteini, — rakstvedis atbildēja, nepaceldams acis no dokumentiem, — mašīna apstāsies. Ekmilas hercoga saraksti… Tikko atnesa…

—    Oho, tad nu gan pabeidz, — Drozs piekrita,

Kas tas par darbu, ja uzdrīkstu.jautāt? — Iļja ievaicājas, kad kapteinis bija savam denščikam licis atnest ēdamo un apsēdinājis Iļju pie bļodas ar aukstu teļa gaļu.

—    Ja, mori bon monsieur\ karotājam nav viegla dzīvei — kapteinis nopūzdamies atbildēja. — Bieži esmu lādējis likteni par to, ka no aktiera kļuvu par zaldātu … Un tagad mani norīko visādās izmeklēšanās… Bet šajos sarakstos ir maršala Davū gūstekņu vārdi.

Drozs skapī sameklēja pudeli un ielēja viesim glāzi vīna.

—    Ko tad pēc tam dara ar šiem sarakstiem? — Iļja apvaicājās.

—    Tos nosūta uz galveno štābu un uz šejieni zināšanai,

—    Un tas ir viss?

—    Nē, maršala kanceleja sarakstos atzīmētos sadala divās daļās. Vienā nokļūst mazāk bīstamās, parastākās personas; otrā — īpaši aizdomīgie.

—    Un kas tad sagaida vienus un otrus?

—    Pret pirmo vārdiem kanceleja parasti atzīmē: arestā vai uz darbiem; bet pret otrajiem maršals pats ar savu roku uzraksta rezolūciju: pakārt vai nošaut… Gala iznākums ir bēdīgs. Karš jokus nepazīst. Esmu sacerējis dažus dzejoļus par šo tēmu. Vai nevēlaties, lai tos jums norunāju? — viņš nosarkdams apvaicājās. — Tie ir -manis paša sacerēti dzejoļi par karu.

—    Esiet tik laipns.

Drozs piecēlās, izstiepa roku un, sērīgi noraudzīdamies viesī, it kā aicinādams to par liecinieku savām skumjām un vientulībai, maigā dziedošā tenorā norunāja elēģiju par izpostītu sarkanrīkllša ligzdu un par kliju, kas nolaupījusi tā mazuļus. Ar savu sapomadēto cekulu Drozs pats atgādināja sarkanrīklīti.

Droza balss un dzeja Iļju aizkustināja. No klausīšanās, no garšīgā ēdiena un izdzertā vīna vaigos iesitās sārtums. Tikmēr kapteiņa skaistais, kumpais deguns kļuva vēl bālāks, bet acis skumjākas. Domās iegrimis, viņš klusēdams raudzījās tālumā. Tobrīd vecais rakstvedis pienesa pār-

1 Labais kungs (/r.).

rakstītos dokumentus. Kapteinis tos pagrozīja rokās un nopūtās.

—     Jā, — viņš teica, — lielisks rokraksts, bet kam tas tiek izmantots! Vai jums Krievijā arī ir tādi meistari?

Viņš parādīja viesim kopijas, rūpīgi nolika tās uz palodzes un paziņoja, ka pats aiznesīšot tās ģenerālim, bet oriģinālus lika nosūtīt uz Kremli, uz galvenā štāba kanceleju.

—     Vai dzersi glāzīti, zini, no tās? — viņš uzrunāja rakstvedi, labsirdīgi pamezdams ar aci uz vēderaino piparu degvīna krūku skapī. — Ar tādu rokrakstu vajadzētu pārrakstīt vienīgi Šenjē vai Bomaršē …

Drozs ielēja no krūkas, ko viņš dēvēja par «bouche de leu» — «ugunsmuti»,

—    Kaptein! — rakstvedis sajūsmināts izsaucās, izstiepdams roku un noraudzīdamies viņam pasniegtajā degvīna glāzē. — Mūžam neaizmirsīšu jūsu laipnību un labsirdību!

Viņš lēni izdzēra glāzi, piedurknē noslaucīja ūsas un nokrekšķējās.

—     Tas ir dievu dzēriens! Lai piepildās, kungi, jūsu un jūsu sirdīm tuvo cilvēku vēlēšanās! — viņš noteica, iedams prom. — Kaut ari sirdij tuvie cilvēki tagad droši vien atrodas tālu projām.

Kapteinis, grūtsirdīgi sagumis, klusēja.

—    Mūsu sirdīm tuvie! — vifciš ierunājās, atvairīdams smagās domas. — Mana ģimene ir tālu prom; bet jūsējā, mans brāli mākslā? Vai esat precējies?… Kur atrodas jūsu piederīgie?

—     It nekā nezinu, — Tropiņins atbildēja, — esmu precējies, bet mana sieva aizbēga no šejienes divas dienas pirms tam, kad es nonācu gūstā… Un kas ar viņu noticis, vai viņa ir dzīva vai nogalināta, to zina vienīgi dievs…

—    Arī viņa aizbēgusi! Bet kāpēc gan? — kapteinis no tiesas brīnījās.

—     Un šie jūsu saraksti? — Iļja atjautāja, norādīdams uz rakstveža atnestajiem dokumentiem. — Kas notiktu, ja viņa nonāktu šajos skaisti pārrakstītajos sarakstos — un vēl pirmajā grupā? Jūsu bargais maršals, kā pats teicāt, taču nemīl jokus: viņš arī sievieti varētu uzskatīt par bīstamu…

Kapteinis nosarka līdz ausīm.

—    Kas jums prātā! Nieki! — viņš iebilda, — mēs neesam nedz indiāņi, nedz Ugunszemes iedzimtie; varat būt bez bažām, sievietes mēs neaiztiekam. Un varu galvot, ka šajos sarakstos neatradīsiet nevienu sievieti. Jā, mans darbalauks ir māksla, plastika. Arī es pats un manas formas ir plastiskas, vai ne? — kapteinis teica, pieceldamies un spoguļa priekšā izstiepdams savas rokas un izriezdams krūtis un plecus. — Tie nav muskuļi, vai ne, bet marmors un dzelzs. Tātad rīt es jums iedošu vēstuli Lamiralam, un jūs ar savu otu izdaiļosiet mūsu teātri. Aktieru mums, kā jau teicu, netrūkst. Bez šeit atrastajiem lieliskajiem Luī- zas Fjuzi, Birsē un apbrīnojamā komiķa Sanvē, ir uzradu- šies vēl citi, kas vēlas darboties teātrī. Turklāt, kā jūs jau droši vien zināt, ir sagūstīta kāda jūsu grāfa visa baleta trupa … comte Cheremēte ..Bet tagad, manuprāt, jādodas pie miera!… Tur jums būs gulta, es pārgulēšu te, uz lādes.

—    Es jums ļoti pateicos, — Iļja atbildēja, — bet tas jau ir par daudz, kāpēc tad tā?

—    Bez kādiem iebildumiem, kolēģi; mēs abi kalpojam mūzām, un jūs esat mans viesis.,. Liecieties gulēt, bet man jāaiznes ģenerālim dokumenti, taču vispirms aiziešu uz kanceleju; zināt, tagad uz cilvēkiem nevar paļauties, it īpaši šeit — sagrābušies pārlieku daudz kara laupījuma un neuzvedas visai kārtīgi.

XXVIII

Virsnieks izgāja. Iļja pie durvīm ieklausījās viņa soļos un steidzās pie dokumentiem, kas atradās uz palodzes. «Vai man ir tiesības tos lasīt?» viņš prātoja. «Tā taču ir nodevība, viesmīlības likumu pārkāpšana … Bet franči? Un viss šis karš?» Tropiņins pacēla dokumentus pie sveces, ātri pārlaida acis ievadam un sāka steigšus pārlūkot sarakstus. Tie bija gan īsi, gan gari. Viņu sevišķi ieinteresēja kāds pirms dažām dienām radies saraksts. Tajā pie daudzu arestēto vārdiem bija piezīmes: «dedzinātājs», «laupītājs», «spiegs». Tropiņins pārskatīja pirmo lappusi, pāršķīra lapu, izlasīja vēl vienu aili un sastinga. Izberzējis acis, viņš vēlreiz ielūkojās lapā. «Sevišķi aizdomīgo» («tr&s suspecls») persona sarakstā melns uz balta bija rakstīts: «Lieutenant Peroski»[13]. Šim uzvārdam blakus bija piezīme: «Le deserteui de Smolensk»2 , un malā, reizē aptverot vairāku personu vārdus, bija acīmredzot ar maršala Davū vecišķo roku rakstīta rezolūcija: «Nošaut» («Fusiller»),

Tropiņinam asinis saskrēja galvā. Viņš nometa papīrus uz palodzes un dažus mirkļus nespēja atgūties. Istaba ar degošo sveci, galds ar nenovāktajiem šķīvjiem, lāde un viņam piedāvātā kapteiņa gulta virpuļoja acu priekšā, un viņš pats tikko turējās uz kājām. «Perosskij — droši vien tas ir viņš — Bazils Perovskis!» Iļja ar šausmām domāja. «Bet kā gan viņu varēja sagūstīt pie Smoļenskas un kā viņš varēja aizbēgt, ja rakstīja mums vēl pēc Vjazmas atstāšanas un ne ar pušplēstu vārdu netika pieminējis šādu notikumu? Acīmredzot liktenīga, neiedomājama kļūdīšanās!» Iļja lauzīja rokas, nesaprazdams, par ko lai izšķiras, ko lai iesāk. Pateikt kapteinim, ka ir lasījis viņa slepenos dokumentus? Tad kapteinis pamatoti varēs apvainoties vai pat vēl ļaunāk — nosūdzēt viņu.

Drozs atgriezās.

—    Jūs vēl neguļat? — viņš jautāja. — Liecieties gulēt, citādi jūs mani sarūgtināsiet…

Nenojauzdams Iļjas apmulsuma īpašos iemeslus, viņš uzstāja, lai ciemiņš liekas viņa gultā, bet pats, izģērbies un palicis zem galvas šineli, apgūlās uz lādes un nopūta sveci.

Pagāja apmēram pusstunda. Istabā vēdīja patīkama rožu pomādes smarža.

—    Sakiet, kapteini, — Iļja viņu uzrunāja, manīdams, ka virsnieks vēl neguļ, — vai kādreiz gadās, ka maršala šausmīgās rezolūcijas tiek atceltas vai kāda iemesla dēļ netiek izpildītas?

Kapteinis, lēni pagriezies pret sienu, smagi nopūtās.

—    Ak vai! — viņš, brīdi klusējis, atbildēja. — Ekmilas hercogs neko tamlīdzīgu nepieļauj; pratinot viņš lēmumus raksta pats, bet kurš gan uzdrošināsies nepaklausīt viņa pavēlēm? Kaut arī jūs esat krievs, §s domāju, jūs tomēr zināsiet, un tas jau nemaz nav noslēpums, — Drozs pusbalsī piebilda, — Davū, starp mums runājot, nav cilvēks, bet īsts tīģeris …

—    Nu, bet visus jūsu dižciltīgā tīģera lēmumus taču neizpilda acumirklī, bez pārbaudes un tiesas? — Iļja runāja, cenzdamies atrast kādu cerības stariņu. — Lēmums pieņemts, teiksim, no rīta; vai tiešām tā izpildīšanu neatliek kaut vai līdz vakaram, lai ievāktu ziņas?

—    Kas noticis? Es īsti nesaprotu, — Drozs ieprasījās.

—    Es jums pateikšu, — sacīja Iļja. — Te Maskavā, kā esmu uzzinājis,- ir notverts un tiek turēts aizdomās par bēgšanu kāds mans tautietis. Varu jums apzvērēt, viņš nav vainīgs pie tā, par ko viņu tur aizdomās.

—    Kad viņš notverts un par ko tiek turēts aizdomās?

Iļja padomāja.

—    Kad viņš arestēts, es nezinu, — Iļja atbildēja,

—    bet, kā stāsta, viņu apvaino par to, ka viņš it kā dezertējis … Nu kā lai to pasaka? Ka saņemts gūstā pie Smoļenskas un no turienes bēdzis. Tas ir apmelojums. Es noteikti zinu, ka šis cilvēks līdz pat Borodinas kaujai ne reizi nav nonācis gūstā. Dieva dēļ, es jūs lūdzu, tas ir mans biedrs un draugs; ja viņš vēl dzīvs, lūdziet, lai viņu apžēlo.

—    Bet kam tad lai lūdz?

—    Hercogam, pašam imperatoram.

—    Tad gan jūs nepazīstat ne hercogu, ne mūsu imperatoru! — kapteinis izsaucās, pagriezies pret Tropiņinu.

—     Griezties pie hercoga ar tādu lūgumu būtu tas pats, kas lūgt, lai hiēna apžēlo laupījumu, ko tā tur savos asiņainajos zobos… Un imperators… Vai jums par viņu ir kaut nojausma? — kapteinis nočukstēja, pustumsā pat izslējies sēdus uz lādes. — Te mūs neviens nedzird, jūs saprotat, un es zem četrām acīm varu to pateikt… Nesen, kad Bertjē ziņoja par zaldātiem nepieciešamo, viņš teica: «Labāk, ģenerāli, nerunāsim par zaldātiem, bet par viņu zirgiem!» Viņš lai domātu par Davū eksekūcijām… Viņam prātā pavisam kas cits …

Kapteinis apklusa.

—    Bet žēl gan! — viņš pēc brīža ierunājās. — Vai viņam labāk nevajadzēja palikt Francijā, atbalstīt mākslas un literatūru? Bailes no miera, no kritikas, lūk, kas viņu pastāvīgi mudina uz jauniem kariem… Taču ne jau mums, sīkiem gariņiem, jātiesā dižens cilvēks. Bet, kamēr viņš nomierināsies, mēs, dārgais amata brāli, nodarbosimies ar teātri, vai nav tiesa? Tātad līdz rītam! — kapteinis beidza runāt, atkal apguldamies. — Dosim iespēju lielajai armijai atpūsties un kaut vai te, jūsu Skitijā, atcerēties mūsu agrākos labos, mierīgos laikus.

—    Bet es jūs tomēr gribētu lūgt, — Iļja ierunājās,

—    izdevīgā gadījumā, ja tas jūs neapgrūtinātu, painteresēties par manu draugu, kāds bijis viņa liktenis.

—    Kā viņu sauc?

Tropiņins pateica.

—    Pacentīšos, mans dārgais, — kapteinis apsolīja,

—    tikai zināt, šajos juku laikos mūsu štāba virsniekiem ir tik daudz raižu un rūpju. Viss nemaz netiek dokumentos atzīmēts.

To pateicis, Drozs apklusa pilnīgi. Istabā atskanēja viņa sākumā klusā, tad skaļā un, šķiet, pavisam bezrūpīgā krākšana. Sapnī viņš redzēja Franciju, mazo provinces teātrīti, kur bija uzstājies un cerējis nākotnē kļūt līdzīgs Talmam, nemaz nenojauzdams, ka Napoleona konskripcija viņu no aktiera padarīs par karavīru un vēlāk viņu novedīs «slepeno ziņu pārzinātāja» štābā.

«Nelaimīgais Bazils!» tikmēr domāja Tropiņins. «Droši vien viss jau galā! Tad redzi, kā tev atmaksāja tavs iemīļotais dieveklis un varonis! Magnāta, ministra dēls … Un jāaiziet bojā kā cilvēkam, ko tur aizdomās par dedzināšanu un laupīšanu! Un neviens to nēžina, nav neviena, kas aizstāvētu … Nabaga Aurora … Vai viņa nojauš, kas noticis ar viņas līgavaini? …»

Iļjam ienāca prātā sieva, nesenā dzīve klusajā ģimenes lokā. Viņam kaklā sakāpa asaras, un viņš lauzīja galvu, kā lai pats tiek prom no gūsta un izbēg no likteņa, kāds piemeklējis draugu.

No rīta pamodies, viņš ieraudzīja, ka Drozs jau piecēlies un kaut ko raksta. /

—    Te jums būs vēstule, — kapteinis noraizējies teica,

—    aiznesiet to Lamiralam, un novēlu jums vislielākos panākumus un labklājību. Bet mani diemžēl nupat izsauca pie ģenerāļa; viņš sūta mani uz izmeklēšanu kādā citā vietā. Uz redzēšanos!

—    Bet vai jūs kaut ko uzzinājāt par manu biedru Perovski? — jautāja Iļja.

—    Apvaicājos gan, — Drozs dzedri atbildēja,_— dokumentos nekas nav redzams, kaut arī es parakņājos diezgan krietni; lietu tagad ir tik daudz, tik daudz…

Kapteinis aizgāja; Tropiņins, Droza kalpotāja aprūpēts, nomazgājās, noskuvās un devās uz Pozdņakova māju Ņikitas ielā.

Režisors Lamirals, būdams jau no rita jautrā prātā, ar viņu gari nerunāja. Viņš ieveda Iļju aiz kulisēm un bez liekiem vārdiem aicināja viņu ķerties pie kādas itāliešu villas dekorāciju darināšanas. Krāsas podos un milzīgas otas jau bija sagatavotas. Iļja apsēja skoteli, izklāja audeklus uz grīdas un ķērās pie darba. Viņš nostrādāja visu dienu, muguru neatliecis. Vakarā viņu aicināja azaidā uz blakusmāju, kur mitinājās, mācījās lomas un ēda teātrim savāktie aktieri un aktrises. Tā pagāja vairākas dienas. Iļja pa šo laiku mēģināja ar saviem jaunajiem mājvietas biedriem ievadīt sarunas par gūstekņu likteni vispār un par tiem, kas nonāca Devičjepoļē pie maršala Davū. Padzirdējuši šādus jautājumus, līksmie un bezrūpīgie aktieri acumirklī apklusa un, pavērsdami acis pret debesīm, mulsi teica:

— Šausmas! Katru dienu šauj un kar bez kādas tiesas.

Drozs vēl pāris reižu atnāca aplūkot Iļjas darbu un viņu ļoti slavēja, bet tad pazuda pavisam. Viņš uz ilgāku laiku bija piekomandēts kādai komisijai citā pilsētas daļā pie Suharevas torņa. Tikmēr dekorāciju audekli jau bija gandrīz gatavi. Lamirals iestudēja jautras un, kā stāstīja, Napoleona iemīļotas operetes ar pārģērbšanos no ganu dzīves, to uzvešana kavējās tikai tāpēc, ka nebija dekorāciju. Tās bija lugas: «Martin et Frontin», «Les tolies amoureuses» un «Guerre ouverte»'. Viņš Iļjam cienīgi paziņoja, ka ir ļoti apmierināts ar tā darbu. Lamirals bija iecerējis iepīt operetē kaut ko līdzīgu mazam baletam. Bija nepieciešamas jaunas dekorācijas, pie kurām Iļja atkal nosēdēja krietnu laiku. It kā lai pārraudzītu teātri, bet, īstenībā tīkodami paamizēties ar sagūstītajām dejotājām, šurp brauca dažādi franču varasvīri, starp tiem ari pats karalis Mirats. Pie Iļjas visi bija pieraduši un viņam uzticējās. Viņš nolēma to izmantot un reiz lūdza režisoram atļauju apciemot Drozu. Lamiralam bija ar Drozu kārtojams arī kāds neatrisināts teātra jautājums. Viņš ar Iļju sūtīja vēstuli Drozam, bet, lai iešana uz Suhareva torni būtu drošākā, sadabūja viņam no komandanta aizsardzības rakstu. Tas notika kādā vakarā septembra beigās. Tajā dienā aktierus atkal bija apciemojis Mirats, un Iļja kļuva par aculiecinieku tam, kā viņš lakstojās ap smuidro, melnacaino dejotāju Lizu. Par atbildi visām kronētā meitu mednieka laipnībām nepiekāpīgā dejotāja, nikni žņaudzīdama dūres un raudādama, atbildēja:

—    Kaut tu sapūtu, tpū, velna valbaci! Liec jel mani mierā!

Karalis, viņu nesaprazdams, vēlīgi smaidīja.

Laiks bija auksts. Netālu no Suhareva torņa Tropiņins Dārza ielā panāca kādu jaunu franču rekrūti no Elzasas. Šis vācu tautības zaldātiņš soļoja ar somu un šauteni plecā, gurdi raudzīdamies apkārt un it kā meklēdams ceļu. Iļja uzsāka ar viņu valodas un uzzināja, ka rekrūti no Kremļa sūta ar dokumentiem uz Lefortovu, kur pilī bija iekārtots franču galvenais hospitālis.

—     Un kurp jūs iedams? — Iļjam apvaicājās sārtvaidzis elzasietis ar gaišiem matiem un bedrītēm vaigos.

—    Es arī uz to pusi, — Tropiņins padomājis pavēstīja.

—    Lieliski, kungs, būs jautrāk, ejam… Bet es, kā redzat, esmu mazliet nomaldījies un pamatīgi piekusis… Nav gluži lāgā; zirgi sprāgst kā mušas rudenī — un nu visur jāiet kājām… Jūs esat štābinieks, vai ne?

—    Jā, izsūtāmais, tāpat kā jūs.

—    Bet jums zābaki tā kā jaunāki.

—    Apbalvojums.

—    Lieliski, arī mēs tādus izpelnīsimies šito čabatu vietā, — zaldāts noteica, uzmezdams acis saviem nodriskātajiem, ar aukliņām apsietajiem zābaķeļiem.

Jaunie paziņas tērzēdami pagāja garām Basmannajas ielai un, šķērsojuši Vācu ielu, nokļuva viņpus Jauzas. Jau bija stipri satumsis. Tropiņins puskrēslā norādīja ceļabiedram uz Lefortovas ēku apgaismotajiem logiem. Aiz pils dārza un Pētera-Pāvila baznīcas pie Zīlīšu strauta, kā viņš zināja, atradās Vedenskas ārpilsētas kapsēta. Šīs vietas Iļja atcerējās, jo studiju gados bija te dažu labu reizi apciemojis kādu biedru.

—     Nu, draugs, vai jūs arī neienāksiet kopā ar mani hospitālī? — zaldāts apvaicājās, seju slaucīdams. — Tur mani apsolīja pacienāt ar buljonu un vīnu, kas domāts tiem, kuri atveseļojas… Stāsta, garšojot lieliski, īpaši kad esi noguris …

—    Nē, labāk pavadiet mani tur līdz tai baznīcai, — Iļja teica, paraudzīdamies apkārt, — ir jau vēls, un kaut ari esmu štābinieks, tomēr ieroča man nav; kopā ar jums būtu drošāk! … Tur, kā dzird, laupot marodieri…

—    Labprāt. Bet dīvaini gan, — zaldāts brīnījās, — es jau reiz te biju un pat pie tās baznīcas; tur vēl nesen atradās artilērija. Bet tagad visapkārt ir tik kluss, liekas, es te eju pirmo reizi; paldies, ka pavadījāt, es, vai zināt, esmu tuvredzīgs, un apkārtne man lāgā nepaliek prātā.

—    Man jātiek pie artilēristu komandiera, — lija mierīgi atteica.

—    Jauki, ejam!

Zaldāts un Iļja devās uz Pētera-Pāvila baznīcu. Netālu no tās viņiem uzsauca ņaktssardzes patruļnieks. Gājēji atbildēja, ka iet dienesta darīšanās.

—    Uz kurieni?

—    Uz baznīcas ēku, — Iļja atbildēja.

—     Kāda velna pēc tik vēlā stundā? — jātnieku grenadieris noņurdēja, pustumsā piejāja abiem klāt un, seglos sēdēdams, viņus nopētīja. — Kur lienat? Tajā biežņā blandās kazaki; atņems šauteni un aplaupīs, ja negadās vēl ļaunāk.

—    Nemaz nebēdā, draugs, mēs esam divatā! — Iļja droši atteica, slādams tālāk pa lipīgiem, slideniem dubļiem klāto šķērsielu, kas veda gar dārzu. — Neesam nekādi vakarējie.

—    Lieciet aiz auss, ka tur jau vedeti1 beidzas.

XXIX

Pagājuši garam hospitālim un šķērsojuši klajumu, abi gājēji nonāca pie baznīcas žoga. Visapkārt valdīja nāves klusums. Vējš šalca gar baznīcas žogu augošo bērzu galotnēs.

—    Nu, mans mīļais, ejiet atpakaļ, es jūs panākšu vai arī uzmeklēšu hospitālī, — Iļja sacīja zaldātam, tajā pašā laikā domādams: «Varbūt izraut viņam no rokām šauteni un nodurt viņu te vienu pašu, lai bēgšanai būtu mazāk šķēršļu?»

—    Bet pie kā tad jūs ejat? — zaldāts prasīja Iļjam, ar izbrīnu pārliecinājies, ka ne pie baznīcas, ne arī aiz tās nav redzama artilērija, kas nesen vēl te bija atradusies.

1 Ienaidniekam vistuvākie kavalērijas posteņi (Ir.). 140

— Vai ari, — viņš iesmējās, — jūs ejat kādā uzdevumā pie miroņiem?

«Vai nodurt?…» Iļjam atkal uzmācās doma. «Ko tad, ja viņš visu apjēdzis un padod ziņu sardzes patruļniekiem?»

Zaldāts tobrīd bija nolicis šauteni un kārtoja auklas ap zābakiem. Iļja vilcinājās.

«Nē,» viņš izlēma, «ej vien laimīgs, lādzīgais baltma- tainais vācletēn; tu šī ļaundara karapulkos esi nonācis pret savu gribu, dievs ar tevi!»

—     Vai tiešām neredzat? — viņš mierīgi teica. — Lūk, kur starp kokiem ir mājiņa; ugunis nodzēstas; komandieris droši vien guļ, bet sargzaldāti ir nomodā; no šejienes tos nevar redzēt… Es pamodināšu to, kurš man vajadzīgs, atdošu dokumentus un vēl panākšu jūs.

—     Uz redzēšanos; tā patiešām ir! Esmu tik tuvredzīgs, ka dažreiz domāju: aiz kam gan tādu aklu vistu vajadzēja ņemt rekrūšos? Pie viena apjautājieties saviem artilēris- tiem — vai mūs galu galā drīz laidīs mājās? Varbūt viņi ko zina,; un piesargieties, ka jūs nenošauj kāds sargzaldāts.

—    Katrā ziņā apjautāšos un būšu piesardzīgs.

Zaldāts devās atpakaļ. Iļja ieklausījās viņa soļos, piesardzīgi pagāja garām baznīcai, nogūlās aiz žoga un sāka klausīties. Vējš te pieklusa, te atkal iešalcās, šūpodams koku galotnes. Pa labi un pa kreisi no šejienes līdz pat Zīlīšu strauta krastam ieskanējās sargzaldātu ķēdes sasaukšanās. Aizmugurē pār pilsētu plandīja blāzma. Plašas liesmas apņēma visu apkaimi Basmannajas pusē, kur viņš pavisam nesen bija gājis.

«Vai tiešām man laimēsies tikt cauri ienaidnieku līnijai?» Iļja domāja, drudžaini drebēdams. «Vai man patiesi izdosies neprātīgā bēgšana, ko esmu uzsācis? Nē, elzasieti var apturēt un apprasīties, kur palicis viņa pirmītējais ceļabiedrs; sargzaldātj. sapratīs, ka ir apmānīti, un steigsies mani meklēt… Ātrāk, ātrāk uz priekšu …»

Tropiņins pielēca kājās. Saliecies viņš sāka līst, tad metās skriet, pats nezinādams, kurp. Pa tumsu klupdams grambās un iebrizdams peļķēs, viņš atjēdzās līdz ceļiem iestidzis ciņainā dūksnājā. Tas bija Zīlīšu strauta krasts. Iļja ielīda garajā zālē, sameklēja kaut cik sausāku vietu un nolēma tur gaidīt rītu. Kāja atkal sāka smelgt.

«Nekur es netikšu,» viņš domāja, «veltīgs sapnis! Mani noķers, sagrābs un aizvedīs atpakaļ; un tad varbūt atklāsies arī tas notikums pie akas … Dievs, dod man spēkus, ļauj man dzīvot manai likteņa varā pamestajai ģimenei par laimi un tev par slavu!»

Pagāja vairāk nekā stunda. Tālīno ugunsgrēku atblāzmā nakts šķita vēl jo drūmāka. Tropiņins ieslīga drudžainā snaudā. Labajā pusē aiz krūmājiem šķita pavīdam kaut kas gaišs.

«Vai tiešām jau aust gaisma?» viņš nodomāja, paslie- damies pāri zālei.

Visapkārt vēl valdīja tumsa. Tikai strauta ūdeņus un daļu tuvējās birzs apspīdēja cauri mākoņiem izspraucies mēness. Iļja zināja, ka viņpus strauta blakus birzij atrodas Vedenskas kapsēta, bet tālāk sākas grava, biezs mežs un lauki.

«Tagad īstais laiks!» viņš pats sev sacīja, izģērbās, iebrida ūdenī, turēdams virs galvas drēbes un apavus, un, ar kājām pamazām taustīdams staigno gultni, virzījās uz pretējo krastu. Vairākas reizes viņš klupa un paslīdēja, un tikko neizmeta no rokām drēbes. Strauta vidū ledaini saltais ūdens sniedzās līdz kaklam. Tad ūdens kļuva seklāks. Iļja pagāja vēl dažus soļus un, pie visām miesām drebēdams, izkāpa viņā krastā. Kaut cik noberzies ar zāli, viņš apģērbās, apāvās un līšus virzījās uz kapsētu. Mēness pazuda. Iļja līda labu laiku; beidzot viņš netālu pamanīja kokus un kapsētas krustus. Aizelsies un kustību sasildīts, viņš starp kapu kopiņām pieplaka pie zemes un sāka pārdomāt, ko darīt tālāk. Tā viņš nogulēja ilgi. Sarg- zaldātu saucienus te vairs nevarēja dzirdēt. Atkal bija kļuvis gaišāks.

—    Nē, līdz ausmai jātiek no šejienes prom, — Iļja pats sev teica, — jātiek kaut līdz tuvākajam mežam.

Viņš piecēlās un uzmanīgi paspēra dažus soļus. Pa labi starp kapiem kaut kas iečabējās. Iļja nodrebēja un ar šausmām sāka vērot.

Dažu soļu attālumā no viņa, pa pusei mēness apspīdēts, no tumsas iznira garš, bārdains vīrs noskrandušā garīdznieka apakštērpā. Arī svešais likās apmulsis. Ieraudzījis franču kareivja šineli un formas cepuri, viņš ilgi nespēja izteikt ne vārda.

—    Vai esi ienaidnieks vai draugs? (Utrum hostis, an amicus es?) — svešais zemā drebošā basā ierunājās latīņu valodā. — Paraugies un apžēlojies! (Respice et parce!) — viņš žēli piebilda, norādīdams uz bērnu, kas gulēja zālē pie viņa kājām.

«Acīmredzot kapsētas garīdznieks!» Iļja priecīgs nosprieda. «Viņš domā, ka esmu francūzis.»

—    Nomierinieties, tēvs, es arī esmu krievs, — Iļja atbildēja, — un tāds pats nelaimīgais kā laikam arī jūs! Mani sauc Iļja Tropiņins.

—    Bet es esmu diakons Sava Skorcovs no Kudrinas, un tas ir mans radu bērns! — nepazīstamais sacīja.

—     Drausmīgi pat stāstīt, ko esmu pārdzīvojis. Laupītāji nodedzināja manu māju — ak dievs, tas vēl nebūtu nekas; atņēma visu mantu — arī to var pārdzīvot: kails esmu pasaulē ienācis, kails arf palicis. Bet viņi aizveda manu sievu, kamēr es nebiju mājā… Poļa, Poļečka, kur gan tu esi? — diakons iešņukstēdamies klusi nobeidza.

Saņēmis galvu rokās, viņš noslīga uz kapa plāksnes. Viņa pleci pa brīdim nodrebēja. Bērns pamodies bailīgi noskatījās uz tēvoci un iepretī stāvošo Iļju.

—     Kad jūs ieraudzīju, — diakons teica, — nu, es nodomāju, pēdu dzinēji, viņējo patruļa, atkal esmu šiem nagos, kā likts… Un tad jūs cēlāties un nācāt taisni pie manis… Kā redzat, dvēsele dažureiz ir nespēcīga, kaut augumā esmu kā Samsons… Un kaut arī esmu dieva kalps, es visu viņu ļaundarību pēc, vai zināt, varētu viņiem brukt virsū ar nazi.

Tropiņins pastāstīja, kā viņam klājies gūstā.

—    Man neklājas zvērēt, jūsu labdzimtība, — diakons Sava teica, — to es pats zinu! Tomēr es nozvērējos… Sievu es izmeklējos pa visiem viņu perēkļiem, izstaigājos, iesniedzu lūgumus viņji priekšniecībai un maršaliem — šie vēl smejas. Tad es paņēmu šito man uzticēto bāreni, izslapstījos šodien pa sakņu dārziem laukā no pilsētas, domāju nonākt Andronija klosterī, bet apmaldījos un nu atrodos te. Lai dievs dod tikt līdz savējiem, atdot puišeli viņiem. Gan tie briesmoņi pieminēs Savu.

—    Uz kurieni jums jāiet, diakona tēv?

—    Uz Kolomnu.

—    Man arī uz to pusi, uz Rjazaņu: mana ģimene atrodas Moršanskas apriņķī.

—    Tad nu, kungs, netērēsim laiku, — diakons sacīja,

—     ja jums labpatīk, dosimies ar dieva palīgu ceļā, visi kopā, liekas, jau sāk svīst gaisma.

Ceļinieki šķērsoja lauci un nozuda mežā. Viņi ilgi gāja uz priekšu pa koku un krūmu biezokni. Rīts viņiem uzausa pie noras, kurā atradās pamesta mežsarga būda. Gājēji apmeta tai līkumu un nolēma atpūsties pie ezeriņa meža biezoknī. Izrādījās, ka diakonam ir daži sausiņi. Viņi ieēda, padzērās un, baidīdamies sastapties ar ienaidniekiem, nosēdēja turpat līdz saules rietam. Sava pastāstīja IJjam, ka beidzis mācības seminārā, dažus gadus bijis Cudovā par koristu, tikai pavasarī apprecējies un pagaidām bijis iecelts par diakonu, kamēr radīsies garīdznieka vieta. Atceroties sievu, viņa bēdas bija neizsakāmas. Viņš apgalvoja, ka, tiklīdz nodošot radu bērnu piederīgajiem, esot gatavs ņemt šauteni rokā un doties pret ienaidnieku; varbūt viņu pieņemšot zemessargos. Vakarā ceļavīri atkal sāka soļot, gāja visu nakti un nākamajā rītā priecīgi saklausīja suņu rejas. Netālu aiz meža viņu acu priekšā parādījās ciemats. Kas tajā mitinājās? Savējie vai svešinieki? Viņi izgāja uz Vladimiras ceļa.

XXX

Stāvēdams maršalam Davū iepretim bargās pratināšanas laikā, Perovskis beidzot apjēdza un saprata svarīgos un liktenīgos vārdus, ko par viņu sacīja hercoga adjutants Olivjē.

—    Sis kufigs, — Olivjē godbijīgi teica, — es to atceros skaidri un noteikti, ir jaunāks un mazāka auguma nekā tas gūsteknis, par kuru vaicā jūsu gaišība.

Perovskim acīs šķita iemirdzamies vesels saules staru kūlis; no krūtīm novēlās smacējošais drausmu slogs. Viņš ar piepūli ievilka elpu, cenzdamies nepalaist garā:n ne vārda no tā, ko viņa negaidītais aizstāvis sacīja tālāk.

Bazilam par pārsteigumu, arī maršala seja noskaidrojās. Tā vairs neizskatījās tik drūma un nežēlīga.

—    Jūs jau atkal murkšķat, — hercogs sacīja adjutantam, it kā gribēdams atvairīt uznākušo labvēlības uzplūdu, — jums taču mute, velns lai parauj, mūžīgi it kā nenorītas biezputras pilna …

—    Tas gūsteknis, jūsu gaišība, — Olivjē sacīja tikpat godbijīgi un padevīgi, — bija galvas tiesu garāks par šo kungu … Es viņu redzu kā šodien.,, Viņam bija grumbaina seja un dzimumzīme uz vaiga,.. Viņš gāja gāzelēdamies. Un ja jūs, — Olivjē turpināja nobālēdams un balsij ietrīcoties, — nevēlaties man ticēt, esmu ar mieru dalīties ar šo gūstekni likteni, kāds to sagaida.

— Diezgan! … — Davū asi pārtrauca. — Jūsu augstsirdība nevienam nav vajadzīga; bet jūs, — viņš uzrunāja Perovski, — kā redzat, esat glābts aiz mana padotā žēlsirdības … Varat tagad doties pie citiem saviem biedriem.

Perovskis dažus mirkļus nostāvēja nekustīgi, vērīgi nolūkodamies uz Davū, kurš acīmredzot bija apmierināts gan ar savu lēmumu, gan gūstekņa apmulsumu. Nepakla- nījies un nebildis ne vārda, Bazils apgriezās un grīļodamies devās uz durvīm. Viņš tikko apjēdza, kā viņu vēlāk izveda uz lieveņa, norādīja uz dārza vārtiņiem un nodeva sardzei, kas apsargāja gūstekņu mitekli.

Maršala arestanti tika turēti nepabeigtā koka piebūvē, kurai bija dakstiņu jumts, bet vēl trūka gan grīdu, gan krāšņu.

Bazils jau iztālēm sadzirdēja ieslēgto cilvēku dziedāšanu un balsu murdoņu. Te atradās uz ielām aizturēti un no Maskavas bēgot notverti tirgotāji, kalpi, par laupīšanu un dedzināšanu aizdomās turēti melnstrādnieki, divi trīs ierēdņi un dažas militāras un garīgas personas. Arestantu vidū Perovskis pamanīja arī resno Batašova māj- zini Maksimu; tas, Bazilu ieraudzījis, apraudājās. Vienkāršie ļaudis īsināja sev laiku, strādādami frančiem šādus tādus darbus un gādādami sev ēdamo, bet, izkaulējuši no frančiem degvīnu un iedzēruši, dziedāja sērīgas dziesmas. Tā piebūves puse, kur pulcējās muižnieki, garīdznieki un tirgoņi, bija patīkamāka un klusāka. Vairums ieslodzīto šeit sēdēja klusi un drūmi, galvas nokāruši, vai arī pusbalsī sprieda, cik drīz beigsies karš un viņu gūsts. Te Bazils uzzināja, ka Napoleons, tīkodams sacelt kājās vecticībniekus, ieradies viņu apmetnē Preobraženskā un nesen ataicinājis pie sevis uz pili Dmitrovkas dāmu apģērbu tirgotāju Oberu-Šalmē un ka šī «oberšeļma»[14], kā viņu dēvēja maskavieši, kopā ar imperatoru spriedusi par brīvības pasludināšanu zemniekiem.

Perovskis redzēja, ka piebūvē, viņam ierādītajā kaktā, vajadzēs gulēt uz kailas zemes. Te viņam savu palīdzību piedāvāja vienmēr jautrs liela auguma sārtvaidzis, kuru sauca par Seņku Kudiniču. Sis, kā Bazils uzzināja, kādas grāfienes sulainis ar rudiem, sprogainiem matiem un pelēkām smejošām acīm bija apmeties vienkāršo ļaužu pusē un tur apbrīnojami skanīgā balsī mēdza uzsākt kopējas dziesmas. Viņš, Bazilā labsirdīgi noraudzīdamies, bez kādas lūgšanas sanesa viņam no dārza sausas lapas, saplūca zāli un no tām veikli sakārtoja viņam guļvietu. Zibinādams baltos, kā no ziloņkaula darinātos zobus un tērgā- dams: «īsts buduvārs! Tikai rītasvārku un tupelīšu trūkst; jūsu žēlastība aizmigs kā uz pēļa!» — viņš pat noslaucīja un nokaisīja ar smiltīm guļvietas apkārtni. Ar viņu runādamies, Bazils uzzināja, ka Seņkam ir iecerētā — viņa grāfienes istabmeita Glaša, un pēc Seņkas lūguma uzrakstīja tai no puiša vēstuli.

—    Bet kā tad tu viņai vēstuli nosūtīsi? — Bazils ievaicājās.

Seņka atteica:

—    Mūžam jau te nesēdēsim; kas zina, varbūt rāsies iespēja! — un noglabāja vēstuli aiz zābaka stulma.

Pirmās dienas pēc nokļūšanas dārza piebūvē Perovskis, tāpat kā pārējie gūstekņi, konvoja pavadībā gāja uz apkārtējiem sakņu dārziem gar Maskavas upi novākt kartupeļus, kāpostus un citus tad vēl neizlaupītos dārzeņus. Gūstekņus laida ari uz gaļas izdales vietu, proti, uz kautuvi, kas bija ierīkota turpat netālu, Presņā, kādā šķērsielā, kur viņi palīdzēja frančiem kaut un dīrāt lielās armijas furažieru atvestās govis, vēršus un darbam nederīgos zirgus, pie kam gūstekņiem tika atmesti dažādi gaļas atkritumi un iekšas. Šādos gājienos visus it īpaši uzjautrināja Kudiničs ar savām dziesmām un delverībām. Tomēr šis pārtikas avots drīz vien apsīka. Franču krājumi bija stipri sarukuši. Gūstekņu uzturam vairs tika atvēlēti vienīgi sausiņi un putraimi.

Reiz — nedēļas divas pēc Bazila nometināšanas Miļukova fabrikas dārza piebūvē — viņš ievēroja pie Davū mītnes neparastu kustību un rosmi. Bazils noprata, ka franči gatavojas kaut kam sevišķam. No dārza varēja saskatīt, kā pie mājas, kurā bij"a apmeties maršals, šaudījās adjutanti, pagalmā skraidīja ziņneši un kaut kurp auļoja jātnieki. «Dodamies ceļā, dodamies ceļā!» arestētie priecīgi sacīja cits citam. «Laikam franči nolēmuši mūs apmainīt un sūtīs uz priekšposteņiem.»

Bija septiņpadsmitā septembra rīts. Krievu gūstekņus izveda no viņu mitekļa, pārskaitīja un veda prom, taču nevis uz Rogožas vai Serpuhovas, bet gan uz Dorogomi- lovskas vārtiem. Te viņi ieraudzīja vēl vairākus simtus citu gūstekņu, kas līdz šim bija turēti citās Maskavas vietās. «Uz kurieni jūs ved?» hercoga Davū gūstekņi taujāja biedriem. «Nezinām …» Piejāja resns noraizējies ģenerālis. Viņš aši pārlaida skatienu gūstekņiem un deva zīmi. Norībēja bungas, daļa konvoja nostājās gūstekņu kolonnas priekšā, daļa — aiz tās. Atskanēja komanda, un visi sāka virzīties uz veco Smoļenskas ceļu. «Mēs taču atkal ejam uz Možaisku,» gūstekņi prātoja, «vai tiešām franči atkāpjas?» Vieni priecājās, citi klusēdami nopūtās.

Kolonna nosoļoja verstis desmit. Perovskis vēroja raibo pūli, kas kustējās viņam blakus un priekšā. Divi gūstā krituši krievu virsnieki šajā kolonnā vēl brauca karietē, kas piederēja vienam no viņiem, aicinādami tajā biedrus, kas ceļā atpalika. Ari Bazilam laimējās vairākus gājiena posmus nobraukt kopā ar viņiem. Viņš priecājās un brīnījās par šādām priekšrocībām, redzēdams, ka arī citiem gūstekņiem, sulaiņiem un tirgotājiem, kurus franči bārdu dēļ uzskatīja par pārģērbtiem kazakiem, uzraugi neliedza vienu otru brīvību. Izrādījās, ka tirgotājiem ir rezervē ēdamais un pat tējkannas medus dzēriena vārīšanai. Bet dažādu kungu saimes ļaudis, to vidū arī Batašova Maksims un Seņka Kudiničs, vēl soļoja paši savās frakās, livrejās, stulmu zābakos un pat ar tresotām un spalvu pušķiem rotātām cepurēm galvā. Tomēr priekšrocības drīz vien izbeidzās. Pirms kādas atpūtas reizes garais bakurētainais konvoja priekšnieks ar plakanām krūtīm un sieviešu mantiļu uz pleciem, piegājis pie virsniekiem, kas brauca karietē, klusēdams paņēma vienu no viņiem aiz rokas un izvilka pa durtiņām laukā, tad arī otru, un, kopā ar savu palīgu mierīgi iekārtojies ekipāžā, tās saimniekus tur vairs iekšā nelaida.

Viņi nogāja vēl dažas verstis. Naktij tuvojoties, sāka līt un pūst ass, salts vējš. Atpūtas vietā visi neganti pārsala. Mazā gaismiņā pamodināts, Bazils ieraudzīja, cik gausi miglainajā rīta svīdumā kolonna cēlās kājās un stājās tālākajam ceļam. Gūstā nonākušajiem sulaiņiem livreju un cepuru vairs nebija, un vairums no viņiem brida pa dubļiem pusizģērbti un basām kājām. Sīkais, saltais lietus nemitējās. Bazilam sala, kaut ari viņš bija cerējis kustoties sasilt. Bet, kad kolonna tuvojās kādam tiltam, konvoja feldfēbelis pie uzejas uz tilta Bazilu apturēja un, licis viņam apsēsties ceļmalā, laipni novilka viņa stipros zābakus un, plaukšķinādams pa tiem ar roku un slavēdams tos, rūpīgi uzvilka sev kājās, bet Bazilam iedeva savas izavas. Bazils, vairīdamies no vēl nekaunīgākas varmācības, nolēma to pagaidām paciest. Viņš soļoja tālāķ, aptinis viņam atstātos nodriskātos apavus ar šādām tādām skrandām. Arī Batašova mājzinis, kurš pirmajā gūsta dienā bija Perovski tik viesmīlīgi mielojis, soļoja tikai autos vien.

—    Tev arī novilka zābakus? — Bazils viņam apvaicājās.

—    Novilka, — Maksims vienaldzīgi atbildēja.

—    Bet pasaki atklāti, tikai tāpat zem četrām acīm: vai toreiz, atceries, kad jūsu mājā bija apmeties Mirats, tu pats aizdedzināji jūsu ēkas?

Mājzinis pameta acis apkārt un padomāja.

—    Es, — viņš nopūzdamies atzinās.

—    Kurš tev deva tādu padomu?

Maksims paslēja roku gaisā.

—    Rau, viņš, — Maksims sacīja, norādīdams uz debesīm, — un vēl grāfs Fjodors Vasiļjevičs Rastopčins; viņš bija ataicinājis pie sevis vienu otru no mūsējiem un slepus piekodinājis: tiklīdz ienāks tie ļaundari (vai saprotat, puiši?), tā sāciet ar manu māju Lubjankā. Mēs tad dedzinājām ari …

Lietu drīz vien nomainīja sals. Ceļš pārklājās ar apledojušiem dubļu kukuržņiem. Nomocītie, izsalkušie gūstekņi ar basām savainotām kājām sāka atpalikt un bieži pakrita uz ceļa. Tos cēla augšā ar laidņa sitieniem. Atpūtas brīži kļuva ilgāki. Konvoja virsnieki kļuva vai traki aiz dusmām. Tad sākās labi zināmās nekrietnības: franči, ne vārda neteikdami, šāva nost slimos un atpalikušos krievus. Kā Perovskis ievēroja, to parasti darīja, pustumsā ceļot kolonnu augšā no naktsguļas. Pirmoreiz izdzirdis atsevišķos spalgos šāvienus kājās pieceltās un atkal gājienu uzsākušās kolonnas aizmugurē, Perovskis kādam no tuvumā soļojošiem sargzaldātiem iejautājās, kas tur īsti notiek. Zaldāts, sadrūmis, plecus paraustīdams, atbildēja: «Jūsu bēdubrāļu nakts maltīte!» («Soupe de minuit de vos conlrēres!»)

Šīm skaņām atkārtojoties, Perovskis nodrebēdams ar šausmām sāka noraudzīties uz savām basajām lupatās ievīstītajām pēdām. «Ak dievs!» viņš domāja. «Vai tālu tas brīdis, kad sāks sāpēt arī manas nabaga nogurušās kājas? Tāds pats liktenis, tāda pati nakts maltīte sagaida arī mani!» Tādos brīžos viņš izvilka uz krūtīm paslēpto Auroras doto svētbildīti un dedzīgi lūdza dievu.

Kādā naktsguļas vietā Bazils, ieraudzījis tumsā uzliesmojam atsevišķas uguntiņas un izdzirdis pazīstamos, liktenīgos šāvienus, nenovaldījās un pārmetoši uzrunāja konvoja priekšnieku.

—     Kā gan jūs, kaptein, varat pieļaut tādu necilvēcību? — viņš teica. — Maniem biedriem atņēma ekipāžu, man novilka zābakus; to vēl var saprast — tās ir stiprā tiesības… Bet vai tiešām jums ir pavēlēts izdarīt šīs slepkavības?

—    Tā ir imperatora griba, — konvoja virsnieks skarbi atbildēja.

—     Ar ko gan var attaisnot tādu zvēriskumu? Un, piedodiet, vai gan tas ir labāks par indiāņu kanibālu atriebību, kad tie apēd savus neaizsargātos gūstekņus?

Virsnieks, kārtodams apkakli, kas viņam spieda vaigus, pašķielēja uz Perovska nožēlojamajiem apaviem.

—     Paklausieties! Jūs izsakāties nepieļaujami asi, — viņš bargi atbildēja, — piesargieties! Jo vairāk tādēļ, ka jebkuru no jums, tajā skaitā arī jūs, var piemeklēt tāds pats liktenis.

Viņš brīdi cieta klusu.

—    Galu galā jūs mums pārmetat varmācību, — viņš secināja, — bet paši esat pie visa vainīgi; .jūs bez apdoma nodedzinājāt savas sādžas un pilsētas; hospitāļu un aptieku jums nav. Pasakiet — kur tad lai mēs liekam jūsu pašu vārguļus un slimos? Atstāt jūsu partizāniem? Pazemīgi pateicos! Jūs visai labi saprotat, ka nevarīgie un slimie atspirgs un vēlāk nodarīs mums neizmērojamu ļaunumu. Varmācība ir nenovēršama katrā karā. Un jūs paši pie visa esat vainīgi…

Vētrā un salā gulēdams uz sasalušās zemes un jo tālāk, jo biežāk dzirdēdams drausmīgos šāvienus, kas atkārtojās ik dienas, Perovskis ar šausmām atklāja, ka arī viņam kājas sākušas sāpēt un tūkt. Viņš baidījās aizmigt, lai miegā tās nenosaldētu. Iegrimis īsā, nemierīgā snaudā, ..viņš bailēs lēca augšā un staigāja, cenzdamies kustēties un sasildīties.

Gūstekņu kolonna pagāja garām Možaiskai un nonāca pie Borodinas. Pirms piecdesmit divām dienām Perovska klātbūtnē te bija dārdējuši tik daudzi lielgabali un tik daudzi bija krituši un ievainoti. Netālu no šejienes, no Novosjolovkas sādžas Bazils pirms trīsarpus mēnešiem bija devies uz armiju tik laimīgs un tik gaišu cerību spārnots.

Iestājās atkusnis. Bija auksts, vējains vakars. Atkal sāka sijāt lietus. Pārsalušie gūstekņi un viņu pavadoņi bija priecīgi par atpūtas vietu, apgūlās kādas sādžiņas apdegušajos gruvešos netālu no lēzena pakalna, kura sānos un pakājē vēl mētājās ļoti daudz nenovāktu līķu un beigtu zirgu. «Ak dievs!» izsaucās sagūstītais krievu virsnieks, kam bija atņemta kariete. «Skatieties, es pazīstu … Tā taču ir Rajevska kurgāna baterija!» Bazils atcerējās Napoleonu, kurš kopā ar svītu baltā zirgā bija auļojis šurp.

Tiklīdz gūstekņi apgūlās, bara vidū piepeši atskanēja nebēdnīga dejas dziesma. Pārējie tajā klausījās, visi kopā smiedamies. Dziedāja jautrais lamzaks Seņka Kudiničs. Pasviezdams rokas augšup un skatīdamies uz savām kājām, viņš dejoja un dziedāja līdzi:

Tup pūcīte krāsnaugšā, Spāmus taktī plivina; Kājiņas iet tipu-tap, Plaksti vārstās klipu-klap.

Seņka laikam ar kājām un plakstiem darīja to, par ko dziedāja, jo klausītāju smiekli nerimās.

Perovskis šausminādamies klausījās sulaiņa delverībās. Viņš attina lupatas no savām pēdām, pacēla kājas uz augšu un ieraudzīja, ka tās no ceļgaliem līdz pēdas apakšai klāja noberzumi, bet vietām pat brūces. Todien viņš jutās ļoti izsalcis un gauži nopriecājās par pussapuvušu sīpolu, ko atrada gružos sādžiņā, kur gūstekņi bija nometināti naktsguļai. «Nu, beigas man būs!» viņš domāja, vienaldzīgi noraudzīdamies franču zaldātos, kuri pa to laiku bija sākuši rakņāties sādžiņas pelnos un gružos, arī meklēdami tur kādas nožēlojamas ēdamā paliekas. Garais feldfēbelis, kurš Bazilam bija novilcis zābakus un pēdējā laikā staigāja no zaķādas šūtā sieviešu vestē un ar diezin kur sadabūtu baltu zīda uzroci, pasauca daļu konvoja zaldātu un ar cirvi rokā veda tos uz reduti.

Vakara krēslā no turienes atskanēja savādas skaņas, it kā tur, klajā paugurā, kāds skaldītu malku.

—    Cērt miroņiem kājas! — Kudiničs pasmīnēja, apsēzdamies līdzās Perovskim. — Velk nost zābakus.

—    Nu, kas tur liels, — Bazils atbildēja, vīstīdams savas kājas, — kas miris, tam vienalga …

—    Aba, ja viņš vēl dzīvs?

—    Kurš? — Bazils nesaprata.

Kudiničs atkal atieza zobus.

—    Nu, tas mironis, — viņš sacīja.

—    Ko niekus, Semjon, pagājuši gandrīz divi mēneši.

—    Neticat, kungs? Pirmīt Proška, Arharovu dzērienu pārzinis, uzgāja tur vienā vietā, laikam pie Tatarinovas, vienu šitādu pašu kritušo, ejot tāpat vien paspēra viņu ar kāju, bet šis ņem un novaidas … dzīvs! Mēs šim prasām, kā tad viņš, nabadziņš, izdzīvojis tik daudz dienu? Es, viņš teic, mīlīši, naktīs līdu, vilku īstiem miroņiem no somām laukā sausiņus un ēdu.

—    Kur tad jūs viņu likāt, — Bazils iejautājās.

—    Kuru?

—    Nu, to dzīvo?

—    Kur tad jūs viņu likāt? — Bazils iejautājās, lūdzās — piebeidziet mani, Kristus dēļ; vārdu sakot, lai mēs šo galējot nost; nu, aiz kam gan? Visi mūsējie tak nav aizklīduši, kazi, kāds šo vēl atradīs un saglābs.

XXXI

Gūstekņu kolonna sasniedza Krasnoji. Netālu no tās Perovskim kļuva skaidrs, ka viņa spēki galīgi izsīkst. Viņš vairs tikko vilkās, neko neapjēgdams un neapzinādamies, kā un kur iet. Te viņš redzēja sevi kolonnas priekšgalā, te gandrīz vai visiem aiz muguras. Viņu kratīja drudzis, te saldēdams, te karsēdams. Perovskim bija radusies skaidra un negrozāma pārliecība, ka itin drīz visam būs beigas. Todien franči bija nošāvuši vēl dažus, kas netika līdzi. Sāka tumst.

Perovskis pa pusei murgos, pa pusei nemaņā gāja ar pēdējiem spēkiem. Sirdij pamirstot, viņš ielūkojās ceļmalas kailajos vītolos, kuriem tuvojās kolonna, un ar sāpīgām trīsām minēja, pie kura no tiem viņš apstāsies pēdējoreiz, pakritīs un tiks bez žēlastības nošauts.

—    Kungs, — viņam blakus atskanēja Kudiniča pazīstamā balss.

Perovskis satrūcies atskatījās.

—    Ko tu gribēji? — viņš prasīja.

—     Klusāk, kungs, — Kudiničs pusbalsī teica, — redzu, esat galīgi nomocījies; arī mani spēciņi iet uz galu.., Esmu, kungs, nodomājis bēgt; tad man nu tagad viss vienalga, ņemiet manas vīzes.

—    Vīzes? Un tev pašam? — Perovskis neapstādamies iebilda. — Atjēdzies — vai te var domāt par bēgšanu? Noķers un nobendēs.

—     Nāve šā vai tā, jūsu labdzimtība! — Kudiničs atbildēja. — Jāizdzīvojas, kamēr viņa vēl nav klāt — kad atnāks, nekur nespruksi; ja dievs palīdzēs, tikšu prom arī autos vien! Sitās man ir vīzes tikai no ārpuses, bet iekšā — velteņi… Gaužām labil Naktsguļas vieta arī klāt!

Kolonna tikmēr bija nonākusi mežmalā un apstājās. Kudiničs manīgi apsēdās zemē un novilka velteņus.

—    Lūdzam pieņemt par piemiņu no Seņkas, — viņš teica.

—    Apdomājies, Semjon, — Bazils atbildēja, — tev taču droši vien ir māte, tēvs; kādreiz varbūt vēl tiktos ar viņiem, bet tā …

—    Es, kungs, esmu viens kā pirksts, apaļš bārenis… Bet ko esmu nodomājis, to izdarīšu.

—    Apdomājies, kad es tev saku, tik daudz acu mūs uzmana; noķers …

—     Tiesa kas tiesa, gadās jau cirvim zarā iestrēgt; nu, gan jau redzēsiet, — Kudiničs atbildēja, noslēpumaini raudzīdamies kaut kur prom, — bet tos velteņus, kungs, man Glaša visādam gadījumam uzdāvināja rudenī, kad ar kungiem braucu prom no Maskavas; zābakus franči atņēma, bet šitajos nostaigāju — gan noiesiet galā arī jūs.

Perovskis vairs nestrīdējās. Seņka viņam palīdzēja pāraut kājas. Juzdams neizsakāmu prieku par uzautajiem ērtajiem, siltajiem, no virspuses ar lūkiem appītajiem velteņiem, Bazils pat negāja pie kopējā katla, bet apgūlās gravas aizvēja pusē, kur no vēja bija patvērušies vis- izvārgušākie gūstekņi, un aizmiga ciešā miegā. «Arī Seņ- kam ir sava mīļotā!» Bazils, laizdamies miegā, domāja. Mākoņainais vakars, redute ar kritušo līķiem, konvoja zaldāti un grava — viss izzuda. Viņam pāri atkal pletās vasaras debesis, bet tajās neviena mākonīša. Bazils redzēja, ka viņi abi ar Auroru iet pa zaļu brīnumjauki smaržojošu lauku. Viss zāles klaids bija pilns gaišzilu un sārtu ziedu. No debesu zilgmes lejup skanēja cīruļu treļļi. Pa lauku laidelējās tauriņi, šaudījās mušas un vabolītes. «Bet vai tu esi lūdzies dievmātes aizgādnību?» Aurora jautāja Perovskim. Viņš atpogāja mundieri, sāka meklēt svētbildīti, kuru, viņš to atcerējās, Aurora kā savu svētību bija viņam devusi atvadoties, un to neatrada. Bazila pirksti drudžaini taustījās ap krūtīm, rakņājās vestes un apbružātā, saplēstā šineļa kabatās. Apjucis un Aurorā neskatīdamies, viņš domāja: «Ak dievsl Kur gan palikusi svētbildīte? Vai tiešām esmu to pazaudējis? … Un kur gan tas noticis?» — Aurora, cieši viņā noraudzīdamās, gaidīja.

Kāds Perovski stipri pagrūda. Viņam pie auss atskanēja skaļš, skarbs uzsauciens. Viņš atvēra acis. Blakus stāvēja feldfēbelis no zaķādas šūtā sieviešu jakā un ar kaklā pakārtu baltu zīda uzroci. Sāka svīst gaisma. Visapkārt atkal smidzināja lietus.

— Laiks doties ceļā! Ir nu gan snauža! — Perovski bikstīdams, sauca feldfēbelis.

Bazils veikli pietrūkās kājās un paskatījās apkārt. Kolonna jau bija nostādīta gravas malā un kārtojās ceļam. Bet, tiklīdz gūstekņi kolonnas priekšgalā sāka iet un kurnēdami sasniedza mežmalu, atskanēja šāviens, pēc tam vēl daži šāvieni. Bazils nodrebēja, juzdamies pārsteigts, ka pazīstamie šāvieni neparastā kārtā dzirdami kolonnas priekšgalā, nevis beigās. Mežmalā blāvajā rīta gaismā varēja manīt rosmi. Pagājis vēl dažus soļus, Bazils saskatīja, ka daļa konvoja zaldātu, pametuši kolonnu, pa mežu dzinās kādam pakaļ. Citi aplūkoja kādu nekustīgu, tumšu ķermeni, kas gulēja uz muguras blakus ceļmalas grāvim. Atskanēja satraukti kliedzieni. Kolonna sanāca vienā barā un apstājās. Sākās spriedelējumi. Visi prašņāja, bet neviens nezināja skaidru atbildi.

Drīz noskaidrojās, ka viens no gūstekņiem — tas bija

Kudiničs —, ieejot mežā, piepeši izrāvis tuvākajam zaldātam šauteni un, atgaiņādamies ar tās laidi, iebēdzis krūmos. Garais feldfēbelis jakā un ar balto uzroci, tas pats, kurš bija modinājis Perovski, pirmais atguvies un devis komandu šaut uz bēgli, kurš jau sasniedzis koku biezokni. Atskanējuši šāvieni. Seņka pagriezies atpaka], aiz zarota koka notēmējis un uz vietas noguldījis feldfēbeli. Kamēr pārējie attapušies un ar durkļiem cīņas gatavībā pa valkanajiem dzeltenajiem dubļiem metušies viņam pakaļ, stiprais lielais puisis, zibinādams lupatās ievīstītās kājas, kā viegls stepes zaķis aizjozis cauri tuvīnajiem krūmiem pāri klajumiņam, iemucis biežņā, sasniedzis nelielu upīti, meties ūdenī, pārpeldējis uz otru krastu un bez pēdām nozudis tumšajā biezoknī. Ķērāji atkal šāvuši uz viņu, nu jau uz labu laimi, tad metuši mieru, nospriezdami, ka viens no šāvieniem bēgli ievainojis, kad tas skrējis pāri klajumiņam, un ievainojums droši vien esot bīstams. Tas notika netālu no Vjazmas.

Skaitā arvien sarukdama, gūstekņu kolonna nonāca līdz Smoļenskai un virzījās uz Vitebsku. Uzsniga sniegs. Ceļš kļuva neizbrienams. Ciezdamas smagas, necilvēcīgas mokas, pirmās gūstekņu kolonnas bargā putenī un divdesmit grādu salā pārgāja Krievijas robežu.

Pateicoties Seņkas velteņiem, Perovskis ceļa grūtības pārcieta vieglāk. «Kudinič, Kudinič!» viņš domāja, puisi atcerēdamies. «Tu mani izglābi, labsirdīgā krievu dvēsele; bet vai tu pats esi sveiks- un vesels? Un, ja patiesi vajātāji tevi ievainojuši, kā daži apgalvo, tad lai dievs tevi glābj un atalgo par to, ka tu man, jaunam, dzīves alku pilnam, devi iespēju vēl dzīvot, devi iespēju cīnīties, ciest un cerēt. Mūžīgi taču mūs nemocīs šie civilizētie bendes. Agri vai vēlu varbūt tomēr atgūšu to, kas man bija tik dārgs, bet varbūt to esmu zaudējis uz mūžu.

Polijā gūstekņus sasēdināja pajūgos. Prūsijai viņi izbrauca cauri slēgtās ekipāžās, kaut arī stipri ciezdami badu. Prūsijā Perovskis saslima; drudzi nomainīja karsonis, un viņš vairāk nekā divus mēnešus nogulēja hospitālī. Līdz ar pavasara iestāšanos Bazils sāka atgūt veselību. Hospitāļa ārsta līdzcietīgā sieva un meita atnesa Bazilam pušķi pavasara ziedu, kad viņš bija mazliet at- labis. Ieraudzījis ziedus, viņš nevarēja novaldīt asaras. «Aurora, Aurora!» viņš domās atkārtoja, noraudzīdamies saulē un ziedos. Kur tu esi? Vai mēs vēl redzēsimies?»

Kņaziene Anna Arkadjevna šeļešpanska, divas dienas pirms franču ienākšanas atstājusi Maskavu, ceļā gauži nomocījās aiz sarūgtinājumiem un nemiera un, vairākkārt apstādamās — te likdama uzcelt ceļmalā telti, te iegriezdamās iebraucamajās vietās — bija paguvusi nonākt tikai līdz savai Kolomnas muižai, Jarcevas sādžiņai, kur viņa parasti mēdza tikai iegriezties pa ceļam uz savu Tambovas dzimtmuižu — Panšinas sādžu. Pie katras nelielas graviņas vai nokalnes kņaziene sauca: «Apturi, apturi, nevaru!» — un kāpa laukā no ekipāžas. Panšinā kopš seniem laikiem muiža bija iekārtota labāk, un pašlaik, kopš augusta sākuma, vecmāmuļu un māsu gaidīdama, tur kopā ar dēlu dzīvoja Ksenija Valerjanovna Tropiņina. Jarceva atradās tālu prom no lielā ceļa, verstis deviņdesmit no Maskavas un ap divdesmit verstu no Kolomnas.

Brauciena otrajā dienā, vēlu vakarā, kad jau bija redzama Jarceva, braucēji aizmugurē pamanīja spilgtu atblāzmu.

—    Ak, vecmāmuļ, tur taču deg Maskava! — pirmā izsaucās Aurora, kura brauca karietē kopā ar kņazieni.

Ekipāža apstājās. Kučieris un kalpi, nolūkodamies atblāzmā, izteica dažādus minējumus. Nebija nekādu šaubu: franči Maskavu ieņēmuši un aizdedzinājuši. No šādiem jaunumiem kņaziene vēl vairāk apjuka un savārga. Ar mokām aizbraukusi līdz Jarcevai, viņa paziņoja, ka ceļu turpināt nespēj un viņai nepieciešams kādu laiku pavadīt tepat. Turklāt Jarcevā viņa atrada savus Maskavas pajūgus ar Maremjašu, Novosjolovkas Jefimovnu un pārējiem kalpiem.

—    Franči no Broņņiciem ir pagriezušies atpakaļ, — kņaziene teica, — nu es jūtos mierīga; no šejienes līdz viņiem ir tālu, bez tam viņus taču uzmana Kutuzovs.

Ar Auroras un Maremjašas palīdzību Jarcevas dzīvojamā māja tika uz ātru roku uzposta, un kņazienes ikdienas dzīvei viss bija daudzmaz sakārtots. Pustukšajā Ko- lomnā iepirka pārtiku, uzmeklēja un salīga ārstu, kas apmeklēs slimo, bet nolaistajā piebūvē un pagalma mājās, kā nu varēdams, iekārtojās kopā ar kņazieni un viņas pajūgu rindu atbraukušais milzīgais Maskavas saimes ļaužu pulks: sulaiņi, dzērienu pārziņi, pavāri, frizieri un istabmeitas. Izkravājot lādes un kastes, Aurora atrada pat

kņazienes gultu ar stikla kājām, zīda spilveniem un segu un, tāpat kā Maskavā, novietoja to vecmāmuļas guļamistabā, kur patverties pērkona laikā. Kņaziene, ieraudzījusi tur zīdā austo Napoleona portretu, apskaitās, lika to pakarināt zālē un piestiprināt uzrakstu: «Assassin et scelērat» («Slepkava un ļaundaris»).

Dzīve Jarcevā kaut kā nokārtojās un kļuva līdzīga tai, kādu Anna Arkadjevna parasti bija dzīvojusi Maskavā. Rīts pagāja kņazieni ģērbjot, klausoties viņas žēlabās par veselību un barojot sunīšus Limku, Timku un Tutiku; tad Aurora kņazienes guļamistabā vai viesistabā, ja kņaziene pārcēlās tur, lasīja-viņai kaut ko priekšā. Kņazieni iepriecināja augļu raža Jarcevas dārzā; bļodā tika atnesti viņas iemīļotie āboli — «zvaniņi» un «avena purniņi». Vakarā pie tējas galda vai nu atkal tika lasīts, vai arī Maremjaša ar Jefimovnu, zeķi adīdamas, pēc kārtas pārstāstīja vietējos un citus jaunumus, ko todien bija dzirdējušas no sādžas vecākā un saimes ļaudīm, bet kņaziene, tām abām tērgājot, lika pasjansu. Sulaiņi priekšistabā spēlēja kārtis uz deguniem. Meitas savā istabā pulkā dziedāja dziesmas, un viņām piebalsoja Vlasa dobjais bass un morēna Var- laškas maigais baritons. Pēc agrīnām vakariņām visi devās pie miera.

Tomēr sādžu un tās apkaimi nesasniedza itin nekādas zinas no netālā karalauka. Nebijis apriņķa ārsta un Kolomnas muižniecības priekšnieka, kuri šad tad iegriezās pie kņazienes, atvezdami novecojušas avīzes un baumas par krievu armiju, kas atstājusi Maskavu, tad, noraugoties mierīgajos laukos un zemniekos, kas tajos tik ierasti rosījās, varētu likties, ka bargais, Krievijai uzbrukušais karš risinās nevis astoņdesmit verstis no šejienes, bet aiz trejdeviņām zemēm kādā citā tālum tālā valstī. Aurorā tas modināja tādu pašu sašutumu un dusmas kā baleta un operas uzvedumi Maskavā gandrīz vai pašā franču ienākšanas dienā.

No septembra vidus līdz beigām laiks pieturējās silts, saulains un sauss. Koku lapas dārzā un apkārtējās bērzu birzīs vēl bija svaigas un gandrīz nemaz nebira. Lapu zaļumu tikai šur tur bija gleznaini skāris zeltains, violets un sarkans ietonējums. Lauku darbi ritēja savā gaitā. Jarcevas un kaimiņu zemnieki, rudzus iesējuši, ara un ecēja tīrumus vasarāju sēšanai, nokopa dārzus, pielaboja savas ēkas un žogus, brauca uz gadatirgiem un mežā.

Veči un večas vakaros un svētku dienās ieradās pie sen neredzētās kņazienes, atnesdami tai vistas, olas un sēnes un griezdamies pie tās ar lūgumiem un izklāstīdami dažādas vajadzības.

Pašu un arī sveši zemnieki lūdza vecajai kundzenei, lai atļauj taupāmajā kungu birzī cirst žagarus, lai aizdod no muižas klēts auzas vai putraimus, vai arī piedāvājās pārdot pašaustu vadmalu un linaudeklu. Bija arī tādi, kas lūdza, lai Anna Arkadjevna izšķir kādas vecmāmuļas Malaņjas strīdu ar pameitu vai mātesmāsas un dievera strīdu par zosīm vai sivēnu. Aurora vēroja šo sīko rosmi, ieklausījās lūgumos, kādi tika izteikti kņazienei, un brīnījās, kā gan cilvēkus pašlaik var nodarbināt tādi nieki. Mocīdamās bažās par to, kā beigsies karš, un par līgavaiņa likteni, Aurora meklēja atpūtu vientulībā. Viņa priecājās, ka reizē ar mantu vezumiem uz Jarcevu atvests arī viņas jājamzirgs. Uzsēdusies Barsam mugurā, viņa vakaros izjāja apkārtējos laukos un mežos un auļoja pa tiem līdz vēlai naktij.

Auroru pārsteidza tas, ka ziņas par krievu armijas darbību, par Borodinu, par Bagrationa ievainošanu un nāvi un citiem drūmiem notikumiem, Jarcevā un tuvākajās sādžās neizraisīja īpašu satraukumu. Avīžu ziņas aizkavējās ārkārtīgi ilgi. «Moskovskije vedomostji» beidza iznākt trīsdesmit pirmajā augustā un atkal sāka-iznākt pēc laba laika — tikai divdesmit trešajā novembri. Pielikumi avīzēm «S.-Peterburgskije vedomostji» un «Sever- naja počta», kur Kutuzova raportus iespieda divas un pat trīs nedēļas pēc to nosūtīšanas, Zaraiskas apriņķī tika saņemti vismaz nedēļu pēc to iznākšanas Pēterburgā.

Karu nemitīgi atgādināja tikai dienu un nakti degošās Maskavas briesmīgā, nedziestošā atblāzma. Aurora, augām naktīm negulēdama, no savas istabas ar šausmām vēroja blāzmojumu, domādama par to, ko tas īsti nozīmē, cik daudz ciešanu un cik daudzu bojāeja ar to saistīta. Taču arī drausmīgās vēstis par ugunsgrēku un Maskavas nopostīšanu, kas līdz šejienei nonāca kopā ar pēdējiem Maskavas bēgļiem, vietējo iedzīvotāju domas pārlieku ilgi nenodarbināja. To vietā drīz vien stājās valodas par citiem notikumiem.

Jarcevas sādžas vecākais pastāstīja vispirms Maremja- šai, tad ari Aurorai, ka tuvējo un arī attālāko sādžu zemnieki padzirdējuši par sazin kādām iespiestām franču lapiņām un sākuši vispirms klusītēm, bet tad ari skaļi apgalvot, ka itin drīz visiem nezin kurš pasludināšot pilnīgu brīvību, ka Vladimirā gaidot ierodamies valdnieku Aleksandru Pavloviču un pēc tam viņš nezin kādēļ atbraukšot arī tieši uz Ko- lomnu, vienu daļu muižnieku valdnieks aizsūtīšot kaut kur prom uz Kaukāzu, bet pārējos — uz krievu pilsētām «papīrus rakstīt», un kungu zemi, mežus, muižas un citus labumus izdalīšot zemniekiem. Šo baumu uzkūdīti, zemnieki Jau esot sākuši rupji runāt pretī pārvaldniekiem un stārastiem un atsacījušies no parastajiem klaušu darbiem, bet daži, vairs nemaz nebaidīdamies no varas iestādēm, sākuši laupīt muižnieku mantu un bēgt prom pāri Volgai, kā arī tuvīnajos mežos. Dažviet sākusies pat muižu dedzināšana. «Es parunāšu ar zemniekiem, sauc viņus šurp!» Aurora droši paziņoja. «Viņi nekā nesaprot, viņus droši vien musina ļauni cilvēki.» — «Ko nu par to, jaunkundz,» sādžas vecākais atbildēja, «mūsējie ir mierīgi; tas vēl var viņus paskubināt uz kādām blēņām un grēku; atstājiet viņus mierā, izmelsīsies un aprims.»

Aurora uzskatīja, ka par to jābrīdina vecmāmuļa. Savārgusi kņaziene uztraucās vēl vairāk un, jau sākusi atlabt, iegūla pavisam. Aurora aizsūtīja ziņnesi uz Panšinu pie māsas. «Droši vien arī Iļja Borisovičs jau ir tur,» viņa prātoja, «viņš atbrauks un visu ievirzīs īstajās sliedēs.» No Panšinas tomēr atbrauca tikai Ksenija ar bērnu. Viņa bija gluži pārvērtusies sejā un mierinājuma vietā atveda uz Jarcevu jaunas bēdas: arī par viņas vīru nebija nekādu ziņu. Viņš acīmredzot nebija paspējis it- braukt no Maskavas un nokļuvis gūstā. Māsas apspriedās, izraudājās un nolēma kopīgiem spēkiem nomierināt vecmāmuļu. Kņaziene bija izmisusi.

—    Ak dievs, kāpēc gan es esmu tik nelaimīga! — viņa sacīja nopūzdamās. — Tikai par nastu pati sev un jums visiem! Rau, tagad atkal mani moka klepus un tad vēl visādas domas… Kaut varētu ātrāk tikt Panšinā, tālāk prom no šīm vietām …

—    Par to nemaz negudrojiet, vecmāmuļ, — Ksenija iebilda, — jums nav ne jausmas… Tur Ir vēl sliktāk; esmu tā nomocījusies… Te vismaz tuvumā pilsēta, ārsti, līdz mums tomēr nonāk arī vēstis par netālo Maskavu… Bet tur ir tumša nomale un zemnieki tāpat dumpojas; vai tad starpība nav acīm redzama? Te netālu atrodas karaspēks, vesela armija, bet kas mūs aizstāvēs tur? Zaldāti aizvesti prom, un visā apriņķī palicis tikai policijas priekšnieks ar invalīdiem!

Aurora bija vienis prātis ar māsu. Kņaziene pakļāvās viņu domām. Pacietīgi likdama pasjansu, viņa prātoja: «Tā taču nevar ilgi vilkties; drīzumā, bez šaubām, jānotiek jaunai ģenerālkaujai — kurš kuru uzvarēs, kas to lai zina — bet drīz pēc tam, protams, tiks pasludināts miers, un mēs atgriezīsimies Maskavā. Nu, tur šis tas būs arī nolaupīts, bet mēs gandrīz visu vērtīgāko esam izveduši, un māja droši vien ir vesela.» Tā pagāja vairākas dienas. Bet kādu vakaru Aurora tika lūgta iznākt uz lieveņa. Tur noraudājusies stāvēja Jefimovna. Viņa šņukstēdama pastāstīja, ka ieradies Novosjolovkas sādžas vecākais Kļims.

—    No kurienes viņš atnācis? — Aurora prasīja, atcerēdamās, ka Novosjolovka ir nodegusi.

—    Viņu un citus mūsu zemniekus, — Arina atbildēja, — franči aizdzinuši uz Maskavu šķūtīs — vest viņu ievainotos; Kļims tikko no turienes izbēdzis.

—    Auklīt, sauc viņu ātrāk šurp! — Aurora steidzināja.

—    Raug, tepat jau viņš ir, — Arina atbildēja un kaut kur rādīja, palikdama turpat uz lieveņa.

No tumsas iznira Kļims — noskrandis, basām kājām un ar pārsietu galvu. Aiz viņa raudādama stāvēja Maremjaša.

—    Vai ilgi biji Maskavā? — Aurora vaicāja.

—    Visu šo laiku, kundzenīt, bezmaz mēnesi! Iejūdza mūs, necilvēki, darbā; stiepām uz muguras visvisādas vii^u mantas, skaldījām malku, rakām kartupeļus, nesām ūdeni un ar rokas dzirnām malām miltus.

—    Par to jau tikāt Bonapartes pavalstniekos! — Jefimovna piebilda, nikni nospļaudāmās.

—    Vai par Vasiliju Aleksejeviču… Perovski… ko negadījās dzirdēt? — Aurora pavaicāja.

—    Ko nu, māmuļ kundzenīt, tur dzirdēsi! Ienaidnieks mūs suņa vērtē neturēja, vārdzināja un mocīja, bet dažu labu nepaklausības dēļ pavisam nogalēja. Man izdevās tikt prom …

—    Vai tu, Kļimuška, pie Patriarhu dīķiem arī tiki bijis? — Aurora prašņāja. — Vai mūsu māju redzēji?

—    Tie ļaundari mūs sūtīja uz Razumovku un uz Presņu, gājām arī pa tām vietām; tikai ne Bronnajas, ne dīķmalas, ne Mikitas ielas un Arbata nekur vairs neatradām … Viss nodedzis, visu tas kungs paņēmis.

Aurora uzmeta acis Maremjašai: tā slaucīja asaras.

—    Bet vecmāmuļas māja? — Aurora neatlaidās.

—     Klaja vieta, pelni vien, — Kļims atbildēja. — Tad mēs ar puišiem arī nolēmām laisties lapās.

—    Laimīgi tikāt prom?

—     Kur nu! Orlova pļavā tie paši franči nogrāba mūs ciet, — Kļims atbildēja, — un nu sāka turēt ieslēgtus; darbā sūtīja tikai konvoja pavadībā. Bet arī tad tas kungs mums palīdzēja. Reiz gājām ar lāpstām un spaiņiem uz kāda tur grāfa aku; tajā varen gards ūdens. Bija vēlēts iesmelt ūdeni un uzbērt zemes ap aku. Apkārt viss bija izbradāts, dubļi tādi, ka ne klāt'tikt. Konvojnieki bija četri, bet mūs, gūstekņu, kāds desmits, un visi tādi vārgi, nobadojušies tikko vilkām kājas. Saule norietēja, vieta bija nomaļa, bet franči tādi jautri vien, laikam bija pir- māk kaut kur iedzēruši. Tad nu mēs visi sarunājām, pirmais ieminējās Korņjuška — kam vēl ilgāk šitās mocības? Pie akas sametāmies ar acīm, klupām visi reizē virsū un tā arī visus frančus ar visām plintēm sametām akā; turpat apbērām šos ar zemēm un pa sakņu dārziem prom līdz mežam, bet nakti tālāk.

—    Dzīvus apbērāt? — Aurora ar šausmām pārjautāja.

—     Kā tad citādi? — Kļims atteica. •— Šie kaut ko savā mēlē vervelēja un vervelēja, kamēr puiši lāpstoja šiem virsū zemes, bet pēcāk apklusa… Tas kungs viņiem piedeva! — Kļims beidza stāstīt, paceldams acis uz debesīm un dievbijīgi mezdams krustus. — Un visi bija tādi skaistuļi… Bet viens apakšvirsnieks, jādomā, no muižniekiem, tā glauni ģērbies un baltu seju, turējās savrup un visu laiku kaut ko tā priecīgi lallināja.

Abas māsas neuzdrošinājās vecmāmuļai izpaust drūmo ziņu par Maskavas mājas nodedzināšanu. Kļimu viņas aizsūtīja uz Panšinu. «Lai vecmāmuļa cer, ka viņas māja palikusi vesela!» abas sprieda. «Gan mēs viņu pamazām kaut kā sagatavosim.» Viņas dienām un naktīm dedzīgi lūdza dievu, izlūgdamās no tā — viena vīram, otra līgavainim — veselību un spēkus, lai tie varētu pārciest smagos pārbaudījumus, ko tiem uzsūtījis liktenis. Bet vai viņi ir dzīvi? Par to māsām bija bail pat domāt. Tikai reiz Aurora it kā nejauši pateica: «Bet ja nu Bazila vairs nav starp dzīvajiem…» Viņa gribēja turpināt, taču ne

spēja. «Ak, ja nu patiesi tā ir,» viņa ar šausmām pabeidza domu klusībā, «tad visam beigas… Es zinu vienīgo kas man tad atliek…»

Reiz kādos svētkos Aurora ar Kseniju aizbrauca uz kaimiņu Ivančinu-Pisarevu sādžu Cepliginu noklausīties dievkalpojumu un liturģijas laikā dzirdēja ar novēlošanos saņemto svētās sinodes uzsaukumu par tēvzemes un pareizticības aizstāvēšanu pret jaunā Maleklla — Bonaparta uzbrukumu. Vecais garīdznieks izjusti nolasīja uzsaukumu. Tajā krievu tauta tika aicināta uz nesamierināmu cīņu pret gaiļiem, turklāt Krievija tika pielīdzināta dievbijīgajam un lēnprātīgajam Dāvidam, bet Napoleons — pārdrošajam un bezdievīgajam Goliātam.

«Kur gan īstenībā ir šis glābējs Dāvids?» Aurora ar asarām acīs sev jautāja, noraudzīdamās baznīcā uz zemniekiem, kas, galvas nokāruši, klusēdami nopūtās un, kā viņai likās, tik maz dalījās kara atnestajās kopējās bēdās, pat gluži otrādi — kā viņa bija uzzinājusi, zemnieki sprieda par šo karu kā par notikumu, kam, pēc viņu domām, vajadzēja atnest zemniekiem jaunu, zemes virsū neredzētu laimi. «Dāvids, kaut būdams gans, sirdī bija dzejnieks,» prātoja Aurora. «Tikai cildens, ar izglītības sniegto gara gaismu apveltīts cilvēks spēj pārdzīvot cēlu, apzinātu dzimtenes mīlestības jūtu uzliesmojumu un dziņu atriebt tās godu. Bazils ir gūstā, varbūt pat gājis bojā, kā iet bojā tūkstošiem citu īstenu varoņu. Kurš gan viņu vietā spriedīs tiesu varmākam? Kurš atriebs viņu ciešanas, bojāeju un nāvi?»

Garīdznieks, nolasījis uzsaukumu, teica vienkāršu un aizkustinošu sprediķi par pravieša Jesajas vārdiem: «Un posts nāks pār tevi un neatstāsies,» — bet pēc dievkalpojuma, piegājis baznīcā pie raudošās Auroras un Ksenijas, aicināja tās pie sevis uz tēju, jo pašu sādžas muižnieku nebija. Ar viņa sievu, kas bija apmeklējusi kņazieni, māsas bija iepazinušās jau agrāk un labprāt devās uz garīdznieka māju. Tēju dzerot, risinājās sarunas. Garīdznieks centās abas māsas mierināt. Viņš tām pastāstīja baumas, ka Bonaparts, domājams, drīz lūgšot mieru un tad, bez šaubām, notikšot arī gūstekņu apmaiņa.

—    Kur tad Bonaparts pašlaik ir? — Ksenija ievaicājās.

—    Posts nāks ari pār viņu, — garīdznieks atteica, — viņš to nojauš un staigā kā lauva šurp un turp savā krātiņā. Laupītājiem neizdevās vis sagrābt cerētos labumus… Mūsu karaspēks ir sveiks un vesels un atrodas savās mājās, kamēr viņu armija kūst un dilst no dienas dienā kā vasks pie uguns.

Māsas aizrautīgi klausījās šajos iepriecinošajos vārdos.

—    Bet cik daudz bēdu un zaudējumu! — ierunājās vecā popiene. — Razumovski un grāfs Buturļins vien, kā dzird, ugunsgrēkos zaudējuši pa miljonam. Gūstekņus nomoca darbos, visādi spīdzina …

—     Nu, ne jau visiem tā dara pāri, ne visus tā vārdzina, — garīdznieks iejaucās, ar zīmēm apklusinādams sievu, — daudzi ir izglābušies. Zaraiskas dzirnavnieks nesen stāstīja, ka kņazs Dmitrijs Golicins, var teikt, uz paša rokām naktī iznesis no Maskavas slimo Sokovņinu, kad pilsētā jau nākuši iekšā franči. Zirgus nav bijis iespējams sadabūt; glābiņa meklētāji sākumā gājuši kājām, bet pie pilsētas vārtiem kņazs uzcēlis sev plecos slimo, gājiena nomocīto draugu un pa klaju vietu aiznesis viņu līdz mūsu arjergardam. Ir bijis daudz patiesi cildenu varoņdarbu. Voronovā Rastopčins pats aizdedzinājis savu māju un pie tās vārtiem pienaglojis uzrakstu: «Nodedzinu, lai neviens francūzis nepārkāptu manu slieksni».

—    Tas taču ir mūsu tēvoča Pjotra kaimiņš, — Ksenija teica māsai.

—    Ak jums ir tēvocis? — garīdznieks ievaicājās.

—    Pjotrs Andrej evičs Kramaļins, pēc tēva uzvārda mēs esam Kramajinas.

—    Ko tad tēvocis jums raksta? Serpuhovas tuvumā taču atrodas visa mūsu armija.

—    Viņš pastāvīgi sirgst, — Ksenija atbildēja, — tāpēo raksta reti. Pēdējo vēstuli viņš mums atsūtīja uz Panšinu.

«Jā gan,» Aurora domāja, klausīdamās sarunā, «no Maskavas varēja izbēgt tie, kas tajā nonāca vai tika tur saņemti gūstā … Bet Bazils? Vai viņš pēc Borodinas kaujas palika dzīvs? Un vai viņam atrastos tāds glābējs kā Sokovņinam?»

Neraugoties uz visām šaubām, sirdī Aurora loloja kādu neskaidru, viņai pašai nesaprotamu cerību par līgavaiņa likteni. «Viņš ir glābts,» viņa domāja, «un reiz, varbūt pavisam drīz es viņu redzēšu savām acīm! Tāda jauna dzīvība nevar aiziet bojā!»

Atvadījušās no garīdznieka, māsas posās atpakaļ uz māju. Ksenija, tīksminādamās par jauko laiku un vēlēdamās izklaidēt atkal skumju pārņemto Auroru, aicināja iet

kādu gabalu kājām. Popiene abas pavadīja līdz Čepligi- nas nomalei. No šejienes līdz Jarcevai nebija vairāk par četrām verstīm. Ceļš pārmaiņus veda pa pauguriem, mežu un laukiem. Māsas, saulessargus atvērušas, sāka iet taisnāk — pa lauku ceļu. Sākumā viņām nopakaļ brauca kariete. Bet, lai paliktu pilnīgi vienas, viņas, atvadījušās no popienes un nogājušas pāris verstu, lika kučierim braukt uz priekšu, bet pašas gāja vēl taisnāk — pa ež- malām.

Diena bija brīnumjauka. Dzidrajā, gaišajā debesu zil- gmē kā sprogaini jēriņi drūzmējās viegli balti mākonīši. Kraukļi un kovārņi, slinki ķērkdami, pārlidoja no vienas meža saaudzēs uz otru. Aurora un Ksenija, nogājušas palejā un atkal uzkāpušas pakalnē, kur zaļoja jauno rudzu zelmenis, runāja par to, ka sulainim, kurš bija aizsūtīts uz Kolomnu pēc iepirkumiem, vakarā vajadzēja atvest arī sen gaidīto jauno pastu. Visapkārt valdīja dziļš klusums. Siltajā bezvēja gaisā, kurā jaudās tuvīnā meža smarža, lidoja klīstoši zirnekļu tīmekļi.

Jau bija redzama Jarcevas vecā birzs un dzirdamas suņu rejas sādžā, ko birztala aizslēpa skatienam. Aurora ieraudzīja, ka pie birztalas parādās kāda meitene un pa krūmāju gar mežmalu skrien šurp.

—     Redzi, — viņa teica, satverdama māsu aiz rokas.

—     Nu, kas tad tur, — Kseriija atteica, pati neizprotama nemiera pārņemta, — meitene… būs lasījusi birzī ogas vai sēnes, ieraudzījusi mežsargu un slapstās krūmos.

—    Nē, nē, Ksaņa! Skaties, jel skaties! — Aurora apstājusies turpināja. — Viņa skrien pāri laukam, šurp… Un tieši pie mums … Vai tu patiesi neredzi!

—    Tu nudien esi jocīga, — Ksenija atbildēja, turpinādama iet un pūlēdamās izlikties mierīga, — tu visur saskati ko īpašu.

—     Pagaidi! Viņa māj! — Aurora uzsauca.

Arī Ksenija apstājās. Meitene, ar rokām mādama, patiesi skrēja no birzs uz nogāzi, pa kuru gāja māsas. Viņa nozuda ieplakā, kur kaņepājos bija tiltiņš pār strautu, un atkal parādījās uz paugura. Drīz vien pavisam tuvu uz ežas garajā zālē iedipējās meitenes žiglās, basās kājeles.

—    Tā ir Feņa, Jefimovnas brāļameita! — Ksenija priecīgi izsaucās. — Laikam noticis kaut kas svarīgs.

Aurora, bāla kā krīts, klusēdama ar acīm ieurbās skrienošajā meitenē.

—            Viņa skrien pie manis! — Aurora neizturēja un izsaucās, un, svārku malā pldamās, metās Feņai pretī.

«Kāpēc tad pie viņas?» steigdamās māsai pakaļ, ar skaudību domāja Ksenija. «Vai patiesi viņa, laimīgā, būs sagaidījusi ātrāk nekā es? Nē, cik gan es esmu nenovīdīga! Lai dievs dod …»

—            Diakons, diakons! — Aurora līksmi sauca māsai, kad tā pienāca un apjukusi viņā noskatījās.

—    Kāds diakons? — Ksenija elsodama prasīja.

—            Izbēdzis no Maskavas!… Viņi ir divi, divi! — Aurora sauca kā neprātīga, te apkampdama māsu, te purinādama un skūpstīdama izpūrušo, skrējienā sasarkušo meiteni.

—           Kur ir diakons un kas kopā ar viņu izbēdzis? — Ksenija, gandrīz pamirdama, jautāja.

—            Pie mums Jarcevā! — rokas lauzīdama, smiedamās un raudādama atbildēja Aurora. — Viņu, no tīruma braukdami, atveduši zemnieki; Jefimovna pirmā iedomājusi sūtīt šurp Feņu… Tas otrs vēl aizkavējies pilsētā …

—            Bet kurš tad ir aizkavējies pilsētā, kurš? — Ksenija pievērsās meitenei.

—    Kungs.

—    Kurš kungs?

—    Nezinu.

XXXIV

Abas māsas, cik jaudas, steidzās uz mājām, izskrēja cauri birzij, sādžai un, pavisam aizelsušās, pa virtuves durvīm ieskrēja mājā.

—           Kur viņš ir? Kur ir diakons? — Ksenija sauca, kā vējš izbrāzdamās cauri meiču istabai.

—           Tur, — priekā starojošā Jefimovna atbildēja, norādīdama uz kņazienes guļamistabu.

Piespiedusi roku pie sirds, Ksenija apstājās pie durvīm Aurorai aiz muguras. Viņai vairs nebija spēka, asinis dzīslās stinga. Viņa tikko turējās kājās.

«Kas gan tas par diakonu?» Aurora domāja, ar drebošu sirdi satverdama durvju rokturi. «Vai patiesi dievs mani uzklausījis un kopā ar diakonu atgriezies Bazils?»

Durvis atvērās. Aurora iegāja un sastinga. Pie kņazienes gultas, līdzās cilvēkam garīdznieka tērpā, sēdēja

vēl otrs, apaudzis ar bārdu, aitādas puskažociņā un stulmu zābakos. Aurora sākumā viņu nepazina. Istabā, kur abas māsas vēl netika gaidītas, piepeši iestājās dīvains klusums. «Kāpēc gan viņi visi klusē un skatās manī?» Ksenija sastingdama domāja, «acīmredzot saņemta briesmīga ziņa, un viņi grib mani tai sagatavot. Iļjuša nogalināts, viņa vairs nav starp dzīvajiem!» Viņai zibenīgi iešāvās prātā slepenā apņemšanās, kas bija radusies nesen: ja vīrs būs gājis bojā, viņa metīsies atvarā aiz dārza. Viņa domās jau redzēja pazīstamo dārza celiņu, krauju un zem tās upi, kas čalodama plūda uz dzirnavām. «Ko citu lai es iesāku bez viņa?» — apņemšanās kļuva vēl ciešāka.

Te kāds pieskārās Ksenijas plecam. Viņa nodrebēja, pacēla galvu un sastinga.

Viņas priekšā ar bērnu uz rokām stāvēja zīdītāja. Koļa bija tikko pamodies, micīte no kailās galviņas bija nošķiebušies pār sārto miegaino sejiņu ar jauku dzimum- zīmīti, bērns stiepa viņai pretī tuklās savilktās dūrltes. Tomēr neviens neskatījās uz bērnu. Aiz viņa vīdēja kāda cita, pa pusei pazīstama seja, kas Ksenijai šķita kaut kur redzēta, seja ar labsirdīgām, laimīgi smaidošām acīm. «Kas tad tas, kas tas?» Ksenija domāja, priecīgi un bezpalīdzīgi izstiepdama uz priekšu rokas.

—    Tas ir viņš! … Iļjuša! — viņa neprātīgā priekā izsaucās, mezdamās vīra skaujas un skūpstīdama viņa bālo, bārdaino seju.

Visi aiz prieka raudāja.

—    Ak, Ksaņečka, Ksaņa! — asaras slaucīdama, atkārtoja Aurora. — Tu esi laimīga un esi šo laimi pelnījusi.

Tropiņins, kā Aurorai likās, uz viņu noraudzījās ar skumjām. «Iļja zina kaut ko sliktu, liktenīgu!» viņai ienāca prātā. «Un viņš to acīmredzot slēpj no manis, neuzdrošinās teikt.»

Līdz vēlai naktij kņazienes guļamistabā turpinājās kopīga saruna, kurā tika izteikti nebeidzami jautājumi un minējumi un pārcilātas atmiņas. Ceļavīriem turpat pasniedza pusdienas, turpat viņi dzēra arī tēju. Kņaziene iedomājās par pirti un lika to viesiem izkurināt. Iļja aizgāja uz pirti kopā ar Vlasu. Diakons atteicās.

—    Kā lai domā par iznīcīgajām miesām, — viņš teica, — kad sirds aiz sāpēm plīst pušu.

Kņazienes lūgts, viņš pastāstīja sīkāk par savām bēdām un par bēgšanu no Maskavas.

Bēgli kājām un pasta pajūgos bija nokļuvuši Panšinā, tur no KJima uzzinājuši, ka kņazienes ģimene atrodas Jarcevā, un braukuši šurp. Tarantass, kurā viņi braukuši, salūzis dažas verstis no Jarcevas, un viņus šurp atveduši kaimiņu zemnieki. Aurora apsēdās līdzās diakonam.

—    Kur tad ir jūsu izglābtais radu zēns? — viņa apvaicājās.

—    Atstāju Kolomnā; tur dzīvo viņa krusttēvs — baznīcas korists.

—    Vai arī pats esat ņo turienes?

—    Nē, es esmu no Šerpuhovas; tēvs un māte jau sen miruši; bet tur vienā sādžā, pašā piekalnē, manam sievasbrālim ir iebraucamā vieta, un es pagaidām došos pie viņa. Tas ir starp Kaširu un Serpuhovu.

—    Nu ceļavīriem laiks doties pie miera, — kņaziene teica, kad Iļja atgriezās.

Visi sāka izklīst. Aurora, izgājusi zālē, uzrunāja māsasvīru.

—     Kas noticis ar Bazilu? Kāpēc jūs viņu nepieminat? — Aurora jautāja. — Nevar taču būt, ka jūs nekā nezināt.

—     Kā gan es, Aurora, varētu kaut ko zināt? — Iļja atbildēja. — Mani saņēma ciet pašā sākumā, bet gūstekņi tiek turēti vairākās vietās. Nebēdājieties; esmu pārliecināts, ka Bazils ir izglābies un jūs viņu drīz vien redzēsiet.

XXXV

«Nē, viņš droši vien kaut ko zina un tur to slepenībā no manis un visiem!» Aurorai čukstēja kāda iekšēja balss. «Māsa ir atguvusi mīļoto cilvēku un viņu bērns tēvu. Viņi ir kopā, un es nedrīkstu viņus apskaust. Bet es, ko tad lai daru es? Kas notiks ar mani? Aurorai nenāca miegs. Viņas galvā drūzmējās domas cita par citu drūmākas. No visiem atvadījusies, viņa iegāja savā istabā, apsēdās pie loga un iegrima domās. Pēc neierastās rosmes mājās viss beidzot bija apklusis. Logā raudzījās silta, gaiša nakts, kaut gan mēness nespīdēja. Pie debesīm mirdzēja spožas zvaigznes.

Aurora apmeta ap galvu lakatu un izgāja dārzā. Viņu māca apziņa, ka viņa pasaulē ir it kā lieka, ka dzīve paiet viņai garām un viņa īsti nepiedalās un nemaz nespēj piedalīties notikumos, kas apkārt risinās. Prātā ienāca trīs svarīgākie brīži viņas dzīvē: mātes nāve, šķiršanās no tēva mājas un līgavaiņa aizbraukšana uz armiju. Un visos šajos notikumos, kas bija viņu pārsteiguši tik pēkšņi un negaidot, viņa izrādījās bezpalīdzīga. «Citādi jau nemaz nevarēja būt!» Aurora sprieda, klaiņodama pa dārzu, «man, bez šaubām, lemtas vienīgi ciešanas; tā gribējis mans skopais, Jaunais liktenis!» Viņa atcerējās savas bērnišķās šausmas un asaras pie mātes zārka, savu kliedzienu: «Māmiņ, celies, atmosties!» Iedomājās tēvu, kad tas veda viņu un Kseniju uz institūtu, un gluži kā šobrīd atcerējās: nezin kāpēc viņa toreiz bija nojautusi, ka šķiras no tēva uz mūžu. Aurora līdz pēdējam sīkumam atcerējās pagājušo pavasari, iepazīšanos ar Perovski, savu saderināšanos, pēdējos tikšanās brīžus un viņa aizbraukšanu no Maskavas. «Cik daudz visādu notikumu bijis kopš tā laika! Cik daudz jaunu bēdu!» viņa sev teica, no klajumiņa dārza augstākajā vietā raudzīdamās pāri upei, virs kuras vēl vienmēr cēlās Maskavas ugunsgrēka atblāzma. «Toreiz, izjājienā,» viņa atcerējās, «Bazils salīdzināja saulrieta blāzmu pār Maskavu ar uguns jūru, bet baznīcas un zvanu torņus ar degošu kuģu mastiem… Viņa salīdzinājums pravietiski piepildījies…»

Aurora gāja lejup dārza dajā, kas atradās pie pašas upes. Tumsā pieliekdamās, lai izvairītos no pazīstamiem zemiem zariem, viņa gāja pa krastmalas celiņu. Augšā iezviedzās zirgs. «Barss!» Aurora nodomāja. «Tur sauc viņš: es šodienas juceklī viņam nekā neaiznesu, un nu viņš mani sauc.» Aurora atcerējās tēvoci Pjotru, viņa sā- džiņu, jājamzirgu Koko un jāšanu medībās kopā ar tēvoci. Ak, kā viņa tagad gribētu redzēt tēvoci! Augšā, paugurā starp kokiem pavīdēja mājas siluets. Kādā logā mirgoja vāra gaismiņa. «Svētbildes lampiņa bērnistabā, pie Kojas gultiņas,» Aurora sev teica, «visi guj, jāiet ari man pie miera.» Taču viņai vēl negribējās iet iekšā. Nakts bija tik burvīgi klusa. Aiz upes zemnieku lopi bija izdzīti nakts ganībās. Tiklīdz pjavā kaut kas iečabējās, no turienes atskanēja aitu blēšana un suņu rejas. Atcerējusies solu upmalā zem liepām, kur viņa pēdējā laikā tik bieži mēdza sēdēt un raudzīties uz Maskavas pusi, Aurora devās turp. «Brītiņu pasēdēšu, tad uznāks lielāks gurdums,» viņa izlēma, «drīzāk varēšu aizmigt…»

Aurora tuvojās liepām. Aiz tām viņa Izdzirda balsis. «Kas tie varētu būt?» viņa minēja, palēninādama solus.

Aiz kokiem sarunājās divi cilvēki. Aurora tos pazina. Tie bija Ksenija un Iļja.

—      Tas nu gan ir neprāts, — Tropiņins sacīja, — vai tiešām tu, tik dedzīga kristiete un maiga, mīloša māte būtu to darījusi?

—     Tas man iešāvās prātā pēkšņi, pavisam neviļus, — Ksenija atbildēja, — un, ja tu nebūtu pārnācis, ja tevis vairs nebūtu pasaulē, zvēru, eš mestos lejup no šīs kraujas, un mūsu ģimenē būtu vēl par vienu mazāk…

Suņu rejas aiz upes noslāpēja Ksenijas vārdus. «Ģimenē būtu vēl par vienu mazāk!» nodrebēdama domāja Aurora. «Nomira Mitja Usovs; bet par kuru viņa runā tagad?»

Sasprindzinājusi dzirdi, viņa stāvēja nekustīgi, juzdama, kā pār muguru lodā aukstums, pārņemdams locekļus.

—     Viņš vēl nebija precējies, — Tropiņins teica, — taču cik liktenīga, satriecoša drāma; es vienmēr tiku teicis …

No kaut kā satrūkušās, barā ieblējās aitas, neļaudamas Aurorai sadzirdēt tālākos vārdus.

—     Un tu to zini pavisam noteikti? — līdz viņai atkal atskanēja Ksenijas vārdi.

—    Redzēju sarakstus, bet, ar ko tas viss beidzies, — nevarēju uzzināt. Bet beigas parasti ir vienādas …

—     Vai tiešām tas maršals… neievācis ziņas, bez tiesas?

No turpmākā Aurora nekā nesadzirdēja, kaut arī aiz upes viss apklusa. Piespiedusi rokas pie krūtīm, viņa lēni atkāpās, cauri dārzam uzkāpa piekalnē un kā neprātīga metās uz mājām. Aiztaustījusies līdz savai istabai, viņa iekrita ar seju spilvenā, un tumšajā istabā ilgi atbalsojās viņas apspiestās, izmisīgās raudas. «Un ko lai iesāku es? Kurp lai tagad eju?» viņa domāja. «Vai tiešām man atliek parastais ceļš — nodoties sērām? Pēc tam uzradīsies jauns līgavainis, lādzīgs, ikdienišķs cilvēks, un es, klīrīga un kautrīga jaunkundze, kļūšu par viņa sievu?… Ardievu, nepiepildītie sapņi un jūtas, ardievu, mans lolotais, mans dārgais!»

Jau sen bija uzaususi gaisma, Pienāca rīts. Māja pamodās. Tika gatavota tēja. Auroras istabas durvis neatdarījās. Istabmeita Steša pa durvju spraugu redzēja, ka jaunkundze vēl neceļas, un, domādama, ka viņa kā parasti naktī ilgi lasījusi, neuzdrošinājās modināt.

—     Lai paguļ vien, — sacīja Ksenija, kopā ar vīru iznākusi dzert tēju, — viņa, nabadzīte, ļoti skumst…

Zālē uz tēju iznāca ari kņaziene. «IJjuša ir atgriezies, gan atgriezīsies arī Auroras līgavainis,» viņa sprieda un bija labā omā. Tropiņins no saņemtajām vēstulēm un avīzēm skaļi izlasīja jaunākās ziņas par armiju. Aurora ienāca, kad lasīšana bija pie beigām. Seja viņai šķita bālāka nekā parasti, lūpas sakniebtas, acīs mirdzēja apņēmība. Viņa likās pilnīgi pārvērtusies. Viņa klausījās, vaicāja, runāja; taču viņas acis raudzījās kaut kur tālumā, un viņa it kā neredzēja un nedzirdēja tos, kas bija ap viņu.

Diakons stāstīja kņazienei, kā dievs nosargājis Troji- cesergijevskas klosteri. Franči trīs reizes devušies turp, lai svēto vietu izlaupītu, un trīs reizes to aizsegusi bieza migla.

—    Vai mūsējie apsargā ceļu uz Kalugu? — Aurora jautāja Iļjam, kad tas, noklausījies diakona nostāstu, bija nolasījis priekšā kādu vēstuli.

—     Jā, — Tropiņins atbildēja. — Napoleons no Maskavas sūtījis pie viņa gaišības savus ļaudis, lai vestu sarunas par mieru; kņazs, kā stāsta, izlicies vārgs un nevarīgs, raudājis un teicis: «Vai redzat manas asaras? Es ceru vienīgi uz Napoleonu!» — bet beigās piebildis: «Taču par mieru nav ko domāt, karš vēl tikai sākas.»

Aurora rūpīgi palīdzēja māsai novākt tases. Bet, kad Ksenija ar vīru devās uz savām istabām un diakons aizgāja saposties tālākajam ceļam, viņa piedāvājās kņazienei izlasīt līdz galam iesākto romānu «Adele un Teodors» un līdz vakaram, kā arī visu nākošo dienu šķita gluži mierīga.

—    Aurora ir apbrīnojama! — Ksenija teica vīram. — Cik daudz viņā ir garīga spēka, kā viņa pārcieš bēdas! Bet kas notiktu, ja viņa visu uzzinātu?

Nākamajā rītā diakons Sava atnāca, lai pateiktos kņazienei par viesmīlību. Viņš bija bagātīgi apgādāts ar naudu un pārtiku un dabūjis zirgus līdz Kaširai. No turienes viņš cerēja nokļūt Serpuhovā ar kādu pajūgu, kas brauks uz to pusi. Kad viņa pārjumtie rati jau stāvēja pie lieveņa, Aurora lika Jefimovnai paaicināt viņu savā istabā.

—    Jūs, diakona tēv, būsiet Kaširā? — viņa apvaicājās.

—    Kā tad, kundze, tas nu ir droši.

—    Nododiet tur pastā šis divas vēstules.

—            Ar prieku, — Sava atbildēja, aplūkodams uzrakstus uz aploksnēm, — viena jūsu tēvocītim, bet šī… ministram? Rau, cik augstai personai!

—    Mans līgavainis Perovskis, — Aurora paskaidroja,

—    ir šī ministra audzēknis; Iļja Borisovičs jums, bez šaubām būs par viņu stāstījis. Grāfs laikam nekā nezina par viņa likteni, bet varētu palīdzēt ar savu ietekmi un sakariem … Turklāt vēl…

Izlauzušās asaras neļāva Aurorai teikumu pabeigt.

—            Nomierinieties, kundze, — Sava sacīja, — es kārtīgi nodošu pastā abas vēstules.

—            Tas vēl nav viss, tas vēl nav viss, — Aurora steigšus teica, asaras slaucīdama, — vai jūs kā godīgs cilvēks atbildēsiet patiesību uz manu jautājumu?

—    Pēc labākās sirdsapziņas.

—           Jūs ceļā daudz ko runājāt ar manu māsasvīru; sakiet — vai Perovskis ir dzīvs?

Sava apjucis klusēja.

—    Es jums atvieglošu atbildi, — Aurora piebilda.

—    Perovskis ir nokļuvis gūstā un ierakstīt^ uz nāvi notiesāto sarakstā. To visu es zinu… Atbildiet tikai: vai viņš ir dzīvs, vai gājis bojā?

—           Ja jums, kundze, viss ir zināms, — diakons atbildēja, — ko tad es, tāds sīks, aprobežots cilvēciņš varu vēl piebilst? Zvēru pie dieva visuvaldītāja, ka vairāk neko nezinu.

Aurora sēdēja kā sastingusi. Pār seju ritēja asaras.

—            Viņš ir miris, miris! — viņa sacīja, pacēlusi acis uz svētbildi. — Viss pagalam … Atliek tikai viens … Tēvocis dzīvo netālu no Serpuhovas, aizbrauciet pie viņa, nododiet vēstuli personiski.

—    Esiet bez bēdu.

—    Un atbildi… Palūdziet, lai tēvocis ātrāk atbild.

Pagāja apmēram nedēļa. Bija septembra beigas. Kņaziene atlaba un kādu rītu, pasaukusi Maremjašu, paziņoja viņai, ka tagad, kad Iļja Borisovičs atgriezies un pagaidām vēl pastāv tik jauks laiks, viņu vairs nekas nespēšot atturēt no pārcelšanās uz Panšinu. Aurorai un Ksenijai

viņa vēl piebilda, ka franči, dodamies no Maskavas tālāk, droši vien varot atkal virzīties uz šo pusi un tāpēc nedrīkstot vilcināties. Abas māsas neiebilda, it īpaši tāpēc, ka kņazienes lēmumi parasti bija negrozāmi. Sākās kravāšanās. Ksenija ar kalponi sāka vākt un saiņot mantas. Arī Aurora visiem čakli palīdzēja kopējos darbos, noņēmās ap kastēm, saiņiem un čemodāniem un likās gluži mierīga.

Reiz viņa iegāja māsas istabā. Bija vakars. Ksenija blūzē un svārkos, piedurknes atrotījusi, uz mūrīša mul- diņā mazgāja Koju. Piesēdusi blakus, Aurora ar mīlestību noraudzījās, kā māsa sasarkusi un laimīga ziepēja un mazgāja ar vīkšķi Kojas sārto muguriņu un smejošo sejiņu. Māsas atsegtais, maigais kakls ar zeltainajām matu sprogām zem biezās, ar. ķemmi uzspraustās bizes it kā kūpēja garaiņos, kas cēlās augšup no muldiņas, kur jautri šļakstinājās bērns.

—    Brīnums gan, — Ksenija ierunājās, — Iļja saka — Koļa vairāk izskatoties pēc tevis nekā pēc manis: tāds pats melnacains, glītiņš un piemīlīgs. Tagad ir tava kārta…

Aurora pacēla acis uz māsu.

—    Nesaproti? — Ksenija pasmaidīja. — Tavam dēlam vajadzētu izskatīties pēc manis, nevis pēc tevis.

—    Ak, Ksaņa! Kāpēc tu esi tik cietsirdīga?

—     Nu, kāpēc tad cietsirdīga?

Aurora piecēlās, ar roku aizsedza acis un klusēdama izgāja no māsas istabas.

Tajā pašā vakarā viņa sastapa māsu pustumšā gaitenī. Ksenija nesa kaut kādu mantu saini.

—    Paklausies, Ksaņa, — Aurora, viņu apturējusi, teica, — jūs esat dīvaini cilvēki; jūs man nekā nesakāt, bet es taču visu zinu …

—     Ko tad tu zini? — Ksenija apmulsusi jautāja.

•— Nu, lai nu dievs ar jums!

To teikusi, Aurora devās tālāk uz viesistabu.

—    Diakons būs izpļāpājies! — Tropiņins nosprieda, kad sieva viņam pēc vakariņām to pastāstīja. — Ir nu gan nejēga!

—    Nē, Iļjuša, — Ksenija atbildēja, — šodien Aurorai no pasta atveda kādu vēstuli, un viņa to ilgi lasīja savā istabā.

Vakarā pirms kņazienes aizbraukšanas Tropiņins apciemoja kaimiņu — muižniecības priekšnieku. Viņš jāja pie tā, lai pateiktos par kņazienei izrādīto uzmanību un lūgtu parraudzību muižai, ko viņa pamet. Arī Aurora izteica vēlēšanos atvadīties no Čepliginas garīdznieka sievas. Lai nenogurdinātu aizjūga zirgus, viņa aizjāja ar Barsu. Pienāca vakars. Tēju dzerot, tika saņemta ziņa, ka Aurora atsūtījusi atpakaļ zirgu un tā atvedējam likusi pateikt, ka pie popienes ieradušies paziņas no Kolomnas un Aurora vēl palikusi paklausīties, ko tie stāsta,' un atgriezīšoties vēlāk ar garīdznieka zirgiem. Diena beidzās, visiem rosoties ap pēdējiem saiņiem. Nogurušie kalpi tikko jaudāja pavilkt kājas. Pasniedza vakariņas. Aurora nebija atgriezusies.

—    Cik tumšs! Savilkušies mākoņi, ka tik nu rīt nelītu! — Ksenija ierunājās, paraudzījusies pa logu. — Aurora laikam nav laista atpakaļ, būs palikusi turpat pa nakti.

—    Un labi arī ir, — kņaziene teica, — vajadzētu aizsūtīt pie viņas Maremjašu vai Jefimovnu.

—    Arina Jefimovna jau ir tur, kundze, — pavēstīja Vlass, kurš Jarcevā visu laiku bija palicis it kā ēnā, bet tagad, jauna brauciena gaidās, atkal atguva cienīgumu un iespaidīgumu.

—    Kas tad Arinai darāms Cepliginā?

—    Jaunkundze Aurora Valerjanovna bija vēlējusi, lai viņai aizgādā siltu apmetni, bez tam šodien bija vakara dievkalpojums, jo rīt ir dievmātes Marijas patvēruma un aizlūguma svētku priekšvakars, un mūsu Jarcevas zemnieki Arinu Jefimovnu aizveda turp.

Atausa rīts. Galveno ceļā līdzi ņemamo mantu saiņošana bija pabeigta un pajūgi piekrauti. Guļamkariete, kaleša un divi pārjumti trijjūga rati aizjūgti stāvēja pie zirgu staļļa. Taču vēl arvien turp tika nestas visādas kastes, grozi un aizsaiņi. Neredzēdams Auroru, Tropiņins pasauca Vlasu un lika viņam ar kalešu braukt tai pakaļ. Zālē tikmēr klāja galdu ceļa brokastīm. Dodams pēdējos norādījumus pārvaldniekam, kurš izrīkoja gatavdšarios ceļam, Iļja izgāja uz lieveņa un beidzot ieraudzīja pa vārtiem iebraucam kalešu. Tajā neviena nebija.

—    Kur tad jaunkundze? — Iļja noprasīja Vlasam, kad tas piebrauca pie lieveņa un, drūmi saraucis sirmās uzacis, nokāpa no bukas.

Vlass no azotes izvilka vēstuli un klusēdams pasniedza Tropiņinam.

—    Kas šo vēstuli sūta?

— Jaunkundze Aurora Valerjanovna.

—    Un kur tad viņa pati? Ko tas viss nozīmē?

—    Jaunkundze vakarā uzrakstījusi un likusi to nodot jums, kad atkal kāds ieradīsies viņai pakaļ. •'Tropiņins atplēsa aploksni.

«Nemeklējiet mani,» Aurora rakstīja māsasvīram, «un necentieties mani panākt un apturēt. Pēc ilgām pārdomām esmu galīgi izlēmusi un braucu pie tēvoča Pjotra Andrejeviča. Viņš nav vesels un pēc mana lūguma ir atsūtījis man pakaļ ekipāžu ar zirgiem. Kaširā nekavēšos ilgāk par divām trim stundām. Apciemošu tēvoci un ar viņa palīdzību un padomiem došos tālāk uz armijas štābu. Nebaidieties, Kutuzova mītne nav tālu no Serpuhovas. Esmu nolēmusi doties tieši pie viņa gaišības un lūgt no viņa kādas ziņas. Ilgāk nevaru izturēt. Man vairs nav spēka. Varbūt iegūšu kādu skaidrību par Bazila likteni. Mīļo vecmāmuļu lūdzu man piedot šo patvarīgo aizbraukšanu un neraizēties; braucu kopā ar Jefimovnu, bet visus un arī Tevi, mīļā Ksaņa, lūdzu —■ nepieminiet mani ar ļaunu. Varbūt tas, ko esmu uzsākusi, ir neizpildāms un neprātīgs; tomēr no sava nodoma neatkāpšos. Drīz jūs uzzināsiet visu. Pacentīšos sīkāk uzrakstīt no Serpuhovas un no citām vietām, kurp mani novedīs liktenis. Palieciet sveiki, mīļie, uz redzēšanos, ja būšu dzīva. Bet, ja šis drausmīgais laiks mūs izšķirs uz mūžu, tad jel aizlūdziet par visiem īsteniem patriotiem, kas kvēli mīl un tur godā mūsu pašlaik apsmieto dzimteni, par kuru izliets tik daudz asiņu. Citas izejas nav, nespēju vairs ilgāk cīnīties pati ar sevi. Jūsu Aurora.»

Tropiņins vēstuli izlasīja, pārlaida tai vēlreiz acis un izvaicāja Vlasu, kad, kā un ar ko jaunkundze aizbraukusi. Vlass atbildēja, ka no Pjotra Andrejeviča Kramaļina muižas bijusi atsūtīta puskariete, ka garīdznieks un Jefi- movna mēģinājuši jaunkundzi atrunāt, taču tā atbildējusi, ka ilgi prom nebūšot un vecmāmuļu cejā panākšot, un aizbraukusi. Tropiņins aizsteidzās pie Ksenijas. «Lūk, kādas ir sievietes!» viņš nodomāja. «Vidusceja nav: vai nu eņģeļa maigums, vai ari dēmoniskas apslēptas un nevaldāmas kaislības.»

Iļja un Ksenija ilgi neuzdrīkstējās vēsti nodot kņazienei; pēdīgi ar Maremjašas palīdzību viņi Annu Arkad- jevnu mazliet tam sagatavoja un tad viņai visu izstāstīja. Kņazieni vispirms sagrāba satraukums, viņa pasauca pārvaldnieku un ļaudis, lika dzīties Aurorai pakaļ. Iļja viņu atrunāja. Bija pagājis ilgs laiks, un Aurora, nakti aizbraukusi ār tēvoča trijjūgu, Kaširā varēja paņemt atpūtušos pasta zirgus un pašlaik varbūt jau tuvojās tēvoča muižai, bet tēvocis, bez šaubām, viņai dos padomu — pēc iespējas ātrāk atgriezties mājās.

Kņaziene atvēra savu ridikilu, izvilka spirta pudelīti un paostīja to, tad apvaicājās, cik pulkstenis. Tropiņins atbildēja, ka drīz būs pusdienlaiks.

—: Liec, Iļjuša, lai pasniedz brokastis, un brauksim, — Anna Arkadjevna teica, — bet kalešu, mīļais, atstāj te un pārvaldniekam liec, lai pats pavada Auroru uz Panšinu, tiklīdz viņa atgriezīsies… Tāds pats nemiera gars bija arī viņas māte: visu darīja pēc sava prāta, atļauju neprasījusi … Bet Arina ir saprātīgs sievišķis, gan pasargās… Un tam vecajam tukšpaurim Pjotram Andrejevičam es pati aizrakstīšu, tiklīdz aizbrauksim galā. Visu mūžu viņš bijis kā pūslis un ar mums nav rēķinājies, lielības maiss. Ko gan viņš zina par štābu! Tā nav • dauzīšanās apkārt medījot ar kurtiem! Abi ar nelaiķa brāli viņi tik vien mācēja kā mest acis svešos puķu dārzos, bet nu, kā redzams, ir iestrēdzis tai savā kaktā un kā pele baidās līst laukā.

Aurora ar Jefimovnu laimīgi nokļuva tēvoča muižā Dedinovā. Veco triekas ķerto Pjotrū Andrejeviču vairs nevarēja pazīt. Viņš ļoti priecājās par Auroras ierašanos, raudāja kā bērns, apbērdams viņu ar laipnībām, izvaicādams par viņu pašu un par viņas bēdām, sūdzējās, ka zemnieki viņam neklausot un esot pametuši gandrīz vienu pašu. Nevarīgs, sirms un vājš, viņš tagad Aurorai vēl vairāk atgādināja viņas nelaiķa tēvu. «Tās pašas labsirdīgās, vērīgās acis un tā pati laipnā balss,» viņa domāja, noraudzīdamās tēvocī.

—    Ek, ja slimība mani nesaistītu pie gultas, ja es būtu jaunāks! — vecais vīrs izsaucās. — Sēstos mugurā lāsainajam un arī tev atrastu krietnu auļotāju, tad gan mēs abi laistos uz viņa gaišības štābu meklēt rokā tavu brašuli!

Pavadījusi pie tēvoča dienas trīs, Aurora, saņēmusi no viņa naudu un svētību, devās uz Serpuhovu.

Attālinādamās no Dedinovas un tuvodamās Serpuhovai, braucējas visur vēroja arvien vairāk un vairāk sajukuma un nemiera. Pa ceļam dažas apdzīvotas vietas jau bija pilnīgi pamestas, tālab Arinu pārņēma lielas bailes, un viņa tikai vaimanāja vien. Nebija, kur apmesties, un Aurora visu ceļu brauca tēvoča trijjūgā, nelikdama apstāties un pabarot nogurušos zirgus. Serpuhovā viņa iebrauca dienā. Auroru pārsteidza pilsētas tukšifms. Puse tās iedzīvotāju, it īpaši turīgākie, jau sen bija aizbēguši uz Tulu, Orlu un Cerņigovu. Pilsētā varēja redzēt tikai karavīrus, brauca pulku ores, lielgabali, vezumnieki ar pārtiku armijai. Aurora apmetās labākajā iebraucamajā vietā un lika sameklēt diakonu.

—    Kam viņš tev vajadzīgs? — Jefimovna uztraucās. — Ko vēl būsi sadomājusi? Un kur lai viņu te atrod?

—    Man viņš jāsatiek, viņš pazīst šo apvidu; viņa radiniekam te, pilsētas tuvumā, ir iebraucamā vieta.

—    Nu, uzzini, meitiņ, kas tet/ jāuzzina, un braucam mājās!… Vai re, cik tālu esam atbraukušas; zaldāti vien un lielgabali… Nu mēs gan dabūsim no vecmāmuļas!

—    Viņa ir laba, gan piedos, — Aurora atbildēja, — bet es aprunāšos ar diakonu, rīt satikšos ar pilsētas priekšnieku un armijas pavēlniecību un — apsolu tev — nekavējoties brauksim mājās.

Garīdznieku Savu sameklēja. Bezgala pārsteigts par Auroras ierašanos, viņš priecīgs steidzās pie atbraucējas. Viņa Savam paziņoja, ka nodomājusi braukt uz Ļeta- šovku, kur atrodas virspavēlnieka mītne, un lūdza sameklēt viņai zirgus un pajūgu, lai turp nokļūtu. Diakons aizgāja un atgriezās tikai vakarā. Viņš bija ļoti nelāgā noskaņojumā. Pilsētā palikušie brīvlaistie važoņi prasīja pārmērīgi augstu cenu: simt rubļu par diviem ceļa posmiem.

—    Maksājiet viņiem, cik prasa, — Aurora sacīja.

—    Bet kā tad jūs turp brauksiet? Vai tiešām viena pati?

—    Ņemšu līdzi aukli, lai gan negribētos viņu pakļaut briesmām.

Diakons kļuva domīgs. Saticies ar svaini, viņš slepenībā bija apņēmies novilkt garīdznieka tērpu un iestāties zemessargos. «Atriebšu ienaidniekam par sievu,» viņš prātoja, «ne viens vien ļaundaris ar dzīvību samaksās pat viņu!» Te radās arī viņam iespēja aizbraukt līdz Ļetašov- kai, un viņš gribēja piedāvāties Aurorai par pavadoni, bet nevarēja sadūšoties.

Jefimovna ienesa patvāri un sāka gatavot tēju. No traktiera kopējās zāles jau sen skanēja skaļas balsis un trauku šķindoņa. Tur dzīroja pulciņš karavīru. «Redz, kas par nebēdņiem!» Sava nodomāja. «Jau tik vēls; neapjēdz, ka te apmetusies jaunkundze!» Viņš izgāja laukā, aprunājās ar sulaini un iegriezās zālē; jautrās klaigas tur mazliet pieklusa.

—    Kas viņi ir? — Aurora apvaicājās, kad diakons ienāca atpakaļ.

—     Garāmbraucēji huzāri, starp tiem arī kāds partizāns, apakšpulkvedis Seslavins, — diakons atbildēja, — tāds brašs un laipnīgs cilvēks, pacienāja mani ar rumu.

—    Kas tie par partizāniem? — Aurora jautāja, ieliedama diakonam tēju.

—    Tagad uzradušies tādi brīvprātīgie. Pēc pašu gribas salasās vienībās, izseko ienaidniekus un barā vai pa vienam brūk virsū visbīstamākajās vietās. Nu jau viņu ir daudz — Seslavins, kņazs Kudašovs, un par viņiem daudz runā.

—     Un ko tad par viņiem runā?

—     Ne tikai virsnieki, bet arī zemnieki ar mietiem ejot pret ļaundariem, uzglūnot tiem, durot nost ar dakšām, slīcinot akās un dīķos. Proška Zerņins pie Vjazmas, simtnieks Kļučkins… Un kur tad stārastiene Vasiļisa no Si- čevkiem, Vai tā nav varone? Jāteic, īsta Marfa Posadņica, drosmīga kā amazone vai pat bībeles Judīte, ja spriež pēc paveiktā varoņdarba…

—    Kas tas par varoņdarbu? — Aurora ieprasījās ar aizrautīgu ziņkāri, savilkdama mantiļu ap satraukumā drebošajiem pleciem.

—    Kā nu ne, godātā. Šī stārastiene sapulcinājusi Si- čevku zemniekus ar izkaptīm, cirvjiem un citiem rīkiem, kas tik gadījušies pie rokas, uzsēdusies zirgā un tiem pa priekšu devusies prom..,

—- Meitietis? — Jefimovna pie durvīm nenocietusies iesaucās. — Kāda tev, diakona tēv, vajadzība melst šitādas aplamības.

—    Tīra patiesība, vecmāmuļ, dievs mans liecinieks.

—     Kurp tad viņa devās? — Aurora neatlaidās.

—     Pret frančiem… Negaidot tiem uzbrukusi, ar izkapts cirtienu pa galvu nogalinājusi viņu virsnieku, bet zemnieki nolikuši pie zemes kādus desmit zaldātus, un visa franču vienība tikusi sakauta un bēgusi. Pēc tam, kā stāsta, Vasiļisa pa mežu devusies uz franču nometni.

—    Dieviņ, tētīt! — Jefimovna, krustus mezdama, izsaucās. — Un bail viņiem nemaz nebija! Aiz kam tad uz nometni? … Tur tak, jādomā, viņiem sargi, posteņi, tur tak nevar tikt klāt.

—    Ja tik grib, vecmāmuļ, var tikt visur.

—    Aiz kam tad tā jāiet skaidrā nāvē?

—     Stāsta, Vasiļisa nakti noredzējusi sapni un nolēmusi piezagties, aizslēpties aiz koka un nogalināt kādu svarīgu ģenerāli vai vēl kādu augstāku. Un kā tad lai neiet? Ļaundari pastrādā varas darbus ar visiem; muižniekam Volkovam pie Smoļenskas ar varu aizveduši divas meitas, īstas skaistules. Es pats arī prātoju, ak, vai tikai neiet tajos brīvprātīgajos?

Diakona stāsts par partizāniem Auroru pārsteidza. Viņa klusēdama pārdomāja dzirdēto. Sava sāka atvadīties.

—    Tad nu papūlieties, diakona tēv, — Aurora sacīja, — maksājiet, lai prasa, cik prasīdami, kad tikai es rīt no rīta varētu aizbraukt…

Diakons aizgāja. No rīta Aurora uzrakstīja vairākas vēstules un no ņiebura izvilka relikviju maisiņu, kurā atradās žūksnītis prāvu asignāciju. Tā bija dāvana, ko tēvocis pasniedza, viņai prombraucot. Viņa izņēma un iedeva Jefimovnai vienu no asignācijām.

—     Te, lūk, būs nauda, auklīt, — viņa teica, — kamēr es te aiziešu šo to nokārtot, tu visu sakravā un sagatavojies.

—     Kam man tā nauda? — Arina brīnījās.

—     Tu taču pati teici, ka sīkās naudas neesot: samaini, gan noderēs — nopērc ēdamo mums un tēvoča kučierim, tāpat zirgiem auzas. Kad atgriezīšos, tūdaļ brauksim.

Tiklīdz Jefimovna aizgāja, Aurora nokrita ceļos svētbildes priekšā, pielūdza dievu, pārģērbās un, pasaukusi traktiera sulaini, aizsūtīja viņu pie apakšpulkveža Seslavina pavaicāt, vai viņš svarīgā jautājumā nevarētu ierasties pie jaunavas Kramajinas, kura te apmetusies. Pēc ceturtdaļstundas sakārtojies pie viņas ienāca neliela auguma virsnieks ar melniem, cirtainiem matiem — par- tizānis Seslavins.

Kad Jefimovna ar pārtikas saini aizelsusies atgriezās traktieri, viņu apmulsis sagaidīja Sava.

—    Es, māmuļ, sadabūju segtu pajūgu un labus zirgus, — viņš teica, — bet, ak dievs, no mūsu jaunkundzes vairs nav ne vēsts.

—    Kur tad viņa palikusi? — Jefimovna, plaukstas sasizdama, jautāja.

—    Atstājusi, lūk, šīs te vēstules piederīgajiem, bet pati aizjājusi kopā ar huzāriem.

Arina sastinga. Viņa, gluži kā prātu zaudējusi, metās uz Auroras istabu. Tā bija tukša.

XXXVII

Oktobra sākumā, neilgi pirms kaujas pie Tarutinas krievu galvenie spēki, pie kuriem atradās Kutuzovs, stāvēja Ļetašovkas sādžas apkaimē.

Kopš rīta sijāja sīks, nerimtīgs lietus. Debesīs traucās blāvi pelēki, gabalaini mākoņi. Pavakarē lietus, uzbrā- zušā vēja iztrenkāts, uz kādu laiku pierima. Ļetašovkas ielas klāja neizbrienami dubļi. Viņa gaišības mītne atradās Tarutinas tuvumā, Ļetašovkas sādžas nomalē, pie baznīcas, garīdznieka mājā, kas bija kaut cik lielāka un tīrāka. Galvenā štāba priekšnieks ģenerālis Jermolovs ar adjutantiem bija apmeties sādžas otrā galā, pamestās muižas kalpu mājā.

Bija vakars, tā ap vienpadsmitiem. Jermolovs, beidzis parasto vakara ziņojumu virspavēlniekam, kājām atgriezās mājup, gandrīz vai līdz ceļiem stigdams šķidrajos, glumajos dubļos, viņam pa priekšu gāja ziņnesis, nesdams lukturi. No necaurredzamās tumsas pa labi un pa kreisi ielas malā luktura uz priekšu slīdošajā gaismā iznira te pussagāzušies zedeņu žogi un pagalmu šķūnīši, te māju lietū samelnējušie salmu jumti, no kuriem vēl tecēja ūdens.

Sapīcis, samirkušā šinelī un saplacinātā formas cepurē, kas tikko apsedza pa kara laiku sakuplojušo, sprogaino

un izpurušo matu ērkuli, Aleksejs Petrovičs Jermolovs sparīgā solī uzkāpa uz savas mājas slapjā lieveņa un no turienes iegāja priekšnamā. Tumsā pie durvīm sānis pavirzījās adjutants, kurš bija viņu gaidījis kopā ar vēl kādu citu, kā likās, svešu cilvēku.

—     Kas te vēl ir bez jums? — Jermolovs neapmierināts noprasīja, ieiedams apgaismotā istabā, kur denščiks jau nesa iekšā ģenerālim sagatavotās vakariņas.

—    Vārdu viņš nenosauca; ģērbies vienkāršās sīkpilsoņu drēbēs, taču acīmredzot ir izglītots cilvēks no augstākajām aprindām.

—    Ko tad viņam vajag?

—    Viņam ir neatliekama un nopietna vajadzība runāt ar gaišību.

—     Kā? Ar kņazu? Un šādā stundā? — Jermolovs brīnījās, pret grīdu nikni nopurinādams slapjo cepuri.

—    Viņš apgalvo, ka jautājums ir valstiski ārkārtīgi svarīgs un neatliekams.

—    Nu, viņiem viss ir valstiski svarīgs, — Jermolovs īgni noteica, greizi pašķielējis uz galda pusi, no kurienes patīkamu smaržu jau uzvēdīja kaut kas sviestā ar sīpoliem cepts un kur bija noglabāta pudele šablī, ko todien Aleksejam Petrovičam kā dāvanu bija atsūtījis štāba markitants, visu mīlulis un īsts brīnumdaris smalku dzērienu sagādāšanā.

Atkal vajadzēja noņemties ar kaut ko neparedzētu. No Jermolova varenajām, platajām krūtīm izlauzās nevilšu dusmu sēciens.

—     Kur ir šis nelūgtais viesis? Sauciet viņu iekšā! — Jermolovs teica adjutantam, apsēzdamies uz sola.

No priekšnama ienāca gadus trīsdesmit piecus vecs, lācīgs gara auguma vīrs ar apaļu seju, plakanu degunu un lielām izvelbtām acīm. Viņa sejā bija kaut kas sievišķīgs; sarkanīgie mati taisnām šķipsnām krita uz pieres un ausīm kā somam; tālu viena no otras atvirzītās uzacis un biezās sakniebtās lūpas sejai piešķīra neapmierinātu un it kā baiļpilnu izteiksmi. Nebijis pašķidrās vaigubār- das no ausīm līdz zodam, katrs, pirmoreiz uzmetis sejai skatienu, nodomātu: «Bābietis!» Nepazīstamais bija ģērbies ar pelēku vadmalu apvilktā aitādas kažociņā un augstos civilista zābakos; rokās viņš turēja ādas cepuri ar nagu.

—    Kas jūs esat? — Jermolovs noprasīja.

Ienākušais klusēdams atskatījās uz adjutantu. Tas pēc

Jermolova mājiena izgāja.

—    Jūsu vārds un kārta? — Jermolovs vaicāja.

—    Atvaļināts artilērijas štāba kapteinis Aleksandrs Samoilovičs Figners, — nepazīstamais paklusu teica.

—    Ko tad jūs gribat? — Aleksejs Petrovičs noprasīja, pikti šņākuļodams caur degunu un ar savām brūnajām vanaga acīm urbdamies viesa pelēkajās acīs, kas viņu gurdi vēroja: šo uzvārdu Jermolovs jau bija sastapis relācijās.

—    Varu apliecināt — jautājums ir ārkārtīgi svarīgs un neatliekams, citādi nebūtu uzdrošinājies traucēti — Figners atbildēja, lēni un rūpīgi izrunādams vārdus. — Un ņemiet vērā, ģenerāl, ka tas, kas pašlaik vēl ir iespējams un pieejams, vilcinoties var kļūt nepieļaujams un neiespējams. Izņemot jūsu ekselenci un viņa gaišību, pagaidām par to neviens nedrīkst zināt.

—    Bez ievadiem, stāstiet ātrāk, — Jermolovs noteica, apsēdās uz sola un galvu noliecis sagatavojās klausīties, — mēs esam divatā. Kas jums tas par jautājumu?

—    Es dienēju vienpadsmitās brigādes trešajā vieglās artilērijas rotā, bet pēdējā laikā biju Tambovas guberņā par pilsētas priekšnieku, — Figners iesāka. — Patriotisma jūtu vadīts un visa notikušā nomākts, es pametu dienestu un ģimeni, augustā griezos pie grāfa Rastopčina un citiem, bet šinīs dienās pārģērbies atkal biju Maskavā…

—    Jūs bijāt Maskavā? — Jermolovs pārjautāja.

—    Tieši tā, cienītais… Staigāju pa Maskavas krāsmatām gan franču vai itāliešu virsnieka mundierī, gan zemnieku drēbēs, iekļuvu arī mājās, kur apmetušies ienaidnieki, visu izlūkoju un atklāju, ka ir iespējams viegli un vienā paņēmienā cilvēciski darīt galu ne vien pirmās galvaspilsētas okupācijai, bet var teikt, arī pašam karam, visas Krievijas un cilvēces nelaimēm.

—    Skat, kā! — Jermolovs izsaucās. —• Darīt galu karam?

—    Jā, cienītais, — Figners atbildēja, — un tas ir mans noslēpums…

«Vai tikai šis soms vai žīds, kaut viņu nelabais, nav jucis? Vai varbūt viņš ir nekauņa un viņam kaut kas ir aiz ādas, vai arī viņš ir pārgalvīgs lielībnieks?» Jermolovs prātoja, nikni raudzīdamies viņam iepretim stāvošajā svešiniekā. «Vai tikai nebūs izdomājis atkal jaunu Lepiha gaisa bumbu vai kādas citas tamlīdzīgas blēņas? Nojē- dzies nu ar šitādu pasaules lāpītāju!»

—     Jūs pateicāt tādus vārdus… — viņš sacīja. — Vai gan iespējams tā uzreiz izbeigt milzīgu karu? Te būtu vajadzīga stratēģiska viltība, vareni, sarežģīti spēki… bet jums… Bet kāds tad īsti ir jūsu gaužām vilinošais, varenais brīnumlīdzeklis?

Klusējot klausīdamies Jermolova zobgalīgos iebildumus, Figners panācās viņam tuvāk.

—     Izšķirdamies par pašaizliedzīgu un, uzdrošinos tā izteikties, — viņš ierunājās, — nedzirdēti drosmīgu pasākumu, esmu visu stingri un vispusīgi apdomājis… Taču mans plāns, kā ikviens cilvēcisks pasākums, var arī neizdoties. Vai es tāpēc varētu jau iepriekš zināt, vai drīkstu cerēt, ka gadījumā, ja šis plāns neizdosies un es līdz ar to neizbēgami iešu bojā, cars un tēvzeme nepametīs bez atbalsta manu apgādnieku zaudējušo ģimeni? Esmu trūcīgs cilvēks… Man pietiktu ar vienu vienīgu jūsu vārdu …

—     Kas tad jums ir nepieciešams pirmām kārtām jūsu pasākuma veikšanai? — Jermolovs neiecietīgi prasīja.

—     Mans vārdabrālis Aleksandrs Ņikitičs Seslavins mani aicināja iestāties viņa vienībā; viņš gaida atbildi; taču es esmu iecerējis ko citu; Pamatojoties uz vispārējo nolikumu par partizānu vienībām, es gribētu lūgt atļauju darboties patstāvīgi un, proti, lūgt nodot manā rīcībā un pēc manis paša izvēles kaut vai septiņus astoņus kazakus.

—    Jūsu ģimene tiks nodrošināta, — padomājis sacīja Jermolovs, — tagad pastāstiet: kam jums vajadzīgi kazaki un kāds ir jūsu piāns?

Fignera pelēkajās apaļajās acīs iekvēlojās savāds spožums, un viņa stāvs saspringa un it kā izauga vēl garāks. Seja kļuva bāla, apakšžoklis mazliet iedrebējās.

—    Mans plāns ir ļoti vienkāršs un skaidrs, — viņš teica, drudžaini paraustīdams roku, — šis plāns ir tāds … Es esmu nāvīgs ideologu ienaidnieks. Ak, cik daudz ļaunuma tie nodarījuši! Viņu galva un vadonis…

Figners apklusa, cieši noraudzījās Jermolovā un, ka likās, nevarēja atrast vajadzīgos vārdus.

—     Esmu nodomājis, — brītiņu klusējis, viņš turpināja, — un mana iecere ir negrozāma… Esmu nolēmis iznīcināt galveno un vienīgo visa notiekošā cēloni… proti, nošaut Napoleonu …

—           Ko jūs teicāt? — Jermolovs, paslējies kājās, pārvaicāja.

—    Nošaut franču vadoni…

«Viņš, nudien, nav pie pilna prāta!» Jermolovs sprieda, vērodams Figneru. «Tomēr — kāpēc gan lai viņš nebūtu pie pilna prāta? Vai viņš drīzāk nav pārdrošs fanātiķis, ko trenc nepārvarama iekšēja nepieciešamība? Un viņš jau nav vienīgais. Arī Luņins piedāvājās doties par parlamentāri pie Napoleona un, pasniedzot kādu dokumentu, nodurt viņu ar dunci.»

Jermolovs piecēlās no sola. < -

—            Tātad jūs patiesi esat apņēmies to izdarīt? — viņš noprasīja, vēl arvien nebūdams īsti skaidrībā, kāds cilvēks šobrīd atrodas viņa priekšā.

—           Esmu apņēmies un no tā neatkāpšos, — Figners atbildēja.

— Kā tad jūs cerat savu nodomu izpildīt? Izdomāt ir viens, bet iecerēto izpildīt — pavisam kas cits.

—            Kā dievs gribēs: vai nu sekmēsies, vai kļūmēsies! Es atkal pārģērbšos pēc vajadzības vai nu par ubagu, vai par zemnieku, iekļūšu Kremlī vai kur citur, kur atradīsies ļaundaris, un pats aci pret aci šaušu uz viņu. Palīgi man būs vajadzīgi tikai iepriekšējai izlūkošanai un sagatavošanās darbiem.

— Jūs teicāt, ka jums ir ģimene? — Jermolovs iejautājās.

—    Sieva un pieci bērni, cits par citu mazāks.

—    Kur viņi atrodas?

—            Nolēmis doties uz Maskavu, atstāju viņus Mor- šanskā.

—    Kā_jūs iekjuvāt Maskavā?

—           Ar franču pasi; viņi paši man to izsniedza, nosaukdami mani — cultivateur, proti, par muižnieku.

—    Ko jūs tur darījāt?

—            Izsekoju, kad ienaidnieki furažieri dodas laukā no pilsētas, kopā ar brīvprātīgajiem viņus pie Maskavas sakāvu un atņēmu viņu pajūgus… Štāba dokumentos tam jābūt pieminētam.

—           Jā, par jums tika ziņots. Tātad jūs esat gatavs uz šādu soli un nebaidāties?

—            Vai nu bailes kādu no nelaimes pasargājušas — ja dievs sargās, tad velns neraus! — Figners atbildēja. — Bruts nogalināja savu draugu Cēzaru, bet man Korsi- kas asinssuns nav nekāds draugs… Augām dienām un naktīm esmu lūdzis dievu un zvērējies.

«Vācietēns dižojas,» Jermolovs nodomāja, «bet gan jau redzēsim.»

—            Un ko jūs vēlaties saņemt, ja paveiktos? — viņš noprasīja. — Sakiet atklāti.

Figners mazliet piesarka. Viņa acis lūkojās salti un mierīgi.

—            Neko, — viņš atbildēja. — Es ziedoju sevi tēvzemei. Krievija mani izauklējusi; savā sirdī es esmu krievs.

—    Bet pēc izcelsmes?

—     Baltijas vācietis.

—    Vai jums ir klāt dokumenti?

—    Te būs…

XXXVIII

«Brīnums!» Jermolovs, dokumentus izskatījis, prātoja. «Ferfluhters, bet runā ar patosu un daudzina krievu parunas, pat vārdus noskalda ar īpašu rūpību.»

Viņš uzdeva Figneram vēl dažus jautājumus. Tas uz visiem atbildēja prātīgi un apdomāti. «Ko darīt?» Jermolovs nevarēja izšķirties. «Noklusēt viņa gaišībai par šo putnu nedrīkst… Lai beigās notiktu kas notikdams, atbildība gulsies pirmām kārtām uz mani… Nu, gan jau kņazs pats viņu ar visām viņa iedomām bez lielām ceremonijām dabūs nost no kakla.»

Jermolovs pasauca adjutantu, nodeva Figneru viņa ziņā un, atkal uzlicis galvā slapjo cepuri, pa peļķēm un slidenajiem dubļiem devās pie virspavēlnieka. Adjutants piedāvājās apseglot viņam zirgu; Jermolovs īgni atmeta ar roku un atkal aizgāja kājām.

Pie Kutuzova mītnes vārtiem ziņnesis, kas viņu pavadīja, uzgrūdās kņaza denščikam, kurš gāja aizdarīt logu aizvirtņus.

—            Visi guļ, godātais! — denščiks teica, luktura gaisma saskatījis no tumsas iznirstam Jermolova stāvu.

—    Bet viņa gaišība pats? — Jermolovs jautāja.

—    Arī jau gultā, bet sveces viņa istabā vēl deg.

—    Piesaki!

Denščiks caur priekšnamu iegāja tumšajā pieņemamajā istabā un no turienes Kutuzova guļamtelpā. Jermolovu aicināja istabā, kuru viņš tikai pirms pusstundas bija atstājis.

Kutuzovs vienā kreklā sēdēja gultā, nolaidis uz paklājiņa basās kājas, ko sedza Buhāras halāts. Viņa priekšā uz apaja galdiņa atradās Krievijas karte, nospraudīta ar kniepadatām, kam bija sarkanas un melnas zīmoglakas galviņas un kas apzīmēja krievu un franču karaspēku. Pirms Jermolova ierašanās viņš bija pētījis karti. Pēc vecā, siltumu mīlošā kņaza paraduma istaba bija karsti sakurināta.

—     Kas tad nu, mīļais? — viņš prasīja, pievērsis ienākušajam Jermolovam ne visai apmierinātu, gurdu skatienu. — Vai jums nav kādi sarežģījumi?

—    Paldies dievam, nav nekā jauna; bet, redziet, kāds gadījums…

Jermolovs bez steigas un visos sīkumos pavēstīja kņazam par Fignera ierašanos un priekšlikumu.

—    Es uzskatīju par svētu pienākumu, — viņš beidza stāstīt, — nevilcinoties par visu ziņot… Ko pavēlēsiet? Figners ir pie manis, gaida lēmumu.

—    Paskat vien, — Kutuzovs ieteicās, pa vilkdams lejup noslīdējušo halātu uz pleciem, — tas ir neparasts gadījums … Vai tu viņu pacietīgi uzklausīji un izvaicāji?

—    Sīki jo sīki, jūsu gaišība.

—    Un kā tu domā, vai viņš nav no tiem, kas mēģina izgudrot perpetuum mobile, vai viņš nav jucis? Kā tev likās, vai viņam ar galvu viss kārtībā?

—    Tas man iešāvās prātā vispirms, — Jermolovs atbildēja, — es viņu tincināju gan šā, gan tā par visu ko; runā saprātīgi, acis apkārt nešaudās, nekā aizdomīga nemana… Vai viņa iedoma izpildāma — tas ir cits jautājums. Viņš patiesi liekas gaužām bezbailīgs un pārdrošs, un viņa apņēmība acīmredzot ir īsta un neliekuļota.

Kutuzova galva ar vecišķi uzblīdušo seju noslīga lejup. Viņš iegrima domās. Vai nu no istabas siltuma, vai satrauktajām domām gludi skūtais, tuklais un baltais zods norasoja. Ar nervozu tuklās rokas kustību viņš pieskārās zodam un, domās iegrimis, ar vienīgo redzīgo aci vērās kaut kur sānis — garām šai istabai un Jermolovam, garām šai naktij un visam, kas bija noticis pirms tās un vēl arvien tik ļoti nomāca veco, miesās vārgo, bet garā možo karavadoni.

—    Ak tu, blēdis, ko sadomājis! — rokas paplezdams un atkal pieskardamies miklajai sejai, sacīja kņazs. — Bet ideja, jāatzīst, ir ārkārtēja un visnotaļ neparasta. Bet kā lai to pamato?

Kņazs lēni sagrozījās gultā uz pēļa.

—    Protams, senatnē ir bijuši līdzīgi gadījumi, tā noticis arī Romā, kad risinājās karš starp Pirru un Fabri- ciju, — viņš turpināja, — tikai tur, cik atceros, viss iesākās citādi. Nu, kā tad tur bija? Pie Fabrīcija ieradās ļaudis un pastāstīja, ka uzradies kāds grieķu ārsts, — Romā tie bija tādi paši kā Krievijā mūsu vācieši, — kurš, vēlēdamies vienā rāvienā izbeigt karu, nešaubīdamies apņēmies noindēt Pirru. Nu, Fabrīcijs, kā atceries, viņu uzklausīja, tāpat kā tu šo vācieti, un nodeva sasodīto nodevēju paša Pirra rīcībā. Asprātīgo dziednieciņu Pirrs, protams, uzrāva pirmajā apsē vai, teiksim, vīģes kokā, kas nu viņiem tur aug … Tā arī viss beidzās… Ko tu par to teiksi?

Jermolovs, pieri saraucis, klusēja. Uz galda skumīgi mirkšķinājās jau gandrīz izdegušās sveces. Kutuzovs paraudzījās uz gultai tuvāko logu, pa kuru šonakt atkal bija redzama blāzma virs Maskavas.

—    Man liekas, — viņš atkal ierunājās, — ja šis cittautietis patiesi nogalinās Bonapartu, visi teiks, ka nevis viņš, bet gan es un tu, Aleksej Petrovič, esam viņu nodevīgi nogalējuši. Vai nav tiesa?

—    Man gribētos teikt, jūsu gaišība, ka tas notika tālā senatnē Romā, — Jermolovs atbildēja, vēl neattapis, kurp tēmē kņazs, — un pagātne ne vienmēr noder par mācību tagadnei. Bet es tomēr atļaušos tikai pavaicāt, kādā ziņā šis jaunais, mūsu zemē iebrukušais Atila ir labāks par kaut kādu Steņku Razinu vai Pugačovu? Tie briesmoņi nāca no Aizvolgas, šis — no Parīzes, tā ir vienīgā starpība; bet kopēja visiem šiem postītājiem ir daudz… Valdīt pār pašu apstulbinātu, verdziski padevīgu pūli, to visādi mānot, uzkūdīt iedzīvoties kāru, mežonīgu bandītu barus, ielauzties miermīlīgā zemē, lai paglaimotu savai varaskārei, tur laupīt, dedzināt un kaut… Ar ko gan viņš atšķiras no Razina un Pugačova, kurus cilvēku sabiedrība izstūmusi?

Kutuzovs atbīdīja galdu, ar basajām kājām sataustīja un uzvilka kurpes, lēni piecēlās un, halātu atstājis gultā, tāpat veļā vien sāka gāzelēdamies staigāt šurp un turp pa istabu, salicis rokas aiz muguras.

—    Patiesi — jaunas sugas izstumtais! — viņš, brīdi klusējis, sacīja. — Tev taisnība! … Bet kā lai izšķir šo jautājumu? Padomā… Ja viens no mums pats uzbruktu Napoleonam un sāktu ar viņu cīkstēties atklāti, viens pret vienu … Tas būtu kas cits … Bet šitā iznāk gluži kā ar akmeni aiz stūra.

—    Kā jūsu gaišībai tīk, — Jermolovs atturīgā godbijībā noteica, it kā grasīdamies iet prom.

—    Nē, pagaidi! — Kutuzovs viņu apturēja. — Mēs abi esam deviņpadsmitā gadsimta karavadoņi, lūk, ko es gribu teikt. Bet vai mūsu ienaidnieki ir šī vārda cienīgi? Es pareģoju, ka viņi ēdīs zirga gaļu, — un viņi to ēd… teicu, ka Maskava viņu elkam un viņu armijai kļūs par kapu, — un ir arī kļuvusi… Viņu spēki dilst ar katru dienu … — Kņazs atkal staigāja pa istabu. — Mēs viņus padzīsim, un tu vēl pieredzēsi, — viņš teica, — es tik ilgi nenodzīvošu, bet tu to sagaidīsi… Tie paši franči gāzīs savu elkadievu un tikpat neganti un vieglprātīgi nolādēs viņu un visu viņa dzimtu, kā gāza, sodīja ar nāvi un nolādēja savu īsto karali… Nožēlojama nācija…

Ar rokām atspiedies uz palodzes, Kutuzovs raudzījās debesīs, kur sārtojās atblāzma.

—    Atkal uguns… Nodeg līdz pamatiem, nabaga pilsēta! So ugunsgrēku viņi ilgi pieminēs, — viņš teica, — viņi samaksās par nodedzināto Maskavu!

—    Ko tad pavēlēsiet, jūsu gaišība, sakarā ar Fignera priekšlikumu? — Jermolovs noprasīja. — Tagad blandās apkārt visādi — gan godīgi, gan šaubīgi ļaudis.

Kutuzovs pagriezās pret viņu un noplātīja rokas.

—    Šī lieta neatbilst nekādiem priekšrakstiem, — viņš sacīja, — bet tomēr — dievs ar viņu! Vai zini sakāmvārdu — drošuli meklē cietumā, gļēvuli — popu pulkā… Dod viņam, mīļais, astoņus kazakus saskaņā ar nolikumu par partizāniem, dievs ar viņu. Tautas balss — dieva balss; lai dara, kā grib, ja to pieļauj debesu vara, bet pavēli nogalināt… es viņam nedodu!

Abi partizāni, Seslavins un Figners, pēc iepriekšējas norunas satikās pie kņaza Vjazemska sādžas Astafjevas. Figners paziņoja, ka viņam uz laiku atļauts darboties patstāvīgi, un prasīja pamācības un padomus vairāk pieredzējušajam biedram. Seslavins no savas vienības nodeva viņa rīcībā divus kavalēristus: viens no tiem bija jauniņš junkurs, kas bija lūgšus lūdzies, lai to laiž pie Fignera. Neliela auguma, melnmatais un kalsnējs — šis junkurs kazaku drēbēs izskatījās pēc bikla zēna, bet lieliski jāja. Donas zirgs Zorjka, ko viņš bija nopircis no kazakiem, bija stipri kārns, bet nepazina nogurumu. To pašu nakti Figners kopā ar junkuru aizauļoja Maskavas virzienā.

XXXIX

Vienpadsmitajā oktobrī franči Maskavu atstāja galīgi. Šī ziņa, kas pēc deviņām dienām Pēterburgā tika iespiesta «Severnaja počtas» deviņpadsmitā oktobra numurā, tikai oktobra beigās sasniedza Panšinu, kur tolaik uzturējās kņaziene ar ģimeni. Taču avīžu relācijām pa priekšu jau bija atklīdušas mutvārdu vēstis. Visi nodevās minējumiem, kur slēpjas Aurora. Pēc vēstules no Serpuhovas nekādu ziņu no viņas vairs nebija. Kņaziene pārdzīvoja neaprakstāmas bēdas. Ksenija at vīru nezināja, kā viņu mierināt.

Jau bija aizdārdējušas kaujas pie Tarutinas, kur lādiņš nogalināja Bagovutu, pie Malojaroslavecas un Krasnojes, kur franči zaudēja gandrīz visus gūstekņus, ko veda sev līdzi. Tā kā krievu karaspēks nelaida Napoleona armiju uz Kalugu, tā steidzās uz Smoļenskas ceļu, kura apkārtni paši franči bija nopostījuši.

Franču armija, ko vajāja atspirgušais un spēkus atgu- vušais krievu karaspēks, sekodams tai uz pēdām, saplūda plašumos starp Dņepras un Daugavas augštecēm. Neveiksmju saniknotais Napoleons veda armiju uz Berezinu, bet trīs Krievijā atklātie stihiskie spēki — neizbrienamie dubļi, briesmīgais sals un kazaki — ceļā iznīcināja tūkstošiem zaldātu un zirgu. Ne mazāku postu ienaidniekiem nodarīja drosmīgie partizāni.

Izplatījās vēstis par dzejnieka pulkveža Davidova, Or- lova-Deņisova, kņazu Kudašova un Vadboļska, Seslavina, Fignera un citu pārgalvīgu drosminieku varoņdarbiem.

Daudzināja vēl citus mazāk pazīstamus vārdus, starp tiem arī diakonu Savu Skorcovu, kas frančiem atriebās par nolaupīto sievu. Kādā pēkšņā uzbrukumā viņš, piezadzies no meža, ar vāli bija sadragājis galvu franču artilēristam, kurš gatavojās izšaut karteču uz krievu vienību, un nelielā franču baterija bez kaujas nonāca krievu rokās. Par partizāniem stāstīja īstas leģendas. Figners, kā daudzināja nostāsti, nesastapis Napoleonu Maskavā, bija pastiprinājis savu vienību ar jauniem brīvprātīgajiem un steigšus devies tālāk pa Možaiskas ceļu. Tur viņš bija sagrābis milzīgu ienaidnieka vezumnieku rindu, saņēmis vairāk nekā simt gūstekņu un franču arjergarda acu priekšā uzspridzinājis veselu ienaidnieka artilērijas parku. Stāstot par partizāniem, sāka pieminēt arī sieviešu vārdus. Sabiedrībā runāja par varonīgo un drosmīgo jaunavu Durovu, kas bija pieņēmusi kavalērista Aleksandrova vārdu, un par divām citām varonēm, kas nākamajām paaudzēm nav atstājušas savus vārdus.

Vadīdami nelielas, kustīgas huzāru, kazaku un brīvprātīgo raznočincu vienības, drosmīgie partizāni negaidot parādījās te šur, te tur, ne dienu, ne nakti nelikdami mieru lielās franču armijas paliekām, atņemot tām pajūgus ar pārtikas krājumiem un Maskavas laupījumu, artilēriju, līdzi vestos slimos un atpalikušos. Kopā ar pajūgiem tika atņemti arī gūstekņi, ko ienaidnieki dzina sev līdzi par nesējiem un apkalpotājiem.

Krievu uzvaras pie Krasnojes franču armijā radīja galīgu sajukumu. Kaujās no trešā līdz sestajam novembrim franči zaudēja vairāk nekā divdesmit sešus tūkstošus gūstā kritušo, starp tiem septiņus ģenerāļus, trīssimt virsnieku un vairāk nekā divsimt lielgabalu. Sākās sakauto, slikto ceļu, bada un slimību izmocīto Napoleona karapūļu atlieku nepārtraukta bēgšana.

Laukus jau sen klāja sniegs. Sākās stiprs sals, ko pavadīja vējš un puteņi. Tad piepeši atkal kļuva siltāks. Aukstumu nomainīja migla. Sniegs sāka kust. Uz ceļiem radas dziļas dangas un neizbrienami dubļi. Kutuzovs, pavadīdams savas uzvaru ielīksmotās vienības, brauca vai nu slēgtās kamanās, vai karietē, vai pat droškā — kāds nu bija ceļš.

Sestajā novembri atpūtas laikā kņazs, jāšus pārbaudīdams nometni, ap pieciem pēc pusdienas tuvojās Semjo- novskas gvardes pulka atpūtas vietai. Viņu pavadīja Vairāki ģenerāļi un adjutanti. Visi bija labā noskaņojumā un dzīvi un jautri sprieda par Neija korpusa galīgo sakāvi, turklāt kādā no krievu sagūstītajiem pajūgiem bija atradies pat bargā hercoga Davū maršala zizlis.

Tuvojās vakars. Jau kopš agra rīta pār laukiem pletās bieza migla; tajā šur tur kā salas vīdēja pamestas sādžiņas un melnoja mežu galotnes. Kutuzovs piejāja pie gvardu komandiera ģenerāļa Lavrova telts, kuras tuvumā kāds jauns virsnieks artilērista uniformā ar zīmuli ski- cēja iepretī sēdošā, smagi ievainotā biedra portretu. Kņazs ar svītu nokāpa no zirgiem. Pie telts nolika solu, uz kura kņazs, stenēdams un izstaipīdams nogurušos locekļus, ar patiku apsēdās, noraudzīdamies apmulsušajā zīmētājā.

—    Kā jūs sauc? — Kutuzovs apvaicājās, piesaucis viņu klāt.

—    Kvašņins, jūsu gaišība, — virsnieks nosarkdams atbildēja, — to es, godātais, tāpat vien ar zīmuli uzskicēju viņa tēvam.

—     Tas ir labi, nav vārdam vietas. Vai es jūs neesmu kaut kur redzējis?

—    Pēc mana gūsta Maskavā jūsu gaišība toreiz vēl brīnījās, kā es esot izturējis, — virsnieks, vēl vairāk nosarkdams, sāka runāt ātrāk, — es toreiz biju Mihaila Andrejeviča[15] raitnieks …

—    Un kas tas ir, kuru jūs te zīmējat?

—    Tjuntins, mans biedrs. .. Mūs abus pie Krasnojes

Kutuzovs virsniekā vairs neklausījās. Gvardes kirasieri,

kas kņazu pavadīja, tobrīd nokāpuši no zirgiem, sastājas viņam apkārt ar ienaidniekam atņemtajiem karogiem, izveidodami no tiem kaut ko līdzīgu teltij, lai virspavēlnieku pasargātu no vēja. Kutuzovs noraudzījās karogos. Virs lauka labajā pusē migla bija izklīdusi, un rietoša saule aiz pakalna spoži apspīdēja telšu rindas, lielgabalus, saslietās šautenes un kustīgus zaldātu bariņus, kas klaiņoja pa nometni un sēdēja ap ugunskuriem. Pu'ka komandiera denščiki iznēsāja tēju. Kāds sāka skaļi lasīt uzrakstus uz karogiem.

—    Kas tur rakstīts? — Kutuzovs apvaicājās, atkal pievērsdams acis karogiem. — Austerlica? Jā, tiesa, pie Austerlicas gāja karsti; bet tagad mēs esam gandarīti. Man pārmet, ka es par Borodinas kauju pieprasīju gvardes kapteiņiem briljanta krustus… Bet kādus lai kar kaklā tagad par Krasnoji? Pat ja es apbērtu ar dimantiem ne tikai virsniekus, bet katru zaldātu, arī tad būtu par maz.

Kņazs brīdi klusēja. Viņš smaidīja. Visi ar klusu labpatiku noraudzījās vecajā kņazā, kurš tagad bija labā noskaņojumā, bet pēdējās dienās pat šķita kļuvis jaunāks.

—    Es, kungi, atceros savu augstāko apbalvojumu, — Kutuzovs teica, — apbalvojumu par Mačinu; toreiz es saņēmu Jura zvaigzni. Tolaik tā bija sevišķi lielā cieņā; bet es biju jaunāks un cerību pilns… Vai te jūsu vidū vēl ir kāds, kas atcerētos Kutuzovu toreiz, kad viņš bija jauns? Nav? Nu, kā gan lai būtu… Un vai nav arī vienalga … Tā nu es saņēmu kāroto zvaigzni. Bet cariene, māmuļa Katrīna, lai dievs mielo viņas dvēseli, izsauca mani uz Carskoje Selo. Es aizbraucu turp. Redzu: sagatavota svinīga pieņemšana. Ieeju zeltītās zālēs, kas pilnas lepnu, greznās drēbēs ģērbtu augstmaņu un galminieku. Visi ar cieņu, kā jau tas pieklājas, noraugās drošsirdīgajā un staltajā Izmailas varonī, es pat teiktu — skaistulī, jā, nudien skaistuli! Jo es toreiz, četrdesmit sešu gadu vecumā, vēl nebiju tāds vecs kovārnis kā tagad, bet es… neskatos ne uz vienu! Eju un domāju tikai par to — man pie krūtīm ir pati slavenā Jura zvaigzne! Nonāku pie kabineta, droši veru vaļā durvis… Kas ar mani notiek un kur es atrodos? — piepeši jautāju pats sev. — Es, kungi, aizmirsu ir «Juri», ir Izmailu, ir to, ka esmu Kutuzovs. Un neko citu vairs sev priekšā neredzēju, tikai debeszilās acis, tikai Katrīnas majestātisko valdnieces skatienu … Jā, tas bija apbalvojums!

Kutuzovs ar pūlēm izvilka no kabatas mutautu, izslaucīja ar to acis un iegrima domās. Visi godbijīgi klusēja.

—    Bet diezin kur viņam, suņa bērnam, šonakt klāta guļvieta? — kņazs piepeši teica, skaļi iesmiedamies. — Kur gan ir mūsu Bonaparts? Nāca cirpt mūs un pats apcirpts mūk uz mājām! Viņam neveicas, īpaši nakts apmetnēs. Seslavins šodien solījās nedot viņam ne mirkli atelpas, un Aleksandrs Ņikitičs prot vārdu turēt. Partizāni ir braši zēni, lai viņiem paldies! … Bēdīgi slavenais uzvarētājs tagad bēg no mums kā skolas puika no žagariem.

Kņaza vārdus pārmāca klātesošo vienprātīgie smiekli.

Visi sāka runāt par partizāniem. Vieni slavēja Sesla- vinu un Vadbojski, citi — Davidovu, Cernozubovu un Figneru. Kāds ieminējās, ka Seslavina vienībā atkal visus pārsteigusi jaunā kavalēriste Durova. Tad Kvašņins, pie katra vārda sarkdams, piebilda, ka arī Fignera vienībā, kā viņš no drošiem avotiem dzirdējis, kazaka drēbēs ģērbusies, darbojoties kāda noslēpumaina varone. Citi sāka Kvašņinu izvaicāt, kas viņa tāda esot.

Viņš, mezdams biklus skatienus te uz kņazu, te uz milzīgā auguma kirasieru zaldātu drūmajām sejām, sāka franciski paskaidrot, ka tā esot kāda Maskavas jaunkundze, bet viņam tomēr vēl neesot izdevies to redzēt.

—    Ko jūs sakāt? — viņa gaišība ievaicājās stāstītājam, iedzerdams pa malkam karstas tējas no viņam pasniegtās glāzes. — Vēl viena amazone?

—    Tieši tā, jūsu gaišība! — Kvašņins atbildēja, pietvīcis ugunssarkans. — Maskavas jaunkundze Kramaļina. Viņa, kā stāsta, bijusi arī Ļetašovkā; turp viņu no Serpuhovas atvedis Aleksandrs Ņikitičs Seslavins.

—    Kāpēc viņa turp braukusi?

—    Kādu meklējusi pavēlēs tan relācijās… Es toreiz biju tikko izbēdzis no gūsta un nezināju …

—    Nu, un kā viņai veicās? Vai atrada? — kņazs prasīja, atdodams denščikam glāzi.

—    Nepavisam ne, godātais; bet neatradusi meiča lūdzās, lai viņu laižot pie Fignera, un kopš tās reizes visu laiku atrodas viņa vienībā … Apbrīnojama apņēmība: viņa pildot dienestu kā vienkāršs zaldāts… esot izturīga, paklausīga … Un īsts paraugs citiem … jo …

Galīgi apmulsis, Kvašņins aprāvās.

—    Vakar, kungi, Figners, — ģenerālis Lavrovs viņu pārtrauca, uzrunādams virsniekus, — gandrīz uzskrējis virsū pašam Napoleonam; no paugura aizsega drāzies virsū viņa apmetnei, bet diemžēl pavadoņi nomaldījušies … Tas nu gan būtu labs joks … būtu notvēruši pašu lielo zvēru …

—    Jā, vislielāko un negantāko! — Kutuzovs, uz sola pagrozīdamies, ar labpatiku sacīja. — Šodien, starp citu, kopā ar dažādiem gan prozā, gan dzejā rakstītiem, nepelnītiem man veltītiem cildinājumiem esmu saņēmis no Pēterburgas, no mūsu cienījamā rakstnieka īvana Andre- jeviča Krilova viņa jauno, paša sacerēto fabulu «Vilks pie Suņiem». Tā tik ir dāvana!

Kutuzovs aizlika roku aiz muguras, izvilka no mundiera kabatas sagumzītu zilgana vēstuļpapīra lapu, izgludināja to un, būdams kopš jaunības dienām teicams daiļ- lasītājs, kā par viņu stāstīja, pat labs aktieris, skaidrā un mazliet dziedošā balsī iesāka:

Vilks, gribēdams pie aitām iezagties, Bij suņu stallim uzdūries …'

Viņš ar aizrautību, te balsi nolaizdams, te paceldams, izteiksmīgi nolasīja, kā «tūlīt bij visi suņi kājās: tie, redzot vilku savās mājās, rej riedami un vilkam apkārt stājas» un kā vilks, kaktā iespiedies, sāk visus pārliecināt, ka «pēc īstas taisnības ar suni vilks ir tuvos rados» un ka viņš nav nācis naidu celt, bet nodibināt mieru, vārdu sakot, gādāt, lai visiem būtu labi.

Skaļi un iespaidīgi Kutuzovs nolasīja niednieka teiktos beigu vārdus:

Bet tev es pasludinu, Ka tāds mums ieradums: Ar Vilkiem mieru slēgt tik tādu, Ka viņiem velk pār acīm ādu.

Visi, kas stāvēja ap kņazu, sajūsmā sauca «urā», ko pārtvēra visā nometnē.

—    Slava tēvzemes glābējam! — Kvašņins izsaucās, asaras slaucīdams un ar sajūsmu noraudzīdamies kņazā.

—    Nevis man, bet krievu zaldātam slava! — Kutuzovs iesaucās, ar steigšus pienākušo virsnieku palīdzību uzrausies uz sola un mādams ar cepuri. — Viņš, tieši viņš ir pieveicis un nu trenc nāvīgi ievainoto, badīgo zvēru …

XL

. Atkal kļuva auksts, sacēlās vējš un iestājās spalgs sals.

Izsalkušais, ievainotais zvērs, pamezdams aiz sevis veselus kumšķus viņam izrautās vilnas un noasiņodams, tikmēr joņoja pa atkal sasalušajiem dubļiem, kupenām un sniega pieputinātajiem vientulīgajiem līdzenumiem un mežiem. Viņš aizjoņoja līdz Berezinas upei, apstājās, sastinga, ieraudzījis, ka viņu drīz panāks niknie vajātāji, kas bija gatavi zvēru galīgi nobeigt un saplosīt gabalos, izmisīgi lēkdams ar savām nogurušajām kājām, viņš acu apmānīšanai atstāja sniegā divus trīs viltīgus pēdu lokus, apmānīja vajātājus un, sasprindzinājis beidzamos spēkus, metās pāri Berezinai. Kas viņam daļas par tiem no bara, kuri iet bojā, kurus ienaidnieks panācis kapāja zobeniem un slīcināja ledus klātajā upē? Viņš pats bija aizbēdzis; viņam pietika arī ar to.

Četrpadsmitajā novembrī, zaudēdami savus pēdējos pajūgus, franči pa steigā celtiem, kopā brūkošiem tiltiem pie Studjankas pārcēlās pāri Berezinas upei. Viņu negaidītās pārcelšanās un aiziešanas pārsteigti, krievu karavadoņi apjuka un, uzveldami cits citam vainu par šo neveiksmi, ar jaunu sparu metās pa pēdām naidnieku leģioniem, kas bija aizbēguši pāri krievu robežām. Pa Lietuvas purviem un mežiem bēgļus apdzīdami, partizāni un kazaki, runājot Napoleona vārdiem, tos vajāja kā jaunas arābu ordas. Seslavins dzinās frančiem pakaļ no kreisās, Figners no labās puses. Abi slepus tīkoja izlabot Berezinā pieļauto kļūdu un saņemt gūstā pašu Napoleonu. Pie Ļadu ciema Seslavinam tas gandrīz izdevās. Viņš naktī piezagās, iekļuva ciematā un pat apkāva piketu, kas apsargāja imperatora ceļu. Taču uzliesmojušais ugunsgrēks Napoleonu brīdināja, un viņš ar savu svītu apmeta Ļadiem līkumu. Figners ar savu vienību pa apkārtējiem mežiem aizsteidzās frančiem priekšā uz Ošmjanu pilsētiņu. No otras puses turp virzījās arī Seslavins. Katram no tiem bija izstrādāts savs plāns, un abi sapņoja par tā veiksmīgu izpildīšanu.

Izmocījies un sašutis par nebeidzamām neveiksmēm, Napoleons Smorgoņu miestiņā piepeši sapulcināja Miratu un pārējos maršalus, kas bija kopā ar viņu, un paziņoja, ka Maskavas ugunsgrēks, sals un padoto kļūdas spiežot viņu nodot karaspēku Mirata ziņā un ka viņš pats braucot atpakaļ uz Parīzi — sagatavot līdz pavasarim jaunu trīssimttūkstoš vīru lielu armiju un jaunu karagājienu pret Krieviju.

No Viļņas, kurp devās Napoleons, viņa ceļa apsargāšanai jau iepriekš ar feldjēgeru bija slepus izsaukta vesela Luazona kavaiērijas divīzija. Sī vienība, nezinādama kādā nolūkā īsti tiek sūtīta, steidzās bēgošajam imperatoram pretī, pa ceļam ieņemdama sniega pieputinātos ciematus, muižas un iebraucamās vietas. Baumas par to, kāpēc viņiem vajadzējis atstāt Viļņu, beidzot nonāca līdz šīs divīzijas priekšējam pulkam, kas sastāvēja daļēji no itāliešiem, daļēji no sakšu veimāriešiem. Dienvidzemju zaldāti, lielās armijas piespiedu līdzgaitnieki, ar apsaldētām sejām, rokām un kājām, drēgnajās un dūmainajās lietuviešu būdās gandrīz atklāti kurnēja, sājo auzu virumu strēbdami un visu savu nelaimju galveno vaininieku lādēdami.

—    Viņš atkal apkaunojošā kārtā bēg, pamezdams mūs bojāejai, tāpat kā jau bēga no Ēģiptes! — sprieda šīs vienības zaldāti un virsnieki. — Tā vien vēl trūkst, lai kazaki viņu notver un kā retu zvēru ietupina dzelzs sprostā.

Bija divdesmit trešais novembris.

Pēc divu dienu ilgas nemitīgas vētras un puteņa iestājās kluss, skaidrs laiks. Diena bija saulaina; sals turējās pāri par divdesmit grādiem. Pa vītoliem apstādīto lielceļu cauri baltajam, spoži mirdzošajam klajumam uz sliecēm traucās žīdu vai šļahtiču kamanas ar apdilušu vilkādu apsistiem lodziņiem, kādās tolaik mēdza braukt turīgi posesori, arendatori un vidēji turīgi muižnieki. Tām sekoja lūku pinuma, kibitka ar lietussargam līdzīgu pār- jumu. Abas ekipāžas pavadīja vairāku simtu vīru liela poļu ulānu kavaiērijas apsardze. Zem sliecēm čirkstēja sniegs. Skaistie spalvu pušķi, kas zibēja pie apsardzes vīru cepurēm, sniega klajumā iztālēm izskatījās pēc magoņu ziediem.

Kamanās, ģērbies lāčādas kažokā un cepurē, sēdēja Napoleons. Viņam blakus lapsādas kažokā — Kolenkūrs; abiem pretī, apmetnī ietinies, — ģenerālis Raps. Uz bukas, zemnieku aitādas kažokos ģērbušies, ap galvu aptinuši šādus tādus drēbju gabalus, sēdēja mameluks Rus- tans un poļu šļahtičs Vonsovičs, kurš veica tulka pienākumus. Kibitkā nopakaļ brauca virshofmaršals Diroks un ģenerāladjutants Mutons. Napoleons ceļā tika dēvēts par «Vičencas hercogu», tātad par Kolenkūru.

—    Kur tad ir viņu nolādētie ciemati un pilsētas? — Napoleons nerimās, ik pa brīdim izbāzdams no lāčādas apkakles nosalušo, apsarkušo degunu un nepacietīgi raudzīdamies pa aizledojušo logu. — Klajums, tikai sniegs un sniegs … Nevienas dzīvas dvēseles! Vai drīz būs apstāšanās un zirgu maiņa?

Raps no apmetņa apakšas izvilka sudraba kabatas pulksteni un, tikko spēdams to noturēt stingajā rokā, uzmeta tam acis.

—    Zirgu maiņa, jūsu augstība, būs drīz, — viņš teica,

—   bet apstāšanās paredzēta tikai aiz Ošmjaniem, ne ātrāk kā pēc četrām stundām.

—    Vai mums ir līdzi pārtika? — Napoleons interesējās.

—    No rīta, jūsu augstība, — Kolenkūrs atbildēja,

—    brokastīs jums labpatika visu pabeigt — pildīto tītaru un Strasburgas pīrāgu.

—    Bet šķiņķis?

— Kauli vien bija palikuši, jūs likāt tos atdot pavadonim.

—    Un siers?

—    Gabaliņš veca siera ir.

—    Pateicos; rūgts un sauss kā skaida. Nu, tad vismaz baltmaize?

—    Ne kumosa; Rustans pie deserta pasniedza pēdējo šķēlīti.

Pēc kādām piecām verstīm baltajā klajumā kļuva redzams jauns jātnieku pikets: zaldāti sildījās pie ugunskura netālu no pamesta kroga ar vaļējām durvīm, un viņus gaidīja jauna zirgu maiņa. Napoleons, no ekipāžas neizkāpdams, dusmīgi noskatījās, kā pārjūdz zirgus. Kariete un kibitka aizdrāzās tālāk. Napoleons bridi pasnauda, taču no grūdieniem pamodās un uzsāka sarunas ar saviem ceļabiedriem.

—    Jā, kungi, — viņš teica, it kā turpinādams domu, kas viņu nodarbina, — visām mūsu nelaimēm te vēl pievienojas nepārprotama nodevība. Švarcenbergs, pretēji norunai, ir atvirzījies nost no lielās armijas darbības ceļa; mēs esam pamesti likteņa varā… Kā lai tādos apstākļos cīnās?

Kariete uzbrauca kupenā un ātri no tās noslīdēja.

—     Un aukstums? Un šie kazaki, šie partizāni? — Napoleons turpināja. — Viņi galīgi nobeidz mūsu novārgušos izklīdinātos leģionus. Padomājiet tikai, šī mežonīgā, nekam nederīgā krievu kavalērija, kas spēj sacelt vienīgi nejēdzīgu troksni un kņadu… Tā nespēj pretoties saujiņai labu strēlnieku, bet šajā neizprotamajā, bezjēdzīgajā zemē tā kļuvusi bīstama… Mūsu lielisko kavalēriju ir iznīcinājis elpes trūkums; kājniekus intendantūra atstājusi bez kažokiem un zābakiem… Beigu beigās visi ir izsalkuši.

Jaunā Cēzara sejā viņa pavadoņi tobrīd lasīja, ka izsalkums — tas patiesi ir keut kas gaužām nelāgs. Viņi nobrauca vēl kādas desmit verstis. Tuvojās vakars. Napoleons, juzdams mokošu smeldzi nosalušajos kāju pirkstos, atkal aizsnaudās.

—    Nē, tas vairs nav izturams, es nevaru! — viņš apņēmīgi sacīja, satverdams loga cilpu. — Pie pirmā cilvēku mitekļa mēs apstāsimies. Mēs taču tur atradīsim kaut gabaliņu gaļas vai šķīvi karstas viras.

—    Bet, jūsu augstība, — Raps teica, — neraizējieties; līdz maršrutā paredzētajai apstāšanās vietai nonāksim, vēlākais, pēc divām stundām. Tur būs bagāta un jums uzticama vietējā muižnieka pils… Vonsovičs galvo, ka pie viņa mēs atradīšot visu …

—    Velns lai parauj jūsu maršrutu un pili; esmu izsalcis, vai tas kāds joks — vēl divas stundas! Es nevaru…

— Bet mums pirms nakts iestāšanās jātiek cauri Ošmjaniem …

Napoleons neizturēja. Viņš nikni parāva cilpu, nolaida lejup loga stiklu un izbāza galvu laukā. Verstis trīs uz priekšu, pa labi no ceļa bija redzama kāda apdzīvota vieta.

—    Muiža! — Imperators teica. — Acīmredzot turīgas mājas un baznīca. Tur mēs apmetīsimies.

—    Piedodiet, jūsu augstība, — Kolenkūrs ierunājās, — te apstāties nav paredzēts, un jūs šeit negaida…

—    Te mūs var pārsteigt uzbrukums, slazdi, — Raps piebilda.

—    Ko jūs te spriedelējat! Ciemats ir atklāta, līdzena klajuma vidū, — Napoleons iebilda, — ne meža, ne pauguru! Un mūsu eskorts? Lieciet, hercog, lai griežas iekšā.

Kolenkūrs apturēja braucienu un daļu konvoja aizsūtīja uz priekšu izlūkot. Ulāni atgriezušies pavēstīja, ka muižā viss liekoties klusi un mierīgi. Kariete un kibitka nogriezās sānis uz nelielu dzīvojamo māju ar dakstiņu jumtu, kurai blakus atradās zirgu stallis, klēts un kalpu māja. Aiz mājas sniega pieputinātā dārzā bija redzama koka baznīca, aiz baznīcas — neliels tukšs ciematiņš.

Apbraukusi mājai apkārt, kariete apstājās pie lieveņa. Pagalmā un tā tuvumā neviena neredzēja. Taču līdzās klētij pie slitas piesietais, kamanās iejūgtais zirgs norādīja, ka muiža gluži tukša vis nav.

XLI

Priekšnamā braucējus sagaidīja neliela auguma, resns un plikpaurains ksendzs. Viņam aiz muguras pie sienas spiedās kāds pusaudzis. Ceļinieku apģērbs, izskats un konvojs ksendzu bija samulsinājis. Viņš nobālis un apjucis tiem sekoja. Iegājis istabā, Napoleons iemeta kažoku un cepuri Rustana un Vonsoviča pastieptajās rokās un, palicis zaļā vatētā samta jakā, kas bija uzvilkta virs tumšzila jēgeru mundiera, apsēdās uz krēsla un stingri paskatījās uz Vonsoviču.

—    Valdniekam azaidu! — Vonsovičs, godbijīgi pieliecies, pačukstēja garīdzniekam.

Pārsteigts par ziņu, ka viņa priekšā atrodas franču imperators, ksendzs ar klusu izbrīnu noraudzījās Napoleonā, kuram Rustans vilka nost garos vilkādas zābakus.

—     Kaut ko, — Vonsovičs turpināja, — nu, viru, boršču, glāzi karsta piena. Tikai ātrāk …

—     Nekā nav! — ksendzs žēli noteica, salicis rokas krusteniski pār krūtīm.

—    Tad baltmaizi, krējumu, biezpienu.

—     Nav nekā, itin nekā! — garīdznieks izmisis atkārtoja ar stingām lūpām. — Kur lai es ņemu? Visu šodien izlaupīja garām ejoši zaldāti.

Vonsovičs pārtulkoja garīdznieka teikto.

—     Ko viņš saka? — Napoleons painteresējās.

—     Viņi uzlauza pieliekamo, — ksendzs turpināja, — aizdzina manu pēdējo govi un apkāva visus putnus… Man, kā redzat, palicis tikai garīdznieka virstērps, un arī es pats kopš rīta nekā neesmu ēdis.

—     Bet var taču kādu aizsūtīt uz pusmuižu, — Vonsovičs ieminējās.

—     Ak, pan kapteini, visi zemnieki un arī mani mājas ļaudis ir aizbēguši, un nebijis mana brāļadēla, kurš tikko atbrauca man pakaļ no miestiņa, es droši vien te nomirtu badā, kaut arī nekurnu… O, esmu par to pārliecināts, viņa ķeizariskā augstība ar laiku visu atlīdzinās …

Vonsovičs pārtulkoja ksendza atbildi un secinājumu. Padzirdējis par laupīšanu un par to, ka nekā ēdama nav, Napoleons sadrūma. Taču viņš saprata, ka tur nekas nav līdzams, ka tās ir kara sekas, kas jāpacieš visiem, tajā skaitā arī viņam, un nolēma būt augstsirdīgs un pacelties pāri uzkritušajām neveiksmēm. Laipni uzsitis ksendzam uz pleca, Napoleons tam ar tulka starpniecību sacīja, ka priecājoties viņu redzēt, jo sastopot savā mūžā pirmo garīdznieku, kurš tik padevīgi pacieš apstākļus un nav mantkārīgs.

—    Jā, — viņš piepeši uzrunāja ksendzu latīņu valodā bez starpnieka, — mums ir abiem kopēja, radniecīga valoda; runāsim katoliski, romiski.

Garīdznieks sajūsmināts dziļi paklanījās.

—    Es nekad neesmu šķīries no Sallustija, — Napoleons stāstīja, — nēsāju to kabatā un ar prieku pārlasu lappuses par karu pret Jugurtu. Un Cēzars? Viņa gailu karš? Arī mēs, svēto tēv, karojam pret mūsdienu mežonīgajiem barbariem, pret Austrumu gaiļiem … Bet nākas samierināties ar zaudējumiem.

Tā runādams, Napoleons staigāja šurp un turp pa istabu. Priecīgi pārsteigtais ksendzs un svīta godbijīgi klausījās brašos, kaut arī ne gluži pareizos jaunā Cēzara citējumus no romiešu literatūras. Mājīgajā istabā tomēr bija tik silti. Un vakara saule tik gādīgi un līksmi apgaismoja vienkāršās mēbeles baltos pārvalkos, gravīras pie sienām un laupītāju neaiztiktos puķu podus uz palodzēm, ka visiem bija patīkami.

Napoleons sacīja vēl kaut ko. Piepeši viņš, pieliecies pie loga, apstājās. Pagalmā viņš bija ieraudzījis kaut ko, kas viņu pārsteidza un iepriecināja. Pa staļļa jumta lodziņu laukā raudzījās raiba cekulaina vista. Dienu patvērusies no laupītājiem siena pantā, viņa tagad apjukusi no turienes vēroja atkal uzklīdušos apmeklētājus un, laikam neuzdrīkstēdamās ierastajā laikā doties uz savu laktu izpostītajā putnu kūtī, itin kā pārdomāja: kas zina, ka vēl nenoķer un nenokauj?

—    Reverendissime, ecce pulla! (Godājamais, skat, kur vista!) — Napoleons uzsauca garīdzniekam.

Ksendzs ar pārējiem metās pie loga. Viņi patiesi ieraudzīja vistu un izskrēja laukā. Ulāni no labās un kreisās puses aplenca stalli un līda uz siena panta. Vista ķērkdama laidās no turienes pāri viņu galvām uz dārzu. Virsnieki, mameluks Rustans un Mutons metās tai pakaļ. Pat cienīgais, resnais Diroks steidzās palīgā, visus izrīkodams un izplezdams kažoka stērbeles. Napoleons smaidīdams pa logu sekoja šīm medībām. Vistu noķēra un svinīgi ienesa mājā.

—    Si item..Ja tu esi tikpat prasmīgs pavārs, — Napoleons teica ksendzam, — kā garīdznieks, tad pagatavo man krietnu viru.

—    Ļoti labprāt, valdniek! (Magna cum voluplate, Ca- esar!) — ksendzs nedroši atbildēja, — tikai baidos, vai man izdosies.

Garīdznieka radu zēns virtuvē iekūra pavardu, Rustans ar pārsalušām rokām cekulaini noplūca un izķidāja.

—     Bet, jūsu augstība, — Raps, paraudzījies savā pulkstenī, piebilda, — mēs kavējamies; kāda trauksme tiks sacelta muižnieka pilī, kur jūs gaida, un Ošmjanos!

—    Bet pagaidi vien, jau smaržo! — Napoleons atteica, pagriezis degunu pret virtuvi. — Gan pagūsim, vēl ir gaišs … Vai ķēde ir nostādīta?

—    Ir gan …

Vira bija gatava. Pie dīvāna, uz kura sēdēja Napoleons, piecēla galdu. Tā kā ksendzam visi trauki bija nolaupīti, ēdienu atnesa vienkāršā māla podā; no zaldātiem sadabūja koka karoti.

—    Ļoti labi, vareni! (Optime, superrime!) — Napoleons slavēja, kāri ēzdams un tūksminādamies par trekno, smaržīgo virumu.

Apkalpoja mameluks. Viņš izņēma no poda vistas gaļu, ar savu saliecamo nazi sagrieza to gabalos un uz otrādi apgrieztā poda vāciņa pasniedza daļu krūtiņas ar spārnu. Napoleons pievilka klāt visu vistu, notiesāja to un, mielodamies gluži nosvīdis, atskatījās uz Rustana rokām — tajās bija karavīru blašķe ar bordo pārpalikumu.

—    Tā, mani draugi, nebija vis nekāda nometnes uzkoda, bet īstas dzīres! — Napoleons, pāris malkos iztukšojis pudeli, sajūsmināts izsaucās. — Tā neesmu ēdis pat Tilerijā2 .

— Laiks braukt, jūsu augstība, es uzdrošinos aizrādīt, — Kolenkūrs ieminējās, — sāk krēslot, mēs te esam jau veselu stundu.

Napoleons pasmaidīja laimīgu, tīksmīgu smaidu, izstiepa kājas uz viņam priekšā noliktā krēsla, bezcerīgi atmeta ar roku un, tāpat kā sēdējis uz dīvāna, atbalstīja galvu pret sienu, aizvēra acis un siltajā, omulīgajā, krēslainajā istabā gandrīz acumirklī aizmiga. Pavadoņiem izstiepās sejas. Kolenkūrs nepacietīgi māja Rapam, Raps — Dirokam; taču visi sastinga verdziskā godbijībā un, neuzdrošinādamies ne iepīkstēties, klusēdami gaidīja, kad nogurušais Cēzars atmodīsies.

Tās pašas dienas pievakarē verstis piecas no lielā Viļņas ceļa, biezā mežā, kurš cieši ieskāva Ošmjanu pilsētiņu, parādījās kāda jātnieku vienība. Tie bija Fignera partizāni. Straujā gaitā izkļuvuši cauri vienlaidus biezokņiem un purviem, viņi apmetās meža vidū un, ugunskurus neiekūruši, nolēma līdz naktij ievākt ziņas, kāds karaspēks atrodas Ošmjanos un cik tas liels.

Ģērbies zemnieku svārkos un ausainā tūbas cepurē, pats pirmais mežsarga ragavās uz pilsētu devās Figners. Viņš pārsteigts uzzināja, ka te uzturas iepriekšējā vakarā no Viļņas ieradusies franču kavaiērijas vienība. Lauzīdams galvu, kāpēc franči te ieradušies, viņš steidzās atpakaļ uz nometni, kur, apspriedies ar virsniekiem, sadalīja savu vienību divās daļās un vienai no tām lika tāpat slepus pa mežu doties tālāk uz Medjankas ciematu, bet otrai pavēlēja palikt turpat uz vietas kopā ar viņu. Bet, lai izzinātu, cik liela ir franču vienība, viņš atļāva uz Ošmjaniem sūtīt savu personisko raitnieku Kramu un veco kazaku apakšvirsnieku Mosejiču, kurš bija ilgu laiku nodienējis Lietuvā un tāpēc prata lietuviski.

Jau krēslā abi ceļavīri ar tām pašām ragavām nopakaļ kādai pajūgu rindai iebrauca pilsētā. Ielas bija gandrīz tukšas, veikali un krogi slēgti, tikai paretam pagadījās kāds pretimnācējs vai braucējs. Logi bija gaiši tikai nedaudzās mājās.

Izrādījās, ka pašā pilsētas nomalē pie pirmās iebraucamās vietas ar klētiņām un gariem šķūņiem atrodas liels franču jātnieku pikets. Zaldāti it kā atpūzdamies gulšņāja gar žogu, zirgus aiz pavadām turēdami gatavībā. Viņi sarunājās un acīmredzot kaut ko gaidīja. Apakšvirsnieks Mosejičs, pārģērbies par malkas cirtēju un tenterēdams kājām līdzās ragavām, jau iztālēm tos ieraudzījis, pačukstēja ragavās uz malkas klēpja guļošajam raitniekam:

—    Jūsu labdzimtība, vai redzat, cik viņu daudz? Vai labāk negriezīsimies atpakaļ?

—    Ej vien, — raitnieks tāpat čukstus atbildēja, — varbūt palaidīs garām… Ieiešu iebraucamajā vietā, vēl šo to uzzināsim.

—    Bet man nav atļauts jūs atstāt vienu.

—    Nu, kā redzi, brauc iekšā arī pats; tikai ne kopā ar mani, bet pēc brītiņa.

Raitnieks, pabraucis garām sardzei, izkāpa no ragavām un devās uz iebraucamās vietas ļaužu istabu, kas atradās blakus kungu galam. Apakšvirsnieks acu apmānīšanai pa nomaļam ielām brauca ar visu malku uz tirgus laukumu, tad tālāk līdz tiltam un, tur izgāzis malku, pēc laiciņa ragavās iegriezās pa iebraucamās vietas vārtiem. Zirgu neizjūdzis, viņš to novietoja nojumē pie siles, paņēma no sētnieka sienu un auzas, iebēra auzas zebeniekā, bet pats atgūlās ragavās, ieklausīdamies pamazām pie- klustošajā pagalma kņadā un runās. Jau bija pavisam satumsis.

XLII

Fignera raitnieks, apģērbts kā nabadzīgs viensētnieks — zaķādas bešmetā un melnā lietuviešu aitādas cepurē, bija Aurora Kramaļina.

Sākumā klaiņošana pa franču pamesto Maskavu, tad gandrīz četras nedēļas ilgā uzturēšanās partizānu vienībā Auroru bija stipri pārvērtusi. Ar īsi apgrieztajiem matiem un vēja appūsto seju, ģērbusies kaukāziešu ček- menā vai artilēristu bezrocī, ar pistoli aiz jostas un stulmu zābakiem kājās viņa izskatījās pēc jauniņa, tikko armijā nonākuša kadeta. Figners, saudzēdams un sargādams Auroru, ko Seslavins bija viņam uzticējis, rūpīgi slēpa viņam zināmo sava raitnieka izcelšanos un dzimumu un, aizbildinādamies ar viņa pieņemtā junkura jaunību un vājajiem spēkiem, gandrīz nemaz nelaida viņu no sevis projām. Virsnieki jauniesaukto sākumā sauca par Kra- maļinu, bet vēlāk, kā stāstīja kazaki, vienkārši par Kramu.

Daži no viņiem pazīšanās sākumā bija mēģinājuši jauno biedru zobot, mēļodami: «Kas nu tas par karotāju? Kā skaista meitene!» Taču Figners, ieminējies par jauniesauktā augsto radniecību un sakariem, apvaldīja zobgaļus, tā ka viņu asprātības mitējās un neviens vairs nepievērsa junkuram īpašu uzmanību.

Būdama Fignera raitniece, Aurora gandrīz nemaz nenokāpa no zirga. Visi brīnījās par viņas nenogurdināmo centību dienestā. Izsalkusi un pārsalusi atgriezusies kopā ar izlūkiem un gandrīz neatpūtusies, viņa, pastāvīga, pašai neizprotama drudžaina satraukuma urdīta, vienmēr bija ar mieru auļot jaunā uzdevumā. Auroru mulsināja tikai viens: komandiera saltā, gandrīz zvēriskā nežēlība pret viņa rokās nonākušajiem gūstekņiem. Pēc ārienes klusais un šķietami lādzīgais Figners viņas acu priekšā, laipni un mīlīgi jokodams un pat pacienādams izsalkušos, viņa rokās kritušos gūstekņus, uzmanīgi izvaicāja tos par visu, kas viņu interesēja, bārstīdams jokus, pierakstīja gūstekņu liecības un tad lika tos bez žēlastības nošaut. Reiz — to Aurora nekad nespēja aizmirst — viņš pēc tādas pratināšanas bija pats ar pistoli nošāvis citu pēc cita piecus gūstekņus, kas lūdzās žēlastības.

—    Kāpēc tāda nežēlība? — toreiz Aurora nenocietusies uzdrīkstējās pavaicāt savam komandierim.

—    Paklausieties, Kram, — viņš atbildēja, bužinādams savu matu pinkas, — kāpēc lai es viņus atstāju dzīvus? Kāda tur jēga. Viņi tikpat apsaltu … Nevaru taču vazāt viņus sev līdzi…

Pie Ošmjanu iebraucamās vietas Aurorai, redzot, kā cits pie cita žēli spiežas itāliešu zaldāti ar lupatās ievīstītām galvām un kājām, ienāca prātā kāda cita aina. Pirms divām dienām Figners ar daļu savas vienības arī bija devies īpašā izlūkgājienā uz Smorgoņu miestiņu. Atgriezies pie pārējiem, viņš pastāstīja, ko paveicis.

—     Iedomājies, — viņš uzrunāja huzāru rotmistru, kurš dienēja viņa vienībā, — tiklīdz paraudzījāmies laukā no krūmiem, redzam — pie dzirnavām stāv franču pajūgs ar slimajiem un ievainotajiem, laikam salūzis, atpalicis no savas vezumnieku rindas, un pie tā tāds cienīgs un

. uzpūtīgs franču štāba virsnieks ar biezām epoletēm. Mēs jau otro dienu- klīdām pa mežu bez ceļa, bijām nomocījušies, izbadējušies, un piepeši — ko mēs redzam! Tie suņabērni vienā mierā sakūruši ugunskuru un vāra rīsa.

biezputru. Nu,-es viņus, protams, drusku patraucēju; straujā uzbrukumā pārsteidzu, visus sasēju un sāku šos kaunināt: ak jūs — šādi tādi, es saku, atnācāt pie mums un vēl lielījāties ar savu izglītību, sak, kādi jums rakstnieki — Bomaršē, Voltērs… Bet ko tad paši pie mums pastrādājāt? Viņu komandieris, tas ar epoletēm, nenocietās un sāka varen augstprātīgi un lepni runāt pretī. Nu, es neizturēju un biju spiests pavēlēt, lai izklāj uz sniega zirgu segu un vispirms soda viņu ar miesas sodu.

— Vispirms? — rotmistrs ievaicājā. — Bet vēlāk? Ko tu ar viņiem izdarīji, kur tu viņus liki?

Figners klusēdams parādīja ar roku tādu zīmi, ka Aurora nodrebēja un tūdaļ apņēmās lūgt, lai viņu pārceļ atpakaļ pie Seslavina, tiklīdz radīsies iespēja. Lai cik satraukta viņa jutās un tādēļ pastāvīgi visu redzēja un dzirdēja it kā no zināma attāluma, tomēr Fignera cietsirdīgos izlēcienus viņa nespēja izturēt.

Visvairāk Aurorai bija iespiedies atmiņā kāds gadījums Roslavļas apkārtnē. Tā kā toreiz bija sācies atkusnis, priekšniecība Fignera vienībai bija likusi savākt un sadedzināt pilsētas apkārtnē palikušos beigtos zirgus un kritušo un nosalušo franču līķus. Viņš, ļaudams savai komandai atpūsties, uzdeva to izdarīt viņa vienībā esošajiem kalmikiem un kirgīziem. Tie savāca līķus kaudzēs, apklāja ar salmiem un aizdedzināja. Ceļmalās sāka kūpēt un liesmot virkne drausmīgu sārtu. Tobrīd no Roslavļas apkaimes sādžiņas uz Smoļensku brauca muižniece MikG- šina kaut ko uzzināt par savu vīru, kas tur nīka gūstā. Viņas kariete nonāca pret kādu no sakrautajām kaudzēm. Kalmiki jau bija aizdedzinājuši salmus. Garāmbraucēja redzēja, kā uguns pa salmiem ātri šāvās augšup. Piepeši atskanēja kučiera balss: «Māmuļ, Anna Dmitrijevna! Pa- vei… dzīvus cilvēkus dedzina!» Mikešina paskatījās laukā no karietes un ieraudzīja, ka salmi kaudzes augšā bija paslējušies gaisā un caur tiem, drudžaini kustēdamās, vispirms izspraucās dzīva roka, tad parādījās aiz šausmām gluži pārvērsta dzīva seja. Piesaukusi klāt kal- mikus, kas dedzināja kaudzes, Mikešina ar asarām acīs sāka tos lūgt, lai glābj nelaimīgo francūzi, un par čer- voncu to no viņiem atpirka. Kalmiki izvilka nelaimīgo no kaudzes un nolika viņai pie kājām. Kariete aizbrauca atpakaļ uz Mikešinu sādžiņu Platonovu. Figners uzzina ja par kalmiku žēlsirdību. Viņš pasauca savu raitnieku.

—    Auļojiet, Kram, karietei pakaļ, — viņš teica Aurorai, — apturiet to un lieciet šai godājamai kundzei atdot viņas izglābto mironi.

—    Bet, štāba rotmistra kungs, — Aurora atbildēja, — mirušais izrādījās dzīvs.

—    Nespriedelējiet, junkur! — Figners stingri pavēlēja.

—    Augstsirdība ir laba lieta, tikai ne te; es jums pavēlu.

Aurora redzēja, cik spīvi iezibējās Fignera acis, un

vairāk nekā neteica. «Es te nepalikšu, es aiziešu no šā nežēlīgā cilvēka,» viņa domāja, dzīdamās pakaļ karietei. To panākusi, viņa uzsauca kučierim. Kariete apstājās.

—    Kundze, — Aurora teica, pieliekusies karietes logam, — šejienes partizānu priekšnieks Figners lūdz jūs atdot paņemto gūstekni.

No grīdas augšup paslējās ar karietes segu pārsegts briesmīgi novājējis, nožēlojams augums un apsaldēta seja. Nedzīvi blāvās, iegrimušās acis lūgdamās pievērsās Aurorai.

—    Ak, kungs, kungs… Dieva dēļ, pažēlojiet! — francūzis gārdza. — Man nav lemts dzīvot… Bet nemociet, ļaujiet man mierīgi nomirt, ļaujiet aizlūgt par krieviem, maniem glābējiem.

Acis un balss Auroru pārsteidza. Viņa tikko noturējās zirgā. Gūsteknis viņu nepazina. Aurora gūstekni pazina: tas bija viņas nesenais pielūdzējs, ko tautieši bija saņēmuši gūstā, emigrants 2erambs. Aurora, ne vārda neteikdama, apgrieza zirgu, uzšāva tam un aizauļoja atpakaļ uz nometni. «Nu, kas tad ir? Kur izpirktais mironis?» Figners smaidīdams viņai vaicāja. «Viņš bija nomiris otrreiz,» Aurora atbildēja, viņā neskatīdamās.

To Aurora atcerējās, ķēdes suņa reju pavadīta, dodamās uz iebraucamās vietas ļaužu istabu. Viņa apstājās šķūņa pažobelē, pagalma viņā galā. Te, pustumsā, viņa izdzirda sarunājamies divus franču kavalērijas piketa virsniekus, kuri vēroja savus zaldātus, kas pagalma vidū pie akas dzirdīja zirgus.

—    Nudien, īsta dieva pamesta zeme, — teica viens,

—     agrāk negribējās tam ticēt; Krievija — tas ir necilvēcisks aukstums, puteņi un nebeidzamas likstas… Un šie nelaimīgie to vēl sauc par tēvzemi!… (Et Ies mal- heureux appelleut ceļa une patrie!)

—    Pacietību, pacietību, — atbildēja otrs ar itāliešu akcentu.

Pie viņiem pienāca trešais franču virsnieks. Zaldāti tikmēr jau veda zirgus laukā pa vārtiem. Luktura gaisma no mājas lieveņa apgaismoja pienākušā seju.

—     Tas esat jūs, LapI? — viens no virsniekiem pienākušo uzrunāja.

—    Jā, tas esmu es, — skanēja atbilde.

Majors Lapī bija stalts, melnīgsnējs liela auguma mar- seļietis. Vēlāk tika daudzināts, ka viņš atradies simt trīspadsmitā pulka neapmierināto priekšgalā un jau sen slepus ierosinājis izrēķināties ar viņus apmānījušo franču vadoni.

—    Ko jūs par to sakāt? Viņš taču patiesi ir pametis armiju un bēg… Būs pa cejam aizkavējies vietējā magnāta pilī; viņš ir siltumā un paēdis, kamēr mēs…

—    Es saku, nu ir pienācis īstais laiks!… Metīsimies virsū, sakapāsim apsardzi…

Tālāko Aurora nedzirdēja. Suns, raustīdams ķēdi un mezdamies pret Mosejiču un diviem citiem ceļavīriem, kas tobrīd iebrauca pagalmā, neļāva saklausīt majora balsi. Aurora, pateikusi dažus vārdus apakšvirsniekam, iegāja ļaužu istabā. Nakts gaismekļa vāji apspīdētās nāras, soli un krāsns bija pilni ar guļošiem strādniekiem un ceļavīriem. Noņēmusi cepuri un neziņā skatīdamās apkārt, Aurora prātoja: «Ar kuru uzsākt sarunas, kuru izvaicāt? Vai tiešām te gaida ierodamies Napoleonu? Ak, dievs! Ko es dotu par stundiņu miega šajā klusajā, siltajā kaktā!»

—    Kundzēnam gribas sasildīties un pasnaust? — no krāsnaugšas lejup paraudzījies, ierunājās bārdains, gadus piecdesmit vecs, bet vēl spēcīgs baltkrievu zemnieks.

—    Jā, — Aurora atbildēja, — gribētos nosnausties līdz rītam, kamēr svīdīs gaisma.

—    Tu no pusmuižas?

—    Jā …

—    Pēc zivīm vai, kazi, pēc miltiem?

—    Pēc zivīm …

—    Gulies šite… Šauri ir, bet vietas pietiks! — zemnieks teica, atvirzīdamies nost no sienas.

Viņš no krāsnaugšas pastiepa Aurorai pretī tulznainu, raupju roku. Viņa uzrausās uz nārām, no turienes uz krāsnaugšas un izstiepās blakus zemniekam, kura svārki tīkami oda pēc liniem un siena smalkumiem.

—    Mēs esam dzirnavnieki, tak tirgojam ari ar linī- šiem, — zemnieks nožāvādamies sacīja.

Nolikusi galvu uz savas aitādas cepures un ieklausīdamās, vai visi pārējie guļ, Aurora klusēja; apklusa ari zemnieks un, kā viņai likās, tūliņ aizmiga. Istabā iestājās pilnīgs klusums, tikai kaut kur lejā, zem soliem, svirp- stināja circenis, un, klusi čabinādamies, augšup un lejup pa sienām un krāsni rāpoja tarakāni. Aurora tā gulēja ilgi, gaidīdama Mosejiča norunāto saucienu, lai pirms rīta gaismas tiktu laukā no pilsētas. Viņa norima un arī aizsnaudās. Pamodusies ar nervozām trīsām, Aurora uzreiz nespēja aptvert, kas ar viņu notiek un kur viņa atrodas. Pamazām viņa uz sola pie galda saskatīja izģin- dušu un bālu itāliešu zaldātu, kuram kāds cits zaldāts pārsēja sazilējušu, apsaldētu kāju. Abi klusu sarunājās. Ievainotais, biedrā klausīdamies, nikni atkārtoja: «Dia- volo…»[16] pa durvīm ienāca bārdains diža auguma strādnieks. Viņš sapurināja gulētājus uz nārām un pārējos strādniekus uz krāsns. Visi, krustus mezdami un uz zaldātiem noskatīdamies, apāva kājas un izgāja laukā. Arī itālieši atstāja istabu. No priekšnama uzvēdīja svaiga sala smarža. Aiz loga iečīkstējās pagalmā nakti pārlaidusī pajūgu rinda ar kaut kādu kravu.

—     Šiem, pagāniem, visu ved, ar patruļām sargādami! — Aurorai blakus guļošais zemnieks noteica klusi, it kā sev pašam.

—    No kurienes tad ved?

—    No Viļņas.

—    Un uz kurieni?

—    Šo karaspēkam pretīmā. Melš, — zemnieks, apkārt skatīdamies, turpināja, — ka šo Bonaparts esot pievārēts, un pats tikko sprucis prom, aizšķinis uz savām zemēm.

—    Vēl nav vis aizbēdzis, — Aurora atbildēja, — viņam dzen pēdas.

—    Gan aizlaidīsies! Šiem, nešķīsteņiem, visiem ļipa trīc; no kazakiem bīstas kā no guns, un visnegantāk no Seslavina, un tad vēl esot tāds Figners. Devis jele dies tiem šamā pusē uzkulties!

—    Vai tu, vecotēv, esi par krieviem?

—    Mēs, kundzēn, izsenis te esam krievi, pareizticīgie; esam dzirnavnieki un ar linīšiem tirgojam.

Zemnieks atkal apklusa. Kaktā, krustus mezdami, piecēlās vēl kāds zemnieks un kāda sieviete un, uzcēluši mugurā maisus, izgāja laukā. Istabā uz krāsns palika tikai Aurora, kāds bērns un dzirnavnieks. Pagāja vairāk nekā stunda.

Aurora negulēja. Vesela gūzma domu, cita par citu drūmākas, viņu tirdīja un gurdināja. Viņa domās kavējās pie sava pirmā neveiksmīgā soja Fignera partizānu vienībā, kad viņa Astafjevā bija tai pievienojusies un, zemnieku drēbēs ģērbusies, iekļuvusi Maskavā. Figners cerēja iekļūt Kremlī un nogalināt Napoleonu. Viņa cerēja dabūt audienci pie Davū un, ja Perovskis vēl būtu dzīvs, izlūgties no bargā maršala viņam apžēlošanu, bet sev atļauju — dalīties ar Perovski gūsta grūtībās. Aurora spilgti atcerējās nakti, kad viņi abi ar Figneru pajūgā, kas bija piekrauts ar it kā pārdošanai vestiem miltu maisiem, pa Krimas braslu un Orlova pļavu iekļuva Maskavā un līdz rītam slēpās krāsmatās. Rītausmā viņus pārsteidza nāves tukšums izdegušajās ielās. Viņi ar pajūgu devās uz pārtikas noliktavu Kremlī. Uz Akmens tilta, kā Aurora atcerējās, viņus apdullināja negaidīts pērkonam līdzīgs grāviens; pēc tam vēl otrs un trešais. Pār Kremļa sienām pacēlās milzīgi dūmu un visādu drumslu mākoņi, apbērdami tiltu ar putekļiem un smiltīm. Gar krastmalu, spļaudami no mutes laukā putekļus, šausmu pārņemti skrēja nedaudzie vēl nenodegušo apkārtnes māju iedzīvotāji. No tiem braucēji uzzināja, ka tajā rītā Napoleons ar galvenajiem franču spēkiem pametis Maskavu, aizvezdams sev līdzi milzīgu vezumu rindu un gūstekņus un pavēlēdams palikušajai vienībai uzspridzināt Kremli.

XLIII

Aurora izdegušajā Bronnajas ielā uzmeklēja vecmāmuļas mājas krāsmatas, aizgāja arī uz Devičjepoļi. Novo- devičjes klostera mūķenes viņai parādīja Davū tukšo mitekli un netālu no sakņu dārziem — Maskavas upes krastā — vietu, kur izpildīti viņa briesmīgie nāves sodi. Tieši te Aurora, asarās mirkdama un izmisuma pārņemta, nozvērējās līdz pēdējai asins lāsei vajāt neģēļus, kas viņai atņēmuši un nogalinājuši Bazilu. Viņa atstāja Figneru un, apmetusies pie kādas pazīstamas, franču pasaudzētas večiņas, veļas pārzines atradeņu namā, pāris nedēļu palika Maskavā, meklēdama Perovski starp krievu un franču slimniekiem un gūstekņiem. Viņu neatradusi, Aurora nosprieda, ka līgavainis gājis bojā, atkal atgriezās Fignera vienībā, kas tolaik siroja gar franču atkāpšanās ceļu uz Smoļensku, un vairs to neatstāja.

«Bet varbūt viņš ir dzīvs?» Aurora reizēm domāja par Perovski. «Ja nu viņš pēdējā brīdī ticis apžēlots un tagad, šajā aukstumā, izmocīts, izsalcis un bez siltām drēbēm, tiek vests prom tāpat kā tūkstošiem citu gūstekņu?» Pārgājienu laikā Aurora ar drebošu sirdi klausījās ziņas no citām vienībām, un, tikko līdz viņai nonāca vēsts, ka ienaidniekam atņemti krievu gūstekņi, viņa steigšus klaušināja no tiem kādas ziņas par Perovski. Neviens, kam viņa vaicāja, nebija par viņu dzirdējis un nebija arī viņu redzējis ne Maskavā, ne pa ceļam.

Veikdama uzdevumus, ko izvirzīja nenogurdināmais Figners, kurš gandrīz nemaz negulēja, Aurora bieži pati nesaprata, kāpēc īsti atrodas te, pacieš grūtības un sarežģītos apstākļus, ja viņas līgavaiņa vairs nav? Kāpēc, pametusi ģimenes silto pajumti, viņu mīlošo vecmāmuļu un māsu, aizmirsusi, ka ir sieviete un nav apveltīta ar pārlieku stipru veselību, viņa šodien visu dienu nenokāpj no Zorjkas, bet rīt sals nakts slēpnī purvā vai meža biezoknī? Pārgājienos, ceļoties pāri upēm vai strautiem, lietū un salā, pie ugunskura un bezmiega naktīs kādā rijā vai pusnodegušā, pamestā mājā viņu pavadīja viens vienīgs dedzīgs sapnis — atriebt mīļoto cilvēku … Šādu pārdomu brīžos Aurora paslepus izvilka uz krūtīm paslēpto medaljonu ar mazo akvareli — Perovska portretu uz ziloņkaula plātnītes un, apklādama to ar skūpstiem, ilgi tajā nolūkojās. «Mīļais, mīļais, kur tu esi?» viņa čukstēja. «Vai tu redzi savu mīlošo Auroru?» Šajos mirkļos viņas apskaidrotajās domās radās pilnīga izpratne, kāpēc viņa atrodas te mežā vai sniega pieputinātās Lietuvas krustcelēs, nevis pie vecmāmuļas Jarcevā vai Panšinā un kāpēc viņai mugurā rupjš kazaku virssvārks vai aitādas puskažociņš, nevis ar mežģīnēm un lentām rotāts zīda tērps.

Nesenās laimīgās pagātnes ainas Auroru satrauca un mocīja. Garā tās skatīdama un ar tām tīksminādamās, viņa nespēja aptvert, kas viņai īsti vajadzīgs, kā viņai trūkst? Mocošiem salīdzinājumiem un pretstatījumiem

nebija gala. «Lai cik man grūti,» viņa domāja, «bet man tomēr ir gan • apģērbs, kas pasargā no aukstuma, gan ciešams ēdiens, gan brīvība… Bet viņš, Bazils, ja arī patiesi ir dzīvs, tad ik brīdi cieš mokas… Ak dievs! Ik mirkli gaidīt nāvi no sakauta, saniknota un bēgoša ienaidnieka rokas!…»

Aurora snauda uz krāsns. Piepeši viņai šķita, ka viņu kāds sauc. Viņa pacēla galvu, ieklausījās.

—    Tas esmu es, — pie viņas pagalvja atskanēja uz krāsns guļošā zemnieka klusā balss.

Istabā bija kļuvis it kā mazliet gaišāks. Aurorai pie pleca skaidrāk iezīmējās baltkrieva platā, kuplā bārda, viņa kalsnā, patīkamā seja un labsirdīgās acis, kas laipni raudzījās uz Auroru. Neviena cita, izņemot bērnu, kas gulēja uz krāsns, istabā nebija.

—     Kundzēn, klau, kundzēn, — zemnieks, atspiedies uz elkoņa, uzrunāja Auroru, — zini, ko es tev teikšu?

Aurora, piecēlusies sēdus, klausījās, ko viņš sacīs.

—     Pasaki tu man, — zemnieks jautāja, — vai nokaut ir grēks?

—    Ko nokaut?

—     Cilvēku… Viņam tak, kauču arī viņš ir ienaidnieks, tāpat ir ij jušana, ij dvēsele.

—     Kara laikā, kaujā nokaut nav grēks, — Aurora atbildēja, atcerēdamās dievkalpojumu Čepliginā un svētās sinodes uzsaukumu, — kad jāaizstāv dzimtene, viņas ticība un gods.

—     Tak jau nokauj ne tikai kaujā vien, — zemnieks nopūzdamies teica.

—     Kā tad? — Aurora vaicāja.

—     Arē, tā. Mēs izsenis esam dzirnavnieki, — zemnieks stāstīja, — pārcēlāmies šurp no Sebežas, — zemīte tur skopa. Samā pusē dzīvojām pamazītiņis; tikai šitie nešķīsteņi visu atņēma — maizīti, visus kustoņus, pašu un svešu miltus; atstāja ar to, kas mugurā. Tikai linus vien, bezsirži, neaizskāra, ko ar tiem iesāks? Ēst tak nevar! Un kā esam izdzīvojuši kopš Marijas aizmigšanas dienas, nemaz nevar saprast… Tādu laiciņu bija no viņiem miers, bet tad no Kuzmas un Demjana dienas atkal gāzās virsū; kā melna nakts, tad, kad bija pametuši Maskavu. Mums te ir vēl viens dzirnavnieks, mans radagabals Pjotra. Viņš no kaimiņu žīdiņa sadabūja bērniem slaucamu kazu: lai, sak, iedzer kauču pieniņu; un nesen viņš brauca šurp, uz pilsētu, pie kūma pēc miltiem. Pārbrauc: pilna māja ciemiņu… Franči sasēduši ap galdu; krāsns kuras, bet uz galda podi ar visādu ēdmaņu. Sieva, ne dzīva, ne mirusi, skraidelē šurp un turp, apkalpo šos. Nu, Pjotra prāto, būs nomieguši kazu. Aba šie, pārbraukušo ieraudzīdami, smej tik un ņemas arī šo cienāt; bet paši, Pjotra nomana, brangā žvingulī… Ko te lai iesāk? Bet šam ieroča nekāda.

Te Aurora atcerējās savu pistoli un aptaustīja to zem bešmeta aiz jostas.

—     Tā nu viņš pasēdējis ar šiem, — zemnieks stāstīja tālāk, — un tad pasaucis saimnieci priekšnamā. Noprasījis, vai apēda kazu. Sai sprūk vajā gaužas asaras. Un bērni? — šis vaicā un pats arī raud. Sieva parāda uz liniem priekšnamā un stāsta: esot tur nobēdzinājusi. Sis izvelk bērnus no liniem, iesēdina kopā ar sievu kamanās, bet pats ar malkas šķilu no ārpuses aizspiež ciet durvis, piesaka saimniecei, lai braucot pie kūma, un tūdalīt iešķiļ linos uguni, bet pats ar milnu rokā nostājas pie loga. Priekšnams vienās liesmās, dūmi mutuļu mutuļiem. Franči saceļ brēku, laužas durvīs, bet laukā netiek un nu līdīs pa logu. Kurš pabāž galvu, tam Pjotra ar vāli… Nemaz negājis ilgi… Tad viss uz vienu reizi sācis sprakšķēt un, lai dievs pasargā, sagriezies tikai viens uguns stabs… Saki — vai tas ir grēks? Vai Pjotru viņā saulē bargi tiesās?

—    Dievs viņam droši vien piedos, vecotēv, — Aurora atbildēja.

Atkal abi klusēja. Bija apklusis arī circenis zem sola. Nedzirdēja ne suņu rejas pagalmā, ne tarakānu čauksti- nāšanos un tekāšanu. Aurora apgūlās un, acis pievērusi, gaidīja, vai drīz viņu nesauks Mosejičs.

—    Kundzēn, klau, kundzēni — piepeši atkal atskanēja balss. — Zini, ko es tev teikšu?

—    Saki vien, vecotēv.

—    Par tiem varmākām dievs, kazi, piedos arī; bet ja nu tas zaldāts tev nekā nav darījis?

Aurora klausījās.

—    Ak, arī es neesmu bez vainas, — zemnieks turpināja, — šurp nākdams, es šodien sagrūdos aci pret aci ar vienu tādu nolāpītu zaldātu; iet viņš kājām pa lauku; redzu — atpalicis no savējiem, nu un klibo arī; gājām abi līdzās. Šis vienā gabalā buldurē kaut ko pa savam un rāda uz muti, sak, griboties ēst; bet pie sāniem zobens un rokā muskete. Nodomāju, sak, cik dzīvību tu, neģēli, neesi izdzēsis!

Zemnieks apklusa.

—    Apsēdāmies, — viņš turpināja, — iedevu šam kaltētas maizes kancīti, noskatos viņā, bet šis tik ēd. Un man iešāvās prātā — it kā pa jokam izrāvu šim mus- keti; redzu, paliek sejā bāls, bet tomēr smejas… domā ar smiekliem pielabināties … Nu, es nospriedu, lai dievs tev žēlīgs! Parādīju ar roku uz lauka pusi itin kā tur kāds nāktu; šis pagriezās, un es, lai dieva rokā, ņēmu un iešāvu viņam mugurā …

Zemnieks apklusa. Arī Aurora klusēja.

—    Vai tas ir grēks? — viņš noprasīja.

Aurora neatbildēja. Viņai ienāca prātā Maskavas krāsmatas, Devičjepoļe un Davū nāves sodu vieta. «Ko gan viņš mani tincina?» viņa domāja. «Vai nav vienalga? Tagad viss ir pagalam, viss izpostīts… Lai taču iet bojā arī viņi.» Istabā kļuva vēl gaišāks; aiz logiem pagalmā varēja dzirdēt runājam un staigājam cilvēkus.

—    Bet es, kundzēn, uz Ošmjaniem kājoju tāpēc, — Auroras atbildi nesagaidījis, ierunājās zemnieks, — ka šurp, kā stāsta, nākot ģenerālis Platovs ar kazakiem… Un es …

Viņš nedabūja pabeigt. Atvērās priekšnama durvis. Istabā ienāca Mosejičs. Paskatījies apkārt un pamanījis Auroru, bet viņai līdzās zemnieku, apakšvirsnieks apstājās.

—    Nebaidies, tas ir mūsējais, — Aurora teica, rausda- mās lejā no krāsns un iziedama Mosejičam pakaļ priekšnamā, — kas jauns?

—     Braucam; viņi gaida savu Bonapartu.

—    Kur?

—    Te.

—    Ka tu to zini?

—    Visi tik gvelž «anperēr!» un rāda uz ceļu…

—    Brauc ragavas laukā; gan vēl pagūsim aizauļot līdz mūsējiem.

Mosejičs devās pēc zirga. Aurora izgāja pa vārtiem. Vēl tikko ausa bālgans rīts; taču iela pie iebraucamās vietas jau bija ļaužu pilna. Visi, mazliet samulsusi, gaidīja Napoleonu, kurš pēc saraksta bija aizkavējies vairāk nekā par trim stundām.

Burgomistrs un pārējie franču ieceltie pilsētas priekšnieki stāvēja pūļa pirmajās rindās un, nenolaizdami acu no ceļa, kas veda caur pilsētas ganībām, paklusi sarunājās. Ļaudis, ebreji un ielas zēni drūzmējās aizmugurē vai arī, uzrāpušies uz blakusmāju žogiem un jumtiem, no turienes noraudzījās uz ierindā nostādīto kavaiērijas vienību.

«Jā, te nu, bez šaubām, gaida pašu Napoleonu,» Aurora nodomāja, «mūsējie viņu trenc!»

Viņai ienāca prātā glezna, kurā Napoleons nogalina briedi.

Pievirzījusies tuvāk konvojam, viņa pēc balss pazina citiem priekšā uz pelēka zirga sēdošo majoru, kuru vakar vakarā netālu no viņas citi bija dēvējuši par Lapī un kurš, kā liecināja viņa vārdi, bija gatavs nogalināt Napoleonu. Stalts, melnīgsnējs, ar biezu melnu vaigubārdu, majors, seglos sēdēdams, drūmi raudzījās turpat, kurp bija pavērsti visu pārējo skatieni. Viņa acīs, kā Aurorai šķita, dega naids un dusmas; sejas apakšdaļa, ko ap- žņaudza ķiveres saite, lāgiem drudžaini nodrebēja.

—    Tātad brauc Vičencas hercogs, nevis imperators? — viņam blakus iejautājās cits franču virsnieks.

—    Pacietieties! Varbūt tomēr imperators, — Lapī dzedri atbildēja.

«Ak, ja tas būtu Napoleons!» Aurora nodomāja, ar acīm meklēdama Mosejiču. «Ja šis virsnieks nenobītos, tūliņ mestos virsū sagaidītajam ļaundarim, tad visām likstām būtu beigas, pasaule būtu glābta …»

Pūlis, kas drūzmējās pie iebraucamās vietas pagalma, kavēja Mosejiču izbraukt pa vārtiem. Viņš, ar zīmēm to rādīdams Aurorai, gaidīja, kad pūlis atbrīvos ceļu. Aurora aizspraucās vēl tālāk un kavalēristu priekšā ieraudzīja gaidāmajiem ceļotājiem sagatavotos divus zirgu četrjūgus un ar spalvām un lentām izgreznotus braucējus.

—    Es dzirdēju, ka braucot nevis imperators, bet Kolenkūrs, viņš dodoties uz Parīzi kā kurjers. — Auroras tuvumā sacīja kāds no konvojniekiem. — Vai nu tāpēc bija vērts salt?

Piepeši pūlis saviļņojās un sāka spiesties uz priekšu. Cilvēku atvirzīta nost no žoga, Aurora atskatījās uz Mosejiču. Pie vārtiem viņa vairs nebija. Nodomādama: «Kur tad viņš lr? Jābrauc, jāpaziņo savējiem!» — Aurora paraudzījās tālumā uz ceļu. Rītausmas sarkanīgajā atblāzmā ganību baltajā sniega klajumā parādījās divi melni kustīgi punkti. Tie nāca tuvāk un tuvāk. Pa priekšu auļoja jātnieks. Kļuva redzama kupenās nirstoša ekipāža ar lodziņiem un apaļu jumtu, aiz tās — slēgtas kamanas. Priekšjūga jātnieki, noliekušies pie notriekto, putās nodzīto zirgu kakla, vicināja pātagas. Ieskanējās priekšgalā auļojošā ziņneša taure.

Aurorai caur galvu neticamā ātrumā izjoņoja tūkstoš domu. Viņa atcerējās stārasta Kļima stāstu par frančiem, kas aprakti akā, baltkrievu zemnieka atzīšanos par nodedzināto māju un izsalkušā franču zaldāta nošaušanu. Aurorai šķita, ka viņai pašai ir šajos mirkļos kaut kas jāizdara, nekavējoties un nešaubīgi kaut kas jāuzsāk, bet kas īsti — tas viņai nebija skaidrs. «Varmāka, varmāka,» viņa čukstēja, «tu esi apgānījis visu, kas mums dārgs un svēts … Tu atbildēsi!» Juzdama brīža neizprotamo, šausminošo svinīgumu, viņa redzēja, kā pūlis, kas vēl nesen bija Napoleonu sagaidījis ar sajūsmas saucieniem, tagad noraugās viņā klusēdams, izbiedēts un apmulsis. Turklāt viņa pārsteigta ievēroja, ka arī staltais, pirms brīža vēl tik drūmais un bargais majors, piepeši kaut kā pārvērties un godbijīgā padevībā izslējies, ar zobenu salutē piebraucošajai karietei. «Nobijies!» rūgti pavīpsnādama, nodomāja Aurora. Viņa pūlī saskatīja zemnieku ar patīkamo un skumīgas neizpratnes pilno seju, kurš pirms īsa brīža, uz krāsns gulēdams, bija viņai teicis: «Kundzēn, klau, kundzēn, zini, ko es tev teikšu?»

Apsarmojusī kariete ar apdilušu vilkādu pār logiem tobrīd piebrauca un apstājās pie sagatavotajiem maiņas zirgiem. «Vičencas hercogs vai pats imperators?» Aurora domāja, ar trīsām vērīgi lūkodamās uz karieti. Tieši viņai pretī karietes logā parādījās Napoleona olīvkrāsas seja ar apsarkušu degunu un skaistām, niknām acīm. Aurora Viņu tūliņ pazina. «Tad tāds viņš ir, šis plebejs ķeizara tronī, kronētais zaldāts!» viņa sev teica, redzēdama, kā cienīgais un resnais burgomistrs ar lentu pār plecu un gaužām mulsu skatienu, piegājis pie karietes, zemu klanīdamies, sāka lauzītā franču valodā kaut ko lūdzoši un žēlabaini runāt, bet tuvāk stāvošie pilsētnieki pat noslīga viņam blakus ceļos. Važoņi ar nosalušām, drebošām rokām naski izjūdza iepriekšējos un iejūdza jaunos zirgus. Jaunais konvojs ar majoru Lapī priekšgalā braši kārtojās ekipāžai priekšā un aizmugurē.

—    Eh bien, pou.rqu.oi ne partons — nous pas? (Kāpēc tad mēs nebraucam?) — Napoleons skaļi noprasīja, nikni izbāzis galvu no karietes un nepievērsdams uzmanību ne burgomistram, ne viņa teiktajai runai. Pūlis, ieraudzījis imperatoru tuvāk, stāvēja tāpat, drūmi klusēdams. Virsnieki šaudījās šurp un turp. Važoņi steigšus kāpa uz bukas un zirgiem mugurā.

Aurorai acumirklī iešāvās prātā viņas bērnība, tēvoča sādža, bēgošais suns un saucieni: «Traks, glābiet!» — «Tad tas ir jādara! Tā ir izeja!» — Aurora pēkšņi sev sacīja pašai neizprotamā, līksmā apņēmībā: «Vai tiešām neviens ļaundari nesodīs ar nāvi? Bazil! Lai dievs stāv tev klāt… bet es …»

Viņa, krustu pārmetuši, pabāza roku zem bešmeta, strauji izspraucās uz priekšu starp cilvēkiem, kas spiedās tuvāk ekipāžām, izrāva no bešmeta apakšas pistoli un uzvilka gaili. Burgomistrs tajā mirklī iesaucās «Vivat!». Ieaurojās arī pūlis, pasizdamies pakaļ karietei, kas sāka braukt. Napoleons nevērīgā izklaidībā paskatījās uz pūļa pusi. Viņa joprojām īgnās acis uz mirkli sastapās ar Auroras acīm. «A, tu mani redzi? Tad saņem…» viņa nodomāja un izšāva. Acu priekšā izauga dūmu mākonītis un neļāva saskatīt, vai šāviens bijis veiksmīgs. Aurora, apsteigdama pūli, drudžaini metās uz priekšu. Viņu trenca vēlēšanās uzzināt, ar ko viss beidzies. Bet ekipāžām sekojošais konvojs pēc majora komandas puspagriezienā pavērsa karabīņu stobrus turp, kur, pūļa saucienu apslāpēts, bija atskanējis pistoles šāviens un kur, bešmetā ģērbies, skrēja vājiņš neliela auguma šļahtičs. Skaļi, norībēja citu šāvienu zalve. Pūlī nokrita vairāki cilvēki, starp tiem arī šļahtičs, kas bija šāvis uz imperatoru. Tas, it kā paklupis pār kaut ko, rokas izplētis, pakrita uz mutes un vairs nekustējās.

—   Fanātiķis? — Napoleons nožāvājies iejautājās, iegrozīdamies dziļāk karietes spilvenos.

—    Kaut kāds ārprātīgais! — Kolenkūrs atbildēja, paceldams augšup karietes logu.

Ieraugot līķus, pūlis neprātīgās bailēs metās prom pa ielām. Citi ieslēdzās savās mājās; citi steidzās laukā no pilsētas. Apakšvirsnieks Mosejičs, ko pūlis bija nostūmis pie malas, vispārējā kņadā paguva pa šķērsielu aizbraukt līdz ganībām, brīdi gaidīja junkuru, nosprieda, ka tas aiz neuzmanības nokļuvis gūstā, un, slapstīdamies starp dzirnavām un sakņu dārziem, auļos laidās uz mežu.

Dežūru uzsākušais itāliešu konvojs aplenca iebraucamo vietu un ielu. Vairākus cilvēkus no pūļa saņēma ciet; arestēja arī iebraucamās vietas saimnieku. Viņus sāka pratināt. Nošautos ienesa šķūņa nojumē. Arī Lietuvas dzirnavnieku. Mazliet pagriezis galvu uz mirušās Auroras pusi, viņš gulēja ar vaļējām acīm un, tāpat kā pirmīt, šķiet, čukstēja viņai:

— Kundzēn, klau, kundzēn!… Zini, ko es tev teikšu?

Mosejičs sasniedza mežu, kur pirms neilga laika bija ieradies arī Seslavins ar savu vienību. Abi partizāni no divām pusēm metās virsū Ošmjaniem. Itāliešu konvoju sagūstīja. Figners uzzināja par Krama nāvi. Sodīdamies, kozdams sev pirkstos un nolādēdams kļūmi, viņš nolēma bez vilcināšanās nošaut arestētos. Seslavins cēla iebildumus, sacīdams, ka izdevīgāk būšot visus paturēt gūstā un no viņiem izdibināt ienaidnieka tālākos nodomus.

—     Nu, tad noņemies ar viņiem, kamēr citi uzklups tev pašam! — Figners izsaucās. — Ak, šie mīkstpēdiņi, ideologi!

—    Kadi te ideologi? — Seslavins iekarsis attrauca. — Jums vajag tikai asinis.

—    Bet jums — tikai sēdēt kabinetā un sastādīt saldus un sentimentālus likumus, — Figners kliedza, — bet pirmais veiklais laupītājs šos likumus pēcāk iesviedīs krāsnī!

Seslavins atkal gribēja iebilst, bet saniknotais Figners, viņā neklausīdamies, uzsauca savai komandai, lai stājas, uzsēdās zirgā un auļoja ārā no pilsētas, lai priekšā aizšķērsotu Viļņas ceļu.

Seslavins atbrīvoja krodzinieku, sameklēja burgomistra palīgu un, kamēr viņa vīri, noseglojuši zirgus, baroja tos un arī paši uz ātru roku ieturēja azaidu, deva rīkojumu apglabāt nošautos.

—     Vai dzirdēji? — Seslavina adjutantam prasīja pavecāks sirmūsains huzāru rotmistrs, nākdams laukā no iebraucamās vietas, kur ēda pārējie virsnieki.

—     Ko tad?

—    Tas nošautais Fignera raitnieks, nu, tas junkurs Krams, kā viņu dēvēja, tak izrādījusies sieviete!

—    Ei nu, ei? — adjutants brīnījās.

—   Nudien! Sintjaņins to uzzinājis pirmais un pateicis Aleksandram Ņikitičam.

Seslavina adjutants Kvašņins, kas partizānos bija iestājies pirms mēneša pie Krasnojes, to izdzirdis, sastinga.

«Krams — Kramaļina! Skaidrs kā diena!» Kvašņins sev teica. «Un man tas agrāk neienāca prātā!»

Viņš atcerējās, kā tajā vakarā, kad franči ienāca Maskavā, bija apsolījis Perovskim sameklēt viņa līgavas Kra- maļinas māju, kā bija to atradis un no sētnieka saņēmis meičas atstāto zīmīti un nēsāja to visur līdzi, gribēdams nodot Perovskim, tiklīdz viņu sastaps. Dzirdētās ziņas ' pārsteigts, viņš, gluži apstulbis, metās istabā, kur tikmēr pirms apbedīšanas bija pārnesti nošautie.

—    Jā gan, kungi, sieviete, turklāt vēl tāda varone! — Seslavins teica, stāvēdams pie Auroras līķa. — Nu viņa ir mirusi, noslēpuma vairs nav. Viņas dzīve, var teikt, bijis īsts romāns … Kādreiz viss atklāsies. Bet, redzat, pie viņas ir atrasts, lūk, šis medaljons ar portretu… Droši vien tas ir viņas mīļotā attēls.

Virsnieki sāka aplūkot portretu.

—   Ak dievs! Patiesi… Tas ir Vasilijs Perovskis! — Kvašņins, portretu aplūkodams, izsaucās.

—    Kāds Perovskis? — Seslavins prasīja.

—    Viņš, tāpat kā es, kara sākumā bija Miloradoviča adjutants; mēs kopā nogājām no Borodinas līdz pat Maskavai … Atvadoties viņš man uzticēja savas jūtas.

—    Tātad jūs viņu pazīstat?

—    Kā nu lai nepazītu?

—    Kur tad viņš ir?

—   Droši vien būs toreiz kritis gūstā tāpat kā es, bet, vai ir dzīvs un kur atrodas, — to nezinu.

—    Nu, ja jūs viņu pazīstat, — Seslavins sacīja, — tad ņemiet medaljonu, glabājiet to. Ja Perovskis ir dzīvs un jūs viņu kādreiz sastapsiet, atdodiet viņam… Bet tagad, kungi, sēžamies zirgos un dodamies ceļā.

Seslavina partizānu vienība arī virzījās pa Viļņas ceļu. Pirms aizjāšanas Kvašņins nogrieza Aurorai matu cirtu un, asaras slaucīdams, noglabāja to kopā ar medaljonu aiz mundiera atloka.

«Kāda sagadīšanās! Tad te nu viņai vajadzēja beigt savu dzīvi!» viņš domāja, jādams cauri Ošmjaniem un atkal kopā ar vienību iegriezdamies ceļmalas mežā. «Vai

gan Perovskis vai es spētu iedomāties, ka viņa līgavai, šai jaukajai Maskavas jaunkundzei, kura vēl pērnvasar dejoja galvaspilsētas ballēs un bija ģimenes mīlule, būs jāiet boja šaja Lietuvas nostūrī?… Neviens viņu te nepazīst, neviens par viņu neskums un neviena tuvinieka roka viņas nezināmaja kapā neiemetīs ne sasalušas zemes sauju.»

Kvašņinam no acīm ritēja asaras, un viņš nemanīja, ka sēž zirgā un biedru vidū jāj caur nebeidzamu, biezu mežu, kas viņu apņēma no visām pusēm. Visi jāja klusēdami. Kuplās piesnigušās egles un priedes Kvašņinam atgādināja drūmus lāpnešus, bet partizānu vienība un ķērcošie kraukļi, kas laidās tai pāri, — bezgalīgu sēru procesiju.

XLV

Cauri Viļņai Napoleons izbrauca Katrīnas dienā, divdesmit ceturtajā novembrī, bet pāri Krievijas robežai devās divdesmit sestajā novembrī, svētā Georgija dienā. Robežu imperators šķērsoja tajās pašās žīdu vai šļahtiču kamanās, kurās bija braucis, kad uz viņu Ošmjanos tika raidīts neveiksmīgais šāviens.

Kamanām svaidoties pa kupenām, Napoleons ar nepatiku atcerējās svinīgo proklamāciju, ko pirms dažiem mēnešiem bija izdevis, ieiedams viņam toreiz vēl nepazīstamajā Krievijā.

«Manas tautas, mani sabiedrotie, mani draugi!» toreiz pasaulei bija pavēstījis jaunais, varenais Cēzars. «Krievija ir likteņa varā. Cingizhana pēcteči sauc mūs cīņā — jo labāk; vai gan mēs jau nekarojām pie Austerlicas? Uz priekšu! Apliecināsim Francijas spēku, pārcelsimies pāri Nemunai, ievedīsim savus lielgabalus Krievijas robežās; atspiedīsim šo jauno, mežonīgo ordu uz tās agrāko tēviju — Āziju.»

Tagad Napoleons, atcerēdamies šos izteicienus, plecus vien raustīja un klusēdams rauca pieri. Viņam neizgāja no prāta nodedzinātās Maskavas ainava un viņa paša ap- "kaunojošā piespiedu aiziešana no tās baigajām krāsmatām.

«Toties šī mežonīgā, uz ilgiem laikiem iznīcinātā pilsēta mani pieminēs!» Napoleons domāja, iestāstīdams sev, ka Maskavu nodedzinājis viņš un neviens cits.

Pie robežas ceļš veda pa ciņainu, aizsalušu purvu. Kādā grūdienā kamanas pēkšņi tik stipri palēcās, ka imperators ar cepuri atsitās pret kulbas griestiem un, ja nebūtu pieķēries blakus sēdošajam Kolenkūram, būtu izlidojis laukā pa durtiņām, kas bija atsprāgušas vaļā.

—     No diženuma līdz smieklīgumam ir tikai viens solis! — Napoleons tad, rūgti smaidīdams, pateica vārdus, ko vēlāk atkārtoja Varšavā un kas kopš tā brīža kļuva vēsturiski. — Zināt, Kolenkūr, kas mēs tagad esam?

—     Jūs — joprojām dižais imperators, bet es — jūsu uzticamais ministrs, — veiklais galminieks pasteidzāLS atbildēt.

—     Nē, mans draugs, šobrīd, kamēr mums par jaunu nav paveicies, mēs esam nožēlojami, galīgi nospēlējušies avantūristi, ko Fortūna izmetusi aiz sliekšņa!

Kamēr vēl tik nesen mundro un draudīgo franču leģionu atliekas, netikdamas līdzi bēgošajam Napoleonam, virzījās tālāk, iedamas bojā aiz bada un briesmīgā aukstuma, tikmēr krievu vienībās, kas nepagurdamas vajāja un galīgi satrieca frančus, valdīja līksme un prieks.

Pierobežas pilsētās un miestiņos, kur, frančiem uz papēžiem mīdami, ienāca krievu pulki un baterijas, notika nemitīga līksmošanās un dzīres. Pulku kori dziedāja «Uzvaras pērkoni, grandiet!». Zīdu sagādnieki, kuri vēl nesen bija frančiem apgalvojuši, ka visi viņu pārtikas krājumi jau izlietoti, piegādāja visu vajadzīgo tiem,-kas tagad bija uzvarētāji. Pilsētu traktieros, kafejnīcās un pat miestiņu krogos gluži kā uz burvja mājienu uzradās ne tikai bagātīgi visādas pārtikas krājumi, bet pat reti un smalki vīni. Sāka paukšķēt kliko pudeļu korķi; glāzēs lija kaut kur sadabūtais īstais Donas—Cimļanskas «putojošais». Virsnieki, kas nodarbojās ar dzejošanu, atcerēdamies dzīres Pēterburgā Tardiva restorācijā, sacerēja par frančiem satīriskas kuplejas, kas vēlāk tika dziedātas visos pulkos un rotās.

Mūsu Tardivs dara tā — Ielej plūmju kompotā Glāzi madeirvina; Katrā rokā spēļu kārts, Pasjansu liek Bonoparts — Neglābj tas no splina..,

Panākumu uzmundrinātie zaldāti sacerēšanā neatpalika no saviem komandieriem. «Visas smēdes izstaigājis, nekalts atkal pārnāk mājās!» — kājnieki zobojās par postā nonākušajiem frančiem. «Ai, donieši, braši zēni!» — pārgājienā, tamburīniem un šķīvjiem skanot, dejas ritmā kājas cilādami, dārdināja zaldātu kori.

Uz robežas visa krievu armija salā līksmi dziedāja kopēju, diezin kad un kur sacerētu dziesmu:

Tur aiz kalniem, tur aiz lejām Bonoparte griežas dejā, Slavu tīko gūt…

Franču iebrukuma laikā nodedzinātā Maskava atkal saka pamazām atdzīvoties.

Pēc piecu nedēju klusēšanas pirmais zvana dimdiens atskanēja no Pētera un Pāvila baznīcas Zamoskvorečjē, tikko franči bija atstājuši pilsētu. Sākumā pakluso, tad svinīgi dimdošo zvanīšanu uztvēra citi nenopostītie gan tuvie: gan tālie zvanu torņi un sāka tai piebalsot. Ļaudis, priecīgi aizkustināti, steidzās uz baznīcu. Eminence Augustīns, ieiedams Erceņģeļa katedrālē, kas pēc ienaidnieka zaimu darbiem atkal bija uzposta, izsaucās: «Lai atdzimst dievs!» — un sāka kopā ar pavadoņiem dziedāt: «Kristus augšāmcēlies!»

Ziņa par Maskavas atbrīvošanu ātri aplidoja visu apkārtni. Uz pilsētu sāka plūst visādi strādnieki, namdari, mūrnieki, galdnieki, apmetēji un krāsotāji; tiem sekoja sīkie, bet tad arī lielie tirgotāji. Runāja, ka pirmajā ugunsgrēku nedēļā Maskavā, pēc policijas aprēķiniem, nodegušas turpat vai astoņtūkstoš māju; bet piecu nedēļu laikā pavisam nodegušas ap trīsdesmittūkstoš ēku un veselas palikušas ne vairāk par tūkstoš ēkām. No apkaimes sādžām sāka vest kokmateriālus jaunbūvēm, slepus saglabātos pārtikas krājumus un dažādas, bēgot no Maskavas, izvestās preces. Nodedzināto, sagrauto un izlaupīto māju īpašnieki ķērās pie iznīcināto un sabojāto ēku atjaunošanas un labošanas. Pagaidām vēl tukšajās ielās sāka klaudzēt cirvji un dziedāt zāģi. Atkal savestās pārtikas cenas bija stipri augstas.

— Par šito kukulīti veselu pusrubli? — čāpstinādama pārdevējam teica visu laiku kādā pagrabā badu izcietusies večiņa. — Kur tas redzēts? Vai jūs kādi jūdasi, vai?

— Un ko tu te kulsti mēli? — salā sizdams vienu kāju pie otras, nicīgi atcirta lielmanīgais tirgotājs. — Gribi — pērc, negribi — nepērc… Franči tevi atstājuši pie dzīvības, par to tev, vecmāmuļ, būtu dievam jāpateicas!

Kņaziene Šeļešpanska ar mazmazdēlu pa ziemu palika Panšinā. Ksenijai ar vīru viņa ļāva braukt uz Maskavu, uzdodama tiem apskatīt viņas īpašuma krāsmatas pie Patriarhu dīķiem un parūpēties, lai tur tiktu uzcelta jauna māja. Apgādāti ar naudu no kņazienes ienākumiem, Tro- piņini decembra beigās ieradās Maskavā un ar pūlēm sadabūja sev divas istabas pie kādiem paziņām Pļuščihā, ugunsgrēka pasaudzētā mājiņā. Iļja Borisovičs drīz vien sameklēja uzņēmējus, noslēdza ar tiem līgumu un, kaut ari naudas vērtība bija stipri mazinājusies — rublim bija kvarta vērtība —, uzsāka būvdarbus. Dienesta pienākumu senātā viņam vēl nebija. Sabraukušie ierēdņi kārtoja dokumentus, ko franči bija izmetuši no senāta ēkām, bet kas tomēr nebija sadedzināti ugunskuros. No pelniem atdzimusī avīze «Moskovskije vedomostji» atkal sāka iznākt; Maskavā atgriezās grāfs Rastopčins un patriots žurnālists Sergejs Gļinka, starp maskaviešiem atkal parādījās visādi uzdzīvotāji, kāršu spēlmaņi, afēristi, traktieru dzīrotāji, klubu apmeklētāji un čigāniešu labvēļi.

Uz Tropiņinu vēstulēm, kas tika sūtītas paziņām armijā un Kutuzova štābā, lai uzzinātu, vai Aurora ir sveika un vesela un kur tā atrodas, atbildes nepienāca, jo krievu karaspēks drīz vien pārgāja robežu un, vajādams frančus, virzījās iekšā Vācijā. Valdnieks, kā dzirdēja, bija devies uz Viļņu tieši pusgadu pēc tam, kad bija izbraucis no tās, pirms šo pilsētu ieņēma franči.

Par Perovski ilgi nebija nekādu skaidru ziņu. Pēdīgi Rastopčins, atgriezies Maskavā, Iļju nomierināja, pastāstīdams, ka tautas izglītības ministrs grāfs Aleksejs Kiri- lovičs Razumovskis kaut kādi caur Angliju uzsācis saraksti ar Taleiranu un cerot drīz saņemt precīzas ziņas par gūstā nonākušo Miloradoviča adjutantu Vasiliju Perovski. Rastopčins tolaik noliedza, ka licis Maskavu nodedzināt, jo krāsmatas vēl bija gluži svaigas, un sacerēja rakstu «Patiesība par Maskavas ugunsgrēku», kam asprāši vēlāk deva nosaukumu — «Nepatiesība par Maskavas ugunsgrēku».

1813. gada pavasara sākumā Tropiņins no kāda Smoļenskas paziņas saņēma vēstuli, kurā tas pastāstīja, ka nesen bijis Roslavļā un uzzinājis, ka šīs pilsētas apkaimē pie kādas muižnieces Mikešinas dzīvojot gūsteknis Saris Bogēzs, kuru maskavieši pazīstot ar emigranta Zeramba vārdu un kuru šī muižniece izglābusi no sadedzināšanas sārtā. Šis cilvēks kādreiz Itālijā mācījies gleznot un, kaut arī tam esot nosaldētas kājas un viņš esot slims ar tuberkulozi, aiz pateicības pret savu glābēju uzgleznojis ar eļļas krāsām viņas vīra portretu, vīrs esot izbēdzis no gūsta Smoļenskā neilgi pirms Napoleona otrreizējās ierašanās šajā pilsētā. Zerambs stāstot, ka esot Maskavā re- dzēj is Perovski taja diena, kad tur ienākuši franči, bet par viņa tālāko likteni neko nezinot.

Trijos mēnešos Tropiņins uz apdegušajiem mūra pamatiem bija paguvis uzcelt jaunu plašu koka māju un gādāja, lai līdz pavasarim tiktu uzceltas pagaidu saimniecības ēkas. Katru dienu braukdams no Pļuščihas uz jaunbūvi pie Patriarhu dīķiem, viņš devās taisni pa sniegotiem celiņiem, pa uguns nopostītajiem un vēl neiežogo- tajiem Bronnajas un citu blakus ielu pagalmiem, pūlēdamies atcerēties un iedomāties, kādas izskatījušās celtnes, kas vēl nesen te bija atradušās un bez pēdām pazudušas. Tagad važoņu kamanas krēslā traucās pa vietām, kur pirms kāda pusgada ērtās un skaistās mājās viesību vakaros bija skanējusi jautra mūzika, dejotāju pāri bija virpuļojuši valsī un kotiljonā un kur visi bija dzīvojuši bezrūpīgi un mierīgi. Tagad te tukšos, sniega kupenām klātos klajumos pie baznīcām un tirgotavām skanēja vienīgi naktssargu klabatas un baros skraidīja un kauca bada mocīti klejojoši suņi.

Izpostītā septiņsimt gadus vecā ligzda pamazām vāca kopā savus uz visām pusēm izklīdušos iemītniekus un atkal tika celta, spodrināta, posta un atsāka jaunu, ilggadīgu, bezrūpīgu un mierīgu dzīvi. Un švīti atkal sāka uzcirsties un braukt viesos; vīrieši sāka braukāt uz atjaunoto klubu un pie čigānietēm; jaunekļi iemīlējās un sūtīja preciniekus; jaunavas izgāja pie vīra. Dziednieki, tirgoņi, modistes un vecmātes atkal sāka labi pelnīt tāpat kā senāk.

Pienāca 1814. gads.

Tik ilgi atrauts no dzimtenes un tuviniekiem, Bazils Perovskis vēl arvien atradās starp gūstekņiem, ko franči bija aizveduši no Krievijas un Vācijas. Gūstekņus arī sākumā uzraudzīja ļoti stingri, bet, kad piepeši atklīda vēsts, ka Francijai uzbrūk imperatora Aleksandra Pavlo- viča sabiedrotie, kas ar saucieniem «a Paris! ā Paris!» maršēja nopakaļ krievu armijai, viņiem noliedza visu, un, lai gūstekņi nevarētu uzņemt sakarus ar ārzemniekiem, tos pastāvīgi pārveda no vienas vietas uz otru.

Bija februāra sākums. Gūstekņu grupa, kurā atradās Bazils, vietējā garnizona apsargāta, devās ceļā no Orleā- nas uz Bluā un tālāk uz Tūru. Gūstekņus veda uz rietumiem, prom no Parīzes, kurai strauji tuvojās sabiedrotie.

Grupa virzījās gar Luāras krastu. Laiks pieturējās silts un rāms. Laipni spīdēja saule. Krasta dienvidu nogāzēs spraucās laukā jaunā zāle. No dažādiem ezeriem un Luāras līčiem cēlās gaisā pīļu un tilbīšu bari. Upes krastos sāka raibot pirmās pavasara puķes. Nelieli, pūkaini mākonīši līksmi steidzās pa svinīgi zilajām debesīm.

Gūstekņi nonāca pie Božansī pilsētiņas. Te piepeši tika saņemta ziņa, ka netālu no Orleānas, kuru viņi tikko bija atstājuši un no kuras atradās ne tālāk kā divu pārgājienu attālumā, parādījušies krievi, ka Orleānu tajā pašā dienā ieņēmuši kazaki un krievus drīz vien varot gaidīt arī Božansī. Perovski pārņēma neaprakstāms satraukums. Gūstekņus steigšus veda tālāk. Pēc iziešanas no Božansī Bazils uzticēja savas domas kādam citam krievu gūsteknim, labsirdīgajam slimīgajam štāba rotmistram Somo- vam, kurš allaž skuma par jau gandrīz div.us gadus ilgo atšķirtību no sievas un bērniem. Pēc ilgas spriešanas abi norunāja bēgt, nogaidīja, līdz grupa nākošajā vakarā atpūtas vietā aizmiga, un slepus devās atpakaļ uz Orleānu.

Pa ceļam bēgļi satika kādu pusaudzi ganu un, iestāstījuši tam, ka viņi atpalikuši no jauniesaucamo grupas, pierunāja, lai tas viņus pavada līdz pilsētai. Tolaik visi žēloja Napoleona konskriptus. «Atpalicēji vai bēgļi? Kā gan tādiem lai nepalīdz?» pusaudzis nodomāja un veda abus pa vīna laukiem un mežiem. Izsalkušie, nogurušie bēgļi, nākošās dienas rītam austot, atkal tuvojās Orleānai un no pakalna rīta krēslā priecīgi ieraudzīja pilsētas lukturus, kas vēl dega uz akmens v tilta pār Luāru.

— Vai redzat tur tālāk? — pavadonis viņiem rādīja uz pilsētas nomali. — Tās ir krievu nometnes! Piesargieties!

Tiklīdz gūstekņi devās tālāk, viņus pamanīja šaipus pilsētas stāvošais franču pikets. Bēgļi metās upē, pārpeldēja to un nozuda tuvīnajā mežā. Lai sirdsapziņa būtu mierīga, sargi puskrēslā izšāva uz viņiem zalvi no šautenēm.

Imperators Aleksandrs Pavlovičs bija sasniedzis ilgoto mērķi. Viņš kopā ar saviem sabiedrotajiem, prūšiem un austriešiem, Parīzes pievārtē sakāvis pēdējos Napoleona aizstāvjus, iegāja viņam kapitulējušajā Francijas galvas-' pilsētā. Napoleona patvaļīgā vizīte Maskavā tika atmaksāta ar Aleksandra vizīti Parīzē.

Krievijas imperators 1814. gada 19. martā gaišpelēkā par Eklipsu nosauktā zirgā iejāja Parīzē pa Pantenas vārtiem cauri Senžermēnas priekšpilsētai. Eklipsu viņam bija dāvinājis Kolenkūrs, kad bija sūtnis Pēterburgā. Atšķirībā no Napoleona Aleksandrs ieradās, nesdams sev līdzi mieru.

Krievi Parīzē sāka dzīvot līksmu dzīvi. Armijas augstākie pavēlnieki un virsnieki apmeklēja teātrus, kafejnīcas, klubus un deju vakarus. Pie Taleirana mājas, kur bija apmeties imperators Aleksandrs, augām dienām stāvēja ļaužu pūļi, sagaidīdami un pavadīdami krievu caru ar prieka saucieniem. Pie nama parādes durvīm un Elizejas laukos, kur savu nometni bija ierīkojusi krievu gvarde, naktīs skanēja saucieni krievu un vācu valodās: «Kas nāk?» un «Wer da?»[19]. Vācu nometnē kareivji, mucām vien dzerdami slikto Parīzes alu, sajūsmināti sauca: «Vatei Blūcher, lebe!» («Lai dzīvo Blihera tēvs!»)

Franči brīnījās par savu uzvarētāju augstsirdību. Operā gatavoja alegorisku uzvedumu «Trajāna uzvara». Krievu gubernatoram Parīzē ģenerālim Sakenam ik uz soļa rīkoja skaļas ovācijas. Senāts nobalsoja par troņa atņemšanu Napoleonam un viņa dinastijai. Ļoti modē nāca viss krieviskais.

XLVI

Bija silts, skaidrs vakars. Kādā nelielā Parīzes restorānā Sentonorē ielā pēc draudzīgām pusdienām, kurās tika arī iedzerts, pie galda vēl kavējās vairāki krievu virsnieki. Visiem prieku sagādāja labie vīni, garšīgais azaids un pašu lieliskais noskaņojums. Runāts visu laiku tika par gājienā pārdzīvotajām grūtībām, par kaujām Vācijā un Francijā un par gaidāmajām kara beigām. Visi cienāja vienu no sarunu biedriem, kuram centās tādējādi izrādīt īpašu uzmanību. Tas bija ļoti kalsns, sprogains un stipri iededzis pulkvedis vidējos gados, ģērbies kazaku kaftanā, ar nagaiku pār plecu, pīpi rokā un huzāru cepuri galvā.

Stipri iereibis neviens no sēdētājiem nebija. Visi bija tikai laimīgi un līksmi. Viņu vidū vairāk par citiem runāja un, ar rokām plātīdamies, nemitīgi smējās jauns melnmatais virsnieks adjutanta uniformā. Sarunas ievirzījās par sievietēm un mīlestību. Melnmatis sāka klāstīt savus uzskatus un pierādīt, ka mīlestība ir vienīgā īstenā nezūdošā laime zemes virsū.

—    Vai zināt, Kvašņin, — viņu uzrunāja pulkvedis, kuram pārējie centās izrādīt uzmanību, — es jau sen klausos jūsu vārdos. Jūs esat tik jauks, tomēr, piedodiet, jūs aizraujaties. Pasaulē nav nekā īsti nopietna un vērtīga.

—    Kā tad tā? — brīnījās paša runas satrauktais sasarkušais un izpūrušais Kvašņins. — Es varu teikt no sirds — jūs esat lielisks un drosmīgs virsnieks… Kurš gan tagad nepazīst slaveno partizānu Seslavinu? Bet jūs gan pārāk drūmi raugāties uz dzīvi, un, neņemiet ļaunā, sievietes jūs, liekas, nepavisam nepazīstat…

Seslavins pasmaidīja.

—   Nepavisam nepazīstu, — viņš atteica, — pasaulē viss ir tikai sapņi… Tā ir mana dziļākā pārliecība — un to apstiprina daudzi gudri cilvēki — pasaulē viss, kā lai to skaidrāk pasaka, galu galā ir … nekas.

«Hm!» Kvašņins pie sevis nodomāja. «Tavam draugam Figneram neizdevās nogalināt Napoleonu, bet tev pašam — notvert Napoleonu dzīvu, tāpēc ari tu niknojies un esi tik drūms.»

—     Bet kā tad tā, kur tad paliek mūsdienu varonis? — viņš sacīja, ieliedams vīnu biedriem un sev. — Es runāju par franču varenās revolūcijas radīto diženo, kaut arī tagad nelaimes piemeklēto militāro ģēniju … Tad jau arī viņš ir sapnis? Šis cilvēks izraisīja Borodinas kauju, gigantu cīņu, bet šī kauja kļuva par cēloni tam, ka krievi no Donas, Okas un Nevas parādījās — kur gan? Pasaules galvaspilsētā Parīzē …

—    Ak jūs, jaunekli, jaunekli! — Seslavins atbildēja.

—    Jūs ar atzinību pieminējāt franču revolūciju. Bet vai jūs arī zināt, kas tā īsti ir?

To teicis, Seslavins, it kā vairs nevēlēdamies turpināt, sāka klusēdams pildīt tabaku savā nodzeltējušajā, apkvēpušajā putu pīpē, ko par godu izdaudzinātajam prūšu ģenerālim dēvēja par Bliheru.

—    Turpiniet, turpiniet! — izsaucās pārējie, pievirzīdamies Seslavinam tuvāk.

—     Neko uz pasaules es neesmu tā nicinājis un ienīdis, kā tos, kas spekulē ar cilvēku labklājību, — Seslavins teica, — bet pagaidām ar to visvairāk spekulē franči… Nelēkājiet un nesvaidieties ar rokām, Kvašņin; es nekaunos par šīm domām, tāpat kā nekaunos par visām tām blēņām, kas stāstītas par mani un nelaiķi Figneru.

—     Ak dievs, ko jūs runājat! — Kvašņins atsaucās.

—     Nekad neesmu neko sliktu stāstījis ne par jums, ne par viņu.

—     Ņemiet šejienes iecienītos prātniekus, — Seslavins turpināja, ievilkdams dūmu no sava Blihera, — šodien no izskata sentimentāli, kaut gan vakar savās sirdis asinskāri kā tīģeri, šie izdaudzinātie revolūcijas varoņi ar madrigāliem uz lūpām, ar spieķīti rokā un pļavu maij puķītēm pie cepures vēl nesen aicināja savus tautiešus, bet tiem līdzi arī visu pasauli, tātad arī jūs, Kvašņin', un arī mani, uz jaunu Arkādiju ganīt aitiņas un miermīlīgi baudīt lauku gaisu pie strautiņa, pārtiekot no medus un piena. Bet ar ko tas drīz vien beidzās? Ar Maratu un Robes- pjēru, ar masveida giljotinēšanu, ar sava karaļa nonāvēšanu un ar veikla un rupja, viņus labi izpratuša zaldāta kronēšanu, pat ne francūža, bet korsikāņa.

—     Bet kas tad, pēc jūsu domām, sagādā īstu laimi zemes virsū? — vaicāja pavecāks gara auguma štāba apakšpulkvedis Sintjaņins, par kuru biedri runāja, ka viņš kara laikā sācis just aicinājumu dzejot un, tāpat kā partizāns Davidovs, sācis rakstīt dzejoļus. — Un kas cilvēkam sagādā citus priekus zemes virsū?

—    Mīlestība! — Kvašņins neizturējis atkal iesaucās.

—   Kas var būt cildenāks par patiesu, tīru kaisli?…

—    Laimes pasaulē nav, — Seslavins atkārtoja. — Labāk pavaicājiet man — kas dzīvē sagādā lielākās mokas?

—    Sakiet, mēs klausāmies, — skanēja balsis.

—    Es paskaidrošu ar piemēru, — Seslavins teica.

—    Grāfs Rastopčins jaunībā pazinis kādu tagad jau vecu un, kas zina, varbūt mirušu Maskavas kundzēni. Reiz viņš manā klātbūtnē izteicās, ka Dante savā «Ellē» esot aizmirsis ierādīt šādām personām īpašu vietu, bet tā būtu ļoti vajadzīga.

Seslavins pastāstīja jau zināmo grāfa asprātību par sievietēm, ko nomoca apziņa, ka tās savā mūžā aiz kļūdas, bailīguma vai vientiesības palaidušas garām iespēju nesodīti grēkot.

Klausītāju vienbalsīgie smiekli pārskanēja stāstītāja vārdus.

—    Nesmejieties vis, kungi, — Seslavins pabeidza stāstījumu, — slepenas dvēseles mokas vislabāk spēj saprast tas, kurš pats pārdzīvojis nežēlīgu likteņa ironiju … Kurš, tāpat kā mūsu nelaimīgais Elbā noslīkušais cīņubiedrs Figners, ir vēlējies pats, aci pret aci, atbrīvot pasauli no visiem zināmā necilvēka, ir sagaidījis tādu iespēju, bet nav to izmantojis …

Seslavins apklusa. Klusēja arī visi pārējie.

—    Vai es, Aleksandr Ņikitič, varētu uzzināt, kas ir šī Rastopčina pieminētā kundze? — Kvašņins ievaicājās, pamirkšķinādams citiem ar acīm.

—    Tas notika sen, — Seslavins atbildēja, — kad es reiz atvaļinājuma laikā viesojos Maskavā pie radiem, kur mēdza iegriezties arī Rastopčins… Es atkārtoju — šī persona varbūt vairs nav starp dzīvajiem un jūs viņu droši vien nepazīstat. Tā ir kņaziene Seļešpanska.

—    Kā? Viņa? — Kvašņins bija pārsteigts. — Tā taču ir jūsu vienības nelaiķa partizāna — jaunavas Kramaļinas vecmāmuļa. Viņas mājā pie Patriarhu dīķiem es biju tajā dienā, kad franči ieņēma Maskavu, atceraties, kad es nokļuvu gūstā? Bet Kramaļina, kungi, jūs, protams, būsit dzirdējuši, neveiksmīgi šāva uz Napoleonu Ošmjanos un turpat tika nogalināta.

Tiem, kuri nezināja šī notikuma sīkumus, Kvašņins pastāstīja par Auroru un Perovski.

—    Perovs*kis? — savukārt vaicāja apakšpulkvedis Sintjaņins. — Pagaidiet, bet viņš taču ir dzīvs! … Kā tad, ka dzīvs!

—    Vasilijs Perovskis ir dzīvs? — Kvašņins nobālis izsaucās.

—    Jā, es redzēju mūsu Somovu, — Sintjaņins atbildēja, — viņš kopā ar Perovski jau šeit, Francijā, bēdzis no Orleānas, un abi vakar nomocījušies un pusdzīvi ieradušies Parīzē.

—    Vai jūs nemaldāties? — Kvašņins pārjautāja, neticēdams savām ausīm.

—    Nebūt ne… Paklau… Vai jūs zināt, kur atrodas mūsu pulka nometne?

—    Zinu gan.

—    Nu, lieliski… Pavaicājiet tur pēc štāba rotmistra Somova; arī viņš, es jau teicu, bija gūstā, un tagad viņš mitinās pie mums… Viņš jūs aizvedīs pie Perovska. Kā nu ne, arī es pazīstu Perovski; mums abiem dakteris Mirtovs Borodinas kaujas priekšvakarā, atceros to kā šodien, ņēmās pierādīt, ka labāk ir mirt uzreiz, kaujā, nekā mocīties uz vēlāk nomirt hospitālī.

—    Un kas tad ir ar Mirtovu pašu, vai ir dzīvs? — kāds prasīja.

—     Dzīvs gan, taču pusotra gada izgulējās pa visādām slimnīcām; visu laiku lūdzās, lai viņam noņem kājas, tomēr izveseļojās, panāca armiju jau pie Reinas, un nu viņam atkal ir sava lieliska telts ar karalauka pēli, tējkanna, un viņš vienmēr visus var pacienāt ar punšu… Nelaime tikai viena: tāds skaistulis, dzīves baudītājs, bet staigā ar kruķiem.

Kvašņins, noklausījies līdz galam Sintjaņina stāstu, ar asarām acīs metās viņam ap kaklu, aiz prieka apkampa visus pārējos, arī Seslavinu, kurš tagad viņā raudzījās ar laipnu, vēlīgu smaidu, izskrēja uz ielas un pa galvu pa kaklu steidzās uz krievu gvardes nometni Elizejas laukos.

«Ak dievs,» viņš domāja, «beidzot es viņu ieraudzīšu … Kā lai viņam pasaka drūmo, satriecošo vēsti? Kā lai to izstāsta? Es visu laiku nēsāju uz krūtīm Auroras zīmīti, matu sprogu un līgavaiņa portretu… Nabaga Pe- rovskis! Tik ilgi viņš gaidījis brīvību un atgriešanos mājās, sapņojis, ka ieraudzīs un apkamps līgavu! Vai vispār stāstīt? Vai, atklājot briesmīgo īstenību, satriekt cilvēku, kurš nu ir savā mīlestībā un cerībās laimīgs par visu to, kam — kā man nupat centās nežēlīgi iegalvot — neesot, nekādas nozīmes? Nē, lai viņš uzzina vien! Lai bojā gājušās mījotās un viņu mīlējušās sievietes tēls mirdz pār viņa atlikušo dzīvi kā klusa, kaut neaizsniedzama ceļa- zvāigzne.»

Kvašņins uzmeklēja Somovu un, uzzinājis, kur atrodams Perovskis, devās uz kādu šķērsielu pie Elizejas laukiem. Te viņš iegāja nelielā pagalmā, ap kuru auga kuplas kastaņas. Aiz kokiem vīdēja zems, ērts paviljons ar kārniņu jumtu, tur bija ierādītas telpas trim slimiem krievu virsniekiem. Divi no tiem, kā paskaidroja vārtu sargs, pievakarē devušies pastaigāties pa pilsētu; trešais, kurš acīmredzot bija sevišķi vārgs, palicis mājās.

Kvašņins pagāja garām mājas saimnieku dzīvoklim, bikli piegāja pie durvīm, kas no priekšnama veda pa kreisi, un pieklauvēja. Viņam atbildēja: «Entrezh («Ienāciet!») Viņš atvēra durvis uz nelielu spodri uzkoptu istabu.

Saule rietēdama meta laipnu gaismu pār galdu ar izsvaidītām avīzēm, diviem vienkāršiem krēsliem un gultu, ko klāja balta, tīra sega. Gultā gulēja nepazīstams vājš un bāls cilvēks ar bārdu, ģērbies privātās, acīmredzot svešās drēbēs. Viņš bija atlaidies pusguļus, atbalstījies spilvenos un skatījās atšķirtā avīzē. Ieraudzījis viesi, nepazīstamais lēnām piecēlās, paspēra dažus soļus uz durvju pusi un palika stāvam. Viņa skarbajās acīs, kas pauda dzedru izbrīnu, Kvašņins piepeši manīja pazibam kaut ko pazīstamu, kādreiz kaut kur redzētu.

—    Vai tiešām Kvašņins? — nepazīstamais, it kā baidīdamies kļūdīties un sirds dziļumos priecādamies, klusi iejautājās.

—   Un jūs… Vai patiesi Perovskis? — Kvašņins prasīja gandrīz kā nemaņā.

Abi metās viens otra apkampienos. — Dārgais, ak, mans dārgais! — Kvašņins runāja, asaras rīdams un ar tām pārsteigdams apmulsušo Perovski. — Ticiet man, dzīvot — tā ir laimei Tā uzveic visu, tā uzveic visas sāpes!

Viņš pastāstīja Perovskim par Auroras likteni.

XLVII

Pagāja ilgs laiks, aizritēja četrdesmit gadi.

Bija 1853. gads.

Krievu karaspēka vienība devās kopš Pētera Lielā laikiem trešajā, izšķirošajā karagājienā uz Vidusāziju. Vienības priekšgalā atradās Orenburgas novada militārais ģenerālgubernators, sešdesmit gadus vecais, ārēji vēl mundrais, bet slimību un aizdusas mocītais ģenerāladj u- tants Vasilijs Aleksejevičs Perovskis, kurš drīz pēc tam saņēma grāfa titulu. Viņu vienībā atradās jauniņš, gaišmatains un vēl bezūsains virsnieks adjutanta formā, kā stāstīja, tas bija ģenerālgubernatora krustdēls. Ģenerālgubernators, uzticēdams viņam daļu savas sarakstes, izrādīja jauneklim īpašu labvēlību. Tas bija Ksenijas mazdēls Pāvels Nikolajevičs Tropiņins. Viņš bija nesen ieradies no kadetu korpusa un, klusībā iemīlējies kādā maskavietē, dienēdams pie vienības priekšnieka, ar nepacietību gaidīja ekspedīcijas beigas, lai dotos uz Maskavu un apprecētu iemīļoto meiteni.

Likstu un grūtību pilnajos pārgājienos vienības komandieris, beidzis ikdienas pieņemšanas un nodevis rīkojumus, labprāt mēdza parunāties ar savu jauniņo krustdēlu par likteni, kāds piemeklējis mežonīgo tuksnesi, pa kuru viņi pašlaik virzījās un kura plašumos pirms simt divdesmit pieciem gadiem Hivas hans bija satriecis, piespiedis padoties un nodevīgā kārtā apkāvis kņaza Bekoviča-Cer- kaska vadīto krievu vienību.

Tūbas teltī pie veldzējošā patvāra vecais vienības komandieris bieži atcerējās daudz nesenāku laiku — lielo divpadsmitā gada epopeju, kad viņš pats bija pārcietis smagu gūstu. Sirmūsainajā, skarbajā, bet dažkārt pat despotiski žultainajā ģenerāladjutantā, kurš allaž bija domās iegrimis, atturīgs un gandrīz vienmēr klusēja, šajos brīžos atdzīvojās visu aizmirstais, kādreiz zaļoksnējais, valodīgais un jauneklīgi atklātais Bazils Perovskis. Līdz mūža beigām palicis neprecējies, viņš labprāt atcerējās savus nedaudzos vēl dzīvos dienesta biedrus un draugus no divpadsmitā gada un diktēja krustdēlam sirsnīgas vēstules tiem uz Krieviju.

— Neizsmeļama, dižena epopeja! — Perovskis teica, atcerēdamies divpadsmito gadu. — Pietiks ko atcerēties vēl daudzus gadus. Un, kad tā padomā, mīļo Pavļik, tas viss taču kādreiz patiesi bijis un noticis; tā bija pasaule, kas kustējās, priecājās, mīlēja, baudīja, dziedāja, dejoja un raudāja. Visiem šiem jaunajos laikos nepazīstamajiem, bet mums reiz tuvajiem jautrajiem un skumjajiem cilvēkiem, laimes lutekļiem un nelaimīgajiem, reiz bija rīts, dienasvidus un vakars. Tagad vairumu no viņiem jau aizrāvusi nāve… Un mums, vecajiem sargzaldātiem, arvien gribas ielūkoties naktī un ar labu vārdu pieminēt tos, kurus jau sedz tumsas auts… Mīļie, tālie nelaiķi!

Taču visi senie draugi nebija Perovska sirdij vienlīdz dārgi. Dziļi, nevienam neredzama un nezināma rēta sirdi viņu dedzināja un kaltēja, mūžīgi, nerimstoši smelgdama. Par šīm slepenajām ciešanām zināja tikai viņa nedaudzie tuvākie draugi, starp tiem arī viņa kādreizējais dienesta biedrs, «dzejnieks krievu karavīru nometnē» — Zukov- skis. Tas reiz bija veltījis Vasilijam Aleksejevičam Perov- skim aizkustinošas rindas:

Es redzu — tava jaunība Steidz novīst, tikko uzplaukusi, Un kaisle, slepus plosoša, Ir tevi klusam aizlauzusi.

Tev sejā bieži lasu es, Kas tevi grūtsirdībā dzinis. Tas mīlas skaudrums nenorimis. Kas mūžam verd no dvēseles.

Perovskis bieži domāja par Auroru, kuru bija iemīlējis mūža skaistākajos gados un kura bija gājusi bojā aiz mīlestības uz viņu. Sirdsapziņas pārmetumus viņš bieži vien apslāpēja, bargi, dažkārt pat nežēlīgi izpildīdams savu pienākumu: viņš bija nesaudzīgs pret nodevību un nodevējus nošāva tikpat mierīgi, kā reiz viņu pašu bija gribējis nošaut Davū.

1853. gada divdesmit astotajā jūlijā ar milzīgām pūlēm tika triecienā ieņemts Kokanas cietoksnis Akmečets, ko vēlāk nosauca par Perovska fortu. Ceļš uz Turkestānu, Hivu, Buhāru un vēlāk uz Mervu bija vaļā.

Pie šī cietokšņa Pāvels Tropiņins kādu vakaru virspavēlnieka teltī savam krusttēvam pastāstīja, ka pagājušajā ziemā, pēc viņa izsaukuma braukdams ar pasta pajūgu pa Orenburgas stepi, esot gandrīz nosalis — no nāves viņš esot izglābies tikai pateicoties Sibīrijas briežādas kažokam un krievu velteņiem.

—    Velteņiem? — Perovskis pārjautāja. — Pazīstams stāsts … Arī mani divpadsmitajā gadā tāpat izglāba velteņi… Un iedomājies, kādu prieku es piedzīvoju — izrādījās, ka gūsta biedrs, kurš man augstsirdīgi atdeva šos apavus, ir sveiks un vesels vēl šodien.

—    Kas tad viņš ir? — Pavļiks ievaicājās.

—    Kādas grāfienes bijušais dzimtcilvēks. Viņš toreiz izbēga no gūsta agrāk nekā es un devās tieši uz Volgu, uz klāniem; pieņēmis citu vārdu, palicis tur un tagad Samārā tirgojas ar zivīm.

—    Samārā? — tad es varētu viņu apciemot, kad braukšu atpakaļ.

—     Lai notiek, apciemo gan. Viņu sauc par Semjonu Ņikodimiču. Pirms gada viņš, uzzinājis, ka esmu iecelts amatā Orenburgā, ieradās, lai piedāvātu savus pakalpojumus. Sirma bārda — līdz jostai; precējies, viņam jau ir mazbērni, kļuvis par vecticībnieku, burta kalpu un dedzīgu dievlūdzēju; bet dažbrīd ir tāds pats, kādu es viņu pazinu: dzīvais, kustīgais Seņka Kudiničs, un nav pat aizmirsis kādu savu dziesmu par pūci, kuru dziedādams viņš uzjautrināja franču nomocītos gūstekņus. Viņam toreiz bija saderēta līgava, un viņš, sirdēstu skubināts, aiz bēdām ar izmisīgu drosmi bēga pie tās.

—    Viņš bija saderinājies? — Pavļiks pārvaicāja, nosarkdams un pārvērzdamies sejā.

—    Jā, vai varbūt tu arī?

Pavļiks saņēma drosmi. Stomīdamies viņš pavēstīja grāfam, ka arī viņš ir līgavainis, un lūdza krusttēva svētību un atļauju doties atvaļinājumā.

Perovskis atlaidās pret saliekamā krēsla atzveltni un ar maigu skatienu ilgi noraudzījās jauneklī.

—     Lai notiek, Pavluša, dieva vārdā! — viņš sacīja. — Kaut arī esmu visu mūžu palicis vientuļš, es tevi saprotu… Dieva vārdā! Vari braukt jau rit. Bet svētību es tev došu īpašu!

Viņš krustdēlu apkampa.

—    Tu, zināms, neatceries savu vecmāmuļu Ksenija Valerjanovnu? — Perovskis vaicāja.

—    Viņa nomira, kad mans tēvs vēl nebija precējies, — Pāvels atbildēja.

—    Tev vēl bija arī vecvecmāmiņa, kņaziene Šeļešpan- ska; viņa visu mūžu baidījās no pērkona, bet nomira mierīgi, nemanot aizmiga atzveltnes krēslā, pasjansu likdama, savā sādžā, kad mūsējie iegāja Parīzē.

—    Esmu par viņu kaut ko dzirdējis.

—     Nu jā… Bet vai tu esi dzirdējis, ka viņai bija vēl otra, neprecēta mazmeita… skaistā Aurora? Zini, tavs tēvs bija līdzīgs viņai, un arī tevī ir kaut kas no viņas.*

—    Kaut kas, cik atceros, man ir stāstīts arī par viņu, — Pāvels atbildēja, — viņa, liekas, bija partizānos … un izdarīja kaut ko īpašu …

«Liekas!» Perovskis nopūzdamies nodomāja. «Rau, te nu ir mūsu teiksmas un mūsu vēsture …»

—    Ej vien, mīļais, staigā laimīgs! — viņš teica.

—     Posies, tevi gaida ceļš, bet es tev kaut ko pameklēšu …

Atlaidis krustdēlu, Perovskis cieši aižvēra savas telts aizkaru, iededza sveci, sameklēja čemodānā nelielu ceļa lādīti ar sudraba apkalumiem, atvēra to un iegrima domās. Lādītes atsevišķā, slepenā atvilktnītē starp viņam īpaši mīļām lietām atradās daži sakaltuši ceriņu ziedi, nodzeltējušas vēstules, papīriņā ievīstīta melna sievietes matu sproga, sudrabā kalta svētbildīte un mutautiņš, kas Aurorai bija izkritis pēdējo reizi tiekoties. Perovskis kā dzīvu atcerējās Auroru, Maskavu, māju un dārzu pie Patriarhu dīķiem un pēdējo tikšanos ar līgavu. Viņš ilgi sēdēja pie atvērtās lādītes, ļaudams krist uz ziediem, matiem un vēstulēm karstām, no sirds dziļumiem nākušām asarām. «Mana pavēlniece, mana valdniece!» viņš čukstēja, apklādams ar skūpstiem dārgās senatnes nīcīgās atliekas. Paņēmis svētbildīti, viņš lādīti aizslēdza un sakārtojies izgāja no telts. Pavļiks, atlaidies pusguļus pie ieejas, snauda uz mašas.

—    Tu vēl tepat? — Perovskis teica, viņu ieraudzījis.

—   Iesim, pastaigāsim mazlietl

Viņi pagāja garām sargpostenim un gar nometni un tikko sagrautā cietokšņa pelēkajām māla sienām turpināja iet pa Sirdarjas lēzeno krastu.

Pār tuksnešaino līdzenumu smagi gūlās smacīgs, svelmains vakars. Puskrēslā šur tur dzeltēja klīstošo smilšu vaļņi. Ap zaļganajām, rūgti sāļajām ūdens lāmām, kurās spoguļojās zvaigznes, kā iekaisuši acu plaksti sārtoja purva ķērpji, sīki meldri un vērmeles. Augstu gaisā kaut kas švīkstēja un ņirbēja. Tur, sausos spārnus švīkstinādami, uz nožēlojamām zāles un meldru paliekām laidās neskaitāmi rijīgu siseņu bari. Perovskim ienāca prātā Napoleona iebrukums.

—    Te tev būs mana svētība, — viņš teica, aplikdams krustdēlam ap kaklu Dievmātes glābējas svētbildīti, — es pie šīs svētbildītes reiz karagājiena laikā dedzīgi lūdzu dievu… Lūdz arī tu.

Perovskis un Pāvels Tropiņins pagāja vēl dažus soļus. Vasiliju Perovski ielenca vesela gūzma mokošu un saldu atmiņu.

—     Tu esi laimīgs, tu steidzies pie līgavas, — Perovskis teica, atkal apstādamies un ieklausīdamies, kā pāri galvai, gaisam švīkstot, laižas spārnaiņu armijas, — bet man, domājot par tavu laimi, atkal atdzīvojās kādas sāpīgas atmiņas; dažu ar tām saistītu cilvēku vairs sen nav starp dzīvajiem, bet man šie notikumi ir dārgi un neaizmirstami …

Un Perovskis, brizdams pa smiltīm, nevienu vārdā nenosaukdams, izstāstīja krustdēlam savu un Auroras mīlestības stāstu.

1885. g.

PĒCVĀRDS

19. gadsimta krievu rakstnieks Grigorijs Daņiļevskis (1829—1800) dzimis Ukrainā, Harkovas guberņā, beidzis Pēterburgas universitāti un bijis augsts ierēdnis. Ar daiļliteratūru sācis nodarboties 1846. gadā, sākumā rakstījis dzejas, stāstus, tēlojumus no ukraiņu dzīves, arī rakstus par ukraiņu literatūru. No 1869. līdz 1890. gadam bijis avīzes «Pia- viteļstvennij vestņik» redaktors. Slavens Daņiļevskis kļūst pēc pirmo romānu («Bēgļi Novorosijā», «Brīvība») publicēšanas 1862.—1863. gadā. Šajos romānos, kas atspoguļo zemnieku cīņu pret dzimtbūšanu, sociālo pretrunu tēlojums ir visai ass, ko nemaz nevarētu gaidīt no liberālā virziena rakstnieka, kāds ir Daņiļevskis. Vēlākajos romānos šis asums manāmi nolīdzināts.

Kopš septiņdesmitajiem gadiem Daņiļevskis raksta tikai vēsturiskus romānus, populārākie no tiem — «Mirovičs» (1879); «Kņaze Taraka- nova» (1883); «Nodedzinātā Maskava» (1886).

Vēstures materiāla lieliskā, dokumentālā pazīšana, prasme spilgti attēlot attiecīgā laikmeta sadzīvi, saistošie sižeti un raitais stāstījums G. Daņiļevska romānus padara ļoti populārus. Tomēr, vērtējot viņa vēsturiskos romānus no mūsdienu viedokļa, jāatzīst, ka tiem piemīt arī būtiski trūkumi. Daņiļevskis uzskatīja, ka vēsturi veido atsevišķas izcilas personības, tādēļ viņa sacerējumos vēsturisko patiesību nereti aizēno vēsturisko personu apjūsmojums. Tāpat, vērsdamies pret dzimt- būtniecisko iekārtu Krievijā, viņš tomēr apliecina cara varas taisnīgumu un nepieciešamību. Ar cieņu izturēdamies pret darba cilvēkiem, juzdams līdzi krievu zemniekam un rosinādams lasītāju nopietnām pārdomām par tautas likteni, viņš tomēr neatzina tautas masu tiesības cinīties par sava stāvokļa uzlabošanu.

Toties krievu tautas cīņa par brīvību un neatkarību 1812. gadā Daņilevskim bija ļoti tuva. Tas arī izraisīja viņa romāna «Nodedzinātā Maskava» lielos panākumus: rakstnieka humānista dzīves izjūta autoram palīdzēja romānā vēsturiski ticami atveidot 1812. gada krievu sabiedrību, patiesi atspoguļot tautas masu patriotisko nostāju karā un pašu karu kā lūzuma momentu tautas vēsturē.

Daņiļevskim izdevies arī atrast jaunus aspektus krievu literatūrā tik plaši izvērstajā 1812. gada kara tēmā, radīt oriģinālus, patiesus tēlus, veidot pārliecinošas cīņu ainas un veikli savīt kopā dokumentālo patiesību ar māksliniecisko izdomu.

Kara notikumi Daņiļevska romānā nav galvenie, kaujas un karavīru dzīvi viņš rāda tikai garām ejot, nekur šos tēlojumus neizvēršot plašumā, tomēr vēsturiskos notikumus un apstākļus atspoguļo ļoti precīzi un dokumentāli pareizi. Galvenais romānā ir tā* varoņi un viņu likteņi. Virkne varoņu ir patiesas vēsturiskas personas — ari galvenais varonis Vasilijs Perovskis. Turpretī Perovska līgava Aurora ir izdomāts tēls, kaut arī tās dzīvesstāstam daudz koptīja ar slavenās 1812. gada Tēvijas kara varones partizānes Nadeždas Durovas likteni.,

Autors sava darba centrā izvirzījis humānus, ar cildenām dvēselēm apveltītus muižnieku pārstāvjus, taču līdzās tiem reālistiskajā notikumu tēlojumā spēcīgi iezīmējas krievu darba tautas koptēls. Vienkāršo ļaužu tēli romānā ir epizodiski, bet tajos iezīmējas kopīgas īpašības — vitalitāte, optimisms, pašaizliedzība un uzņēmība, gatavība jebkuros apstākļos aktīvi iejaukties notikumos. Visspilgtāk šis īpašības izpaužas dzimtcilvēka Seņkas Kudiņiča tēlā. Romānā reljefi iezīmējas tautas masu spēks, kura priekša sļriesta atkāpties iebrucēju armija.

Daņīļevska darbā plaši parādīts, kā 1812. gada notikumu gaitā pamazām mainās dažādu krievu sabiedrības slāņu attieksme pret Napoleonu, kā pamazām zaudē ilūzijas tie, kas pirms kara viņā saskatījuši cilvēces atbrīvotāju. Par lielu rakstnieka veiksmi uzskatāms pats Napoleona tēls, kas romāna iznākšanas laikā atklāja šo vēsturisko personu jaunās, spilgti reālistiskās krāsās.

Krievu valodā romāns izdots piecpadsmit reizes, daudzkārt tulkots arī citās valodās.

Šodien joprojām interesi izraisa humānisma un dzimtenes mīlestības caurstrāvotais darbs, kas lasītājam liek atgriezties 1812. gada vēsturiskajos notikumos un pauž asu nosodījumu militārām avantūrām.

Tulkotāja

Grigorijs "Petrovičs Daņi|evskis NODEDZINĀTĀ MASKAVA Vēsturisks romāns

Redaktore M. Priednicce Mākslinieeiskais redaktors A. Galevluss Tehniskais redaktors L. Rudzītis Korektore J. Indāne

Nodota salikšanai 16.06.78. Parakstīta iespiešanai 12.10.78. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papirs Ml 3. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 12,6 uzsk. iespiedi.; 13,42 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pašūt. A; 1702-D. Cena 1 rbl. 20 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. J*5 624/ 29488/D-712. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa Ielā 38/40. Vāki iespiesti Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11,

SATURS

Pirmā daļa. Napoleona I uzbrukums Otrā daļa. Franču bēgšana i S. Rauhvargere Pēcvārds i

Daņiļevskis G.

440 Nodedzinātā Maskava: Vēsturisks romāns / No krievu vai. tulk. un pēcv. sarakst. S. Rauhvargere. — R.: Liesma, 1978.—237 Ipp. — (Stāsti par vēst.)

1 Sniega baltumā (/r.).

2 — 1702 33

1 Muļķis (lai.).

1 «Jaunais trubadūrs» (/r.ļ.

1 Atriebības dieviete sengrieķu mitoloģijā.

1 Laime ir nelabojama kurtizāne (/r),

4 — 1702

1 Leitnants Perosskis (Ir.). a Smoļenskā aizbēgušais (Ir.).

1 «Martēns un Frontēns», «Mīlas kaislības», «Atklātais karš» (Ir.).

1 Atdzejojis F. Adamovičs.

1 Ja arī (lat.J.

1 Pils, Francijas karaļu rezidence.

[1] kņazs kalambūrs (Ir.).

' Aurora (/r.).

[2] mana mīļā (/r.j.

[3] trīs cirtās (Ir.).

[4] spēle. tās dalībnieki sacer dzejoļus, galvenokārt joku dzejoļus pēo dotām atskaņām.

[5] niekus vien melš (krlev.). Tulk.

[6] bog — dievs (kriev.ļ; ratio — prāts, saprāts (lat.). TulĶ

[7] «ja ir taisnība, ka laimīgam būt…» [Ir.).

[8] Švīti, sprukstiņi If.ļ,

[9] gari vīriešu svārki.

[10] vecmāmuļ (//.).

8 Mans dārgais (/r.),

3* 6J

[12] tornītis virs ēkas, parasti apaļš, no kura paveras skats uz apkārtni.

[13] grāfs Šeremetjevs (Ir.).

[14] lliaabma (kr.) — blēde.

[15] Ģenerāladjutanta Miloradoviča.

[16] sātans … (itāl.)

[17] lai dzīvo aleksandrs! lai dzīvo krievil (ir.) ^

[18] nost tirānu! (ir.)

8 Kas tur ir? (vācu)

Content

Daņiļevskis Grigorijs Nodedzinātā Maskava

PIRMĀ DAĻA NAPOLEONA I UZBRUKUMS

OTRA DAĻA FRANČU BĒGŠANA

PĒCVĀRDS

SATURS