Gulbis Alberts

Noslēpumainās bultas

NOSLĒPUMAINĀS BULTAS

A GULBIS

PRIEKŠVĀRDI

Vācu iebrucēji, iekarojuši zemes pie Baltijas jūras, nodibināja tur savu valsti — Livoniju. Tā nebija vienota valsts, bet sastāvēja no Rīgas pilsētas, ordeņa un sīkām bīskapu valstiņām. Zemes valdniekiem jau sākumā izcēlās savstarpējas nesaskaņas. Tās pieauga un izvērtās par asiņainām cīņām starp ordeni, Rīgu un virsbīskapu.

16. gadsimtā, kad risinās mūsu stāsta notikumi, zemes kungu nesaskaņas bija tik tālu novājinājušas valsti, ka kaimiņzemju karapulki netraucēti siroja Livonijā, laupīja, dedzināja un aizveda ļaudis gūstā. Zemei draudēja briesmas pārvērsties postažā, taču zemes kungi un muižnieki maz domāja par zemes aizsardzību. Viņi turpināja bezrūpīgu un trokšņainu dzīvi, jo vēl arvien palika Vāczeme, uz kurieni varēja aizbēgt, ja Livonijā kļūtu pārāk nedroši.

Iestājās vispārējs valsts sabrukums. Ziemeļigaunijas muižnieki un Tallinas pilsēta brīvprātīgi pakļāvās Zviedrijai, bet Latgales, Vidzemes un Kurzemes muižnieki padevās poļiem. Par to Polijas karalis atdeva Kurzemi uz lēni ordeņa mestram Ketleram, ieceļot viņu par Kurzemes pirmo hercogu.

Hercogistes muižnieki palika savās muižās. Viņiem ne vien nodrošināja agrākās tiesības, bet piešķīra vēl tādu varu, kādas agrāk nebija. Muižnieki palielināja zemnieku klaušas un piesaistīja viņus pie zemes, padarot par dzimtcilvēkiem. Viņiem sākās posta gadi, slacīti asarām, sviedriem un asinīm. Nelaimīgie ļaudis bija tā iebiedēti, ka neuzdrošinājās kungiem pretoties, uu klusi panesa viņu pārestības.

Tomēr starp zemniekiem bija arī pārdrošnieki, kas stājās pretī netaisnībai. Par diviem tādiem, tēvu un dēlu, stāstīts šai grāmatā.

Atdzīvinot šos sūros gadus mūsu tautas dzīvē, vēsturiskās patiesības nav izdomātas. Muižnieki un mācītāji nav notēloti ļaunāki, nekā par viņiem raksta tā laika hronisti. Stāstā izdomātas vienīgi personas, atsevišķi notikumi un dabas apraksti, bez kuriem stāsts nav domājams.

Autors

SATIKŠANĀS MEŽĀ

Vasaras saule karsēja, bet eglāja ēnā bija patīkami vēss. Resnās un augstās egles, noliekušas pelēkiem ķērpjiem apaugušos zarus, stāvēja gaidu pilnas, šūpojās tumši zaļas un klusi šalca. Reti saules stari izlauzās cauri zaru mudžeklim līdz mīkstajai sūnai un tur ņirbēja kā zeltītas lā- miņas. Pa koku apakšu ceļa gājēji garu gadu gaitās bija ieminuši taku. Tā bija mīksta un mazliet slidena, klāta sausām skujām, kas bija krājušās gadiem ilgi.

Pa taku soļoja liela auguma vīrs. Viņš nesteidzās, un viņa vaigā nebija redzams ne īgnums, ne prieks. Vīrs soļoja vienaldzīgs un mierīgs. Palaikam viņš apstājās, pavērās apkārt, paklausījās un devās tālāk. Gājējs plecos nesa šaujamo stopu un bultu nastiņu, bet pie jostas makstī karājās duncis. Vīram mugurā bija pelēks briežādas vamzis, noskrandušās bikses sniedzās līdz ceļiem, kājās novalkātas vīzes. Galva bija kaila.

Mežs drūmi klusēja, jo nebija vēja, kas liktu kokiem runāt. Pamazām taka kļuva nolaidena, un egles atkāpās. Ceļa gājējs, sauksim viņu par Griģi, nonāca gāršā. Jaunaudzes mainījās cita par citu zaļāka un krāšņāka, cēlās pakalnos un laidās lejā līdz pat melniem muklājiem. Apkārt zaļoja avenāji, drūzmējās bērzi un apses, redzēja arī pa eglei. Pār taku pārtecēja vāvere, kuplo asti izcēlusi, no biezokņa izspurdza pelēkā meža irbe.

Kad saule rieta pusē bija noslīdējusi zemu un jau sāka biezēt krēsla, pie takas no krūmiem pabāza galvu stirna un biklām acīm paraudzījās apkārt. Ausis viņai tramīgi kustējās, bet nāsis viegli trīsēja. Pie pirmā troksnīša viņa varēja pazust biezoknī. Griģis bija stirnu pamanījis. Stops tika ātri norauts no pleca, stiegra uzvilkta, un bulta no- trinkšķēja gaisā. Griģis veikli rīkojās ar stopu, un viņa bultas droši skrēja mērķim pretī. Arī šoreiz viņš nebija kļūdījies, un vakariņu tiesa bija nodrošināta. Vīrs aizvilka medījumu tālāk no takas cauri krūmu biezumiem meža lāmiņā. Tur viņš saraudzīja kuramos, uzšķīla uguni un pielika sausajai žagaru čupai. Lēnām, kā negribēdami, pacēlās dūmi, bet tad uzšāvās liesma un kāri ieklupa sausajos žagaros.

Krēsla nolaidās pār mežu un vientuļo ceļagājēju, kas, nokņupis pie zemes, darbojās gar stirnu. Pagāja vēl labs laika sprīdis, līdz viņš varēja nogriezt pa mīkstai gaļas šķēlei, ko likt ugunī.

Todien Griģis bija nostaigājis tālu ceļu un visu dienu tikpat kā nebija ēdis. Kad pirmais gaļas gabals, uzsprausts uz iesma, čurkstēja ugunī un gaisā pacēlās ceptas gaļas smarde, mežs jau slīga tumsā, un ugunskura šaudīgās liesmas apspīdēja vienīgi tuvākos krūmus un koku kreve- ļaino mizu. Pēkšņi Griģis sarāvās. Viņa asā dzirde bija uztvērusi svešas skaņas, bet acis velti urbās tumsā. Kāds tuvojās. Zvērs vai cilvēks? Noknikšķēja lūstošs zariņš, tālab vīrs nometa iesmu ar gaļu un paķēra stopu, bet nepaguva vēl uzlikt bultu, kad viņam kāds uzsauca:

—    Pagaidi, neesi tik steidzīgs!

No biezokņa uguns gaismā iznāca karavīrs tumši zilā apmetnī un aveņkrāsas kamzolī, īsām, pelēkām biksēm, garām zeķēm un kurpēm kājās. Pie sāniem viņam bija zobens un rokā šķēps, bet pie jostas šūpojās duncis.

—    Kur tu tāds raibs gailis te mežā gadījies? Un kas tāds esi? — Griģis noprasīja.

—    Labu brīdi man caur kokiem spīd pretī tava uguns, un es nācu raudzīt, kas te tik labs lien degunā.

—    Kur tavs šaujamais? Kālab negādā gaļu pats?

—    Bija kramenīca, bet tagad vairs nav. Tas ir pārāk smags rīks, grūti un garlaicīgi ar to rīkoties, tālab neņēmu līdz.

—    No kurienes nākdams?

—    Nāku no Dobeles un eju uz Jaunpili.

—    Tad mums ejams viens ceļš. Man Jaunpilī Tālajā kaktā bija sava sēta. Kad pirms kādiem desmit gadiem mani līdz ar citiem iedalīja klaušu rotā un aizdzina uz Vidzemi karot, atstāju sētā sievu un piecus gadus vecu dēlēnu. Vai viņi vairs dzīvi, to grūti iedomāties.

—    Kas bija tavs karakungs?

—          Man nebija karakunga, klausīju karodzniekam [1] tāpat kā citi rotas vīri, un gājām, kur mūs veda. Par ko es tur karoju, to vēl šodien skaidri nezinu.

—    Tad jau būsi cīnījies par Livonijas valsti, kā tagad mūsu zemīti dēvē bruņinieki.

—     Laikam jau tā būs bijis. Kad mūs aizdzina pāri Daugavai, dzirdējām, ka mēs piederot stiprai bruņinieku valstij un tā mums jāaizstāvot pret ienaidnieku, kas brūkot virsū no visām pusēm: zviedriem, dāņiem, krieviem, poļiem. Mēs cīnījāmies ne labāk un ne siiktāk par citiem, tikai godīgāk gan nekā tie savervētie kara algotņi, kas sevi sauc par karazeļļiem. Bet nesen es nodomāju: ja Kurzeme, kā stāsta, ir pati par sevi — hercoga valsts, ja tas taisnība, ka Igaunija padevusies zviedriem, bet Vidzeme un Latgale — poļiem, kas tad man tur vairs meklējams? Un tā es lēnām sāku nākt uz mājas pusi. Vai tu arī no lielajiem kariem Vidzemē un Igaunijā?

—     Nē, es nāku tepat no Dobeles, kur līdz šim kalpoju Dobeles komturam [2] Reķim. Man Dobelē bija puslīdz labi, jo Reķis savus vīrus pilnam apgādāja un arī baroja kārtīgi. Bet, kolīdz Ketlers tika par Kurzemes hercogu, tā tūdaļ sāka ēsties Reķim virsū, lai atdod Dobeli ar pili, un sūtīja viņu dzīvot uz Jaunpili, kaut gan pats kādreiz atdevis Dobeli Reķim uz bērnu bērniem. Par vārda laušanu un svinīga rakstiska solījuma nepildīšanu Reķis neganti sašuta, nocietināja vēl vairāk pili un sardzi divkāršoja. Aiz Dobeles pils biezajiem mūriem viņš jutās drošs, it sevišķi tālab, ka hercogam sākumā nekāda lāga karaspēka vēl nebija.

—    Kas tad tu par tādu draugu Reķim, ka tik labi zini visus viņa nodomus un noslēpumus?

—     Redzi, es biju pilī draugos ar Reķa istabas kalpu. Aptekājot kungu, it sevišķi tais reizēs, kad ieradās sērst viņa Vāczemes īstenieki vai arī viņu apmeklēja Kurzemes muižnieki, istabas kalpam iznācis dzirdēt vienu otru tādu vārdu, kas nebijis viņa ausīm domāts. Tā es šo to uzzināju no kungu lietām, bet pratu turēt muti.

—    Kā tevi sauc?

—    Par Vardukti. Vai tev nav kāds gabaliņš maizes, ko piekost pie visai labā stirnas mīkstuma?

—     Kur tu tagad maizi dabūsi! Kad kungi karo, tad zemniekiem bads. Maizes audzētājiem jāgrauž maize no samaltām pabirām, koka mizām un pumpuriem, bet daudziem nav pat tādas. Vervētie karazeļļi ar sievām, bērniem, zirgiem un vezumiem vairs nesaņem kārtīgu algu un, kaunu zaudējuši, siro pa zemi, laupa un dedzina. Tā jau tas ir: miers baro, nemiers posta. Jā, sāls sauja man ir, — Griģis teica un pameklējies izcēla no azotes lupatiņu, kurā bija sāls.

Kādu brīdi valdīja klusums, jo abi nejauši sastapušies ceļabiedri bija aizņemti ar gaļas cepšanu un izsalkuma remdēšanu.

—     Varen garda tāda stirnas gaļa un ar sāls piedevu labi ēdama arī bez maizes, — Griģis atzina. — Tu teicies nākam no Dobeles, kāpēc tad nepaliki tur, ja kungs bija lādzīgs?

—     Es jau sacīju, ka Kurzemes jaunais hercogs Ketlers neapnicis atgādināja Reķim, ka tam jāatstāj Dobele. Reķis stūrgalvīgi atteicās iet uz kādu no savām muižām. Pēdīgi Reķim nāca zināms, ka Dobele apsolīta jau citam. Kad vēl iznāca salēkšanās ar citiem muižniekiem, Reķis nolēma aizceļot uz Vāczemi pie radiem. Kopā ar lielmāti viņš, triju sulaiņu pavadīts un maza karavīru pulciņa sargāts, starp kuriem biju arī es, devās ceļā. Pirmajā dienā tikām līdz Krūškalnei, kas atrodas divas jūdzes no Dobeles. Krūškalnē Reķis bija nodomājis pārlaist nakti un otrā rītā doties tālāk, bet nakti mums, mazajam pulciņam, uzbruka hercoga sūtīti bruņinieki ar karakalpiem, nošāva Reķa sulaiņus un apgājās ļoti rupji un nežēlīgi ar lielmāti, noplēsa viņai rotas un pašu tikko nenošāva Lielmātei izdevās iebēgt muižas apiņu dārzā, bet tur viņu drīz atrada un izvilka no biezumiem. Kas notika tālāk, to gan nezinu, jo pats dabūju pamatīgu zvēlienu. Kad atžilbu, redzēju, ka nekas vairs nav glābjams, tālab glābos pats un žagos nakts tumsā atpakaļ uz Dobeli. Pili bija ielencis hercoga karaspēks, laupīja miestu un apkārtējās zemnieku sētas. Varēju viegli zaudēt dzīvību, tāpēc laidos no Dobeles tālāk uz Jaunpils pusi, un te nu es esmu. Tagad iešu uz Jaunpili un raudzīšu tikt pils sardzē.

—    Tad gan tev raibi gājis. Cerams, ka Jaunpilī nenoraidīs uzticamu Reķa karavīru. Līdz ar gaismu celsimies un iesim tālāk. Atnāc man līdz uz Tālo kaktu, tur tev parādīšu ceļu uz pili.

Kad ēstgriba bija apmierināta, vīrus pārņēma tīkams gurdenums, un, raugoties ugunskura sarkanajās oglēs, miegs pamazām vēra acis ciet. Griģis piecēlās, pakāra atlikušo gaļu augstāk kokā, lai nakti zvēri to neaiznestu, pakūra vēl uguni, bet valodas vairs neuzņēma. Mežā bija klusu, un vasaras tvīkstošā tumsa lodāja ap krūmiem un guļošajiem cilvēkiem.

Vīri pamodās, kad krūmi un koki sārtojās rīta blāzmā. Ugunskurs bija apdzisis, jo viņi naktī cieti gulēja, ne reizes nepamodās un ugunij zarus nepiemeta. Tad gan ar steigu iešķīla uguni, lai pirms došanās ceļā vēl uzceptu pa šķēlei gaļas. Varduktis cilāja Griģa stopu.

—    Tavam veclaiku šaujamam rīkam tērauda loks un varen koši izdrāzta laide. Vai jums rotā kramenīcu nebija?

—     Kā tad nebija, pēdējos gados sāka izdalīt, bet piekrišana šim daiktam neradās. Jānēsā līdz biszāļu rags un svina maisiņš. Kamēr uz panniņas uzber aizdegam biszāles, notēmē un notur garo stobreni, līdz var nospiest mēlīti un izšaut, es ar veclaicīgo stopu esmu izšāvis vairākas reizes, turklāt labāk un tālāk nekā ar to ugunspagali. Bulta aizspindz bez lieka trokšņa, bet kramenīca vis katrreiz nesprāgst un, ja sprāgst, tad ar tādu negantu troksni, kas dzirdams pa lielu gabalu. Nē, nē, es turos pie vecā stopa, un, ja rīks labs kā šis te un roka un acs to pareizi vada, bulta droši gāž mērķi. Sī pati stirna, ko ēdam, kā nopļauta krita no pirmās bultas.

Pašlaik lēca saule un apņēma zemi siltām rokām. Dzirdēja putnus vīterojam un meža baložus dūdojam. Svilpoja vālodze, un paretam iekūkojās dzeguze. Griģis dziļi ievilka elpu un apmierināts teica:

—    Sāksim nu iet. Esmu nepacietīgs redzēt, kas vēl atlicis no mana Tālā kakta un maniem tuviniekiem.

Ejot runas grozījās ap nemierīgajiem laikiem: Kurzemei karš bija atnesis lielu postu, bet Vidzemē un Igaunijā viss vārījās kā raganu katlā. Griģis atcerējās nesenās kara gaitas Vidzemē.

—     Dzīvojot un karojot otrpus Daugavas, neko citu neredzēju kā vien postu, laupīšanas un slepkavības. Katrs klaidonis darīja, ko gribēja, un nebija neviena, kas nelietības gribētu un varētu apturēt. Algotņi aizbildinājās, ka neesot apgādes, tālab pašiem par sevi jāgādā. Tad arī ņēma, kur tika klāt. Kas pretojās, tos nogalēja. Zemnieki ar lopiem vairāk dzīvoja pa mežu. Kālab gan kungi negādā, lai svešos padzītu? Redzēju, kā vecie kungi dzēra un jaunie dancoja, kamēr iebrucēji postīja Livonijas muižas un sētas un poļu kumeļu pakavi mīdīja mūsu zemi. Un ko tad tavs Reķis, vai arī tāds pats kā citi kungi?

—     Laikam jau ordeņa kungiem tādas domas nestāv prātā. Reķim rūpēja tikai Dobeles labklājība, un viņš gādāja, lai miestā un pilī viss būtu pa godam. Tām simt vācu muižnieku ģimenēm, kuru rokās nonākusi mūsu zeme, tās labums nekad īsti nav rūpējis, viņi tīko vienīgi piebāzt kules ar šīs zemes labumiem un, ja te kļūs par karstu, laidīsies atpakaļ uz Vāczemi.

—     Dzird runājam, ka vācu kungi plēšoties arī paši savā starpā: bruņinieki ar baznīcas kungiem cīnoties dēļ varas. Zemes aizsardzībai par labu tas nenāk. Gan nu redzēsim, kas tur vēl izvērtīsies.

—     Pie mums paklusām stāstīja, ka ziemeļos no Daugavas vietām zemnieki sacēlušies.

—     Sacelšanās bija vairākās vietās. Pats savām acīm tiku redzējis. Vidzemes zemnieki bija tāpat nodzīti nabadzībā un postā kā Kurzemē. Bez tam vēl karš viņus pagalam izpostīja, un tomēr kungi nekaunējās uzlikt zemniekiem jaunas nodevas — kara nodevas. Ko citu zemnieki varēja darīt kā pārmācīt savus mocītājus muižniekus. Un to viņi darīja, jo arī tārps lokās, kad viņam uzmin.

—    Tas ir bēdīgs stāsts, un vēl nemaz nevar zināt, kas mūsu Kurzemi gaida nākotnē.

Brīdi abi vecie karavīri soļoja klusu, domās iegrimuši. Saule bija sasniegusi koku galus un sāka vasarīgi karsēt. Griģis novilka pelēko vamzi un pārsvieda pār plecu, kur jau karājās stops. Varduktis apskatīja Griģi no galvas līdz kājām.

—    Noplīsis gan esi pārlieku, bet vamzis tev labs. Tas izskatās vairāk pēc virsnieka drānas gabala nekā vienkārša kareivja.

—    Tas arī piederēja mūsu rotas karodzniekam. Kad akmens bumba sašķaidīja viņam galvu un viņš nokrita bez dzīvības, novilku vamzi un paņēmu sev, jo būtu žēl, ja tāda laba manta aizietu karazeļļu vezumā.

—    Un tavs stops, vai tas arī karodznieka?

—    Nē, to pirms dažām vasarām dabūju Valmieras muižā. Tur mūsu rotu ielenca ienaidnieks, un mēs nocietinājāmies kungu mājā. Kungi steigā bija aizlaidušies, bet manta palikusi. Mēs tur atradām ieroču kambari, kur gar sienām karājās dažādi šaujami, cērtami un durami ieroči. Tie mums it labi noderēja. Es paķēru šo stopu un sāku no tā raidīt bultas uzbrucēju barā. Tad ari novēroju stopa labās īpašības. Tērauda loks gan paciets, bet toties bultas triecas mērķī ar lielu spēku. Uzbrucējus padzinām, bet melno stopu vairs nelaidu no rokām un nekāru atpakaļ pie sienas. Vai negribi izmēģināt?

—    Ticu, ka stops labs, bet es jau būšu aizmirsis ar to rīkoties, jo ilgāku laiku esmu lietojis vienīgi kramenīcu.

Griģis piesvieda stopu pie vaiga, un bulta aizspindza kā dundurs.

—    Vai redzi, kokā iecirtusies, tā vēl šūpojas. Iesim klāt!

Kad piegāja pie priedes, bulta tiešām vēl šūpojās. Griģis to izrāva un atlika atpakaļ pie citām sainī.

—    Sen neesmu te bijis, — viņš teica, — būs pagājuši kādi deviņi vai desmit gadi, bet, liekas, nekas daudz nav mainījies. Tas pats senatnīgais meža biezoknis, ko cirvis nav skāris. Tā vien liekas, te drīz jābūt manam Tālajam kaktam. Lūk, te takai abās pusēs pa akacim, tālāk apses, aiz tām balta bērzu birzs.

Nosvērtais un nopietnais vīrs, liekas, bija mazliet satraukts un paātrināja soļus.

—    Āre, kur klajums, mazie tīrumiņi un būdiņa. Tas ir Tālais kakts! Esmu mājās! Labi, nu pavisam labi!

—    Kālab tavai mājai tāds neparasts nosaukums?

—    Tālab, ka tā ir vistālākā muižas sēta, tālāk vairs tikai dziļš, biezs mežs. Tev nu jāiet pa kreisi un pēcāk taisni vien, līdz nonāksi pie pils. Tas ir diezgan patālu, labi, ja pusdienā tiksi Jaunpilī.

—    Paldies, draugs!

—    Dzīvo vesels, bet par mani gan nevienam nestāsti. Kolīdz vagars padzirdēs, ka esmu mājās, tūdaļ būs ziņa klāt, lai eju muižas darbus klausīt, bet tu pats saproti, ka man tagad te mājā būs darba pilnas rokas, līdz visu salabošu un savedīšu daudzmaz kārtībā. Re, žogi apgāzušies, dārziņš un lauciņi ar ciesu aizauguši. Kad tiksi kādreiz brīvā solī, atnāc un pastāsti, kā tevi uzņēma un kas notiek pilī un muižā. Bet tagad staigā vesels!

Vīri sarokojās, un Varduktis devās uz pili, bet Griģis pukstošu sirdi gāja uz nama zemajām durvīm.

TĀLAJĀ KAKTĀ

Ne cilvēka ēnu neredzēja šai vientuļajā vietā.

«Savādi, ka neviena nemana,» Griģis prātoja. «Apkārt dziļš klusums, viss te liekas kā izmiris. Var domāt, ka esmu ienācis kādā noskaustā vietā, kur vairs nav nekādas dzīvības.»

Piepeši no pasekņa izlīda raibs kaķis un ņurrādams sāka trītiesJUriģim gar kājām.

—    A-ā, noskausta šī vieta nebūs vis, jo vismaz dzīvs kaķis te ir, — norūca atnācējs un tvēra pēc durvju turekļa. Durvis čīkstot lēni vērās, bet tad no iekšpuses tika atgrūstas, un, nikni rejot, no nama izlēca liels, plušķains suns. Viņš grasījās krist svešajam vīram plikajos lielos, bet būdiņā dzirdēja vāju balsi saucam suni atpakaļ. No meža uz māju skrēja pusaudzis zēns, kas tūdaļ apklusināja suni un tad uzmanīgi sāka vērot svešo vīru.

—    Kas tāds būsi, ciemiņ, un ko tu pie mums meklē?

—    Ko es meklēju, tev tūdaļ pateikšu, bet vispirms pasaki, kā tevi sauc.

Zēns izbrīnījies skatījās svešajā, kas mazliet smaidīgs raudzījās viņam pretī.

—    Mani sauc Dauni.

—     Un mani sauc Griģi. Tad nepazīsti vis? Nūja, tas citādi arī nevar būt. Kad aizgāju no šejienes, tu paliki tāds mazs knēvelis. Nu, mini, mini, vai beidzot nevarēsi uzminēt, kas tāds tev esmu! _

Griģis bija ciets vīrs, kara ugunīs rūdīts. Viņš nebijās ne aukstuma, ne bada, pat par savu dzīvību neturēja lielu bēdu. Kad viņš pārnāca savā meža kaktā un ieraudzīja sētu, sirdī ieplūda silts prieka vilnis. Nule, redzot dēlu lielu, mirdzošām acīm, prieks auga un piepildīja Griģa prātu ar sen neizjustu līksmi. Mazliet apmulsis no jaunajiem iespaidiem, viņš dziļi ievilka elpu platajās krūtīs, paraudzījās apkārt un maigām acīm atkal pavērās savā dēlā. Viņš aplika roku zēna kaklam un atglauda matus no viņa pieres.

—    Mans dēls … Dauni! — tēvs beidzot dabūja pār lūpām skopus vārdus. Bet tad iedzēla skaudra doma: vai tikai dēls nebūs vienīgais un pēdējais, kas palicis pāri no viņa tuviniekiem. Atgaiņājis uzmācīgo domu, viņš pārvilka roku pār acīm. Iedzimtā vīrišķība pasargāja viņu no jūtu ārišķīga izplūduma un uztraukuma izrādīšanas.

Zēna seja sāka starot.

—    Tātad tu esi mans tēvs? — viņš priecīgu balsi teica.

—           Tā būs gan. Liels esi izaudzis, bet pārlieku vājš un izdilis. Vai slims esi, ka tik bāls?

—    Slims neesmu … — zēns sastomījās.

—           Nu saki, kā jums te iet pa māju! Ko dara māte? Vai vecaistēvs vēl dzīvs?

—    Dzīvi esam visi trīs, bet…

—    Kas tad par vainu? Saki ārā visu skaidri un klaji.

—           Mums nav ko ēst, un, ja kaimiņi vienu otru reizi nepažēlotu, sen būtu badā nomiruši. Bet kaimiņiem pašiem daudz nekā nav, visi te esam pusbadā. Vasarā kaut kā izvelkam dzīvību, palasām kādas saknītes, pavārām balandas, skābenes un citas zālītes, rudenī nāk ogas, rieksti, sēnes. Nupat mežmalā salasīju zemenes, piesaulītē jau sarkanas. Tās nesīšu mātei.

—    Nu, bet ziemā, ko tad ēdat ziemā?

—           Ziemā būtu bijis grūti, bet tad Puksis sāka nest no meža pa zaķim.

—    Kas tas par Puksi?

—    Nu, šis pats melnais suns.

—    Redz, kāds gudrinieks! Vai tad pašam zaķi neder?

—           Kā ne, laikam jau vienu otru notērē uz vietas, re, kāds viņš apaļš, un melnā spalva koši spīd, bet nesa arī mājās, un ar tiem viņš mūs izvilka.

—           Gudrs un uzticīgs tas jūsu suns. Puksi, panāc šurp, iepazīsimies, tāpat jau kopā būs jādzīvo.

Suns neuzticīgi skatījās svešiniekā, tomēr, zēna skubināts, lēnām gāja Griģim klāt, bet, kad viņš gribēja suni apglaudīt, tas atieza zobus un ierūcās.

—           Nekas, Puksi, būs labi. Tagad medīsim kopā visi trīs, un ēdamā mums netrūks. Saki, Dauni, — ko māte dara?

—           Māte pavisam vārga. Tas viņai no muižas darbiem un bada. Arī vecaistēvs vairāk guļ nekā staigā. Kad būsi namā, pats redzēsi.

—           Labi, tad iesim iekšā, bet papriekš sameklē sausus kuramos un iešķil kuldā uguni, cepsim stirnas gaļu. Man, redzi, vēl krietns gabals atlicis, iznāks visiem ko paēst. Vai tur arī kāda dzīvība atrodas? — Griģis pameta ar galvu uz kūtiņas pusi.

—    Sen jau stāv tukša.

Namā bija krēsla, un sākumā Griģis neko lāgā nevarēja saskatīt. Viņš laida acis apkārt, jo ilgi nebija redzējis sava nama apkvēpušos dziedrus, zemos griestus un izmīto kuļu. Kad acis aprada ar istabas krēslu, viņš ieraudzīja uz vienas lažiņas tēvu, kas skatījās viņā platām, izbiedētām acīm. Likās, viņš gribēja celties un glābties no svešā vīra. Griģis viņu viegli atspieda atpakaļ un laipni aprāja:

—    Kur tu gribi steigties? Vai savu Griģi vairs nepazīsti?

—     Savu dēlu Griģi? Tas jau sen tālajos karos būs dzīvību izlaidis.

—     Neesmu vis miris. Redzi, esmu pavisam spirgts un pārnācu jums palīdzēt.

—     Griģis? — kā neticot brīnījās vecaistēvs.

—    Pārnācu, kā tad pārnācu. Bet nu saki, kā tu dzīvo.

—      Ko nu es, nesu savu vecuma nespēku un nogurumu kā smagu nastu. Bet, ek, tur Vaidze pagalam savārgusi. Nemaz neceļas.

Griģis atstūma loga aizšaujamo līdz galam vaļā, ielaida namā vairāk gaismas un tikai tad īsti saskatīja otru lāviņu, uz kuras gulēja Vaidze. Viņš piecēla bluķēnu tuvāk un brīdi raudzījās sievas novārgušajā un sāpju izmocītajā vaigā. Acu spulgums bija apdzisis, vaigu košums pazudis. Citkārt darbīgās rokas gulēja nevarīgi saliktas uz krūtīm. Griģis saņēma izdilušo roku, piespieda pie sava raupjā vaiga un teica lēnām, kā labākos vārdus meklējot:

—    Mana krietnā Vaidze savārgusi.

Vaidze padeva Griģim arī otru roku, bet acis bija asaru pilnas.

—     Kur tu uzradies kā nejauša vēja nests? — viņa teica, un lūpas viņai drebēja. Pagāja labs laika sprīdis, līdz Vaidzes acīs atkal atgriezās dzīvība. Griģis rāmi mierināja:

—    Neraudi, nu esmu majas, un viss būs atkal labi.

—     Es raudu aiz prieka, un tās ir labas asaras, kas atvieglo sirdi.

Griģis pievilka sievas galvu tuvāk, glāstīja iekritušos vaigus un kuplo matu vilni, kas bija izplūdis pa guļvietas pagalvi.

—     Atstāju karus un nācu mājās, lai kungi paši karo par savām muižām un pilīm, — viņš klusu stāstīja un domāja par savu izpostīto dzīvi.

—     Man tapa tik labi, kad izdzirdu tavu balsi… — vārdi aprāvās un nodzisa drebošā čukstā. Griģis zināja, ka ai-

vien bijis sievai tuvs, ka viņš garus gadus ar nepacietību gaidīts.

Redzot slimības pieveikto sievu, Griģim sažņaudzās sirds, skarbajam karavīram acis sāka migloties, bet viņš bija stiprs diezgan, lai sevi apvaldītu. Vaidze bija atkal aizvērusi plakstus, bet tūdaļ atvēra, tikko Griģis ierunājās.

—    Vai sen jau vārguļo?

—     Būs savas piecas vasaras, kopš nekur vairs nederu un gaidu savu pēdējo stundiņu, bet, redzi, nevar arī vis tik viegli nomirt. Labi, ka dabūju tevi vēl pirms nāves redzēt.

—     Kas nu tagad runās par nāvi, sāksim atkal dzīvi no jauna un būsim laimīgi kā senās jaunās dienās.

Pa to laiku Daunis bija iešķīlis uguni, un Griģis cēlās cept gaļu. Drīz visi to ēda kāru muti. Mājās sen nebijj sāls redzēta, tālab tagad ar sāli apbārstītā gaļa likās sevišķi garda.

Puksis dabūja stirnas kauliņus, pie kuriem bija kiot dažas cīpslas. Suns draudzīgi spiedās pie Griģa. Varbūt

viņš svešiniekā nojauta nākamo saimnieku, kas tagad te rīkos un kārtos, lai viņu mazajā dzīvītē netrūktu ko ēst. Bet Griģis jau atkal runāja ar Vaidzi:

—     Ja nav grūti, tu varētu īsumā pārstāstīt, kā jūs šais garajos gados dzīvojāt un ko pieredzējāt. Vai karapulki gāja kādreiz Jaunpilij pāri?

—     Gāja gan, vairākas reizes gāja gan zviedri, gan poļi, gan lietuvieši. Muižas ļaudis zināja teikt, ka tie gājuši uz Rīgu. No karapulkiem vairāk dabūja ciest mazie ļaudis, jo kungi un viņu kalpi ieslēdzās pilī. Pilij neuzbruka, tik izlaupīja tuvākās sētas. Mūsu sētā un citās mežinieku sētās karavīrus netikām redzējuši. Ko lai viņi te meklētu, nav ne ceļu, ne bagātu sētu. Tā šīs briesmas mums pagāja garām.

—    Nu, bet kā ar darbiem muižā, vai tev arī bija jāiet?

—     Kā nu bez iešanas, bieži gāju uz muižu. Tu jau zini, cik muiža mums tālu. Lai tiktu laikā darbā, jāceļas drīz pēc pusnakts. Nebija viegli, bet vai kādreiz agrāk bija viegli? Bieži es vakaros nemaz nenācu mājās, pārgulēju turpat kādā muižas nojumē.

Tu vēl atceries vagaru? Nekāds zelta gabals jau nebija, sodīja gājējus un pa reizei palaida arī roku. Tāds jau vagara amats, bet kaut kā ar viņu sadzīvojām. Tā tas gāja kādas piecas sešas vasaras. Tad kungi viņu nomainīja, neesot vecuma galā bijis diezgan stingrs un ļaudis izlaidušies. Viņa vietā ielika Glužģi. Varbūt viņš tev vēl palicis prātā? Tāds ar resnu degunu un dzeltenām, ļaunām acīm kā odzei. Man viņš atgādina izbadējušu vilku. Ļauns un neiecietīgs viņš bija arī agrāk, bet nu, ticis vagara godā un varā, kļuvis gluži kā bez prāta: vārdus tērē maz, bet nūjas sitienus neskaita. Par katru nieku gāž tik pa muguru. Vīri žēlojās muižjunkuram, bet šis priecājas, ka tā esot «gūt».

Reiz kādu vakaru biezākā tumsā šo sagrābušas cietas rokas un krietni iekaustījušas. Ak tu manu stundiņ, kas tad bija par traci! Otrā rītā nostādīja visus vīrus rindā, un Glužģis tik iet reižu reizēm gar rindu un rāda sitējus, kamēr sanāk turpat vai visi vainīgi, izņemot kroplo vecīti, kas gana muižas govis. Pat muižjunkurs neticēja tādam lielam vainīgo baram.

—    Aber, vagar, tas tokš nevar būt, ka visi tie tev si- tuš, visiem nemaz nav to rūm pie vien vīr pietapt klāt.

Tomēr bija liela ļaužu pēršana. Kāds no klaušiniekiem

pateicis vagaram, šim esot žēl, ka viņu, tādu suni, neesot pavisam nosituši, bet to izdarīšot citreiz.

Vaidze runājot bija nogurusi, viņa mazliet atpūtās, tad stāstīja tālāk:

—    Man šis pats trakais Glužģis uzstāja, ka jāiet muižā klausīt. Teicu, ka man mazs bērns. Puikam toreiz bija tikai sestā vasara, tēvs vecs un slims, tikko pa māju pašļūc un šo to pielāpa. Bet Glužģis ne dzirdēt negrib. Lai jūdzot zirgu un braucot vadāt rudzus. Ko es izlūdzos, izraudājos, — neatlaida. Jūdzu baltiņu kokasniekos un klidzināju uz muižu. Braukšana neveicās: baltiņš vecs un stīvs, rati sagrabējuši. Kaut kā aizkūlos, bet par vēlu, citi jau strādāja. Glužģis sagāza man ar koku un lika braukt uz lauku. Ratos iekrāva rudzus, ne jau daudz, krāvēji pažēloja, tomēr sava pauniņa iznāca, un arī tas pats mazumiņš manam baltiņam bija par daudz, tikai ar pūlēm izkustināja ratus no vietas. Gabaliņu tālāk gadījās dziļāka gramba, un tur mana baltiņa vezums palika un netika vairs ārā. Gan es izrunājos, izsaucos, pat situ nabadziņam, bet nekas nelīdzēja. Pienāca vagars un uzbrēca, lai palīdzu zirgam, lai ceļu vezumu ārā no bedres. Es pamēģināju, bet nekas neiznāca. Tad vagars ņēmās mani dauzīt. Es vēlreiz klupu vezumam klāt un spiedu ar visu spēku, bet tad man iekšā kaut kas tā kā pārtrūka, un es nokritu. Vēlāk man sievas stāstīja, ka mani pacēluši un aiznesuši laukmalā. Vezumu izkrāvuši, bet vakarā kaimiņš mani ar mūsu baltiņu atveda mājās. Un tā es tagad sirgstu jau kuro gadu …

Klausoties sievas bēdu pilno stāstu, Griģa seja arvien vairāk samācās un pirksti vilkās dūrēs. Vīrā uzbangoja tāds naids, ka kājas sāka trīcēt un bija jāapsēžas. Namā bija tik klusu, ka dzirdēja kuldā sarkanās oglītes knik- stam. Likās, laiks bija apstājies, lai ļautu Griģim attapties un sakārtot domas. Neprātīgas dusmas un ļauni vārdi lauzās uz āru. Viņu aizdzina no mājas, viņa īsteniekus noveda pie ubaga tarbas, viņa sievu sakropļoja!

—    Glužģim žēlastības nebūs! Nē, viņam klāsies ļauni, — Griģis izdvesa caur sakosties zobiem.

—    Bet, Griģi, tu tak nedomā no tiesas?

—     Nē, tas nav vējā runāts! — viņš atsaucās, un seja viņam bija cieta. Iestājās klusums. Pēc laiciņa Griģis sevi bija tiktāl pārvarējis un dusmas apslāpējis, ka varēja atkal mierīgi runāt.

—    Saki, Vaidze, — vai nav kas saglabājies no manām drānām? Redzi, bikšu man tikpat kā nav, palikušas vienīgi skrandas.

—     Paver lādes vāku, tur atradīsi savus svārkus un bikses, — Vaidze teica vāja un nevarīga.

—    Laiks turas sauss un labs, es tevi iznesīšu saulē, varēsi pasēdēt un pasildīties.

—     Pie nama kokā sēd krauklis, un, tikko es esmu ārā, viņš sāk kramšķināt, un tad man liekas, viņš skaita man pēdējās mūža dienas. Tas ir briesmīgi!

—     Kraukli mēs aizbiedēsim. Nāc, — viņš saņēma Vaidzi kā mazu bērnu un nesa no nama ārā.

Griģis nosēdināja Vaidzi piesaulītē pie nama sienas un priecīgs vēroja, cik ļoti viņai patika vīra gādība un kā viņas bālajā vaigā uzplauka vājš smaids.

—    Tur viņš sēž, melnais nekauņa, — Vaidze rādīja uz koku, kura galotnē tiešām sēdēja krauklis.

Ne vārda neteicis, Griģis iemetās atpakaļ namā un iznesa savu melno stopu līdz ar bultu nastiņu.

—     Tiš, melnais, pazūdi! — sauca Griģis, un Daunis plaukšķināja rokām, bet krauklis sēdēja un nelikās zinis par cilvēkiem lejā. Tad Griģis uzlika bultu, atvilka stiegru, un bulta aizsvilpa. Krauklis ieķērcās, savicināja spārnus un krita zemē, ķerdamies koka zaros. Kur gadījies, kur ne, raibais kaķis bija tūdaļ klāt. Griģis tik paguva izraut bultu, un kaķis jau aiznesa kraukli.

—    Vai redzēji, kur palika tavs nelaimes saucējs?

Vaidze skumji smaidīja, bet Griģis jau runāja ar dēlu:

—    Se, ņem stopu un pamēģini, vai vari uzvilkt.

Tas zēnam gāja pagrūti, bet viņš to veica.

—     Ir labi, vēlāk ies vieglāk. Tev jāvingrinās ik dienas. Mums jāprot labi šaut. Tas ir pavisam nepieciešami, kaut vai gaļas sagādāšanā, un kas var zināt, kur vēl tas var noderēt.

Vaidzei viņš uzsauca:

—    Mēs ar Dauni mazliet paiesimies pa mežu. Tu tikmēr pasildies saulītē. Kad pārnāksim, ienesīšu tevi atkal namā.

Griģis ar Dauni iegāja mežā, kur zaļās pļaviņās auga resni ozoli un sīki putniņi lēkāja zaros. Tēva skatiens klīda apkārt pa mežu, un drīz viņš krūmos pamanīja tumšu ēnu, kas pazibēja un nozuda biezoknī. Daunis, pieliecies tēvam, čukstēja:

—    Es zinu vietu, kur vakaros zvēri iet dzert. Varbūt aiziesim paskatīties.

Griģis tikai pamāja ar galvu un klusu sojoja tālāk, bet drīz viņš apstājās un, zemu noliecies, lēnām līda uz priekšu. Cauri krūmiem pļaviņā varēja redzēt sivēnu māti ar sivēniem. Daunis jau priecīgs rādīja tēvam, lai šauj, bet Griģis papurināja galvu un līda cūkām garām. Pie avota, kas, klusi urdēdams, gausi lodāja pa alkšņu apakšu, mednieki sastapa briežu māti ar diviem teļiem. Šoreiz Griģis šāva, un briežu māte ar vienu teļu aizbēga, bet otrs nokrita un palika guļot zālē. Daunis paņēma stopu, bet Griģis uzsvieda briedēnu plecos un devās uz mājām.

—     Kālab nešāvi cūkas? — prasīja Daunis.

—    Briežu māte aizbēga, kad nokrita viņas telēns. Cūka nebēgtu, bet meklētu vainīgo, kas nogalējis viņas bērnu. Sivēnu mātes tādās reizēs ir bīstamas, bet mums pat cirvja nav līdzi. Varējām nošaut veco, bet žēl mazo svītraino sivēnu, bez mātes viņi aizietu bojā. Atstāsim cūkas līdz rudenim mierā.

Kad viņi pārnāca no meža, saule laidās rietā. Ar steigu ienesa Vaidzi namā un ķērās pie briedēna. Krēsla biezēja, un mežs ātri satumsa, bet Griģim vēl nebija miera.

—    Vai cirvis tev ir? Varbūt arī zāģis?

—    Iesim uz kūtiņu. Šis tas vēl tur saglabājies.

Griģis paņēma zāģi, cirvi un gāja vēlreiz uz mežu. Pat abiem nozāģēja jaunu apsi un pārvilka mājās. Tad nocirta kādu duci jaunu eglīšu. No apses klucēniem un egļu kārtiņām Griģis satapoja sev lažiņu, apsedza ar skujām un virsū uzklāja sausas pērnās papardes. Nu varēja iešķilt uguni un uzcept kādas šķēles gaļas vakariņām. Pirms likās gulēt, Griģis vēl uzprasīja tēvam:

—    Vai tu nevarētu man nopīt jaunas vīzes? Vecās nemaz vairs neturas kājās, — tad viņš apgūlās un tūdaļ aizmiga.

DZĪVE JĀSĀK NO JAUNA

Līdz ar sauli Griģis bija atkal kājās un vēra drānu lādes vāku. Tavu laimi! Visus garos gadus Vaidze pratusi saglabāt gaiši pelēkos svārkus ar saitēm un āķīšiem priekšpusē, tāpat biezās pakulu bikses šauriem galiem pāri ikriem. Turpat atrada arī linu autus un galodu. Par atradumu

Griģis bija gauži priecīgs, svārkus un autus atlika atpakaļ, bet bikses un galodu paņēma. Savu pelēko briežādas vamzi arī ielika lādē, bet bikses tūdaļ uzvilka kājās un pilns spara un ciešas apņēmības modināja Dauni:

—    Celies nu, dēls, sāksim strādāt, ir tik daudz darbu, kas gaida spēcīgas rokas. Vispirms apskatīsim jumtus un, kur būs vajadzīgs, pielāpīsim. Tad redzēsim, kas tālāk darāms.

—    Nav ko skatīties, visi jumti cauri un laiž ūdeni iekšā.

—     Tad ņem cirvi un ej uz mežu, cērt jaunās eglītes, nodarini zarus un velc kārtiņas mājās. Es iešu uz purvu. Tur aug garas niedres un vilku vālītes, sagriezīšu kādus klēpjus. Šodien jumtiem jābūt kārtībā, kas var zināt, vai drīzumā nesāk līt.

Pusdienas laikā niedres un kārtiņas bija nokrautas pie nama durvīm. Atri satapoja kāpjamo redeli un, kad pusdienas reize bija ieturēta, ķērās pie jumtiem, vispirms namam. Tad attapās, ka vajadzīgas arī klūgas. Kad viss bija sagādāts, Griģis kāpa uz jumta. Viņš rūpīgi klāja niedres, sākot no apakšas, un lēnām virzījās uz augšu. Sapu- vušo kārtiņu vietā sabāza jaunas, bet ar klūgām visu nostiprināja. Daunis sniedza augšā kārtiņas, niedres un klūgas. Tā, abiem kopā strādājot, darbs labi veicās. Tomēr tai dienā jumtu nepabeidza, stipri bija saburbējis, un vajadzēja vēl gādāt kārtiņas un niedres, toties otrās dienas vakarā tēvs un dēls varēja priecināt acis ar jumtu svaigo niedru segumu. Vēl jumtiem jāteniski pārsvieda sešus pārus kopā satapotu kāršu, lai vējš tik drīz neizplūkātu niedres un tās dabūtu labi nosēsties.

Vecaistēvs arī nebija turējis rokas klēpī, bet nopinis vīžu pāri. Priecīgs, ka varējis ko derīgu pastrādāt, sniedza jaunos, baltos apavus Griģim, kas tencināja par rūpīgo darbu:

—     Kā aizvien, tavās vīzēs liepu lūki sagulst kopā kā saauguši, neredz ne vismazāko spraudziņu. Paldies, tēv! Kad izžūs stirnas un briedēna āda, taisīsim spalvotas ādas pastalas.

—    Es iekāršu ādas karstos dūmos, tas nāks tām par labu, — piebilda vecaistēvs, — tad jēlmeņu pastalas stipruma ziņā neko daudz neatpaliek no mītņu pastalām.

—    Ja vari, izdari to. Rīt iešu pie kaimiņiem aprunāties. Paiūgšu, vai nevar aizdot kādu mēriņu rudzu, kauču desmit stopusLīdz rudenim mēs vēl pagūtu uzrakt zemes gabaliņu, izpurināt velēnas un iesēt rudzus. Tu, Dauni, rīkojies ar stopu. Neaizmirsti, ko tev vakar teicu.

Daunis priecīgs pameta ar galvu — tas viņam bija īsti pa prātam.

Griģis izgāja no mājas agri, kad citi vēl gulēja. Zāle mirka rīta rasā, un dzeltenas ugunspuķu ziedlapiņas lipa pie basajām kājām. Griģim nebija laika vērot jaukumu visapkārt. Viņš nedzirdēja ari putnu dziesmas, ko vējš atnesa no meža. Galva bija pilna domu par maizi, melnu, tīru rudzu maizi, kādu viņam smagajā zemnieka mūžā maz bija iznācis ēst un pēdējos gados nemaz. Maize! Kas tas par jauku vārdu! Maize, tā ir dzīvība. Gaļa arī nav smādējama, bet no gaļas vien grūti pārtikt, tā ātri apnīkst, bet maize nekad. Tik tās viņam nav.

Ja izdotos vēl šoruden iesēt kādu rudzu sauju, tas būtu pirmais solis ārā no bada. Pavasarī sadīgtu rudzu zāle, sa- cerotos, sazarotos un augtu tumši zaļa un kupla. Rudeni viņš pa vienai vārpiņai noplūktu un izberzētu graudus, lai nekas neietu zudumā. Atdotu patapināto sēklu, jo nu pašam būtu izaudzēta sava. Un tā dažos gados viņš tiktu pie sava rudzu lauka un pie rudzu maizes.

Griģis bija tā aizdomājies ub aizmirsies, ka tik tagad atģidās, ka priekšā tīrums, kurā zemnieks ar čačīti2 dzen vagas. Griģis mazliet tā kā apmulsa un tūdaļ neattapās, pie kuras sētas viņš nokļuvis. Arājs apturēja zirgu, redzēdams svešo nākam pāri pļavai tieši uz viņu. Griģis padeva labdienu, bet arāju nepazina un nu nesaprata, ko teikt.

—    Gribēju iet uz Mežiniekiem, bet būšu samaldījies.

— Neesi vis samaldījies. Mežinieku sēta te pavisam

tuvu, tik aiz krūmiem nav redzama. Ko tad meklē?

—    Gribēju satikt saimnieku Puduli.

—    Es esmu Pudulis.

—    Tu būtu Pudulis? Tad tev vajadzētu mani pazīt,

—    Nē, nepazīstu vis tevis.

—     Nav brīnums, ka pēc desmit vasarām viens otru nepazīstam. Es esmu Tālā kakta Griģis. Vai nu vēl nepazīsti?

—     Grūti gan pazīt, stipri esi pārvērties, bet esmu priecīgs tevi atkal redzēt. Taisnību sakot, necerēju nevienu no jums, ko toreiz aizvadījām karos, vairs kādreiz redzēt. Tu arī esi vienīgais, kas pārnācis, un nezin vai arī nepaliksi vienīgais. Apsēdīsimies te zem krūma ēniņā, lai mans bērītis arī dabū elpu atvilkt. Pastāsti, ko redzēji viņpus Daugavas.

—     Karā gāja pārāk raibi, lai dažos vārdos varētu visu izstāstīt. Redzēju tik daudz ļaunuma un varmācības, ka vai nu jāstāsta visu dienu, vai divos vārdos. Gan jau ziemā kādā brīvā brīdī izstāstīšu, bet pašreiz sirds par daudz pilna. Jūs te meža ielokā vēl dzīvojat mierīgi un varat būt laimīgi, ka esat visi kopā un paēduši.

—    Mierīgi gan, tas tiesa, varētu būt arī apmierināti, jo karapulki mežos nelīda un mūs neaiztika, bet mūs māc nost muiža.

—    Es negribu rādīties muižā, jo citādi tūdaļ spiedis darbā, — Griģis sacīja. — Man daudzmaz mājas solis jāapdara. Divi vājinieki guļ, badā pamiruši, un abi kopjami. Mēs ar dēlu raujamies, cik spēka. Daunis man labs palīgs. Vakar salāpījām jumtus, pagalam bija sapuvuši.

Kamēr abi kaimiņi runājās, uz lauka atnāca pusaudze meitene ar rītišķa putru.

—    Tā mana meita lrve. Kad aizgāji karā, viņa vēl gulēja šūpulī, bet nu jau mātei lielais palīgs. Ņem karoti, ēdīsim abi.

—    Balta putra un maize!

—    Tas jau zemnieka ēdiens. Maize gan nav diez cik garda. Pērnajā rudenī rudzi nepadevās, un, kad atbērām muižas tiesu un atlikām sēklai, maz vairs kas palika pāri pašiem. Jaucām klāt šādas tādas piedevas, lai varētu izvilkt dzīvību līdz jaunai ražai. Par laimi, mūsu sētas tuvumā aug ozoli, salasījām daudz zīļu. Kad tās novāra un atņem rūgtumu, izžāvē un samaļ, var tīri labi jaukt maizes mīklā. Pavasarī palasījām lazdu pumpurus, arī tos var lietot. Tādi ļaudis, kas dzīvo tālāk no meža, žāvē un maļ ciesu saknes un pat sūnas, ko piejaukt maizei. Šogad ceru ēst tīru rudzu maizi. Pacelies kājās un paskaties pa labi. Vai tu redzi manus rudzus, — noauguši kā kārkli, metas jau sirmi un būs drīz pļaujami. Kaut tik nu neuzbruktu kas negaidīts.

—    Tu domā negaiss, krusa?

—    Arī tas iespejams, bet lielakais ļaunums būtu Glužģis.

—    Atkal Glužģis!

—    A, esi gan dzirdējis par viņu. Ja rudzu pļaujamā laikā negantais vagars sadomās dzīt visus sētas ļaudis muižas rudzos, tad pašu laukā graudi izbirs un ziemā varēsim kult tukšus salmus.

—     Būtu žēl skaisto rudzu, bet cerēsim, ka tik bēdīgi negadīsies un tu ievāksi labu ražu. Tagad teikšu, kālab nācu šurp. Tik tu nedomā, ka gribu ubagot. Nē, tikai to ne. Man ir veselas rokas un kājas, man ir krietns dēls, mēs savu mazo saimniecību nostādīsim uz kājām, tikai tur vajadzīgs laiks. Gribēju tev izlūgties, lai aizlīdzi man kādas saujas rudzu. Mēs ar Dauni uzraksim zemes gabaliņu, iztīrīsim un iesēsim dārgo sēklu. Tīrumiņam aptaisīsim žogu, lai zvēri neizbradā un nenoēd sējumu. Nākamajā rudenī aizdoto sēklu atdošu, tik daudz tu vari man uzticēt. Neaizliedzies nu, aizdod, tad pēc gadiem diviem trim tikšu pie savas maizes.

—    Vai tu re, ko sadomājis, — smējās Pudulis un, brīdi pavērojis Griģi, stiepa roku pretī.

—     Sit saujā, kaimiņ! Ja negadīsies nekādas kļūmes, dabūsi sieku [3] rudzu. To tev dāvinu jaunās dzīves sākumam. Pagaidi, pagaidi, es vēl ko teikšu. Uzrakt sieka vietu zemes, kaut arī par diviem, ir gauss un grūts darbs. Pakavējies kādu puscēlienu, kamēr beigšu art. Tad varēsi ņemt čačīti plecos, bērīti pavadā un soļot uz savu Tālo kaktu. Pēc pāris dienām, kad būsi beidzis art, atdosi man zirgu un arklu. Sēklu dabūsi, kad sāksim kult. Vai tā būs labi?

Griģis stāvēja pārsteigts par kaimiņa lielo devību un nezināja, ko teikt.

—    Tad vismaz ļauj man pie kulšanas palīdzēt. Un tagad es gribētu pamēģināt, vai karojot neesmu aizmirsis, kā zirgs un arkls valdāms.

—    To var, ķeries tikai klāt.

Vakarā Griģis pārradās sētā ar zirgu un arklu. Daunis izskrēja pretī, pat vecaistēvs izkliboja no nama paskatīties. Viņš apglaudīja lopiņu viegli, viegli, it kā zirgs būtu tik vārīgs, ka viņa pieskāriens varētu kaitēt. Arī Vaidze bija iepriecināta, ka rīt pie mājas ars papuvi. Daunis pieplūca nastu sulīgas zāles, atnesa un nolika bērītim priekšā, bet, tikko bērītis iebubinājās, skrēja pēc ūdens.

Pēc divām dienām pie mājas bija radies gabaliņš svaigi artas zemes, kas nu gaidīja, lai tur iekaisa sēklu. iN'ākama- jas dienās tēvs un dēls pļāva sienu, žāvēja un krāva gubās. Tas bija gauss un grūts darbs, jo par abiem bija tik viena izkapts un tā pati veca, sarūsējusi. Bet kaut ko tomēr padarīja.

—    Tēt, kam mums vajadzīgs siens, ne mums kūtiņā zirgs, ne govs, pat kazas nav!

—    Žēl, ka laba manta aiziet niekos, bez tam nevar arī zināt, varbūt palaimējas dabūt kādu teliņu.

Dienas nāca un gāja, nē, dienas skrēja tik ātri, ka darbā tās nemaz nemanīja. Tik skaties, karstais liepu mēnesis bija jau projām un pienācis rudzu mēnesis. Tālā kakta vīri rāvās vienos sviedros, vienalga, vai bija darbdiena vai svētdiena, vai lietus lija, vai saule spīdēja. Lietū viņi izmirka līdz ādai, bet saule viņus atkal nožāvēja. Viņu āda kļuva raupja un iedega brūna, viņi juta, ka jo dienas jo vairāk pieņemas spēkā.

Jaunā ziņa par Griģa atgriešanos vēja ātrumā bija aplidojusi citas zemnieku sētas, kas atradās tuvumā un lielā meža ielokā. Šīs sētas dzīvoja kā viena liela saime, kas cieti turējās kopā priekos un bēdās. Priecīgi ciemiņi nāca apsveikt Griģi, kam palaimējies izkļūt dzīvam no kara briesmām. Ciemiņi bija paķēruši līdz, ko atļāva viņu maza rocība. Tur bija maizes klaipiņš, zirņu vai putraimu sauja, bija atnesta arī slaucene ar pienu.

Kā zinādams, ka varētu atnākt kaimiņi, Griģis bija uzposis un uzspodrinājis namu arī no iekšpuses, uzcirtis jaunu galdiņu, ēdiena lādi, dažus krāģus un solu, kur apsēsties.

Kaimiņu sievas sēdēja pie Vaidzes, kas klusa gulēja kaktā uz lāviņas. Kad Griģis pārnāca no kara un sāka sparīgi rīkoties pa māju, Vaidze it kā atžirga un viņai jau likās, ka veselība atgriežas, ka viss būs atkal labi kā senāk. Tomēr tā bija mānīga atlabšana, un drīz Vaidze iekrita vecajā un bezcerīgajā nevarībā. Kad kaimiņienes viņu mierināja, ka ar jaunu pavasari viņa smaidīdama atkal varēs kopt savu mājas soli, Vaidze tikai sāpīgi pasmaidīja.

—    Es jūtu, ka jaunu lapu plaukumu vairs neredzēšu. —

Un balss viņai bija tik klusa kā vēsmas salka rāmā vakarā.

Daunis vīriem izrādīja, ko īsajā laikā abi ar tēvu paspējuši padarīt. Sevišķi viņi lepojās ar savu rudzu lauku, pie kura gan vairāk nopelnu bija devīgajam Mežinieku sētas Pudulim, kas neliedza sēklu un aizlīdzēja zirgu.

Ciemiņiem šķiroties, Griģis pieteica nestāstīt par viņu ariniekiem, jo, kolīdz ziņa nonāks muižā, viņu dzīs darbos, un tad atkal mājas ies uz postu.

Kādu dienu Griģis un Daunis tēsa plānkoku. Viņi bija nodomājuši Daunim uztaisīt šaušanas mērķi, jo šaudīšanās, kā pagadās, nedod nekādus labus panākumus. Tā nu viņi tēsa un prātīgi pārrunāja, kur mērķi uzstādīt un ka pie koka piestiprināt. Ierējās suns, un, kad Daunis paskatījās atpakaļ, viņš stipri nobijās.

—    Tēt, — viņš čukstēja, — nāk kāds karavīrs.

Tiešām, nāca karavīrs, bet, kad Griģis ieraudzīja tumši

zilo apmetni un aveņkrāsas kamzoli, tūdaļ pazina mežā satikto Vardukti un vēlīgs gāja viņam pretī. Tas jau pa gabalu sauca:

—    Sveiks, Tālā kakta saimniek! Vai ciemiņus gaidīji?

—    Kā ne, kā ne, gaidīju jau agrāk, bet, kad nenāci, nodomāju, vai esi maz Jaunpilī. Šis te ir mans dēls. Atstāju mazu, atradu lielu. Viņš man krietns palīgs, un darb: mums labi pašķiras.

Tad Griģis izrādīja, ko viņi abi pastrādājuši, un stāstīja, ko vēl cer pagūt līdz ziemas sākumam. Protams, parādīja arī savu lepnumu — rudzu lauku.

—    Tad tu vari būt apmierināts, ka viss tik labi izkārtojies, ar laiku pagūsi gan tīrumus iekopt, gan arī govis un zirgu ieaudzēt. Būsi atkal uz zaļa zara. Kad mani muižā vairs neturēs, nākšu pie tevis par bandinieku, — mēļoja Varduktis.

Bet Griģis neatvērās šiem labajiem vārdiem. Sirds bija smaguma pilna, un viņš stāvēja drūms kā apdugusi rudens diena. Varduktis nojauta, ka šai sētā viss nav tā, kā vajadzētu būt.

—    Es tā skatos, ka tevi laikam kaut kas nospiež, — viņš teica, draudzīgi raudzīdamies Griģim acīs.

—     Ko lai tev saku? Tu zini, kāds svars ir saimniecei un sievai mājā. Kad viņas rokas nekust, tad sēta ir tikai pus- sēta un mūsu darbs ir tikai pusdarbs. Tā mēs dzīvojam gruzdošā nemierā par to, kas mums gaidāms.

—    Cik noprotu, ar tavu sievu nav labi. Vai viņa ļoti slima? Vai viņai nevar kā līdzēt?

—    Viņa ir ļoti slima, un nekas par labu vairs negriezīsies.

Un tad Griģis izstāstīja notikumu ar zvērīgo vagaru muižā pirms pieciem gadiem.

—    Vagars labu galu neņems, — nobeidza Griģis, — bet lai nu tas tagad paliek. Stāsti, kā tevi uzņēma pilī, vai tiki sardzē?

—    Kad pateicu, ka esmu no Reķa Dobeles karavīriem, pieņēma bez vārda runas. No tā laika tad arī dzīvoju Jaunpilī. Grūti jau nav, tikai nepatīkami, ka aizvien jābūt gatavam lēkt augšā un, ja vajadzīgs, skriet un cirsties. Guļam ar ieročiem rokās, jo pilskungs Reķis nav drošs, ka pilij kādu nakti neuzbrūk hercoga Ketlera sūtīti vīri. Līdz šim gan nekas tāds nav gadījies.

—    Toreiz, kad tikāmies mežā, tu teici, ka Reķim, bēgot uz Vāczemi, uzbrukuši hercoga karavīri un viņus abus ar lielmāti sagūstījuši. Vai Reķis tagad Jaunpilī?

—    Par Reķa sagūstīšanu pilī daudz runāja. Reķis bijis aizvests uz hercoga Zaļenieku muižu un pēc tam uz Jelgavu. Beidzot viņš padevies un apsolījis pildīt visas hercoga prasības, bet, atguvis brīvību, pateicis, ka ar varu uzspiestu solījumu neturēšot un aizbraucis uz Poliju sūdzēties poļu karalim. Reķim palaimējies aizbraukt tādā reizē, kad karalim uz hercogu nav bijis labs prāts, un Reķim izdevies panākt, lai strīdīgo jautājumu par Dobeles pili nodod izskatīt karaļa tiesai. Tā atzinusi, ka Reķa tiesības uz Dobeli paliek spēkā. Sai uztraukuma pilnajā laikā Reķis daudz braukāja savās tiesas darīšanās un tikai dažas reizes iegriezās pie mums Jaunpili. Es viņu esmu redzējis ne vairāk kā divas reizes. Tāds kluss un domīgs staigāja pa pils dārzu. Ar saimniecības lietām viņu nedrīkst traucēt. Par tām visa vara nodota muižjunkuram. Pili un sardzes vīrus pārzin pils komandants.

Tā viņi runāja par šo un to, līdz Varduktis atģidās, ka diena jau iet uz vakaru un pienācis laiks doties atceļā.

Otrā dienā it agri tēvs un dēls vāca mežā kuramos. Vairākas dienas pagāja smagā darbā, jo kritušie koki bija pa muguru nesami mājās un pievārtē kraujami kaudzē. Daunis bija tā aizrāvies ar šaušanu, ka nēsāja stopu visur līdz. Ari ejot mežā pēc malkas, viņam plecā karājās stops.

—    Kādēļ stopu nēsā līdz? Kokus velkot, tas tev par traucējumu, — ieminējās tēvs, bet Daunis neko, tik pasmējās:

—    Nav jau smags.

Pēcpusdienā Daunis malkas vietā pārnesa divus putnus — zosi un raibu vanagu.

—     Izgāju pie dūksnāja lejpus Vecā velna akača. Skatos, pār slīkšņu it zemu plivinās vanags. Gāju lūkoties, ko viņš tur ieraudzījis. Sabijušās no manis, gaisā pacēlās trīs zosis, un vanags vienai tūdaļ metās virsū. Redz, cik labi, ka šaujamais līdz, norāvu no pleca un izlaidu bultu. Kā tas gadījās, kā ne, abi putni iekrita niedrēs. Kad pie- bridu klāt, vanags tik tikko neaizlaidās, jo nebija ievainots, tikai līkajiem nagiem dziļi iecirties zosī un tūdaļ neticis vaļā. Būtu es tūļājies, vanags aizlaistos.

—    Tas tev palaimējies. Nevar zināt, cik daudz tur tavas mākas, cik aklas laimes.

Tieši tobrīd viņiem pāri laidās vārna.

—    Rādi nu, cik taisna tev acs un roka!

Daunis pasteidzās izlaist bultu, un vārna nokrita tēvam pie kājām.

—    Liekas, ka vari gan trāpīt, un dienās no tevis var iznākt labs stopnieks.

Daunis bija kluss un mazrunīgs zēns. Uzaudzis vientuļš, bez spēļu biedriem, viņš prata dienu vadīt viens, vērojot pasauli sev apkārt. Vasarā viņš reizēm gulēja, nokņupis zālē, un apbrīnoja sīkās dzīvības, kas tur rāpoja, lēkāja vai savā starpā cīnījās, pat aprija viena otru. Sienāži un zirnekļi tika sevišķi apbrīnoti, jo pārsteidza ar izskatu un ērmīgajām kustībām. Skudru pūzni Daunis iedomājās par mazo kukaiņu lielo muižu. Viņš bija nesaprašanā, kā skudras spēja nest un vilkt nastas, kas daudzkārt lielākas par pašām nesējām. Kālab viņš, Daunis, nevarēja celt koku, kas lielāks un smagāks par viņu pašu? Kālab viņš nevar aizlēkt lielu, tālu gabalu, kas desmit vai divdesmitkārt garāks par paša garumu, kā to spēj sienāzis? Varbūt tālab, ka sienāzim tik nesamērīgi garas kājas? Bija daudz ko redzēt un lauzīt galvu, jo viss likās brīnumains un neparasts. Kad pats neko nevarēja izdomāt, gāja pie mātes.

— Māt, kālab es nevaru pārlēkt mūsu būdai?

Māte izbijusies pavērās dēlā, vai tikai viņam prāts nav sašķobījies, un atteica:

—    Tālab, ka neviens cilvēks to nevar.

—    Bet sienāzis pārlēktu vēl lielākam namam, ja būtu manā augumā.

—    Ej nu, auša, nerunā taču tādas blēņas!

Citreiz atkal Daunis, piestājies pie mātes lāviņas, jautāja:

—    Kā tu domā, māt, vai cilvēks varētu lidināties gaisā kā putns?

—    Cilvēkam jau nav spārnu, kā lai viņš spētu lidināties.

—    Bet ja no zosu lielajām spalvām uztaisītu spārnus?

—    Liecies nu mierā! Tās taču tādas pavisam neiespējamas lietas, par kurām esi sadomājies, — māte lēnīgi aprāja dēlu.

Daunis pamēģināja iztaujāt vecotēvu, bet arī tas par lidošanu neko nezināja teikt un izbrīnā grozīja galvu. Nē, no mājiniekiem puika daudz gudrāks netika un turpmāk savas šaubas un neziņu paturēja pie sevis, bet pasauli sev apkārt joprojām vēroja uzmanīgi.

Kad zēns paaugās lielāks un kopā ar Puksi sāka klejot pa mežu, viņam iznāca sastapties ar maziem un lieliem meža iemītniekiem, gan ar tādiem, no kuriem bija jābēg un jāslēpjas, gan arī tādiem, kas bija bailīgi un paši bēga un slēpās. Daunis pamazām iepazinās ar viņu dzīvi un parašām, gadījās redzēt, ka plēsīgie zvēri uzbruka zaķiem, stirnām, briežiem, aļņiem. Reiz viņam iznāca sastapties ar lielo, bet rāmo un neveiklo lāci, drīz arī uzzināja, cik ļoti jāsargājas no lūša, ko pareizi sauca par meža asinskārīgāko zvēru. Kādā aukstā ziemas vakarā Daunim pakaļ dzinās vilku bars līdz pat mežmalai un tēva sētai.

Par zvēriem vecaistēvs zināja daudz stāstīt, un zēns klausījās lielā ziņkārē. Kad Daunis koka dobumā atrada bites, vecaistēvs arī par tām varēja šo to pateikt.

—    Tas bija sensenis, kad es vēl kā mazs puika augu Lustes muižā aiz Dobeles. Tur manam tēvam bija bišu kluči, salikti dārzā zem ābelēm. Ar vienu galu tie gulēja uz zemes, otrs bija pacelts augstāk. Tēvs zināja teikt, ka bitēm katrā klucī sava ķēniņiene, kuru citas cienot un lutinot, pat medu pasniedzot no saviem snuķīšiem. Par to tad ķēniņienei esot jādēj oliņas. To viņa darot dienu un nakti. No oliņām drīz izšķiļoties cirmenīši, tādi kā balti tārpiņi, kas vēlāk izaugot par bitēm …

Kad no kariem pārnāca tēvs, viņš Daunim bija krietns padomnieks, jo labi pazina lauka un meža iemītniekus.

Daunim nereti vēl tagad ņznāca vēlēšanās apgulties mežmalā un raudzīties zilajos gaisos. Kad pāršvīkstēja pāri putnu spārni, zēns lidotājus nevēroja un pakaļ nelūkojās, bet nebeidza skatīties debesu plašumā, kur blīvē j ās mākoņu drūzma, cēlās, gaisa un plaka tumši, reizēm koši balti mākoņi. Ko visu tajos nevarēja saskatīt! Tur bija laivas un kuģi, zvēri un pūķi, teiksmaini milži un veseli karapulki. Kad pār mežu galiem atskrēja vējš, viņam šķita, ka cauri meža šalkoņai un koku šūpām saklausītu niknas kaujas dunu. Tur vīri cirtās ar poļiem un zviedriem, lai tie netiktu Kurzemē postīt sētas un ciemus. Protams, tur cirtās arī Daunis, un rokās viņam bija melnais stops, kura bultas nekļūdīgi gāza svešos iebrucējus.

Reiz, klaiņojot pa mežu, Daunim gadījās ieklīst bērzu un ozolu biezoknī. Zem kāda simtgadēja ozola staigāja un plūca zāli stirnas teliņš. Veco stirnu neredzēja, bet kaut kur tuvumā viņai vajadzēja būt. Daunim nebija laika apkārtni vērot. Viņš steidzās uzlikt stiegrai bultu, bet nepaguva atlaist sprūdu, kad no ozola teliņam uzkrita liels rūsgans kamols. Lūsis! Vēl mirklis, un negantais zvērs pārkodīs upurim kaklu, bet nodzinkstēja bulta, lūsis atlaidās un nokrita zālē. Daunis pieskrēja, pasteidzās zvēru nobeigt un skatījās pēc stirnas bērna. Tas gulēja zālē un bezspēcīgi ķepurojās, bet plecs asiņoja, lūša aso nagu saplēsts.

Nule jaunajam medniekam bija divkāršs guvums — stirnēns un lūsis. Ko nu iesākt? Mājas tālu. Stirna, līdz nāvei nobijusies, mēģināja cilāties, lai tiktu uz kājām un glābtos. Bet lūsis bija beigts un nekustējās. Daunis atcerējās tēva vārdus, ka plēsoņu gaļa riebīgās garšas dēļ nav ēdama. Nebija vairs ko gudrot, lūsim jānovelk āda, bet pats zvērs atstājams mežā citiem plēsoņām aprīšanai. Labi, ka nazis gulēja makstī pie jostas. Daunis ar skubu ķērās pie darba un novilka ādu tik ātri, it kā neskaitāmas reizes to būtu darījis. Tomēr pats grūtākais stāvēja vēl priekšā — lūša āda un stirnas bērns bija jāpārdabū mājās. Varbūt nokaut stirnu? Nē, to Daunis nespēja, lopiņš skatījās viņā izbaiļu pilnām acīm. Ielaist bultu no tālienes viņš varētu, bet nokaut nebija viņa spēkos. īsu brīdi padomājis, zēns zināja, ko darīs. Viņš noklāja lūša ādu zemē, stirnēnu sasēja un ietina ādā. Lopiņš raustījās lielās izbailēs, un Daunis gan glāstīja smailo galvu ar melno purniņu, gan čukstēja ausī labus vārdus, tomēr gūsteknis negribēja tos saprast un izmisis cīnījās pēc brīvības.

Zēns pacēla svarīgo nastu un sāka soļot uz mājas pusi. Pagrūti bija, taču paiet varēja, tikai stops un bultu žūksnis sitās gar kājām. Nolika vēlreiz nesamo zemē, uzmeta stopu un bultas augstāk plecā un pabīdīja vairāk muguras pusē. Cēla atkal savu nesamo un stilboja tālāk.

Kad vakara krēsla jau klāja zemi un ēnas līda no meža klajumā, Daunis beidzot sasniedza tēva sētu. Stirnas bērnu viņš iecēla kūtiņā, durvis aizbultēja, bet lūša ādu uzmeta uz zediņiem. Tēvs tikko bija pārnācis un dabūja noklausīties garu stāstu par veiksmīgajām medībām un ievainoto stirnu. Abi tūdaļ gāja uz kūtiņu, kur izmazgāja un apsēja lopiņa ievainoto plecu. Nolika kūtiņā arī ķipīti ar ūdeni un zāles klēpi, bet stirna zāli neaiztika. Ūdeni gan padzērās un mazliet nomierinājās, kad viņai atraisīja kājas.

—    Tēt, kā tu domā, vai saplēstais plecs drīz sadzīs?

—    Brūce sadzīs, bet ko tu domā ar stirnu tālāk darīt?

—     Gribētu, lai viņa pierod pie manis, ēd droši no rokas un varbūt arī staigā man līdz pa pagalmu. Nezinu tikai, vai Puksis viņai neuzbruks.

—     Par Puksi bēda nav jātur. Viņš gudrs diezgan un drīz sapratīs, ka mājas stirnu nedrīkst aiztikt. Es tikai šaubos, vai stirnas bērns, kas tik liels mežā izaudzis, būs vairs pie mājas piejaucējams. Ja atnestu no meža maziņu, tad gan viegli pierastu pie cilvēkiem. Bet gan jau redzēsim — nāks laiks, nāks padoms.

MUIŽA

Ziņa par Griģa atgriešanos tomēr bija aizgājusi līdz muižai. Ir ļaudis, kam viss, kas prātā, tas uz mēles. Kādam tā bija pasprukusi garāka, un tur vairs nekas nebija līdzams. Tālajā kaktā atnāca vagara sūtīts šķilteris[4] un lika Griģim tūdaļ iet uz muižu darbā.

—    Staigā vien mierīgs atpakaļ, gan jau es aiziešu.

—    Tev lika nākt man tūdaļ līdz, — šķilteris neatlaidās.

—- Ej vien, ej un nerunā tik daudz, teicu, ka iešu, jeb vai tu domā mani ar varu nogādāt muižā? — smējās Griģis, acīm mērodams sīko vīreli.

—     Es jau neko, tikai pateicu, ko man lika, — murmināja muižas ziņnesis un pagriezās uz iešanu.

Vakarā Griģis ieradās muižā, kur viņu sagaidīja muižas strādnieku draudzīgā saime. Katrs gribēja paspiest viņam roku, pateikt labu vārdu un parādīt prieku, ka redz viņu atkal muižas gājēju vidū. Maza sastomīšanās iznāca, kad ieraudzīja vagaru nākam. Kā neviļus visi pašķīrās, it kā atrāvās no Griģa, un viņš palika viens.

—     Tad nu beidzot Griģis apžēlojies un ieradies muižā! Kālab nenāci, kad šķilteris sauca? — vagars skaļi uzbrēca.

Griģis neatbildēja, tikai drošu skatu vērās vagarā. Piere vīram bija apmākusies, un viss augums saspringts kā uzvilkta stiegra.

—     Vai tu, lielā vaļā dzīvodams, esi aizmirsis, kā ar muižas valdīšanu jārunā?

Griģis vēl arvien neko neteica, tikai ar neslēptu izsmieklu raudzījās vagarā, bet, tikko spēra soli, vagars steigšus atkāpās un norīkoja:

—     Ej uz piedarbu pie kulšanas! — bet vīriem, kas stāvēja apkārt, saērcināts uzkliedza:

—    Ko stāvat vaļējām mutēm? Prom uz riju! Jāsāk kult!

Strādnieku bars ar Griģi vidū lēnām soļoja no muižas

ārā uz pakalnu, kur patālu no citām ēkām vakara saulē gozējās apkvēpusi rija ar piedarbu un platām nojumēm lielās ēkas sānos.

—     Ārdās kā tāds negudrs! Sers [5] vēl nav pilnīgi izkaltis, — dusmojās rijkuris, bet, kad vīri klusēja, cieti noteica:

—     Ja mums pavēl, kulsim. Par sapelējušiem graudiem muižas apcirkņos atbildēs vagars.

Vīri sagāja rijā. Rijkuris neapmierināts lika vēlreiz graudus uz zoba, un rūgtums skanēja balsī, kad teica:

—     Tā jau domāju, graudi vēl mīksti. Kālab nevarēja žūt līdz agram rītam? Kur tas redzēts, ka riju sāk kult vakarā, kad saule vēl stāv pāri koku galiem!

Vīri cirta rijdurus[6] serā, cēla no ārdiem un rāva piedarbā. Kūlēju bija daudz, spriguļu daudz, tālab klājienu

taisīja lielu un turpat trīs pēdas biezu. Rāmā solī sameklēja spriguļus, pārbaudīja, vai ozola vālītes un egļu kāti veseli, vai siksniņas cieti savilktas un vālītes labi turas,

Tad kūlēji sāka staigāt gar klājienu turp un atpakaļ, sitot spriguļiem un cieti turoties rakstā, lai rīki nesaķertos un neizceltos juceklis. Kūlēji bija labi iepratušies, un darbs gāja ierastā tecējumā. No sitieniem kuls viegli dunēja. Neviens nerunāja, jo piedarbs bija putek|u pilns līdz lubu jumtam, pat elpu dziļāk ieraut negribējās. Toties, kad pirmais klājiens bija spriguļiem nostaigāts, salmi nocelti un samesti vienā kaktā, bet neizvētītie graudi — otrā, rijnieks atļāva mazu atpūtas brīdi.

—     Suņa dzīve! — izspļāvis melnu, teica vecais Justs. — Es negaužos par grūtumu, muižā smagu darbu daudz, to saku par aklajām naktīm, kad, dancinot spriguļus, aiz putekļiem jāslāpst vai nost.

Visos kaktos Justam atsaucās:

—    Taisnība, sasodīts darbs! — bet kāds no bara atgādināja:

—    Iesim rijā, kamēr nosēdīsies putekļu mākonis.

Kūlēji sagāja rijā un atkrita rudzos. Darbā nogurušās

rokas norausa no pieres sviedrus un nolaidās klēpī. Miesa, darbā saspringusi, tagad atlaidās un patīkami tirpa. Šāds atpūtas brīdis, kaut arī īss, bija visai vērtīgs, un vīri tīksmīgi paraudzījās apkārt.

Bija pilnīgi satumsis, tikai stūrī iebūvētais ceplītis vāji apgaismoja plašo riju un kūlēju melnos augumus. Nu būtu īstais brīdis paprasīt Griģim, lai izstāsta, ko redzējis svešos ļaudīs, bet Griģis kā zinādams ierunājās pirmais:

—    Kamēr klīdu pasaulē pa tāliem novadiem un svešām sētām, pie jums nekas nav mainījies: tās pašas saliektās gājēju muguras un padevīgās acis. Liekas, tāpat kā agrāk, dažam vēderā skrāpējas bads, bet nav dūšas to padzīt. Vidzemē zemnieki ilgi nedomāja, bet cilāja spriguļus pret muižas varenajiem, tālab ka gribēja dzīvot kā cilvēki un nevis kā dzenami jūga lopi. Ja to var Vidzemē, kālab nevaram arī mēs Kurzemē? Vai te nedzīvo tādi paši cilvēki, un vai mūsu posts ir mazāks? Kad šodien atkal ieraudzīju vagaru, man ienāca prātā, ko reiz dzirdēju no kāda karavīra, arī kurzemnieka. Kādā muižā bijis vagars, tik ļauns un negants, ka ne izteikt.

—    Tad jau tas būs bijis mūsu Glužģis, — bilda Justs.

—    Nezinu, kā viņu sauca, bet bijis liels cilvēku plēsējs. Kādā mēness naktī, kad vējš bijis piestājies un rasa nolijuši, šis līdis uz piedarbu klausīties, ko kūlēji runā par viņu un par kungu. Kad mākoņi pašķīrušies, bijis gaišs kā dienā. Te piepeši viņš skatās — pļavā pie ezera kustas kaut kas balts. Vagars pārbijies, bet ziņkārība ņēmusi virsroku, un viņš zadzies baltajam tuvāk. Kad atkal pašķīrušies mākoņi, pļavā gaiši bijis saredzams balts zirgs. Tu brīnums! Kur te varējis rasties balts zirgs, muižā tāds nebijis redzēts! Nu vecajā virā ierunājusies mantrausība, un viņš uzmanīgi gājis baltajam klāt.

Kā tad, zirgs un īsti labs zirgs, arī apauši galvā. Ko nu vairāk gudrot, ņems tik un vedīs mājās. Bet zirgs ne no vietas, stāv kā zemē iemiets. Slaidais kakls koši izliekts, bet nāsis palaikam izgrūž karstas elpas mutuļus. Vecais raustījis gan šā, gan tā, nekas nelīdzējis, zirgs stāvējis un nespēris ne soli. Nu vagars sadomājis kapt zirgam mugurā. Kolīdz ticis augšā, tad gājis vaļā ar tādu ātrumu, kā nav redzēts skrējām neviens zirgs: pa ceļiem, pa laukiem, vairāk pa gaisu nekā pa zemi, pāri mežiem, pa koku galiem. Zirgs krācis aiz liela spēka, zviedzis un purinājis krēpju viļņus, stiepjoties varenos auļos. Kad kājas piesitušās zemei, tā dunējusi, un pakavi šķīluši baltas dzirkstis, bet jātniekam aizrāvusies elpa. Skaties, jau Tukuma miests klāt, bet zirgs tik joņo. Jau redzama jūra. Vagars domājis, nupat gals klāt, zirgs liksies jūrā iekšā, bet nē, joņo tik tālāk. Viņi jau Rīgā, Rīgai cauri un aujo uz priekšu, uz ziemeļiem, kur gulējuši smagi negaisa mākoņi. Kaut kur tālu Vidzemē zirgs nolaidies lielā ļaužu pulkā. Šie ļaudis bijuši pelēkā pelnu krāsā, neredzēti, baismīgi, bet visiem priekšā stāvējis pašu lielkungs ar pātagu roka un rādījis, lai vagars iet caur pelēko viru rindām, kur pacelti koki viņu jau gaidījuši. Vagars manījis, ka nav vairs labi, un žēlabaini lūdzies:

«Lielkungs, vai tad jūs liksiet mani sist? Esmu taču jūsu muižas vagars!»

Kā kritis pirmais sitiens ar dārdošu troksni, tā gāzies viss, kas bijis apkārt, visa pasaule sagriezusies riteni. Un tad vairs nebijis nekā — ne zirga, ne vīru, ne lielkunga. Otrā rītā strādnieki atraduši pusdzīvo vagaru pie muižas rijām. Kad gribējuši uzcelt, kliedzis, lai nesit. Ari vēlāk, kolīdz ieraudzījis kokus, kliedzis, lai nesitot.

—     Kur tāds vagars der, kam no kokiem bail!

—    Tālab arī kungi šo nocēluši no vagara amata.

—    Lai nelien klausīties, ko strādnieki runā, var iziet vēl daudz ļaunāk.

Griģa stāsts bija ieildzis, un rijkuris jau cēlās. Tā bija zīme, ka atpūtas brīdis beidzies un jāsāk cilāt spriguļi.

Citā vakarā, kad kūlēji atlaidās salmos mazliet atpūsties, vīri uzstāja, lai Griģis stāsta, kā karojis Vidzemē.

—    Šīs atmiņas ir kā nelāgs sapnis, pat domāt par to negribas, tā apriebies. Visu, ko karavīrs pieredzējis desmit gados, nemaz nav iespējams izstāstīt, un visu es arī vairs neatceros. Bieži domāju, kālab mūsu piejūras zemīte tā vilina citus karakungus. Pēc tās tīkojuši gan poļi un lietuvieši, gan zviedri, dāņi un krievi. Kad par to ierunājos mūsu rotas karodzniekam, lādzīgam cilvēkam, kas labprāt ar mums, karavīriem, patērzēja, viņš teica, ka mūsu zeme esot tālab iekārota, ka atrodoties izdevīgā vietā — pie jūras, esot pagalam novājināta un nespējot nopietni pretoties, jo kungi par tās sargāšanu maz domājuši. Karodznieks ne vienu vien reizi teica, ka zemes kungi dzīvojot lielā stulbumā. Kara briesmas, kas zemei uzbrukušas, esot vienīgi viņu vaina. Ka tas tiešām tā, to pats arī redzēju. Plītēšana, kaušanās, slepkavības kara laikā ir parasta parādība, bet Livonijā bija kļuvušas par goda lietu un skaitījās pie muižniecības tikumiem.

Kungi paši negribēja karot, tālab nolīga klejojošos ka- razeļļus, lai karo un aizstāv Livoniju. Kādi viņi bija karotāji, to jūs sapratīsiet, kad izstāstīšu gadījumu pie Vī- landes, kas atrodas igauņu zemē un kur mūsu rotai iznāca pabūt.

Vīlandes pils bija tik stipra, ka skaitījās neieņemama, bet karazeļļi neuzvaramo pili atdeva Livonijas ienaidniekiem bez cīņas. Šie vervētie karazeļļi, palikuši dažus mēnešus bez algas, pieprasīja bijušajam ordeņa mestram, kas tobrīd dzīvojis pilī, lai tūdaļ izmaksā nokavēto algu. Vecais vīrs nomanījis karakalpu ļaunos nolūkus, piedāvājis visu savu naudu un dārglietas, lūdzis nezaudēt dūšu un noturēt stipro pili. Karakalpi tomēr rīkojās citādi, pārsviedās ienaidnieka pusē un apsolīja atdot pīli ar tādu norunu, ka viņiem atļaus aiziet no pils un ņemt lidzi tik daudz, cik spēs nest. Tas viņiem bez kavēšanās apsolīts. Karazeļļi nolaupīja vecā mestra zeltu un sudrabu, uzlauza visas kastes un lādes, ko muižnieki un pilsoņi bija paslēpuši pilī, un katrs ņēma, cik gribēja, bet aiznest neko neizdevās, jo ienaidnieks ir nedomāja solījumu pildīt un visu viņiem atņēma.

Nu redziet paši, vai ar tādiem vīriem varēja karot. Turpat igauņu zemē zviedri aplenca Hapsalas pili. Pēc desmit dienu apšaudīšanas pilsētas rāte, pilsoņi un bruņinieki no laba prāta atdeva pili zviedriem, kas to izlaupīja un visu mantību aizveda. Apkārtējās sētas pagalam izpostīja, tā ka zemniekiem pašiem bija jājūdzas arklā un sievām jāar, jo visi zirgi un vērši bija nolaupīti un kūtis stāvēja tukšas. Badā viņi ēda pat suņus un kaķus, gliemjus un vardes, peles un žurkas.

Tamlīdzīgus notikumus varētu jums stāstīt bez sava gala, jo pats daudz tiku pieredzējis. Un viss šis posts pār nabaga zemniekiem nāk tikai tālab, ka lielajiem kungiem nerūp zemes liktenis.

Kādu nakti, kad viens klājiens jau bija nokults un vīri uz brīdi apsēdušies mazliet atlaidināt kaulus, visu acis, kā parasti, tūdaļ pievērsās Griģim un gaidīja, ko viņš atkal stāstīs.

Kaut gan prāts Griģim šoreiz nemaz nenesās uz runāšanu, bet, pamanījis iezogamies pa durvīm melnu ēnu un nolienam tumšajā kaktā starp kretuļiem un lielajiem sietiem, viņš ne brīdi nešaubījās, kas tas tāds ir, un noņēmās šo lapsu pārmācīt. Kālab vagars nevarēja tāpat vien ienākt un paskatīties, ko ļaudis dara? Bet ne, slepus zogas, gar pakšķiem slēpjas. Nu, tad tu dabūsi ar!

—     Ko lai jums stāstu? — Griģis iesāka. — Par kariem jau apnicis. Sakāt — vai kāds no jums redzējis vilkati vai sumpurni?

—     Par sumpurņiem labāk skaļi nerunāt. Tikko viņus piemin, tūdaļ klāt, — ierunājās kāds bailīgs vecītis.

—     Lai nāk! Vai mums, tādam vīru baram, jābaidās no viena sumpurņa? Dakšas un spriguļi pa grābienam, — cits bija pārgalvīgāks.

—    Kā tad palika, vai esat kāds sumpurni redzējis?

Vīri sastomījās, bet neko skaidri nevarēja pateikt.

—     Sumpurnis ir nelieša cilvēks ar suņa galvu un asti. Man reiz iznāca darīšana ar sumpurni. Vai gribat dzirdēt?

—    Kā nu negribēsim. Stāsti tik vaļā!

—    Reiz mūsu rotai gadījās apmesties kādā Vidzemes zemnieku sētā un palaimējās ielīst tukšā rijā, tikai tur nebija ne labības, ne salmu. No akmeņiem sakrautais un māliem apmestais ceplis bija gan apkvēpis un saplaisājis, bet citādi vesels. Kad rijas nojumē atradām sausas egļu šķilas, nesām rijā un grūdām cepļa platajā mutē. Pa riju izplūda mīlīgs siltums. Un kas nosalušam karavīram var būt labāks par siltumu? Tā nu mēs sēdējām un gulšņājām, cits jau snauda, cits meklējās savā somā, vai nav atlicis kas ēdams. Bija pienākusi mana kārta stāvēt sardzē.

Griģis izcēlās un nostājās netālu no durvīm.

— Es tā stāvu un vēroju durvis. Te uzreiz redzu — pa durvīm ielien melns ērms, ne tīri vilks, ne tīri cilvēks, un piespiežas pie vidus sienas. Man salts pār muguru pārskrēja. Zinu, labs nekas viņam nav padomā. Ko nu darit? Ne sist, ne durt sumpurnim nav vērts, tas viņam neko nekait. Kramenīcas mums bija, stopi arī, bet lodes un bultas no sumpurņa lec atpakaļ. Viņu var nošaut vienīgi ar sudraba lodi, bet kur lai tādu ņem. Rijas kaktā, kā jau katrā rijā, bija pīlādžū zari un sprunguļi, ar ko aizbiedēt mošķus un nešķīstēnus. Paņēmu vienu tādu svarīgāku sitamo un līdu šim klāt.

Griģis paķēra no kakta nūju, pielīda pie sienmaļa un gāza pa to varenu belzienu, kas tālu atbalsojās klusajā naktī.

—     Bet šis aizbēg no durvīm pa labi tā kā te, kur pakārti sieti un kretuļi. Gāzu atkal, lūk, tā, — un šis kliegdams un brēkdams metās no rijas ārā un pa nogāzi prom.

Tiešām, atskanēja nelabs bļāviens, un no kakta izšāvās tumšs stāvs, izvēlās pa durvīm un aizjoza, ka nograbēja vien.

—    Es teicu, ka naktī neder sumpurni pieminēt, tūdaļ būs klāt, — teica bailīgais vecītis.

—    Nezin vai bija īsts sumpurnis? — šaubījās cits.

—    Tas bija visīstākais sumpurnis, par to varat būt droši, — cieti noteica Griģis.

—    Vai, manu dieniņ, kas to varēja domāt, ka nešķīstais stāv tepat mums blakus, — viens vēl novaidējās.

—    Mācību dabūjis, tas vairs nenāks ne lūdzams, — apliecināja Griģis.

Kad otrā dienā klaušinieki ieraudzīja vagaru, tas staigāja pārsietu galvu un stāstīja, ka viņam apsāpējuši zobi. Dažs labības kūlējs nu apķēra, kas tā vagaram par zobu sāpi, un smīnīgi saskatījās ar pārējiem.

Kādā citā vakarā kūlēji uzprasīja Griģim:

—    Paklausies, vai tad no mūspuses vīriem neviens nepalika dzīvs, tu viens pats atgriezies mājās?

—     Mūsu ļaužu pulciņš kara gados izkusa kā sniegs pavasarī, bet viens jaunpilnieks bija gan vēl dzīvs. Laukga- Jus taču zināt un Vieķi atceraties? Nācām abi mājās un bijām laimīgi tikuši līdz Daugavai, kad atgadījās tāds savāds notikums, un es paliku viens.

—    Tu pameti Vieķi?

—    Es viņu nepametu, pats nenāca mājās. Tas bija tā: pie Daugavas mēs uzdūrāmies kādam poļu karavīram. Nogrābām viņu ciet, bet šis pat nedomāja pretoties. Kad labi apskatījām poli, redzējām, ka viņam cita ieroča nav kā vien nūja.-Arī noplīsis un netīrs bija pārlieku. Drusku atžirbis, viņš savā valodā ņēmās kaut ko stāstīt, rādīt un sauca, lai ejam viņam līdz gar Daugavu uz augšu. Sākumā neko nesapratām, bet, kad ilgāk ieklausījāmies, pamazām sākām noģist, ko viņš tik dedzīgi stāsta. Kara laikā iznāca ar dažādiem ļaudīm satikties, ari ar poļiem, tad jau kads vārds bija palicis prātā. No poļa stāsta tik daudz nopratām, ka viņš zinot, kur aprakta liela nauda, daudz zelta, pilna lāde. Viens tur neko nevarot iesākt, vajadzīgi palīgi.

Vieķis tūdaļ bija ka apsvilis un gatavs gājējs. Ko domā — lāde ar zeltu, nauda nekad apkārt nemētājas, bet nupat tā pati skrien rokā! Arī es sākumā apstulbu, un mēs gājām polim līdz.

Pa ceļam uzzinājām, ka nesen gar Daugavas krastu atkāpies zviedru karaspēks, kuru dzenājuši poļi. Sis polis bijis zviedru sagūstīts un kopā ar citiem gūstekņiem vests līdzi. Zviedri steigušies un iekļuvuši purvainā vietā starp Daugavu un augstu krauju. Tā bijusi apaugusi ar biezu mežu un vietumis izvagota strautu izskalotām gravām. Laba daļa zviedru glābusies gravās un tālāk mežā, kas aizstiepies nezināmā tālumā.

Pa kādu gravu lūkojis glābties arī pats karavadonis ar nelielu pulciņu savu ļaužu, bet viņus kavējusi smagā kara lāde. Redzēdams, ka tādējādi no poļiem neizbēgs, zviedru karakungs pavēlējis visiem steigties tālāk uz mežu, bet pats ar četriem miesassargiem un četriem poļu karagūs- tekņiem palicis pie naudas lādes. Arī šis polis bijis to barā. Kad visi bijuši projām un pazuduši mežā, karakungs pavēlējis poļiem rakt bedri, bet karavīri katrs ar divām pielādētām kramenīcām uzraudzījusi gūstekņus. Lielā steiga izraktajā bedrē ieguldījuši smago lādi, bet virsū sagāzuši akmeņus un visādus meža lūžņus. Tad poļu gūstekņi nostādīti rindā un nošauti, lai nekad neviens neuzzinātu, kur aprakts zviedru zelts. Gūstekņi sakrituši čupā, bet zviedri raususies pa krauju augšā uz mežu, kur drīz nozuduši. Mūsu polis nav bijis pat ievainots un palicis zem citiem guļot, līdz viss noklusis. Tad līdis ārā un gājis meklēt palīgus. Zemnieki, ieraugot poli, bēguši pa gabalu. Tad viņš sadūšojies un iegājis kādā sētā, jo bijis ļoti izsalcis. Saskrējuši zemnieki ar dakšām un rungām un viņu tikko nenosituši. Viņš tomēr izglābies un paguvis paķert arī maizes donu.

Un nu polis mūs veda uz naudas lādi. Mēs gājām un meklējām krauju pie purva un vakarā to atradām. Purvs nebija plats, varbūt nepilnu pusversti, un tam pa vidu stiepās uzkalniņš, kas gluži kā ceļš veda uz rītiem. Jādomā, šis uzkalniņš bija zviedrus ievilinājis purvā. Kraujā tiešām bija gravas, daudz gravu, lielākas un mazākas. Gājām tālāk, bet purvs starp krauju un upi vilkās garumā, un gals nebija redzams. Prasījām polim, kurā gravā lāde aprakta. Viņš neatceroties, esot jāmeklē. Kad tā līdz tumsai velti nostaigājām un arī otrā rītā nekas skaidri nebija zināms, nospļāvos un soļoju atpakaļ, bet Vieķis bija tā uz zeltu uzēdies, ka nenāca līdz un palika pie poļa purvā. Gan jau kādreiz pārradīsies. Varbūt tiešām pārnesis zelta nešļavu, visādi brīnumi pasaulē notiek.

—    Sen varēja būt mājās, ja ir vēl dzīvs, — sprieda vīri, — arī tad varēja būt mājās, ja neko neatrastu.

—    Jā, redzams, nebūs vis vairs dzīvs. Kas zina, varbūt atrada lādi un sastrīdējās pie dārgumu dalīšanas, tad arī viens otru viegli varēja nozūmēt…

Diena gāja pēc dienas, un likās, muižas darbus nekad nevarēs apdarīt. Dažus vīrus aizsūtīja linus kulstīt, kas bija vēl smagāks darbs. Izsitot ar brauktuvi spaļus no linu saujām, gaisā cēlās biezi putekļi, kas līda degunā, koda rīklē un sūrstēja acīs. Kad uz īsu brīdi viri izskrēja āra gaisā, tie viens otru tikko pazina, visgarām klāti pelēku putekļu kārtu. Spīdēja vienīgi acu baltumi.

Kad muižā bija četras dienas atklausītas, Griģis varēja iet mājās, kur viņam lielas rūpes darīja Vaidze. Aizejot uz muižu, viņš nebija drošs, vai pārnācis atradīs sievu vēl dzīvu. Vaidze gulēja nevarīga un neko vairs negribēja ne redzēt, ne dzirdēt. Ja viņai neuzspiestu norīt gabaliņu gaļas, viņa to neprasītu, arī ūdeni neprasītu.

Pārnācis un ieskatījies namā, Griģis atviegloti nopūtās — sieva elpoja. Tās pāris dienas, kas viņam atlika paša darbam, aizskrēja ātri, un bija atkal jāiet uz muižu.

Darbs tur bija viens un tas pats: naktī dauzīja klājienu, bet, kad svīda rīta gaisma, piesēra jaunu riju un iekurināja cepli, lai kalst sers jauniem klājieniem nākošajā naktī. Cauru dienu tad no rijas pa visām šķirbām sūcās ārā sūri dūmi, kas žāvēja salmus un graudus. Pēc rītišķa maizes un īsas atpūtas sāka vētīt nakts kūlumu. Neizvēti- tos graudus kratīja lielajos sietos, kas bija pakārti pie sijas. Pa kuļu laistais caurvējš ļāva smagajiem graudiem krist zem sietiem, sīkos aizrāva tālāk, bet pelavas — vistālāk. Sietos palika vienīgi smalkie salmi. Ja gadījās, ka piedarbā nebija lāga caurvēja, vecajiem vīriem bija tūdaļ padoms pie rokas, viņi zināja, kas tādā reizē darāms. Jaunos puišus izsūtīja no rijas un lika dūšīgi svilpot. Tas bija vecu vecais līdzeklis vēja pievilināšanai. Darbu beidzot, rijas kaktā pacēlās kaudze skaistu rudzu graudu, kas, rijas dūmos kodināti, klētī labi glabājās. Tā tas atkārtojās dienu no dienas.

Atpūšoties un klausoties Griģa stāstos, strādnieki palaikam iemeta mutē kādu graudu. Rudzi gan nebija maize, tomēr gardums. Griģis grauza tāpat kā citi. Nekad viņš netika bēris rudzus kulēs un nesis mājās. Nē, to viņš nedarīja, jo tas būtu nesmukums, tāda kā zagšana.

Kādu vakaru, tikko viņš izgāja no rijas, lai pēc nostrādātām četrām dienām ietu mājās, viņam nostājās ceļā vagars ar savu rokas puisi Rupuli, tādu pašu zvērīgu tēviņu kā Glužģis. Strādnieki paklusām viņu sauca par vagara asinssuni, jo visus muižas sodus un citus riebīgos darbus darīja viņš. Sišana, pēršana, siekstā slēgšana sagādāja viņam prieku, un viņš šos uzdevumus pildīja ar apbrīnojamu centību. Zēlumu Rupulis nepazina, un, kad sodāmais locījās sāpēs, viņš uzlaida vēl kādus sitienus arī no savas puses.

Šis vīrs nu bija nostājies Griģim ceļā, ķērās tūdaļ klāt un sāka ap viņu taustīties, bet dabūja spēcīgu grūdienu krūtīs un atsprāga atpakaļ.

— Negramsties, saki, ko vajag!

Vagars tūdaļ iekrita valodā:

—    Atdod, ko tu tur nes!

—    Neko es nenesu.

— Tev kules graudu pilnas!

—    Pagaidiet mazliet, es novilkšu svārkus, tad varēsit izostīt visas vīles jo smalki.

Griģis novilka svārkus un pasvieda Rupulim. Neko neatraduši, abi muižas varenie gribēja aiziet, bet Griģis uzsauca:

—     Pagaidiet, pagaidiet, varbūt pastalās būs kāds grauds iebiris vai kājautos paslēpies, varēsit aiznest atpakaļ uz piedarbu.

Varena smieklu brāzma atskanēja no rijas durvīm, kurās stāvēja rijkuris ar saviem vīriem. Griģis pasmējās un gāja savu ceļu.

Mājas bija tālu, un, staigājot garo gabalu, domu putniem bija vaļa lidot. Kautri cēlās spārnos baltie cerību putni, bet tiem slīdēja pāri raižu tumšie ēnu spārni, cerību putni nozuda kā nebijuši, un palika vienīgi biezas ēnas, kurās tinās klaušu zemnieka nožēlojamā dzīve. Muižā cilvēks nepieder pats sev, kunga darbā mugura nedrīkst atstiepties bez vagara atļaujas. Muižas laukā saule vēža gaitā staigā no rītiem uz vakariem, reizēm pat liekas, ka tā stāv uz vietas. Turpretī paša tīrumā diena aizskrien nemanot, skaties, saule jau nogrimusi un uznākusi tumsa. Gribot negribot jāmet miers un darbs jāatstāj līdz citai reizei.

GRIĢA BĒDAS

Tas, no kā Griģis klusībā visvairāk baidījās, nu bija noticis — Vaidzes vairs nebija.

Kad Griģis pēdējo reizi gāja uz muižu, Vaidze viņu pavadīja skumjām, izbaiļu pilnām acīm. Tā viņa nekad nebija skatījusies. Muižā Griģis staigāja ar smagām nojautām sirdī, viņam nebija neviena mierīga brīža, arvien bija jādomā par Vaidzi. Kad Griģi atlaida mājās, viņš soļoja pār nopļautajiem muižas laukiem, kur skraidīja rudenīgs vējš un zuzēja kailajos rugājos. Kur vien acis grieza, visur bija tukšums un iznīcība.

Jo tuvāk Griģis nāca mājām, jo viņa nemiers auga lielāks. Kad ieraudzīja Dauni, kas iznāca viņu sagaidīt, Griģis jau zināja, ka noticis nenovēršamais. Ka savītusi lapa

Vaidze gulēja uz savas lažiņas, bet acis nu bija aizvērtas un Griģi vairs neredzēja.

Tai pašā dienā tēvs un dēls gāja uz mežu un izraudzīja resnu priedi, kurai zari bija tikai galotnē, nocirta bluķi vajadzīgā garumā un pārplēsa divās vienlīdzīgās daļās. Abās pusēs izdoba vietu mirušās guldīšanai. Plēstās malas nelīdzināja, lai vāks labāk piekļautos šķirsta apakšējai daļai. Vaidzi ieguldīja šai bluķa šķirstā un no ārpuses to nosēja liepu lūkiem.

Nu vajadzēja izšķirties, kur guldīt nelaiķi. Apbedīšana baznīcā maksāja lielu naudu, bet arī ārpusē pie baznīcas sienas kapu vietas bija dārgas, jo tur no jumta pilot virsū baznīcas svētais ūdens. Tālāk no baznīcas bija gan lētas strēķu vietas, bet viņi neguldīs tur, lai mīļā māte atrastos posta un nemiera tuvumā, jo pie baznīcas durvīm pēra, mocīja un pat nonāvēja cilvēkus. Nē, to viņi nedarīs.

Aiz Tālā kakta dziļi mežā ir skaista, klusa vieta, kur zem sirma svētozola mežinieki nesa ziedus saviem tēvu tēvu dieviem. Veļu laikā tur mieloja mirušo ēnas — veļus, kad viņi nosaluši un neēduši klīda pa lielo mežu vai kavējās pie savu īstenieku sētām. Sai meža svētvietā apbedīja arī mirušos, lai gan tas bija stingri aizliegts un par to draudēja bargs sods. Tomēr Griģis un Daunis izvēlējās tieši tur apbedīt savu aizgājēju.

Citu rītu viņi ņēma vienīgo lāpstu, kas viņiem bija, un devās ceļā. Koku galotnēs tikko dzirdami vaidēja vējš. Nonākuši galā, viņi izmeklēja no visām pusēm koku un krūmu ieslēgtu vietu. Kapu izraka pie jauna ozoliņa, kuram, kā par brīnumu, vēl bija saglabājušās zaļas lapas, lai gan no lazdām un alkšņiem tās jau raisījās. Visbeidzot tēvs un dēls par abiem atvēla pie kapa vietas akmeni — vēl pēc daudziem gadiem ozols un akmens rādīs šo dusas vietu.

Beidzot, kad viss bija sagatavots, abi gāja pa mežinieku sētām, teica kaimiņiem savas bēdas un aicināja nelaiķi pavadīt.

Kad pienāca bēru diena, Daunis un Griģis labprāt būtu šķirstu ar mirušo paši savām rokām aiznesuši uz kapulauku, bet tas nebija viņu spēkos, tālab nācās aicināt kaimiņu Bērtuli ar dēliem palīgā.

Cauri dziļam silam un brikšņiem, kur vietumis spīdēja akači, nesa šķirstu pa taku, kas mežvidus ļaudīm vien bija zināma. Gāja lēni un uzmanīgi, soli pa solītim, lāgiem apstājoties un atpūšoties, jo ce]š bija grūts un tāts. Nebija ari kur steigties, jo saule stāvēja augstu, un mežinieku draugi varēja atnākt tikai vakara krēslā.

Kad ceļam pienāca gals, nastu nolika pie izraktās bedres. Apsietās lūku saites atraisīja un šķirstam nocēla augšdaļu. Daunis skumji skatījās mātes vaigā, kas bija sastindzis dziļā mierā. Asaras no jauna saskrēja acīs. Viņš aizgāja tālāk un sakņupa zemē kluss un bēdīgs, ceļā pagalam nokausējies. Bija rāma rudens novakare, bet Daunim no tā nebija nekāda prieka.

Tēvs vēl stāvēja pie šķirsta. Kad nogura stāvot, atspiedās pie ozola un aizvēra acis. Griģis atcerējās Vaidzi jaunās dienās, viņas gaišo vaigu un roku rāmās, bet drošās kustības, dzirdēja skanīgo balsi, labrītu saucot. Gaišās atmiņas nomāca mēms jautājums: «Kālab Vaidzes mūžam bija jāpārtrūkst nenodzīvotam, kālab?»

Daunis redzēja tēva vaigu, pelēku kā plienakmeni, un nojauta, kas viņu māca, jo arī pašu spieda sāpes un tumšas bailes.

Diena jau bija vakarā, rietēja saule, debesis metās tumšākas. Tad nāca mežinieki pelēkās arāj ļaužu drānās un pastalām kājās, nāca atvadīties no Vaidzes. Sievas tūdaļ noliecās pie mirušās, sakārtoja matus un nogludināja drānas, pavēroja arī līdzdotās rotas.

— Mūsu rocība bija maza, — teica Griģis, — tālab Vaidzei bija maz rotu, bet visas iedevām līdz aizsaulē: trīs grieztus gredzentiņus, dzeltenu aproci, mazu krekla saktiņu un pakavsaktu.

Tad šķirstu aizvēra, un vīri iecēla to kapā, galvgalī nolika nelaiķei līdzdodamos darbarīkus — dzirkles un vērpjamo vārpstu. Šķirstu pārklāja ar bārkstainu seģeni, bet virsū uzlika liepu zarus.

Mazu brīdi visi paplatā lokā stāvēja kapam apkārt. Vīriem bija zemu liektas galvas, bet sarepējušās rokas nolaistas gar sāniem. Daunis nespēja izsekot smago domu drūzmai, viņu mulsināja nemiers, ka nu pietrūks mātes labo vārdu. Pēdējā laikā māte gan necēlās no lāviņas, bet ikkurā brīdī varēja pieiet pie viņas rast padomu, un tad viņš atkal jutās stiprs.

Sievas slaucīja saraudātās acis galvas autu stūros, daža skaļāk iešņukstējās. Kad katrs bija šķirstam uzmetis savu smilšu sauju, vīri ķērās pie lāpstām.

Griģim piestājās blakus Pudulis, tas pats, kas aizlldzēja rudzu sēklu. Viņš teica:

—    Vaidze nu ir godam aizvadīta. — Un vēl pēc brīža piebilda: — Tu nebēdājies pārlieku, ne pazīt vairs nevar, kā esi pārvērties.

—    Kad tolaik pirms kariem apsēju savu lauciņu, Vaidze aptecēja tam apkārt un lielā pārliecībā teica, ka nu labība lekni augšot un debesu rasa nākšot īstajā laikā.

—     Ko nu par to, Vaidze tev bija laba sieva un krietna saimniece, bet mēs nespējam likteņa durvis vērt, tās veras pašas noliktā laikā.

Vīru balsis bija iztraucējušas klusumu. Nu arī sievas cēla acis augšā un sameklēja līdzatnestās nastiņas, raisīja vaļā un ņēma ārā sklanduraušus, bet vīriem bija vērpelīte ar medaļu. Bija jau satumsis, tālab sameta mazu ugunskuru, sasēdās ap to, apēda pa rauša gabalam un uzdzēra no putojošā dzēriena. Kad vakars iegāja naktī, ļaudis vīkšās uz iešanu.

Tēvs un dēls vēl palika. Griģis paraudzījās Daunī un teica:

—    Ar mātes nāvi bērns zaudē visdārgāko, kas viņam ir pasaulē …

Daunis tikko spēja valdīt asaras un jau kuro reizi stāstīja tēvam:

—    Viņa nomira bez ciešanām, izdzisa lēni kā skals . ..

—     Viņa savas ciešanas jau bija izcietusi, — tēvs teica dobjā, aizsmakušā balsī. — Tagad esam bāreņi… Bet nu iesim gan, nekavēsimies.

SIEKSTA

Griģis atkal gāja muižas bezgalīgajos darbos. Viņš bija kļuvis klusāks un nerunīgāks, nestāstīja vairs kara stāstus un pieredzējumus viņpus Daugavas, tomēr labprāt pabija viru pulkā un klausījās citu runās.

Kādu dienu viņam uz piedarbu atsūtīja ziņu, ka jāiet uz pili pie mācītāja, kur tam kā neprecētam baznīcas kalpam bija brīvs dzīvoklis un uzturs pie kunga galda. Neko darīt, kad sauc, ir jāiet. Griģis novilka svārkus, izdauzīja putekļus, ūdens ķipī noskaloja acis un gāja.

Drīz vien viņš stāvēja pie pils grāvja un paceļamā tilta, kur gar noglumējušiem stabiem klusu guldza ūdens, viegla vēja ņirbināts. Pili no trim pusēm apskaloja zviedru kara- gūstekņu izraktais dzirnavezers, kurā ietecēja Karātavu upīte. No ceturtās puses pili sargāja dziļš grāvis. Lielās pils dienvidu stūrī zvilnēja apaļš, savas sešdesmit pēdas augsts tornis. Pa kreisi no tā bija vārti un tiem priekšā uzvelkamais tilts. Tas bija vienīgais ceļš, pa kuru iekļūt pilī.

Pašreiz tilts bija nolaists. Vārtos stāvēja sargi krūšu- bruņās, bruņucepurēm galvā, zobeniem pie sāniem un šķēpiem rokā. Vienam kaklā karājās taure.

—     Kur tu gribi iet? — cieti noprasīja taurētājs, kad Griģis piestājās pie tilta.

—    Mācītājs licis mani saukt, un es tagad eju pie viņa.

Sargi bija Griģi muižā bieži redzējuši, tālab daudz netielējās, pagriezās no ceļa nost un nocēla arī sakrustotos šķēpus.

—     Vari iet. No pagalma uzkāpsi augšā, gan jau tur sameklēsi mācītāju.

Pārgājis tiltam pāri un izsoļojis cauri vārtiem, Griģis iekļuva velvētā akmens stabu ejā. Tādas ejas bija visgarām pagalmam. Pagalma vidu pie akas dzirdēja smieklus un priecīgu kņadu. Tur kuknes meitas smēla ūdeni, bet jauni un jautri sardzes puiši tikmēr viņas ķircināja, līdz dabūja uz galvas brangu ūdens šļācienu. Istabu kopējas, kas tekalēja šurpu turpu pa nelīdzeno pagalma bruģi, skaļi smējās, uzsauca slapjajiem puišiem pa draiskam vārdam un aizskrēja savās gaitās.

Griģis par šo kņadu nelikās zinis. Viņš skatījās, kā tikt augšā pie mācītāja. Kad ieraudzīja pa labi zem jumtiņa platas kāpnes, kas tiecās uz augšu, devās turp. Kāpņu augšgalā gan atģidās, ka nav nonācis īstajā vietā, par daudz tur viss bija plašs un spožs. Nezinot un negribot viņš bija iemaldījies lielajās kungu istabās, tik lielās, ka jebkurā no tām varētu iebāzt viņa Tālā kakta namiņu ar visu jumtu un pasekņiem. Kad vīrs tā labi apskatījās, viņam rādījās, ka šādām tik lielām istabām logi bija tā kā par maziem. Salikti no glāžu ripuļiem, kas ietverti svina spriešļos, logi laida maz gaismas iekšā. Tomēr redzēt varēja tīri labi.

Šais kungu istabās bija daudz jocīgu lietu. Visos kaktos nostādīti smalki, spoži galdiņi. Krēsliem bija ādas un drānas virsas mīkstai sēdēšanai. Bija ozolkoka plaukti ar izgrieztām puķēm un putniem. Plaukti sniedzās līdz pat

augstajiem griestiem. Cita istabā pie sienas karājās tik liela krāsaina bilde, ka zirgi un rati ar cilvēkiem rādījās gandrīz īstā lielumā. Redzēja arī uzbildētu pie akmens bluķa piesietu sievišķi.

Viņš jau dzirās iet tālāk, bet ienāca istabas kalps ar mīkstu slotiņu padusē un, pagalam izbijies, steidzīgi stūma Griģi uz durvīm.

—    Vai esi muļķa prātā, ka lien pilskunga istabās, — viņš čukstēja. — Kāp ātri lejā! Ja tevi te ieraudzīs, mums abiem tiks pa ādu.

—    Bet man teica, ka mācītājs dzīvojot augšā, — tiepās Griģis.

—     Augšā gan, bet tev jāiet pa citām kāpnēm. Lejā mazās ejas galā torņa biezajās sienās ir šauras kāpnītes. Pa tām tiksi augšā, kur dzīvo mācītājs. Arī muižjunkurs tur dzīvo. Tik nekāp tūdaļ no pagalma lejā, ieklīdīsi vēl raganu pagrabā un pārbīsies. Tur vēl tagad mētājas cilvēku kauli un satrunējušas skrandas.

Pārsteigts un domīgs Griģis nokāpa atkal pagalmā un ieraudzīja Vardukti. Arī Varduktis bija viņu pamanījis un gāja draugam klāt.

—    Vai gribi tikt pilssargos, ka nāci šurp?

—     To gan ne, man mācītājs licis atnākt. Kur te durvis uz mazajām kāpnēm, lai tieku augšā?

Varduktis nesteidzās rādīt ceļu uz mācītāju. Viņam gribējās parunāties kādu brītiņu ar draugu, tālab vadāja viņu pa pils galerijām, balkoniem, staipekņiem apaugušām ejām, lielām un mazām velvēm. Ejot Griģis pamanīja, ka pilij istabas tikai gar diviem sāniem — pa labi un pa kreisi no torņa, bet abās pretējās pusēs vienīgi biezi nocietinājumu mūri.

—    Tālab man likās, ka neredzēju tur logus.

•— Dzīvojamām istabām arī lejas stāvos ārpusē nav logu, lai uzbrucējiem nebūtu viegli tikt pilī.

Kad abi draugi tā bija pārstaigājuši pagalmu un visu redzējuši, arī par šo to vēl parunājušies, Griģis kāpa augšā pie mācītāja. Pa septiņas pēdas biezā mūra viduci vijās augšā kāpnes. Pakāpienu iekšmalas bija tik šauras, ka ne lāgā kāju uzlikt, tālab bija jāturas vairāk ārmalā, kur kāpšana vieglāka. Arī tumšs bija kā akā, jo lodziņi biezajos mūros bija maziņi un šauri, tie meta gaismu tikai uz mazu laukumiņu sienas iekšpusē.

Ticis augšā pie mācītāja durvīm, Griģis dabūja ilgi stāvēt un gaidīt. Neviens nesauca iekšā un nenāca durvis vērt, lai gan viņš grabinājās, klepoja un visādi izdarījās, lai viņu dzirdētu. Beidzot viņu pārņēma īgnums. Ko viņš te vēl stāv un gaida? Vīrs paspēra drošu soli uz priekšu un tvēra mācītāja istabas durvju turekli, bet tajā brīdī mācītājs pats iznāca pie viņa gaitenī. Tas bija gara auguma vīrs, arī deguns viņam bija garš, bet mati iesarkani. Kājās sprādžu kurpes, bet drānas krāšņas un droši vien dārgas, kā jau visiem kungiem.

Ieraudzījis zemnieku, mācītājs pasauca tulku, kas pagalam sliktā un lauzītā valodā noprasīja, ko vajag, ko traucē cienīto mācītāja kungu.

—    Es atnācu tālab, ka man lika nākt.

—    Kā tevi sauc, un kur tu dzīvo?

—    Mani sauc Griģi, esmu no Tālā kakta sētas.

Nu iekrita valodā mācītājs un daudz un dusmīgi kaut ko runāja, bet tulks to pateica dažos vārdos:

—    Tev esot nomirusi sieva, un tu viņu apracis krūmos.

—    Ja mācītājs to tik labi zina, tad varbūt viņš arī zinās, kālab nomira mana sieva.

—    Mācītājs negrib zināt, ar ko mirusi kaut kāda zemniece.

—    Tad mācītājam ari nav jāzina, kur zemnieka sieva apglabāta.

Nu kliedza mācītājs, un kliedza tulks, viens vāciski, otrs pa pusei latviski, bet Griģis rādīja vienaldzīgu seju, jo bīties no tiem viņš nedomāja.

Kad abi, mācītājs un tulks, mazliet pierima, tulks atkal Griģim noprasīja:

—    Kad pēdējo reizi biji baznīcā?

— Pirms desmit gadiem, — Griģis atbildēja mierīgā balsī. — Varbūt mācītāja kungs būs dzirdējis, ka es ilgus gadus biju karā?

Nu kliedza atkal tulks:

—    Vagars un pērminderi vairākas reizes ziņojuši mācītāja kungam, ka tu neejot baznīcā klausīties dieva vārdu un mācīties klausīt kungiem kristīgā bijāšanā.

Griģis bija stiprs diezgan apvaldities, neko neatbildēja un gaidīja, kas nāks tālāk.

—     Svētdien tev jābūt baznīcā un jāstāv zem kanceles, tad mācītāja kungs, visai draudzei dzirdot, tev uzliks sodu. Tagad vari iet.

Baznīca bija koka ēka ar lubiņu jumtu. Zvanu tornis, no stabiem sasliets, stāvēja atsevišķi baznīcas dārzā. Pie baznīcas durvīm bija zemē ierakts kauna stabs, kur sēja zemniekus, kam bija jāizcieš miesas sods. Turpat gulēja arī sieksta. Baznīcā grīdas nebija, bet cieti noblīvēts klons, uz kura stāvēja noceļami soli. Klons bija šķērsām pārdalīts divās daļās. Lielākajā — pie durvīm bija vietas kalpiem, vaļiniekiem, bandiniekiem, iebūviešiem, ar vārdu sakot, zemnieku nabadzīgajai daļai. Tālāk uz altāra pusi bija saimnieku vietas. Tur sēdēja arī muižas zemākie ierēdņi: vagars, vakas vecākie 1 un šķilteri. Baznīcas kora kreisajā pusē bija kancele un kungu vietas, bet labaja pusē — vieta priekšdziedātājam. Turpat atradās lielas bungas, kuras sita, lai dziedāšana ietu rakstā un nevis kā pagadās.

Vakas vecākie — tie, kas zināja sētu robežas, likumus un ierašas.

Kad Griģis iegāja baznīcā, pašreiz dziedāja. Priekšdziedātājs pūlējās visā spēkā un sita bungas rakstā līdz. Baznīcēnu nebija daudz — nabadzīgo tikko maza saujiņa, saimnieku redzēja mazliet vairāk. No kungiem baznīcā nebija neviena. Griģis izgāja baznīcai cauri un nostājās zem kanceles, kā to mācītājs bija noteicis. Tur jau stāvēja divi grēcinieki: vīrs ar labības maisu plecos un meita ar apdeguli rokā.

«A,» nodomāja Griģis, «labības zaglis un dedzinātāja, nu abiem jāstāv citiem par biedinājumu,» — un pats nostājās viņiem blakus. Nebija ilgi jāgaida, kad pa sānu durvīm ienāca mācītājs. Grezno drānu vietā viņam nu bija plats, melns svārks, cieši sapogāts, un sniedzās turpat līdz zemei. Mācītājs grozījās gar altāri, kaut ko runāja un palaikam arī dziedāja, bet Griģis no visa tā neko nesaprata, jo runāts tika vācu mēlē. Griģim tā vien likās, ka mācītājs nebija īsteni drošs uz kājām un arī mazliet šļupstēja, bet, kad saņēmās, noturējās tīri labi. Tā viņš tur staigāja, brīžiem metās ceļos, cēla rokas gaisā un acis grieza uz augšu. Tad mācītājs uzkāpa kancelē, tulks nostājās lejā un tulkoja mācītāja vārdus latviski.

—     Klausaities jūs, nocietinātie grēcinieki, ko jums saka dieva kalps, kas nakti pavadījis lūgšanās un svētās pārdomās, meklējot ceļu uz jūsu sirdīm, kas pilnas apgrēcības un netikumu.

Pie šiem mācītāja vārdiem dažam baznīcēnam noraustījās lūpas. Pils istabas kalps draugiem bija pačukstējis, ka kungi cauru nakti metuši kauliņus un žūpojuši un mācītājs līdz ar citiem. Griģis pacēla galvu un cieši ieskatījās dieva kalpā, bet teikt jau neko nedrīkstēja, par runāšanu baznīcā draudēja sods.

Mācītājs turpināja:

—    Spītība, bezdievība un slinkums ieviesies mūsu zemniekos. Jūs esat ar varu dzenami baznīcā, kur dzird dieva vārdu un māca dzīvot, kā piederas īsti kristīgiem cilvēkiem. Brīdiniet cits citu no grēkiem, kā es jūs brīdinu, un lūdziet, lai dievs tas kungs attur savu rīksti un novērš ļaunumu, ja būtu nodomājis piemeklēt jūsu sētas.

Jūs protat kungiem acis apmānīt un priekšā izlikties labi un paklausīgi, bet to jūs darāt, kad jūs uzrauga, citādi jūs slinkojat, un jūsu dēļ darbs var sapūt nedarīts. Dievu to kungu jūs neapmānīsit, viņš redz jūsu domas no tālienes.

Klausaities tālāk jūs, nabaga vella kalpi. Man ticis ziņots, ka jūs nododaties burvestībām, pārvēršoties par vilkiem un sumpurņiem, bet meitas un sievas naktīs jājot uz bukiem pa gaisu, meža biezumos noturot savas slepenas saiešanas, lecot velna danci un tamlīdzīgas nelietības. Atmetiet elkdievību un upurus uz akmeņiem mežā zem ozoliem. Slimībās neejiet pie burvjiem un pūšļotājiem, meklējiet palīdzību baznīcā pie dieva svētā vārda. Ar baznīcas likumiem jums darīts zināms, ka nedrīkst piekopt dvēseļu ēdināšanu un citus pagānu netikumus, arī nelāga ierašu zagt sievas, kas ar nāves sodu aizliegts.

Tas kungs nogriezīs savu vaigu no jums, un viņa dusmas ķers jūs pie miesas un mājas. Tālab šķīstījiet savas mājas no elkiem, lai dieva dusmas tās neaprij.

Mirušos atļauts guldīt vienīgi baznīcas kapu svētītā zemēļ bet ko jūs darāt? Jūs aprokat slepeni mežā. Sī nekrietnā paraša pie jums vēl pilnā spēkā. Tur tas vīrs, kas stāv leja pie kanceles, ir Griģis no Tālā kakta sētas. Viņš zaudēja sievu, jo dievs to viņam atņēma par grēkiem. Desmit gadus viņš nav spēris kāju pār dieva nama slieksni, muižas darbā bijis nolaidīgs un runājis pretī muižas valdīšanai. Tālab dievs viņu sodījis. Un ko viņš paklusām izdara? Viņš savu mirušo sievu aprok mežā un atsakās savam mācītājam uzrādīt to vietu.

Tad nu klausies tu, Griģi no Tālā kakta sētas, klausies arī tu, kristīgā draudze, kāds sods uzlikts šim dieva atstumtajam grēciniekam. Tris svētdienas no vietas viņam jāguļ ieslēgtam siekstā, kamēr mēs lūgsim baznīcā dievu, lai tas mīkstina viņa nocietināto sirdi un ļauj tur iemājot dieva svētajam garam. Uz to lai dievs mums- visiem palīdz. Āmen.

Baznīcā valdīja nospiedošs klusums. Nebija neviena, kas priecātos par Griģa sodīšanu, gluži otrādi, zemnieku sejas k|uva cietas un drūmas. Griģim bija asinis no sirds saskrējušas galvā, un klusums baznīcā šķita baigs. Domājot par pazemojumu, viņš juta, ka mazliet trīc, bet viņš pārvarēja sevi un stingru soli izgāja no baznīcas. Pie durvīm viņu sagaidīja tuvākie kaimiņi, kuru sejās viņš ki- sīja: «Mēs esam ar tevi.» Pār Griģa vaigu pārskrēja tāda kā smaida ēna.

Nedēļa pagāja ātri. Nākamajā svētdienā Griģim bija jāguļas sieksta. Kad baznīcas dārza tornītī sāka zvan;t, Griģis stāvēja, atspiedies pret kauna stabu un pie kājām

nolicis prāvu skuju klēpi, lai nebūtu jāguļ uz slapjas zemes.

Zemnieki sagāja baznīcā. Pie tiesājamā palika vienīgi draugi. Atsteidzās vagara bendes kalps Rupulis. Ar pretīgu smaidu platajā sejā viņš atslēdza siekstu un pavēlēja Griģim ielikt kājas. Tad viņš savāza siekstas kokus, aizlika priekškaramo atslēgu un aizslēdza. Redzot Griģi nevarīgu un klusu, Rupulis nodomāja, ka nu ir laiks atmaksāt par grūdienu krūtīs, un trieca dūri vīram sejā. Griģis to bija gaidījis, pasitās sāņš, sakampa Rupuļa ķerainos matus un ar spēku rāva puiša galvu uz leju. Ar dobju bunkšķi Rupuļa galva triecās pret siekstas koku. Rupulis nelabi iebļāvās, ieraudzījis asinis pilam no deguna, uzšāvās kājās un pārvērstām acīm paskatījās apkārt. Izbīlī puisis nepamanīja, ka viņam izkritusi siekstas atslēdziņa, bet lamādamies un draudēdams skrēja uz māju apturēt asinis un apkopties.

Vīri drūmi iesmējās, jo uz Rupuli neviens neturēja labu prātu. Kāds ieraudzīja atslēdziņu, pacēla, pagrozīja pirkstos, tad priecīgs metās pie siekstas un to atslēdza.

—    Ko nu guli, celies augšā un, ja patikšana, ej uz māju!

Griģis izcēla kājas no kokiem un uzlika tiem virsū. Rādījās, ka viņa niknums bija saplacis un izplēnējis. Viņš nekur negāja un palika guļot uz skuju klāsta. Tukšo siekstu kāds aizslēdza un atslēdziņu aizmeta pa roku galam. Kad baznīcas laiks tuvojās beigām, Rupulis atkal atnāca. Viņš staigāja šurp un turp un norūpējies kaut ko meklēja.

No baznīcas iznāca vecais Justs. Mute nekad viņam nestāvēja mierā. Kad viņš bija barā, visiem bija jautri un bieži aiz smiekliem aizmirsās bēdas.

—    Es tev, dēliņ, palīdzēšu meklēt, — viņš mīlīgi teica Rupulim, — tik tu pasaki, kas jāmeklē.

Klusums. Vīri stāvēja smīnīgi un gaidīja.

—    Varbūt tu vagaru meklē? Viņš baznīcā lūdz dievu un sūdz grēkus. Bet pamet tak acis uz Griģi! Redzi, kāds dieva brīnums pie viņa noticis: sieksta cieti, bet kājas ārā … Vai, dēliņ, kas tevi tā izķēmojis? Tavs deguns šodien divas reizes lielāks nekā vakar un sarkanā krāsā. Tev būs piemetusies kāda nelaba kaite, tālab steigšus skrej pie pūtējas, lai apvārdo. Paprasi mācītājam, kur viņa

dzīvo, viņš tas lietas zina. Netaisi nu tādu skābu ģīmi, it kā būtu norijis dzīvu krupi.

—           Nost no kājām, vecais muļķi! — Rupulis uzkliedza Justam un taisījās no vīriem tālāk.

Baznīcēni sāka izklīst. Arī Griģis un citi mežinieki pagriezās uz mājām. Kamēr pāries, diena būs pagalam uti gluži vējā aizlaista. Vīri gāja un kurnēja par mācītāju:

—           Ko tāds var labu mācīt, kas visu nakti dzēris un kancelē tikko turas kājās. Visas viņa labās pamācības ir vienīgi zemnieku lamāšana un biedēšana ar elles mokām.

—    Ek, vajadzētu to vācieti krietni pabaidīt.

—    Viegli teikt, bet kā to izdarīt?

—           Kas tur ko neizdarīt, jāpastaigā tumsiņā pa muižu un, kad satiek, jāiemet pāris reižu pa kūkumu, — lielīgi runāja puisis, kas bija stalti noaudzis kā labi kopts kumeļš.

—           Neaizmirsti, ka mācītājs nekad nestaigā viens, pastāvīgi viņam līdz vai nu šķesteris, vai priekšdziedātājs, — iebilda cits.

—           Kas par to, uzmetis tiem arī, labiņi diezgan, — atteica pirmais. — Tik jānotrāpa īstais brīdis.

— Naks laiks, nāks padoms, — pie šķiršanās kads noteica.

Gāja diena pēc dienas, bet nekas sevišķs nenotika. Aiztecēja divas nedēļas tik ļoti līdzīgas, ka atmiņā nevarēja atšķirt vienu no otras. Svētdienās Griģis gulēja siekstā, kurai nu bija pierīkota jauna atslēga. Mežinieki gan uzstāja, lai Griģis negulstas siekstā, teica, ka viņi pratīšot aizstāvēt savu kaimiņu, bet Griģis negribēja sacelt jaunu traci. Jau tā ap viņu bija daudz trokšņa.

Bet tad jauni notikumi mežinieku dusmas uzpūta gaišās liesmās: mācītājam bija pienestas ziņas, ka dziļi mežā aiz purviem un dūkstīm zem liela ozola esot ziedoklis pagānu dieviem, un norādīta pat vieta, kur tas atrodas. Tur esot arī akmens ar iedobumu, uz kura zemnieki barojot veļus. Apkārt esot kapu vietas, kur mežinieki slepus aprakuši savus mirušos. Mācītājs nosūtīja turp vagaru ar Rupuli pārbaudīt ziņas un, ja tās izrādītos patiesas, izpostīt visu, kas tur atrodams.

Vēlu vakarā vagars sapulcināja desmit drošus un uzticamus vīrus un veda viņus uz mežu. Rudens naktis ir tumšas, tālab vagara ļaudīm bez cirvjiem un zāģiem bija arī gaismekļi līdz. Viri piesardzīgi līda meža melnajā tumsā un trūkās no katra trokšņa. Vienalga, vai zem kājām lūza zars vai iebrēcās kāds nakts putns, okšķeriem šermuļi skrēja pār mugurām. Viņi dabūja maldīties pa krūmiem un brikšņiem, pat purvā izmērcējās, un vecākie vīri jau sāka skundēt, ka vagaram nepietiekot dzenāt viņus dienā, nu nedodot arī naktī miera. Tā bija vīriem smaga nakts. Pēdīgi viņi tomēr atrada meža svētvietu. Viss bija tieši tā, kā mācītājam ziņots. Atlika tikai ķerties pie darba un visu izpostīt. Daži zāģēja ozolam zarus, jo visu koku nozāģēt viņiem nebija pa spēkam. Citi vēla akmeņus no kapu uzkalniņiem. Pēdīgi saķērās ap upuia akmeni un kopīgiem spēkiem apgāza. Nocirta vēl kādu dalu jauno kociņu, un vagars apmierināts vēroja, ka postīšanas darbs izdarīts un mācītājs būs apmierināts.

Diez vai viņi ietu un postītu, ja zinātu, kādas sekas tam būs. Viņiem nenāca prātā, ka tas kādam var beigties liktenīgi, bet tā bija — pazuda mācītājs. Tas notika tā.

Meža zemnieki bija vienis prātis, ka mācītāja nekrietno darbu nedrīkst atstāt nesodītu, tik nezināja, kā izdarīt, lai muižā nekas nenāktu zināms. Bija jāatrod klusa vieta ārpus muižas, kur notvert mācītāju, bet tādu vietu nebija daudz.

Reizi mēnesī Jaunpils mācītājs jāja teikt sprediķi uz Annas muižu, jo turienes draudze bija maza un nevarēja uzturēt pati savu mācītāju. Tai nebija pat savas baznīcas, un mācītājs ieradās lielākajās zemnieku sētās, kur pēc kārtas pulcināja ļaudis un skubināja būt čakliem, it īpaši muižas darbā. Baumas par Jaunpils meža svētvietas izpostīšanu bija aizsniegušas arī šo mazo draudzīti, un, mācītājam parādoties, sievas sačukstējās un galvas vien grozīja, sak, ko tāds var rādīt cilvēkiem ceļu uz debesīm.

Daži no jaunajiem mežiniekiem, kuru ģimenes kapi bija nopostīti, nozvērējās baznīckungu pārmācīt. Viņi norunāja sagaidīt mācītāju mežā, kad tas kādā svētdienas vakarā jās atpakaļ no Annas muižas. Tikai nelāgi bija tas, ka mācītājs nekad ceļā nelaidās viens, viņam līdzi jāja baznīcas šķesteris.

Pagāja viens mēnesis pēc otra. Pienāca ziema, debesis nobēra pār pasauli veselus sniega blāķus. Koki mežā sastinga un apledoja. Nemanīja nekādas dzīvības, tik reizēm kauca vilki un rēja lapsas. Kādā sestdienas vakarā muižas kalpu istabā zirgu puisis ierunājās:

—    Rīt mācītājs lika seglot tikai vienu zirgu.

—    Kālab tā?

—    Šķesteris slims, jau kuru dienu svaidās pa cisām un vaid.

Vīri saskatījās. Likās, ar nepacietību gaidītā diena nu reiz bija klāt.

Naktī sacēlās vējš un vērtās aizvien stiprāks. Kad uzausa diena, varēja redzēt, kāds varens spēks plosās ārpus mājokļu sienām. Viesulis svieda sniega lēveņus pāri koku galiem, rāva atkal lejā un dzina augstās kupenās. Vecie vīri bijīgi lūkojās caur atšautajiem lodziņiem un vētras auros saklausīja izsalkušu vilku gaudošanu. Vecajiem pasaule bija teiksmu un noslēpumu pilna, viņi ticēja, ka gaisā līdz ar vētru joņo senču nemierīgie gari un mežā un pakalnos skan kaujas trokšņu atbalsis. Viņi noskurinājās un ierāva galvas dziļāk apkaklēs. Nē, tādā laikā viņi nespers ne soli ārpus nama, ja daudz, tad izies pēc žagariem, ko mest kuldā, lai namā būtu vairāk mīlīga siltuma.

Jaunie pasmējās par vecajiem. Viņiem bija sasodīta drosme kaulos. Saprotams, ka viņi vakarā arī cauri vētrai ies mācītāju gūstīt. Bet varbūt mācītājs tādā laikā nemaz nejās uz Annas muižu? Tomēr par spīti negaisam mācītājs kāpa zirgā, ko kūts puisis viņam bija apseglojis un pievedis pie pils lielajām durvīm. Dieva kalps aizjāja, dažu naidīgu acu pāru pavadīts.

Dienā iztrakojies, vējš pamazām norima, un, kad no- krēslī karstgalvju bariņš izzagās no muižas un aizgāja uz mežu, pār pasauli atkal bija nogūlies klusums.

Mežā bija divas lielākas takas, pa kurām mācītājs parasti jāja. Viena veda pa leju pāri strautam, bet otra cauri retiem krūmiem pāri pakalnam. Tālab atnācēji sadalījās divos pulciņos, lai mācītājs nepamanīts neaizjātu garām. Apbruņojušies krietnām vēzdām, puiši gaidīja, būdami pārliecināti, ka vakara krēslā tos nepazīs.

Mācītājs jāja pa leju pāri strautam. Tikko viņš parādījās, puiši nostājās uz takas un uzsauca, lai kāpj zemē no zirga. Mācītājs bija radis pavēlēt, bet ne paklausīt, sāka lamāties un sauca zemniekus par elles prauliem un izdzimteņiem. Viņš draudēja ar mokām pēc nāves un ari šeit virs zemes. Visus mācītāja draudus puiši gan nesaprata, bet pietika ar to, ko saprata un redzēja.

Noskaitušies pār mēru, viņi grāba mācītāju aiz apkakles, lai rautu zemē no zirga, bet vācietis raudzījās uz viņiem no augšas spītīgs un naidīgs, lamājās vēl skaļāk un nešpetnāk. Kad viņam uz muguras nokrita pāris smagāku belzienu, tad apjuka un norima. Ko tas nozīmēja?! Nekad vēl zemnieki nebija uzdrīkstējušies ķerties viņam klāt.

Tad viņam uzzibsnīja acis, straujā tvērienā viņš sarāva pavadu un iespēra zirgam sānos. Ar slaidu lēcienu zirgs izrāvās no puiša loka. Mācītājs jau līksmoja, ka ticis ar veselu ādu vaļā, un cirta vēlreiz zirgam sānos. Zirgs lēca atkal, bet klupa pār sakni, kas, līka sagriezusies, bija paslēpusies zem sniega, un mācītājs kūleniski izsprāga no segliem. Zemnieku puiši tūdaļ metās viņam klāt, bet. apstājās apmulsuši un mēmi. Mācītājs kā bez dzīvības gulēja uz takas, tad sakustējās, kā gribēdams piecelties, bet atkrita atpakaļ. Nelīdzēja vairs ne saukšana, ne bikstīšana — mācītājs bija beigts.

Puišu mulsums vērtās izbīlī: ja muižā viss nāks zināms, viņiem draudēja karātavas. Nupat dažam labam no iztrūcināšanās drebēja bālās lūpas. Gan viņi drošināja cits citu, ka pie mācītāja nāves nav vainojami, ka tas ir akls nelaimes gadījums, bet vai kāds tam ticēs, un bailes par notikušo negribēja no viņiem atstāties. Puiši, kas tik pārgalvīgi bija nākuši uz mežu, tagad stāvēja nošļukuši un nezināja, ko iesākt. Viens no viņiem atģidās saķert zirgu, ar kuru mācītājs bija jājis, bet, ko darīt ar mirušo, — nevienam neradās padoms.

— Mācītājam jāpazūd no zemes virsas. Tepat blakus akacis, zem sniega kārtas tas nevar būt dziļi aizsalis. Sitiet vaļā rāvaino ūdeni, arī segli jāmet akacī, bet zirgu trieciet mežā! — izrīkoja kāds pārdrošnieks.

Kad neko labāku nevarēja izdomāt, darīja, kā bija runāts. Pēdīgi bedrei vēl sameta virsū visādu meža lūžņu.

Smagas bija vēzdas, ko puiši nesa rokās, vēl smagāka nasta, ko nesa krūtīs. Kokus gan mežmalā nometa, bet nasta krūtīs palika. Pārtapuši mājās, pārgalvji klusu izklīda pa mājokļiem un nolīda savās lāviņās. Tikai tagad viņi īsti saprata, kādā bīstamā ķezā bija iepinušies.

Kad otrā dienā muižā pārradās vienīgi zirgs, ko staļ|a puisis bija seglojis jāšanai uz Annas muižu, izcēlās dažādas runas un minējumi. Zirgam nebija seglu, tālab ļaudis nosprieda, ka mācītājam uzbrukuši laupītāji, kas palaikam atklīda arī līdz Jaunpilij un pastrādāja vienu otru varmācību. Arī kungi neko daudz nemeklēja pakaļ, izprašņāja zirgu puisi un meta mieru. Tā mežinieku puiši tika cauri ar izbailēm vien.

VECTEVS STĀSTA

Tie bija jauki vakari, kad Tālā kakta namā sēdēja kopā dēls, tēvs un vecaistēvs. Nupat tēvs bija pārnācis no muižas un trīs dienas varēja padzīvot mājās. Dienā Daunis strādāja kaimiņu sētās, bet vakaros bija mājās. Viņš nopelnīja ne vien sev uzturu, bet pārnesa arī pa maizes riecienam un putraimu saujai. Vecaistēvs bija atžirdzis un dienā rīkojās viens pats pa māju: cirta žagarus un nesa namā, plēsa skalus, notīrīja durvju priekšā sniegu.

Bija labi, kad vakarā žagari degot viegli sprakšķēja un gar melnajām nama sienām staigāja šaudīga gaisma. Uz iesmiem cepinājās gaļas gabali, kuru tvaiki jaucās ar dūmiem un kārdināja izsalkušos vīrus. Pēc ēšanas viņi juta patīkamu gurdenumu, bet tūdaļ vēl nelaidās guļvietās, gribējās brīdi pasēdēt kopā pie uguns. Tad viegli raisījās valodas par aizvadītās dienas darbiem, arī par notikumiem mājā, mežā un muižā.

Kādā vakarā pieminēja pazudušo mācītāju un svētvietas izpostīšanu. Griģis un Daunis bija aizgājuši turp, lai kaut cik salabotu izjauktās kapu vietas, bet nopūlējušies velti, sals bija piekalis akmeņus pie zemes. Sis darbs bija atliekams līdz pavasarim, kad mežs atkal zaļos un saule atlaidinās zemi.

— Jā, mācītājiem grūti pretoties. Viņi turas kopā ar citiem kungiem, tālab viņiem arvien iznāk taisnība. Tomēr reizēm notiek arī tā, ka mācītājs dabū trūkties. Ja ļaudis paceļ balsi veselā pilsētā vai veselā novadā, tad ne mācītāji, ne kungi neko lielu nevar pretī iesākt, — runāja vecaistēvs, un viņa balss, atdzīvinot pagātni, kļuva it kā skaļāka un drošāka. — Tas varēja būt pirms gadiem četrdesmit, kad vēl dzīvoju Dobelē. Toreiz sākās tie lielie baznīcu nemieri.

Es jau kādreiz jums tiku stāstījis, ka jaunībā biju brīvs vīrs un strādāju Dobelē pie bagāta precinieka, kas iepirka no zemniekiem vasku, linus, medu un lapsu ādas. Pie tirgus laukuma viņam bija māja ar šķūni, kurā glabāja sapirkto preci. Kad bija sakrājušies vairāki vezumi, braucām uz Jelgavu, kas ir no Dobeles divdesmit astoņas verstis. Brauciens nebija nekāds vieglais. Mežos slēpās izbēguši klaušinieki un dažādi ļauni cilvēki, kas nebaidījās uzbrukt vientuļiem gājējiem un braucējiem. Tāpēc iemanījāmies braukt barā, kopa ar citiem preciniekiem. Jelgavā preci nepārdeva, bet krāva lielās laivās, un mēs dzināmies pa Lielupi uz Rīgu. Tā nu atkal reiz aizbraucam uz Rīgu ar savu linu krājumu. Bet es manu, ka Rīgā nav īsti mierīgi, ļaudīs tā kā rūgst kaut kas un laužas uz āru. Es pajautāju vienam otram, kas te īsti notiek. Man stāstīja, ka melngalvji[7] musinot rīdziniekus uz dumpi. Dabūju dažus arī redzēt un nobrīnījos, kālab viņus tā sauc. Izskatījās kā jau daždien kungi, un galvas viņiem nemaz nebija melnas. Šie melngalvji esot nopēluši veco ticību, ka tā nekur nederot un tālab jāmainot pret citu, labāku. Melngalvjiem radušies piekritēji starp Rīgas preciniekiem un amatniekiem. Šie savukārt atkal musinot no laukiem iebraukušos zemniekus.

Es redzēju, ka pūlis, apbruņojies cirvjiem un zobeniem, uzstāja sargam, lai slēdz vaļā lielo Pētera baznīcu. Sargs neklausīja vis pūlim, bet skrēja pēc baznīckunga. Pa to laiku dumpinieki uzlauza durvis, ietika baznīcā, plēsa no sienām bildes, dauzīja altārus, mīdīja kājām krustus. Kāds no pūļa nosauca dievmāti Mariju par raganu. Dumpinieki kliedza, ka visas Marijas bildes jāsadedzina raganu sārtā. Viņi tās nesa uz laukumu baznīcas priekšā, sakūra varenu sārtu un, kad liesmas pacēlās augstu gaisā, meta bildes ugunī. Zemnieki kliedza, ka jāiet uz muižām kungus sist, lai dod brīvību. Reiz jātiekot vaļā no grūtās kalpošanas muižai. Bet drīz vien dūša viņiem noplaka, tālāk par kliegšanu netika un uz muižām neviens negāja.

—    Nu, un kas bija tālāk?

Iesācis staigāt pa seno dienu takām, vecaistēvs bez sevišķa mudinājuma stāstīja par savām gaitām Dobelē, un dēli uzzināja par notikumiem, kam pat grūti bija noticēt.

—    Es jau teicu, ka preci nepārdevām Dobelē, bet dzināmies uz Rīgu. Braucieni pa upi bija bezgala gari un garlaicīgi, it sevišķi, ja nebija laba ceļa vēja. Šais ilgajos braucienos precinieks, laiku īsinādams, labprāt stāstīja sen saklausītus stāstus, kas vairāk atgādināja senas teikas nekā dzīves īstenību. Tāds neticams stāsts bija par Dobeles pils baznīcu un pils sargu, kas viņam pats esot to stāstījis.

Tas noticis kādā rudens vakarā. Diena bijusi nemīlīga, un vakara pusē uznācis pērkona negaiss. Kad iestājusies krēsla un sargs izgājis pildīt savu pienākumu, pār mūriem jau uzlēcis mēness un tā spocīgajā gaismā bijis labi redzams augstais tornis pils viducī, četri baznīcas tornīši un pils tumšās logu rindas. Rokā sargam bijis īsais šķēps un kaklā uzkārta taure, ar kuru palaikam pūtis savu ziņu, kas pils ļaudīm bijusi tā saprotama: «Guliet bez bēdu, es esmu par jums nomodā.» Kamēr viņš apstaigājis pils pagalmu, aplūkojis mūrus un vārtus, pārmijis dažus vārdus ar vārtsargiem un aizsoļojis līdz pils baznīcai pagalma austrumu galā, bijis atkal laiks pūst tauri. Stundas skrējušas nemanot, un itin drīz pēc zvaigznēm viņš redzējis, ka nupat pusnakts būs klāt. Aiz mūriem brīžiem iekliedzies kāds naktsputns, citādi viss bijis klusu. Kad viņš atkal nonācis pie baznīcas, pamanījis, ka nāves akmeņi baznīcas mūrī kļuvuši balti un spīd.

Šie nāves akmeņi stāvējuši ārā no citādi gludās mūra sienas. Kad pirms divsimt gadiem celta Dobeles pils un baznīca, nereti atgadījusies nelaime: veļot un ceļot lielos akmeņus, dažam labam klaušiniekam slīdējusi kāja, tas nokritis no mūra un nosities, citus nosituši akmeņi. Tad nu mūros tais vietās, kur aizgājis bojā kāds cilvēks, mūrnieki atstājuši pa akmenim mazliet ārā no gludās sienas. Tādu akmeņu, cilvēku nāves liecinieku, baznīcas mūra priekšpusē vien ir seši gabali.

Tātad viņam licies, ka nāves akmeņi spīd, baznīcas durvis nebijušas cieši aizvērtas, un pa spraugu spīdējusi gaisma. Sargs piegājis pie durvīm un ieraudzījis sveces degam. Daudz sveču, un tur bijis tik gaišs kā dienā. Dzirdējis arī klusu dziedāšanu. Viņam pārskrējis auksts un karsts pār kauliem. Kas tur tumšā naktī varēja dziedāt un ugunis dedzināt? Bijis bail, viņš trīcējis, tomēr pielīdis durvīm klāt un pažūrējis iekšā. Ko jūs domājat, baznīca bijusi pilna smalku kungu. Kungi vien un staigājuši, piešus un zobenus šķindinādami, bet bruņas spoži laistījušās. Un drānas! Ar zīdu izrakstīti svārki, kruzuļi un zelta sprādzes. Bet kundzenes neredzējis nevienas.

Tur bijis kāds kungs, smalkāks par visiem un runājis kā pavēlnieks, bet citi viņā goddevīgi klausījušies. Sargs vāciski daudz neko nesapratis, tālab skrējis pie pils mācītāja.

Par laimi, mācītājs ar kaimiņu muižkungu, kas tobrīd ciemojies pilī, vēl sēdējuši pie vīna krūkas, kad sargs ieklupis istabā un teicis, kādas nedzirdētas lietas notiek baznīcā. Abi tūdaļ cēlušies un steigušies līdz.

Viņi pieplakuši pie baznīcas durvīm, skatījušies un ausij ušies, reizēm pārsteigumā viens otram klusu kaut ko čukstējuši un atkal klausījušies. Bet sargam, kā par nelaimi, uznākušas šķavas. Un, tikko šis nošķaudījies, acumirkli baznīcā viss nozudis, ugunis nodzisušās, dziedāšana apklususi, un apkārt atkal bijusi dziļa nakts. Un kas tas savādākais — baznīcas durvis bijušas atkal aizvērtas un, kā parasti, ari aizslēgtas. Tikko mācītājs daudzmaz atžilbis, viņš sargam nikni uzbrēcis:

«Tu muļķa rupjais tēviņ! Kālab nevaldīji savu šņaucamo un visu izjauci!»

Tad viņš teicis muižkungam, kas pie durvīm bija mazāk redzējis un dzirdējis:

«Tas cēlais kungs, kas nupat baznīcā runāja, taču bija nesen mirušais ordeņa mestrs Pletenbergs. Viņš bargi rāja ordeņa kungus, ka tie nopietni negādājot, lai sargātu savu valsti, un dzīvojot izlaidīgu dzīvi. Kurzemes bruņniecība izmirstot. Kungus pārņēmusi mantrausība. Viņam esot kauns par tādiem bruņiniekiem. Viņš pareģoja valstij drīzu galu, un vācu kungu rokās palikšot tikai maza valsts daļa. Tā būšot Kurzeme, kur kungi vēl varēšot tālāk saimniekot, bet tas viņiem nākšoties grūti, ja vēl turpināšot plēsties savā starpā. Kurzeme mazliet celšoties spēkā un godā, kad zemē valdīšot lielkungs, vārdā … Un tad šis netīrais taures pūtējs laida vaļā savu lielo šķaudienu kā Jērikas bazūni, un godajamais mestrs tā arī nepateica, kā sauks to lielkungu, kas cels Kurzemi godā.»

Lamājot un lādot sargu, kā dieva kalpam nemaz nepiederas, mācītājs aizgājis atpakaļ uz savu mājokli.

Otrā dienā visos pils stūros ļaudis runājuši par savādo redzējumu un smējušies, teikdami, ka to uzbūris vīna gars, tālab esot stingrāk jāraugās, lai sargs naktī nedzertu bran- davu, jo citādi viņš vēl varot izstrādāt nez kādas aplamības.

Visu to man pastāstīja Dobeles linu precinieks. Izklausās pēc pasakas, tomēr pareģojumā daudz patiesības. Vai tu, Griģi, neteici, ka kungi dzīvojuši izlaidīgi, nav gādājuši par zemes sargāšanu, un, redz, zemi pārņēmuši sveši valdnieki un sadalījuši savā starpā?

—    Tā bija gan, bet ka mirušie naktīs staigātu apkārt pareģodami… Tas nu gan maz ticams, — domāja Griģis, raugoties ugunskura kvēlošajās oglēs.

—    Kālab nevarēja būt, — neapmierināts rūca vecaistēvs, jo viņa vientiesīgā sirds tam cieši ticēja.

Vīriem patika šādi bezrūpīgi vakari, un viņi atmiņā atsauca arvien jaunus notikumus.

—     Tu varētu mums izstāstīt, kā no brīva vira kļuvi par Jaunpils dzimtcilvēku. Sen, sen tiku to dzirdējis un nu jau pa daļai aizmirsis. Arī Daunim derētu to zināt.

Vecaistēvs bieži kavējās pie savas jaunības un, kad atmiņas iekustinātas, tad tik drīz nenorima. Līdz ar citiem notikumiem arī šis atausa vecā vīra atmiņā, un, atglaudis no pieres sirmos matus, viņš atsāka:

—     Varu, kā tad ne. Tur bija vainīga tava māte, Griģi. Tūliņ pastāstīšu, kā tas notika. Mans Dobeles precinieks palaikam apbraukāja muižas un tur iepirka vasku un linus, jo prece viņam negulēja noliktavā, bet gāja ātri no rokas. Tālab dažreiz nepietika ar to, ko zemnieki pieveda, un viņš brauca pats pirkt linus. Es braukāju viņam līdz. Tā mēs reiz atbraucām arī Jaunpilī. Kamēr mans saimnieks kaulējās ar kungiem par cenām, staigāja pa klētīm, linus vērtējot un pēc nodarītā pirkuma līkopus dzerot, pagāja labs laiks, un es varēju patriekties ar ļaudīm. Atceros, toreiz mazā nogāzitē aiz muižas klētīm gājēji plūca linus. Laiks turējās īsteni mīlīgs, un sievietes bija vieglos kreklos, raibām jostām ap vidu, gaišām drāniņām galvā un izskatījās kā baltas puķes, kas locījās rūsganajā linu laukā. Tur bija arī kāda jauna meita, dikti atvedīga vārdos un darbos, gāja tik viegli, kā lidot lidoja pa lauku un tik pasmējās, kad puiši viņu ķircināja. Tā bija Zaiga, un man viņa tūdaļ iepatikās. Visu cēlienu nostaigāju meitenei līdz, piepalīdzēju, un, likās, viņa vēlēja man labu. Jau citi puiši skatījās ar baltu aci, ka taisos viņu meitām klāt. Tai reizē es vēl neko, bet, kad atbraucām nākamajā pavasarī, uzmeklēju Zaigu sētā un iepazinos ar meitenes tēvu un māti. Pēc mēneša izprasījos saimniekam, lai palaiž uz trim dienām, atnācu uz Jaunpili pie Zaigas, un viņa solījās kļūt mana sieva.

Bet tad sākās bēdu dienas. Zaiga bija no dzimtļaudīm un piederēja kungam, tālab nedrīkstēja aiziet no muižas. Lai izpirktu Zaigu, vajadzēja daudz sudraba, bet man — ne plika graša. Ko mums bija darīt? Sarunājām bēgt un tā arī izdarījām. Jaunība un vieglprātība nav šķiramas. Ar mazām nastiņām plecos gājām uz Dobeli, kas bija no Jaunpils astoņpadsmit vertis, bet kas tas bija mūsu jaunajām kājām! Mēs cerējām, ka Dobelē mūs neviens neatradīs, bet tās bija bērnišķīgas iedomas. Jaunpilī taču zināja, 110 kurienes esmu, arī to, ka strādāju pie linu precinieka, tālab nebija brīnums, ka pēc nedēļas Dobelē iebrauca divi Jaunpils vagara sūtīti vīri krietnām rungām pie sāniem, sagrāba manu Zaigu, sasēja un veda prom. Man bija tā ap sirdi, ka varēju nokrist zemē un kaukt kā suns aiz sāpēm. Tomēr es neatlaidos no savas meitenes un uzstāju, lai ņem mani arī, bet vedēji atteicās, neesot tādas pavēles. Tad jozu pilnā stiepienā kājām līdz. Redz, ko jaunībā var izturēt: Jaunpilī nonācām reizē. Kad Zaigu ieveda pie kunga, es arī gāju iekšā. Sanāca tiesneši uz tiesas sēdi. Bez lielā tiesneša bija vēl vakas vecākais, divi šķilteri un skrīveris. Muižjunkurs neko neteica, tik staigāja pa istabu no viena gala uz otru. Tiesa nosprieda, ka Zaiga par bēgšanu sodāma ar desmit pāriem rīkšu '. Rīkstes viņai bija jāsaņem svētdienā pēc dievvārdiem, piesietai pie kauna staba un līdz pusei izģērbtai.

Viņai saskrēja asinis vaigos, bet acis lūdzās, lai glābju no kauna un negoda. Sapratu, ka nedrīkstu atjaut Zaigu pazemot, tad visi no manis novērsīsies kā no tumša kakta. Lūdzu kungu, lai ņem mani par savu dzimtcilvēku un atlaiž Zaigai sodu, lai ļauj mums apprecēties un dod mežā zemes gabalu, kur ierīkot tīrumus un sētu. Kungam tas bija pa prātam: jaunā sēta, protams, piederēs viņam, un viņš dabūs spēka pilnu darba darītāju. Kungs deva atļauju, un tā mēs ar tavu māti apprecējāmies, apmetāmies šinī vietā, nolīdām mežu un uzcēlām ēciņas.

Gari gadi aiztecējuši no tās dienas, kad nokļuvu muižas kalpībā. Aizgājuši manu viežu vīri, arī mana Zaiga sen jau guļ zem velēnām. Viņai bija maz laimes dzīvē, un bieži viņa bija noskumusi, lai gan mēs dzīvojām saderīgi un nekad neķildojāmies, bet smagais darbs salauza viņu pirms laika.

VELIE CIEMIŅI

Kāda mīlīgā sveču mēneša rītā Griģis un dēls sataisījās iet uz mežu, jo gaļas krājumiņš bija izsīcis un vajadzēja gādāt jaunu. Sals bija turējis zemi aukstās skavās turpat mēnesi. Pašreiz silts vējiņš vēdināja no vakara puses un solīja jauku dienu. Mednieki vāca kopā visu, kas mežā nepieciešams: dunci, cirvi un stopu ar bultām.

1 Desmit pāri rikšu — 60 cirtieni, jo ar katru pāri tolaik cirta tris reizes.

—     Kurzemes muižās gan ir likums, kas aizliedz zemniekiem medīt, bet mēs, nabagie, dažkārt to nevērojam, — Griģis teica. — Ja kungs sastop kādu medījot, noņem šaujamo rīku ar visu medījumu un patur sev, bet par slazdu un cilpu izlikšanu var pat atņemt govi.

—    Ja nedrīkstam medīt, tad jāmirst badā.

—    Lāčus atļauts medīt, arī lūšus un vilkus, tikai ādas jāatdod.

—    Tad kausim lāčus. Gaļa viņiem garda, un no viena lāča mums pietiks gaļas ilgam laikam.

—    Jā, kur tad ir mūsu stops? — prasīja Griģis, izmeklējis namā visus kaktus.

—     Stops ārā, pakārts liepas zarā, un nav nekur tālu jāmeklē,— attrauca Daunis, bet Griģis dusmīgs viņu norāja:

—    Muļķa zēn, kā var būt tik vieglprātīgs! Ja nu kāds nelabvēlis iemaldās sētā un ierauga! Saki — vai kāds redzējis mūsu stopu?

—    Varduktis redzēja, kad vingrinājos.

—    Varduktis jā, viņš jau redzēja, kad nācu no kara mājās, bet es ceru, ka viņš pratīs turēt muti.

Saule bija uzlēkusi, kad mednieki iegāja mežā. Daunis vedināja tēvu uz tuvējo purva malu, kur cūkas bija izrakņājušas krustu šķērsu, jo purvs vēl nebija cieši aizsalis. Zēns cerēja, ka tur tiks pie treknas cūkgaļas, taču Griģis domāja, ka ar cūkām nekas prātīgs neiznāks, jo cūka ir negants dzīvnieks, kur nu vēl ziemā, kad tās sadevušās baros. Divi ar baru nevar cīnīties. Tādām medībām vajadzīgs lielāks vīru skaits. Ko var iesākt ar vienu vien stopu? Nē, ar cūkām jāliek prāts mierā, tad labāk meklēs lāču migu, tik jāpasteidzas, jo ziemas diena ir īsa. Rudeni šai apvidū Griģis bija sastapis lāču māti ar lācēnu. Tas bija netālu no tās vietas, kur viņš, nākot mājā no kariem, nogāza pirmo stirnu. Lāči daudz neklejo un mēdz dzīvot uz vietas, ja nav citu lāču tuvumā.

—    Jāpameklē, gan jau lāču māte kādā biezoknī bus ietaisījusi sev midzeni.

—    Tēt, es paķēru cilpas līdz, vai neizliksim?

—    Vakar es paslepšus dažas izliku. Vai kungiem vien gribas ēst? Šodien cilpas neliksim, tās jāliek, kad snieg, lai uz zemes nepaliktu pēdas un nebūtu redzamas ne zaķiem, ne muižas okšķeriem, bet apskatīties vakar izliktās varam.

Tēvs grieza soļus pa kreisi uz kalniņu, kas bija noau-

dzis bieziem kadiķiem, līdz izgāja atkal priežu un egļu vērī. Sniegs gurkstēja zem kājām, un apsnigušie koki mirdzēja košā baltumā. Katrā egles skujā zaigoja pa zvaigznītei.

Griģis bija labi ievērojis vietas, kur izlika cilpas, bet nupat nevarēja nevienu no tām atrast. Pavisam bija trejas cilpas, un viņi dabūja vairākas reizes pārstaigāt eglāju, līdz Daunis ieraudzīja sniegā kaut ko sarkanu.

—           Raugies, tēt, kas tur pie egles guļ. Zaķis tas nevarētu būt.

Griģis gāja klāt un gāza ar cirvja pietu.

—            Kādi brīnumi nenotiek! Cilpā ieskrējusi lapsa. Tas gadās visai reti.

Turpat netālu bija arī pārējās cilpas. Viena bija tukša, otrā — zaķis.

—            Daudz tas nav, — teica tēvs, — bet tagad paraudzīsimies, kas ir mūsu bedrēs. Vairākas dienas neesam lūkojuši, var gadīties, ka tur kāds zvērs mūs gaida.

Brida tālāk. Tēvs bija labi ievērojis vietu, un bedres drīz atrada. Visgarām klājās balts un neskarts sniegs,

tālab bija jādomā, ka bedres tukšas. Vienai tomēr sniega sega bija izkustināta un vidū ieliekusies. Tēvs pagājās paraudzīties, bet, tikko spēra soli, sniegs, žagari un skujas zem kājām grima, un Griģis iegāzās paša raktajā bedrē. Jau gribēja saukt, lai Daunis palīdz tikt ārā, kad starp žagariem un sniega lēkšēm ieraudzīja divas acis gailam. Vilks! Laime vēl, ka cirvis bija palicis rokā. Kā gāza pa spožajām acīm, tā tūda] juta zobus un nagus kājā iecērtamies. Kad apsviedās apkārt, ieraudzīja bedres otrā kaktā vēl vienu zvēru, kas šņāca un nupat klupa viņam krūtīs, bet no augšas nospindza bulta. Zvērs sabruka un nevarēja vairs piecelties, bet ilkņus vēl ieza, šņāca un šķaudīja. Kad zvērus izvilka no bedres, bija atkal ko brīnīties: viens bija vilks, otrs — lūsis.

—     Nesaprotu, kā te varēja iekrist divi tik pretēji un piesardzīgi zvēri. Bīdamies viens no otra, tie, acīm redzot, tupējuši katrs savā kaktā un rādījuši zobus, bet vairāk neko nav uzdrīkstējušies. Šodien gan mums brangi veicies, nu tik jāsteidz dabūt mājās. Metas jau krēsla, un mums vēl krietns gabals ejams, — tēvs mudināja.

—    Lāču migu tā arī nesameklējām.

—    Jā, dēls, būs jāatstāj citai reizei. Bijis gaišāks, norautu kādam zvēram ādu, taču būtu vieglāk pārnest. Bet varbūt tomēr raudzīsim? — teica tēvs un nokņuba pie lūša.

Kad viņi sasniedza mājas, bija stipri vēls un mežā akla tumsa. Nemaz nebūtu brīnums, ja apmaldītos un aizietu Tālajam kaktam garām. Bet nu viņi bija mājās un jau gribēja vērt durvis, kad izdzirda namā runājam. Ar ko vecaistēvs varēja runāt? Sirds Griģim notrīcēja baigās nojautās, gaidot ko nelabu un draudošu.

—    Dauni, nesīsim stopu un zvērus uz kūtiņu un paslēpsim. Tā būs drošāk, tad varēsi iet namā un apskatīties, kas tur notiek, bet es pagaidīšu ārā, — parīkoja tēvs, un Daunis darīja, kā tēvs vēlēja.

Pēc brīža zēns atkal iznāca pie tēva.

—     Iemaldījusies kāda sieva ar meitēnu. Teicās esam no Vidzemes. Gan jau pats dzirdēsi, kad ieiesim iekšā.

Tikko durvis aiz viņiem aizvērās, no lažiņas piecēlās pusmūža sieva, rūpju nomāktu vaigu, un uzrāva kājās arī meiteni.

—    Saimniek, neesi pikts, ka esam šeit bez tavas ziņas.

Citādi nevarējām, ja negribējām no aukstuma un bada nokrist mežā.

Viņa stāvēja, galvu nodūrusi un bikla, lūpas raustījās, un acīs bija asaras.

Griģis uzmeta svešajām nopietnu skatienu un gaidīja, lai sieviete stāsta vairāk par sevi, bet viņa klusēja un gaidīja, ko teiks Griģis.

—     Nu tad esiet sveicinātas mūsu nabadzīgajā mājoklī, kur nav nekā, kas varētu dzīvi darīt saldu. Bet nu stāstiet, no kurienes nākat un kā nokļuvāt lielajā mežā.

Svešā atviegloti uzelpoja. Liekas, viņa līdz pēdējam brīdim nav bijusi droša, vai tik abas neizraidīs. Kaut arī vārdi pār lūpām nāca gausi, tomēr vīri pamazām uzzināja nelaimīgās sievas un viņas meitas pagājušo dienu stāstu.

—     Mēs dzīvojām tālu no Rīgas klusā meža stūri, nost no lielajiem ceļiem, tālab karos cietām mazāk nekā citi atklātās vietās. Bijām paglābuši ne vien zirgu, divas gotiņas un dažas aitas, bet arī labību, un mums pietiktu pašu iztikai, lopiem un atliktu arī sēklai. Tad kāds Lietuvas augstmanis, viņu sauca Radzivils, ar savu karapulku apmetās meža ielokā, netāliņ no mūsu sētas. Mēs bijām noraizējušies, kas notiks ar mums, ja karapulks paliks ilgāku laiku. Drīz svešie sāka sirot pa sētām un prasīja gaļu un maizi. Viņi bez žēlastības atņēma govis un cūkas, ņēma arī labību un neskatījās, vai kas paliek sētas kopējiem vai ne. Saimnieks bija manīgs diezgan paslēpt mūsu labumu no svešām acīm mežā drošā vietā, kur neviens to nespētu atrast. Visapkārt purvu un slapju pļavu bija vairāk neka sausa meža. Saimnieks zināja vietu, pa kuru varēja iziet cauri purvam. Taka bija šaura, un, pa to ejot, vajadzēja labi uzmanīties, citādi varēja iemukt purvā. Mēs savus lopus soli pa solim pārvedām cietās pļavās, kur tie varēja palikt, līdz svešie karapulki aizies. Mēs uzcēlām mežā velēnu un zaru būdas, kurās slēpāmies paši un slēpām savus lopiņus. Laiku pa laikam kāds no mums gāja uz sētu palūkoties, vai nav kas nopostīts. Bet kādu dienu mus piemeklēja nelaime. Izrādās, ka tajā brīdī, kad saimnieks jau aizslēdzis kūti un gribējis nākt atpakaļ uz mežu, sēta iebrukuši svešie karaļaudis un uzstājuši, lai slēdz vaļā. Viņš iespītējies, lai gan kūts bijusi tukša. Tad viņu turpat uz vietas nogalējuši, atlauzuši kūti un, kad atraduši tukšu, gājuši uz kaimiņu sētu. Tur satikuši vaļinieku. Lai paglābtu savu vienīgo govi, viņš teicis, ka varot parādīt,

kur atrodas mūsu lopi, bet, muļķis būdams, prasījis, lai par to viņam atdodot mūsu sētu un zemi. Viņš ieņēmis galvā, ka svešie nu būšot īstie mūsu zemes saimnieki. Šie tūdaļ bijuši ar mieru, lai tik vedot un rādot. Šis vedis arī, bet purvā viņam sameties bail, jo licies, ka grimst, un tālab sācis skriet. Svešie triekušies pakaļ, sakrituši aka- čos un apslīkuši, izņemot vienu, kas izķepurojies dzīvs, ilgi līkumojis pa ciņiem, līdz pēdīgi pārgājis purvu. Šis vīrs atrada mūsu apmetni ar lopiem un citu mantu. Nākamajā dienā viņš atveda veselu baru savējo, un mēs tikko izglābāmies. Atstājām visu un bēgām no nelaimes vietas, prom no dzimtā novada, meklēt sev mājvietu citur.

Dzirdējām, ka Kurzemē nav bijuši tik lieli kari, tālab gājām uz Daugavu. Par pēdējiem šķiliņiem[10] zvejnieks mūs pārcēla uz upes kreiso krastu. Ilgi klīdām no vienas sētas uz otru, un labi cilvēki mūs reizēm pabaroja. Kur atļāva, padzīvojām un pastrādājām kādu laiku, līdz pēdīgi iemaldījāmies šai bezgalīgajā mežā, kur naktī būtu nosalušas, ja neieraudzītu jūsu logā mazu uguns spīdu- miņu. Tā nu tagad esam pie jums . ..

Namā bija klusu, jo visi piedomāja pie nelaimīgās sievas likteņstāsta. Ugunī knikstēja žagari, liecoties sarkanos līkumos un birdinot pa dzirkstelei pelnos vai pasviežot gaisā.

—    Tas ir drūms stāsts, tikpat drūms kā dzīve Kurzemē. Tevi un tavu meiteni te negaida nekādas vieglas dienas. Smags darbs muižā un pabiru maize būs tava daļa. Šaurība jau te liela, tak pajumti es jums neliedzu. Skat, meitēns rādās saguris. Un kas viņai ar acīm?

— Ar acīm?

—    Tās deg pārlieku spožas, un seja kā nopliķēta.

—    Laikam nosalusi un sapūlējusies pār mēru, brienot piesnigušās meža takas. Tagad nu pie uguns atsilusi un pavisam sasarkusi, — atbildēja māte.

—    Cerēsim to labāko. Ēst arī būs izgribējusies. Dauni, tec uz kūtiņu, nes šurp zaķi un velc nost visas deviņas ādas. Es pa to laiku uzcepšu kādus gabalus stirnas gaļas.

Svešās sievietes seja bija bāla, ar tumšiem lokiem zem acīm, iekritušiem vaigiem. Saimnieka laipnā valoda un cerība paēst izvīla sievai sejā vārgu smaidu. Kad gaļa čurkstēja ugunī un nams pildījās ceptas gaļas siltajiem garaiņiem, visi pamazām atdzīvojās, jo arī mājinieki tai dienā neko nebija baudījuši. Eda gardu muti un palaikam aplaizīja pirkstus. Arī meitene apēda krietnu gaļas šķēli.

—    Ja ēdiens iet pie sirds un dūša labi ņem pretī, tad meitenei nekas nopietns nebūs. Cik viņa veca un kā sauc?

—    Divpadsmit vasaras un sauc Asni, bet mani — Madaru.

Uguns kuldā pamazām dzisa, un no kaktiem līda ārā tumsa. Cilvēkus māca nogurums, un viņi ilgojās atpūtas.

VADZIS LŪST

— Es mazliet paiešos pa mežu un iegriezīšos arī pie kaimiņiem, — otrā rītā teica Griģis un aizgāja, kaut ko cieti apņēmies.

Jau otro dienu turējās jauks un silts laiks. Kolīdz Griģis nonāca mežā, viņu apņēma viegla un laba sajūta. Mežā viņš jutās kā mājās. Viņš ieelpoja sila sveķu smārdi, reizē asu un saldu, un viņam bija līksms prāts. Slīpi saulesstari šūpojās kokos, kas liegā vēsmā tikko kustējās. Zem kokiem bija krēsla, bet, kur koki pašķīrās, gaiss mirdzēja sārtā gaismā kā katru rītu, kad saule tikko uzlēkusi un debess bez mākoņierp. Griģim bija tā, it kā viņš visu to klusumu un jaukumu redzētu un justu pirmo reizi mūžā. So brīdi varēja salīdzināt vienīgi ar to gaišo sajūtu, ko viņš izbaudīja, kad pēc desmit asiņainos karos pavadītiem gadiem atgriezās mājās un atkal ieraudzīja savu veco namu, kas gan tikko pakšos valdījās, bet ar kuru viņam saistījās daudz jauku atmiņu.

Bet tagad? Par ko viņam atkal šī gaišā sajūta? To viņš nesaprot, lai kā nopūlas. Liekas, viss tāpat kā agrāk, viņa dzīvē nekas nav mainījies. Muižas rijā jāklausa grūtā darbā, bez mitas jāķīvējas ar vagaru, kas nevar aizmirst rijas kaktā dabūto belzienu. Viņam ir vecs tēvs un krietns dēls, ar kuru var lepoties. Jā, bet tas viss taču bija tāpat vakar, aizvakar un vēl agrāk.

Un tomēr … Jā, vakar pie viņiem ienāca divas nosalušas un novārgušas sievietes. Viņš paēdināja nelaimīgās un palīdzēs viņām arī turpmāk.

«Laikam jau, labu darot, sagādā prieku ne vien citiem, bet arī pats sev.»

Šī sajūta neatstāja Griģi, kad viņš iegāja Tīreļu sētā pie Jorēna un tūdaļ ķērās pie lietas. Viņš izstāstīja visu, ko zināja par pagājušās nakts viešņām un par savu cieto nodomu viņām palīdzēt.

—    Ko tu par to saki, Jorēn?

—    Es saku, ka tavas domas ir labas un pareizas. Nelaimīgajām jāpalīdz.

—    Es jau domāju, ka tā teiksi. Bet redzi, mans namiņš par mazu, lai tur mitinātos pieci cilvēki, un tu sapratīsi, ka nebūs visai smuki, ja mēs tur dzīvosim kā tāds laulāts pāris.

—    Tas arī taisnība, — atsaucās Jorēns.

—    Paklausies, tev pirts stāv tukša, vai neatļausi viņām tur apmesties, vismaz kādu laiku, līdz radīsies cita iespēja.

—    Nāc iekšā, aprunāsimies ar saimnieci, dzirdēsim, ko viņa saka.

—    Svešā ir sparīga sieva. Meitene gan vēl jauna, bet māte varēs palīdzēt visos sētas darbos, varēs atklausīt arī muižai. Tu zaudētājs nebūsi, — vēl piebilda Griģis.

Kad novakarē Griģis gāja mājās, viņa gaišais noskaņojums nebija aptumšojies. Durvis nočīkstēja, un Griģis iegāja namā, kur atrada visu uzpostu: kuls bija izslaucīts, un tie pāris māla trauki, koka karotes un grāpītis, kas viņam piederēja, bija noberzti un salikti plauktiņā. Arī tēva svārks bija izmazgāts un žāvējās virs kuldas, kamēr pats svārku valkātājs, ādās satinies, sēdēja uz lažiņas.

—    Biju pie kaimiņa Tīreļu sētā un stāstīju par jums, abām mūsu viešņām. Saimnieks Jorēns atjauj jums dzīvot savā pirtī. Kuramos pašas saraudzīsiet, mežā to netrūkst. Ceru, ka viņš dos darbu un par to arī paēdinās. Ļaunākā gadījumā mēs ar Dauni jums apgādāsim pa meža kustonim. Nu, ko jūs par to sakāt?

—    Ko mēs sakām? Mēs tavu palīdzību nekad neaizmirsīsim, — teica Madara un uzskatīja Griģi pateicīgām acīm.

Pagāja ziema ar aukstumu, sniegu un puteņiem. Vēl gan reizēm uzpūta brāzmaini vēji, nobirdināja pa druskai sniegu, bet tas arī bija viss, ko spēja aizejošā ziema. Un tad pār zemi atkal staigāja pavasaris, kas nesa līdzi plaukstošu pumpuru stipro un aso elpu. Ūdeņi dziedāja visās gravās. Zem pērnajām lapām modās dzīvība, cauri tām spraucās bāli asni.

Kad slapjajās pļavās atgriezās ķīvītes, pavasaris bija pilnā plaukumā un bārstījās zaļumiem un ziediem. Likās, kāds bija gājis pāri pļavām un piekaisījis tās dzelteniem pureņiem un vizbuļiem. Atlaidās meža zosis un pīles, tām pakaļ atskrēja sīkie, mazie putniņi un pieskandināja zemi jautrām pavasara skaņām.

Madara un Asne bija Tīreļu sētā labi iedzīvojušās, čakli palīdzēja saimniecei mājas solī un saimniekam uz lauka. Madara aizvietoja sētas ļaudis arī muižas klaušu darbā. Par ēšanu mātei un meitai nebija jābēdā, ēdiena reizēs sēdās tik pie lielā galda un iestrēba, kas bija uzlikts.

Jorēns, kādreiz saticis Griģi, teica, ka ar vidzemniecēm esot pilnām apmierināts un Griģim pienākoties viņa pateicība, ka atsūtījis krietnās strādnieces. Līdz šim Tīreļos ar darbiem bijis pagrūti, jo muižas dēļ tos nereti nācies pamest pusdarītus. Tagad viss esot labi nokārtojies.

—    Madara ir skaidrs cilvēks, kas nemētājas liekiem vārdiem, bez teikšanas redz, kur roka jāpieliek, — Jorēns nobeidza.

Pagāja atkal kādas nedēļas mierīgā darbā. Tad kādu dienu Griģis satika Madaru muižā, tur viņa negaidīti nāca pretī, bet galvu grieza uz otru pusi. Griģis apstājās un uzrunāja Madaru, tad arī redzēja, ka viņa raudājusi.

—    Kas tad nu, Madar? Kālab raujies no manis sāņš un negribi vairs pazīt? Un kālab tev asaras acīs un vaigi slapji?

Madara neko neatbildēja, varēja redzēt, ka viņai drebēja pleci zem pelēkās seģenes.

—    Stāsti, kas noticis! — neatlaidās Griģis, un seja viņam satumsa.

No Madaras saraustītā stāsta viņš uzzināja par jaunām vagara nelietībām. Tas nosūtījis Madaru strādāt bran- kūzī[11], kur bijis jānes uz kubliem brāga, arī jāveļ un jāpārvieto smagie kubli no vienas vietas uz otru, bet viņa viena tos nevarējusi lāgā kustināt. Deģis sūdzējies vagaram un prasījis vēl vienu strādnieci, un tad vagars viņu sitis.

Griģis vairs neklausījās un gāja meklēt vagaru. Pirmajam, ko satika ceļā, noprasīja, kur vagars, un steidzās atkal tālāk. Tā viņš nostaigāja krietnu laika sprīdi, bet vagaru neatrada, līdz kādā klusā nostūrī viņš pats Griģi apturēja un uzkliedza, kālab neesot klētī pie labības tīrīšanas, bet skraidot apkārt, laikam kokus pelnoties. Griģis iegrūda vagaru atmuguriski pelavniekā un nogrāba aiz rīkles, lai nekliedz.

—    Ja vēlreiz dzirdēšu par tavām nelietībām, es tevi nositīšu. To tu ņem vērā, jo tie nav tukši draudi. Manas sievas nāve vēl nav atriebta. Neko es neesmu aizmirsis, it neko! — viņa balss bija asa un acis bargas.

So divu cilvēku ceļi vēl arvien bija samezglojušies. Kā un kad tie atšķetināsies? …

Kad Griģis iznāca no pelavnieka, piere viņam bija sa- tumsusi un norasojusi. Nebildis nevienam ne vārda, viņš aizgāja uz klēti un ķērās pie darba. Arī vēlāk viņš bija kluss un sevī ierāvies. Darba biedri nesaprata, kas atgadījies vienmēr atsaucīgajam vīram.

Vagars sēdēja pelavniekā, galvu cieti saspiedis rokās, lai justu, cik tā karsta, un palīdzētu nokārtoties sajukušajām domām. Asinis bija saplūdušas galvā, un viņš smagi elpoja. Tik pamazām domas sāka skaidroties.

Pagāja dažas dienas bez kādiem uztraukumiem. Vagars staigāja Griģim garām sapūties un ņirdzīgs, skatījās uz vīru ar klaju naidu, bet neaiztika ne vārdiem, ne darbiem. Liekas, viņš Griģa brīdinājumu bija ņēmis nopietni pie sirds un kādu laiku valdījās. Tomēr viņa varmācīgā daba lauzās uz āru un nebija ilgi valdāma.

Tīrumos zeme bija atsilusi, un muižā uzsāka aršanu. Ziemā izkāmējušie zemnieku zirdziņi, pliku sienu graužot, bez miltu un auzu saujas, bija vāji palīgi. Ar šādiem arkla vilcējiem dziļu vagu nevarēja izdzīt. Darbs neveicās un nebija arī tik labs, kā vagars bija noteicis.

Kādu dienu Griģis ar savu kaimiņu Dāvi sēja auzas. Griģis sēja, bet Dāvis biržoja.

—    Skaties — Dāvis rādīja Griģim, — vagars jau labu laiku staigā Teņa arklam pakaļ un bez mitas lamājas. Tas labi nebeigsies. Vai neaiziesim pie viņiem?

—    Kāds tu jocīgs! Ko mēs aizgājuši teiksim? Un Tenis nav nekāds vārgulis, bet liels un spēcīgs vīrs, kas pats var sevi aizstāvēt.

—    Bet lēns ka jērs un bailīgs kā zaķis. Ko līdz spēks, ja nav dūšas. Nupat vagars mietē Teņa zirgu. Skaties,

skaties, zirgs nokrita, un vagarp ar kājas spērieniem grib viņu dabūt augšā!

Tiešām, blakus laukā notika kauna lietas. Griģis pārstāja sēt un vēroja, kas notiks. Vagars paķēra Teņa pātagu un sāka kapāt nokritušo lopa, bet zirgs necēlās. Tenis atstāja visu un atskrēja pie sējējiem — Griģa un Dāvja.

—           Redziet, kā tas necilvēks dauza manu zirgu! Viņš to nositīs, bet man cita nav kā vienīgi šis.

Griģa seja bija atkal samākusies. Viņš teica:

—           Ja zirgs nobeigsies, tev jāiet pie muižjunkura, lai dod vietā. Ja nedos, būs vagars jāsūdz tiesā. Mēs ar Dāvi būsim liecinieki. Tepat blakus laukā ir vēl citi klaušinieki. Liecinieku tev netrūks.

—           Ar kungiem tiesāties! Vai es to varu? Nemūžam! — vaimanāja Tenis.

—           Virs kā lāva un baidās no tādiem sīkiem vīreļiem kā junkurs un vagars.

—           Par tiesu nav ko runāt. Tiesā mazais pret lielo nekad nav dabūjis taisnību. Labāk pagaidīšu, varbūt zirgs vēl celsies.

Tomēr tas vairs necēlās, bet Tenim joprojām nebija dūšas iet pie muižjunkura. Tad Griģis un Dāvis gandrīz ar varu aizveda viņu uz pili. Tur nu viņi stāvēja un gaidīja, kad istabas kalps pieteiks viņus junkuram un sauks priekšā.

—     Man tik bail, tik bail, ka sirds krūtīs stājas, — žēlojās Tenis, bet durvis jau vērās, un bija jāiet iekšā. Muiž- junkuru tikko varēja pazīt, jo viņš bija noņēmis parūku, īsie pelēkie mati bija kā rugāji saslējušies gaisā. Parūku viņš rādīja vecīgai sievietei, ilgi un gari skaidrojot, kā viņai parūkā jāiededzina košas cirtas. Junkuram bija īsas, cieši pieguļošas bikses, un pa kamzoļa izgriezumiem redzēja plāna audekla kreklu ar mežģinēm. Tikko ienāca zemnieki, junkurs lika pasaukt tulku.

Griģis bikstīja Teni uz runāšanu, bet šis bija mēms aiz bailēm. Tad Griģis pats kungam izstāstīja visu notikumu no paša sākuma un kā pēdīgi vagars nositis zirgu. Tad viņš izlūdzās Tenim jaunu zirgu, jo citādi zemnieks nevar saimniekot sētā un nevar pildīt muižas klaušas. Tulks to visu pārtulkoja. Junkurs lika sameklēt vagaru un atvest uz pili. Kad Glužģis varen sāka taisnoties, ka nav gribējis zirgu nosist, tik parādīt Tenim, kā zirgs ar pātagu paskubināms, kungs ar reizi tīri saprotami sāka lamāt vagaru, ka bija ko paklausīties:

—    Tu, cūka lops, sitīs man zirgs nost! Es tev paš liks sist nost! Jūs man pasaukt to štalmeister.

Kad sauktais ienāca un muižjunkurs saoda kūts smaku, tad kliedza atkal:

—    Fui, kā tu nelabs ož! Tu iedod vien vecs zirgs tam bauer Tenis, aber dot tik no tiem vecs zirgs, — tad pagriezās pret vagaru un atkal nobēra, — to zirgs maksa tev atvilkt no tav lon ēkš vēn gad laik. Citreiz sit to bauer, aber zirgs liek mierā! Saprat? Tad ēt pē darb!

Tenis bija tīri priecīgs, ka dabūs jaunu zirgu. Vecais, nodzītais tā kā tā nebūtu ilgi kalpojis. Jaunais jau sliktāks nebūs. Ja palūgs zirgu kopēju, varbūt iedos pat labāku. Viņš nezināja, kā pateikties Griģim un Dāvim, ka visu tik labi izkārtojuši.

Toties Glužģis bija pavisam zaļš no dusmām. Tāds negods bija grūti panesams, un tad vēl pašam zirgs jāsamaksā! Visu to viņam iegriezis tas nolāpītais Griģis. Nebūtu viņš iejaucies, viss būtu palicis klusu, jo Tenis jau neuzdrīkstētos par viņu sūdzēties.

Vasara bija pilnā briedumā. Viss auga un zaļoja, ka prieks redzēt. Saules silditi un lielus slacīti, mieži un auzas dūšīgi cerojās un stiepās garumā. Rudzu zāle jau sniedzās vīram līdz ceļiem, drīz sīkas, mazas vārpiņas līdīs no stiebru galiem, un vēl pēc dažām nedēļām vējš pār lauku vels putekšņu mākoņus ar rūgtenu un zemniekam tik'pazīstamu smārdi, kas priecina arāja sirdi. Rudzi zied, rudzi kup, būs maize!

Dārzos zaļoja kāposti, kāļi, sīpoli, bet arī balandas, virza, sīkās nātres un citas nezāles ne sētas, ne stādītas auga pēc patikas. Nezālēm nevarēja ļaut vaļu, tad dārzā nekas prātīgs neizaugs. Tālab sētu sievas katru mīļu brītiņu skrēja dārzā, metās pie dobēm, rāva ārā nezāles un nesa uz žogmali, kur svieda čupā, lai sapūst.

Arī muižas lielajā dārzā, kur auga ābeles, plūmes un ķirši, daudz zemes aizņēma sīksaknes. Dažas dobes bija tā nezāļu nomāktas, ka nevarēja pateikt, kas tur sēts un aug. Vajadzēja steidzīgi rīkoties, tālab vagars saziņoja ārpus kārtas daudz sievu un meitu muižas dārza ravēšanai. Tad arī sanāca vesels lēvenis sieviešu, kas piečaloja un pieklaigāja visu muižu. Starp citām ravētājām bija arī Madara ar Asni.

Jautro kņadu dārzā dzirdēja arī Griģis un vagars, lai gan katrs bija savā muižas stūrī. Vagaram vajadzēja redzēt, vai sievieši arī lukni lokās, vai darbs dārzā tiek kārtīgi pastrādāts, vai nav vajadzīga viņa iejaukšanās un pamācības, varbūt pat rājiens, un viņš steidzās turpu.

Pils sardzes vīrs Varduktis kādu dienu bija saticis Griģi un apprasījies, kā viņš tagad dzīvojot. Draugs atbildēja, ka iztiekot labi, tik sāls vairs neesot ne druskas, un viņš taču zinot, ka gaļa bez sāls lāgā neesot ēdama. Viņš pats kaut kā iztiekot, bet žēl vecātēva, kas noilgojies pēc kaut kā sāļāka. Todien Varduktis nebija neko atbildējis, bet nupat šodien iespieda Griģim rokā baltu drāniņu, kurā bija ievīstīta sāls sauja. To viņš bija izlūdzis pils pavāram, lai iepriecinātu draugu. Tagad šo sāli Griģis gribēja iedot Madarai, lai, uz māju ejot, ienes vectēvam, viņš cerēja, ka dārzā pie ravētājām būs arī Madara. Tā nu iznāca, ka Griģis nezinot gāja to pašu ceļu, ko vagars, — uz muižas dārzu.

Vagars piegāja pie ravētājām, īsu brīdi apstājās un noskatījās, kā sievas strādā. Dažai viņš uzkliedza, ka labāk jāizpurina zemes no nezālēm, pirms met kaudzē, citai lika labāk uzirdināt dobi.

Atskrēja Asne ar otru tādu pašu jaunu un jautru nebēdni kā pati. Tukšos grozus mētājot, smejoties un viena otru grūstot un ķerstot, viņas lēkāja kā divi jauni kurnēji, kas tikuši savā vaļā. Kad ieraudzīja bargo vagaru, sabijās pār mēru, gribēja skrējienu uz vietas apturēt, un Asne neviļus iekrita kāpostos. Lielās izbailēs meitene sakņupa, sirds viņai sažņaudzās, uzšalca raudas. Tad gan uzlēca kājās, bet nepaguva izkāpt no dobes, kad vagars bija klāt, kliedza, draudēja un gāza ar nūju, kuru vienmēr nēsāja līdz. Tai pašā brīdī vagaru kāds nogrāba aiz apkakles un atrāva no meitenes.

—    Vecais nelieti, tu jau sāc bērnus dauzīt!

Vagars naidīgi atsvieda:

—    Atkal tu pinies man pa kājām! Kad dabūšu tevi savos nagos, sapūdēšu siekstā. Laid vaļā! — Acis viņam zvēroja, bet lūpas bija pilnīgi baltas.

Griģis neatlaida vagaru, bet vēl krietni sapurināja.

—     Vai esi aizmirsis, ko tev pelavniekā teicu?

—    Labāk pasaki, cik dālderu dabūji no Teņa par zirga izkrāpšanu!

Griģis vispirms nosarka pār visu ģīmi, tad nobālēja. Pārsteigumā, apvainojumā un dusmās viņš vairs neapjēdza, ko dara, izrāva vagaram nūju no rokām un gāza tam. Vagars pakrita, bet, tikko gribēja celties, dabūja vēl otru belzienu un palika guļam.

Visapkārt bija nāves klusums. Sievas stāvēja kā sasalušas, bet Griģis nosvieda nūju un lēnām gāja no dārza ārā. Kājas neklausīja un ļodzījās, tā ka bija krietni jāsaturas. Liekas, viņš nemaz neatskārta, uz kurieni iet. Domas galvā bija sapinušās, bet pamazām cauri šim jūklim izlauzās apziņa, ka nositis vagaru, nositis cilvēku, bet par to … jā, par to draud … Elpa vīram sāka iet aizgūtnēm, un no sirds dziļumiem kāpa augšā izmisums.

Griģis gāja ārā no muižas un tikai uz priekšu. Nule galva arvien vairāk noskaidrojās, un viņš sāka apzināties, ka pie notikušā viņu novedušas laikā neapvaldītas dusmas, tomēr bija pārliecināts, ka stāvējis par taisnu lietu. Vagars bija nelabojams nelietis un neko citu nebija pelnījis, lai nevarētu turpmāk vairs gandēt dzimtļaužu neapskaužamo dzīvi.

Nejauši pametis acis atpakaļ, Griģis pamanīja divas sievas, kas nāca viņam pa pēdām, un nikni uzbrēca viņām:

—    Ko jums vajag no manis?

—    Griģi, būs labāk, ja pats pilī pieteiksies.

«Ak jā,» viņš iedomājās, «jāpieteicas pilī. Labi, iešu pieteikties,» — un Griģis pagriezās uz vārtiem. Pie uzvelkamā tilta viņš apstājās un teica sargiem:

—    Sieniet man rokas, es nositu vagaru.

Vairāk Griģis nejaudāja pateikt, tikai skatījās sargos apmiglotām acīm.

—           Nezin vai viņam prāts nav sašķobījies, — ieminējās viens no sargiem, bet tad vārtos ieklupa abas sievas un kaut ko steidzās tiem čukstēt.

—           Bet vai tas taisnība, ko te stāstāt? — sargs bargi noprasīja sievām.

—           Taisnība, taisnība, nupat tikko nosita, — atsaucās vecākā un bailīgi pablenza uz Griģi.

—           Tad gan vīrs būs jāaiztur, līdz viss noskaidrosies, — svarīgi noteica taurētājs un tad nikni uzbrēca sievām: — Bet nu lasieties drīzāk no šejienes projām, jums te nekas nav meklējams.

Vakarā Griģis sasiets gulēja klēts piebūvē.

TIESA

Pie pils vārtiem stāvēja divas zemnieku sievas kroko- tos rindukos un viena otrai kaut ko čukstēja. Jaunākā palaikam rādīja uz pili, bet otra purināja galvu.

—    Ak vai, kādi tagadiņ tie cilvēki!

—     Kur tas pēdīgi novedīs?

—     Tu vēl prasi, — taču pie vēl jo lielāka posta!

Pienāca vēl kāda sieva un bažīgi ieteicās:

—    Šodien būšot Griģi tiesāt.

—           Šodien, kā tad! Ap launaga laiku sanākšot pilī tiesa, liecinieki lai esot izziņoti. Rau, Asnes māte būšot viena lieciniece, jo Asnes dēļ tracis izcēlies. Būšot arī Teņa sieva un vēl divas, kas bijušas klāt, kad Griģis saķēries ar vagaru.

—           Dzirdēju, ka vagars kaut ko nelabu pateicis Griģim, un tad šis tūdaļ bijis kā uguns.

—    Nez ko tad viņš tādu būtu teicis?

—     Skaidri nemāku sacīt, it kā prasījis, cik dālderu dabūjis no Teņa par zirgu.

—     Teņa sieva apgalvo, tas esot skaidri meli, ko tāds varot dot, kam pašam nekā nav, un Griģis ari neņemtu.

—    Vai tad vagars kādreiz taisnību runājis. Viņš bez meliem kā bez gaisa nevar iztikt.

—    Jā, Glužģis bija Jauns negoda cilvēks, bet goda vīru šodien notiesās. Kaut tik dzīvu atstātu!

Kamēr sievas pie vārtiem spriedelēja, vienā no lielajām pils istabām kalps ievilka garu galdu, apsedza ar seģeni, uzlika bībeli un divus sveču turekjus. Ienesa arī solus un krēslus. Tad istabā ienāca tulks, kas bija arī tiesas skrīveris. Galvā viņam, tāpat kā kungiem, bija cirtota parūka ar īsu pīnīti, bet kājās kurpes augstiem papēžiem. Viņš apsēdās galda galā un nolika priekšā žūksni garkātainu zoss spalvu, tintes pudeli un papīru. Tiesas skrīveris ar mazu nazīti sāka drāzt spalvas un tūdaj pa vienai izmēģināt, velkot uz papīra lielus burtus. Viņš vēl nebija beidzis savu darbu, kad istabā ienāca tiesas locekji no zemnieku puses. Tie bija šķilteri, tiesneši un vaku vecākie. Neviens no viņiem vēl nesēdās pie galda, bet nostājās gar sienu, kur jau stāvēja četras liecinieces. Visi gaidīja pilskungu, muižjunkuru un kaimiņu muižas kungu, kas esot jau atbraucis, bet kungi vēl neesot cēlušies no pusdienu galda.

Pēdīgi nodunēja smagi soji, un istabas kalps steidzās atvērt lielās divviru durvis. Ienāca muižjunkurs ar kādu svešu kungu varen kuplās drānās. Abi apsēdās aiz garā galda, un muižjunkurs pačukstēja skrīverim, ka varot sākt, jo godājamais pilskungs neieradīšoties. Skrīveris uzaicināja visus apsēsties, bet istabas kalpam pavēlēja iededzināt sveces un lika ievest apsūdzēto. Pa mazām durtiņām istabas sānos ienāca Rupulis, stumjot sev pa priekšu Griģi sasietām rokām. Griģis bija bāls, bet citādi nevarēja manīt, kas viņā notiek. Viņu bija apņēmis ledains miers, kādu jūt cilvēks, ejot pretī nenovēršamām briesmām. Skrīveris piecēlās, nokāsējās, paņēma kādu lapu un lasīja:

—    Šodien ir izspriežama slepkavības lieta pret to Jaunpils dzimtcilvēk Griģi no Tālā kakta sētas. Viņš ir nosituš to sav vagar Glužģi.

Nu piecēlās muižjunkurs un paziņoja, ka uztur sūdzību un prasa nozvērināt lieciniekus.

Skrīveris pamāja lieciniecēm, lai nāk pie galda, liek vienu roku uz bībeles, bet otras rokas trīs pirkstus ceļ gaisā un runā pakaļ vārdus, kurus viņš sacīs priekšā. Sievietes vārdu pa vārdam atkārtoja:

—    Es zvēru pie dieva un viņa svēta vārda, ka visu to, ko mēs priekš šīs cienītās tiesas sūdzējuši vai izteikuši esam, nedz no draudzības, nedz naida dēļ neesam darījuši, bet visu, kā tas tiešām noļicis, izsakām, lai mums dievs un viņa svēts vārds palīdz. Amen.

Sievas izrunāja vārdus nedroši, un no uzrautajiem pleciem bija redzams, cik viņas uztrauktas. Sākās liecinieku pratināšana.

—    Lieciniece Madara no Tīreļu sētas, ko tu zini par šo notikumu?

—    Es zinu, ka Griģis ir caur un cauri godīgs cilvēks, bet, kad Glužģis pastāvīgi viņu tracina, tad jau kuru katru cilvēku var izvest no pacietības.

—    Siev, ko tu muld, sak, ko tu zin par šo lēti

—    Es zinu, ka vagars sita manu meiteni, bet Griģis to neļāva. Tad vēl es dzirdēju, ka vagars prasīja, cik dālderu Griģis no Teņa nopelnījis par zirgu. Tādu apmelojumu Griģis neizcieta un iesita vagaram.

Madara runāja droši, bet asaras skanēja balsī, un elpa aizrāvās.

—    Un tu, Teņa siev, ko tu zini par to? — prasīja skrīveris.

—    Es zinu, ka manam vīram nav ne plika seksera pie dvēseles, un viņš neko nevarēja dot. Vagars tīši kaitināja Griģi. Nu, un Griģis viņam iesita ar viņa paša nūju, ar kuru viņš sita strādniekus.

—    Un ko jūs citas zināt?

Bet citas bija tā nobijušās, ka neko nevarēja pateikt.

—     Nu lab, lab, mums ir tagadīņ skaidr zināms, ka tas Griģis nosit to vagar. Bet pasak tu man, slepkavniek, kālab tu to darij ?

Griģis pagāja kādus soļus uz priekšu un sāka runāt, sākumā gan it kā drusku aizsmacis, bet drīz viņš runāja pavisam skaidri un saprotami:

—    Ir pagājuši vairāk nekā desmit gadu no tās dienas, kopš kungi mani aizsūtīja karā. Mājā man palika jauna sieva, mazs bērns un vecs tēvs. Mani aizsūtīja tur, kur ļaudis kauj cits citu, līdz dažos novados vairs neredzēja no sētām ceļamies dūmus pret debesīm, nedziedāja neviens gailis un nemāva neviena govs. Kur karapulki gāja pāri dedzinot un slepkavojot, tur ļaudis palika bez maizes un pajumtes. Es jau domāju, ka šķēpi, zobeni un kara liesmas paņems ari manu dzīvību, bet, kā par brīnumu, paliku dzīvs. Kad nācu mājās, priecīgs cerēju, ka atkal strādāšu, ka abi ar sievu atkal kopsim savu Tālo kaklu, bet ko es atradu? No manas sievas bija palikusi vairs tikai ēna. Vagars bija viņu sitis un spiedis celt apgāztu labības vezumu. Draudot ar koku, piespiest sievieti uzcelt vezumu, tā ir slepkavība! Ar nāvi tas arī beidzās. Mana Vaidze nīkuļoja vairākus gadus un nomira. Toreiz gribēju vagaru uz vietas nosist, bet apvaldījos. Vagars tomēr nevaldījās, arvien un arvien viņš parādīja savu nelieša dabu, spīdzinot sievietes un vājos. Tad es viņam klusā vietā pateicu, ko es darīšu, ja turpmāk viņš nerīkosies kā goda vīrs. Un, kad viņš turpināja pa vecam, tad tas notika. Negribu liegties, es to izdarīju, un viņš to bija pelnījis.

— Lai izved apsūdzēto un lai liecinieces arī iziet, tiesa taisīs spriedumu, — norīkoja muižjunkurs.

Griģis tik salīgojās, kad viņu veda ārā. Ar lielu gribas spēku viņš piespieda sevi kustēties un iet.

Spriedums nāca pēc maza brīža: Jaunpils dzimtcilvēks Griģis no Tālā kakta sētas par slepkavību notiesāts uz nāvi pakarot.

—     Ir gan tam Griģim dūša, soļoja kā uz kādiem godiem. Vai tu vēroji viņā kādas bailes? Es gan ne, — mēļoja vientiesīgā Teņa sieva, kad pils vārti bija aiz muguras.

—     Vai viņa nobālušo vaigu neredzēji? Viņš savas ciešanas negrib citiem izrādīt, it sevišķi tiem muižas sudi- ķiem, — klusu atbildēja Madara, juzdamās pagalam satriekta, jo tas viss bija noticis viņas Asnes dēļ.

—    Es gan to neizturētu, sačuptu uz vietas.

Pagāja nedēļa, bet Griģis vēl arvien gulēja klēts piebūvē. Siekstā viņš nebija ieslēgts, bet rokas un kājas tomēr sasietas. Rupulis dienu un nakti sargāja ieslodzīto un nelaida nevienu tuvumā. Tik Daunis reiz bija pielaists, bet nedabūja ar tēvu neko parunāt, jo Rupulis stāvēja blakus un nespēra ne soli no piebūves ārā.

Muižas gaitnieki bija izdibinājuši, ko kungi runājuši pirms sprieduma. Muižjunkurs tūdaļ pieprasījis Griģim nāves sodu. Zemnieku kārtas tiesas viri visādi centušies

Griģi aizstāvēt. Viņš esot spēcīgs strādnieks, kas gadiem ilgi labi strādājis un pieprotot. dažādus darbus. Vai tāds cilvēks muižai nav vajadzīgs? Un kā vēl! Aizrādījuši arī, ka Glužģis izturējies pārlieku nekrietni un izaicinājis Griģi uz vardarbību. Tas viss neko nelīdzējis, muižjunkurs neatkāpies no sava un licis tulkam pateikt:

—    Muižā nav vajadzīgs strādnieks, kas runā un dara pretī valdīšanai. Karš ir samaitājis Tālā kakta saimnieku, un viņš var samaitāt un sadumpot citus zemniekus. Sis vīrs ir jāpakar citiem par biedinājumu, un par to vairs nav nekāda runāšana.

Kāds no tiesas vīriem tad ieteicies:

—     Ja jau kungs viens izšķir lietas, tad mēs citi par velti te sēžam.

—     Nē, mēs te esam divi, es un kaimiņu kungs. Ar to pietiek. Sauciet iekšā apsūdzēto un nolasiet spriedumu.

Saprotams, kungam arvien un visur taisnība, tālab zemnieki neko vairs neuzdrīkstējušies pretī runāt.

Nedēļu vēlāk muiža izsūtīja šķilterus pa visu plašo Jaunpils novadu ar ziņu, ka svētdien zemniekiem jāierodas baznīcā no katras sētas vismaz diviem cilvēkiem, lai būtu klāt, kad pēc dievvārdiem baznīcas laukumā tiks pakārts Tālā kakta Griģis. Atgādināja, ka sodišana notiks pie baznīcas un nevis karātavu kalnā, kas ir divas verstis tālāk.

Kad svētdien baznīcā nobeidzās dievvārdi, pie soda vietas pamazām pulcējās arvien vairāk zemnieku, jo neviens neuzdrošinājās pretoties pavēlei un aiziet mājās. Uztrauktie ļaudis stāvēja nelielos pulciņos, acis nodūruši. Ļaužu barā bija arī Madara un Asne. Mātei acis bija saraudātas un lūpas tik cieši sakniebtas, ka likās gluži baltas. Vispārējā klusumā dzirdēja pa retai nopūtai, jo čukstēties ļaudīm neatļāva viņu goda prāts, kur kādam no viņu pulka gatavojās atņemt dārgāko, kas cilvēkam pieder — dzīvību. Tikai vārnu bars, skaļi ķērcot, pārlidoja baznīcu un nozuda aiz meža.

Tiesas vīri par karātavām bija izvēlējušies kuplo ozolu līdzās birzītei aiz baznīcas. Ozola pakājē bija nolikti divi kluči.

Laukumā pie soda vietas vēl arvien nāca ļaudis klāt. Cieši kopā saspiedušies, viņi stāvēja klusi, drūmu domu mākti. Tad muižā noskanēja zvans. Pils istabu kalps atnesa krēslus un nolika pretī soda ozolam. No pils torņa atskanēja taure, pa vārtiem izsoļoja karavīru pulciņš un sastājās ap ozolu. Iznāca kungi un apsēdās uz krēsliem. Kad Rupulis izveda Griģi, laužu bars saviļņojās. Rokas Griģim bija sasietas, bet staigāt viņš varēja brīvi. Viņš ar plecu atgrūda Rupuli, kas grasījās viņu turēt. Ar neizdibināmu un mierīgu seju Griģis gāja uz ozolu. Ieraugot draugus mežiniekus, nelaimīgā vīra seju pārklāja nāves bālums. Griģis pameta viņiem ar galvu kā sveicinot, kā atvadoties. Tad viņš nostājās pie ozola, un Rupulis novietojās viņam blakus. Muižjunkurs deva zīmi, vēlreiz atskanēja taure. Griģim lika kāpt uz viena no klučiem. To viņš izpildīja nekavējoties un stingrā solī. Griģim sekoja Rupulis, uzkāpa uz otra kluča un sniedzās pēc cilpas. Šajā mirkli gaisā kaut kas nošņāca, Rupulis nebalsi iebļāvās un krišus nokrita no kluča. Rupulim kaklā bija iecirtusies bulta, un no brūces izšāvās asinis. Izcēlās troksnis un sajukums. Ļaužu drūzma saklupa pie nokritušā puiša. Apmulsuši no pārsteiguma, vīri spiedās barā un ātrumā neapķēra, ko iesākt. Uztrauktas balsis kaut ko sauca, kaut ko vēlēja darīt, bet saprast bija grūti. Cauri troksnim varēja apjaust vienīgi dažus vārdus un teicienus.

—    Pārcirsta lielā asinsdzīslal

—    Nebūs vairs dzīvotājs.

Sajukums un drūzmēšanās nerimās, un notiesātais īsu brīdi palika bez uzraudzības. Varduktis, kas stāvēja sardzē notiesātajam cieši blakus, aši pārgrieza Griģa roku saites un pačukstēja bēgt. Viss notika zibens ātrumā, un, kad pacēla ievainoto Rupuli un ļaužu bars pašķīrās, Griģa pie karātavām vairs nebija, tik virve ar cilpu lēni šūpojās zarā.

Muižjunkurs un citi vācu kungi uzlēca kājās un sauca, lai ķerot noziedznieku, bet neviens nebija redzējis, kur viņš palika, jo visu acis bija pievērstas nokritušajam Rupulim.

Bet kas šāva? Kas tik pārdroši un trāpīgi izlaida bultu? To neviens nevarēja pateikt, visi tikai raustīja plecus. Ja kads arī spētu uzrādīt šāvēju, tad tas varētu būt vienīgi kāds no mežiniekiem, kas stāvēja vistuvāk Griģim, bet tie neko neteiks, būs mēmi kā zivis.

Lika pūst trauksmi. Taure vēl nebija izskanējusi, kad no pils joņoja ārā sardzes vīri ādas kamzoļos, b'ruņuce-

purēm galvā, ar zobeniem un šķēpiem rokās. Mazais pulciņš tūdaļ nostājās divās rindās ar mugurām kopā, sagatavojies izrādīt sīvu pretestību, jo bija pārliecināts, ka pilij uzbrūk ienaidnieks. Saskrēja ari pils kalpi, viss lielais pils iemītnieku bars, un troksnis un sajukums kļuva ik brīdi lielāks.

Karavīriem pavēlēja steigties uz visām četrām debess pusēm un ķert izbēgušo noziedznieku. Karavīri sadalījās mazos pulciņos pa trīs četri katrā un aizsteidzās. Klaušu zemnieki vēl brīdi pastāvēja, tad sāka izklīst, bet pils kalpi pacēla Rupuli un aiznesa uz mājām.

—    Taisās tā kā uz lietu, — teica Tīreļu sētas Jorēns, soļojot uz mājas pusi.

—    Lai tik līst. Pēc visa tā, kas šodien notika muižā, būtu derējis krietns negaiss, kas izdrebina debesi un zemi.

—    Būtu jau gan, aizkavētu tvarstītājus. Griģis ticis brīvs, lai nu kungi ķer, ja domā saķert.

No mākoņiem klusi sijājās lietus lāses un mazgāja sabradāto zemi un sarkano asiņu palti pie ozola.

Kā jau varēja domāt, pakaļdzīšanās un meklēšana bija veltīga. Griģis bija iekritis kā ūdenī. Ari Daunis bija pazudis. Tālā kakta sētā atrada vienīgi vecotēvu, kas lāgā nesaprata, ko no viņa grib, kad prasīja, kur palicis dēls.

Pēdu dzinēji atmeta ar roku un steidzās tālāk uz citām sētām. Dziļi mežā viņi neuzdrīkstējās iet, bet, atgriezušies pilī, stāstīja, ka izstaigājuši lielo mežu krustu šķērsu, no viena gala līdz otram.

Muižkungs bija pārskaities. Viņš lika pasaukt vaļinieku, vārdā Staļģi, un pavēlēja viņam iet uz Tālo kaktu par saimnieku, jo šai sētai nu vairs neesot saimnieka. Staļģis lūdzās raudādams, junkuram piedurknes bučodams, lai atlaižot tādu bargu sodu. Viņš nezinot, par ko kungs uz viņu tik dusmīgs, sūtīdams uz tādu sētu.

Nepaklausīgo Staļģi ielika siekstā, lai izguļas nakti un pārdomā, bet tas arī nelīdzēja. Viņš liedzās iet uz Tālo kaktu. Tad piedraudēja ar pērienu, bet bez panākumiem. Beidzot atlaida nabaga vīru, lai iet mājās.

Nākamajā rītā muižjunkurs lika seglot zirgu un pasaukt desmit klaušu vīrus. Tad pats kāpa zirgā un pavēlēja, lai vīri viņam seko. Gāja ilgu, garu laiku, līdz beidzot nonāca pie Tālā kakta sētas. Nu vienam lika iet namā un paskatīties, vai tur nav kāds cilvēks, un, ja ir, lai ved ārā, jo namo tūdaļ tiks nodedzināts. Izveda vecotēvu, kas

palika piespiedies pie koka un izbrīnījies skatījās uz kungu zirgā un svešajiem vīriem. Kungs nostādīja vīrus visapkārt namam un pavēlēja pielikt uguni. Kad sausā koka ēciņa dega pilnās liesmās, junkurs priecīgs sauca:

—    Sadeg to slepkav bedr! — bet tūdaļ nelabi iebļāvās un saķēra kājas lielu, kurā karājās bulta.

—    Man kāj, man kāj! Celt man zemē, ņemt man zirgs un jāt ātrāk uz muiž pēc vāgen.

Kungu noguldīja mežmalas sūnās, un viens no strādniekiem aizau)oja uz muižu pēc ratiem, ar ko pārvest ievainoto kungu mājās.

Griģa namiņš dega sprakšķēdams, bet citādi viss bija mierīgi, neredzēja neviena sveša cilvēka. Kas izlaida bultu? Taču ne vectēvs …

Nākamajā naktī nodega muižas rija.

MEŽĀ

Griģis atkal nonāca mežā, pa kuru pirms gada ar cerību pilnu sirdi bija soļojis uz savu Tālo kaktu. Tāpat priedes stāvēja tumši zilas, pār taku pārskrēja lapsa, ausis pieglaudusi, vilkdama asti gar zemi. Kala dzenis, brēca sīlis. Viss bija tāpat, tikai tagad blakus soļoja dēls. Griģis paskatījās uz savām rokām, kas bija lielas, cietām vīlēm tulznainajās plaukstās. Viņš pasmējās:

—    Nu manas rokas dabūs atpūsties un kļūs baltas kā kungam. Ko mēs, Dauni, tagad iesāksim? — viņš uzrunāja dēlu.

—    Nezinu, tēt, kā tu teiksi, tā būs. Vecaistēvs ir pie labiem ļaudīm, trūkums viņam nebūs jācieš.

—    Pa mežinieku sētām ilgi nevarēsim slapstīties, mūs drīz uzodīs, tālab būs prātīgāk, ja uz kādu laiku atstāsim šo apvidu.

—    Ja tu tā vēlies, tēt, dari to, bet es palikšu šepat, man vēl darīšanas ar muižjunkuru. Nelikšu viņu mierā un palaikam atgādināšu, ka nav aizmirsts.

—    Labi, tad paliksim abi līdz rudenim šepat. Dziļi mežā aiz dumbrājiem krūmu biezumos uztaisīsim mājokli. Kad uzkritīs pirmais sniegs, es aiziešu, jo piesnigušā mežā nav droša dzīvošana, redzama katra pēda.

—    Es palikšu pie mežiniekiem. Ja arī mani uzodīs, nav taču neviena, kas varētu teikt, ka es darījis ko neatļautu, par ko jāsoda. Stopu neviens nav redzējis, izņemot Var- dukti, ari uz priekšu stopu glabāšu mežā drošā vietā.

—     Tad iesim uz veco sētu, apskatīsimies, vai kūtiņa vēl stāv. Varbūt tur saglabājušies mūsu darba rīki. Tos paņemsim, noderēs, meža mājokli ceļot.

Abi soļoja pa taku un klusēja. Nebija jau ari nekas runājams, viss bija skaidrs. Saules vairoties, Griģis, pa pusei acis pievēris, vēroja pūkainos mākoņus tālumā, vai karstā vasaras diena pret vakaru neizperinās lietu. Pēcpusdienas saule dāsnā devībā plūdināja mirdzošu gaismu pāri zaļajiem mežiem. Bet sevišķi koši bija ūdeņi, kas šur tur pavizēja starp kokiem un krūmiem.

Saule vēl bija augstu, kad viņi nonāca mežmalā pie mājām. Te maz vairs kas atgādināja zemnieka sētu: nama vietā pelni, ko mazākā vēja pūsma grieza vērpetē kā smalkus putekjus, tīrumi nearti, rudenī sētais rudzu lauciņš zvēru izmīdīts un rudzi izplūkāti, bet kūtiņa vēl stāvēja.

Atnācēji brīdi kavējās mežmalas krūmos un vēroja apkārtni, jo nekad nevarēja būt drošs, vai junkurs nav kādu atsūtījis viņus sagaidīt vecajā sētā. Tomēr nekas neliecināja par cilvēku tuvumu, vienīgi strazdu bariņš droši tekalēja ap nama vietu un kūtiņu, meklējot baribu. Daunis nelāva tēvam iet no meža ārā un gāja uz kūtiņu viens. Durvis, k| par brīnumu, bija no ārpuses aizbultētas, vērās labi, arī iekšā nekas nebija bojāts. Zēns iznesa cirvi, lāpstu un izkapti, visu, kas bija saglabājies no tā, ko viņi kādreiz sauca par savu.

Ar darba rīkiem apkrāvušies bēgli griezās atpakaļ uz mežu. Viņi devās pāri sūnākļiem un līkšņām, garām vēja gāztiem kokiem, cauri biezokņiem. Kādā vietā auga vecas egles resnām saknēm, kas bija izvijušās cita caur citu kā čūskas. Vēl tālāk nāca pagalam purvaina un dumbraina vieta. Tik daudz dūkstāju.un līganu sūnu Daunis līdz šim nebija redzējis. Vietām staignājs likās pārklāts kā ar sarkanu villaini. Tās bija dzērvenes. Daunis liecās pēc ogām, bet tēvs brīdināja:

—     Uzmanies, viens solis pa labi vai pa kreisi, un tu iegrimsi šķidrajās dūņās! Ja gribi tikt sauss pāri, sper soļus manās pēdās.

Tālāk pamats kļuva stingrāks, auga spilvas, grīslis un vaivarāji. Tad nāca alkšņu biezoknis, bet, kad tam izlauzās cauri, izkļuva mazā, līdzenā klajumiņā.

—     Te ir vieta, kur mēs droši varam apmesties, tālu no cilvēkiem, grūti pieejama, un te neviens neiemaldīsies kā vien meža zvēri.

—    Labi, tēt, tad sāksim strādāt.

—     Šodien ir jau vēls, un mēs neko nepagūsim padarīt. Uzšķilsim uguni, uzcepsim kādu gaļas gabalu un atpūtīsimies, bet rīt no paša rīta sāksim strādāt.

Šķiltavas un posa Griģim bija svārku kulē. Kamēr Daunis savāca kuramos, viņš iešķīla dzirksteli posā, kas iekvēlojās un aizdedzināja sausu pērnās zāles kušķi. Degošo zāli Griģis pabāza zem žagariem. Drīz gaisā pacēlās dūmi, pa žagariem sāka lodāt jautras liesmiņas. Griģis izņēma no azotes drāniņu, kurā bija sāls.

—     Šī ir tā pati sāls, ko nesu uz dārzu Madarai, lai nodod mājās jums, bet pēc tā trača vairs neturējās prātā, un sāls nozītis man visu laiku bija azotē, ari pie kāršanas.

Kad paēda, saule bija nogājusi un mežā krēsla sabiezējusi. Vīri pasteidzās salauzt skujas, pieplūca pa klēpim zāles pagalvim, pakūra vēl uguni un laidās garšļauku. Izstaigājušies un noguruši viņi droši Jāvās miegam, jo viņus sargāja mežs un tumšā nakts.

Viņi pamodās līdz ar putniem. Mežs elpoja valgmes pilns, un zālē mirguļoja rasa. Tīmekļu smalkajos pavedienos šūpojās sīki rasas pilieni. Visu cauru dienu tēvs un dēls cītīgi strādāja, un vakarā viņu skuju mājoklis bija gatavs. Citu rītu Griģis apprasījās:

—    Vai tu nezini, kas šodien par dienu?

—     Pag, es tūliņ paskatīšos. Katru rītu iegriežu kociņā robu, darbdienās mazus, svētdienās lielākus un dziļākus, — puisis pavēroja, saskaitīja, — ja neesmu kādu dienu izlaidis, tad šodien ir piektdiena. Bet kālab tev tas vajadzīgs?

—     Derētu aiziet uz Tīreļiem paskatīties, ko dara vecaistēvs, un sastapt Madaru. Jādomā, ka svētdienā viņa muižas darbos neies un dzīvos pa māju.

Daunis jautājoši skatījās tēvā, it kā gaidot tuvāku paskaidrojumu, un tēvs turpināja:

—    Gribas ko uzzināt par muižu. Madara varētu pasaukt pie mums Vardukti. Viņš vislabāk zinās, kādi vēji tur pūš.

—     Tad jau svētdien iesim uz Tīreļu sētu. Bet vai nederētu sētas ļaudīm aiznest kādu gabalu gaļas? Viņi tik labi pret vecotēvu.

— To darīsim katrā ziņā, rīt pat raudzīsim nogāzt kādu stirnu buku.

Daunis bija pareizi noteicis svētdienu. Kad aizgāja uz Tīrejiem, tur neviens nestrādāja, un Madara bija mājās. Vecaistēvs namā kurināja uguni zem katla un, kad Daunis piegāja apsveicināties, noglauda viņam plecu, rādot savu prieku par atnācēju. Arī Asne pagadījās namā. Viņa aprūpējot vecotēvu un, kā māte stāstīja, esot viņam tagad mazdēla vietā.

Atnesto buku Daunis nodeva saimniecei un pačukstēja Asnes mātei, ka Griģis viņu gaida mežmalā un grib viņai ko pateikt. Madara aizsteidzās, un Daunis nu varēja patriekties ar Asni, kas nebūt nebija tik nesaprātīga, kā to varēja domāt, spriežot pēc viņas gadiem. Viņa sīki izstāstīja notikumu muižas dārzā, kur viņa bija iekritusi kāpostos un cik briesmīgi viss beidzies. Nebūtu kāds ielaidis Rupulim bultu kaklā, Griģis tagad būtu beigts. Vai Daunis nezinot, kas bijis šāvējs? Daži runājot, ka šauts no pils, bet karavīriem taču nav stopu, tik kramenīcas vien. Kad dedzis Tālais kakts, muižjunkuram ievainota kāja, un viņš vēl tagad klibo'jot. Atkal šauts ar bultu, bet Jaunpilī nevienam neesot redzēts stops. Neko te nevarot saprast.

Daunis teica, ka tiešām neko nevarot saprast, un taisījās uz iešanu, jo Madara bija no meža atpakaļ. Ejot pa meža taku, Daunis stāstīja tēvam, ko teikusi Asne, tālab varēja domāt, ka taisnību neviens vēl nav uzminējis, un viņi jutās drošāki. Tālu viņi negāja, bija jāgaida Madara, kas ies līdzi, lai zinātu ce]u, kad Varduktis būs jāved pie bēgļiem uz skuju būdu.

Madara atveda Vardukti tikai pēc kādām divām nedēļām. Neesot varējis agrāk tikt, pilī gaidījuši no Varšavas karaliskās tiesas sūtni ar pavadoņiem. Tad pils karavīriem bijis jāstāv goda sardzē. Bijis varen lepns kungs garām ūsām. Tas nu tagad esot projām, un viņš, Varduktis, izlūdzies sev vienu brīvu dienu.

Vīri izrunājās par visu ko, arī par Griģa nodomu aiziet svešumā. Varduktis teicās dzirdējis, ka rudenī šais mežos rīkošot lielas medības, un tad nemaz nevar paredzēt, kādi ļaudis te var iemaldīties. Purvi gan viņa mītnei priekšā, bet ej nu sazini, kas viss nevar atgadīties. Rudeņos arī ogotāji un sēņotāji klaiņo apkārt.

—    Nu, bet kā pilī?

—     Pilskunga istabas kalps stāstījis kādam no mūsējiem, ka Reķis iesaucis pie sevis inuižjunkuru un stingri nostrostējis. Vai šis nemaz neredzot, kas muižā notiek: mācītājs pazudis, par to viņš gan junkuru tieši nevainojot, bet nosists vagars, sašauts muižas kalps, nodedzināta rija. Ja tas tā turpināšoties, tad junkuram jāmeklē citur vieta, viņš neļaušot savu muižu pagalam izputināt.

Griģis smējās: — Un klibs arī vēl turklāt.

—    Jā, Reķis prasījis, kas kājai vainas, ka klibojot. Sis sācis stāstīt, ka toreiz, kad dedzinājuši Tālā kakta sētu, viņam ielaista bulta kājā. Reķis nu saskaities vēl vairāk. Kālab dedzinājis ēku, celt un cirst jaunas vajagot, nevis dedzināt.

Draugi pacepa gaļu, Varduktis izcēla maizes kanci, un tā iznāca varena uzkoda. Pēc tam vīri atlaidās zaļajās mētrās un pārrunāja vēl šo to: par jauno vagaru, siena pļauju, mēslu talku. Pēdīgi Varduktis vēl atminējās:

—    Jā, rudzu mēneša astoņpadsmitajā dienā muižā būs lieli godi — svinēs pilskunga dzimšanas dienu. Tad viņam būšot pilnas sešdesmit trīs vasaras. Sabraukšot kungi no malu malām. Arī muižas kalpiem un dzimtļaudīm došot ēst un dzert. Zemnieku mielastam kaušot govi un vairākās aitas, cepšot raušus, došot trīs mucas alus un piecus spaiņus brandava. Būšot arī spēlmaņi, un pils priekšā varēšot izdancoties pēc sirds patikšanas. Tad tev, Griģi, arī jānāk uz muižu ēst un dancot, — nobeidza Varduktis smejošām acīm.

Griģis arī pasmējās un atmeta ar roku:

—    Mani jau tūdaļ nogrābs un metīs cilpu kaklā.

—    Es gan iešu, vismaz jāredz, kā jūs priecāsities, — Daunis teica un grieza galvu uz otru pusi, it kā no sejas varētu zīlēt, kādas domas perinās viņa galvā.

Diena bija bijusi silta, un nupat vakarā gaiss kļuva tveicīgs kā labi izkurinātā pirtī. Naktī varēja gaidīt negaisu, tālab Varduktis steidzinājās ar iešanu, jo līdz muižai bija ejams savu jūdzi garš ceļš. Griģis gāja draugam gabaliņu līdz, mežā viņš jutās drošs. Saule un vējš bija izkaltējuši meža zemi, un sīki žagariņi knikstot lūza vīriem zem kājām.

Kad jau varēja saredzēt meža malu, Griģis tālāk vairs

negāja, lai gan bija iestājies mijkrēslis. Varduktis apsolījās kādreiz atkal atnākt un devās prom, labu novēlējumu pavadīts. Cauri kokiem redzēja pamali, kur tūka tumši mākoņi, un palaikam no tiem noplaiksnījās rūsa. Griģis nesteidzoties soļoja uz savu zaļo mājokli, kur viņu neviens negaidīja, jo Daunis aizgāja atpakaļ pie mežiniekiem, kur dzīvoja vairāk nekā pie tēva.

«Tagad esmu kā vēja nesta lapa: šodien te, rīt tur, bet, kur būšu vēlāk, to nezinu ne es, ne cits kāds. Aiz muguras man baismīgas dienas, un, kas gaida nākotnē, nav zināms,» Griģis domāja, un rūpju rievas pierē jo dienas iegriezās dziļākas.

Tālumā jau ducināja pērkons. Bija jāpasteidzas, ja negribēja izmirkt lietū. Mežā valdīja dziļš miers, pat putni bija apklusuši. Pēkšņi pāršalca vēja brāziens, drīz pēc tam vēl otrs spēcīgi sapurināja kokus. Balts zibens pāršķēla padebešus, un tad gāja vaļā. Viss jaucās juku jukām: vētra, pērkons, zibeņi. Pērkons grāva aizvien biežāk un spēcīgāk, tad nogranda Griģim tieši virs galvas ar tādu varenu spēku, ka viņam likās, zibens iespēris kokā pie būdas. Sāka līt, taču Griģis jau bija patvēries zem būdas zaļā jumta. Lietus straumēm gāzās no augšas, bet pērkona grāvieni pamazām attālinājās un pārgāja uz otru debess pamali. Griģis gulēja būdas sausajās cisās un apmierināts vēroja, ka jumts bija diezgan cieti taisīts, lai nelaistu ūdeni cauri. Laba būda.

Pēc pērkona dārdiem un lietus Griģim miegs nebija ne prātā. Domas nāca un gāja, modinot pagājušo dienu baismos notikumus. Bailes viņš nejuta, tomēr nemiers neatstāja kā trenkātu meža zvēru, kas tikko izglābies no suņu bara. Vīram bija laika diezgan izdomāt savu dzīves gājumu no agras bērnības līdz pat pēdējai dienai, un melnas rūpes par rītdienu negribēja no viņa atstāties. Bija nakts. Vētra un negaiss sen pārskrējuši, gaiss atkal svaigs un vēss, bet miegs no Griģa vēl arvien bija tālu.

Smagās atmiņas kā lietuvēns gūlās virsū un vajāja visu nakti. Kad cauri ēnām cēlās ausma, viņš pēdīgi iekrita dzijā miegā kā melnā akā un nogulēja līdz lielai dienai. Tad gan steigšus rausās augšā un izgāja no būdas. Zāle un koki bija slapji. Lapās šūpojās ūdens lāses, kas lēnajā vējā pakšķēdamas krita zemē.

Sveķu, viršu un skuju tvans pildīja mežu. Kokos līksmi tinkšķināja zīlītes. Kaut kur tālāk kā lamādamies kliedza lielāks putns. Atlaidās vārnu bars un brēkdams sakrita koku galotnēs.

Līdz ar tumsu izzuda arī Griģa melnās domas. Viņš nu jutās atkal stiprs un drošs, ka var spītēt nedienām un dzīves likstām. Viņš iešķīla posā dzirksteli un sakūra uguni, bet žagari bija salijuši un negribēja kvēlot, tik pamazām gruzdot žuva un pēdīgi sāka degt ar liesmu. Kad bija ieturēta pieticīga maltīte, Griģis sadomāja apskatīties, cik tālu meža otra mala un vai tur daudz sētu un ļaužu. Viņš gāja un priecājās par jauko rītu. Mežs mirdzēja gaišs un tīrs kā čaklu roku nomazgāts. Vējš klusu staigāja pa pielijušo koku galotnēm. Pie meža rožu krūmiem un saldi rūgtajām vībotnēm pļavmalā dzirdēja žubīšu un citu sīko putniņu balsis. Sī bija viena no tām vasaras dienām, kad jau agrā rītā saule maigi glāsta pasauli. Griģis elpoja dziļi, un ar katru elpas vilcienu vairāk izjuta meža dzīvinošo spēku.

«Man liekas, ka tas, kurš kādreiz dzīvojis mežā, arvien ilgosies pēc tā,» domāja plecīgais vīrs.

Skrajākās vietās ziedēja sīkas meža puķītes baltiem ziediņiem, un kamenes dūcot aplidoja tās. Saule lauzās mežā pa visām koku starpām. Griģis gāja un lūkojās uz savu ēnu.

«Esmu gluži viens, viens ar savu ēnu,» viņš domāja un vēroja, kā ēna staigāja viņam līdz, drīz izstiepās, driz sarāvās uz nelīdzenās zemes. Pēkšņi viņš saausījās un pamuka aiz koka. Tas nebija zvērs, kas slapstoties līda uz priekšu. Tas bija cilvēks, pēc drānām spriežot, zemnieks. Kālab viņš slapstījās? Griģis sataustīja pie jostas zem svārkiem nazi un virzījās tuvāk. Tagad viņš svešo redzēja pavisam skaidri. Tam nevarēja būt vairāk par divdesmit piecām vasarām. Puisis apsēdās sūnās un atspieda muguru pie koka. Griģis piezagās svešajam gandrīz pavisam klāt. Līdzi meža šalkām izskanēja puiša smaga nopūta. Griģis apgāja ar līkumu apkārt, lai ieskatītos viņam ģīmī un redzētu, kas slēpjas svešā cilvēka pašos sirds dziļumos. Griģis pavērās jaunā vīra acīs un sarāvās. Tās nebija cilvēka, bet nodzīta zvēra acis, kad tas vairs nespēj izmukt un gaida liktenīgo brīdi. Nē, tās nebija bezgoža acis.

Turot roku pie naža, Griģis iznāca no krūmiem un gāja svešiniekam klāt. Puiša iekritušajās acīs īsu mirkli iekvēlojās naids, tad atkal noplaka, lūpas trīcēja, un seju pārklāja sviedri. Viņš pastiepa rokas un izdvesa:

—    Es vairs nevaru, sien mani, lai tad nāk kas nākdams.

—    Kālab tu domā, ka tevi meklēju un gribu Jaunu darīt? Es vēlu tev labu un gribu palīdzēt.

Jaunajam vīram acīs sāka riesties asaras. Griģis Jāva, lai viņš nomierinās, jo juta, ka tas svešajam nāks par labu. Tiešām, pēc brīža puisis pacēla acis uz Griģi un prasīja:

—    Kas tu esi un kā te gadījies?

—    Esmu tāds pat nelaimīgs cilvēks kā tu. Vai tu man uzticies?

—    Uzticos… — svešais vilcinādamies noteica.

—    Tad nāc man līdz.

—    Tik ne uz mājām, ne uz mājām, nē, nēl — viņam izlauzās izmisuma sauciens.

—    Te nav īstā vieta, kur var uzturēties tādi Jaudis kā mēs. Skaties, tur redzama zemnieku sēta, celies, iesim dziļāk mežā.

—    Kur mēs atrodamies?

—    TūdaJ būsim Jaunpils tiesā.

—          Tad nekur tālu neesmu ticis, tik kādas pārdesmit verstis. Klīstu jau ilgi, jo briesmīgi bail, ka nesaķer, tad esmu pazudis.

—    Bet no kurienes tu nāc?

—    No Zebrenes. Tas nav tālu no Jaunpils.

— Dzirdējis esmu, taču vairāk arī neko nezinu. Bet tagad nāc, — Griģis pa daļai ar varu uzrāva svešo kājās un vilka uz meža biezokni.

—    Kur tu mani ved?

—    Uz savu māju, ja tā var saukt zaru būdu starp purva akačiem. Nāc, kad būsim galā, varēsi vairāk pastāstīt.

Tālāk soļoja klusēdami. Svešais gāja grīļodamies, un Griģim likās, ka viņš drīz kritīs. Puisis pielika daudz pūļu, lai noturētos stingri un apvaldītu trīsas, kas viņu purināja. Par laimi, būda jau bija klāt. Griģis apsēdināja svešo un uzkūra uguni.

—    Kad pēdējo reizi ēdi?

—    Vairs neatceros, tas bija pirms dažām dienām.

—    Pagaidi, nelaidies guļus, papriekš paēdīsi, tad varēsi gulēt, cik gribēsi. Kā tevi sauc?

—    Par Alni, esmu no Zebrenes Vēžnieku sētas.

ZEBRENES ALNIS

Vēl mirgoja zvaigznes, dienas gaismas neslāpetas, un vējš viegli šūpoja rītausmas pilnos koku zarus. Saule vēl kavējās aiz mākoņiem, bet tad pēkšņi cauri kokiem izlauzās asi staru iesmi un piekaisīja krēslaino mežu spožām lāmiņām.

Griģis atmodās un paskatījās uz ciema puisi, kas gulēja cietā miegā, plati atmetis rokas, un vēl nedomāja mosties. Griģis ļāva, lai guļ un vismaz miegā aizmirst rūpes un bēdas. Viņš paņēma stopu un aizgāja meklēt ko ēdamu. Acis neapstājās vērot krūmus un koku starpas, līdz ieraudzīja, ko meklēja. Pretī lēca zaķēns, gaisu ostīdams. Kad pamanīja briesmas, tad gan aizgūtnēm stiepās uz krūmiem, bet bulta bija ātrāka par viņu.

Kad Griģis atgriezās būdā, tur jau sēdēja Daunis un izbrīnījies skatījās uz svešo puisi, kas vēl arvien gulēja. Par abiem tēvs un dēls iekūra uguni, novilka zaķim ādu un sagatavoja gaļu cepšanai. Kad tā jau čurkstēja ugunī, Zebrenes Alnis pamodās un neizpratnē skatījās apkārt, tad atviegloti nopūtās.

—    Vai labi izgulējies? — Griģis noprasīja, vēlīgām acīm raudzīdamies puisī.

—    Labi gan un bez jebkādiem murgiem, kas bieži mocīja naktīs. Bija tā, ka jābēg, jāglābjas, bet kājas kā sa- važotas un necēlās no vietas. Tuvojās asiņu straumes un applūdināja mani, trūka elpas, apkārt šaudījās liesmas un dedzināja. Tad pamodos vienos sviedros. Toties šonakt gulēju mierīgi, kā sen nebiju gulējis.

Labi atspirdzis, puisis drošākām acīm raudzījās pasaulē un savā labvēlī. Kad uzzināja, ka Daunis pašu cilvēks, tad galīgi nomierinājās, cēlās un līda no būdas ārā, kur zaļoja brūklenāji un bija noklāta mīksta dzeltenu sūnu seģene. Griģis bija pilnīgi ieguvis puiša uzticību, un bēglim radās pārliecība, ka nupat viņa dzīve mainās uz gaišo pusi.

Paēduši viņi brīdi sēdēja klusu bariņā. Tad Alnis ierunājās pirmais:

—     Esmu jums svešs cilvēks, un jūs tomēr bijāt labi pret mani. Lai jūs zinātu, ka es tiešām neesmu nekāds ļaundaris, tikai nelaimīgs cilvēks, kas izmisumā padarījis ko nelabu, tad izstāstīšu jums visu par savu nožēlojamo dzīvi.

Kā jau teicu, esmu no Zebrenes, no skaistās Vēžnieku sētas Zebrus ezera krastā. Es biju ģimenē jaunākais bērns. Par mani vecāki bija divi brāļi un viena māsa. Vēžniekos apstrādājām pusarkla [12] zemīti. Mūsu pušelniekiem bija trīs dēli, bet meitas nevienas. Ēkas atradās cieši blakus, dzīvojām saticīgi kā viena saime.

Kad sestdienas vakaros mūsu ļaudis pārradās no muižas klaušām, mēs, bērneļi, gājām klausīties stāstus par kara briesmām Vidzemē. Muižā nereti ieklīda pa nelaimīgam bēgulim, kas tika pāri Daugavai. Lielāko tiesu tās bija sievas ar bērniem, jo vīri vai nu apkauti, vai arī aizdzīti karā. Man labi iegulušies prātā mātes vārdi, kurus viņa teica kādu dienu, pārnākusi no muižas:

—    Ak tu manu stundiņ, cik smagi bija redzēt nelaimīgos ļaudis, kas, no bada sapampuši, tikko vilka kājas. Mūsu līdzpaņemtās ceļa kules palaikam ļoti skopi pildītas, un, kad tās iztukšojam, ir tad vēl gribas, bet, redzot šos ļaudis, nevarējām atteikties un barojām viņus no savām cibiņām, lai gan tur maz kas iekšā. Nolauzām arī pa gabaliņam no maizes doniņām.

Tādas un tamlīdzīgas runas dzirdēju bieži, bet tad arī pats dabūju redzēt Vidzemes bēguļus — mūsu Vēžniekos ienāca slima, nomērējusi sieva ar sīku meitenīti. Es to labi atceros, lai gan man toreiz bija tikai kādas sešas vasaras. Svešā sieviete teicās nākam no kara nopostītiem novadiem un asarām lūdzās, lai apžēlojamies par viņām. Abas bija pelēkām sejām un tikko turējās kājās. Vēžnieku ļaudis iežēlojās par bēglēm, aprunājās savā starpā, un pušelnieki bija ar mieru viņas ņemt pie sevis, jo tiem bija mazāk cilvēku nekā mums, bet nams — prāvāks. Meitenītei varēja būt kādas trīs vasaras, ne vairāk, un sauca viņu Daiva. Svešā bēgle bija bezgala pateicīga, bučoja pušelnieku mātei rokas un solījās vienmēr čakli palīdzēt darbā, lai kaut cik atlīdzinātu par viņas labo sirdi. No palīdzēšanas gan nekas liels neiznāca, jo Daivas māte kļuva tik nevarīga, ka bija jāliekas cisās. Saimniece darīja visu, kas viņas spēkos, lai palīdzētu vājniecei, baroja, cik viņas rocība atļāva, dzirdīja ar asinszālītes dziru, ra- saspodiņu tēju, bet tālāk viņas iespējas nesniedzās.

Toties mazā Daiva bija žirgta un tecēja nenoguruši kā mazs kucēniņš. Drīz viņa bija pie mātes namā, drīz atkal pie govīm papuvē vai pie cūkām mežmalā, drīz sacentās ar Piksi skriešanā. Pušelnieku mātei meitenīte bija iepatikusies, jo pašai meitas nebija, lai gan ilgojusies pēc kādas mīļas meitiņas. Mazā Daiva juta saimnieces labvēlību un lipa pie viņas kā dadzis pie villaines. Tā pagāja vasara, ziema, un atnāca atkal pavasaris, bet prieka vietā atnesa Daivai un arī mums visiem bēdas — nomira Daivas māte.

Daiva sākumā ļoti skuma, bet tad samierinājās ar notikušo, bija jau arī vēl maza muļķīte. Viņa nu palika apaļa bārenīte, lai gan citādi viņas dzīvē nekas nemainījās. Pu- šelniecei Daiva bija mīļā meita un saimniece Daivai — mīļā māte.

Mēs ar Daivu bijām nešķirami draugi. Citi visi mūsmāju dēli un meitas bija daudz vecāki par mums, un citu rotaļu biedru mums nebija, bet mēs pavisam labi iztikām divi vien. Augām dienām bijām kopā gan vienā sētā, gan otrā, ganos, pļavās, laukos. Kad paaugamies un sākām iet ganu gaitās, tad dienas vadījām kopā no rasota rīta līdz krēslainam vakaram, jo arī lopus ganījām kopā vienas vai otras sētas ganībās. Vislabāk mums patika ganīt ezermalā, jo tur bija daudz jaukuma, kāda neredzēja ne mežā, ne pļavā. Tomēr vajadzēja arī uzmanīties, vietām ezers jau krastmalā bija dziļš, bet ezera gals, kur ietecēja maza upīte, bija staigns. Ka ezerā var noslīkt, to mēs zinājām, tālab nekad nebridām ūdeni, kur neredzēja dibenu, bet, ka ari zaļā pļava ezera galā pie upītes ir viltiga un bīstama, to uzzinājām no piedzīvojumiem.

Reiz gadījās tā, ka paēdušie lopi sagula bariņā un mierīgi gremoja. Mēs ar Daivu spēlējām saimnieku un saimnieci. Priežu čiekuri bija Daivas govis, egļu čiekuri — mani zirgi. Te, kur gadījies, kur ne, atlaidās taurenītis, kas zaigoja visās varavīksnes krāsās. Daiva gribēja viņu saķert, smiedamās izplestām rokām dzinās viņam pakaļ, bet mazais lidonis kā ķircinot plivinājās apkārt, drīz augstāk, drīz zemāk. Viņš aizveda meiteni ezera galā ciņainajā pļavā, arvien tālāk no manis un tuvāk ūdenim. Tad es izdzirdu kliedzienu. Kad pieskrēju pie nedrošās pļavas, kur pacēlās līgani sūnu ciņi un garas, asas zāles kušķi, Daiva līdz ceļiem bija iestigusi viltīgajā muklājā. Mānīgā pļava no meitenes svara līgojās un lēnām grima. Es aiz- šāvos uz mežmalu, steigā salauzu zarus, klāju sev ceļā un stiepos tuvāk Daivai. Tik drīz tas man neizdevās. Kad Daiva bija jau līdz pusei iegrimusi dumbrā, varēju padot viņai zaru un izvilkt sausākā vietā. Bet kāda viņa izskatījās, melnajos dubļos novārtījusies! Gan mazgājām kājas un rokas, arī plānos bruncīšus skalojām tīrajā ezera ūdenī, tomēr mājās pamanīja slapjās drānas, un mēs dabūjām izstāstīt visu nelaimi. Neko lielu mūs nebāra, mani pat paslavēja, esot brašs puisis, izglābis meitu no drošas nāves.

Gadi skrēja, un es sāku apjaust, cik meitene daiļa. Brīnums, kā to agrāk nebiju ievērojis. Man patika skatīties uz Daivu un priecāties par viņas košo vaigu un lokano augumu.

Daiva mulsa no maniem skatieniem, tomēr ļaunā neņēma, tikai pavaicāja:

—    Par ko tu manī tā skaties?

—     Priecājos, cik tu daiļa.

—    Pats esi stalts puisis, — viņa attrauca.

—    Salīdzinot ar tevi, šķietu sev kā izplūkāts cālis.

Daiva nodūra acis, bet tad draiski iesmējās, uzsita man

pa muguru un skrēja prom. Mājinieki bija sākuši vērot, cik stipri līpam viens pie otra, un labsirdīgi pazobojās.

Mēs jau sākām iet lielo puišu un meitu darbos. Vienu no maniem vecajiem brāļiem kungi sen bija aizsūtījuši karā. Arī pušelniekiem divi dēli bija projām. Tā nu mums ar Daivu iznāca iet ari uz muižu klaušu darbos, un tur tad sākās mūsu likstas un nedienas. Es jau teicu, ka Daiva bija smuka meita. Muižā viņu tūdaļ ievēroja. Puiši lipa pie viņas kā mušas pie medus, bet Daiva ne ar vienu neielaidās jokos un runās, bija arvien nopietna un noraidoša.

Muižā bija puisis, ko meitas sauca par smuko Didzi, tīri glīts no vaiga, tālab meitas viņa dēļ mira vai nost, bet puisim neviena nebija diezgan laba un smuka. Kolīdz Didzis ieraudzīja Daivu, viņš nu iedomājās, ka pēdīgi atradis īsto, un centās ar viņu sadraudzēties. Didzis bija pagalam apmulsis, kad Daiva negribēja viņu ievērot. Kā tas varēja būt, ka viņu, tādu smuku puisi, ko ikviena meita pavadīja ar mīlīgām acīm, varēja neievērot. Didzis laida darbā visas savas mākslas, bet nekas nelīdzēja — Daiva palika auksta kā ledus gabals. Mājās ejot, viņa man allaž visu izstāstīja, un mums bija ko gardi pasmieties. Un ar to arī viss beidzās.

Bet daudz ļaunāk kļuva, kad Daivā ieskatījās muižas kučieris. Jūs zināt, kas kučieris muižā par svarīgu vīru. Braukājot kopā ar kungiem, viņš var sastāstīt par ļaudīm gan labu, gan sliktu, tālab no kučiera raujas un cenšas ar viņu sadzīvot pa draugam. Šis pats kučieris bija metis acis uz Daivu un sācis viņai tuvoties, bet Daiva tik pasmējās un grieza muguru. Viņš jau ilgāku laiku lenca Daivu, bet velti — viņai derdzās melnais kučieris ar garajām ūsām.

Tad kučieris ņēma kungus palīgā. Izdevīgā brīdī viņš kungiem sastāstīja, ka pirms vairākiem gadiem Vēžnieku sētā ieklīdusi kāda sveša sieva. Ļaudis tūdaļ noskārtuši, ka viņa burve, tālab neuzdrīkstējušies viņai atteikt sētā vietu un maizi. Drīz viņa uzsākusi savus tumšos darbus. Šī burve gan ātri nomirusi, bet viņai palikusi meita. No vaiga esot tīri smuka un pēc burves nemaz neizskatoties, bet ko var zināt… Reizēm viņa nākot muižā strādāt. Kungi gribēja burvi redzēt paši savām acīm un lika aizvest lielās mājas priekšā. Apskatīja labi, bet tik no tālienes, jo bija tikpat māņticīgi kā zemnieki. Kungi nolēma, ka tik bīstamam cilvēkam kā Daiva nevar ļaut brīvi staigāt apkārt, viņa sargu pavadībā vedama uz Jelgavu un nododama raganu tiesai. Kučieris nu manīja, ka izrunā

jies aplam, un sāka taisnoties. Vēl jau Daiva neko bīstamu neesot nodarījusi, vispirms derētu viņu novērot, ieslodzīt kādā klusā muižas stūrī, kur viņa būtu no citiem ļaudīm nošķirta. Kungi uzdeva kučierim to izdarīt, ja viņam neesot bail. Kučierim to vien vajadzēja.

Viņš dzīvoja dārznieka mājā, kur blakus viņa istabai bija mazs kambarītis. Tajā tad nu kučieris ieslodzīja Daivu, durvis aizslēdza un atslēgu nēsāja līdzi. Sākumā es netiku gudrs, kur Daiva nozudusi, aizgāju uz lielo māju, izprasījos spīzmanei, istabas kalpiem un kalponēm, neviens Daivu nebija redzējis. Arī nākamajā dienā Daiva palika kā ūdenī iekritusi. Bet tad es tiku uz pēdām. Ko nu iesākt? Vakarā mājās negāju, klejoju pa muižu un gaidīju tumsu. Piezagos pie lodziņa, pakāpos un ieskatījos iekšā. Tur dega uguns un kustējās divas ēnas. Kučieri es tūdaļ pazinu no garajām ūsām, otra bija sievietes ēna, un kučieris sita sievieti. Un tad es pazinu Daivu. Biju tā satraukts, ka trīcēju, tomēr savaldījos, jo bija jārīkojas sevišķi uzmanīgi. Nogaidīju kādu nakti, kad kučiera nebija mājās, izlauzu Daivas istabiņai logu, un mēs aizbēgām no muižas. Savā jaunības muļķībā un neapdomībā skrējām uz mājām, uz Vēžniekiem. Nākamajā naktī ķērāji bija klāt. Daivai izdevās izbēgt. Ķērāji izvandīja malu malas pie mums un pie pušelniekiem, bet viņas nebija, un muižas vīri aizgāja tukšā! Nu es varēju iet meklēt Daivu. Nostaigāju pāri pusnaktij, bet velti, jo saukt neuzdrīkstējos, lai neizdzird ķērāji, tāpēc atstāju tālāku meklēšanu uz rītu.

Otrā rītā gan atradu Daivu, bet nedzīvu. No bailēm un lielā satraukuma bija iestigusi slīkšņā un tur palikusi. Ar mokām apspiedu vaidus, kas lauzās no krūtīm, biju kā neatmaņā. Ļaudis raudāja abās mājās. Es jutu, ka bez Daivas man nav vairs dzīves. Dienā rūpēs un darbā es mazliet atdzīvojos, bet naktīs klīdu gar ezermalu. Biju gluži slims no bēdām un jo dienas jo kļuvu drūmāks.

Kādā naktī redzēju Daivu sapnī. Viņa raudzījās manī izmisuma pilnām acīm un teica, ka viņas mocītājs vēl arvien nedodot viņai mieru. Kad atmodos, es zināju, kas man jādara. Vakara pusē saģērbos ciešāk, pie jostas piesēju nazi, kulītē ieliku maizi un devos projām. Zināju, ka aizeju uz visiem laikiem, uz neatgriešanos.

Staigāju ap muižu, līdz viss noklusa un ļaudis izklīda pa naktsmītnēm. Klaušinieki salīda rijā un piedarbā, kur viņiem bija atjauts pārlaist nakts melnumu, bet muižas ļaudis aizgāja uz saviem mitekļiem. Nogaidīju, kamēr nodzisa logos ugunis. Tad gāju pie kučiera un piedauzīju pie aizbultētajām durvīm. Kučieris bija apgūlies un negribēja atsaukties. Kad dauzījos vēl stiprāk, viņš saīdzis noprasīja, kas tur pie durvīm graujas un ko vajagot. Teicu, ka viņam tūdaļ jāiet pie vagara, rīt agri jābrauc. Dzirdēju, ka viņš rausās no gultas un čabinājās. Tikko kučieris iznāca, ātri atrāvu viņam rokas atpakaļ un nogāzu zemē, aizbāzu muti un sasēju rokas, jo viņš varēja sacelt kājās visu muižu. Aizvilku nelieti pie dīķa un pateicu, ka viņš saņem pelnīto sodu par Daivas — šīs nevainīgās un skaidrās meitenes nonāvēšanu. Tad es viņu iegrūdu ūdenī, bet pats gāju uz mežu, kur klīdu vairāk kā nedēļu. Maize sen bija apēsta, un es vairs tikko turējos kājās. Tad mēs ar tevi satikāmies.

—     Jā—ā, — Griģis novilka, — tavs stāsts pa daļai līdzīgs manam. Abi kungu acīs esam nelieši, kas pelnījuši nāvi. Es tā nedomāju. Mēs esam daudz cietuši cilvēki, kas izmisumā atriebuši nodarīto pārestību. Lai nu kā, bet viens ir skaidrs: kad uzsnigs sniegs, mēs še ilgāk nevarēsim palikt, būs jāiet meklēt vietu, kur piemesties. Bet uz kurieni? Nemaz negribas iet pāri Daugavai, kur viss vārās un mutuļo, kur bads un sērgas nopļauj to, ko nav paņēmis karš.

—    Iesim uz Pilteni.

—    Ko mēs tur darīsim? — izbrīnījies prasīja Griģis.

—     To es tev pateikšu. Manu vecāko brāli, kam tagad vairāk par trīsdesmit vasarām, kungi bija aizsūtījuši karā. Tagad brālis ir mājās un piestāstīja mums pilnas galvas. Viņš ilgu laiku malies pa Kurzemi, kur zviedri, poļi, krievi un vācieši plēšoties Livonijas karaļa Magnusa zemju dēļ.

—    Kas tas par Livonijas karali? Pirmo reizi dzirdu par tādu.

—    Viņš pats sevi tā dēvējot, lai gan Livonija nekad nav bijusi viņa karaļvalsts.

—    Neko nesaprotu, — Griģis atkal ieteicās.

—     Pagaidi, kad izstāstīšu, tu sapratīsi. Brālis tās lietas zināja sīki un skaidri, jo visu, kas tur piejūrā noticis, pats savām acīm redzējis.

Magnuss esot tagadējā dāņu karaJa brālis. Lai pēc vecā karaļa nāves valsts nebūtu jādala, jaunais karalis nopircis Sāmu salu, kas atrodas mūsu jūrā, un arī vēl Piltenes

novadu Kurzemes ziemeļvakaru stūri un atdevis brālim Magnusam ar norunu, ka viņš atsakās no zemēm Dānijā. Pirms kādām sešām vai septiņām vasarām Magnuss ieradies Sāmu salā kopā ar pavadoņiem un četri simti karakalpiem un apmeties Kuresāres pilsētā. Sākumā Magnusam bijis daudz piekritēju, jo Kurzemes lielkungs cerējis, ka dāņu karalis sūtīs brālim palīgā karaspēku pret kareivīgajiem kaimiņiem, kas tīkojuši pēc Kurzemes un pirmām kārtām pēc Magnusa zemēm. Magnuss esot straujš cilvēks un drīz sastrīdējies ar Kurzemes lielkungu un arī ar brāli Dānijā. Tāpat ar Krieviju, Poliju un Zviedriju viņam nav iznākusi nekāda lielā draudzība. Mēģinājis gan biedroties ar vieniem, tad atkal ar otriem, bet nav atraduši kopīgu valodu. Tā tur līdz šim esot gājis.

Magnusam karavīri allaž vajadzīgi, un mums tur būtu drošs patvērums. Iesim uz Pilteni un stāsimies Magnusa karapulkos, domāju, mums tur ļaunāk neklāsies.

—     Ej nu saproti. Tas labi jāapdomā, — sprieda Griģis, — līdz sniegam vēl tālu, lai gan tā vien rādās, ka cita ceļa laikam nebūs. Ko tu, Dauni, domā darīt? Nāksi mums līdz vai paliksi šepat?

—     Es palikšu, gan jau kaut kā izdzīvošu pie viena otra mežinieka un maizi nopelnīšu, bet kā būs ar stopu? Vai ņemsit līdz vai atstāsit man?

—    Mums stops nebūs vajadzīgs, kur kalposim, tur ieročus dos.

—     Varbūt vēl viss vērtīsies par Iabut — nočukstēja Alnis.

PILSKUNGA DZIMŠANAS DIENA

Vasara nemanot novīta un ieslīdēja rudzu mēnesī, bet saulei vēl bija vasaras karstā kvēle. Muižas briestošajā rudzu laukā līgojās gari, drukni un jau sirmi stiebri, pār kuriem vējš rotaļājoties vēla platus viļņus vai arī sagrieza vārpas juku jukām, citu caur citu kā ūdens vērpetē.

Rudzos čirkstēja sienāži un asi, skarbi grieza grieze. Pāri laukam viegli trīcēja sakarsušais gaiss, bet baltie mākonīši, koši zilās debesis — viss bija tik spožs, ka gribot negribot bija jāpiemiedz acis.

Tuvojās mēneša astoņpadsmitā diena — pilskunga Reķa sešdesmit trešā dzimšanas diena. Muižā arvien biežāk dzirdēja runājam par to, minēja, kas tur būs un kā tur

būs. Par ēdieniem un dzērieniem, arī par spēlmaņiem šis tas jau bija dzirdēts. Stāstīja, ka sestdien visus lauka darbus pārtraukšot launagā, lai ļaudis laikus varētu nomazgāties un saposties. Svētki bija iekrituši labā dienā — sestdienā. Svētdien varēs izgulēties, kad visu nakti būs priecājušies. Pilskungs iznākšot arī pie zemniekiem, tālab būšot jāpušķo pils vārti. Tā spriedelēja muižas ļaudis, kam iznāca vairāk va|as patērgāt. Klaušu zemniekiem šis bija pats karstākais darba laiks. Rudzi bija ar skubu pļaujami, jo dienas nu jau veselu nedēļu turējās svelmaini karstas, pat vakaros gaiss nekļuva vēsāks. Tadā laikā rudzi nevarēja gaidīt, tie bija jādabū gar zemi kūļos un stirpās, citādi daudz graudu izbirs un ies zudumā. Tālab zemnieki tika skubināti pasteigties, un viņi rāvās vienos sviedros.

Bez rudziem bija arī vēl citi steidzami darbi. Sējas laiks tuvojās ar jaunām bažām. Pirms rudzu sējas zeme vēl bija kārtojama. Kad noskanēja maizes zvans un ļaudis meklēja cibiņas un kulītes, lai ieturētu pieticīgu maltīti, kāds vecs vīrs, griezdams doniņu, iesmiedamies sacīja:

—    Savu ēdiet ar mēru. Gaidiet, kad norausim visus muižas rudzus un tiksim pie tiem svētku labumiem.

Atnāca sestdiena. Jau no paša rīta dārznieks un muižas meitas grieza puķes un vija vītnes, kas būs karamas pie vārtiem un liekamas ap lielkungu pāra krēsliem. Gar dārza malu muižas puiši dzina zemē mietus un sita virsū plānkokus, un pret pusdienu soli un galdi stāvēja garā, taisnā rindā:

Vēl nebija pienācis launags, kad rudzu lauks bija nokopts.

—     Esat gan rāvuši kā tie seno laiku spēka vīri, — brīnījās muižas ļaudis.

—     To panāca jaunais vagars ar saprātīgu apiešanos. Pie vecā lauks vēl būtu tikai pusē, — atsaucās klaušinieki un aizskrēja mazgāties un uzvilkt sausus kreklus, jo tie, kas mugurā, bija tik slapji, kā no ezera izvilkti.

Nodārdēja, norībēja tilts, un, četru zirgu vilktas, Jaunpils muižā ieripoja divas ores ar Jelgavas spēlmaņiem.

—    Skaties, mās, kādu spožu tauri viens izcēla no ores! Kad tie laidīs vaļā, tad būs gan ko dzirdēt.

—     Kas tev dos dzirdēt. Sitie spēlēšot kungiem pils lielajās istabās. Mums būs jāpietiek ar āža ragu, koklēm un dūdām.

— Nekā, es dzirdēju, būšot pijoie ari.

—    Nez vai vispār kas iznāks, redz, kur lietus taisās!

Tiešām, negaidot zemi sāka aplidot tumši mākoņi, kas

mutuļoja augšā no pamales un lika pār Jaunpili nolīt raženam lietum. īsā laikā pludoja ceļš un laukums pils priekšā, ļaudis bēga kur kurais un glābās no saslapšanas. Bet tūce pārskrēja tikpat ātri, kā uznākusi.

—    Tas bija gan ko vērts! — priecājās puiši. — Nu vieglāk ripos dancis, būs vēsāks un neputēs, pielijuši zeme stingrāka.

Tālumā dzirdēja atkal ratus rībam, un pa pils vārtiem ar slaidu loku cita pēc citas iebrauca spožas karietes. Izkāpa kungi un kundzenes goda drānās un pazuda pils atvērtajās durvīs.

Jau pirms krēslas pils priekša bija laužu pilna. Sākumā visi stāvēja bijīgi un klausījās, kā pilī spēlē atbraukušie Jelgavas muzikanti, jo pils logi bija līdz galam vaļā. Tad mazliet aizkavējušies atsteidzās spēlmanīši no pašu ļaudīm. Pavisam četri. Bija arī vīrs ar vijoli, kā to muižas meita pareizi teica. Puiši un meitas pagāja tālāk no galdiem un tūdaļ uzņēma danci. Jaunie ļaudis bija laimīgi, ka varēja uz brīdi aizmirst rūpes un jautrā pulkā papriecāties. Turpat laukumā uzkūra nelielu ugunskuru, kas spoži liesmoja un apgaismoja jautros dancotājus. Kas bija nodancojies līdz galīgam nogurumam, pakrita brītiņu atpūsties. Muižas spīzmane sakliedza meitas palīgā atnest lielās gaļas bļodas, maizi un karašas. Meitas nesa kūpošo gaļu, un aiz tvaikiem nebija redzamas viņu sejas. Visu cienastu salika uz galdiem. Vecākos vīrus nesaistīja ne spēlēšana, ne dancošana, viņi kāroja reiz pieēst pilnu vēderu gaļas. Sen viņu sētās nebija tādas izdevības, jo gaļa uz zemnieku galda bija retums. Vīri izvilka nažus, kas karājās pie jostām, ņēma pirkstiem no bļodām gaļas gabalus, atgrieza pa mazam kumosiņam, un tie kopā ar maizi pazuda starp ēdāju stiprajiem zobiem. Kaulus meta turpat zem galdiem, kur suņi tos pievāca.

Dārznieks ar puišiem uzstādīja alus mucas, un pie tām nolika māla krūzes. Putojošais dzēriens šņākdams plūda no mucas krūzēs un no tām izslāpušajās mutēs. Alus, kā jau alus, bija mazliet rūgtens, tikai paplāns, tomēr pamazām iesitās vīriem galvā, tālab valodas laukumā kļuva skaļākas. Kad brangajam gaļas ēdienam piedzēra pa alus krūzei, tad bija tā kā dažkārt zemnieku godos. Spaiņos atnesa arī brandavu. Katrs iejcampa pa klunkšķim sīvā dzēriena un nokrekšķinājās. A, tas bija stiprs un koda rīklē! Nu tik ātrāk gaļu un maizi virsū! Palaikam pie galdiem atskrēja arī jaunie ļaudis, paķēra pa gabalam gaļas un maizes, iedzēra pa krūzei miestiņa un naski steidzās atpakaļ, kur viņus gaidīja danču prieki.

Viss prāvais laukums griezās un šūpojās. Kā vējā plīvoja rinduki, zili, zaļi, sarkani svītroti. Balto krekliņu plānais audums meitām nupat šķita pārāk biezs un karsēja jauno miesu kā vasaras tveicē. Puiši savus goda svārkus sen jau bija nometuši un dancoja kreklos un nātnajās biksēs. Spēlmaņi nedabūja ne elpu atvilkt, tik ieķēra kādu malku, uzkoda kumosu un rāva atkal vaļā, jo jaunie kliedza, lai spēlē.

Grūti bija iedomāties, ka šie ir tie paši ļaudis, kas vēl nesen svīduši tīrumā. Nupat viņi lēkāja tik viegli, it kā cauru dienu rudzu laukā būtu gulšņājuši. To darīja jaunība!

Nezin vai kungiem arī gāja tik jautri un vai viņiem

savās lepnajās istabās bija tik pārgalvīgi priecīgs prāts kā gājējiem pils priekšā? Laikam nebija, citādi nenāktu ārā skatīties, kā viņi priecājas. Pa pils vārtiem iznāca vairākas preilenes, nostājās maliņā un lūkojās platām acīm.

Muižas brašākais puisis Dāvis droši piegāja pie vācietēm un aicināja uz danci tievu preilenīti. Sī samulsa un nezināja, ko darīt, paskatījās uz pārējām, bet tad sadevās ar Dāvi rokās un iejuka dancotāju pulkā. Nevienam citam puisim nebija tik liela dūša, lai ņemtu kādu vācmeitu dancināt.

Muižnieku sievas un meitas pēc kungu parašas ģērbās daudzos biezos svārkos, kas tika savilkti cits par citu īsāki, lai visi būtu redzami. Viņu ballēs spēlēja lēnus dančus, kur iznāca tikai pagrozīties un pastaigāties. Tālab tievā preilenīte, straujo dancotāju jūklī ar spēku un ātrumu bez apstājas griezta un sviesta, beigās pienāca pie draudzenēm kā izpeldināta, bet starojošām acīm. Viņa paklusām sačukstējās ar citām savas kārtas meitām, un tad visas aizgāja. Pēc brīža viņas iznāca no pils kopā ar jaun- kungiem un muižjunkuru un skatījās turp, kur griezās raibais bars.

Tad preilenes ņēmās kaut ko stāstīt vācu jaunkungiem, tie sākumā grozīja galvas, bet tad iegāja pilī. Pēc mirkļa viņi atkal parādījās ar visiem Jelgavas spēlmaņiem, kas nesa līdz spožās taures. Spēlmaņus nosēdināja pie galdiem. Tur viņi uzlika lapas un spēlēdami tajās skatījās. Stabulnieki nu varēja mazliet atpūsties, bet jelgavnieki rāva vaļā polku, ko poļu karavīri bija atveduši līdz no Polijas un ko tagad dažs labs mācēja arī Kurzemē. Tas bija dancis, kas lika augstu lēkt un strauji griezties. Nu arī jaunkungi ar savām preilenēm iesila jautrībā. Pat muižjunkurs nenocietās un smalki palocījās pret kādu vācmeitu.

Pēkšņi lielajā danču tracī atskanēja bļāviens. Spēlēšana apklusa, dancis pārtrūka. Laukumā stāvēja muižjunkurs nobālušu vaigu, bailēs ieplestām acīm un izcēlis kāju. Garajā zeķē karājās bulta, un pie tās sarkans plankums pamazām auga lielāks. Visi bija kā zibens ķerti, bet junkurs drebošu balsi sauca:

— Velk tokš to ārā! — bet, kolīdz kāds piedūrās, kliedza, ka ne aizklausīties. Pie muižjunkura pieklupa Dāvis un ar strauju cirtienu izrāva bultu, bet asinis sāka stiprāk tecēt. Saķēris balti pūderēto galvu, junkurs stāvēja ne dzīvs, ne miris. Pēdīgi piesteidzās divi vācu jaun- kungi un pusnešus stiepa viņu prom.

Un tad sākās: vācmeitas spiegdamas teciņiem laidās uz pili, skanēja izbija kliedzieni un vaimanas. Dažs jaun- kungs gan itin varonīgi izliektu krūti skatījās pēc neredzamā ienaidnieka, bet kājas pašas viņu nesa prom uz pils durvīm, kur viņi visi ar lielu troksni nozuda. Laukumā puiši un meitas pieplaka kur kurais, jo nevarēja zināt, kādas briesmas vēl gaidāmas. Kad labu laiku nekas tomēr nenotika, viņi satraukti sāka pulcēties bariņos.

Itin drīz no pils izsteidzās vagars un skalā, skarbā balsī pavēlēja, ka pilskungs licis tūdaļ visu izbeigt un ļaudīm izklīst pa mājām.

Pamazām laukumā pie pils ļaužu kļuva mazāk. Tur, kā par brīnumu, vēl kavējās tievā vācu preilenīte, turēdama Dāvi ciet un vai kuro reizi prasīdama, vai viņš negribot braukt līdz uz Annasmuižu. Viņu nelikšot pie smaga darba, iecelšot par mājas kalpu kungu istabās. Viņa daudz stāstīja, bet Dāvis no tā saprata tikai mazu daļiņu.

— Kungs mani nelaidīs, esmu taču viņa cilvēks, — viņš turējās pretī kā mācēdams.

Kad nākamās dienas pēcpusdienā lepnie viesi brauca mājās, Dāvis sēdēja Annasmuižas kučierim blakus karietes priekšā — Annasmuižas kungs bija viņu iemainījis pret ābolainu zirgu, kāds Jaunpils kungam labi noderēja, lai pāris būtu vienāds, jo viens tāds zirgs viņam jau bija. Bet Dāvim bija smaga sirds: Jaunpilī palika tēva sēta, vecāki, brāļi, māsas. Ek, vajadzēja viņam sapīties ar to Vāczemes slieku! Vienīgais mierinājums bija, ka Annas- muiža ir tuvu, tik vienu jūdzi no Jaunpils.

Augšā pils otrā stāvā arī kāds mocījās ar smagām domām. Tas bija muižjunkurs. Viņš sēdēja aizvērtām acīm, trīcošām lūpām un baiļu sviedriem uz pieres. Ak tu mūžs, bija taču arī ko padomāt! Kas ielaida bultu kājā? Kālab to darīja? Reiz ielaidīs galvā vai sirdī, un tad būs beigas. Tas ļaunākais pie visa, ka nav nekādu pēdu vai aizdomu, kas to būtu varējis darīt. Ar bultu šaujams ierocis muižā nav manīts. Kā gan tas beigsies?

PIE ZANTENIEŠIEM

Griģis klausījās, ko Daunis stāstīja par muižas skaļajiem svētkiem. Zēns izstāstīja visu, ko bija redzējis, tik to vien neteica, ka ielaidis bultu muižjunkuram kājā. Griģis greizi nosmējās, dzirdot, ka Dāvis iemainīts pret zirgu un aizvests uz Annasmuižu.

—     Tā viņam mācība, ko luncinājās ap kungiem, — viņš sirdīgi noteica. — Bet tu pats, vai tu arī dancoji ar prei- lenēm?

—     Kur nu! Es nemaz nerādījos citiem acīs un uz danču laukumu skatījos no biezajiem krūmiem.

Tai pašā dienā uz meža būdu atnāca Varduktis. Viņam esot izgadījies brīvs laiks, un tad viņš sadomājis apmeklēt draugus. Varduktis smaidīgs skatījās Daunī un teica:

—    Šaut tu vari brīnum taisni, pat kustīgā mērķī un patumšā. It viegli varēji ķert preileni, ar kuru viņš dancoja.

—     Ko tu teici? Kas šāvis, ko šāvis? Daunis neko nesacīja, ka būtu ballē rīkojies ar stopu, — Griģis satraucās.

—     Kas tad cits varēja šaut, ja ne viņš? Muižkunga stilbā iecirtās bulta, un acumirklī uz baltās zeķes izplauka sarkana puķe. Kā viņš brēca! Nu vairs nedrīkstēs izbāzt degunu no istabas.

—     Pelnījis viņš ir, tik tu, puis, nepaliec pārgalvīgs, ka nenoiet greizi!

—     Nupat dabūju zināt, ka kungi nosprieduši drīz rīkot medības un aicināt muižniekus no plašas apkaimes, — bilda Varduktis. — Kā domā, Griģi, vai varēsi droši palaisties uz dumbrājiem, vai nebūs labāk pie laika aiziet tālāk no šī apvidus?

—     Vēl neesam galīgi izlēmuši, bet pirms sniega būs jāiet tā kā tā. Varbūt tiešām prātīgāk aiziet tūlīt?

—     Tu jau zini, kā kungi medī. Viņi dzīvniekus negāž ar labi tēmētu bultu, nešauj ar stobreni, bet notrenc, dzenoties jāšus pakaļ un rīdot ar suņiem, līdz kustonis nespēkā pakrīt, Tad nodur un lielās, kā varoņdarbus izdarījuši. Zvērus dzenājot, viņi var nejauši uziet jūsu būdu.

Alnis vēl nebija bildis nevienu vārdu, nu viņš pateica savas domas:

—    Griģi, vajag iet, tā būs drošāk.

—     Runājām doties uz Pilteni pie dāņu Magnusa, bet īsti nezinām, kur tas varētu būt. Zinām vienīgi, ka Piltene atrodas pie jūras un divas verstis no Ventas.

—    Ejiet uz ziemeļvakariem, kamēr tiksiet pie Abavas. Turieties pie šis upes, līdz tā ietek Ventā. Tad vairs nevar nomaldīties. Dienā gan neejiet, saķers kā bēguļus un atsūtīs atpakaļ drošā nāvē.

—    Tev taisnība, tālab būs jāiet tikai rīta agrumā un vakaros līdz vēlai tumsai.

Bija vēl nakts, kad Griģis un Alnis, klupdami pār saknēm, lauzās cauri brikšņiem un meža biezumiem. Mežā svešā apvidū bez takas viņi jutās nedroši, jo lēti varēja aiziet pavisam uz citu pusi.

Kādā meža norā vīri apstājās nedaudz atvilkt elpu, tad arī pavērās tumšajās debesīs, no kurienes šaura mēness maliņa rādīja skopu gaismu. Visgarām debesu laukā bija iedegušās neskaitāmas zvaigznes, un starp citām viegli sameklēja ziemeļzvaigzni. Vīri tūdaļ kļuva možāki: nu viņi vairs nemaldīsies, varēs droši iet uz priekšu, turoties mazliet pa kreisi no ceļvedes zvaigznes. Viņi vairs neies uz labu laimi, kad, vairoties no purviem, bija pilnīgi pazaudējuši virzienu. Tālāk ejot, bēgļi bieži cēla acis uz augšu, kur cauri koku zariem viņiem mirkšķināja zvaigznes.

Līdz ar tuvo rītausmu cēlās vējš un dzesināja vīru sakarsušās pieres. Pamazām kļuva gaišāks. Paretam iečirkstējās mazs putniņš, pa sausajām lapām čabinājās eži, bet 110 tālienes atskanēja vilka kauciens. Arvien vairāk gaismas ielija mežā, kas jau bija sācis tērpties rudens krāsās. Lapu koki, sevišķi bērzi, metās dzeltenīgi, bet apses dega kā lāpas. Naktī mežam bija uzguluši viegli mākoni, tādēļ rīta pusē smags tvaiks kāpa no ūdeņiem, apdzēšot katru saules dzirksti. Nedzirdami krita lapas, dzeltenas, rudas, sarkanas.

—    Kā domā, Alni, vai nebūtu laiks mest iešanai mieru? Šodien esam tālu nostaigājuši.

—    Varam mest mieru, bet varam arī dzīties tālāk, mežs tukšs un kluss, kas mūs te redzēs.

Gāja atkal, un bija sen pāri pusdienai, kad nolēma atpūsties un nosnausties, jo bija sākuši iet vēl melnā naktī. Vīri bija tā nomocījušies, ka krišus nokrita zālē un tūdaļ aizmiga. Gulēja cieti un ilgi un atmodās, kad saule jau bija norietējusi, tik debess pamalē vēl tikko kvēloja sārta svītriņa, bet arī tā drīz nodzisa, un mežā sametās krēsla.

Mazu bridi ceļa biedri klusēja un vēroja, kā nodziest īsā rudens diena. Jāiet atkal tālāk, aizvien tālāk, aizvien uz priekšu, jo viņi savas saknes no dzimtā novada bija izkustinājuši, un tagad viņu mājas bija visur un nekur. Bēgļi, tramīgi meža kustoņi, lūk, kas viņi bija. Bet ēst un gulēt vajadzēja, bez tā neviens nevar dzīvot.

Ēdot viņi bažīgi vēroja, cik ļoti bija saplacis līdzpaņemtais krājumiņš. Mežā gaļa skraidīja apkārt, bet kā to dabūt. Stops bija atstāts Daunim, un viņiem citu ieroču nebija kā vien naži un rungas.

Līdz naktij viņi tika atkal krietnu gabalu uz priekšu, bet, kad jau taisījās likties pie miera, dabūja krietni trūkties: cauri kokiem ieraudzīja uguni spīdam. Viņi tūdaļ cēlās un zagās tai tuvāk. Varēja dzirdēt apslāpētas cilvēku balsis un, ja viņi pareizi saklausīja, arī govju mā- vienus. Uzmanīgi viņi līda uz priekšu, līdz bija droši, ka mežā slēpjas zemnieki ar lopiem. Jādomā, tuvumā bija sirotāji, kas dedzina un kauj. Abi sāka ūjināt un saukt, lai nebīstas, šie esot divi apmaldījušies cilvēki un gribot aiziet pie viņiem. Apmetnē nodzisa uguns, noklusa balsis, un no vairākām pusēm tuvojās cilvēki. Drīz apkārt stāvēja vīri ar rungām.

—     Ko te meklējat? — uzstāja viens no tiem ar sirmu bārdu un cietu valodu.

—    Ejam uz Pilteni, bet īsti nezinām ceļu. Vai jūs neatļautu kādu dienu pie jums atpūsties? Esam tādi pa";i zemnieki kā jūs.

Vīri saskatījās, un vecais pamāja ar galvu, lai paliekot. Tā abi Jaunpils bēgļi nokļuva pie Zantes zemniekiem, kuri glāba sevi un savus lopus no poļiem, kas pirms dažām dienām bija iebrukuši viņu sētā. Labi, ka laikus pamanījuši un paguvuši noslēpties.

—    Bet kā tad tā? Kurzemes lielkunga valsts taču stāvot Polijas aizsardzībā, — Griģis brīnījās.

—    Poļi laupa tāpat kā zviedri un plēšas ar viņiem kā suņi gar kaulu, — zantenietis atteica.

Otrā rītā apmetnes ļaudis pamodās nosaluši un drebinoties gāja pie uguns sildīties. Bērni raudāja, mātes mierināja. Pie ugunskura Griģis satika veco vīru, kas viņiem atļāva palikt nometnē un atpūsties. Viņu sauca Sarmi.

—     Klausies, tā taču nevar saldēt ļaudis, it īpaši mazos bērnus. Rudens klāt, un top jo dienas aukstāks, — Griģis ierunājās.

—    Tev taisnība, bet ko lai darām. Nezin kad vēl tiksim mājās un vai sētā kāda ēka būs vairs vesela un lietojama.

—    Jācērt nams, kur patverties. Vai cirvji ir?

—    Ir gan, bet diezin kad to vēl paspēsim.

—    Mēs palīdzēsim. Un ne vien nams jāuzceļ, jāuztaisa arī mietu sēta un jāizrok grāvis. Jūs te esat labs pulciņš ļaužu. Nelielu laupītāju baru jūs it viegli spētu padzīt.

Sarmis sasauca vīrus aprunāties. Sākumā viņi neticīgi grozīja galvas, bet vēlāk iekvēlojās un bija ar mieru ķer- v ; l'es pie darba. Saraudzīja cirvjus, un mežā sāka gāzties koki. Apmetnes vieta bija labi izraudzīta: visapkārt dūkstis, kas bija pārejamas tikai vienā vietā un labam zinātājam.

Pirmās dienas pagāja, gatavojot kokus. Pie šī darba līkājās vīri, bet sievas un bērni plēsa sūnas un nesa pie nama vietas. Vēl citi gādāja lubas. Un tad namam sāka celties vainags pēc vainaga. Ļaudis nogura, bet sūrā nepieciešamība dzina viņus uz priekšu. Nebija jau arī nekā cita ko darīt, un darba pieradušās rokas ar skubu cilājās pie jaunā nama.

Uz vienu dienu pārtrauca darbu, jūdza zirgu un brauca uz mežmalu, kur vasarā sapļautais siens gulēja apaļās kaudzēs. Arī Griģis un Alnis brauca līdz. Bet pļavā negāja tik gludi, kā domāja. Vēl vezums nebija pusē piekrauts, kad zemniekus pamanīja poļi, un divi jātnieki aulekšoja turpu. Braucēji steidzās projām, cik ātri zirgs ar vezumu spēja izlocīties pa koku starpām, bet daži vīri ar rungām stājās aizturēt jātniekus. Slēpjoties aiz kokiem, vīri skrēja taisni purvā iekšā un pa zvēru taku arvien dziļāk un tālāk. Iziet pa taku zināja vienīgi zemnieki, bet nezinātājs varēja viegli dabūt galu. Pa šo taku poļu jātnieki dzinās zemniekiem pakaļ. Drīz vīri dzirdēja tādu kā bļāvienu, un tad jātnieku vairs nebija.

Kad viss noklusa, bēgļi gāja raudzīt, kas noticis. Viens jātnieks bija uz galvas ietriecies akacī, bet otrs vispār pazudis. Nevarēja zināt, vai viņš nogrimis purvā vai paša spēkiem izkārpījies no dumbrāja un paguvis aizbēgt. Tas gan bija maz ticams. Zirgi bija dzīvi, tikai iestiguši un izmisīgi pūlējās tikt ārā no melnā, smirdošā ūdens. Vīri pasteidzās cirst egļu zarus un bāzt zirgiem zem vēdera. Kad lopiņi sajuta pamatu zem kājām, viņi pamazām nomierinājās, bet zemnieki vēl ilgi dabūja cīnīties, līdz izrāva zirgus no purva. Lopi bija tā samocījušies, ka nolaidās uz takas zemē. Likās, viņi nebūs vairs dzīvotāji, tomēr vakara pusē cēlās kājās un sniedzās pēc rūsganās purva zāles. Zirgiem pie segliem bija somas. Tur atrada maizi un sāli. Tās bija tādas mantas, kādas izbēgušajiem ļaudīm trūka, it īpaši sāls. Tālab somas iztukšoja un pēc tam kopā ar segliem nogremdēja purvā.

—     Gribam dzīvot mierā un kopt savus laukus, bet mums to neļauj. Zeme ir kara un visādu negantību piemeklēta, un tur mēs neko nevaram grozīt. Tad nu, mani dēli, uz priekšu rīkosimies tā, kā to šodien darījām. Kas klīst pa mūsu zemi, laupa un dedzina, ir laupītājs, un tādam jādod sitiens pret sitienu, asinis pret asinīm, — teica vecais Sarmis. — Zirgus vediet uz apmetni, gan jau viņi mums noderēs. Šīs dienas brauciens pēc siena neizdevās. Turpmāk raudzīsim sienu dabūt naktī.

Otrā dienā šie notikumi likās aizmirsti, un ļaudis atkal strādāja pie jaunā nama. No cietiem, sveķotiem dzied- riem celtajai mājai vajadzēja būt izturīgai. Labs lubu jumts aizturēs lietu un sniegu. Sūnas, ko drīvēja koku starpās, nelaidīs vēju iekšā, kur liesmos uguns no akmeņiem sakrautā kuldā un sildīs namu. Ārpus nama uguns nebūs redzama. Ļaudis strādāja bez skubināšanas, un nams cēlās jo dienas augstāk. Drīz vīri jau taisījās sliet spāres un klāt jumtu. Puiši bija sākuši gāzt kokus sētai, kas taisāma apkārt apmetnei, un vēl citi raka dziļu grāvi. Nupat zemnieki varēja celt galvas augstāk, jo jutās labi nodrošināti pret ziemas aukstumu un sirotāju uzbrukumiem.

Tad kādā rītā Griģis sacīja Sarmim:

—     Lai tev paldies, ka pieņēmi savā apmetnē mūs divus svešus un izsalkušus vīrus. Es tevi godam pieminēšu un būšu pateicīgs, bet nu mums laiks doties tālāk.

—     Ko tu, Griģi, runā! Mums jāpateicas tev, ka nāci ar labu padomu un pieliki savu roku, lai mūsu dzīve mežā būtu ciešama un arī drošāka. Novēlu jums abiem laimīgu izdošanos jaunajā vietā.

Atvadījušies no apmetnes ļaudīm, Griģis un Alnis svieda kulītes ar ēdamo plecos, ņēma nūjas un aizsoļoja uz ziemeļvakariem.

Diena bija pagadījusies tāda, kad saule cīnījās ar lietus mākoņiem. Beidzot saule tomēr ņēma virsroku. Bēgļi gāja līdz vēlai tumsai un nakts melnumu pavadīja biezokņa aizvēnī, krietni nosala, bet citu rītu devās atkal tālāk, līdz iznāca mežmalā, kur stāvēja vientuļa zemnieku sēta. Viņi ilgi vēroja svešo vietu, bet nemanīja tur nekādas dzīvības.

—     Nu, ko darīsim? Es gribētu iet aplūkot, liekas, pašreiz tur nav ne īsto sētas ļaužu, ne laupītāju, — ierunājās Griģis.

—    Labi, iesim skatīties, — Alnis piekrita.

—    Nē, kālab abiem skriet briesmās. Iešu viens, ja man nelaimēsies, tu paliksi dzīvs.

Griģis aizgāja. Ēkas stāvēja veselas, tik logu aizšautņi bija izgāzti, durvis līdz galam vaļā, un auksts vējš vilka namam cauri. Iekšā viss bija sagandēts, salauzts, salmu un mēslu piemētāts. Neredzēja neviena vesela trauka, ne galda, ne sola. Namā bija kauts kāds dzīvnieks, turpat pa kuļu mētājās lopa kājas un iekšas. Pie kūts durvīm, kas arī bija līdz kājai vaļā, gulēja bez dzīvības vecs vīrs. Droši vien tas bija sētas saimnieks, kas aizstāvējis savu labumu. Griģis nodrebinājās.

Pie klēts viņš uzdūrās prāvai lūžņu kaudzei. Tur bija sabradāti un salauzti grozi un skalenes, tīnes, muldas un skutuli. Griģis paspēra drazas un pamanīja kaudzē cirvi un turpat blakus — bultu. Nu Griģis sāka uzmanīgi izvandīt un apskatīt atkritumus. Viņš atrada vēl vairākas bultas un pēdīgi izcēla arī stopu. Tas izskatījās vesels un labā kārtībā. Viņš uzlika bultu un nolaida sprūdu. Bulta kā putns aizšāvās zilos gaisos. Priecīgs par vērtīgo atradumu, Griģis gāja atpakaļ uz mežu pie Aļņa.

—    Vai redzi, kādas visnotaļ labas lietas atradu. Par gaļas trūkumu mums vairs nebūs jābēdā, un tad vēl cirvis. Ari tā ir branga manta, kas var lieti noderēt.

Gāja atkal naski tālāk, palaikam no mežmalas pavēroja apkārtni, līdz neliela upīte aizšķērsoja ceļu. Vīriem nemaz negribējās brist aukstajā ūdenī. Palaiduši acis apkārt, viņi pļavā ieraudzīja ceļu un pāri upei laipu. Pļavā viļņoja gara zāle, un tajā ņirbēja balti tauriņi. Kad Griģis un Alnis jau bija pie laipas, aiz muguras izdzirda troksni. Pasvieduši galvas atpakaļ, viņi ieraudzīja karavīrus, kas dzinās viņiem pakaļ. Kā brieži mūsu vīri aizlaidās pār laipu un pazuda starp kokiem un krūmiem. Tik daudz prāta svešajiem bija, ka neskrēja mežā pakaļ, tad jau zaķi ari varētu mežā saķert. Bet Griģis un Alnis mierīgi kājoja tālāk, nūjas rokās mētājot.

Nākamā diena nesa atkal jaunus uztraukumus. Saule stāvēja augstu, varēja būt pusdiena, kad gājēji izdzirda diktus sievietes kliedzienus. Viri paskrēja uz mežmalu un ieraudzīja turpat netālu zemnieku sētu un divus karakalpus. Viens lauzās nama durvīs, otrs gribēja piebeigt sievieti, kas kliedza visā galvā. Tie bija baiļu, sāpju un niknuma pilni kliedzieni. Griģis ielika stopā bultu un lika tai skriet. Karakalps palaida sievieti un sakampa sānus. Kad otrs redzēja ievainoto pakrītam, viņš žigli manījās projām.

—    Griģi, neļauj viņam aizbēgt, viņš atvedīs veselu baru tādu pašu pasaules klaidoņu.

Atkal nodžinkstēja bulta, un bēglis paklupa. Griģis gāja uz sētu, un Alnis turējās viņam līdz. Sieviete, viņa bija pavisam jauna, aizskrēja, bet abi laupītāji gulēja pie zemes. Viens vaidēja, bet otrs neganti lamājās. Nama durvis lēnām pavērās, un pa tām bailīgi izlīda vīri un sievas.

—    Tāds lērums ļaužu un sabijušies no diviem klaidoņiem! — Griģis kaunināja viņus.

—    Viegli runāt, ja ir šaujamrīks, — bilda sirms tētiņš.

—    Vai tad sētā nav neviena cirvja?

—    Ir jau gan, bet skaidienā, netikām klāt. Ko nu lai darām ar šiem te? — vecais rādīja uz laupītājiem.

—    Ko tu dari, kad lapsa ielavījusies kūtī pie vistām vai vilks plēš tavas aitas? — Griģis noprasīja.

—    Tad zinām gan, ko darīt.

—    Tebe nu, šie ir ļaunāki par vilkiem un lapsām. Zvēri plēš, cik spēj aprīt, bet šiem nekad nav diezgan. To labumu, ko nespēj aiznest, saposta un atdod liesmām. Un tu vēl prasi.. .

—     Ko tad vairs daudz runāt! — sasparojās vecais un jau tiecās iet pēc cirvja.

—     Pagaidi, nesteidzies, — Griģis viņu apturēja. — Nāvei viņi sen parādā, tas tiesa, bet es nekāroju pēc viņu dzīvībām. Man kas cits padomā. Redzi, mēs abi ar biedru par daudz izskatāmies pēc izbēgušiem klaušu ļaudīm. Vai nav tā?

—     Uz to pusi ir gan, — norūca vecais. — Ko tad esi uzdomājis?

—    Gribu laupītājiem atņemt ieročus un apmainīt ar viņiem drānas, tad varēsiet dzīt viņus mežā.

Pa to laiku sirotāji jau sāka cilāties. Griģis pielēca klāt žiglākajam un Alnim lika ķerties pie otra laupītāja.

—     Velc nost vamzi! — Griģis uzsauca svešajam un, kad tas nesaprata, ko no viņa grib, rāva vajā vamža āķus un lika saprast, ka tas jāvelk nost.

Svešais mēģināja pretoties, bet Griģa spēcīgās rokas viņu it viegli padarīja rāmu, un vamzis noslīdēja no "vīra pleciem. Norāva no kājām zābakus, paņēma arī cepuri. Alnis darīja to pašu, neraugoties uz laupītāja pretošanos un lamāšanos. Kurzemnieki ieģērbās karazejļu drānās, bet viņiem nometa savus zemnieku svārkus, lai velk mugurā, ja negrib staigāt puspliki. Atņēma arī zobenus un šķēpus. Savu cirvi Griģis atdeva sētas ļaudīm un piekodināja:

—     Cirvji nu jums ir, ņemiet ari mūsu nūjas un trieciet klibos laupītājus mežā. Mums nav laika gaidīt, līdz viņi saposīsies par zemniekiem,

Griģis jau taisījās atkal ceļā, tik vēl uzprasīja:

—    Vai Abava vēl tālu? Mēs ejam uz Pilteni.

—     Imulai un Amulai esat jau pāri. Tagad tik turieties vairāk pa kreisi, tad it viegli uziesiet Pilteni. Vēlreiz tencinām par palīdzību īstajā brīdī.

PILTENE UN SAMSALĀ

Jo tuvāk nāca Piltenei, jo vairāk sastapa karavīru. Uz Griģi un Alni neviens negrieza vērību, jonu viņi bija tādi paši noputējuši kā lielākā daļa karavīru. Kad abi draugi nonāca pie ūdens, viņi nezināja, kurp griezties, jo Venta te sazarojās. Bet tad Vecventas loka ārpusē viņi pamanīja jumtus un devās turpu. Tās bija Piltenes miesta pirmās ēciņas, kas mazas un noputējušas stāvēja garai un nelīdzenai ielai abās pusēs. Mazajām ēciņām bija sīki lodziņi un lubu jumti, bet aizmugurē pavīdēja iekopti dārzi un lauciņi.

Karavīru un zirgu kājas uzvandīja putekļus, bet garajai ielai neredzēja gala. Nāca arvien jaunas karaspēka vienības. Slīpajos vakara saules staros mirdzēja šķēpi un krūšu- bruņas. Pēdīgi ielas galā parādījās nokvēpusi bīskapa pils. Ārpusē pie tās atbalsojās ieroču šķindoņa un skaļas lamas. Pašreiz pie vārtiem piejāja jauni nogurušu vīru pulki.

Griģis un Alnis pamanījās iejukt karavīru barā un kopā ar svešajiem netraucēti tika pāri grāvim un cauri pils vārtiem. Tūdaļ aiz viņiem ar troksni pacēlās nolaižamais tilts.

Alnis izbijās, jo apkārt vairs neredzēja neko citu kā vien drūmus karavīrus. Pils pagalmā pie ugunskuriem vīri ēda un dzēra, auroja dziesmas, meta kauliņus un ķildojās. Uguns meta spocīgas ēnas uz kopā saslietajiem ieročiem un netīrajiem karavīriem. Viņu vidū bija redzami vīri ar rētām ģīmjos un sadriskātās drānās, kas bija dažādās krāsās un dažāda šuvuma. Tie bija karazeļļi, kas nākuši no svešatnes laimi meklēt.

—    Kā vilku barā, — Alnis nodrebinājās.

Arī Griģis nejutās labāk. Sirdi spieda smagas domas. Vai tad viņš kāroja pēc tādas klaidoņa dzīves tālu prom no mājām, no savējiem? To visu viņš jau bija izbaudījis tiku tikām un ilgojies jo drīzāk atgriezties dzimtajā pusē. Un nu atkal neziņa par rītdienu, par to, kur noliks savu galvu. Bet atpakaļceļa vairs na v…

Līdz pusnaktij abi grozījās pa pagalmu un sildījās pie uguns, bet tad reizē ar citiem salīda pilī, jo rudens naktis ir saltas, un kurš gan gribēs gulēt aukstumā uz kailas zemes. Pils lejas stāva lielajās istabās bija salmu klājiens. Vajadzēja tik noskatīties brīvāku vietu un likties uz auss. Lielās istabas pamazām pildījās. Noņēmuši ieročus un liekos apģērba gabalus, vīri izstiepās salmos.

Kad blakusgulētājs izdzirda, ka Alnis ar Griģi runājas latviski, viņš sāka apvaicāties, jo izrādījās, ka viņš arī latvietis.

—    Redz, kā sagadījās, — teica Griģis, — nu varēsim parunāties, šo to uzzināt par šejienes lielkungu un kādi ļaudis viņam vajadzīgi.

—    Labi, ka uzbildāt mani, mīļu prātu visu izstāstīšu. Lielais vairums šo karakalpu ir vācieši, dāņu pavisam maz, un laba tiesa kuršu un lībju. Kā jūs te gadījāties? Neesmu jūs agrāk redzējis.

—    Esam no tālienes un sadomājām atnākt un kalpot jūsu kungam. Vai bija vērts? Varbūt esam velti nākuši un mūs nemaz nepieņems?

— Jūs pieņems atplestām rokām, jo mūsu kungam karavīri vajadzīgi. Rīt rītā kāpiet tik augšā skrīveru istabā. Tur jūs pierakstīs un virsnieks iedalīs rotā. Prasiet, lai iedala latviešu rotā.

—    Bet alga? Kā ir ar algu?

—    Ar algu ir tā kā kuro reizi. Kad kungam ir nauda, viņš maksā, kad naudas nav, tad arī pats ēd kā vienkāršs karavīrs. Agrāk viņu pabalstīja brālis, dāņu ķēniņš. Tolaik mums nekā netrūka. Tagad brālis negrib vairs neko dot, un mums reizēm jāsajož vēderi.

Citu rītu viss nokārtojās ātri un labi. Griģis stāstīja savam vakardienas paziņam Antām:

—     Skrīveru istabā bez virsnieka un skrīveriem bija arī kāds jauns kungs. Viņam nevarēja būt vairāk par trīsdesmit vasarām, bet varen kustīgs un runīgs. Viņš ar tulka palīdzību prasīja, vai tik mēs abi ar Alni neesot izbēguši no muižas klaušu darba, un pats smējās jo gardi. Es nemaz neatbildēju, domāju, iemaldījies kāds no muižas jaunkungiem, un runāju tik ar virsnieku. Bet, kad tulks pateica, ka jaunais esot pats lielkungs Magnuss, tad gan sarāvos, nostājos taisni un atbildēju, viņam acīs ^katoties:

—    Ja būsi labs kungs, mēs tev kalposim uzticīgi un nebūs tādu draugu vai ienaidnieku, kas mūs varētu padarīt tev neuzticamus.

Magnuss uz rāvienu kļuva uzmanīgs un sāka iztaujāt, kam es agrāk kalpojis un kur karojis. Izstāstīju visu, kā mani aizsūtīja karā un kā desmit gadu tiku karojis gan latviešu, gan igauņu zemē. Prasīja, vai protu šaut. Teicu, ar stopu protu, bet ar uguns ieročiem neiznāca iemācīties. Kungs rāda, vai es redzot vārnu, kas sēž kokā aiz pils mūra, un vai varot viņu nošaut. Es notēmēju, un vārna novēlās no zara. Sim tāds strēlnieks derot, un stops arī esot labs, jo netaisot troksni. Tad paburkšķēja savā dāņu valodā un lika tulkam pateikt, ka pēc divām dienām viņš braukšot uz Sāmsalu un es braukšot līdzi viņa pavadoņiem.

Kad lielkungs izgāja, durvis uz lielo blakus istabu palika vaļā, un tad es tur redzēju gar sienām uzkārtas lielas bildes. Uz tām bija uzbildēti lepni kungi, bet tik dzīvi, ka es tīri sabijos, kad viņi tā skatījās uz mani. Viņiem bija gan zili, gan sarkani kamzoļi un dzeltenas un baltas treses.

—    Jā, jā, es zinu, — teica Ants. — Tie ir bijušie Piltenes bīskapi, skaitā kādi sešpadsmit vai septiņpadsmit un tagad sen jau miruši. Katrā ziņā vecos laikos tādi ir dzīvojuši.

Divas dienas vēlāk agrā rītā, kad gaiļi otrreiz iedziedājās, gan paklusu un ne tik skaļi kā pavasarī, piecdesmit lielkunga Magnusa karavīri aizsoļoja uz Ventas ostu, kur gaidīja briga. Tikko karavīri iekāpa un novietojās, piebrauca lielkungs. Matroži tūdaļ atlaida tauvas un uzvilka buras. Briga sašūpojās, atrāvās no krasta un, straumes nesta un vēja dzīta, peldēja uz jūru. Tikusi atklātā jūrā, briga pagriezās vairāk pret ziemeļiem un sāka naski urbties viļņos, kas baltām krēpēm tecēja kuģim blakus. Jūrā brīze bija stiprāk jūtama, bija ari aukstāks nekā krastā, un kara ļaudis dabūja krietni drebināties.

— Ko drebat kā apšu lapas! Tās simt verstis noskriesim, ka nebūs ko redzēt. Raugiet, kāds izdevīgs vējš! — runāja Ants un piemetināja: — Kam salst, lai lien zem klāja, tur siltāks..

Vīri cits pēc cita nozuda zem klāja, vienīgi Alnis vēl kavējās augšā, jo skatīja jūru pirmo reizi mūžā. Tā viņu pievilka ar nepārredzamo plašumu, pār kuru sniegbaltas kaijas meta lielus lokus, bieži krūtīm skarot saviļņoto ūdeni un skaļi brēcot.

Vējš gūlās burās, raustīja vantis, rājas čīkstēja, un nelielais divmastnieks čakli skrēja uz priekšu. Līdzko tika cauri Irbes šaurumam un garām Kolkai, kuģītis pagriezās tieši pret ziemeļiem. Nu jau vairs nebija tālu, un pa kreisi varēja saskatīt miglainu krastu. Tas bija Sāmsalas lejas- gals: kā gara aste gulēja jūrā. Matroži kravājās gar klīzi un enkura grieztuvi. Enkuru izmeta Kuresāres ostā, kas taisna kā bulta iegriezās sauszemē.

Daži Kuresāres rātskungi bija ieradušies sagaidīt lielkungu un pavadīja viņu uz bijušo bīskapa pili. Virsniekam un diviem karavīriem bija jāpaliek pilī, pārējie tika atlaisti, līdz ostā parādīsies kuģis ar krievu cara sūtņiem. Tad visiem vīriem jābūt klāt un jāstājas goda sardzē.

Karavīri izklīda, un Alnis palika viens. Pilsētiņa viņam bija sveša, tālab gāja, kur pagadījās. Gāja un skatījās svešajos ļaudīs. Viņu drānas bija mazliet savādākas nekā Kurzemē. Vīrieši nēsāja augstas cepures, sievietes savas drānas bija izskaistinājušas rakstiem, bet tumšās krāsās. Alnis tikām gāja, līdz attapa, ka jāiet atpakaļ uz ostu, bet nu nezināja, uz kuru pusi griezties. Prasīja pirmajam pretimnācējam, kā nokļūt ostā. Tas pateica: «Ei moista ',» — un gāja tālāk. Prasīja citam, arī tas atbildēja tāpat, un tā bija ar visiem, kam prasīja ceļu.

«Kas tas viņiem ir par tādu «moista», ka visi to vien saka?» Alnis netika gudrs.

Nejauši viņš iznāca jūras malā un tūdaļ sajuta sejā spirgtu vēju. Uz krastu skrēja vilnis pēc viļņa un saplaka

1 Ei moista — nesaprotu (ig.).

smiltīs. Kad Alnis pacēla acis, viņš ieraudzīja, ka salai tuvojas trīsmastu burinieks, un nodomāja, ka tas droši vien būs gaidītais krievu kuģis, tālab joza gar ūdens malu tam pakaj. Iznāca tīri brangi: kad kuģis iebrauca ostā un pietauvojās pie bulverķa, Alnis arī bija klāt un nostājās pie citiem ierindā.

— Kur tu biji pazudis? — prasīja Griģis.

— Ei moista, — Alnis smiedamies atbildēja.

Drūma un neizskatīga, bez jebkādiem rotājumiem, ar vienu lielu, otru mazu stūra torni pils kā milzīgs akmens bluķis zvilnēja vakara saulē.

—    Kā tev patīk Magnusa pils? — jautāja Alnis.

—     Kas no tādas var patikt! Bet Magnusam laba, jo mūri šķiet tik biezi, ka tiem var velties pāri vesela jūra, arī tad paliks veseli.

Kuresāres drūmajā pilī bīskaps vairs nedzīvoja. Lielkungs Magnuss pili bija iemainījis no viņa pret Ēdoles muižu, un tagad pils piederēja Magnusam tāpat kā visa Sāmsala, ko viņam par trīsdesmit tūkstoš dālderiem bija nopircis brālis — dāņu karalis.

No Piltenes atbraukušais virsnieks nostādīja savus vīrus divās rindās pils pagalmā, kur bija jānāk krievu cara sūtnim. Dažiem karavīriem lika stāvēt pils otrā stāva gaiteni, bet diviem, kam bija labas drānas, — apspriežu kambarī, katrā pusē durvīm.

Maskavas sūtni ievadīja pilī ar lielu godu. Visiem pa priekšu gāja taurētāji, aiz tiem sekoja rātskungi un Magnusa karaspēka virsnieki.

Tad nesa Maskavas cara dāvanas, un tik pēcāk nāca pats cara sūtnis biezos, krokotos svārkos līdz zemei. Kājās viņam bija smalki sarkanādas zābaki, bet galvā augsta kažokādas cepure. Arī sūtņa pavadoņi, cienīgi bajāri, bija silti un grezni ģērbušies.

Pilī sūtni sagaidīja smalka sabiedrība. Vizuļoja dārgi akmeņi, locījās spalvu pušķi, mirdzēja zelts un smalkie svārki, nošūdināti caunu un lūšu ādām. Turpat grozījās skrīveri un tulki. Bet visiem priekšā stāvēja pats lielkungs Magnuss.

Pēc apsveicināšanās pirmais runāja krievu sūtnis — cienīga izskata vīrs ar garu, sirmu bārdu, un tulki sūtņa vārdus tūdaj pateica vāciski un dāniski.

—     Maskavas cars, mūsu žēlīgais Ivans Ceturtais, sūta mūs uz jūsu zemi piedāvāt savu palīdzīgu roku cīņā pret ienaidnieku baru, kas tīko pēc jūsu zemes. Mūsu cars par to neko neprasa, vienīgi grib, lai jūs dotu uz Maskavu brīvu ceļu ārzemju preciniekiem, amatniekiem un kara lietpratējiem. Mūsu cars ir ar mieru atstāt zemē luterticību, vecās tiesības un tirdzniecību bez muitām. Ivans Ceturtais, mūsu cars, sola jums vēl vairāk. Viņš grib atkarot Livoniju un nodot to lielkungam Magnusam, ja viņš uzņemtos uzturēt pieci simti jātnieku un tūkstoš pieci simti kājnieku lielu karaspēku cara karagājieniem.

Iestājās dziļš klusums, bet to drīz pārtrauca Magnusa skanīgā balss:

—     Izsaku žēlīgajam krievu zemes valdniekam mūsu dziļu pateicību par laipno piedāvājumu, kas rādās mūsu zemei visai izdevīgs. Gribu to labi pārdomāt un apspriesties ar saviem padomniekiem.

—     Protams, tas jādara, — atbildēja Maskavas sūtnis, — ja jūs vienotos pieņemt mūsu piedāvājumu, tad cars lūdz jūs, godātais lielkungs, visā drīzumā ierasties Maskavā un parakstīt nolīgumu, kā ari pārrunāt dažus jautājumus, kas stāv ar to sakarā.

Pēc tam Maskavas viesus veda blakus kambaros, kur viņiem par godu bija sarīkots lepns mielasts.

Saule bija nogājusi un Kuresāres nami krēslas apņemti, kad Maskavas viesus izvadīja uz ostu. Pils priekšā lāpas meta sarkanu gaismu, rībēja bungas, un pa ceļu, kas veda uz ostu, plūda ziņkārīgu ļaužu bari. Viņi noskatījās, kā krievu sūtnis ar bajāriem sasēda kuģī un aizbrauca.

Nākamajā dienā lielkungs pavēlēja Sāmsalas karaspēkam nosoļot gar pili un parādīt dažus uzbrukšanas un aizsargāšanās paņēmienus. Viņš bija neapmierināts ar kustību gausumu, karavīri viņam šķita tūļīgi un neveikli.

—    Ja tā tūļāsities cīņas laikā, tad pretinieks jūs apsitīs kā cāļus, — viņš bija noskaities pa īstam un uzdeva virsniekiem daudz strādāt, lai ielauzītu vīrus kara maņās un gudrībā.

—    Tas jādara ik dienas no rita līdz pusdienai, jāgādā arī, lai ieroči būtu labā kārtībā un drānas tīras, lai pogas un āķi aizvien turētos katrs savā vietā.

Karodzniekam lielkungs deva īpašu norādījumu:

—     No Piltenes vīriem un vēl kādiem citiem sastādi pilnu rotu, sagādā sešām dienām pārtiku un novieto vezumos. Pēc divām dienām vedīsi rotu gar salas ziemeļu krastmalu un pārbaudīsi izkaisītās sardzes vietas. Ja tur būs vajadzīgs, atstāj kādu no jaunajiem, lai nekur nebūtu mazāk par desmit vīriem. Šodien un rīt vīri ir brīvi.

Rota izklīda, un karodznieks devās uz noliktavu gādāt pārtiku, kas ņemama līdz garajā ceļā, bet lielkungs Magnuss saīdzis un nerunīgs iegāja pie skrīveriem un grāmatu vedējiem, nosēdās pie viņu biezajām grāmatām un sāka tās šķirstīt.

Griģa un Aļņa dzīve bija tīri ciešami izkārtojusies. Viņus vairs nespieda rūpes un raizes, tālab viņu vaigi noskaidrojās. Divas dienas viņi bija brīvi, — kālab nepaieties un neapskatīties svešo zemes stūri?

Sāmsala bija kā milzīgs, plakans akmens bluķis, desmit vai vairāk jūdzes garš un plats, un tāds iemests jūras plašajā ūdens laukā. Akmeņu pārpilnība redzama ik uz soļa kā laukos, tā jūras malā. Pat visi žogi sakrauti no akmeņiem. Cik tālu acis sniedza, no zemes līda ārā pelēks un iedzeltens kaļķakmens ar tik plānu zemes kārtiņu virspusē, ka tajā varēja augt vienīgi zāle un sīki kadiķīši. Tālāk gan vīdēja priežu un egļu meži, tur, acīm redzot, bija biezāka zemes kārta, kur koku saknēm ieķerties. Bet gar pili un pilsētu pletās klajš līdzenums.

Šai akmeņainajā zemē zemnieki bija pratuši iekopt tīrumus un izaudzēt maizi sev un kungiem. Par gaļu gādāja jūra, bet pati tā nemeta savas bagātības krastā. Zvejniekiem tās bija jāizceļ.

Vīri klejoja pa salu, un sāļais vējš purināja drānas, bet cepures bija dziļi jāmauc galvā, lai tās nenorautu, neaiznestu pa gaisu un neiemestu jūrā. Kad pāri līdzenumam kā milzu ugunsgrēks aizdegās vakarblāzma, draugi atgriezās pilī un noguruši laidās lielā kambara salmos.

Agrā rītā, tikko pirmais miegs bija izgulēts, bet celties vēl netika un gribējās kādu brīdi pašļaucīties siltajā guļvietā, pils klusumu kā asa pātaga pārcirta kliedziens, kam sekoja citi un auga ik brīdi skaļāki. Griģis vēl nebija lāgā atguvies, kad Ants rāva viņu augšā.

— Kas noticis? Vai uzbrukums? — Griģis taujāja.

Lielajā kņadā neviens nezināja ko prātīgu atbildēt, un dzīva vīru straume cēlās un lauzās uz augšu, un citiem līdzi arī Griģis un Alnis.

Kāpnes bija šauras, un vīri tikai pa vienam varēja virzīties uz augšu. Drīz tās bija stāvgrūdām pilnas un neviens tālāk vairs netika. Nelīdzēja ne kliegšana, ne lamāšanās, bija jāstāv uz vietas un jāgaida. No augšas skaļas balsis sauca pēc virvēm, lai gādājot drīzāk virves. Ļaužu straume pagriezās un plūda atpakaļ, neko neredzējusi un nedzirdējusi.

Pamazām troksnis norima, bet, kas augšā noticis, neviens skaidri nezināja. Kāds it kā iekritis akā, bet kur pils augšā varēja rasties aka?

Pēc krietna laika vīri ienesa karazeļļi, kas bija apdauzījies un salauzījies, tomēr vēl dzīvs. Pils augšā bijušas kādas aizslēgtas durvis, kas nekad netikušas virinātas. Ka- razellis tās uzlauzis, jo cerējis atrast paslēptas bagātības, bet iegāzies vismaz astoņas asis dziļā akā. Naktī dzirdējuši saucam pēc palīga, taču ātrumā nav varējuši noģist, no kurienes nāk saucieni. Vēlāk atraduši vaļējās durvis un izglābuši alkatīgo vīru no drošas nāves.

Kāds pastāstīja, ka šai dziļajā akā kādreiz mesti bīskapa pretinieki, kas it kā perinājuši pret bīskapu ļaunus nodomus. Tur viņiem draudējusi mokpilna nāve. Kad solījuši visu izstāstīt, vilkti ārā un no jauna vesti tiesnešu priekšā. Tas gan arī nelaimīgajiem solījis maz laba, tādēļ daži palikuši akā, kur lēnā nāvē nobeigušies, jo viņu vaidos neviens neklausījies un negribējis palīdzēt. Pēc gariem gadiem izcelti viņu kauli, dažreiz arī bruņas, lai dotu vietu jauniem upuriem.

Ants klausījās un brīnījās.

—     Par tādu aku nebiju neko dzirdējis, lai gan pilī esmu nodzīvojis vairāk nekā gadu. Moku kambari un tiesas kambari gan esmu redzējis, bet par akmens aku dzirdu pirmo reizi.

—    Kas tad tie bijuši par ļaudīm, ko bīskapi tik nežēlīgi mocījuši? — gribēja zināt Griģis.

—    To gan nevaru pasacīt. Būs jāprasa mūsu karodzniekam, viņš zinās.

Karodznieku sastapa tikai vakara pusē. Kad viņam prasīja par nomocītajiem cilvēkiem, viņš savilka tādu ģīmi, it kā pūlētos atcerēties kaut ko ļoti nelabu, un paklusu stāstīja:

—     Šie biezie mūri daudz ko pieredzējuši. Pilī ir divas akmens bedres, dziļas kā akas, tad vēl moku kambari un tiesas kambaris. Lielākajā akmens bedrē turēti pusbadā divi lāči, kas bedrē iegrūstos cilvēkus acumirklī saplosījuši. Tā bedre tagad aizslēgta. Bija aizslēgta arī otra, kurā šorīt karazellis tikko nedabūja galu. Nāciet līdz, parādīšu jums tiesas kambari. Tas nav aizslēgts, tur var ieiet un redzēt pils baigās vietas un vienu otru bendes rīku.

Lielajā kambarī valdīja krēsla, jo logi bija mazi un aizēnoti bieziem spraišļiem. Velvētie griesti balstījās uz resniem akmens stabiem. Tāpat kā citiem pils kambariem, durvis bija zemas un šauras, un pa tām cilvēki varēja ieiet pa vienam un tikai saliekušies. Tas tālab, lai būtu vieglāk pili noturēt, ja ienaidniekam izdotos tur ielauzties. Kambara vidū vēl stāvēja smags tiesnešu galds un pie tā smagi krēsli. Mūra spraugā blakus galdam bija vaļēja ugunskura vieta, dzelzs aploci nožogota. Vieglā spīdzināšana ar uguni izdarīta turpat kambarī tiesnešu priekšā. Pie sienām bija izkārti lieli dzelzs vapeņi.

Bendes galvenajā kambarī bija stabos un velvētajos griestos iemūrēti kāši un stieņi, pie kuriem mocīti kaili cilvēki. Blakus bija krāsns kambaris, kur bedrē allaž ku- rējusies uguns bendes rīku nokaitēšanai. Vēl tagad varēja redzēt pelnus.

Pagātnes ēnas lika Alnim nodrebēt un aizvērt acis. Viņam šķita, ka redz miglainus tēlus, kas slīd cits citam garām, čaukstinot vieglas drānas, lūkojas drūmi acīs un atkal izgaist.

—    Iesim ārā, — neskanīgi nočukstēja Alnis. — Te jau var nosmakt.

—    Tādi nelieši! Tad jau labāk būtu nogalējuši uz vietas, bet tik necilvēcīgi nemocījuši, — skaitās Griģis un juta, ka mugurai pārskrien ledains aukstums.

Kad izgāja pagalmā, metās krēsla. Karodznieks rādīja vīriem pa kreisi.

—    To baznīciņu pils kreisajā stūrī ar senlaicīgo mūra altāri un grezno iekārtojumu jūs droši vien būsit redzējuši. Tur pils ļaudis vārstījuši lūgšanu krelles un dziedājuši dievam slavas dziesmas, bet blakus kambaros vaidējuši nelaimīgi cilvēki.

—    Kas tie bijuši par ļaudīm, kas tik gauži mocīti?

—     Bīskapa pretinieki, ķeceri un muižnieki bruņinieki, kas negribējuši samierināties ar bīskapa patvaļu. Daudzi no tiem miruši pilī mocekļu nāvē.

Nākamās dienas rīts bija dzidrs, un iešana solījās būt laba. Kuresāres namnieki ar izbrīnu vēroja rotu, kas ciešās rindās soļoja ārā no pilsētiņas un pagriezās uz jūras pusi, no kurienes dvesa preti svaiga vēsma. Bija vēls rudens, redzēja vienīgi rūsganu zāli un tukšajos tīrumos samelnē- jušus rugājus.

Pirmā sardzes vieta bija augstā krastā, kas slējās no jūras kā stāva, robota siena. Plati viļņi baltiem putu cekuliem dzinās uz krastu un sašķīda pret klinti, kas dunēja un kūpēja. Tās bija vakardienas vēja atskaņas, jo pašreiz vēju vairs nejuta.

Viens sargs bija savā vietā, bet pārējos četrus nekur nevarēja sameklēt. Karodznieks par to bija sašutis un solīja ziņot lielkungam.

—     Kur tad galu galā viņi varēja palikt? Jūrā taču nebūs lēkuši, — nerimās karodznieks.

Pēdīgi sargkareivim atdarījās mute:

—    Cik ilgi te augšā cilvēks var izturēt? Šodien laiks rāms, tad nekas. Bet vajadzēja atnākt vakar vai aizvakar, kad apkārt kauca un gaudoja, bet pakrastē viļņi granda kā pērkona spērieni un trieca gaisā ūdens šaltis. Mēs norunājām tā: kamēr viens stāvēs sardzē, citi slēpsies pie zemniekiem viņu mājokļos.

Karodznieks neko lielu nevarēja iebilst, atstāja vēl piecus vīrus no atnākušajiem un noteica, lai sardzē stāvētu vismaz trīs vīri. Būtu labi, ja viņi sameklētu kokus un uzcirstu krastā sardzes namiņu. Ja tas viņiem neizdotos, tad jāziņo lielkungam, lai pavēl kokus atvest no Kuresāres.

Rota soļoja tālāk. Pret pusdienu tā nonāca otrā sardzes vietā. Te bija visi vīri. Ziņojumu par sevišķiem notikumiem jūrā un krastā nebija, un, mazliet atpūtušies, karavīri soļoja tālāk.

Viņi nebija nogājuši vairāk par divām trim verstīm, kad pretī auļoja jātnieks. Viņš nolēca 110 zirga un uztraukts ziņoja karodzniekam, ka viņu sardzes vietai piebraucis svešs burinieks un pietauvojies pie krastmalas pāļiem. Kādi trīsdesmit zviedru vīri tūdaļ kāpuši malā un skrējuši uz tuvāko zvejnieku ciemu, kur ganībās sākuši tvarstīt govis. Noķertās viņi nokauj, novelk ādu, izgāž iekšas un, sadalītas četrās daļās, novieto kuģī. Zviedri strādā lietpratīgi un bez steigas kā paši savās mājās. Viņš joņojot pie kaimiņu sardzes vīriem pēc palīdzības.

Virsnieks, noklausījies jātnieku, norīkoja:

—    Jāj uz pili un ziņo lielkungam, kas noticis. Saki, mēs ceram saņemt kuģi ar visiem zviedriem, tad brauksim atpakaļ uz Kuresāri, jo kuģi ar gūstekņiem nevar uzticēt nedaudziem vīriem.

Tālāko ceļa gabalu paveica ātri. Kad izgāja no meža, bija redzams krastmalā pietauvotais zviedru burinieks un tā apkalpes vīri uz klāja.

Virsnieks veda savus ļaudis tieši uz kuģi, tā nogriežot ceļu lopu kāvējiem. Matroži gatavojās ar kuģi bēgt, un viens jau cēla cirvi pārcirst tauvas, ar kurām kuģis bija piesaistīts pāļiem. Vīrs nedabūja attapties, kad viņu ķēra bulta un viņš izlaida cirvi no rokām. Sāmsalas rotas virsnieks uzsauca kuģa ļaudīm vāciski, jo zviedri vāciski saprot:

—    Gulties! Kas paliks kājās, to ķers bulta!

Matroži sakrita uz klāja, bet Magnusa rotas karodznieks skrēja uz kuģi. Pārējie tikko spēja viņam līdzi tikt. Karodznieks pavēlēja sagrābt zviedru ieročus, kas turpat uz klāja bija salikti glītos stabiņos. Zviedri nedomāja pārspēkam pretoties, tikai blenza kā vilki uz saviem vajātājiem. Viņus sasēja un atstāja uz klāja guļam. Griģis stāvēja krastā un turēja stopu un bultu gatavu šaušanai, bet tas vairs nebija vajadzīgs, viss bija noticis neticami ātri un gludi.

Lopu kāvēji stāvēja malā, nezinādami, ko tālāk darīt. Karodznieks pavēlēja nokautos lopus apstrādāt tikpat rūpīgi kā iepriekšējos, sadalīt un arī novietot kuģī.

Krastmalā saradās ciema ļaudis, un sākās liela raudāšana un brēkšana par nokautajām gotiņām.

— Nekliedziet tik daudz, gan jau lielkungs jums par govīm samaksās, jo viņam paliks lopu gaļa un brangais zviedru kuģītis.

Lielkunga karavīri jautri smējās. Tik ātru un pilnīgu uzvaru viņi nebija cerējuši, bet zviedri raudzījās drūmi caur pieri.

Karavīru atgriešanās ar zviedru kuģi un gūstekņiem izvērtās Kuresārē par lielu notikumu. Ļaudis stāvēja ielās un skatījās, kā zviedrus ved uz pili. Kuresāres iedzīvotāji pavadīja gūstekņus ne visai laipniem vārdiem: govju zagļi, desinieki, dīriķi. Zviedri likās neko nedzirdam un nesaprotam, stilboja tik uz priekšu.

Kad gūstekņi bija novietoti, atvedējiem pavēlēja sapulcēties pils lielajā apspriežu kambari. Tur pie viņiem iznāca lielkungs un pateicās par ātro un tīro darbu. Griģim viņš vēl atsevišķi veltīja dažus atzinīgus vārdus. Viņa šaujamais stops un drošā roka šoreiz it labi noderējuši, un viņš pratīšot to pareizi novērtēt. Lielkungs deva karavīriem vienu dienu atpūtai, bet tad viņiem jāiet desmit jūdzes cauri salai līdz tās ziemeļu galam. Tur rotai jāpaliek visu ziemu. Virsniekiem jātur acis vaļā un, kolīdz kādā vietā rodas nedrošība, jāsteidzas ar vīriem palīgā.

Nu jau Magnusa vīri veselu mēnesi dzīvoja starp zvejniekiem salas ziemeļu galā, kur aiz kāpu mugurām no asajiem vējiem slēpās zvejnieku zemās, kā zemē ieaugušās būdas. Turpat blakus no vecām laivām saslietos namiņos kūpināja plekstes, zvejnieku vienīgo bagātibu. Nemiera un briesmu pilna bija zvejnieku dzīve. Vajadzēja stipras rokas un drošas sirdis, lai sīvā vējā dotos selgā izmest tiklus.

Magnusa karavīri nežēlojās. Kad nostāvēja sardzes laiku, pārējo bija atjauts pavadīt pēc patikšanas, vienīgi nedrīkstēja tālu aizklīst, lai trauksmes gadījumā drīz būtu klāt. Visvairāk karavīri nodzīvoja pie zvejniekiem, palīdzēja izņemt plekstes no tīkliem, tās nokopt un kūpināt. Palīdzēja arī apēst. Vakaros vīri sēdēja zvejnieku namos un labi sadraudzējās ar jaunajiem zvejniekiem. Patika paklausīties arī veco vīru stāstos par salas pagātni. Vecie zināja stāstīt, ka dāņi ieņēmuši Sāmsalu pirms vairāk nekā trīssimt gadiem, tad arī uzcēluši pirmo koka pili. To gan vēlākās ciņās paši nodedzinājuši. Tagadējo mūra pili pirms divsimt gadiem cēlis Sāmsalas bīskaps.

Dzīve ritēja lielā vienmujībā, ja neskaita divus ugunsgrēkus, kas bija izcēlušies aiz pašu zvejnieku neuzmanības. Zviedri pagaidām nerādījās. Salnas mēneša beigās uzkrita sniegs. Drīz pēc tam atklīda ziņa, ka lielkungs Magnuss aizbraucis uz Maskavu. Viņu pavadot padomdevēji divās kamanās, trīsdesmit jātnieki un divdesmit vezumi pārtikas. Lielkungs apsolījis atgriezties tikai pavasara pusē, jo ceļš uz krievu galvaspilsētu bezgala garš un smags.

Ziemā dzīve Sāmsalas ziemeļu stūrī arī nebija viegla. Kad pūta ziemelis, nemaz nepatika bāzt degunu ārā no siltā nama. Bieži vētra kauca un gaudoja kā negudra, rāva putas no viļņu mugurām, nesa pa gaisu un kopā ar ledainām šļakatām svieda krastā, kur tās sasala par ledus kalnu, kas auga jo dienas lielāks. Sargkareivjiem sevišķi grūtas bija ziemas naktis. Ja netrakoja ziemelis, sprēgāja sals, un ledus plaisāja ar troksni, līdzīgu stobrenes šāvienam. Kur tad vēl sniegputeņi, kas visvairāk plosījās pavasara pusē.

Vīri bija sailgojušies tikt no salas projām. Bet vai tad drīkstēja aiziet? Iznāktu vienīgi salēkšanās ar karodznieku. Bija jāmācās paciesties un gaidīt. Zvejniekiem nekas, viņi pieraduši pie bargās ziemas, un viņu namos nedzirdēja žēlošanos par untumaino un bargo ziemu.

Kaut gan sala stāvēja nomaļus, baumas par notikumiem kaimiņu novados tomēr to aizsniedza. Tā nāca zināms, ka ziemas vidū zviedru karavadonis vedis savus vīrus uz Rēveli un ieņēmis pili. To viņš solījis tik ilgi paturēt, līdz saņems no karaļa algu. Kad tā būšot dabūta, pili atkal atdošot karalim. Par šo notikumu Magnusa vīriem bija ko pabrīnīties.

— Tieci nu gudrs! Pašu karaspēks atņem savam karalim pili. Tas būtu tikpat daudz, ja mēs, nesaņēmuši kādu laiku algu, tūdaļ ietu uz Kuresāri un atņemtu lielkungam bīskapa pili.

—    Un to dara pats karavadonis! Ko tad var gaidīt no karavīriem?

Palaikam uzpūta silti vēji un dzenāja tumšus mākoņus, no kuriem krita zemē vairāk ūdens nekā sniegs. Nupat jau droši varēja teikt, ka pavasaris nav vairs aiz jūrām. Nokusa sniegs, bet zaļums vēl nerādījās. Lauki bija melni, ganības pelēkas, bet debesis tīras kā nomazgātas. Pavasarīgi elpoja gaiss, un saule jo dienas pieņēmās vairāk spēkā.

Atklīda valodas, ka lielkungs Magnuss esot atgriezies no Maskavas un drīz ieradīšoties Kuresārē. Tiešām, pēc dažām dienām Griģis dabūja ziņu, ka viņam pavēlēts kopā ar Alni ierasties Kuresārē.

Lielkungs, kā aizvien, bija jnožs un rosīgs, tikai vairāk novājējis. Viņš tūdaļ pazina Griģi.

—    A, stopnieks! Rīt braukšu atpakaļ uz Pilteni. Tev un tavam draugam jābrauc līdz. Man padomā jums abiem nopietns uzdevums: būs jāaizgādā uz Rīgu svarīgi papīri. Vēl ceļi par slapjiem, pagaidīsim, līdz tie daudzmaz apžūs, tad varēsit jāt.

Tiešām, strauti vēl čaloja ūdens pilni, un ceļi bija izmirkuši un nelietojami.

Vakarā Griģim iznāca parunāties ar kādu karavīru, kas pavadījis lielkungu uz Maskavu.

—    Vai Maskava tiešām tik tālu, kā stāsta?

—_Tālu gan, bāliņ, braucām mēnešiem ilgi. Sniegs, sals, puteņi un vilku bari. Krievu sādžas izkaisītas bezgalīgajos sniega klajumos, bet naktsmājas jādabū zem jumta, citādi lielajā salā gals klāt.

—    Nu, un Maskava pati?

—    Maskava ir milzu pilsēta. Tur droši vien varētu sabāzt visus kurzemniekus un, man šķiet, arī vidzemniekiem atliktu vieta, tik liela tā ir. Krieviem Maskavā ir tāds cietoksnis, par Kremli sauc, tur dzīvo un strādā viņu cars.

—    Tas laikam nav zināms, ko krievu cars ar mūsu lielkungu norunājuši?

—    Nemāku teikt, bet var jaust, ka cars pasolījis mūsējam Livonijas valsti, citādi mūsu lielkungs tagad nesauktos par Livonijas ķēniņu no dieva žēlastības.

—  Tu joko! Kā var saukties par Livonijas ķēniņu, ja zemē saimnieko zviedri un poļi?

—     To es nezinu, bet priecīgs mūsu lielkungs pār mēru. Varbūt cars apsolījis ar savu karaspēku padzīt zviedrus un poļus?

—    Tad jau mums vēl visādi var klāties, ja tas jandāls ies vaļā.

SMĀRDES MEŽĀ

Kad lielkungs atgriezās Piltenē, viņš lika Griģim un Alnim laikus gatavoties ceļam. — Ejiet uz staJliem un izmeklējiet sev zirgus, tik manus jājamos vien neaiztieciet. Padomājiet par visu, kas ceļā vajadzīgs, neko neliegšu.

Griģis prata zirgus novērtēt. Viņš izvēlējās divus spēcīgus, ne visai druknus lopiņus. Zirgu kopējs tos teica labus un izturīgus. Bet uz to vien Griģis negribēja palaisties. Vairākas dienas draugi izjāja ārpus pilsētiņas un dzenāja zirgus veseliem cēlieniem. Tie patiesi bija izturīgi, varēja rikšot un auļot garus gabalus, bet sevišķu nogurumu neizrādīja. Nokāpuši 110 zirgiem, vīri tiem iedeva pa maizes riecienam. Vēlāk vajadzēja tik pasvilpt, zirgi paši nāca klāt, cerot uz gardu kumosu. Zirgi bija labi, tur nebija vārdam vietas. Nu vēl vajadzēja apgādāt seglus ar somām un somas piepildīt ar pārtiku. Draugiem zem svārkiem bija jostas, pie kurām karājās pa asam duncim, pie sāniem — zobeni. Griģis solīja ņemt līdz arī stopu. Ko var zināt, laiki nedroši, un ceļš tāls.

Drīz vien Griģis saņēma no lielkunga papīrus, kas bija vedami uz Rīgu.

—    Tos tu iešuj drānās, lai pa ceļam nepazūd vai" kāds neatņem. Rīgā papīrus nodod pilī maršala Hodkeviča skrīveriem. Ja maršala vārdu aizmirsīsi, nebūs nelaime, uz papīriem vārds uzrakstīts.

Pirmajā dienā jātnieki tika ātri uz priekšu. Labi koptie zirgi, sprauslodami un galvas mētādami, čakli rikšoja. Abi jātnieki sēdēja seglos apmierināti. Uz ceļiem bija daudz karavīru gan braukšus, gan jāšus, bet visvairāk kājām. Uz Piltenes jātniekiem neviens negrieza vērību. Pret vakaru draugi nonāca pie Usmas ezera un taisījās jāt tālāk uz Sabili, bet vietējie zemnieki atrunāja, lai labāk jājot uz Talsiem. Ceļš gan iznākšot mazliet garāks, bet toties nebūšot tādu slīkšņu kā uz Sabiles pusi.

Arī otrā dienā viss gāja gludi, bet, kad vakarā iejāja Talsos, viņi iekļuva trokšņainā burzmā. Miests bija karakalpu pilns. Griģis ar Alni iegriezās kādā kroga sētā, novietoja zirgus stadulā, noņēma seglus un pakāra uz vadžiem pie sienas. Paši viņi iegāja kroga lielajā kambari mazliet atpūsties, iekost un kādā mierīgā kaktiņā pārlaist nakts melnumu, lai ar gaismu jātu tālāk uz Tukumu.

Krogā valdīja tāds troksnis kā dažkārt gada tirgū. Vīri bija tik daudz dzēruši, ka staigāja sarkaniem ģīmjiem, auroja dziesmas un gvelza visādas muļķības. Šie nesavaldīgie ļaudis bāzās arī Griģim un Alnim virsū, pēdīgi kļuva rupji un līda kauties, — kā šie uzdrīkstoties apsmiet viņu labās sirdis. Grūti bija tikt no viņiem vaļā. No atpūšanās un gulēšanas nebija ko domāt. Griģi tirdīja nemiers, tālab viņš sarunāja ar draugu iet uz stadulu un seglot zirgus, lai ātrāk tiktu projām no šīs vietas. Tā arī izdarīja. Ja būtu izgājuši brīdi vēlāk, viņi savus zirgus vairs neredzētu. Tie bija izvesti laukā, un mugurā jau sveši segli. Griģis pieskrēja pie sava zirga, atgrūda svešo un uzkliedza:

—    Kas tie par muļķīgiem jokiem! — Viņš pārskaities rāva nost no zirga muguras svešos seglus. Saskrēja apkārt bars piedzērušo, kuru vidū īpaši nekaunīgs rādījās garš lamzaks melniem matiem un melnu bārdu.

— Kā tu uzdrīksties manam zirgam raut seglus nost!

—    No kura laika tas ir tavs zirgs?

—    Draugi, vai tas ir mans zirgs vai nav?

—    Tavs, tavs! Arā no sētas, prom šos vazaņķus!

Abus draugus izgrūda laukā, un viņi varēja būt laimīgi,

tikuši vaļā ar veselu ādu. Griģis krogā bija dzirdējis, ka šie dauzoņas taisoties jāt uz Rīgu. Viņš steidzināja Alni posties ātrāk prom no miesta pa Rigas ceļu un dziļāk mežā. Viņi apstājās krūmos, kur ceļam abas pusēs spīdēja ūdens. Tur viņi apgūlās un gaidīja. Iznāca ilgi gaidīt, līdz viņi izdzirda trokšņainus vīrus jājam un dzērāju dziesmas klaigājam. Drīz uz ceļa parādījās paši jātnieki. Viņi bija četri, un bārdainis Griģa zirgā jāja citiem pa priekšu. Sākumā Griģis tēmēja viņam krūtis, bet tad nolaida stopu zemāk un palaida bultu. Melnais sakumpa un smagi nokrita no zirga. Otra bulta ķēra vīru, kas jāja uz Aļņa zirga. Griģis pasvilpa, un zirgi palika stāvot, bet pārējie divi nelieši aiz- auļoja. Piltenes jātnieki kāpa atkal seglos un jāja tālāk gan uztraukti, tomēr priecīgi, ka sēž savos zirgos. Segli un somas nebija viņu, tomēr jādomā, ka tukšas tās nebūs un kaut ko ēdamu viņi tur atradīs. Vakarā draugi bija

Tukumā. Zirgus ieveda tuvākā kroga stadulā un piesēja pie siles. Zirgi tur velti meklēja ko ēdamu, un draugi domāja vienu un to pašu smago domu, ko bērt silēs un bāzt redelēs. Naudas nebija, un pirkt neko nevarēja. Bet varbūt svešajās seglu somās, kas pietūkušas jo resnas, būs daudz maizes? Tad iznāktu pašiem paēst un kaut kas atliktu arī zirgiem. Pirmā zirga somās atrada maizi, ceptu gaļu un labu riekšavu baltu sudraba dālderu. Otra zirga somās tāpat visa bija bagātīgi, arī nauda. Ko nu vairs bēdāt, gāja pie krodzinieka, pirka sienu, auzas un lika zirgiem priekšā, kas visu to labumu saņēma kārām mutēm.

Drīz pēc tam kroga sētā iebrauca divi zemnieku pajūgi. Zemnieki bailīgi rāvās no pilteniešiem, bet, kad dzirdēja viņus runājam skaidrā latviešu valodā, kļuva drošāki, izjūdza zirgus un piesēja pagalmā pie ratiem, kuros bija līdzpaņemtais siens. Griģis piegāja pie viena no vecajiem vīriem.

—    Vai no tālienes braucat?

—    Es, kungs… — vecais stomījās un apklusa.

—     Kas es par kungu, esmu tāds pat dzimtcilvēks kā visi Kurzemes zemnieki. Mūs abus kungs sūta uz Rīgu.

—    Mums gaužām bail no lielā Smārdes meža, kas stiepjas līdz pat Slokai. Vai mēs nevarētu turēties kopā ar jums?

—     Kālab ne, to var. Ari mums būs drošāk un īsāks ceļš. Kādās darīšanās braucat?

—    Es izstāstīšu pa ceļam. Te kāds var noklausīties, — vecītis nočukstēja, bailīgi apkārt skatoties.

Kroga sētā saradās arvien vairāk ļaužu. Bija arī tādi, kuriem labāk iet ar likumu apkārt, lai nebūtu jāredz glūnī- gās acis un sarauktās pieres. Jau tuvojās nakts, kad mūsu paziņas iegāja krogā, lai siltā kaktiņā uz brīdi aizvērtu acis, bet sētā pie zirgiem palika spēkoti puiši, kas pat guļot neizlaida rungas no rokām.

Agrā rītā atkal posās ceļā. Piltenieši, zemnieki un divi precinieki ar saviem puišiem turējās kopā. Par visiem sanāca labs bariņš vīru, un nebija jābaidās doties bīstamajā mežā.

Viegls vējiņš purināja no kokiem rasu, un pavasarīgais gaiss pacilāja vīru prātus. Griģis jutās tā, it kā viņš Rīgā jau būtu bijis, papīrus laimīgi nodevis un tagad priecīgs un apmierināts atkal jātu mājās. Viņš pieturēja savu bēri

pie vecā zemnieka ratiem un atsāka Tukumā pārtraukto sarunu. Vecais stāstīja:

—     Mēs braucam no Džūkstes. Vai zini tādu vietu Kurzemē? Tā ir no Tukuma kādas trīs jūdzes. Pie mums Džūkstē zemniekiem ir nepasakāmi grūta dzīvošana. Jau agrāk bija grūti, bet tagad jo dienas top ļaunāk. Poļi izlaiduši jaunus likumus, kas kungiem vairāk pa prātam, jo dod lielāku vaļu zemniekus nospiest tā, ka ne elpot vairs nevar. Tagad nu mūs, vecos, paklusām sūta uz Rīgu pie poļu kungiem, lai raugām izzināt, vai tas tiesa, ka muižkungi drīkst rīkoties ar mums kā ar lopiņiem un pat vēl sliktāk, jo lopus taču līdz nāvei nedauza, neliek siekstā, nekar kokos. Jaunos puišus sūta līdzi, lai būtu drošāka braukšana. Man bail, ka mūs neuzskata par tādiem, kas aizbēguši no kunga, nesaķer un nenosūta atpakaļ uz Džūksti.

—    Neticu vis, ka Rīgā kaut ko panāksiet, jo visas vārnas ir pelēkas un cita citai acīs neknābj. Briesmu lietas dzird no visām pusēm. Ar lūgšanām kungus neiežēlināsiet, tikai vēl vairāk nokaitināsiet.

Piejāja Alnis un uztraukts rādīja uz ļaužu baru ceļa līkumā, kur dzirdēja izmisušus palīgā saucienus. Griģis iesita zirgam un joņoja turp, bet Alnis sekoja viņam pa pēdām. Drīz viss bija redzams un saprotams.

Uz ceļa stāvēja kariete, bet kučieris, stilbu saķēris, gulēja zemē. Neliešu bars mācās virsū diviem karietes pavadoņiem, kas sirdīgi pretojās, zobenus zibinādami uz visām pusēm. Liels, garš tēviņš bija izrāvis no karietes vecu kungu un jau cēla roku ar nazi, bet nošņāca bulta, nazis izšļuka no rokām, un dūrējs ķēra sev pie galvas. Tad Griģis un Alnis palīdzēja kapāt neliešus, un, kad atskrēja zemnieku puiši, viss jau bija garām. Viens no uzbrucējiem gulēja sacirsts un nekustējās. Lielo tēviņu bija dziļi ķērusi bulta. Viņš necēlās no zemes un nikni bolīja acis. Pārējie laupītāji, redzot pārspēku, naski laidās bēgt, ieskrēja mežā un pazuda krūmos.

—    Griģi, tu nāci pēdējā brīdī! Kā tu te gadījies un vēl karavīra drānās?

—    Varduktis?! Kas tas par kungu, kuru nelieši gribēja nogalēt?

—    Tas ir mūsu lielkungs Reķis, vai nepazīsti? Un mani arī, liekas, vairs nepazīsti?

—    Kā nu tevi nepazīšu, bet lielkungu nekad nebiju redzējis. Kālab viņi jums uzbruka?

—    Jādomā, cerēja uz lielu naudas lādi, pilnu dālderiem.

Kungs no karietes vārgā balsī sauca Vardukti. Tas aizsteidzās, bet tūdaļ māja Griģim, lai iet pie kunga.

—    Kas tu esi, labais cilvēk, kas izglābi man dzīvību?

—     Mani sauc Griģi.

Kungs novilka no pirksta spožu gredzenu un sniedza Griģim.

—    Tas tev par izglābšanu. Bez tavas palīdzības es gulētu beigts.

—    Ko es, zemnieka cilvēks, iesākšu ar tādu gredzenu? Ja kungs grib man labu darīt, lai atlaiž brīvu, būšu mūžam pateicīgs.

—     Kā es varu iejaukties cita kunga darīšanās!

—    Es taču esmu Jaunpils muižas dzimtcilvēks.

—    Mans dzimtcilvēks? Bet kā tas nāk, ka tu esi karavīra drānās?

—    Tas, kungs, garš stāsts. Vai nederētu vispirms nokopt šo te karalauku, lai tiekam drīzāk projām? Kad dosimies tālāk, mums būs laika diezgan, tad izstāstīšu visus savus bēdīgos piedzīvojumus.

—    Labi, dari tā, Varduktis tev palīdzēs, — kungs teica un nevarīgs atlaidās karietes sēdeklī. Viņš vēl smagi dvesa un bija galīgi zaudējis spēkus.

—    Vispirms raudzīsim dabūt kučieri uz kājām, — teica Griģis un vedināja Vardukti pie ievainotā.

—    Vai stipri sāp, ka tā guli? — Griģis gribēja zināt.

—     Liels nekas nevarētu būt, uz kājas atspiesties varu. Palīdziet tikt augšā, — prātīgi runāja kučieris.

—    Neceliet vēl, vispirms apskatīsim brūci un apturēsim asinis.

Varduktis uzlocīja kučiera bikšu staru, attina kājautu un rūpīgi izspaidīja ievainojumu, kurš nu sāka stipri asiņot.

—    Tev laimējies. Biezais kājauts vājinājis cirtiena spēku, un ievainojums nav dziļš. Kādu laiciņu nevarēsi staigāt, bet klibs no šā nieka nekļūsi, — mierināja Varduktis.

—    Kā tas gadījies, ka tiki ievainots, vai tad nesēdēji karietes priekšā? — jautāja Griģis.

—    Kā tad ne, sēdēju, kad sirotāji nostājās ceļā, pie- lēcu kājās, lai stiprāk uzgāztu zirgiem ar pātagu. Laupītājs cirta man, zirgi strauji salēcās, un cirtiens aizgāja vairāk pa gaisu un ķēra tikai kāju.

—    Nupat tava brūce aprūpēta. Še roka un raugi slieties augšā, — aicināja Varduktis un palīdzēja kučierim piecelties. — Sēdēt savā sēdeklī un vadīt zirgus gan nevarēsi.

Tad vīri sarunāja, ka kučiera vietā ies kunga jātnieks, kāds no džūkstenieku puišiem sēdīsies brīvajā zirgā, lai ratos varētu noguldīt sadurto kučieri. To ātri izkārtoja, un visi bija priecīgi, ka uzbrukums tik laimīgi beidzies.

Nu varēja braukt tālāk.

—     Kā tas nāk, ka kungs devās garajā un nedrošajā ceļā ar diviem vien pavadoņiem? — Griģis prasīja Varduktim, kad viņi kādu brīdi bija jājuši.

—     Jaunpili atstājām desmit labi apbruņoti vīri, bet Tukumā mums piesitās kaut kādi aizdomīgi ļaudis. Viņiem bija nauda, deva neskopojoties ēst un dzert visiem, kas nebija slinki tempt viņu vīnu. Viņi samulsināja arī mūsu vīrus. Tīši vai netīši astoņus bija tā apdzirdījuši, ka šorīt viņi nekur nebija atrodami. Varbūt pavisam nav vairs dzīvi. Ko mēs varējām darīt? Braucām četri vien: kungs, kučieris un mēs divi.

—    Nelieši visu labi izdomājuši, tik mūsu ierašanos nebija paredzējuši, — pasmējās Griģis.

Tā runājoties ar draugu un izprašņājot par muižu un pazīstamiem, ceļš likās īsāks un verstis mainījās ātrāk, līdz lielkungs sauca Griģi pie sevis.

—    Tu solīji man stāstīt, kā nokļuvi karavīros.

Griģis stāstīja visu, neko neslēpjot un neko nepārspīlējot. Lielkungs uzmanīgi klausījās un, kad Griģis bija beidzis, ilgi klusēja un tad teica:

—     Pie tava nelaimīgā likteņa jūtos pa daļai vainīgs, tālab ka pavisam nerūpējos par muižu un saviem gājējiem, bet pilnam palaidos uz muižjunkuru un vagaru. Mani nospiež lielas rūpes, un dzīve dažreiz liekas par daudz smaga — man cēlušās nesaskaņas ar Kurzemes lielkungu. Tās pašas lietas dēļ tagad braucu uz Rīgu. Lai nu tas paliek. Bet strēlnieks tu esi varens, to es šodien pieredzēju. Muižkunga kājā arī bultas ielaidi apbrīnojami trāpīgi.

—    Nekad neesmu šāvis muižkungam kājā.

—    Vai tad Jaunpilī ir vēl kāds otrs tikpat labs stopnieks?

—     Droši vien būs vēl kāds, jo, kad mani taisījās kārt, es taču nevarēju šaut vagara rokaspuisim: rokas man bija sasietas, stopa arī nebija.

—    Tas taisnība, laikam būs vēl kāds, — domīgi piebilda Reķis. — Bet to, kas tev pāri nodarīts, mēģināšu par labu griezt. Es tev izrakstīšu brīvlaišanas grāmatu, un tu varēsi palikt pie manis, pils sardzes pulkā. Man vajadzīgi bezbailīgi vīri to vietā, kas pazuda Tukumā.

—    Tencinu, kungs, par apsolīto brīvību, bet karavīra dzīve mani nevilina. Es labāk gribētu kopt savu Tālā kakta sētu un tur mierā nodzīvot savu mūžu.

—    Lai būtu tā, kā tu vēlies. Dabūsi savu veco sētu, un muiža palīdzēs uzcelt jaunu namu nodedzinātā vietā.

Kungs vēl arvien likās stipri saguris, atlaidās sēdeklī un aizvēra acis, pārdzīvotās bailes bija vecajam vīram atņēmušas pēdējos spēkus.

Kad Varduktis pēc laiciņa ielūkojās pa karietes logu, Reķis bija iespiedies karietes stūrī un aizmidzis.

Pie Slokas ceļavīri uzelpoja vieglāk, nedrošais ceļa gabals nu bija aiz muguras. Tikko kariete apstājās, kungs pamodās un izbijies prasīja:

—    Kālab mēs stāvam? Kur mēs atrodamies?

—     Mēs esam Slokā. Vai nepaliksim te pa nakti? Slokā palaimējās dabūt klusas naktsmājas, kur varēja

mierīgi atpūsties un atpūtināt arī nogurušos zirgus.

RĪGĀ

Jo tuvāk nāca Rīga, jo smilšaināks kļuva ceļš. Vissmagāk to izjuta mazie zemnieku zirdziņi. Riteņi grima irdenajā smiltī, un zirgi vilka ratus kā nezin kādu smagumu. Zemnieki lēca no ratiem un brida pa smilti pajūgiem blakus, bet arī iešana bija grūta.

Braucot gar Anniņmuižu, Reķis atminējās tās kungu, ar kuru viņam kādreiz bijušas visai draudzīgas attiecības. Pagājuši vairāki gadi, kopš viņi nebija tikušies, un pēkšņi Reķis sadomāja iegriezties Anniņmuižā, tur pārnakšņot un atjaunot seno draudzību. Zirgi atpūtīsies un rīt viegli noies nepilno jūdzi, kas vairs atlikusies līdz Daugavai.

—     Jūs, Piltenes jātnieki, un jūs, zemnieki, brauciet droši man līdz. Muižā būs mums klusa un droša naktsmāja, būs arī viss, kas vajadzīgs pašiem un mūsu lopiņiem.

Reķim bija taisnība. Kad iebrauca muižas pagalmā, tūdaļ jutās kā mājās: pie kūtīm kladzināja vistas un dziedāja gaili, skali rejot, pretī izskrēja suņi, kaut kur māva govis.

Reķi ieveda lielajā mājā, kur viņu izplestām rokām sagaidīja pats Anniņmuižas kungs. Citus ceļa biedrus ieveda «ērbēģī». Par zirgiem nebija jārūpējas, par tiem uzdeva gādāt kūts pārzinim.

Nākamajā rītā ceļa vīri, labi izgulējušies, gaidīja kungu pie lielajām durvīm, jo domāja, ka liks tūdaļ jūgt, lai ātrāk tiktu Rīgā, bet no tā nekas neiznāca. Istabas kalps aizsauca Griģi uz kungu māju, kur Reķis viņam izlasīja priekšā uzrakstīto brīvības grāmatu, kā arī rakstā apliecināja, ka dāvina Griģim un viņa bērniem uz mūžīgiem laikiem Jaunpils Tālā kakta sētu. Reķis bija rakstam piespiedis savu mazo zieģeli un parakstījis pilnu vārdu ar visiem tituliem. Par liecinieku bija parakstījies Anniņmuižas kungs.

Griģim iemirdzējās acis, un viņš jau stiepa roku pretī, lai saņemtu dārgo grāmatu, bet Reķis vēl nedeva:

—    Pagaidi, grāmatu došu, kad būsim Jaunpilī, jo piespiežams arī lielais zieģelis, kuru līdz nekad nevadāju. Tikko pārjāsi mājās, nāc uz pili.

Griģa prieks nodzisa, un viņš klusu noteica:

—    Labi, kungs, — un gāja uz durvīm, bet sejā atkal ievilkās vecā rūpju grumba.

Pēc Griģa nāca Aļņa kārta iet uz kungu māju. Arī Alnis izstāstīja sava jaunā mūža bēdīgo stāstu. Reķis mirkli vilcinājās, tad pārlaida roku pār pieri, it kā gribētu labāk domas sakopot, un teica:

— Tu biji kopā ar Griģi un palīdzēji man grūtā brīdī, tālab esmu arī tev pateicību parādā. Tik nezinu, kā rīkoties, jo tu neesi mans cilvēks.

Brīdi Reķis iegrima domās. Bet tad, liekas, bija atradis izeju, kas rādījās laba un ienesa sarežģītajā lietā skaidrību.

—    Kālab es nevaru tevi nopirkt? Protams, ja Zebrenes kungs ar mieru man tevi pārdot. Redzu, tu esi izdarīgs puisis un par tevi vērts papūlēties. Ja man izdosies, vai nāksi uz Jaunpili un stāsies manu sardzes vīru pulkā? Vai esi tā ar mieru?

Protams, ka Alnis bija ar mieru. Nu pasauca veco zemnieku un lika izstāstīt savas likstas. Viņš stāstīja visu, kas bija sakrājies sirdī, pat asara ieripoja bārdā. Tagad nu viņi braucot uz Rīgu pie lielā poļu kunga taisnību meklēt.

Reķis uzšāvās kājās un platiem sojiem staigāja pa gaišo kambari uz priekšu un atpakaļ. Seja bija samākusies, un kungs palaikam pie sevis pikti kaut ko rūca. Reķī bija pamodies dzimtkungs, neierobežots kungs pār ļaužu mantu un dzīvību. Kas notiks, ja zemnieki patvarīgi sāks braukāt un meklēt taisnību? Tad kungiem no muižām jāizput!

Pamazām Reķis nomierinājās, jo šie dumpinieki bija pie viņa, kad uzbruka laupītāji, un neliešu padzīšanā arī viņiem bija savi nopelni. Reķis atkal apsēdās un nu runāja gandrīz pavisam mierīgi:

—    Es jums varu dot tikai vienu padomu: nebrauciet uz Rīgu. Gaidiet mūs tepat atpakaļ, ja gribat mājās braukt ar mums reizē. Rīgā jūs neko nepanāksiet, bet jums vēl uzliks sodu par nepamatotu sūdzēšanos, un viss paliks pa vecam. Mājās jūs sodīs par bēgšanu no muižas, jo esat aizbraukuši bez muižas valdīšanas ziņas. Es jums vēlu labu, jo jūs man palīdzējāt lielajā mežā. Džūkstes kungus pazīstu pavirši, un nekādas sevišķas draudzības mums nav vienam pret otru. Vienīgais, ko varu jums apsolīt, ka, tik

līdz būšu nokārtojis savas darīšanas Rīgā, aizbraukšu pie jūsu kunga paciemoties un par visu prātīgi izrunāties. Mēģināšu bilst arī par jums kādu vārdu, neko vairāk apsolīt nevaru.

Kamēr kārtoja visas šīs lietas, pienāca pusdiena, un kungi sēdās pie galda, bet Rīgas braucienu atlika uz nākamo dienu.

Vakarā Griģis un Alnis, kad citu ]aužu nebija tuvumā, aizgāja aplūkot savus zirgus. Alnis priecīgs vēlreiz pārstāstīja, ko kungs viņam solījis.

—    Bet tu pats nemaz nepriecājies. Tev taču kungs apsolījis brīvību. Vai nav tiesa?

—    Apsolīt jau apsolīja, bet vai tad tu nezini, kādi ir kungi. Viņu jutoņa ir grozīga kā pavasara vējš. No rīta kungs domā tā, vakafā atkal citādi. Viņš reizēm var būt laipns un žēlīgs, un skaties, pēc brīža viņš uz tevi jau atkal brēc. Ej tad izdibini kunga prātu! Nevar zināt, ko kungs līdz mājām sadomās. Neliek vēl mani sasiet un nodot atkal tiesai.

—    Nedomāsim tik ļauni.

—    Es Reķi nepazīstu, nezinu, kāds viņš ir naidā un kāds labvēlībā. Bet ej nu sazini, varbūt tiešām turēs zemniekam doto vārdu, un viss beigsies labi.

Nākamās dienas rītā agri Reķis lika jūgt un brauca tālāk. Zemnieki paklausīja Reķa padomam un palika Anniņ- muižā gaidīt ceļabiedrus no Rīgas atpakaļ, bet piltenieši joņoja Reķim līdz. Zirgi bija atpūtušies, labi paēduši un tecēja neskubināmi, smiltis vien putēja. Kas ir viena jūdze labam zirgam! Drīz Griģis ieraudzīja platu upi.

«Rīgai apkārt smilšu lauki, un pati pilsēta teju, teju ūdenī,» viņš prātoja, kad kariete ar pavadoņiem laidās no krasta lejā uz pārceltuvi, kur jau gaidīja cilvēku bars, kas gribēja tikt pāri uz pilsētu. Daugavas otrā krastā rēgojās roboti mūri ar torņiem un vārtiem, bet mūriem pāri pret debesīm cēlās baznīcu smailes. Kad plosts pārlīgoja pāri Daugavai un pārcēlājs to piegrieza pie krasta, kariete ar pavadoņiem uzripoja augšā uz platā ceļa, kas gāja gar mūriem, bet tūdaļ apstājās. Kučieris'nezināja, uz kuriem vārtiem griezt, jo vārtu Rīgai bija daudz.

—    Brauc pa kreisi uz Mūku vārtiem ar apaļo torni un cvingeri. Tai pusē apaļu torņu vairāk nav.

Kariete iegriezās vārtos, kur stāvēja bruņoti sargi, bet viņi lepno braucēju un tā pavadoņus neaizturēja.

—    Kad tiksim bīskapa sētai garām, ielas stūrī būs viesu nams. Tur pieturi un ienes namā manu lādi.

Reķis izkāpa un iegāja namā, bet kariete iebrauca pagalmā. Zirgus izjūdza un novietoja zem jumta. Viri vēl sakārtojās un sāka gaidīt kungu. Viņš teica, ka mazliet saposīšoties un tad varēšot iet uz pili. Reķis ilgi nekavējās. Iznāca, saģērbies kā visi tā laika bagātie muižnieki: garos svārkos, kas vidus daļā bija šauri, bet lejas galā platām krokām, ar tresēm un mežģinēm gar kaklu un piedurknēm, galvā platmale divām kuplām spalvām kājās stulmu zābaki ar mežģinēm pie atlokiem. Plecos bija uzmests apmetnis, pie sāniem viegls zobens.

«Tad lūk, kas bijis lādē! Bet laupītāji cerēja, ka tā pilna baltu dālderu un to iekāroja,» domāja Griģis.

—    Nu varam iet, — teica Reķis un pagriezās uz pils pusi. Pārējie sekoja kungam pa pēdām. Pils vārti bija aizbultēti, tālab vajadzēja ar klabikli piedauzit. Vārtos atvērās lodziņš, un parādījās vīrs poļu karavīra drānās. Reķis paskaidroja, ka viņš ir pilskungs no Jaunpils, bet kareivim, kas stāv viņam līdzās, nododams raksts no Piltenes lielkunga Magnusa. Vārti atdarījās un ielaida Reķi un Griģi pils pagalmā, bet pārējiem ieeja bija liegta. Virsnieks ienācējiem norādīja uz mazo stūra torni, tur esot kāpnes, lai kāpjot uz otru stāvu. Pagalms bija izlikts apaļiem akmeņiem, ar aku vidū. Lielkungs un Griģis iegāja mazajā tornī un pavēra kādas durvis. Tūdaļ bija redzams, ka pirmais stāvs kalpo saimniecībai, noliktavām, darbnīcām. Šauras riņķveida kāpnes veda uz augšu. Tās bija stāvas un tumšas, tālab kāpjot vajadzēja turēties gar sienām. Viņi kāpa arvien augstāk un tumsā pagāja garām kādām durvīm. Atģidās tikai tad, kad nokļuva torņa pašā augšā. Tur bija uzstādītas ballistes, ar kurām apmētāja ienaidniekus akmeņiem. Turpat blakus gulēja akmeņu kaudzes. Tie bija smagi, ar tādiem droši varēja nosist bruņinieku kopā ar zirgu. Pavērojuši smagās ierīces, kungs un Griģis kāpa vienu stāvu zemāk. Tur telpas bija ar augstiem griestiem, lieliem logiem, plašām zvaigžņu un tīklu velvēm.

Iekšā dzirdēja klusinātas sarunas, un viņi vēra durvis. Tā bija skrīveru istaba, kur nopietni vīri zosu spalvām rakstīja uz garām papīra sloksnēm. Magnusa grāmatu paņēma un tūdaļ ienesa citā istabā, bet Reķim teica apsēsties un gaidīt, jo maršals esot aizņemts kādā svarīgā lietā.

Griģis izgāja no pils un atradp biedrus vēl turpat apbrīnojot lielo ēku. Garām staigāja dažādi ļaudis gan uz vienu, gan otru pusi: te kungs neredzētā cepurē, te kundzene kapucē, te ielas slaucītājs, kurpnieka māceklis ādas skoteli priekšā. Pa ielas vidu rībināja vezumi, piekrauti ar mucām un maisiem. Redzēja arī pa karietei, kurās sēdēja kungi, tinušies mēteļos ar zīda piedurknēm un lielām, kruzuļotām apkaklēm.

Kāds Rīgas birģelis apstājās pie pilteniešiem, kad redzēja tos vērojam pili.

—    Ko tā skatāties? Vai pirmo reizi redzat Rīgas pili?

—     Pirmo reizi gan. Skaista nav, bet liekas stipra.

—     Kā nebūs stipra, ja mūri astoņas pēdas biezi un var izturēt smago lielgabalu šāviņu sitienus, — svešais atbildēja. — Nezinu, kā poļi tagad pārkārtojuši pili. Mestra Ketlera laikā otrā stāva rietumu daļu kopā ar svētā Gara torni apdzīvoja pats mestrs. Dienvidu spārnā bija ordeņa brāļu ēdamtelpas un pils baznīca, kurai pieslējās otrs pils apaļais tornis — Svina tornis, bet pils ziemeļu spārnā bija ordeņa brāļu guļamtelpas un austrumu pusē — sapulču telpas. Bet trešais stāvs kalpo aizsardzībai. Uzbrukuma gadījumā tur novietojas strēlnieki un pa šaurajiem lodziņiem apšauda uzbrūkošo ienaidnieku. Ja jūs varētu uzgaidīt, kamēr nokārtošu brālības lietas pilī, es jums paietu līdzi un vēl šo to parādītu. Esmu liģeru aldermanis, un man te viss labi zināms.

—    Mēs gaidīsim, — piltenieši atsaucās.

Uz svešo aldermani nebija ilgi jāgaida. Drīz viņš bija klāt un veda viņus uz Doma baznīcu, kas zvilnēja turpat netālu. Pēc smagās un drūmās pils tā likās krāšņāka un gaišāka, lieliem logiem un augstām durvīm. Izskatu bojāja vienīgi sastatņu režģi, kas bija saslieti ap baznīcas torni.

—    Ir gan varena baznīca! — piltenieši bija pārsteigti.

—     Tur jums taisnība, tā ir liela un krāšņa celtne, lai gan par simt gadiem vecāka nekā Rīgas pils. Sākumā baznīca bijusi mazāka, un daudz kas radies klāt vēlākos gados. Zēl, ka nevaru parādīt baznīcas grezno iekšpusi, kādi tēli, kokgriezumiem rotāti altāri un šķirsti tur redzami. Mūsu pilsētas namnieku lielais vairums ir vācieši, un mēs nevaram vien atklausīties, kā viņi ar šo baznīcu lielās. To esot veidojuši un darbus vadījuši vācieši. Tomēr bez latviešu rokām viņi nekā nebūtu izdarījuši. Tie Salaspilī un Ikšķilē lauza akmeņus un laivās dzina uz šejieni, mīcīja mālus un taisīja miljoniem ķieģeļu. Vai šis smagais darbs nav pārāks par jebkuru citu?

—    Ko tur vēl patlaban mūrē?

—    Pirms divdesmit gadiem ordeņa pilī bija izcēlies ugunsgrēks. Vējš nesa liesmas pa Pils ielu uz baznīcu, kur sāka degt plānkokiem klātais baznīcas jumts. Izdega vidus joms, un stipri cieta arī tornis. Nākamajos gados postījumus izlaboja, bet, kā redzat, baznīca pat šodien vēl nav pilnīgi atjaunota.

Viri laida acis apkārt no mājas uz māju, no torņa uz torni. Viss bija neredzēts un neparasts. Ielās kustējās daudz ļaužu, kas nāca un gāja ikdienas gaitās.

—    Kur te Rīgā varētu nopirkt izturīgus zābakus? — ieprasījās Griģis.

—     Tad jāiet uz Kurpnieku ielu. Rīgas amatniekiem darbnīcas atrodas vienkopus pa atsevišķām ielām. Tādas ir Kurpnieku, Skārņu, Kalēju, Kaļķu, Klibā skrodera, Miesnieku iela. Tikai pogu lējējiem, bārkšu taisītājiem un citiem sīkiem amatiem nav savas ielas. Iesim nu, es paradīšu, kur var nopirkt zābakus.

Turpat netālu bija Kurpnieku ielas sākums. Abās ielas pusēs atradās darbnīcas, kurās kurpnieki strādāja garāmgājējiem redzot. Gatavā prece bija izlikta pārdošanai. Kādi tik apavi tur nebija! Griģis piemērīja sev zābakus no izturīgas ādas un vilka no kules dālderus.

Tālāk aldermanis izveda pilteniešus uz tirgus laukumu, kur stāvēja kokā izcirsts bruņinieks ar zobenu rokā. — Tas ir Rolanda tēls un pauž pilsētas varenību, — skaidroja rīdzinieks. — Laukuma viņā malā ir rātūzis, kur no lieveņa izsauc rātes ziņojumus un rīkojumus. — Viņi gāja tālāk un drīz atkal nonāca pie kādas baznīcas. Tai arī bija lielas durvis un augsti logi, bet pati mazāka par nesen redzēto, arī tornis zemāks. Piltenieši vēl nekad nebija redzējuši baznīcu, kas tā iespiesta citu.ēku vidū. Tad viņi devās uz ostu Rīgas upē. Tur bija daudz ko redzēt. Pie stabiem nostiprinātā bulverķa bija pietauvojušies gan vienmasta, gan divmastu kuģi, kuros rosījās ļaudis. Kuģos iekrāva rudzus, pelnus, darvu, kaņepājus un linus, kas bija vedami uz citām zemēm. Izkrāva atvesto sāli, siļķes, dzelzi, vadmalu. Ostā kūsāja darbs, un cilvēki skraidīja juku jukām, bet, kad labi ieskatījās, nekādu juku nebija, darbu darīja ātri un veikli.

—     Vai redzat vīrus, kas vadā preces no svariem uz kuģi un otrādi? Tie ir mūsu brālības biedri — liģeri jeb svērēji. Pie tā otrā kuģa raujas citi, viņu zīme ir melns puika uz mucas — tie alus un vīna izvadātāji. Vēl te strādā štaueri jeb kuģinieki, kas izkrauj un piekrauj kuģus. Viņu zīme ir moris vai mērkaķis. Visu šo brālību ļaudis ir latvieši. Vācieši mūs nepieņem lielo amatu brālibās, mēs atkal neņemam vāciešus savās.

Liģeru aldermanis bija tā aizrunājies, ka nevarēja vien beigt stāstīt par Rīgu un tās brīnumiem.

—     Vai Rīga nav liela pilsēta? Redz, cik daudz namu paslēpušies aiz mūriem, un visi akmens vien. Koka namu Rīgā tikpat kā nav, un tie paši, kas vēl atlikušies, pa lielākajai daļai kalpo vienīgi saimniecībai. Rīgā izdoti likumi, kas aizliedz pilsētā celt koka namus. Tas tālab, ka Rīga daudz cietusi no ugunsnelaimes, toties mūra nami nedeg un ir ar ilgu mūžu. Varu jums parādīt pašu pirmo Rīgas akmens namu, kas nule ir vairāk nekā trīssimt gadu vecs. Tas kādreiz bijis īsts cietoksnis, tā saucamā ordeņa brāļu Jura pils. Tagad gan no pils maz vairs kas atlicis, tā krietni papostīta rīdzinieku un ordeņa savstarpējos cīniņos.

Vai gribat redzēt? Nav tālu jāiet, tikai līdz mūriem ziemeļu pusē, kur tek Rīgas upe.

—     Tencinām, ka pacietīgi vadājāt mūs, tādus vienkāršus lauku ļaudis, un izrādījāt Rīgu. Mēs nu ilgi esam projām no viesu nama, varbūt kungs mūs sen jau meklē un dusmojas, ka esam atstājuši viņu vienu, tālab nedrīkstam ilgāk kavēties, un mums jāsteidzas atpakaļ.

Viri vēlreiz sirsnīgi pateicās laipnajam liģeru alderma- nim un gāja atpakaļ uz viesu namu. Spraucoties cauri ļaužu drūzmai, Griģis pie sevis prātoja:

«Rīga ar savu varenību, biezajiem mūriem un ļaužu drūzmu mani biedē un nomāc. Es te jūtos kā ieslodzīts. Tā vien liekas, ka uzglūn kāda nelaime un cieši jāsargās. Brīvs jutīšos, kad Rīga būs aiz muguras. Domas velk atpakaļ uz Kurzemi.»

—     Skaties, Alni! — viņš spēji iesaucās un spiedās cauri gājēju rindai pie trim cilvēkiem, kas nāca pretī. Viens no viņiem bija pilskungs, atkal pārģērbies ceļa drānās, bet kas tie divi… Tur nebija nekādu šaubu! Ar stingru tvērienu Griģis nogrāba vīru ar noļukušo platmali.

—     Nu tu esi man rokā! Kungs, neņemiet ļaunā, — Griģis teica, pagriezies pret Reķi. — Man ar šo tēvaini kārtojamas vecas lietas.

Otrais blēdis, atģidies, ka nebūs labi, paspēja iejukt ļaudīs un nozust. Ari notvertais raustījās un par varēm gribēja tikt vaļā, bet piesteidzās abi Griģa draugi un par visiem savaldīja. Pilsētnieki apstājās un skatījās uz saķerto vīru ar pinkaino bārdu un rudajiem matiem.

—     Nesaprotu, kas te notiek! — teica Reķis. — Pie manis viesu namā atnāca divi vīri un stāstīja, ka jūs kādā krogā esot dzēruši un nevarējuši tēriņu samaksāt, tālab netiekot laisti projām. Lai es iedodot pāris dālderu, viņi aiznesīšot krodziniekam. Tas man izlikās aizdomīgi un sūtīju pēc kučiera, bet viņš bija nez kur pagaisis, tālab nolēmu iet līdzi un jūs izpirkt.

—     Nevar vis zināt, ko nelieši ar jums izdarītu, jo šie ir tie paši, kas jums ceļā uzbruka, un būtu nododami soģa rokās.

—     Viņi tīkoja pēc manas dzīvības? Tad ir cita runa. Vedīsim tik uz rātūzi, — Reķis bargi noteica.

Pa lielām dzeltenām durvīm ar smagiem rokturiem un dzelzs bultām nācēji iekļuva priekšnamā, kur valdīja krēsla, jo caur logu sīkajām rūtīm un biezajiem slēģiem iespīdēja maz gaismas.

Tiecas kalps atnācējus tūdaļ ieveda soģa kambarī, un Griģi? izstāstīja visu, ko zināja. Soģis cieši ieskatījās atvestajam acīs un pavēlēja:

—    Nocel cepuri!

Viņš piegāja vīram tuvu klāt un ar drošu roku ķēra viņa bārdā, kas palika soģim rokā. Ar otru roku norāva no galvas rūsgano parūku, un nu viņu priekšā stāvēja pavisam cits cilvēks, kas skatījās caur pieri šaudīgām acīm, kurās bija naids un cietsirdība, bet arī bailes. Reķis nodrebēja, viņā skatoties.

—    Kur gan viņš būtu mani aizvedis?

—    Jūs esat notvēruši bīstamu, ilgi meklētu noziedznieku. Bende jau sen pēc viņa ilgojas, — teica soģis un uzdeva tiesas kalpam ieslēgt noziedznieku aizrestotā kambarī un cieši apsargāt.

ATKAL JAUNPILĪ

Smilšainajā ceļā kariete klusu šūpojās, jo nebija ne akmeņu, ne oļu, kur riteņiem ar troksni piesisties. Reizumis zirgi nosprauslojās, un kučieris noplīkšķināja pātagu, citādi bija klusu, un cilvēki netraucēti varēja atcerēties Rīgu, kuru nupat bija atstājuši.. Pagājusi tikai viena diennakts, bet piedzīvots bija daudz.

Reķis, atlaidies karietes mīkstajā sēdeklī, apmierināts smaidīja. Brauciens bija necerēti labi izdevies: viņam bija palaimējies noskaņot maršalu Hodkeviču pret Kurzemes hercogu Ketleru, savu nesamierināmo pretinieku. Tas labi sagadījās, jo arī Polijai nebija pa prātam Kurzemes un Ketlera varas augšana.

Griģis šūpojās zirga mugurā un lauzīja galvu, kā turpmāk iekārtot savu mazo dzīvīti, jo bija iespējams, ka nu viņš būs brīvs cilvēks. Spēka un izturības viņam netrūkst, un no grūtībām viņš nekad nav vairījies.

Kad piebrauca pie Anniņmuižas, Džūkstes zemnieki stāvēja pie ratiem, gatavi braukšanai, pat pātagas turēja roķā. Iznāca Anniņmuižas kungs, rādīja uz zemniekiem un smiedamies sacīja Reķim:

—     Jau no agra rīta stāv pie sajūgtiem zirgiem, gaida un nevar vien jūs sagaidīt. Tagad nāciet iekšā, paēdisit un atpūtīsities, gan jau tad aizbrauksit.

Reķis pateicās, bet iekšā negāja: steidzoties uz mājām, jau tā Rīgas brauciens iznācis necerēti garš. Viņš ielūdza draudzīgo kungu Jaunpili ciemos un lika kučierim braukt. Ceļā nekādi kavēkļi negadījās, un vakarā viņi bija atkal Slokā. Arī bīstamajam Smārdes mežam tika laimīgi cauri.

Tukumā ceļa biedri šķīrās: Reķis aizbrauca uz Jaunpili, Griģis un Alnis jāja uz Pilteni, bet zemnieki aizklidzināja uz Džūksti.

Lielkungs Magnuss bija apmierināts, kad Griģis viņam apliecināja, ka līdzdotie papīri nogādāti Rīgā labā kārtībā, nodoti maršala skrīveriem, kas tos tūdaļ ienesis pašam maršalam. Bet Magnusam palika garš ģīmis, kad Griģis un Alnis pateica, ka viņam vairs nekalpos un dosies atpakaļ uz Kurzemes vidieņu.

—    Bet tur tevi saķers un pērs, līdz āda būs pušu.

—           Nē, lielkungs, mani nepērs, esmu brīvs cilvēks un varu dzīvot, kur pats gribu.

—    Ja esi brīvs, kālab tad toreiz nāci uz Pilteni?

—    Tad vēl nebiju brīvs.

—    Neko nesaprotu, tad vēl nebiji, bet nu esi.

—           Tā ir. Brīvgrāmatu man izrakstīja pie Rīgas pirms dažām dienām, kad izglābu savam kungam dzīvību. Daudz netrūka, ka laupītāji Smārdes mežā būtu viņu nogalējuši.

—           Tad gan neko nevarēs darīt, un mums būs jāšķiras, —• bet, kad Griģis un Alnis vēl kavējās, viņš prasīja:

—    Vai jums man vēl kas sakāms?

Pēc mazas stomīšanās Griģis pateica, ka viņi neesot saņēmuši ne drusku algas par visu laiku, kamēr viņam kalpojuši.

—    Tas var gan būt, bet pašreiz man nav naudas.

—           Mēs labprāt paturētu zirgus, ar kuriem jājām uz Rīgu. Ja mums tik daudz nepienāktos, cik zirgi vērti, mēs pārējo labprāt piemaksātu.

—           Ko tik daudz gudrot! Jūs bijāt man labi karavīri un ziņneši, tālab ņemiet zirgus un jājiet veseli!

Paskatīsimies, kas noticis Jaunpilī pa to laiku, kopš Griģis no muižas projām.

Uz lielajām rudens medībām Jaunpilī sabrauca muižnieki no apkārtējām muižām ar sievām un meitām, ar suņiem un piķieriem. Muižas pagalmā pulcējās greznu jātnieku pulks sarkanos vamžos un mazām, apaļām cepurītēm galvā. Zirgi mīņājās un nepacietīgi kārpīja zemi, suņi rēja un plēsās, baltus zobus zibinot, un bija tāds troksnis, ka mednieki varēja sarunāties, vienīgi skaļi kliedzot. Līdz ar pirmajām taures skaņām vajadzēja kārtoties un traukties uz mežu. Muižnieku sievas un meitas palika pilī vai klīda pa parku, garlaikojās un gaidīja balli, kurai vajadzēja sākties vakarā pēc medībām.

Griģa dēls Daunis jau no paša rīta vēroja muižu un muižas ļaudis, bet muižjunkuru nekur neredzēja. Vai tas varētu būt, ka viņš nepiedalīsies medībās, kur viņam pienākums būt klāt un visu izkārtot? Bet muižjunkura nebija. Varbūt slims? To Daunis neticēja.

«Suns zina, ko ēdis!» viņš klusībā nosmējās un gāja mājās.

Laiks skrēja, bet Daunis muižjunkuru neaizmirsa.

Kādu vakaru sabiezējušā krēslā staigājot gar pili, Daunis redzēja otrā stāvā muižjunkura istabas logu līdz galam vaļā. Daunis bija straujš puisis, viņa acīs iedegās nebēdīgas liesmiņas. Ilgi nedomājis, viņš tvēra pēc stopa un ielidināja istabā bultu, kur tā ar mīkstu pakšķi atsitās pretējā sienā.

«Lai jūt, ka nav aizmirsts!»

Divas dienas vēlāk muižā paklīda baumas, ka pazudis muižjunkurs. Dienu iepriekš vēl staigājis pa velvētajiem pils gaiteņiem, bijis bāls un uztraukts, rāvies no katra troksnīša. Izskatījies tā, it kā viņš no kā baidītos, slēpies no pils ļaudīm. Un nu junkurs bija pazudis. Izmeklējuši visu pili no augšas līdz apakšai, pat bēniņus izokšķerējuši, bet meklēto neatraduši. Tad nāca jauna ziņa, ka pilskunga kalps atradis kunga istabā uz galda aizlīmētu papīru. Varbūt muižjunkurs to kungam uzskrīvējis? Bet kunga nebija mājās, viņš vēl kavējās Rīgā.

Nākamajā dienā Reķis pārradās, un tūdaļ viss noskaidrojās. Muižjunkurs aizgājis no muižas uz visiem laikiem. Viņš nevarot dzīvot tādā vietā, kur ik brīdi apdraudēta viņa dzīvība. Tālab viņš aizejot citur meklēt darbu un laimi. Tā viņš kungam uzskrīvējis.

Dienas gāja klusas un vienmuļas, kā lietus lāses līdzīgas cita citai.

Kādā rāmā vakarā, kad saule vēl bija augstu, Jaunpilī iejāja divi karavīri. Sākumā viņus neviens nepazina, bet, kad vecākais no abiem draudzīgi pasmaidīja un pameta gaitniekiem ar galvu, tad viens otrs atģidās, kas ir šis vīrs, bet nevienam nebija dūšas iet viņam klāt, lidz pēdīgi vecais Justs piegāja un pačukstēja:

—    Vai tev prāts! Te taču visi tevi pazīst, uzdos, un beigts tu būsi!

—    Man nav jābīstas, Reķis man apsolīja brīvgrāmatu, un tagad varu iet, kur gribu.

—    Brīvgrāmatu! Atjēdzies, ko tu runā!

Griģis un Alnis nokāpa no zirgiem un gāja pie ļaudīm apsveicināties. Atkal un atkal bija jāstāsta, kā tas viss noticis, un klausītāji negribēja nemaz lāgā ticēt, jo viss šķita vairāk pēc pasakas. Kad muižas gaitnieki ierunājās par Tālo kaktu, Griģa sejai pārlaidās tāda kā smaida ēna. Viņš bija noilgojies pēc savām mājām, gribēja satikt Dauni, vectēvu un Madaru ar Asni, kas nezināja, vai viņš dzīvs vai miris, tālab ar skubu posās tālāk. Jāja lēnām un ļāva zirgiem vaļu, jo jaunie iespaidi pildīja vīru prātus.

Saule bija norietējusi un bezdelīgas salīdušas ligzdās, bet Tīreļu sētas mazie bērni vēl jautri tekalēja pa pagalma mauriņu. Ieraudzījuši svešos jātniekus, viņi iebrēcās un joza uz namu. Iznāca saimnieks un cieti noprasīja, ko šiem te vajagot.

—    Mums vajag Jorēna. Vai tad mani vairs nepazīsti?

—    Griģis! Tevi gan negaidīju un zirgā un karavīra drānās!

—    Man nav sētas, tālab nav naktī kur galvu nolikt. Nebīsties, manis dēļ tev nekas ļauns nenotiks.

—    Un tas otrais?

—    Tas ir mans draugs un bēdu brālis. Tagad viņš kalpos Reķim un dzīvos Jaunpilī.

Iestājās nakts, viss iegrima tumsā un klusumā, tik namā ilgi nenodzisa skals, jo Griģim bija jāstāsta par nedzirdēto pārvērtību, kā viņš no vajāta un dzenāta noziedznieka ticis par brīvu vīru, kam pieder sava sēta, kā to pats Jaunpils dzimtkungs viņam solī jis.

Tad bija jāstāsta Jorēnam, arī Madarai un vectēvam, kā viņi šai laikā dzīvojuši un ko pieredzējuši.

Jorēna stāsts bija īss:

—    Ejam muižas darbos un plēšamies tāpat kā agrāk. Ko tur var darīt, tāds jau mūsu liktenis. Vienīgais mierinājums, ka jaunais vagars rādās tīri lādzīgs, lieki stipru vārdu neteiks. Jaunums tas, ka baznīcā nav jāiet, jo nav mācītāja. Bija uzgadijies viens tāds izķeipis vācietis un gribēja teikt sprediķi, bet puiši ar drošu pieri nostājās priekšā un nelaida baznīcā, lai iemācoties vispirms latviski runāt, tad laidīšot. Cits pēc tam nav rādījies. Tā mēs tagad dzīvojam bez vācu dieva un iztiekam paši ar saviem.

Vecaistēvs slavēja visus mājiniekus, bet visvairāk par viņu gādājot Madara. Par to lai nu dēls tagad sakot viņai paldies. Nekad vecais vīrs nebija runājis par kādu cilvēku ar tādu sirsnību un pateicību.

— Kad cirtīsim jaunu namu nodedzinātā vietā, vienā ēkas galā būs neliels kambaris Madarai ar Asni, lai viņas tur dzīvo un vāra mums putru, citādi mēs, trīs vīra cilvēki, būsim bada. Ko tu par to saki, Madar?

Madara neteica ne jā, ne nē, tik pasmaidīja, un viņas rāmajā smaidā bija jaušams prieks un pateicība.

Zvaigznes jau bija uzkāpušas pusnakts augstumā, kad Tīreļu sētā izdzēsa skalu un ielaida namā nakti, lai ļaudis tiktu pie miera.

Nākamās dienas rītā Griģis kāpa pa pils platajām akmens kāpnēm pie Reķa. Istabas kalps pasteidzās ziņot kungam par atnākušo zemnieku, bet Reķis nepacietīgi pamāja ar galvu uz durvīm, lai netraucē. Viņš piecēlās no mīkstā krēsla un, iegrimis juceklīgās un pretrunīgās domās, sakniebtām lūpām un savilktu pieri staigāja no viena istabas gala uz otru. Pārsteidzīgo zemnieka brīvlaišanu viņš bija atlicis no dienas dienā, bet nupat šī lieta bija jāizlemj galīgi.

Kungs brīdi vilcinājās, tad sparīgi papurināja galvu un sniedzās pēc sudraba zvaniņa uz galda. Bija liels kārdinājums paskandināt, pasaukt pils sardzes priekšnieku un pavēlēt, lai iesloga pils pagrabā zemnieku, kas stāv pie viņa durvīm. Gan tad vēlāk redzēs, ko ar viņu darīt. Galu galā viņa dotais vārds turams tikai zemes lielmaņiem un nevis kaut kādam pelēkam zemnieciņam. Tātad viņš Griģim doto vārdu var arī neturēt, lai gan šis pelēkais zemnieciņš izglāba viņam dzivibu. Jā, dzīvību . .. Sasodīts, cik tas viss iznāk sarežģīti!

«Griģis ir drosmīgs un bezbailīgs vīrs, arī labs šāvējs, ko paradīja mežā. Nav gudri krāpt tādu viru. Vai nebūs talredzigak ar brīvības grāmatu nopirkt viņa uzticību ari uz priekšdienām? Grūti izšķirties, bezgala grūti.. .»

Griģim pietrūka pacietības gaidīt un mīņāties Reķa durvju priekšā. Beidzot durvis tomēr atdarījās un viņu sauca iekšā. Kungs bija nolicis Griģa brīvlaišanas grāmatu sev priekšā un pašreiz piespieda tai lielo zieģeli. Sniegdams grāmatu Griģim, viņš svinīgi teica:

—     Te nu būs tava brīvlaišanas grāmata. Ceru, ka tu arī •turpmāk pratīsi aizstāvēt mani un manu pili.

Griģim, raugoties pilskungā ar balto parūku un saņemot tik dārgo grāmatu, noskaidrojās vaigs. Likās, istabā bija kļuvis gaišāks nekā pirms brīža, kad viņš tur iegāja. Griģis tūdaļ neapķērās, ko atbildēt, līdz beidzot pateica, ka tā būs, kā kungs sacīja. Reķis paņēma no galda cepuri un cimdus, likdams saprast, ka saruna beigusies.

Kad Griģis izgāja no pils, viss notikušais zaudēja asumu, bet palika labā apziņa, ka nu viņš patiešām ir brīvs vīrs. Griģis laimīgs steidzās noglabāt savu dārgumu pelēkajos svārkos.

Kad Tīreju ļaudis izklīda ikdienas darbos, Griģis un Daunis uzkāra plecos stopus un iegāja mežā. Viņi nedomāja meklēt treknu medījumu, ko pārnest sētā. Nē, viņi gribēja pabūt netraucēti kopā, parunāt par nākotni un turpmākajiem nodomiem.

—    Vai zini, tēt, muižjunkurs ir projām. Atstājis pilskungam grāmatu, ka esot bail te dzīvot. Te viņa dzīvība esot pastāvīgās briesmās.

—     Mācītāja nav, vagara, Rupuļa arī nav, muižjunkurs projām, tad jau varbūt kādu laiku varēs uzelpot, — domāja Griģis.

—    Jā, tēt, nu muižā būs laba dzīve, vai ne?

—     Nepriecājies par agru. Kamēr kungiem būs visa vara, nekas nemainīsies. Muižas darbi arī turpmāk būs jāpadara, vienalga, vai pie tiem dzīs ar žagariem vai vilinās ar labu, un cilvēki ies un darīs. Muižas rudzi nedrīkst izbirt un novācami laikā, sienam nevar ļaut sarūsēt pļavā, un tā bez gala, neskatoties, vai zemnieku laukos darbi padarīti vai ne… Kaut taču mēs reiz varētu dzīvot kā cilvēki, nevis kā dzenami jūga lopi! Bet tas ir sapnis un diez vai tik drīz piepildīsies.

SATURS

Priekšvārdi………………………………………………….. 5

Satikšanās mežā…………………………………….. 7

Tālajā kaktā…………………………………………… 14

Dzīve jāsāk no jauna……………………………………. 21

Muižā……………………………………………………….. 32

Griģa bēdas………………………………………………… 42

Siekstā……………………………………………………….. 45

Vectēvs stāsta…………………………………………….. 57

Vēlie ciemiņi………………………………………………. 63

Vadzis lūst…………………………………………………. 69

Tiesa…………………………………………………….

Mežā…………………………………………………………. 84

Zebrenes Alnis…………………………………………… 92

Pilskunga dzimšanas diena…………………………… 99

Pie zanteniešiem……………………………………….. 105

Piltenē un Sāmsalā…………………………………….. 112

Smārdes mežā…………………………………………… 126

Rīgā………………………………………………………… 133

Atkal Jaunpili……………………………………………. 141

Alberts Friča d. Gulbis NOSLĒPUMAINAS BULTAS

Redaktore Ļ. lliļimonoka. Māks!, red. J. Svenčs.

Tehn. red. L. Rudzītis. Korektore L. Ozoliņa. Nodota salikjanai 1972. g. 8. februārī. Parakstīta iespiešanai 1972. g. 21. jūnijā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2. formāts 84X108/32. 4.63 fiz. iespiedi ; 7,78 uzsk. iespiedi.; 8,5 Izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. JT 01157. Maksā 37 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 2504I/J-2442. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pašūt. Nr. 79. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, Vienības gatvē II. Pašūt. Nr. 1007.

1 Desmit stopi — 12,5 1.

1 Cačltis — spiļu arkls.

[1] karodznieks — zemākā virsnieka pakāpe.

[2] komturs — pārvaldes iecirkņa priekšnieks.

[3] sieks — apmēram 18,5 1.

[4] Šķilteris — vagara palīgs, kas izziņoja pavēles.

[5] sers — rijā kaltējamā labība.

[6] rijduris — divzaru koka dakšas.

3-79

[7] melngalvji — ārzemju tirgotāju apvienības biedri.

[8] veca licība — katoļticība.

[9] jaunā ticība — luterticība.

[10] sķiliņi — naudas vienība.

[11] brankuzis — spirta dedzinātava.

[12] pusarkls — apm. 12 ha.

Content

Gulbis Alberts Noslēpumainās bultas

PRIEKŠVĀRDI

SATIKŠANĀS MEŽĀ

TĀLAJĀ KAKTĀ

DZĪVE JĀSĀK NO JAUNA

MUIŽA

SIEKSTA

VECTEVS STĀSTA

VELIE CIEMIŅI

VADZIS LŪST

TIESA

MEŽĀ

ZEBRENES ALNIS

PILSKUNGA DZIMŠANAS DIENA

PIE ZANTENIEŠIEM

PILTENE UN SAMSALĀ

SMĀRDES MEŽĀ

RĪGĀ

ATKAL JAUNPILĪ

SATURS