Vāczemnieks Laimonis

Groms Aleksandrs

Novadnieki

Aleksandrs Groms Laimonis Vāczemnieks

Novadnieki

DAŽAS PIEBILDES

1975. gadā izdevniecība «Liesma» sērijā «Stāsti par vēsturi» izdeva Aleksandra Groma un Laimoņa Vāczemnieka dokumentālo romānu «Celmlauži», kurā atainota tautas pretošanās kustības tapšana un izaugsme Lielā Tēvijas kara sākotnē (1941. gada jūlijs — 1942. gada septembris) Latvijas austrumu novadā, konkrētāk — Latvijas PSR, KPFSR un Baltkrievijas PSR pierobežā. Daļēji šim laika posmam un arī darbības vietai pieskaņots abu autoru jaunākais darbs dokumentālais romāns «Novadnieki» — iepriekšējā romāiia turpinājums.

Turpinot «Celmlaužos» tēloto pirmo pagrīdes organizāciju veidošanos, «Novadniekos» rādīta šo organizāciju izaugsme. Paplašinoties vēsturiskajai panorāmai, sazarojušās arī romāna sižetiskās līnijas, pieaudzis darbā ietverto personu skaits, kuras, tāpat kā romānā atspoguļotie notikumi, visas ir vēsturiski konkrētas. Tomēr atsevišķos gadījumos autori atļāvušies mainīt gan dažu personu vārdus un uzvārdus, gan arī darbības vietu nosaukumus dokumentāla romāna žanra likumību ietvaros.

Taču «Novadnieku» galvenās sižetiskās līnijas saistītas ar «Celmlaužu» varoņu likteņiem. Sajā sakarībā piebilstams, ka no bijušajiem celmlaužiem tika izveidota īpaša izlūku — diversantu grupa, ko nosauca par «Novadniekiem». Grupas dalībniekiem deva segvārdus. Arī viens no «Celmlaužu» galvenajiem varoņiem — Saša Gaišais — «Novadniekos» turpina darboties ar segvārdu «Modrais».

Dokumentālo romānu «Celmlauži» un «Novadnieki» autori centušies atainot kāda okupētās Latvijas novada laužu pretošanās kustības izaugsmi, sākot ar atsevišķu domubiedru pulcēšanos sīkās, nelegālās grupiņās, kas pamazām pārtop par skaitliski visai iespaidīgām, nozīmīgām un rūpīgi konspirētām pagrīdes organizācijām, no kurām savukārt izaug pirmās latviešu partizāņu grupas un vienības. Partizāņu cīņām latviešu padomju literatūrā jāveltī īpaši literāri darbi. Ar tiem saistītas šī dokumentālā romāna autoru turpmākās ieceres.

.

Kā DZĪVOT?

Ludzas apriņķa Istras pagasta Maslovas ciema trūcīgais zemnieks Vladimirs Romana dēls Maslovskis pliks un nabags jau ieradās pasaulē un izdzīvoja tikai ar mātes zīdekli un ar nozīžļātā lupatiņā iemīcītu, māmuļas sakošļātu rudzmaizes putriņu. .* •

Pēcāk, ticis jau pats uz savām kājām, Vladimirs sāka  ganīt zosis, pāris gadu vēlāk uzdienēja par cūkganu un visbeidzot tika iecelts par pavēlnieku daža Vidzemes puses dižsaimnieka liellopiem.

Dēlieša gados jaunais censonis apmainīja gana rīksti pret grāvrača lāpstu. Iemanījies rīkoties arī ar mūrnieka ķelli un namdara cirvi, viņš pārstaigāja vai visu Latviju un uzzināja, ka viņš tomēr nav nekas cits kā čangalis, vispēdīgais, visnicināmākais cilvēks.

Vladimirs bija redzējis pat jūru. Pārnācis sādžā, viņš stāstīja zilus brīnumus.

Jūra esot tāda… nu, tāda kā Istras lielezers, tikai otru krastu gan nevarot saskatīt. Vējainos vakaros virs putās sakultās, draudīgās jūras asiņojot drūmas, samelnējušas mākoņu gabanas un varot redzēt, kur saule paliek pa nakti. Bet īsi pirms saullēkta visa debess piekūpot pilna ar svešiem, dīvainiem putniem, kas esot tik balti kā zosis, tikai sīkāki un ķērcot kā kovārņi.

Toties piejūras ļaudis nodzīvojušies tikpat pliki un tukši kā istrēnieši, kaut gan jūrmaliešiem nevajagot ne art, ne sēt, ne pļaut, ne grāvjus grāvot. Šiem tikai jāci-

Jājot airi un jāvelkot tikli gluži kā dažam dīkdienīgam sādžiniekam, kas bakstās pa ezeru. Taču reņģi jūrmalieši ēdot ne tikai pa gavēņa laiku, bet ik dienas pa trim lāgiem: gan vārītu, gan ceptu, gan dūmotu. Ak, un jūrmalas gaiss esot tik skurbullgs kā Maslovas Krasina kandža, taču smarža pavisam cita — tīrais «odieris»! Ne tāds kā sādžā mēslu mēžamā laikā.

Pirmajā laikā sābri klausījās vaļā mutēm, bet, necik ilgi, — sāka smīnēt un skatīties uz Volodju kā pusjukušu. Toties jūras stāsti sagrozīja galvu vienai otrai sādžas meičai, kas vēl joprojām ticēja brīnumiem.

Laiciņu padzīvojis, Vladimirs pārveda sievu: skaistu gan, taču trūcīgu.

Mājinieki sablīvējās ciešāk, bet drīz pēc tam, kad^no šīs pasaules bija šķīrušies gan tēvs, gan māte, sākās dalīšanās: māsu Annu aizprecēja uz Lomiem, kur kurais izklīda arī pārējie brāļi un māsas. Volodja, tagad jau Vladimirs Romanovičs, palika saimniekot divi vien ar Sofiju.

Sofija vai ik otru gadu dāvāja vīram pa ķiparam, līdz mājās bija vesels pusducis: Raja, Grigorijs, Ņina, Ivans, Venjamins, Dmitrijs. Tieši tad noskaidrojās arī, ka bērni tomēr maksā naudu, pie kam — jo tie mīļāki, jo dārgāki.

Pa pasauli klaiņojot, Vladimirs bija iemācījies vairākus amatus; diemžēl neapgūts palika visnepieciešamākais — māka taisīt naudu. Taču viņš bija nelabojams optimists un sapņotājs, kas latu vietā kala visfantastiskākos plānus, kaut arī nevienu no tiem nepiepildīja.

—   Brauksim pie baltajiem putniem… — Vladimirs mēdza mierināt Sofiju tajos melnajos brīžos — bet tādu brīžu bija simtkārt vairāk nekā gaišo, kad ģimenes pārvarīgās rūpes spontāni lauzās uz āru kā zem ledus sacelti aprīļa ūdeņi.

—   Mūrnieka ķelli noturēt protu, nav man svešs arī namdara cirvis — uzcirtišu priežkoka mājeli sausu kā skangalu, — Vladimirs solija. — Pie pašas jūras, viducī starp diviem smilšu kalniem. Apjumšu ar skaidu jumtu, apaudzēsim ar ceriņiem … Pats iešu jūrā, bet tu, bērneļus padusē pasitusi, stāvēsi kalnā un gaidīsi mājās. Reņģi vien ēdīsim! Būsit dzirdējuši!

Pirmajos gados Sofija vēl ticēja; dažunakt abi uz viena spilvena viņi čaukstinājās pāri pusnaktij, smacīgajā istaf)as tumsā nomoda sapņos uzburdami visīstāko paradīzi.

Taču ar laiku sapņi apsūb, aprūsē, ticība novadējas. Pienāca nakts, kad Vladimirs ar saviem dižjūras sapņiem palika viens. Sofija, uzgriezusi vīram kalsno muguru, tēloja aizmigušu vai ari aklām, vienaldzīgām acīm blenza sienā un reizi pa reizei rūgti, nievājoši pasmīnēja. Bet vēlāk, tiklīdz Vladimirs, sirdēstus veldzēdams, atkal ieminējās par baltajiem putniem, sieva uzsprakšķēja kā sveķaina pagale.

—   Apnicis, apnicis, apnicis!… — viņa kliedza. — Kaut tu reiz aizrītos ar savu jūru!

Vladimirs jutās satriekts. Nelaimīgs un apjucis viņš platām, iztrūcinātām acīm vērās sievā un nevarīgi šļupstēja:

—   Bet kā tad tā? . .. Kā tad tā? …

—   Tā vai šitā, bet nejēga tu esi un aplamnieks! Plānā galdiņa urbējs! Veņam tupeles vairs neturas kājās, Ņinai skolas bruncis tāds, ka cauri var redzēt, bet šis gadu no gada maļ vienu un to pašu!

—   Redzēsim, kad tiksim cilvēkos …

—   Cilvēkos! —Sofija aiz sašutuma novaidējās. — Kur tad viņi ir, tie tavi cilvēki? Varbūt tur, pie tiem baltajiem putniem? Nē, ne mūžam tevi tur par cilvēku nepieņems! Čangali tādu! Pats taču stāstīji. ..

Vladimiram piemita īpašs arhitekta talants: viņš būvēja gaisapilis. Kad sapnis par jūru bija izsapņots tiktāl, ka tam vairs neticēja ne Sofija, ne Vladimirs pats, viņš, pēc zudušā ilgi nesērodams, izprojektēja māju uz riteņiem, līdzīgu čigāna kulbai, tikai ietilpīgāku, ar zili krāsotām spundētu dēļu sienām, balti apcakotiem lodziņiem un skārda dūmeņa strupuli uz plakanā, ar darvotu papi pār-> segtā jumta. Piesavinājies pusp.ierakst.itu Ivana burtnīcu, viņš pa vakariem pazagšus uzzīmēja savu ieceri uz rūtiņu papīra, izskaistināja ar krāsainiem zīmuļiem un, kad viss bija paveikts, piemērotu bridi noskatījis, nesa rādīt Sofijai.

—   Ar divi zirgiem tā būda ripos! — viņš apgalvoja.

—  Ar divi zirgiem! — Sofija, pie laba prāta būdama, uzjautrinājās. — Pats tos izperēsi, vai?

—   Zirgus nopirksim. Pārdosim māju ar visu, kas tai piederas, un nopirksim. Kaut vai no čigāna. Vai mēs pie šitās sasodītās Maslovas esam pieķēdēti, vai? Nolādēta zeme, kur pat kartupeļi neaug! Būsit dzirdējuši! — Vladimirs sūrojās un piegrūda zīmējumu Sofijai tuvāk pie

acīm. — Bet paskaties tikai, skaties taču! Ķēķīti's, protams, pašaurs, toties divas istabeles kā kungiem. Guļvietas sacelsim citu virs citas — pietiks vietas i pašiem, i bērneļiem. Laidīsim no ciema uz ciemu svilpodami. Es celšu ēkas, šķipelēšu grāvjus, bet tu — pie kaut kā vieglāka … Gana esi plēsusies! Izdilusi, ka žēl skatīties. Bet, kad tiksim uz ceļa, gan vēl atžirgsi! Nepatiks vienā vietā, kas mums — paplīkšķināsim pātadziņu un laidīsim uz citu.

—   Uz elli! — Sofija vairs nevaldījās. — Ar tevi, sātanu, cita ceļa nav kā vienīgi uz elli! Padomā tikai, šis pārdos māju un pats ar visu varzu kulsies apkārt pa pasauli kā čigāns, ažindžalu dancinādams. Bet nebūs, tā jau nebūs vis! Lai arī šitamā peklē pusapdullusi, taču prātu pavisam izkūkojusi vēl neesmu.

Karstās dusmās viņa izķēra zīmējumu vīram no rokām, saplucināja drisku driskās un iemeta ugunī.

Trīs dienas Vladimirs staigāja sapūties, visādi izrādīdams aizvainojumu, taču ceturtajā dienā nelaimīgā kariete bija jau aizmirsta. Pēc pazīstamā, dūmakainā spīduma acīs Sofija nomanīja, ka atkal tiek perināts kas jauns un nebijis.

Vladimirs arvien vēl nebija atskārtis: ja tava mīļākā ir Cerība, tad tā tevi pievils un ne vienu reizi vien. Viņš jutās pietauvots pie apnicīgi pelēkās, raižu pilnās ikdienas kā kuģis pie pāļa, alka pacelt buras, taču nespēja.

Un tomēr būtu pārlieku netaisnīgi apsūdzēt Vladimiru par dīkdienīgu sapņotāju, nosaukt par liekēdi vai kā citādi. Viņš gāja un darīja visu to pašu, ko citi sādžinieki, plēsās vai pušu un, dienišķo rūpi kā brēkuli auklēdams, negulēja pat naktis. Pavasarī baidījās nokavēt sēju, ražas iaikā — nokavēt pļauju; tveicē gānījās par sauli, siena laikā — par lietu. Zemniekam rūpju tikpat, cik sunim blusu.

Taču Vladimiram diez kāpēc neveicās. Gadi nāca un gāja, bet viņš uz zaļā zara kā netika, tā nelika …

—  Tas tāpēc, ka grābsties pa gaisu! — Sofija to izskaidroja pēc sava prāta. — Būtu labāk noskatījis no tiem, kam veicas! Kaut vai no Māsēniem! …

Tas bija trāpīts kā ar pirkstu acī: Māsēniem patiešām sasodīti veicās gan druvā, gan laidarā, dārzā, pagrabā, klēti un istabā. Lai ko viņi pasāka, viss nesa svētību, viss plauka un zaļoja, brieda un vairojās. Sādžas skauģi melsa nejauc ibas: vecais Māsēns biedrojoties ar nešķīsto. Glūniķi bija noglūnējuši, ka pa melnām naktīm šo apciemo čigāni. Laiku pa laikam pašā naktsvidū sābrus iztrūcināja nešpetna zviegšana, kas nepārprotami nāca no Māsēnu sētas. Daži, krustus mezdami, apzvērēja, ka, ar nelabo dancojot, tur zviedz pats Māsēnu vecis. Turpretī citi izsacīja aizdomas, ka šis stallī pieturot zirgus un tad pārdodot tos tālāk uz Vidzemi.

Lai tur bija velns vai čigāni, taču Māsēnam pieturējās skanošais, bet Maslovskim vajadzēja iet pie viņa lienēt.

Katrai pilsētai ir sava banka, katrai sādžai — savs augļotājs. Maslovā tāds bija vecais Māsēns. Ik reizi, aizdodot Vladimiram pāris latiņu, vecais piemeta arī kādu tēvišķīgu pamācību.

—   Katram savs liktenis, Vladimir Romanovič! — viņš sludināja. — Vienus glāsta, citus sit. Bet pretī sist nav iespējams. Tāpēc jāradinās būt lēnam un panesīgam.

Māsēns pats neapšaubāmi piederēja pie tiem, kurus liktenis glāsta, tādēļ šis varēja atļauties izpalīdzēt sābriem, bet Serjoža — viņa miesa un asinis — aizsarga uniformā grozīties pa sādžu.

Toties Vladimirs Maslovskis diemžēl piederēja pie tiem, kurus liktenis sit.

Vladimirs sapņoja par jūru, bet iesēdās peļķē. Pa šo peļķi viņi mūdījās abi ar Sofiju, bet nekādi nespēja no tās izķepuroties.

—   Paaugsies Raja ar Grišu, Ņinka drīz būs liela, gan pa visiem izkulsimies! — viņš mierināja sievu ar vienīgo, kas viņam vēl bija atlicis, — ar Cerību.

Taču Cerība pievīla arī šoreiz. Pirmdzimtie, protams, paaugās, meitenes piepalīdzēja apdarīt mājas soli, vecākais puika ik vasaru saderēja par ganu. Toties pamazām no ierindas izgāja pati galvenā rūpētāja un darītāja — Sofija. Jau ilgāku laiku viņu grauza kāda iekšēja, pat ārstam neizdibināma kaite. Dakteris zināja teikt vienīgi par vispārēju novājēšanu, pārmēra darba un nepilnvērtīgas pārtikas nomocīta organisma pagurumu. No Sofijas bija palikuši tikai kauli un āda.

Par laimi, mūžīgs nav nekas, pat bēda ne.

Pienāca tūkstoš deviņi simti četrdesmitā gada vasara. Istras pagastā, tāpat kā visā Latvijā, atjaunoja padomju varu.

—   Re, kā sagaidījām! Tagad būs viss: i mugurā velkamais, i mutē bāžamais, i veselība, i jūra, ja vajadzēs. Būsit dzirdējuši! •— Vladimirs iegalvoja Sofijai, retajos maiguma brīžos glāstīdams viņas sadzeltējušās delnas.

—   Vispirms uzcelsim jaunu māju… Nu, nu, bez riteņiem, protams … — viņš vainīgi pasmaidīja. — Bet Ivanu, Veņu un Dimku sūtīsim skolās …

Tikpat kā ķēdes nokratījis, Vladimirs augām dienām rosījās pa sādžu, ciemojās pie sābriem un, atvēzis spārnus lidojumam, uzbūra visbrīnumainākās ainas, aizrunājoties pat līdz elektrībai, kas spīdēšot katrā mājā.

Sābri klausījās, palaikam kāds ko iebilda, nonāca pat līdz ķīviņam, bet, taisnibu sakot, Maslovskim — visā sādžā pazīstamajam pasaku teicējam un muldonim — neviens tā īsti nenoticēja.

—   Par būdu uz riteņiem ir jau dzirdēts… — dažs daudznozīmīgi ņurdēja. — Kā atripojusi, tā var arī aizripot …

Cilvēki gāja savās ikdienas gaitās tāpat, kā gājuši līdz šim, gaidīja pārmaiņas, šo to arī sagaidīja, bet paši nezināja, kā un kur īsti rokas pielikt, lai ātrāk tiktu pie elektrības un visa pārējā, ko tik dāsni sasolīja Maslovskis.

Bet tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmā gada maija beigās arī Maslovā beidzot atgadījās kaut kas tāds, kas visādā ziņā pieminams kaut vai vēsturiskās patiesības labad.

Bija pava]as laiks, kad sēja jau pabeigta, bet siens vēl nav pļaujams. Spēkus uzkrājot, ganīklās ganījās zirgi, zemnieki drāza grābekļu kātus, pārlūkoja un pārsēja izkaptis. Māsēnu Serjoža knibinājās ap pļaujmašīnu.

Spilgtās pavasara saules pārplūdinātā sādža snauduļoja .tukša un nīkulīga. Kaut kā skumīgi un sērdienigi baloja pat dižceļš, uz kura dienām ilgi neparādījās ne gājējs, par braucēju nemaz nerunājot.

Viendien drīz pēc brokastlaika, kad dīkdienīgajā klusumā čērkstēja vienīgi vistas, gar putekļu nopūderētu ceriņu biežņu pa tuksnesīgo lielceļu Maslovā ienāca svešiniece — vēl jauna, ceļā mazliet apgurusi, puķotā lakatiņā un brezenta portfelīti padusē. Acīmredzot ne jau pirmo reizi šaipusē, viņa devās tieši uz Maslovsku sētu, no kuras pret vakaru izjoņoja Ivans un, basās, nokūpējušās pēdas zibsnīdams, apskrēja sābrus, aicinot tos uz sanākšanu.

Masloviešiem sapulces vēl nebija apnikušas, tāpēc Vladimira Maslovska istaba pienāca stāvgrūdām pilna kā svētā dienā baznīca. Pat Sofija, aiz nedziedējamas kaites

sakritusi un nomelnējusi, ka bail skatīties, izrausās no migas un bikli ierāvās krēslainajā kaktā zem svētbildes.

—   Re, kur Ļuda! … Ludmila Čerkasova, tā sacīt, grib runāt… — mājastēvs pastiepa iezilgano, nule skūto, zodu pret viešņu, kas, portfelīti klēpi žņaudzīdama, sēdēja pie balti apklāta galda, uz kura cienasta vietā stāvēja kantaina violetas tintes pudelīte un raibs, smailajā galā apkošļāts spalvaskāts.

—  Tepat no Humeņicas … — Maslovskis, viešņu uzskatīdams, piebilda un apsēdās viņai līdzās. — Būsit dzirdējuši!

—   Zinām, zinām! — sādžinieki noklaigāja. — Lai runā, ja kārojas!

Čerkasova aicināja masloviešus iestāties MOPR organizācijā. Sakāmo visādi izlocīdama un cilpu cilpas mezdama, viņa mocījās, skaidrodama klausītājiem, kas tā par organizāciju, kādi tās mērķi un uzdevumi, taču, jo rūpīgāk skaidroja, jo vairāk viss it kā sarežģījās. Nudien, pēc runāšanas spriežot, arī Ludmilai pašai vēl daudz kas bija miglā tīts.

Sādžinieki klausījās, blenza cits uz citu, pūlējās ko apjēgt, taču no acīm vien bija saprotams, ka apjēdza gaužām maz.

—   Iznāk tāda kā partija … — kāds nedroši ieminējās.

—   Parteja, kūm, parteja gan, kas cits! — otrs piekrita.

Nekādu rakstisku sacerēšanu Ludmila neprasīja; viņa

izņēma no portfelīša kaudzīti apdrukātu papīru un pa vienam aicināja ļaudis pie galda. Kurš bija izlēmis, tas nosauca savu uzvārdu, vārdu un' tēvavārdu, Ludmila to ierakstīja kartītē, tad iespieda spalvaskātu «partijas kandidāta» stīvajos, aprepējušajos pirkstos un palūdza uzskrīvēt kartītes apakšā vienīgi parakstu.

Pats pirmais piesacījās Vladimirs Maslovskis, jo uzskatīja to par savu mājastēva pienākumu, par cieņas izrādīšanu viešņai. Kā nākamais, sapulcei par jo lielu izbrīnu, pierakstījās izbijušais aizsargs Sergejs Māsēns.

—  Nu, ja jau pat Serjoža tur spraucas iekšā, tad mums tur nav ko punktierēt: šis saož naudu jau pa gabalu!

—   Kādu naudu? Vai tad solīja, vai?

—  Ar mietu pa kumbru, vai; ko solīja!

—   Sābri, galu galā šī taču ir mūsu — tukšinieku partija!

—   Lusja, dod rakstīkli!

Todien organizācijā ierakstījās ap divdesmit masloviešu. Kad pienāca reize vēlēt priekšsēdētāju, Maslovska kaimiņš Jānis Krasins iesaucās:

— Volodju! Vladimiru! Vladimiru Maslovski!

— Tu, Krasin, nemaz nekliedz! — drūzmā kāds apsauca.

—  Vispapriekšu ieraksties pats, tad varēsi aurēt!

— Par Maslovski labāku neatradīsim! — citi atbalstīja.

—  Muldēt viņš prot, nav vārdam vietas.

Nospraukšķēja smiekli, un tūlīt sāka klaigāt visi reizē:

—   Tikai Maslovski, nevienu citu!

— Sis gan elektrību mums sarūpēs, gan visu pārējo…

—   Baltus putnus, kas ķērc kā vārnas!

—       Pastums sādželei zem pudamentes riteņus un aizraus uz jūru!…

Čerkasova stiepās uz pirkstgaliem, piepūlē satvīkusi, mēģināja nodibināt kārtību.

—       Pilsoņi! Biedri! — viņa sauca. — Neaurojiet taču visi reizē! Esiet kulturāli, lai jupis jūs parautu!

Visbeidzot Maslovski tomēr ievēlēja.

Tolaik Maslovā nebija ne partijas, ne komjaunatnes, ne arodbiedrības organizācijas; visu saimniecisko un kultūras darbu sādžā veica moprieši.

Ticis par priekšsēdētāju, Vladimirs ar visu sirdi un dvēseli ziedojās saviem jaunajiem pienākumiem, cenšoties iejūsmot un aizraut arī sābrus.

Maslovskis mājā iekārtoja sarkano stūrīti; vakaros tur pulcējās ļaudis, lai pašķirstītu laikrakstus, pārrunātu dažu sādžā neviļus ieklīdušu politiska satura brošūru, apspriestu kopīgi darāmus darbus un dažkārt ari padziedātu jaunās dziesmas, kuras no skolas pārnesa skolas bērni.

Vladimirs tagad bija vai pirmais vīrs visā Maslovā. Sādžinieki uzmanīgi ieklausījās katrā viņa vārdā, vienlīdz atsaucīgi uzņemot visus neskaitāmos ierosinājumus — gan izpildāmos, gan neizpildāmos.

Bijušais aizsargs, tagadējais moprietis Māsēnu Serjoža, tiekoties ar Maslovski, sveicināja pirmais, bet, jo lepnāka cepure jūs sveicina, jo lielāks gods. Protams, tas vairs nebija agrākais Māsēns, un tā vairs nebija arī agrākā cepure ar saulīti pierē, bet rūtota žokejnīca, tomēr pietiekami izskatīga un galvenais — dārga.

Arvien biežāk Serjožas žokejnīcu varēja redzēt Maslovsku pagalmā. Laiciņu pagrozījusies pa sētsvidu, tā drīz vien nozuda istabā, kur stundām ilgi gulēja uz galda, ka-

mēr pats cepures īpašnieks panesīgā stūrgalvībā šķirstīja jau padzeltējušas, nedēļām, pat mēnešiem vecas avīzes. Vai viņš tās arī lasīja, par to dažam labam bija modušās pamatotas šaubas; sādžā pazagšus melsa, ka jaunais Mā sēns pieslējies mopriešiem vienīgi Rajas dēļ.

Diemžēl abas Maslovsku meitenes, kļuvušas par komjaunietēm, pa māju tikpat kā vairs nedzīvoja, pie kam par Raju vēl nāca zināms arī tas, ka viņa ietikusi «robā»: sākusi strādāt Rundānos par pionieru vadītāju Pakalnes pamatskolā.

Maslovskis par Māsēna sirdslietām galvu nelauzīja; ja arī viņš ko manīja, tad neizrādīja. Vairāk par visu viņu nomāca Sofijas slimība, kas pēdējā laikā jau rādījās nedziedējama.

18. jūnija pievakarē Sofija nomira. Noslīgusi cejos pie nelaiķes gultas, nesavaldīgi elsoja Ņina; kājgalā stāvēja Raja ar Grišu, abi sausām, bet apsārtnšām acīm. Virslūpu starp zobiem iekodis, iespītīgs turpat mīņājās arī Ivans, bet Venjamins kluss un pārsteigts tramīgi lūkojās apkārt, izbiedēts ne tik daudz par nekustīgi guļošo māmuļu, kā par tiem citiem, kas izturējās tik savādi. Tikai Dimka, mazais, divgadīgais pekainis, basām kājelēm steberēja apkārt pa istabu un, rudspalvaino runci tvarstīdams, brīdi pa brīdim gavilējoši iesmējās.

No āra ienāca tēvs reizē ar māsu Annu, kas bija jau paspējusi atsteigties no Lomiem.

Pārlaidusi skatienu nelaimes satriektajiem bērniem, Anna, ne vārda nebildusi, nokrita uz ceļiem blakus Ņinai un sāka vaimanāt tā, ka citiem šermuļi skrēja pār kauliem.

—   Ko tu izdarīji? — viņa pārmetoši iekliedzās un saguma pār nelaiķi. — Ko tu izdarīji ar mums, bārenīšiem? Sofij, mīļā, kāpēc tu mūs atstāji, kāpēc pameti? …

Vaimanas diemžēl nelīdz, jo nāve ir kurla. Un gaužām netaisnīgi ir nelaiķim pārmest aiziešanu.

Pagalms pieblīva ļaudīm. Nodurtām galvām, stingi un nekustīgi stāvēja vīri; sievas šņukstēdamas cēla pie acīm asarās izvilgušu lakatiņu stūrus.

Uzbrukušās nelaimes satriekts, Vladimirs klaiņāja pa ļaužu drūzmu kā nepilnīgs, nekādi vēl nespēdams ticēt notikušajam.

Katastrofas notiek arī dvēselēs. Palicis viens ar sešiem bērniem, no kuriem trīs — jaunāki par piecpadsmit, Vladimirs līdz pat bēru dienai uzvedās tik ērmoti, ka Annai, kas palīdzēja sapost nelaiķi, dažbrīd uznāca baismas: atraitnis bija ticis neiedomājami ēdelīgs. Viņš atkal un atkal piestāja pie galda, nolūkoja kaut ko no bērēm gatavotā cienasta un stūķēja mutē. Bet, ja noprasītu, kā garšo, diez vai mācētu atbildēt; ēst jau ēda, taču jāšaubās, vai pats apzinājās — ko. Jā, nudien, viņš ēda tā, it kā apēdama būtu arī bēda.

Gribot negribot jāsāk ticēt parunai, ka nelaime nekad nenāk viena. Sābri vēl nebija paspējuši izbēdāt Vladimira Maslovska lielo bēdu, kad jau vajadzēja sākt domāt pašiem, par savu …

Trešajā dienā pēc bērēm, svelmainā 22. jūnija pēcpusdienā, ķad, pērkoniem rībinot, sādžinieki steidza samest kaudzēs šīs vasaras pirmo pļāvumu, paklīda valodas, ka sācies karš. Valodas apstiprināja radio un laikraksti.

Taču karš bija tālu. Maslovieši, ticēdami Sarkanās Armijas spēkam, diez cik lielu raizi neturēja; karš pagaidām noderēja kā satraucoša viela sarunām.

Maslovsku mājā karu pat nepieminēja; visas viņu domas un valodas vijās lielākoties ap Sofiju. Nelaiķe, lai ari neredzama, tomēr vēl mita starp savējiem un nekādi nebija nošķirama no tām lielajām un sīkajām rūpēm, kas nu mācās virsū.

Tēvs vēl arvien nebija atguvies, nesaprata, ne ko ķert, ne darīt. Sevišķi bezpalīdzīgs viņš bija tad, kad Dimka prasīja ēst, nomazgāt muti vai apmainīt bikšeles. Pieskatīšana vēl bija nepieciešama arī divpadsmit gadus vecajam Veņam; bez gādīgas rokas un padoma nespēja iztikt pat četrpadsmitgadīgais Ivans.

Pirmajā laikā saimnieci — diemžēl ne māti — aizstāja enerģiskā, izdarīgā Anna. Un, tā kā vecākā meita Raja arī vasaras brīvlaikā bija aizsaukta uz skolu pie saviem pionieriem, tad nākamās saimnieces amatam, Annas pamācīta un izrīkota, gatavojās Ņina, bet Griša, vismaz uz laiku, pūlējās aizvietot saimnieku.

Reizi rtedēļā atnāca tēvabrālis Miša, noskatīja, kur nepieciešama lietpratīga vīra roka, un ķērās pie darba, taču, ticis ar to galā, atkal aizgāja.

Cilvēkiem par godu jāteic, ka posta piemeklēto sētu neaizmirsa ari sābri. Pa vakariem atskrēja daža kaimiņiene, atnesa bērniem kādu gardāku kumosu, kādas apvalkātas bikšeles vai kurpju pāri un visādā ziņā — arī

mierinājuma vārdus. Pāris reižu iegriezās kaimiņš Jānis Krasins — visādi runātīgs, taču žultains pusmūža virs. Nācis uzpurināt saimnieku, Krasins savas ērclgās iedabas dē] šo vairāk novārdzināja nekā uzmundrināja.

Maslovsku sētai garām nepagāja pat Māsēnu Serjoža ar paštecinātā pudeli, ko ikreiz lika galdā lepni kā šampanieti līdz tai dienai, kad no mājas aizgāja Raja.

Un tā, līdzcietīgu vārdu un žēlīgu roku apglāstīti, Maslovski dziedēja savas smeldzīgās brūces.

Bērni auga bez mātes kā ziedi, kas izstīdz bez saules. Taču bērneļiem par laimi — jo viņi sīkāki, jo bēda nenoturīgāka. Veņa skraidelēja pa sādžu pakaļ norūsējušai, no skābkāpostu mučeles nokritušai stīpai, Ivans ar Krasinu Donatu spēlēja karu, izšķērdīgi apbalvojot viens otru ar krāsainiem papīra ordeņiem.

Dienu pa dienai, stundu pa stundai fronte neapturami tuvojās arī Maslovai. Tālīnu lielgabalu būkšķi atsauca īstenībā pat Vladimiru; arvien biežāk viņš domāja ne vairs par kapsētu, bet par kara lauku.

Katram kaujas laukam ir savi līdzjutēji. Maslovskis līdz ar lielum lielo vairākumu sādžinieku juta līdzi tiem, kas aizstāvējās, īsti zemnieciskā stūrgalvībā paļaujoties, ka ienaidnieks tiks apturēts un patriekts atpakaļ pāri robežai.

Viendien, pašā jūlija mēneša sākotnē, negaidot mājās pārradās Raja. Ieskrējusi istabā, nocēla no skapja noputējušu finiera čemodānu un drudžainā steigā sāka kravāties, sameta čemodānā divas jau manāmi pavalkātas kleiteles, pabalējušu, pēc jasmīna smaržojošu vilnas jaciņu, jauno, pirms mēneša pirkto kurpju pāri, veļu, zeķes un visādus citādus ceļam nepieciešamus sīkumus.

—   Ja ne šonakt, tad, vēlākais, rīt no rīta būs klāt! … — viņa apgalvoja, nepacietīgi uzskatīdama tos, kas stāvēja apkārt.

—   Nu, nu, netrako! — tēvs purpināja. — Ar šito varzu necik tālu vis netiksim'… Būsit dzirdējuši!

—  Ap pusnakti piebrauks Rundānu komjaunieši; mašīnā pietiks vietas visiem. Līdzi ņemt atļauts tik, cik var pie rokas panest.

Anna, jaunu nelaimi padzirdusi, iekunkstējās, pa ieradumam pašāva acis uz svētbildi, steigā nomutēja visus pēc kārtas un, atmetusi ar roku Dimkam, kas, vispārējā nemiera satraukts, plijās virsu činkstēdams, skrēja uz

Lomiem pie savējiem, kurus nebija redzējusi turpat veselu mēnesi.

—   Tikai nesāc atkal ar saviem baltajiem putnieml … — Raja, tēva vilcināšanās saērcināta, sāka skaisties. — Mēs abas ar Ņinu esam komjaunietes, tu — mopriešu priekšsēdis, tādēļ neceri, ka šie mūs glāstīs! Māsēnu Serjoža būs klāt pirmais ar visu šaujamo. Briesmu lietas cilvēki stasta .. .

Tēvs bezpalīdzīgi noplātīja rokas, pārlaida satumsušu skatienu istabai, palūkojās uz dīcošo Dimku un piepeši sarosījās: pagalmā izmeties, ienesa lāpītu kartupeļu maisu un stūķēja tajā visu, kas gadījās pa ķērienam.

Tomēr, kad īsi pirms pusnakts viņpus vārtiem notaurēja automašīna, nekas vēl nebija savākts, ne sasaiņots. Dimka,. lielajā Sofijas lakatā iečunčināts, gulēja tēva gultā un caur degunteli šņāca bezrūpīgā bērna miegā. Istabas vidū nokārtu galvu stāvēja tēvs. Vienīgi Raja un Ņina, ceļam saposušās, jau mīņājās pie durvīm.

—   Mēs ar tēvu un puikām paliekam! — Griša nošķīla.

Un tūlīt atdzīvojās arī tēvs.

—   Mēs paliekam! — viņš noducināja. — Raja ar Ņinu ir komjaunietes, viņām jābrauc. Bet mēs, vīra cilvēki, kaut kā izdzīvosim. Tikpat Dimku pa pasauli neizvazās. Un vai nu tīri tā būs, kā runā… Pēc nedēļas, augstākais, divām — brauksit atpakaļ.

—  Es arī palieku! — Ņina panāca no durvīm, nometa sainīti un atkrita gultā blakus Dimkam. — Vieni šie aizies postā. Ne adatu jēdz saturēt, ne putrai sāli piemest. Bet es nevienam acīs neesmu lēkusi, un vēl jāprasa, vai Maslovā vispār kāds zina, ka esmu komjauniete. Bet tev, Raja, protams, jābrauc. Tev nepiedos, kaut vai pionieru dēļ…

Laukā uzstājīgi taurēja automašīna.

Raja gribēja ko bilst, taču tikai grūti nopūtās un apkrita Ņinai ap kaklu. Pēc tam piedūra lūpas tēvam pie sarainā vaiga, noskūpstīja brāļus un bēgšus izbēga pa durvīm.

Atkritusi gultā, šņukstēja Ņina.

Nakts nebija gara. Gulēja tikai Dimka un Veņa, bet tēvs, Ņina, Griša un Ivans steidza piekopt savandīto istabu, cieši ieklausoties tāltālā ložmetēju klakstoņā, kas brīžiem it kā pienāca tuvāk, brižiem pabēga atpakaļ.

Pagalmā izgājuši, tēvs ar Ņinu un abiem vecākajiem dēliem ilgi vērās uz Zilupes pusi, virs kuras jūlija nakts

nokrēslā arvien sarkanāk brieda asiņaina, zilvioletām mākoņu drīksnām piedzīslota varavīksne, pamazām pārtopot par blāzmu. Laiku pa laikam varēja saklausīt atsevišķu šāvienu sprakšķus, kas nakts melīguma dēļ šķita skanam tepat viņpus sādžas. Vienbrīd kaut kur iepretī Rundēniem ierībējās pajūga riteņi; tur kāds trieca zirgu.

Kad viss atkal norima, iestājās dziļš, nervus bendējošs klusums. Maslova gulēja tumša un nekustīga, mēma un akla kā nolēmēta. Tikai pēc spēji aprautas, acumirklīgas durvju aizčīkstēšanās, pēc tikko samanāmas čaboņas un vēl pēc kaut kā nedzirdama, tikai ar nojautu uztverama varēja noskārst, ka sādža vēl nomodā. Ar uguns atblāzmu cīkstoties, gar pamali jau kāpa jauna diena ar draudīgas neziņas nastu plecos.

Nez no kurienes uzvēdīja benzīna smaka.

—> Pēc autiņa smird … — tēvs pašņākāja. — Vai tad šie vēl nebūtu aizbraukuši? — viņš nobrīnījās, pagājās uz vārtu pusi, pārskatīja pagalmu un piepeši nodrebēja: pie puspievērtajām šķūņa durvīm kāds stāvēja.

Sapratis, ka ir pamanīts, stāvētājs panāca tuvāk, balsi klusinot, pazemīgi padeva labrītu.

Tas bija jauns, veselīga izskata, taču manāmi paguris puisis taukainiem eļļas traipiem izraibotā sarkanarmieša tērpā, kas dvakoja pēc benzīna.

—  Kā tad tu, zaldātiņ, šitā? … — Maslovskis pārmetoši un reizē arī nemierīgi blenza uz svešo. — Citi, kā dzird, vēl karo, bet tu blandies apkārt pa sādžu bez ieroča. Būsit dzirdējuši!

—  Visi tagad blandāmies … — kareivis nočukstēja un tramīgi ieklausījās rītsvīdas aizdomīgajos trokšņos. ‘

Kādas karaspēka daļas šoferis Igors Zajevs ar savu mašīnu bija iestrēdzis nekārtīgā drūzmā tieši tobrīd, kad sablīvējumam vienlaikus uzbruka gan tanki, gan lidmašīnas, visu nolīdzinot tikpat kā ar zemi. Tie nedaudzie, kas tajā ellē bija palikuši dzīvi, pašķīduši kur kurais.

Pirmo, tieši no aculiecinieka mutes dzirdēto kaujas epizodi Maslovskis noklausījās sadrūmis, taču ar interesi. Kad Zajevs, pabeidzis stāstīt, lūdza viņu paslēpt, saimnieks iepleta acis, it kā neko nebūtu sapratis.

—   Paslēpt? No kā tad tevi slēpt, neveiksminiek?

—   No nāves … — kareivis izdvesa. — No vācieša …

—   Piesūcies būsi! — Maslovskis cieši viņu uzlūkoja.

•— Vācietis Maslovā nav redzēts.

—  Bet redzēsiet!

—   Nudien, nezinu… — Saimnieks kļuva domīgs un, padomu gaidot, pār plecu palūkojās uz Ņinu un Grišu, kuri, ne vārda nebilduši, vēl arvien stāvēja durvjpriekšā.

—   Neņem ļaunā, karotāj, — Maslovskis kaunīgi nolieca galvu, — bet man bērneļu pilna būda un saimnieces nav … Būsit dzirdējuši!

—   Tēv! — Ņina apsauca. — Mūsējais taču! Vai tad tu nesaproti?

—   Mūsējais? — tēvs patiešām nesaprata.

—   Sarkanarmietis taču! Mūsu aizstāvis, tēt! — Ņina ņēmās pierunāt. — Un ko saka tava sirdsapziņa?

Tas bija trāpīts tikpat kā naglai uz galvas. Vai tiešām īstenam vīram jātop par gļēvuli tikai tādēļ, ka viņu sācis vajāt liktenis? Pie tam briesmas reti ir tik pārmērīgi lielas, kādas tās iztēlojas apdraudētie cilvēki. Vācietis Maslovā vēl nav redzēts, un jācer, ka netiks redzēts arī. Visa naksnīgā šaudīšana, negaidītā, pārsteidzīgā Rajas bēgšana, ugunsgrēka atblāzma pār Zilupi, pat šis iztrūcinātais kareivis nepavisam vēl nevēstī katastrofu.

«Bailēm lielas acis,» Maslovskis domāja un nosprieda — ja vācieši būtu jau klāt, sādža tik mierīgi vis negulētu.

Saņēmis saimnieka piekrišanu, sarkanarmietis Igors Zajovs nobēdzinājās šķūnī, kur līdz pat matu galiem ierušinājās tvanīgajā, vēl tikai vakar savestajā sienā.

Ņina ar Grišu iegāja istabā stundiņu nosnaust. Tēvs palika viens. Piegājis pie akas, viņš, skaļi sprauslādams, spainī skaloja seju, nolēmis tepat sētsvidū sagaidīt sauli.

Visi reizē nodziedāja sādžas gaiļi, tikpat uzstājīgi un saskanīgi kā cilos agrīnos pirmslēkta rītos. Un šis ikdienišķais, gadu gailā pierastais koris nomierināja; gaiļi it kā ziņoja, ka nekas ļauns nav noticis, ka diena atnākusi (ada pati kā visas iepriekšējās.

Akas saltūdens spirdzināts, Maslovskis ņēma spaini un izšļāca jūlija tveices apdzeldētajā mauriņā tik sparīgi, ka gandrīz vai apšļakstīja Māsēnu Serjožas stulmaiņus, kas tieši tobrīd pašāvās šaipus vārtiņiem.

—   Labrīt, Vladimir Romanovič! — Serjoža braši piesvieda divus pirkstus pie iezaļganās laiviņas, kas bija nošķiebta uz vienas auss. — Apsveicu ar augšāmcelšanos!

—  Būsit dzirdējuši! … — Maslovskis, viscaur notrīsēdams, nopurpelēja un blenza uz Māsēnu, kurš, šauteni plecā uzkabinājis, dižojās ar siksnām sajoztā aizsarga mundierī. Vērīgāk ieskatoties, varēja noģist, ka Serjoža šonakt jau krietni izstaigājies: rasā sabristie stulmaiņi aplipuši ar smilgu skarām, siksnas sagriezušās šķībeniski, un arī pats, neraugoties uz tīšuprāt uzspēlēto brašumu, izskatījās tāds kā gurdens.

—   Vai tik agri jau būsi iemetis, ka vairs ne lieldienas nezini? — Maslovskis lūkoja izbīli aizsegt ar naivumu.

—   Kas tev tā par augšāmcelšanos pašā vasaras viducī?

—   Tas tikai tā — caur puķēm runājot, — Serjoža nosmīnēja. — Atbrīvošana ir tas pats, kas augšāmcelšanās. Un nu beidzot viņi ir klāt, tie mūsu atbrīvotāji.

—   Vai tu tas būtu? — Maslovskis tomēr nenovaldījās un liekulīgi lūkojās apkārt. — Neviena cita neredzu.

Māsēns apgalvoja, ka tie citi nekur nepalikšot. Kolīdz mitēšoties tā trakā pakaļdzīšanās, šie neaizmirsīšot arī Maslovu, par to lai Vladimirs Romanovičs nepavisam neraizējoties. Bet, kamēr atbrīvotāju kungiem neesot vaļas, tikmēr par kārtību un visu pārējo jāparūpējoties pašiem.

Serjoža uzblieza ar plaukstu pa šautenes laidi un, acis nenovēršot, noprasīja:

—   Rajas jaunkundze droši vien guļ?

Maslovskis noplātīja rokas: kā toreiz aizgājusi uz Rundēniem, tā neesot vēl nākusi.

—   Nebūs taču aizskrējusi līdzi sarkanajiem? — Māsēna seja nervozi noraustījās; slaikie pirksti pasāka grābāties ap mundiera spožajām pogām.

—   Pasargi, dievs! — Maslovskis krustījās. — Ja vien nebūs ar varu aizšķūrēta, pati jau nemuka. Bet laiks šimbrīžam tāds, ka uz ceļa labak nerādīties.

—   Tas pareizi. Un nav jau steiga, pagaidīsim, — šerjoža daudznozīmīgi nosacīja un tūlīt sāka kaimiņu cildināt par to, ka šis, atšķirībā no daža cita sādžinieka, neesot bēdzis, bet palicis dzimtajā sētā, kas latvietim dārgāka par visu.

«Paskat, suņtēviņš tāds!» Maslovskis nodomāja. «Jau uzspējis visu sādžu izšņukurēt.» Bet skaļi sacīja:

—   Kāpēc man būtu jāmūk? Kam skrejamais, tas aizskrējis, bet mums abiem, Serjožeņka, nav ko bīties. Būsit dzirdējuši!

Tajā dienā maslovieši vēl nedabūja redzēt nevienu vācieti, lai gan, gar pakšiem un apžogiem uz lielceļu šķielējot, vai acis izskatīja.

Bieza un lipīga sādžu smacēja svelme; ļaudis, tveices un nelaga nojautu izmocīti, valkājās apkārt kā apdulluši. Kaut kur aiz dūmakainā apvāršņa slinki ducināja neredzami pērkoni, kas savilka lietu tikai ap pusnakti. Toties, sācis gāzt, lietus gāza stāveniski, aumaļām plūstot gar rūtīm. Un tūdaļ uzdvesa svaigums, kļuva vieglāk elpot, miegs tika dziļāks un spirdzinošāks.

Ar pirmajiem gaiļiem Maslovskis tomēr uztrūkās un, elpu aizturējis, brīdi klausījās nepacietīgajā, aizvien uzstājīgākajā klaudzināšanā, kas bija skaidri sadzirdama pat cauri nemitīgajai lietus guldzoņai.

«Serjoža uzodis Zajevu…» smadzenēs nodzirksteļoja spēja apjauta.

—   Tēv! — pussnaudā čukstēja Ņina. — Kas tur ir?

Maslovskis neatbildēja. Kaut kā ieticis virsbiksēs, viņš taustījās uz durvju pusi, uzgrūdās galdam un vilkās atpakaļ, atģidis, ka klaudzina aiz rūtīm.

—       Raja! … — Maslovskis pārbijies atrāvās no loga.

—  Pag, kā tad tā, ko?… Kas tad tevi attriecis? Vai tad nevarēji nogaidīt, līdz pārstāj? Nu, eju jau, eju! — viņš izslāja priekšnamā un atšāva bultu.

Raja nebija viena. Kad Maslovskis iededza vējlukturi, viņš saskaitīja septiņus jauniešus, kas pārguruši, līdz ādai izmirkuši, dubļos nobridušies, ar skujām un siena smalkmi apķepuši, nodurtām galvām blīvējās bariņā kā naktsvidū uztramdīti, salijuši putni.

—  Aizklāj logu, tēv! — Raja nočukstēja sveši un apmāti, pa pāris dienām pārmainījusies tā, ka tēvam, meitu uzskatot, sažņaudzās sirds. Pirmo reizi viņš īsteni apjauda nelaimes lielumu.

Jaunieši, slapjās virsdrēbes atģērbuši, stāvēja rindiņā pie vienīgā uz izstieptajām Rajas rokām uzmestā dvieļa un slaucīdamies īsumā pastāstīja, kāpēc nākuši atpakaļ.

Maslovskim par neizsakāmām šausmām un pārsteigumu, izrādījās, ka ienaidnieks, Maslovā pat kāju neiespēris, pa lielceļiem un šosejām vien bija aizskrējis priekšā Sarkanajai Armijai un atradās jau pie Sebežas, tādējādi nogriežot atkāpšanās ceļu ne vien karaspēkam, bet arī bēgļiem, kas gan braukšus, gan kājām traucās uz austrumiem meklēt patvērumu Krievzemes plašumos.

Nokļuvuši tādā bezcerīgā situācijā, Rundānu komjaunieši no Sebežas bija griezušies atpakaļ, nospriezdami, ka varbūt tomēr tik ļauni nebūs …

Tajā nakti, smagam, gluži rudenīgam lietum šļācoties, Maslovska šķūnī līdzās Igoram Zajevam ierīkojās astoņi jauni iemītnieki, palielinot jau tā kuplo, visādi aprūpējamo saimi vēl par astoņām izsalkušām mutēm un nemitīga sasprindzinājumā drebošām sirdīm. Zajevu pieskaitot, tagad viņi bija jau deviņi, kuru dēj viesmīlīgā saimnieka trauslais, murgpilnais nomidzis tika deviņkārt trauslāks un murgaināks.

No rīta Māsēns atkal bija klāt. Istabā negāja, bet, brezenta lietusmētelī satīstījies, mīņājās pa peļķaino sētsvidus mauriņu un gaidīja saimnieku, tas, viesi pa logu ieraudzījis, izmetās laukā vienā kreklā, bez cepures; lietus apsmidzināts, pieplaka stenderei un vēroja ciemiņu, kas nesteidzīgi laipoja klātāk.

Balss Māsēnam dūdoja samtaini kā stabule, taču skadrās, glūnīgās acis, kā allaž, zaglīgi šaudījās virsriņķī. Maslovskim šķita, ka tās, nolādētās, uz šķūņa pusi vien blenž.

Tomēr viesis nebija nācis dienesta darīšanās, nudien, nē! Viņš vēlējās vienīgi pasacīt labrītu un, kaimiņa rūpi par savu turēda'ms, apvaicāties par Rajas jaunkundzi.

—   Domāju, ka manu īpašo interesi būsi jau ievērojis… — Serjoža izsacījās visai skoloti. — Tāpēc neslēpšu, ka esmu nobažījies. Pirmajā juceklī visādi var notikt… Bet es varētu aizstāvēt. ..

Tieši to pašu viņš mala diendienā, atnācis tikpat kā uz piereģistrēšanos; citudien — no rīta, citu — ap pusdienas laiku vai pievakarē, bet dažkārt — vēl ap pusnakti. Taču ar katru nākamo reizi «aizstāvis» tika aizvien nepacietīgāks, skarbāks un aizdomīgāks.

Divas nedēļas novāļājušies pa šķūni, komjaunieši "un līdz ar viņiem arī Zajevs kādā no jūlija mēneša pēdējām naktīm pārvācās uz mežu netālu no sādžas, tāpēc ka ārkārtīgi uzstājīgi un neatlaidīgi to bija pieprasījis Jakovs Proščenko — komjauniešu astoņnieka apdomīgākais, taču arī iespītīgākais puisis. Protams, sākumā neviens viņu neatbalstīja, jo maz gan atradīsies tādu dīvaiņu, kas ilgotos pēc dzīves mežā. Gan smiedamās, gan niknumā aizsvilusi, Raja pūlējās iestāstīt, ka no tā aizsarģeļa, no tā pusjukušā Māsēna nepavisam neesot ko bīties; šis, nudien, nākot vienīgi viņas, Rajas, dēļ, un, ja arī notiktu tā, kas nekādi neesot domājams, ka šis tomēr uzskrietu virsū, gan tad viņai atradīšoties līdzekļi, kādu meitenēm netrūkstot, ar kuriem šī pielauzīšot un apvārdošot Serjožku.

Galvu bija palauzījis arī Maslovskis; viņš piedāvāja strīdniekiem visai sarežģītu, taču rūpīgi izstrādātu eju un apakšzemes tuneļu sistēmu, kas briesmu brīdī spēšot nodrošināt netraucētu izkļūšanu no šķūņa crtrpus sādžas vai, kas vēl labāk, tieši mežmalā.

Diemžēl Proščenko stūrgalvīgi palika pie sava un ar uzplijīgu aģitāciju pa vienam vien pārdabūja savā pusē tos, kas pirmajā laika par mežu ne dzirdēt negribēja. Neapšaubāmi, visiespaidīgāk iedarbojās Jakova aizrādījums, ka, paliekot šķūnī, viņi pakļaujot nevajadzīgam riskam ne tikai paši sevi, bet arī viesmīlīgo saimnieku un, kas pats galvenais, arī viņa bērneļus. Ar to tad arī viss bija izlemts.

Brīnumainā kārtā pie meža viņi pierada necerēti ātri — jaunaudzes biežņā uzcēla divas skuju būdas, mežmalā izmeklēja vietu novērošanai un ar jaunībai raksturīgu bezbēdību pārtapa par čigāniem. Viņi bija gandrīz vēl bērni un kā tādi ari izturējās, naktīs jūsmojot par siltajām, zvaigžņu piesijātajām debesim vai arī satrauktās gaidās ieklausoties zaru noslēpumainajā knakšķēšanā, vēja iešūpoto galotņu šalkainajas nopūtās un it kā siapstīgu soļu biedīgajā čaboņā, kas līdz ritsvīdai klimta visapkārt apmetnei.

Ik pārvakarus ar pārtikas sainīti atskrēja Vaņa, dažkārt — Griša vai Ņina, pāris reižu atnāca arī Maslovskis pats. Tieši no viņa mežinieki gaidīja priecīgas vēstis par labvēlīgām pārmaiņām frontē, taču pretēji cerētajam vēstis kļuva aizvien nelāgākas. Gribot negribot no tām nācās secināt — karš, ja arī nav vēl bezcerīgi zaudēts, tad ieilgs vismaz līdz ziemsvētkiem. Bet tas nozīmēja, ka mežā nekāda ilgā dzīvošana vairs neiznāks.

Patiesību sakot, mēneša laikā mežs bija apriebies līdz kaklam. Cits citam apnikuši, vienmuļās, bezkrāsainas ikdienas izvārdzināti, viņi kļuva jo dienas jo kašķīgāki, neapvaldigāki, niknāki. Savrup viens no otra viņi stundām ilgi dlkdicnīgi gozējās saulē vai arī tādi kā sapūtušies bezmērķīgi klimta gar nometni. No sākotnējās romantikas vairs nebija ne miņas, viss kļuva nomācošs un pretīgs.

Pa gabalu tēva sēta šķiet skaistaka un mīļaka, neka tajā dzīvojot. Attālums izdzēš visu pelēko un ikdienīgo, atmiņas paspilgtina visu jauko un neaizmirstamo.

Tādu sava tēva sētu redzēja arī Raja, kad, mežmalas

postenī stāvēdama, ar acīm apglāstīja ik apžoga baļķēnu, salmu jumta čukuru, ik bērziņu sētmalē. Vēl baskāje skuķe būdama, viņa tur bija šļakstinājusies pa peļķēm, vēlāk tecējusi ar spaini uz aku, ar slauceni — uz kūti; pa šaurajiem, izšķobītajiem vārtiņiem ziemas rītos skrējusi uz skolu, zvaigžņotās rudens naktīs atgriezusies no Tīksmēm. Tur, zem tā jocīgā, pinkainā bērza, vēl pērnajā pavasarī viņa bija kavējusies divatā ar kaimiņu sādžas Jezupu; pa to smilšu ceļu aizveda māmuļu .. .

Bet tagad Raja stāvēja mežmalā, kadiķu cerā nobēgusi un līdz asarām saskumusi, apcerēja nedienu, kas bija neiedomājami netaisna un aplama. Dzimtais slieksnis tepat vai ar roku aizsniedzams, taču viņa nedrīkst tam pat tuvoties, jo pēc viņas tīko Māsēnu Serjoža un tie citi, kas neaicināti ielauzušies viņas dzīvē kā slepkavas.

Nepietika ar to, ka Masēns, kļūdams aizvien uzmācīgāks, joprojām ložņāja pa Maslovsku pagalmu, vēl viņam bija ievajadzējies valkāties arī gar mežmalu …

—   Suns pēdas sukstī! — apgalvoja Proščenko un, vairs ne lūgdams, ne pierunādams, bet pavisam uzstājīgi un kategoriski prasīja vākties projām no meža. Šoreiz nekādu iebildumu nebija: mežs, kā zināms, visiem jau bija apnicis, turklāt septembris, tuvojoties galam, mirka vienās līlavās un pa naktīm dvašoja jau īsti rudenīgi.

Viņi aizgāja pa vienam un izklīda kur kurais. Raja devās ur Zilupi pie tantes, bet Zajevs, palicis viens, atgriezās šķūnī.

Kādu laiku nokvernējis vientulībā, viņš pēkšņi pavēstīja:

—   Iešu projām.

—   Kur tad tik piepeši? — Maslovskis, ienācis šķūnī apraudzīt bēguli, tīri vai salēcās.

Zajevs sēdēja sagulšņātajā migā un kodīja salmiņu.

—       Vienreiz tikpat jāiet, citādi — kauns! — viņš atzinās.

—   Pats savu meitu aizlaidi pasaulē, bet ar ieklīdeni vēl auklējies. Tikmēr auklēsies, kamēr būs cilpa ap kaklu. Tici man, saimniek, tam aizsarģelim ne jau tikai Raja .vien padomā! Man tas gluži viens pīpis, kur izstiepšos: šķūnī vai grāvmalā, bet tev taču knauķi! Māja tev ir un viss pārējais, kas pie dzīves vajadzīgs. Tā ka apsver pats!

—   Un uz kuru pusi tad esi izpunktierējis?

—   Redzēs, kā iznāks… — Zajevs izvairīgi atbildēja. — Vai nav vienalga?

—   Vienalga ir tikai mironim! Būsit dzirdējuši! — Maslovskis apskaitās. — Tu, Zajev, vēl esi jauns, ņiprs un lunkans kā pedere, par veselību vēl nečiksti, tad nui tev, puis, tā ka pienāktos paiet uz frontes pusi…

—  Varbūt tev taisnība, saimniek. Var ari uz frontes pusi.

Zajevs aizgāja neatvadījies. Kad septītā oktobra rītā drīz pēc: saullēkta saimnieks ieradās šķūni ar brokastīm, viņš atrada migu jau tukšu, bet vēl siltu.

«Pa gaismiņu ne līdz krustcelēm netiks…» Vladimirs, aizvainojumu norijis, raizējās. «Bez kartes pa svešu pusi slapstoties, tikpat kā cilpā ielīdīs …»

Tie, kas pabijuši ārpus sādžas, stāstīja briesmu lietas. Policisti, aizsargi un kaut kādi «pašaizsardzībnieki», sarkanbaltām bantēm izpušķoti, augām dienām un naktīm sirojot pa sētām, laupīdami un cilvēkus bendēdami. Netaupot ne večus, ne bērnus.

Viendien skaidienā, kur tēvs stīpoja kāpostu mučeli, aizelsusies ieskrēja Ņina.

—  Jaša izmucis … — viņa izdvesa.

—  Kāds Jaša? — tēvs nesaprata. — No kurienes izmucis?

—  No bedres … Tieši no stobra … Nu, Jakovs taču! Proščenko…

—   Proščenko? — Tēvs nobāla. «Tātad bijis saņemts … UJn ja nu ari Raja?…» Viņš, domu neizdomājis, pacēla acis uz Ņinu.

—  Trīspadsmitajā novembrī no Ludzas cietuma aizvesti uz Cirmas mežu un nolikti pie bedres, — meita stāstīja. -No Maltas bijusi izsaukta šāvēju komanda. Bet astoņi tomēr izbēguši. Arī Jaša.

Māja tagad bija tīra, nu varētu padzīvot mierīgāk, taču Maslovskis vēl arvien raizējās gan par Raju, gan Zajevu. Un arī Māsēns, lai gan apciemoja retāk, pēdējā laikā bija ticis varen indīgs. Taisnība, cik varēja nomanīt, Serjoža cilvēkus neslepkavoja. Taču policijai uzrādīt viņš varēja.

Raju Māsēns vairs negaidīja. Lai gan Maslovskis viņam gaudās un žēlojās par meitas nezināmo likteni, Serjoža žēlabām tomēr nenoticēja; viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka Raja aizbēgusi līdzi saviem aizstāvjiem. Pie tam vēl tieši pēdējā laikā Maslovsku māja kļuva tukšāka.

—   Interesanti — kur viņi tev nozūd?… — kādu vakaru, jau virsdrēbes novilcis un piesēdies virtuvē pie

galda, Māsēns noprasīja Maslovskim, kas ienāca no kūts ar slauceni rokās.

—   Par kādām zudībām tu tur mels? — Maslovskis atvaicāja.

—   Kur tavi pirmdzimtie? — Viesis ar visu ķeblīti strauji apsviedās pret saimnieku. — Tā viņi izput pa vienam vien … Par Raju tas ir skaidrs — bet kur Ņina?

—   Vai tev kas zināms? — Maslovskis it kā iztrūkās, taču savaldījās un, vateni no pleciem nomezdams, jau pasmējās: — Esi gan tu, Serjoža, ērzelis! Tiklīdz viena no acīm laukā, jau lūkojies pēc otras… Bet šī — svilpaste gatavā! — pa pašu ziemas vidu sākusi bizenēt pa pasauli kā tele dunduru laikā. Labi, ja vēl ar pusnakti pārvilksies.

—   Bet Griša?

—  Ko — Griša?

—  Visu mēnesi nav manīts, — Masens, preteji savam paradumam, centās ieglūnēt kaimiņam tieši acīs. Bet tas, dfeeldīgā skatiena nevairoties, atplauka kā saulīte.

—   Līdz Grišam tev, Serjožeņka, tagad tālu … — Maslovskis palielījās un, pieliecies klātāk, uzvaroši nočukstēja: — Ierakstījās vācu bateljonā pie darbiem. Brīvprātīgi. Būsit dzirdējuši!

Par tik nesavtīgu dēla patriotismu tēvam pienāktos uzslava, taču Māsēns, negaidītā jaunuma mulsināts, sāka šo pelt.

—  Tātad ar Grišku atpirkties ceri… Meitu izandelēji sarkanajiem, dēlu — brūnajiem. Drīz būda būs iztirgota tukša. Kā tu dzīvosi?

—   Kas man? Kā esmu dzīvojis, tā dzīvošu. Citādi nemaz nemāku.

—   Bet gluži tā vairs nevarēs… — Māsēns pamācīja un novērsies blenza laukā pa logu ziemas tumsā. — Ja atmiņa mani nekrāpj, tu taču biji mopriešu priekšsēdis . ..

—   Tev, Serjožeņka, par atmiņu nav vēl jāsūdzas, •— neraugoties uz nelāgo atgādinājumu, mājastēvs atļāvās pavīpsnāt. — Tāpēc jācer, ka nebūsi aizmirsis arī pats sevi, veco un māšeli arīdzan . .. Visi taču reiz bijāt moprieši. Brīvprātīgi, tāpat kā tagadīt mans Griška pie vāciešiem …

—       Ar Grišku tu man nedraudi! — Māsēns satvīka.

—   Un ar mopriešiem arī ne! Ja nāksies norēķināties, tad ne jau tev ticēs, bet man.

—   Papīriem ticēs, kūm!

—   Vai tad tev ir?

—   Atradīsies! Un ar visiem parakstiem. Ari ar tavējo. Nedod dievs, ja tamos papīros dabū ieskatīties kāds no taviem priekšniekiem! …

Māsēns negribēja ticēt pats savām ausīm: nudien, izklausījās, ka Maslovskis, šitais sarkanais gnīda un badmira, viņam vēl draud! Lai no kura, taču no šitā sādžas plānprātiņa to nemūžam nevarēja gaidīt. Šis taču vienādvien grābstījās ap saviem baltajiem putniem, bet, palūk, ko izperinājis, nolāpītais! Iemānījis savu Grišu vācu darba bataljonā tāpat, kā savulaik Māsēns pats bija iemānījies mopriešos. Un arī uzskaites kartītes — kaut tās izkūpētu! — vēl saglabājis, vecais velns! Ja būs tāda vajadzība, viņš, protams, liks tās galdā un ar šo trumpi, domājams, arī vinnēs.

Pirmo reizi mūžā Māsēns uzlūkoja Maslovski ar neliekuļotu cieņu un uzmanību, atskārtis, ka vismaz pagaidām klāt šim netiks, ja vien nevēlas sev sagādāt pamatīgas nepatikšanas.

—   Vai zini, Vladimir Romanovič, — viesis piespiesti iesmējās, — mēs taču abi esam pār vienu kārti metami! Pie sarkanajiem vajadzēja izlaipot man, tagad jāizlaipo tev. Mākoņi grozās, iztapdami vējiem, cilvēki — iztapdami apstākļiem. Tā nu reiz dzīvē tas iekārtots. Bet tu, Romanič, tomēr esi slīpētāks, nekā izrādījies! Tu izlaiposi! — Māsēns pareģoja.

Tovakar viņi šķīrās mierā un saderībā.

1942. gada 3. janvāra pievakarē Rēzeknē iebrauca Maslovas sādžas zemnieks Jānis Krasins.

Bija sestdienas vakars, salta, iezilgana mijkrēšļa stunda. Bet ielas patukšas. Zem reto gājēju kājām nervozi gurkstēja sniegs. Soļu tramīgajā steigā jaudās kaut kas trauksmains un baiss. Šo iespaidu paspilgtināja salīgi augšup sacelti pleci, kūkumā saliektas muguras. Cilvēki bija līdzīgi rēgiem; tie pagāja viens otram garām un pagaisa kur kurais: cits — šķērsielā, cits — vārtu ailē vai arī gluži kā zemē iegrima.

Sala apsudrabotie logi vel bija tumši, taču dūmeņi jau

ZVANIEM SKANOT

*• , kūpēja. Un pāri visam — pilsētai nepiedienīgs, saspringts klusums. Rēzekne čurnēja, ierāvusies kā gliemezis čaulā.

Jānim Krasinam Rēzekne nekādus brīnumus nesolīja — viss jau vairākkārt redzēts un aplūkots.

Krasitiam mugursomā pašam sava rūpe: sadzeltējis speķa taukums, linu skarbalā iežmaudzīts biezpiena kluncis un trīslitru trauks ar krējumu. Tas viss pēc iespējas izdevīgāk apmaināms pret pilsētas labumiem: sāli, ziepjakmeni, sērkociņiem.

-   Taču, par miesu gādājot, Jānis neaizmirsa arī dvēseli. Jā gan, tieši dvēseles dēļ viņš bija devies ceļā ar tādu aprēķinu, lai svētdienas rītā pagūtu uz dievkalpojumu Rēzelcnes baznīcā. Lai saka, ko grib, bet pilsētas dievnamam, nudien, pat zvani ir dzidrāki nekā lauku baznīcelei. Un kur tad vēl mācītāja Tarbuna sprediķis! Rēzeknes večas Tarbunu vien daudzina. Vai tādu izdevību drīkstēja laist garām?

Jautājumu par naktsmājām Krasins izlēma par labu Dmitrijam Tkačevam, lai gan draugi viņi nebija, tikai paziņas, nekas vairāk. Taču pajumti Dimka neliegs, par to Krasins bija pilnīgi pārliecināts.

Dmitrijs Tkačevs strādāja Rēzeknes gūstekņu nometnē par brīvlīguma strādnieku. Viņš bija izpalīdzīgs, saticīgs puisis, un biedri viņa mājā nāca un gāja kā savējā. Tur allaž dabūja uzzināt ko jaunu, pie kam nav nemaz izslēgts, ka Dimka būs ko aiztaupījis vēl no Jaungada… Tieši šis apsvērums bija izšķirošais.

Laucinieks uzkrita Tkačevam tikpat kā' sniegs uz galvas. Mājastēvs tomēr, sapīkumu neizrādot, aicināja viesi istabā.

—  Atvēršu iebraucamo vietu. Šovakar lauķi vien sanākuši, — Dmitrijs mēģināja smaidīt, pamādams uz galda pusi, kur pie aizsāktas pudeles sēdēja divi puiši un kāda sieviete.

—       Taņa, Zeņa un Vaņa, — mājastēvs iepazīstināja.

—  No sādžas.

—  Tad jau tikpat kā sābri, — Krasins nopriecājās.

Sābri tad sābri, bet valodas diez kā nevedās. Mājastēvs

šķita tāds kā sanervozējies, bija neparasti mazrunīgs. Šajā ziņā no viņa neatpalika arī Taņa un Zeņa. Vienīgi Vaņa, pudeles saturam krītoties, kļuva skaļāks un mutīgāks.

—   Varbūt atstiepi putraimus, ko? — šis noprasīja Krasinam.

—   Kādus putraimus?

—       Zināms — kādus! … Sprāgstošos … — Vaņa miedza ar aci. Tkačevs paslepus iespēra šim pa kārnajiem, pagaldē izstieptajiem stilbiem. Balamute izbrīnēts pablisināja uz Tkačevu, bet tas glūnēja tik nikni, ka nekādi paskaidrojumi vairs nebija vajadzīgi.

—        Un vēl lauķis skaitās! — Vaņa pārmeta Krasinam. — Putraimus nezina!

—   Sprāgstošus ne.

—       Bet, kad grauzdē uz pannas, tad taču sprakšķ, — Vaņa skaidroja. — Vai tad nekad neesi redzējis taukšķētus putraimus?

—       Nekad, — Krasins atzinās. — Putraimu man nav, bet ir speķītis, krējumiņš, biezpiens. Mainu pret sāli un ziepjakmeni.

—       Bet vai dzirnakmeni tev nevajag? — Vaņa apskaitās.

—  Budzis sasodītais!

Spēji iekaisis, viņš tīšuprāt sāka meklēt kašķi. Krasins tomēr nebija tik stulbs: uz uguņošanu viņš neielaidās.

Jau sēžoties pie galda, Krasins bija nomanījis, ka uzkūlies nelaikā. Siem te acīmredzot pašiem sava spriešana un darīšana. Nekas, nav jau viņš šeit pieķēdēts! Pie tam arī pudele jau rādīja dibenu, un mājastēvs apgalvoja, ka tā esot pēdējā.

—       Šitā iebrauktuve jau pilna, — tāds kā aizvainojies Krasins cēlās kājās. — Meklēšu naktsmājas citur.

—   Bet vai atradīsi? — Tkačevs noprasīja.

—   Nu, vēl jau Rēzeknē viens otrs Krasinu pazīst!…

Dmitrijs pavadīja viesi līdz durvīm.

9 — Tā nu iznāca… — viņš mēģināja taisnoties, taču viesis pat neatvadījies pagaisa tumsā. Krasins tomēr bija ņēmis ļaunā.

Dmitrijs noslēdza durvis un atgriezās istabā.

Tagad «uguņoja» viņš. Zibsnīja ne vien ar vārdiem, bet ari ar acīm. Un viss šis negantais niknums gāzās pār Vaņu vienu pašu. Viņš dabūja gan par «sprāgstošajiem putraimiem», gan par bezjēdzīgo «uzkasīšanos».

—   Ko tāds dzer, kas nespēj turēt! — Dmitrijs pārmeta.

—       Bet es taču domāju, ka šis ir tavējais … — Vaņa taisnojās.

—   Tītars arī domā!

—       Tieši to «putraimu», tā sasodītā tola dēļ mums šovakar visa tā spriešana! — Vaņa vēl mēģināja izgrozīties,

un viņam bija taisnība: tieši' par tolu viņi bija lauzījuši galvas vēl pirms Krasina ierašanās. Un tagad, kad Dmitrijs beidzot aprima, turpināja prātot par to pašu.

Rēzeknes gūstekņu nometnes brīvlīguma strādnieks Dmitrije Tkačevs vienlaikus bija arī Rēzeknes pagrīdes organizācijas vadītājs, bet viņa viesi — Tatjana Petrova no Rancāniem, Jevgeņijs Buravs no Miškinas un Ivans Sirmais — šīs organizācijas pagrīdnieki.

Tkačevam vislielākā rūpe tomēr par Ivanu Sirmo, strauja, nevaldāma rakstura puisi bez noteiktas dzīvesvietas un nodarbošanās.

Par Sirmo bija zināms tikai tas, ka īsi pirms kara viņš strādājis Maskavā par šoferi. Tur iesaukts dienestā un nokļuvis Baltijas jūras salā Dago, kuras garnizons kara sākumā sīksti turējies pretī hitleriešu pārspēkam. Garnizons tomēr ticis sakauts. Sirmais līdz ar vairākiem dienesta biedriem nonācis Rēzeknes gūstekņu nometnē.

Tolaik, kad ukraiņu tautibas karagūstekņus sāka iztirgot budžiem par laukstrādniekiem, brīnumainā kārtā par ukraini Ivanu Lisenko pārtapa arī krievs Ivans Sirmais un nokļuva Zvirgzdienas pagastā Skincevas sādžā pie zemnieka Infantija Užgolova. Bet drīz noskaidrojās, ka saimnieks saderējis kalpu ne ādas plēšanai, bet ādas glābšanai. Izrādījās, ka uz tādu «nesaimnieciskumu» Užgolovu saskubinājusi Rēzeknes pagrīdes organizācija, kuras loceklis viņš bija. „

Jā gan, saimnieks — pagrīdnieks! Un vēl saka — brīnumi vairs nenotiekot!

Un vai par brīnumu nav uzskatāms arī tas, ka laiku pa laikam gūstekņi no saimnieka tomēr bēga uz mežu pie sēnēm un mellenēm? Nudien, no tādas apmātības spēj pasargāt tikai dzeloņstiepļu apžogi! Tāpēc visi apmātie drīz tika sadzīti atpakaļ nometnē.

Pēc piecu dienu ilgām pārdomām no karcera iznāca arī Ivans Lisenko jeb Ivans Sirmais. Visai drīz viņš jau atrada kopēju valodu ar gūstekņu nometnes strādniekiem Dmitriju Tkačevu un Stepanu Nazarovu. Jaunie paziņas apgādāja Ivanu ar caurlaidi, kas atvēra stingri apsargātos nometnes vārtus.

Bēglis devās atpakaļ uz Skincevas sādžu pie sava saimnieka Užgolova. Turpceļā viņu tomēr notvēra.

Un tad izrādījās, ka noticis vēl viens brīnums: no nometnes bija izgājis gūsteknis Ivans Lisenko, bet atpakaļ

atveda gūstekni Ivanu Mihaiļenko. Patiešām — šis Ivans mainīja uzvārdus kā kungs apakšveļu!

To zinot, mēs nepavisam neesam pārliecināti, ka arī Sirmais pieņemams par īstenu uzvārdu, jo vairāk tāpēc, ka tas skan pārlieku latviski un nē visai sader kopā ar īsti krievisko Ivanu.

Bet, lai nu ar uzvārdiem bija kā būdams, gūsteknis Ivans Sirmais — Lisenko — Mihaiļenko kopā ar citiem gūstekņiem remontēja Rīgas—Ludzas šoseju, kur viņam palaimējās sastapt dažu pazīstamu Škincevas sādžas zemnieku. Viņu sadrosmināts, Ivans vēlreiz ņēma kājas pār pleciem un patvērās pie sava saimnieka Užgolova. Tur viņu atrada Dmitrijs Tkačevs.

Bet labāk nebūtu atradis. Dažbrīd, nudien, ir tā, ka jāliek tikai pie sienas — un viss! … Šovakar pat, neviens viņu nav ne lūdzis, ne aicinājis, bet klāt viņš ir. Uzplijas: «Dodiet kapseles! Gādājiet tolu! Fricim vajag lidot! …»

Nelabais šo dīda! Uri tļ^ši tagad, kad visa Rēzekne asins dvakas pilna! «Jā, jā, tieši tagad!» šis saka. «Un tieši tāpēc! …»

Tovakar tā arī neko neizprātoja. Bet, liekoties uz auss, Dmitrijs Vaņam vēl piekodināja:

—  Pielūko tu man! … Ja rīt kaut degunu pabāzīsi laukā — āda pār kārti un gaļa baļļā!

—   Nē, taču nē! — Vaņa nosolījās. — Čurnēšu aizkrāsnē kā prusaks.

4. janvāra rītā Rēzeknes katoļu baznīcas zvani dimdināja dobjāk, gausāk un grūtsirdīgāk nekā citos svētdienas rītos. Zvani šķita sasirguši. Tajos nebija svētrīta tīkamā viegluma un skanīguma, tie dūca tumši, baisi un nomākti. Zvani valstīja virs pilsētas smagus akmens klučus. Dundoņa gāzās pār baznīcēnu galvām, sāpīgi spieda ausīs.

Rīts sprakšķēja, bija spalgs un spiedza zem kājām. Ielas un šķērsielas — ļaužu pilnas kā upes palu laikā. Līdz acīm lakatos un apkaklēs ieslēpušies, cilvēki stūmās un virzījās visi uz vienu pusi, tuvāk baznīcas kāpnēm.

Tie, kas jau tikuši augšā, varēja pārskatīt visu ar virvēm apjozto tirgus laukumu. Tur, gluži kā uz šīm virvēm savērti, netālu cits no cita mīņājās policisti. Aizmugurē drūzmējās pūlis. Gurkstēja sniegs, no nāsīm strūkloja garaiņi.

Laukuma malā, metrus piecdesmit nostāk no baznīcas,

sirmoja pelēki, apsarmojuši mūri. Tas bija apriņķa cietums.

Pie cietuma žoga divu metru augstumā sakrauti baļķi. Gar tiem skraidelēja pats apriņķa priekšnieks, majors Alberts Eihelis, ap trīsdesmit gadu vecs, spēcīgs, vidēja auguma vīrs militārā tērpā — šinelī un ziemas cepurē.

Eihelis bļaustījās, deva kaut kādus norādījumus un brīdi pa brīdim pietecēja pie tribīnes, ap kuru stāvēja grupa vācu virsnieku.

Pūlis bija tramīgs. Dažs bija nācis uz baznīcu, dažs iera. dies vienkārši aiz ziņkāres, cits — aiz bailēm, bet daudzi atdzīti ar varu. Kā zināms, pūlis izaug tur, kur kaut kas notiek. Un neapšaubāmi šajā 1942. gada 4. janvāra rītā arī Rēzeknes tirgus laukumā kaut kam bija jānotiek . . .

Baznīca bija stāvgrūdām pilna. Tur svinīgi un aizgrābti dziedāja koris. Pāri baznīcēnu galvām dziesma pa durvīm izplūda laukumā.

Pūlis sagrīļojās, pārkrustījās. Večiņas noslīga ceļos, salika rokas, čamstināja lūpas. Kaut kur pie cietuma mūra skaļi un neapvaldīti lādējās Eihelis.

Ļaužu drūzmā pašā pirmajā rindā stāvēja arī Dmitrijs Tkačevs. Kreisā roka apžņaugusi virvi, labā — Taņu Petrovu. Stāvēja abi, atspiedušies plecu pret plecu. Bet Jevgeņijs Buravs vēl pirms gaismas bija aizlavījies atpakaļ uz sādžu. Ivans Sirmais, kā zināms, atradās «mājas arestā».

—  Ak kungs, ak kungs! … — Taņa drebuļoja. — Paklausies tikai, ko cilvēki runā! …

Dmitrijs, protams, dzirdēja, taču nekā īpaši jauna nesaklausīja. Tas, par ko sačukstējās pūlis, viņam bija jau zināms viss līdz pēdējam sīkumam.

Pagājušā gada nogalē Rēzeknes apriņķa Audriņu sādžas zemnieces Glušnovas mājā bija ienākuši karagūstekņi. Tobrīd mājās bijis arī saimnieces dēls Rodions.

18. decembrī Rodions ar pieciem sarkanarmiešiem istabā tīrījuši ieročus. Negaidot uzradušies divi policisti. Izcēlusies apšaudīšanās. Viens policists nošauts, kritis arī viens no karagūstekņiem. Pārējie sabēguši tuvējā Majovkas mežā.

Tās pašas dienas vakarā Audriņos ieradās Rēzeknes apriņķa II iecirkņa priekšnieks Boļeslavs Maikovskis ar policistiem. Tie aplenkuši Glušnovas sētu, bet pats priekšnieks ar diviem šucmaņiem iegājis mājā. Pratinājuši Ro-

diona māti un brāļuku, situši ar šauteņu laidēm un pistoļu spaliem. Ar sērkociņiem svilinājuši sejas.

Nākamajā dienā Maikovskim talkā atbraucis pats apriņķa priekšnieks Eihelis ar Rēzeknes un Ludzas apriņķa policistiem, kā arī vācu karavīru grupu. Atbraucēji ielenkuši Majovkas mežu un uzsākuši kauju: simt desmit policistu pret pieciem karagūstekņiem! Un tomēr trīs policisti krituši, bet ielenktie atgājuši bez zaudējumiem.

Tovakar vietējā Začu pasta nodaļā Eihelis un Maikovskis sastādījuši un parakstījuši aktu par to, ka Audriņu sādžu kā partizāņu atbalsta bāzi nepieciešams nodedzināt.

Dmitrijam Tkačevam zināms pat tas, ka, atgriezies Rēzeknē, Eihelis zvanījis uz Daugavpili vācu SS oberšturmbanfīreram Strauham, izlūdzoties atļauju izrēķināties ar audriņiešiem. Tādu atļauju viņš arī saņēmis.

20. decembra pievakarē soģi ieradušies Audriņos. Pēc Eiheļa un Maikovska pavēles apcietināti itin visi, pat sirmgalvji un bērni. Sādžā nepalikusi ne dzīva dvēsele.

Nelaimīgie cilvēki sadzīti smagajās automašīnās un aizvesti uz Rēzekni, kur ieslodzīti cietumā un aresta telpās. Neviens viņus nav pat reģistrējis, jo viņu liktenis jau iepriekš bija izlemts.

Kad sādža bijusi izlaupīta, Eihelis izšāvis raķeti. Policisti vienlaikus pielaiduši uguhi visām ēkām.

Tajā naktī akcija noslēgusies Rēzeknē ar banketu. Šņabis lijis straumēm, un arī uzkoda bijusi dāsna, jo galdā celtas divas no Audriņiem atvestas cūkas.

Turpmākajās dienās Maikovskis vervējis policistus simt septiņdesmit audriņiešu nošaušanai.

Un vakar, tas ir, 3. janvāra naktī, simt četrdesmit audriņiešu sadzīti mašīnās un aizvesti uz Ančupānu kalniem, kur nošauti visi līdz pēdējam, sirmgalvjus un bērnus ieskaitot.

Bet tagad — 4. janvāra rītā rēzekniešiem vajadzēja noskatīties Audriņu traģēdijas pēdējo cēlienu.

Taņa atkal notrīcēja.

—   Nupat vedīs! … — viņa izdvesa.

Nē, vēl tomēr neveda. Vienīgi Eihelis pašapzinīgiem soļiem devās uz cietuma vārtiem. Šineļa stūri plandījās majoram gar stilbiem kā brunči.

Cietuma pagalmā uzraugi «noformēja» upurus. To bija pavisam trīsdesmit: pusmūža vīri, jaunekļi, pusaudži. Visi kailām galvām, saltumā sazilējuši, pusapģērbti.

U/iaufii uzklupa viņiem kā vanagi, atlauza rokas uz urnu….. un sasaistīja ar telefona vadiem. '

I ili.'lis pieskrēja pie virsuzrauga Pētera Vaiču)a, sali liedzu

Ko utojas? Taisa, lai tiek pie svētrīta!

Vaičulim nebija necik pāri divdesmit. Viņš bija jauns, luču tūļīgs. Seja latgaliski ieapaļa, vientiesīga. Tikai acis ļaunas.

—       Tūlīt! — Uzraugs sasita papēžus. — Tūlīt noformēsim, majora kungs!

Baznīcā sprediķoja mācītājs Tarbuns. Balss piesmakusi, vārdi tādi kā apmulsuši un nedroši, bez atbalss. Draudze lika aicināta paklausīt, būt lojālai pret jauno kārtību. Biedēja ar audriņiešu likteni.

Jānis Krasins nožēloja, ka atnācis. Tādu sprediķi varēja noklausīties arī jebkurā lauku baznīcā. Tie paši draudi un brīdinājumi skanēja visur. Tarbuna balsi nav ne īsta spēka, ne pārliecības. Pat vārdi tādi pelēki vien un ikdienišķi, bez dvēseles. Par ko gan īsti šo cildina?

Tarbuns bija Krasinu pievīlis. Tālāk par durvīm viņš nebija ticis, bet tur drūzma tāda, ka ne krustu pārmest. Un ne ko redzēt, ne īsti dzirdēt.

Nakti Krasins bija pārlaidis pie radinieces. Viņai arī iztirgojis preci. Iemainījis pret to gan sāli, gan sērkociņus. Bet par ziepjakmeni neesot pat ko sapņot.

Darīšanas bija nokārtotas. Kolīdz viņš tiks laukā no baznīcas, tā tūlīt laidīs atpakaļ uz Maslovu. Uz tām nejaucībām tirgus laukumā pat aci nepametīs.

Par to iedomājoties, Krasins nodrebēja. Ak kungs, un pat pārkrustīties nav iespējams!

Pūli kā vifeli veldama, laukumā iebrauca kravas automašīna. No tās izlēca divdesmit bruņoti vīri aizsargu formas tērpos.

—       Cilvēkšāvēju komanda! — novaidējās pūlis. — Maltēnieši, nolādētie!

Divdesmit pirmais izrausās no šofera kabīnes. Pārlaida izaicinošu skatienu pūlim, nosmīkņāja un pagrieza muguru.

—   Puntulis!

—   Kā tad, kur nu bez viņa! ,..

—       Bet pie Ulmaņa bija aizsargu vada komandieris. Par mežzini dienēja.

—   Un uzdienējis par slepkavu!

1

—       Šonakt Ančupānu kalnos pusotra simta noguldījuši … Vēl viņiem par maz!

—  Vei kā nu plātās!

Trīsdesmit divus gadus vecais Rēzeknes apriņķa IV iecirkņa priekšnieks Haralds Puntulis instruēja šāvējus: pieķēra ar roku sev pie pakauša, uzsita pa plecu starp lāpstiņām un iekņupa ceļgalos. Nudien, vēl ceļos metīsies, antikrists tāds!

Taču nemetās vis. Strauji apsviedies uz papēžiem, piegrūda roku pie cepures un spēra trīs soļus pretī Eihelim, kurš steidzās no cietuma.

Eihelim un Puntulim piebiedrojās vēl trešais, ģērbies hitleriešu policijas formas tērpā ar kapteiņa zīmotnēm. Seja viņam vēl jauna, izskatīga, taču drūma un norūpējusies.

Ļaudis pazina arī kapteini.

—       Otrā iecirkņa priekšnieks Boļeslavs Maikovskis, — kāds pačukstēja.

Un tūlīt iespiedzās kāda večiņa:

—   Bīsties dieva, Boļeslav! …

—       Tu, tantiņ, ar dievu šo nebiedēl Šis bīstas vienīgi no Eiheļa.

—       Tā nesaki! — vecenīte pārmeta. — Tā vis nesaki, dēls! Boļeslavs jau piekto gadu pa baznīcu… korī dzied…

—       Koris ziņģē pa baznīcu, bet korists vazājas pa tirgus placi ar razbainiekiem. Kā to saprast?

—. Bet kas tur ko nesaprast? Boļam tagadiņ pavisam cita ticība un cits koris … Slepkavu koris!

—       Sātans, sātans, sātans!… — Večiņa dedzīgi meta krustus.

Iebrēcās masīvie cietuma vārti. Pūlis it kā sagrīļojās, padevās uz priekšu, atgrūdās pret virvēm un atzvila atpakaļ. Sastinga, pārakmeņojās. Noklusa sniegs zem kājām, iestājās klusums.

Pistolēm rokās pa vārtiem atmuguriski izmetās cietuma priekšnieks Kramiņš un daži uzraugi. Rindā pa četri nāca upuri. Kailām galvām, pusizģērbti, uz muguras sasietām rokām. Sejas izvārgušas, sazilējušas. Izģindušas cilvēku ēnas. Rēgi. Parādības no viņpasaules.

—       Vai tevi īpaši jālūdz? — cietuma priekšnieks sakliedza uz virsuzraugu Vaičuli. — Turi pistoli rokās!

Vaičulis tikpat nervozi kaut ko atpenterēja, iegrūda roku bikšu kabatā, izrāva pistoli…

Rēgu gājiens nesteidzīgi virzījās gar cietuma mūri un nostāja netālu no soda vietas. Upuri drebuļoja. Viņi spiedās cits pie cita, bet atsilt nespēja.

Pūlī šņukstēja sievietes. Kaut kur skaļi un neapvaldāmi raudāja bērns. Pāri ļaužu galvām cēlās garaiņi. Salti. Taču neviens to vairs nejuta, neviens pat nepakustējās.

Baznīcā atkal dziedāja koris. Dievkalpojums gāja uz beigām; tie, kas stāvēja durvīs, jau spraucās uz kāpņu pusi.

Tieši pulksten vienpadsmitos tribīnē paradījās vācu virsnieks. Balsi piepūlēdams, viņš lasīja pavēli:

«1. Pretēji vairākkārtējiem paziņojumiem, ka personas, kas piedalās pretvalstiskā darbā, bargi sodīs un sevišķi bargi sodi sagaida tos, kas šādus elementus uzņem savos dzīvokļos vai saimniecībās, slēpj, sagādā tiem uzturu, ieročus un tādā kārtā neievēro vācu iestāžu uzaicinājumu, — par šiem elementiem nekavējoties ziņot policijai, atsevišķi gadījumi pēdējā laikā man tomēr rādījuši, ka šos rīkojumus un uzaicinājumus neievēro.

2.  Rēzeknes apriņķa Audriņu sādžas iedzīvotāji vairāk kā gada ceturksni bija mitinājuši pie sevis sarkanarmiešus, slēpuši tos, devuši tiem ieročus un katrā iespējamā veidā palīdzējuši tiem viņu pretvalstiskajos centienos.

Cīņā pret šiem elementiem nošauti latviešu policijas darbinieki.

3.  Tādēļ atmaksai par šiem pārkāpumiem esmu licis:

a)  Audriņu sādžu nolīdzināt ar zemi,

b)  Audriņu sādžas iedzīvotājus apcietināt un

c)   30 Audriņu sādžas viriešu kārtas iedzīvotājus 1942. g. 4. janvārī Rēzeknes tirgus laukumā atklāti nošaut.

4.  Arī nākotnē es visādiem līdzekļiem vērsīšos kā pret tām personām, kas iedomājas, ka var sabotēt pastāvošo kārtību, tā arī pret tām, kas šiem elementiem kaut kādā veidā palīdz.

Latvijas drošības policijas komandieris Štrauhs, SS oberšturmbanfīrers.»

Šī pavēle visiem jau bija zināma, jo pilsētā, tāpat kā visā Rēzeknes apriņķī, to varēja izlasīt gandrīz pie katra staba.

Virsnieku tribīnē nomainīja majors Eihelis; viņš kliedza

un piedraudēja ar to pašu, ar ko draudēja oberšturmbanflrers Štrauhs nupat nolasītajā pavēlē.

Dmitrijs Tkačevs iesāņus pūlī aiz kāda policista muguras bija ieraudzījis Ivanu Sirmo.

—   Atvilcies taču!

Ivans bija pielavījies pārlieku tuvu policistam. Un tieši tas satrauca visvairāk. Kad sāks šaut, Ivans nenovaldīsies … Protams, ne! Viņš nebija no tādiem …

«Drosmīgs pēc velna, bet pastulbs,» Tkačevs nodomāja. Viņš jau grasījās spraukties turp, taču pamanīja, ka Ivans pēkšņi pagaisis. Varbūt patiešām atnācis tikai noskatīties. Vai arī, Tkačevu ieraudzījis, manījās pazust.

Eihelis nokāpa no tribīnes kā mācītājs no kanceles. Pieskrēja pie audriņiešiem.

—   Beidz drebēt! — uzbrēca Maikovskis. — Nupat būs karsti! …

Noskaitīja desmit vīrus, atšķīra no pārējiem un pieveda pie sienas. Nostādīja ar seju pret apsarmojušajiem baļķiem, kas sakrauti gar mūri. Viņi pavirzījās cits citam klātāk, sažņaudza dūres, nedaudz pielieca galvas. Nepretojās, taču nekrita arī ceļos un nelūdza žēlastības.

Ierindā pa divi uzmaršēja šāvēji. Pēc Puntuļa komandas tie pagriezās pret nāvei nolemtajiem.

Eihelis iesvilpās. Šāvēju pirmā rinda nometās uz ceļgala, šauteņu laides pieglauda pie zodiem un tēmēja katrs savam upurim zem kreisās lāpstiņas. Tie, kas stāvēja aiz muguras, palika kājās un mērķēja pakausī. Desmit šāvēju tupēja uz ceļgala, otri desmit — turējās stāvus. Uz katru upuri — divi slepkavas. Viss rūpīgi apsvērts, precīzi izrēķināts. Meistarīgi, nav vārdam vietas!

Ar otru svilpienu .Eihelis piesauca nāvi. Nospraukšķēja zalve, aizkliedzās sievietes, ieņurdējās pūlis.

Upuri krita visi vienādi: bez sevišķas steigas, rāmi un klusi. Sakņupa uz priekšu, it kā atgrūdās pret baļķiem, tad apvēlās uz muguras. Vēl trīsinājās kāda roka, kājas spārdīja sniegu. • -

Alkatīgi pielēca Puntulis, pieliecās un noplīkšķināja ar pistoli. Aiz žēlastības, protams …

—   Priekšniek, man stroķis iestrēdzis! — sūrojās Jāzeps Basankovičs.

Puntulis metās pie mašīnas un iegrūda Basankovičam rokās rezerves šauteni.

—  Uz strīpas, lempi!

Zalvi bija dzirdējuši arī baznīcā. Dievlūdzēji gāzās uz durvīm, iesprūda starp stenderēm un aizrāva līdzi visus, kas patrāpījās ceļā.

Jānis Krasins atjēdzās uz kāpnēm. Viņš bija nolēmis neskatīties, gribēja izrauties no drūzmas, taču nespēja. Acīm bija pašām sava griba, savs spēks. Tās bija apburtas un vērsās uz to pusi vien …

Pie baļķu grēdas stāvēja desmit puskaili vīri. Otrais desmits. Bet tas viens, tas malējais taču nav svešs … Ak kungs, tas taču ir viņš pats, Jānis Krasins! … Tie paši ieslīpie, uzrautie pleci, tas pats kārnais, izstīdzējušais kakls, apaļais, izspūrušais pakausis … Viņš! Viņš …

Krasins raudzīja novērsties, bet neizdevās. Iedoma bija ļoti spēcīga. Ledains saltums stindzināja locekļus, it kā viņš pats būtu izģērbts kails.

Kad nosprakšķēja šāvieni, Krasins sajuta spēju sāpi pakausī. Viņš iekunkstējās. Bet dziestošais skatiens vēl fiksēja desmit vīru ļimstošos stāvus. Tad uz mirkli viss pagaisa …

Krasins atguvās tikai pēc brīža. Aina, kas pavērās no baznīcas kāpnēm, šķita nereāla. Pie baļķu grēdas dīvainās, nedabīgā» pozās gulēja trīsdesmit līķi.

Pāri laukumam klājās dziļš, apslāpēts, biezs vai ar pirkstiem taustāms klusums. Un laikam jau tieši šī klusuma dēļ pūlis nodrebēja no gluži ikdienišķa trokšņa. Tur šoferis iedarbināja mašīnu.

Slepkavas izskatījās tādi kā saguruši, taču plēsa jokus un aizbrauca aurodami.

Viena mašīna aizbrauca, citas — atbrauca. Atdzina gūstekņus. Paši pusdzīvi būdami, tie cilāja līķus: ņēma aiz pleciem, pieturēja aiz kājām un, piepūlē sēcot, cēla smagi kā maisus. Pret bortu atsitās sazilējis papēdis, noklaudzēja pakausis.

Krasins pūlī meklēja Tkačevu. Neatrada.

Aizbrauca kaprači ar līķu kravu.

—   Uz Ančupānu kalniem, kur citur… — kāds nopūtās.

—   Visi tur tiksimies…

Gūstekņi ar kailām rokām grābāja asiņaino sniegu un meta mašīnā. Apkārt lēkāja Eihelis.

—  Ar nagiem! Ar nagieon kašņāt! — viņš kliedza tā, lai visa pilsēta dzird. — Ne komunistu asins, ne viņu smaka Rēzeknē nepaliks!

Krasins notenterēja pa baznīcas kāpnēm un iespruka

pirmajā šķērsielā. Viņš bēga, centās pēc iespējas drīzāk tikt laukā no pilsētas, tālāk no tās briesmu vietas, kas visu laiku vēl rēgojās acu priekšā.

Baznīcas zvani izzvanīja dievkalpojumu. Un laikam jau atiesi šo zvanu dēļ Krasins pēkšņi atcerējās vienu no vissvētākajiem baušļiem: «Tev nebūs nokaut!»

Šodien baznīcas durvju priekšā šis bauslis bija pārkāpts trīsdesmitkārt. '

ATKAL MASLOVA

Zem kupenām aprakta, Maslova visu decembri elpoja vienīgi ar dūmeņu stumbeņiem. Ceļi vairs nebija izbraucami, tos varēja tikai izbrist, peldot pa sniegu līdz padusēm. Ziemsvētku sestdienā saniknojās arī sals. Dzīvsudraba stabiņš termometrā noslīdēja zem divdesmit pieciem grādiem. Logu rūtis pārklājās ar biezām, grumbuļainām ledus bruņām. Tālāk par aku, šķūni vai kūti negāja neviens. Ļaudis dzīvoja, ierāvušies alās kā kurmji, nezinādami, kas notiek pasaulē.

Sals pielaidās tikai ap Jaungadu, kad Maslovā pienāca avīzes uzreiz veseliem blāķiem. «Rēzeknes Ziņās» 1941. gada 17. decembra numurā bija ievietots Rēzeknes pilsētas komandanta hauptmaņa Nitsena ziņojums:

«Pamatojoties uz civilpārvaldes jau pietiekoši zināmu rīkojumu par ieroču nodošanu, trīs latvieši, piederīgi pie Rugāju pagasta, par rīkojuma pārkāpšanu un patvarīgu ieroču turēšanu ir notiesāti ar nāvi. Spriedums izpildīts nošaujot.»

Savukārt «Tēvija» 1942. gada 8. janvārī vēstīja vēl ko drausmīgāku: Latvijas drošības policijas komandieris oberšturmbanfīrers Štrauhs ziņoja par Audriņu sādžas nopostīšanu.

Jau nākamajā «Tēvijas» numurā 1942. gada 9. janvārī paziņojumu sniedza arī Drošības policijas un SD komandiera Latvijā Daugavpils nodaļas komandieris SS oberšturmfīrers Taberts:

«Rundēnu pagasta Morduku ciema iedzīvotāji, kopskaitā 47 personas, slēpuši pie sevis aizbēgušos komunistus un sarkanarmiešus un tos dažādi atbalstījuši.

Cīņā ar šiem elementiem nošauts viens latviešu policijas ierēdnis.

Konsekventi piemērojot Audriņu gadījumā pieteikto soda mēru, es pavēlēju 1942. gada 6. janvārī nošaut visas šajā notikumā iejauktās personas.»

Avīzes visas izlasīt nebija iespējams. Protams, acis varēja novērst un izlikties neko neredzaip, toties pirkstus ausīs ilgi nenoturēsi. Ļaudis zināja stāstīt par to, ko avīzēs neraksta.

Tajā svētdienā Rēzeknes baznīcā, kas atradās pie tirgus laukuma, kur todien apšāva audriņiešus, uz dievkalpojumu bija ieradies arī Maslovas sādžas zemnieks Jānis Krasins. Pārnācis mājās, viņš par redzēto tomēr daudz nerunāja, dzīvoja sevī ierāvies un tramīgs.

Krasins, tāpat kā vairāki citi maslovieši, pa ziemu piepelnījās meža darbos. Viņš strādāja pie viena zāģa ar kaimiņu Vladimiru Maslovski. Vienīgi savam pāriniekam Krasins sīki jo sīki izstāstīja, kā, baznīcas zvaniem dunot, apšāva cilvēkus.

—   Pa naktīm redzu asins murgus… — Krasins atzinās.

—   Un žēlastības nebūs nevienam, tam tu vari ticēt!

Krasins bija pārbijies, to varēja saprast. Taču tikpat saprotams bija arī tas, ka ļaudis sparojas pretī. Acīmredzot ne jau visus var iebiedēt ar asinīm. Nē, ne jau visus! Uzradās jauni drosminieki.

Diemžēl Vladimirs Maslovskis pie tiem nepiederēja. Viņa drosme nebija necik pārāka par Krasina drosmi. Arī Vladimirs pa naktīm redzēja asiņainus murgus, nodrebēja pie katra uzstājīgāka klauvējiena, ar bažām un neuzticību vēroja katru svešāku cilvēku, kas tuvojās viņa sētai.

Maslovska baltajiem putniem bija aizlauzti spārni; tie vairs necēlās lidojumam. Nežēlīgā likteņa un skarbās ikdienas pārmācīts, viņš vairs ir sapņos necēla mājas uz riteņiem, bet, iejūdzies ilksīs, panesīgi vilka savu ceļos nospiesto dzīvīti.

Paldies dievam, māja pašlaik bija tīra. Un, cik viņam zināms, tikpat piesardzīgi un neuzkrītoši dzīvoja arī sābri. Maslovai Audriņu liktenis vēl nedraudēja.

Par bērniem sirds bija puslīdz mierīga: Griša apdomīgi slēpās kāškrusta paēnā, Raja — Zilupē, tantes paspārnē. Arī Ņinu neviens nav ne prašņājis, ne tincinājis. Vienīgā raize par Māsēnu, kaut gan kopš pēdējās sarunas šis nav vairs ne nācis, ne draudējis. Nē, nē, kad visu tā apsver un izvērtē, varbūt tiešām viņš izlaipos …

Visā drīzumā tomēr pierādījās, ka mierīga dzīve nav ilgstoša. Septītā februāra vakarā, no meža nākdams, Maslovskis vēl nebija ticis ne slieksnim pāri, kad nervoza un uzbudināta pretī izmetās Ņina.

—   Igors bija atskrējis …

—       Zajevs? — tēvs nobrīnījās. — No aeroplāna izlingots, vai?

—   Šepat no Vecslabadas …

—       Ka tevi nelabais! Uz vēdera, slīmests, būs šļūcis, ja pa trim mēnešiem tik tālu vien ticis.

—   Pie policista par algādzi nolīdzis.

—       Būsit dzirdējuši! — Tēvs nospļāvās. — Pie policista! Bet nosolījās uz fronti iet, smerdelis tāds! Bij man to zināt, badā nomērdētu, nolādēto!

—       Nelādies, tēv! Labāk jau pasacījis paldies! Varēja taču Igors neskriet, bet atskrēja, vei! Pieteica, lai taisot māju tīru, būšot kratīšana.

—       Māja ir tīra. Bet, nudien, citādi nav — Serjoža būs ko sagvelzis …

—       Sacīja, it kā Rundānu komjauniešu dēļ… — Ņina čukstēja. — Rajas dēļ…

Tas varēja būt. Kā zināms, daži no tiem astoņiem, kas pērnvasar bēdzinājās Maslovska siena šķūnī, bija iekrituši. Jakovu Proščenko pat uz šaušanu jau veduši. Kāds tur brīnums, ka tādā reizē dažs nejaudā mēli saturēt? Bet ja nu saņemta arī Raja? …

Visu vakaru Maslovskis par to vien prātoja. Un, lai domāja ko domādams, nelāgi vien iznāca. Darbs krita laukā no rokām, itin nekas tovakar nevedās. Kaut cik apdarījies pa istabu, viņš vēl pirms vakariņām aizgāja uz šķūni pēc siena gotelei. Nāca Jaukā.

—       Stāt!… — kāds uzbrēca un, stenderei piespiedies, norēja: — Rokas augšfc! Pie sienas!

Maslovskis pašāva rokas gaisā kā ilksis. Puspamiris apmetās ar seju pret šķūni un piedūra degunu pie sarmas pabalsinātajiem dēļiem. Pa šķūņa priekšu izkaisījies, nomīdītajā sniegā uzsmaržoja siens.

— Kas mājās?

— Bērni.

—- Kādi bērni?

—   Paša.

—       Luriņa kungs, tas 'tikai vēl trūka, ka tie būtu jūsu! —» aizmugurē kāds ierēcās.

Saimniekam pavēlēja iet uz istabu.

Ieraugot trīs bruņotus policistus un tēvu ar augšup paceltām rokām, Veņa iemetās aizdurvē. Ņina nez kāpēc pasniedzās pēc gultas galam pārmestā puķotā zīda lakatiņa un sedza uz pleciem. Ivans sastindzis stāvēja pie loga. Bet Dimka, tēva piemēram sekojot, cēla gaisā savas mazās, apaļās bērna roķeles.

—       Šitais nu gan ir vaislīgs! … — policisti, Maslovski uzlūkojot, smīkņāja. — Pats ar vienu kāju jau kapā, bet knauķis tikko vēl kājām steberē.

Viens no policistiem bija klibs. Tas pieklunkuroja pie saimnieka, pavēlēja nolaist rokas un, nav zināms, kāpēc, ieurbās ar acīm tieši Ivanā, kurš izskatījās gaužām spītīgs.

—   Vai visi? — klibiķis noprasīja.

—   Divu trūkst, — atbildēja tēvs.

—   Kur šie ir?

—       Būsit dzirdējuši! … — Maslovskis apjukumā nopurpināja.

—       Nespēlē plānprātiņu! — klibais sakliedza. — Atbildi — kur tie divi?

—       Kur kurais … Raja, par piemēru … vecākā meita nav vēl nākusi… Kā pirms kara aizgāja uz Rundāniem, tā nav vairs redzēta… — viltnieks nošņaukājās.

—       Un neredzēsi kā savas ausis! — kleinkājis pareģoja.

—  Kur otrs?

—       Griška? Ko nu par Grišku! Pie kungiem dien. Vācu bateljonā. Būsit dzirdējuši!

—   Vācu armijā? — tincinātājs precizēja.

—       Tur gan! — tēvs apstiprināja. — Bildi lai atsūtīja. — Viņš palielījās un nocēla no skapja ar putekļiem apbārstītu albumu.

Griša bija nofotografējies pilnā formas tērpā. Pie cepures pat ērglis redzams.

Diemžēl ar ērgli vien bija par maz. Nepilnas stundas laikā policisti izvandīja ne vien māju, bet arī šķūni, kūti un pagrabu.

—       Luriņa kungs, — viens no kratītajiem uzrunāja klibo, — metīsim mieru! Šitenais ir vai nu pavisam tīrs,

.vai atkal traki slīpēts. Būsit dzirdējuši! — viņš norēca.

Ja Maslovski būtu nosūdzējis Māsēns, tad policisti klaušinātu vairāk par Raju. Nebija iemesla apvainot arī kādu no iekritušajiem Rundānu komjauniešiem, jo tādā gadī

jumā tincinātājiem būtu zināms kas vairāk un tik vienkārši tie projām neietu. Atkrita arī aizdomas uz Zajevu. Un tā, pēcāk visu mierīgi apsverot un pie aizkavēto vakariņu galda pārrunājot ar Ņinu, tēvs izlēma, ka kratīšana notikusi tīras nejaušības dēj, lai iebaidītu. Vismaz panikai nebija nekāda pamata.

Šie secinājumi pilnā mērā apstiprinājās: no Maslovsku sētas ziema atkāpās bez īpašiem incidentiem.

Aprīļa pirmajā svētdienā atvaļinājumā ieradās Griša, dienestā novājējis un padrūms. Ar platajiem vācu strupstulmaiņiem, kas plīkšķēja ap stilbiem, nesteidzīgi laipoja pa dubļaino, skrīnē sadangāto sādžas ielu, lai gan vislabprātāk nerādītos sādžiniekiem ne acīs. Taču tāda bija tēva iegriba, un viņš bija radis tai pakļauties.

Ciemkukulim Griša pārnesa jaunumus. To, ka Raja sveika un vesela vēl arvien mitinās Zilupē pie tantes, mājnieki jau zināja. Tāpat arī to, ka Baltkrievijas pusē sākuši rosīties partizāņi. Krietni retāk dzirdētas bija valodas, ka uz to pusi jau aizslapstījušies arī daži šīspuses vīri. Varēja nojaust, ka viens no šiem vīriem gribētu būt pats stāstītājs.

Tomēr vispārsteidzošākā bija vēsts par padomju izpletņu lēcējiem, kas nesen parādījušies Rēzeknes un Ludzas apkaimē. Četri no tiem Rundēnos tikuši notverti. Vēl citi, vieglāk vai smagāk ievainoti, bēdzinoties pie labiem cilvēkiem.

Ja tobrīd tēvs^būtu skatījies uz Ņinu nevis uz Grišu, meitas sejā viņš būtu ievērojis ko tādu, kas darītu viņu domīgu.

Vispār ar Ņinu vairs nebija lāgā. Skuķis bija iemīlējies vai arī nepilnīgs. Pa māju rīkojoties, stundām ilgi nesacīja ne vārda un tad piepeši, gluži no nekā sāka trallināt vai gvelzt visādas aplamības, kas no tik pieauguša cilvēka nemaz nebija domājamas. Bieži vien, steigā aptecējusi vakara soli, viņa pazuda līdz pusnaktij, neveikli attaisnojoties ar draudzenēm, kas pēkšņi uzradušās dažā kaimiņu sādžā.

Pirmā maija vakarā, kad bērni vēl dzīvoja pa lauku, bet tēvs palīdzēja meitai galdu klāt, šis tas beidzot kļuva skaidrāks.

—  Tēt! … — Ņina iesāka neparasti mīlīgi. — Vai atceries, ko Griša stāstīja par izpletņu lēcējiem?

—  Nu, atceros, nu …

—   Redzi, tēt, — meitēns aiz uztraukuma trīcēja, — viens no tiem… no tiem, kas ievainoti… slēpjas kaimiņu sādžā …

Sādžas vārdu viņa tomēr neminēja.

Drīz vien Maslovskis sagaidīja izpletņu lēcēju pie apžoga spraugas, kas ļieši šai vajadzībai bija izplēsta visnomaļākajā pagalma nostūri.

Bija maija mēneša nakts. Smaržoja sazēlusi zāle, pāri laukiem kūpēja viegla, tikko samanāma migliņa. Dūmakā balsnīja ievas, kuplas un sirmas. Kaisli vīteroja lakstīgalas.

Viņi iznāca no ievāja iepretī žoga spraugai un, cieši apskāvušies, lēni soli pa solītim virzījās uz māju pusi.

«Nāk kā mīlnieki!» Maslovskis, nācējus vērodams, saīga, taču tūlīt prātīgi nosprieda, ka tieši tā vajag. Ievziedu naktis tādu staigātāju pilna pasaule.

Izpletņu lēcējs bija aplicis labo roku Ņinai ap pleciem •un uzgūlis tiem ar visu .ķermeņa svaru. Meitene, vīrieša azotē ielīdusi, sajūsmīgām, augšup pavērstām acīm neatlaidīgi lūkojās viņa saspringtajā sejā, uzmanīdama tajā ik rieviņu, ik vaibstu. Nudien, Ņina tobrīd neko nespēja noslēpt … Tēvam tas nepavisam vairs nepatika.

Pēc ārējā izskata svešais bija sazin kas, tikai ne izpletņu lēcējs. Galvā — brūngana, pabalējusi filca platmalē, mugurā — cieši apspīlēts, apbružāts ādas vamzis kā šoferim, kājās — pelēkas vadmalas bikses kā zemniekam. Tas viss droši vien līdzcietīgu dvēseļu saziedots. Un vēl viņam bija tik krāšņa bārda, ka, tajā noslēpusies, seja izskatījās neglīta.

—       Maksimovs, — atnācējs sniedza saimniekam roku.

—  Jevmenijs. Miša. — Viņš pasmaidīja un, celdams lupatā ievīstīto kāju pāri žoga šķērskokam, savaikstījās.

Maslovskis atturīgi pamāja ar galvu; ne vārda nebildis, viņš, ceļu rādot, gāja uz šķūni, kur pērnvasar bija slēpies sarkanarmietis Igors Zajevs.

Kopš tās dienas, kad šķūnī iemitinājās Jevmenijs Maksimovs, Ņina, tēvam par sirdēstiem, bija pasākusi skaistināties. No rītiem viņa ilgāk nekā citkārt grozījās pie sīkā, apsūbējušā spoguļa, kurā vienlaikus varēja apskatīt tikai seju un vingrās, jaunavīgās krūtis; lai aplūkotu ari kājas, nācās pakāpties uz ķeblīša. Pat uz kūti ejot, meitene sēja matos krāsainas lentes, piesprauda pie blūzītes no māmuļas mantotu stikla saktiņu.

Ņina dzīvoja vairāk pa šķūni nekā pa istabu, kūti vai pagalmu, kā tas saimniecei pieklātos. Pamazām, gluži nemanot bēguļa aprūpēšana nonāca viņas pārziņā, un, pēc visa spriežot, kopējai tas sagādāja ne tikai raizes un nemieru, bet arī patikšanu. Vai gan citādi viņa ar to noņemtos dažreiz vēl pāri pusnaktij? Vai gan cita dēļ viņa tā greznotos? Viņu savstarpējās attiecības bija visai saspringtas, jo viņi apzinājās, ka ari ievainots kareivis ir vīrietis.

Taču vislielākās rūpes un satraukumu Ņinai sagādāja Jevmenija ievainojums. Pēda samilza kā klaips un, neraugoties uz pašaizliedzīgo ārstēšanu, kļuva jo dienas jo zilganāka.

Un tomēr tas nepavisam nebija ievainojums. Patiesībā 'kaite bija visai sena, ielaista jau kopš puikas gadiem un uzliesmoja arvien no jauna, kolīdz kāju apaukstēja, noberza vai pārlieku piepūlēja. Vaina, nudien, nebija no tām, ar kurām vīrietis lepotos. Tā aizskāra Maksimova pašapziņu, vārdzināja ne tikai kāju, bet arī sirdi.

Tātad par ievainojumu Ņina gluži vienkārši bija samelsusi, ticēdama, ka ievainotam karavīram tēvs patvērumu neliegs. Pie tam tā nebūt nebija vienīgā nepilnība, kas pieļauta ar to pašu nolūku. Tās izlaboja Maksimovs pats. Neko neslēpjot, viņš izstāstīja saimniekam visu patiesību.

Īstenībā Jevmenijs Maksimovs nebija nekāds izpletņu lēcējs, bet bijušais Rīgas karaskolas kursants. Pēc atkāpšanās — jau 1941. gada jūlijā — viņš no Pleskavas bija atsūtīts atpakaļ pāri lrontei pagrīdes darbam Daugavpils rajonā. Turpceļā apcietināts i^n ievietots Rēzeknes cietumā, kur pavadījis četrus mēnešus. Taču izmeklētāji neko īpašu nebija mācējuši šim piešūt. Drīz vien viņš pārvests uz Daugavpili un norīkots darbā par pilsētas ūdensvada atslēdznieku. Dzīvojis barakā, uz darbu gājis bez apsardzes. Taču, pusbrīvē dzīvojot, neko sevišķu paveikt nav bijis iespējams. Tad Maksimovs tīšuprāt apsaldējis savas pavārgās kājas. Nekas liels jau nebijis, taču ārsts pagadījies izpalīdzīgs — tas izrakstījis slimības lapu diviem mēnešiem, kuru laikā slimnieks beidzot nodibinājis sakarus ar vietējiem pagrīdniekiem. Iepriekšējā darbā Maksimovs nav vairs atgriezies, bet ar biedru palīdzību iekārtojies Daugavpils lokomotīvju depo. Tajā jau darbojušās vairākas pretestības grupas. Pagrīdnieki bojājuši

lokomotīves un vagonus, sarīkojuši veselu virkni citu diversiju. Pēc Maksimova iniciatīvas un ar tiešu viņa līdzdalību nodedzināta okupantu siena noliktava. Sākušies aresti. Kādu dienu jau gaidīts arī Maksimovs, taču viņš kopā ar biedru pēdējā brīdī aizmucis. Gājuši uz Baltkrievijas pusi meklēt partizāņus. Biedrs pa ceļam nošķīries, un Jevmenijs palicis viens. Atkal sākusies nelaime ar kājām. Viņu pieņēmusi un kopusi Kovališķu sādžas pagiīdniece Irina Guseva, pie kuras bieži viesojusies Ņina Maslovska.

Uzzinājusi, ka Maksimovs domā par partizāņiem, Ņina viņu pierunājusi pārcelties uz Maslovu, kas atrodas tuvāk Baltkrievijas siliem.

Maksimovs neslēpa, ka ir precējies. Sieva dzīvojot Rīgā, turpat arī māte un tēvs.

Ņinai tas nebija nekāds atklājums. Par sievu Miša bija stāstījis jau Kovališķos. Toteiz viņš rādīja pat sievas vēstules.

Un tomēr pat ar vēstulēm nekas nebija līdzēts. Nelaimīgā mīlestība mala meiteni tikpat kā dzirnakmeņi.

Arī Maksimovs dzeltēja kā salnas skarts bērzs, novājēja, kļuva drūms un nerunīgs. Kāja satūka kā bluķis, pēdu vairs nevarēja pakustināt.

Citiem klātesot, Miša vēl cietās, bet pa naktīm vaidēja. Ņina, rītausmā uz kūti ejot, bija dzirdējusi. Ar asarām acis viņa lūdza tēvu kaut ko darīt, kaut ko pasākt, bet arī viņš nezināja padoma.

Izpalīdzēja Kovališķu pagrīdniece Irina Guseva, pie kuras Maksimovs bija mitinājies, pirms pārnāca uz Maslovu. Pavedusi Ņinu nostāk no citiem, Guseva, balsi klusinot., ieteica ārstu.

īsā, bet lietainā jūnija naktī Ņina pārveda no Rundēniem ārsti Agnesi Bedeicu. Tā bija enerģiska, gadus piecdesmit veca sieviete, ne visai valodīga, toties jo izdarīgāka.

Pēdējā laikā viņa strādāja galvenokārt pa naktīm, pazagšus kā tāda pūšļotāja, jo Bedeicas pacientu lielākā daļa vārguļoja pažobelēs, gulšņāja pa siena šķūņiem, bēniņiem, kartupeļu bedrēm un pirtiņām. Tos nācās ārstēt gandrīz vai vienīgi ar zāļu tējām un kompresēm. Parakstīt zāles bija pārlieku riskanti. Aptiekāri katru recepti izstudēja tikpat kā izmeklētāji.

Kaut ari dakteres iespējas bija trūcīgas, slimnieki ticēja viņas prasmei. Taču šī ticība droši vien pārvērstos aizdomu pilnā neuzticībā, ja vien pacienti zinātu to, ko viņi nezināja.

Rundānu ārstes Agneses Bedeicas dēls Jaša kalpoja Rīgas gestapo par tulku.

Toties gestapoviešu pakalpiņa māte bija pagrīdniece un ārstēja jaunās varas pretiniekus. Vai tas vispār var būt? Izrādās, var.

Patiešām, dakteres ieteiktās tējas un kompreses darīja brīnumus. Jau pēc nedēļas Maksimovs cēlās kājās. Atbalstījies pret saimnieka darināto kūju, viņš piesardzīgi iemēģināja soļus. Tie ar katru dienu kļuva drošāki un stingrāki. Bet vienlaikus ar veselību atgriezās arī alkas pēc brīvības, pēc plašuma un cilvēkiem.

Maksimovs stundām ilgi stāvēja šķūnī pie sienas un caur dēļu spraugām lūkojās vasarīgajos mākoņos, kas peldēja pāri pagalmam. Tie kārdināja ar savu baltumu, vieglumu un nesteidzīgo mieru.

Nojauta dara mīlestību redzīgu. Ņina ievēroja ne vien ilgu pilnās Mišas acis, bet saskatīja arī to, kas viņam dvēselē.

Dažu tumšāku nakti pazagšus no tēva viņa izveda gūstekni pagalmā. Necik tālu jau viņi negāja: tepat līdz kūtiņas stūrim, tepat līdz saziedējušo puķu dobei mājas paēnā, tālāk no vārtiņiem.

Mišām pilnīgi pietika ar zemes smaržu, ar iezilganajām jūnija nakts debesīm un zemes vēža darbīgo čirpstēšanu Otrpus guļbaļķu žoga.

Ņinai vajadzēja iztikt ar mīļas rokas nejaušu pieskārienu. Pie tam viņa skaidri apzinājās šī pieskāriena nenozīmību. Mišām viņa bija nepieciešama tikai atbalstam.

Ņina bija iemīlējusies, bet netika mīlēta. Viņa savu mīlestību atalgoja vienīgi ar rūpēm par mīļoto. Atalgojums bija pārlieku trūcīgs.

Dienas tuvojās vasaras vidum. Tās stiepās garuma, nenovēršami ejot pretī gada visīsākajai naktij. Sādžinieki pļāva sienu. Un arī Maslovsku šķūnī jau vēdīja pļavu medainās smaržas.

Maksimovs baudīja dzīvi galvenokārt ar dzirdi. No rītiem viņš klausījās tālīnu izkapšu melodiskajā džinkstēšanā, dienas vidos ļāvās apcerīgam klusumam, bet vakarus viņam aizpildīja Ņiņas bērnišķīgā mēļošana.

Meitene smaržoja pēc vībotnēm. Viņas mati bija piekaisīti ar zeltainu siena smelkni. Zāļu stiebriem sadurstītās, līdz pleciem atkailinātās, apaļīgās rokas pielijušas ar sauli. Tās bija svelmainas. īpaši tad, kad glāsmainiem pirkstiem ņēmās plucināt ērkulī savēlušos gūstekņa bārdu.

—       Varēji gan noskūt! — Ņina reiz ieminējās. — Bai! skatīties!

—   Kurš tad skatās?

—   Bet es? . . .

Neviens viņus netraucēja. Sābri iegriezās sētā tikai uz brītiņu, svešinieki vienaldzīgi pagāja garām. Pat Māsēns vairs nerādījās. Pēc visa spriežot, Maslovska atgādinājums par mopriešu uzskaites kartītēm bija trāpījis jūtīgā vietā.

Ņina ar Mišu bija kļuvuši pārdroši. Viņu naksnīgās pastaigas dažkārt ieilga līdz ausmai.

fcīgo vakarā Maksimovs palūdza saimniekam nazi un Aoskuvās.

» īsi pirms pusnakts šķūnī atnāca Ņina.

—   Vai! … — viņa iesaucās. — Kāds tu izskaties!

—   Nu, kāds tad?

—       Kā puika! Un svešs. Tagad man no tevis kauns… Nudien, kauns!

Meitene aizsedza acis ar jāņzāļu pušķi.

Acis, protams, var aizsegi, taču nodeva balss … Balsī bija gaviles, tajā izskanēja gandarījums. Tātad tomēr paklausījis! Izdarījis to viņas dēļ… Viņas, viņas dēļ!

—   Celies, sliņķi! Celies, citādi vēl aplīgošu!

Piesardzību aizmirsusi, Ņina notrallināja:

Kas gulēja Jāņu nakti,

Tas laimīti nogulēja, līgo!

—   Celies taču! — viņa neatlaidās. — Un ejam!

—   Uz kurieni? — Miša bija stumjams un bīdāms.

—       Uz mežu, — Ņina nočukstēja un satvīka. — Stāsta, ka šonakt ziedēšot paparde …

—   Tur tev, meitenīt, vajag citu līdzgājēju.,,

—   Bet es nemaz cita negribu!

Beigu beigās viņi tomēr aizgāja. Ne jau uz mežu, nē, bet uz ievāju turpat uzkalnā aiz mājas.

No turienes varēja saskaitīt četras jāņugunis. Tās liesmoja pauguru galos. Laiku pa laikam pašķīda dzirksteles.

Nakts kļuva caurspīdīga. Spocīgajā atblāzmā šaudījās ēnas.

Par gadskārtu Jānīt's nāca, līgo, līgo!

Savus bērnus apraudzīt, līgo!

Vārdus varēja atšķirt pavisam skaidri. Taču dažam līgotājam tie jau raucās čokurā. Un melodijai nebija skaistuma. Melodiju vairs nedziedāja, bet izkliedza.

—   Aizsarģeļi, kas cits! — Maksimovs dusmojās. — Pēc ķērkšanas pazīstu. Tik daudz ļaužu nobendēts, bet šiem lielu lielie prieki! Tempj un auro, ka riebj klausīties! Kaut šie pie tās uguns apsviltu, jāņabērni sasodītie!

Mišas ņurdēšana aizbaidīja visu noskaņu. Viņš nelaida klāt ne dziesmas, ne Līgo nakts burvīgumu, šķita izvēsis salts kā ledus pagrabs.

Tomēr viņā kaut kas notrīsēja. Kad pieklusa negantā aurošana, ņurdētājs neviļus nopūtās. Tobrīd notika tā, ka Mišas plauksta uzgūla Ņinas plaukstai, nervozi nodrebēja, taču neatrāvās.

Ņina jutās laimīga. Mīlestības pārpilnām acīm viņa caur puspievērtiem plakstiem kā apreibusi lūkojās mīļotā cilvēka sejā. Tā bija slimīgi iedzeltena, neglīta un ciešanu izmocīta. Bet sievieti spēj savaldzināt pat ciešanas.

TRAKAIS VELOSIPĒDISTS

1942. gada vasarā līkumotie Latgales lielceļi bija kļuvuši bīstami — braucējus un kājāmgājējus apdraudēja lielceļa laupītāji. Tie valkāja policista mundieri; tie greznojās vērmahta, esesiešu, gestapoviešu spožajos formas tērpos.

Braucēji un gājēji meklēja sānceļus; kur tādu nebija, • tur iebrauca vai iepēdoja jaunus — ap linu druvu, pa sila stigu, gar purva malu.

Svešus ļaudis vērtēja pēc gaitas: kas ieradās sādžā pa meža ceļu vai olnīcu, tam drīkstēja uzticēties; kas atbrauca pa lielceļu — no tā labāk turēties pa gabalu.

26. jūnijā ap brokastlaiku pa Rēzeknes—Kaunatas lielceļu līkumoja vientuļš velosipēdists. Tas bija ap divdesmit piecus gadus vecs, pazema auguma, plecīgs puisis pelēkā vadmalas uzvalkā. Vadmala, protams, velta kādā

Latgales sētā, toties^pie uzvalka šūdināšanas prasmīgu meistara roku bijat pielicis pilsētas drēbnieks. Žaketes krūšu izgriezumā varēja redzēt dzeltenīgi baltu, ar ziliem izšuvumiem rotātu linauduma kreklu un ar tautiskiem rakstiem ornamentētu prievīti. Pelēko bikšu gali sabāzti zābaku stulmos, kuru spīdumu krietni vien balināja putekļi. Žaketes augškabatā bija iesprausts ziedošs jasmīnzars.

Pie Ladušiem divi puskaili vīri ņēmās pa mālu bedri. Pamanījuši braucēju, pablenza uz ceļa pusi.

—   Droši vien aizsarģelis… — viens ieminējās. — Kurš tad vēl cits gaišā dienas laikā mīs vellapēdu tieši pa lielo ceļu?

—   Saimniekdēliņš!

Velosipēds izskatījās tikko kā veikalā paņemts. Saulē zibsnīja riteņu spieķi, laistījās niķelētā stūre. Zem blāvas putekļu kārtiņas kā melns ledus spīgāja rāmja lakojums ar firmas zīmi: «Omega». Divritenis, domājams, bija pēdējā pirmskara gada ražojums, rūpīgi saudzēts un pietaupīts. Ar tādu doties ceļā bija tikpat riskanti kā ar jaunu, tikko iebrauktu kumeļu, kas piesaista katra pretīnācēja uzmanību.

Melni lakoto «Omegas» firmas velosipēdu, protams, ievēroja arī policists Jāzeps Luriņš, kurš, šauteni plecā uzkabinājis, dienesta darīšanās kliboja no Rēznas pagasta valdes uz Rozenmuižas skolu. Pamanīja jau pa gabalu, jo spieķi žilbināja acis.

Tāds, it kā nupat no fabrikas nācis, velosipēds ir aizdomīgs, īpaši kara laikā. Sādā laikā ar divriteni vizināties var tikai zaglis vai spekulants. Vienalga, kā tas arī būtu, šāds transporta līdzeklis konfiscējams. Tas ir policista amata pienākums.

Luriņš apņēmīgi iznāca ceļa vidū un pacēla roku. Spožo spieķu apžilbināts, viņš tikai tagad ievēroja arī braucēju. Paceltā roka viegli nodrebēja un sastinga neziņā.

«Vai nu galīgs stulbenis, vai arī tāds, kam labāk nepiekasīties ..,» klibiķis prātoja. «Pilsētā šūdināts uzvalks, tautiska prievīte priekšā… Un puķe pie krūts. Tad jau nav jābrīnās, ka minas kā faķīrs!»

Velosipēdists stūrēja ar kreiso roku; labā grābājās pa žaketes iekškabatu.

«Dokumentus meklē,» policists saprata. «Tādu uz mušpapīra nepaķersi…»

Jā, Luriņa kungs pazina cilvēkus un zināja, kā ar kuru jāapietas. Pacelto roku viņš veikli piemeta pie cepures naga un pasveicinājis aizkliboja garām.

Ap pusdienas laiku braucējs iedrāzās Stoļarovā — paprāvā ciemā vairāku ceļu sazarojumā. Tāpat pa ieskrējienam viņš pajoņoja garām katoļu baznīcai un pienotavai, lai tūlīt atkal izšautos klajumā viņpus nameju drūz( mas. Pametis skatienu atpakaļ, velosipēdists uzkalnā ieraudzīja Stoļarovas vējenes; nekustīgie spārni melnēja pret iezilgano apvārsni kā milzīgs, šķībeniski virs galvas pacelts krusts.

—   Nu i nū! … — puisis izbrīnēti nostiepa un kā putns laidās lejup ieplakā.

Pusdienas bija iebaudītas. Vēderi piepildīti, bet dvēseles tukšas un mēmas. Pusmēmi arī paši ēdēji. Karotes cilājot, reizi pa reizei viņi izmeta pa kādam vārdam un ari to norija reizē ar kumosu.

Pie galda trīs cilvēki — padzīvojusi sieviete, gadus divdesmit vecs jauneklis un pusaudze meitene, taču klusums kā bēru mielastā. Bet kopš bērēm apritējis turpat gads. Un tukšais ķeblītis visu laiku vēl stāv galda galā kā atgādinājums, kā piemineklis mājas saimniekam mežsargam Buravam, kurš okupācijas pirmajās dienās nošauts par «simpatizēšanu boļševikiem».

Paša mežsarga vairs nav, bet ķeblītis palicis! Cik uz to paskatās — tā sūrums mutē … Ne kumosu vairs norīt, ne vārdu izteikt. Bet aizvākt nedrīkst; piedursi pirkstu — dabūsi dzirdēt visu, kas mātei uz sirds: gan par tēva piemiņas svētumu, gan par bērnu nepateicību … It kā bez ķeblīša būtu kas aizmirsts, it kā bez tā viss jau būtu piedots. Nē, nekas nav ne piedots, ne aizmirsts!

It kā aizsnaudusies, otrpus galdam sēdēja māte. Viņai lidzās Ņina. Domās nogrimusi, māšele ar pirksta galu uzlasīja drupačas un bāza mutē.

Zeņa cēlās kājās un devās uz durvīm, ne paldies nesacījis. Kopš mājā vairs nebija saimnieka, viņi iztika arī bez paldiesa. ,

Iznācis pagalmā, jaunais Buravs apstājās pie vārtiem un pārlaida garlaikotu skatienu līdz nāvei apnikušajai Miškinas sādžai.

Visapkārt valdīja kapsētas klusums — tāds pats kā istabā pie nenokoptā pusdienu galda. No šī klusuma vispār nebija iespējams izbēgi; dienu dienā tas nāca pa pēdām kā vajātājs.

Rūgteni smaržoja saules sakarsētā ceļa smilts. Kaitinoši spindza mušas. Mēli izkāris, pašā ceļa vidū elsa suns. Cilvēki bija nobēguši no saules, lai paēnā izsnaustu rīta cēlienā uzkrāto gurdumu.

Snaudiens uzmācās arī Zeņam. Viņš pacēlās pirkstgalos, Izstaipījās un nožāvājās, jau domādams par ēnaino šķūnīti un vakarrīt sapļaustīta siena klēpi.

Sādžas galā parādījās velosipēdists. Kūkumu uzmetis, tas spēkojās ar ceļa irdeno smilti.

—   Gulen Tag, Herr Burai! — Atbraucējs palaida divriteni un atmuguriski izlēca no segliem kā sacīkšu braucējs.

Zeņam satirpa kājas. Sveicienu neatņēmis, viņš iemetās pagalmā un, tiklīdz tur iespraucās ari velosipēdists, aizcēla vārtiņus.

—   Runāja jau, ka toreiz prombraucot tevi saņēmuši tepat pie Stoļarovas … — Buravs nedroši ieminējās.

—   Par Ivanu Sirmo runāts vienmēr un visur! Jau kopš šūpuļa, kad aizriju knupi. Tāds raksturiņš, kamrād! — Sirmais plati smaidīja. — Sitās pašas iedzimtības dēļ iekritu arī toreiz, no tevis promejot. Saņēma, iespundēja vagona aizgaldā — un tiešā ceļā uz fāterlandi! Bija aizmirsuši, ka Sirmajanrpavisam cits «fāters» un cita «lande». Apvainojos un piesitu pēdu …

—  Ar šiteno ķerru?

—   Ar peciņām, puisīt! Ar peciņām vien! No Kauņas cauri Zarasiem un Daugavpilij uz Rēzeknes pusi…

—   Traks esi bijis un traks paliksi!

Ņemot vērā dažus senāk novērotus simptomus, zināms iegansts šādai «diagnozei» bija.

Buravs pret ciemiņu izturējās nevēlīgi, nelūdza viņu istabā, bet bīdīja uz šķūni.

—   Būsi ierakstījies aizsargos… — saimnieks ņurdēja.

—   Lietas labā ari tādu cūcību var sabrūvēt, — viesis nemaz nemēģināja taisnoties.

—   Cūcību gan! — Buravs no iekšpuses aizdarīja šķūņa durvis. — Baltā dienas laikā drāzt tieši pa lielceļu — tur vajag fricim būt vai vismaz aizsargam! Un vēl ar šitādu braucamo!

—   Braucamais laķēts kā limuzīns, — Sirmais piekrita.

—  Šucmanis acis izskatīja, uz to peilējot, bet pie ragiem tomēr neķērās.

—   Eh, Ivan! Pats velns tevi pa pasauli vazā!

—       Pārpratums, kamrād! — viesis aizrādīja. — Nevis Ivans, bet Dmitrijs! Dmitrijs Tkačevs. Rēzeknes gūstekņu nometnes brīvlīguma strādnieks, — viņš piemetināja, saklaudzināja papēžus un paklanījās.

—   Jucis! — Buravs apskaitās. — Pilnīgi apdauzīts!

—        Nevis apdauzīts, bet pie pilnas saprašanas. Kas netic, tam varu uzrādīt pasi. — Sirmais ielaida roku pelēkās žaketes iekškabatā, izvilka kādu dokumentu un piegrūda saimniekam pie acīm.

Tik tiešām, personas apliecība bija izrakstīta Rēzeknes iedzīvotājam Dmitrijam Tkačevam.

—       Ka tevi nolādēts! … — Buravs aizdomīgi uzlūkoja Sirmo. — Nospēri?

—       Kā tev. nav kauna, kamrād? — Sirmais tēloja apvainoto. ■— Neesmu nekāds šmucmanis, kas aptīrīs pats savu dzīvības glābēju. Pasi Dimka aizmirsis sava*ancuka kabatā, bet ancuks man mugurā. Dimka nežēloja ne savu glaunāko uzvalku, ne velosipēdu: Puķi lai piesprauda pie krūtīm. Vārdu sakot, pataisīja par gruntniekdēliņu, kas spolē pie skuķiem. Un, kā redzi, — klāt esmu! Tkačevs sūtīja pēc tola.

—  Tevi? …

—   Vai tad neizskatos gana smuks?,

—       Pēc pašnāvnieka tu izskaties! — Buravs atcirta.. Pirms pāris dienām viņam bija pateikts, ka no Tkačeva kāds ieradīsies pēc tola, bet vai tad viņš varēja iedomāties, ka atsūtīs tieši Sirmo, kurš, kā zināms, aiztransportēts uz Vāciju.

Buravs čamdījās pa guļasvietu, kas bija sataisīta uz siena klēpja.

—       Tola man nav, — viņš paziņoja. — Nāksies vēl gabaliņu pabraukt…

—   Olrait, sacītu Ivans Sirmais! — viesis neiebilda.

—  Divatā lustīgāka braukšana.

—       Bet tikām pavalsties šepat pa šķūni! Tiklīdz satumsīs, tā laidīsim tālāk.

—       Pa nakts melnumu? Tā jau var sprandu nolauzt! Nē, kamrād, pa naksniņu pamatīgi izčučēsimies un rit reizē ar sauli kāpsim seglos. Visi prātīgi cilvēki tā dara.

—   Un nokļūst cilpā vai aiz restēm, — Buravs izmeta.

—       Ne vella! Tieši naktsblandoņas ir visaizdomīgākie. Bet, kas gaismas nebēg, tam visi ceļi vaļā. Šodien pats to pieredzēju. Vai mēs kādi lielceļa bosiki, ka mums jāslapstās? Paši pa savu zemi staigājam …

Sirmais nebija no tiem, kas darīs tā, kā citi nolēmuši. Viņam allaž pašam sava gudrība, kas mācīja, ka pārdrošība nereti ir drošāka par piesardzību. Pie šīs pārliecības viņš arī palika.

Buravs apskaities izmetās no šķūņa, pakampa istabas galā aiz spāres nobāzto izkapti un izskrēja no pagalma pašā diendusas svelmē.

Buravs bēdzināja ciemiņu kā meitās atnākušu citsādžas puisi; viņš sargāja to ne vien no kaimiņu ziņkārīgajām acīm, bet arī no mājiniekiem.

Vakariņas abi ieturēja turpat šķūnī.

—       Tā jau ir — ceļa gājējs saimnieka galdam par prastu, — ciemiņš, karoti cilādams, ņurdēja. — Tomēr par strebekli, saimniek, tev lielu lielais paldies! Kaut gan labāk būtu pudele …

—   Kāda pudele?

—       Re, kāds šis! … — Ivans pabrīnījās. — Budzis! Visīstākais gauners! Pat rudzsulas lāsīti viesim neatvēl…

—       Kur lai to rudzsulu rauj? — Buravs beidzot atskārta, kas viesim padomā. — Mūsmājās kandžu nedzen.

—       Katram pa stakaniņam, nemaz jau vairāk nevajadzētu … Miega tiesai.

—   Teicu taču, ka nav!

Visu pēcpusdienu ar izkapti nolīkājies pa grāvmalām, Buravs jutās saguris un īgns. Tikko remdētais izsalkums uzdzina arī miegu. Viņš nolika tukšo bļodiņu pie sliekšņa un posās uz gulēšanu.

—       Eh, Zeņķa, Zeņķa! — Sirmais nopūtās. — Sīksts tu esi kā pazole! — viņš pažēlojās un stīvēja nost virsbikses. To paveicis, ņēana stulmeņus un vilka uz plikajiem stilbiem.

—       Butka ir laukā aiz pakša, — Buravs, jau miegā laižoties, nopurpināja.

—       Man, kamrād, butka bijusi nebijusi! — Sirmais plātījās.

Gulētājs pielēca sēdus.

—       Tu domā, var iznākt mukšana?… — Buravs uztraucās.

•— Mukšana? — Ivans pārvaicāja un, paskatījies uz

savām kājām, iesmējās: — Ak tu par zābakiem! … Nu, šitenā kaite man vēl no nometnes laikiem. Jau pirmajā vakarā iegrūda mani barakā pie krimiķiem. Atģērbos, pabāzu zābakus zem lāviņas un laidos slīpi. Bet zābaki man vēl mūsējie, padomju. Nākamajā rītā skatos — abiem kātiem vairs nesanāk: labajai pleznai ir, kreisajai — nav. «Priekš kā tad tirgus?» citi ņēmās mācīt. «Kreisajam kātam kaut vai kalošu nopērc!» Izrādījās — tirgus noorganizēts turpat nometnē aiz noliktavām. Un, kolīdz tur parādos, tā viens tēviņš jāu velkas klāt un grūž man nāsīs paša zābaku. «Ņem ciet!» šis uzstāj. «Tieši tavam stilbam!» — «Re, bet šitais atkal tieši tavam purnam!» grūžu šim kulaku zem snīpja. «Nu, kulaks atradīsies arī tavai fizionomijai,» šis nemaz neuztraucas. «Šitādas mantas mums netrūkst. Bet, ja esi ņēmējs, tad maksā ragā un nečiepsti!» Ko man bija darīt? Atpirku pats savus zābakus par mēriņu cukura, ko šurpbraucot biju sagramstījis pa vagoniem. Bet jau tajā pašā naktī nospēra visu komplektu, visu pāri. Jā, kamrād, skola maksā cukuru! Atgrūdu visu, kas vēl bija aiztaupīts. Toties nu es biju skolots un nešķīros no zābakiem vairs ne dienu, ne nakti. Tikai tagad pamazām sāku atradināties, taču no niķa tik lēti vis vaļā netiek.

Pa dienu krietni izvaļojies, Sirmais droši vien pļāpātu visu nakti, ja vien būtu, kas klausās. Taču Buravs jau šņākāja kurls un mēms.

Spriežot pēc mugursomām, tie varēja būt tūristi, kas ar divriteni klenderē pa lielceļiem un ar savu dīkdienību ērcina darbā nevaļīgus ļaudis. Tiesā, ceļš, pa kuru šie pievakarē izripināja no sila, nebija pieskaitāms pie lielajiem; patiesībā tā bija tikai malkas vedēju iebraukta ceļvieta ar gājēju iestaigātu gludenu kājceliņu ieblakus riteņu izdangātām grambām. Bet tieši tāpēc visi trīs šķita vēl smieklīgāki. Mežs taču nav ne muižas parks, ne upes līcis — kādu dabas krāšņumu viņi tur cerēja izbaudīt? Kas viņus, sātanus, trieca pa tādu ratlauzi, kur pat divjūga orei būtu ko turēt, kur nu vēl vellaratam?

Braucējiem par laimi, tādu prātnieku ceļā pagadījās maz. Toties brīdi pa brīdim saķīvējās viņi paši.

—   Veļas dēlis tas ir, ne ceļš! — žēlojās tas, kurš ar

«Omegas» firmas velosipēdu brauca rindas vidū. — Zarnas dricelē čokurā!

—   Rauj velns zarnas, domā labāk par frici! — pamācīja aizmugurē braucošais.

Vidējais izrāva pistoli.

—   Bet es fricim šito! … — viņš bravūrīgi izsaucās.

Tas, kurš ripināja pa priekšu, atskatījās pār plecu.

—   Šitāds štruments arī fricim ķešā… — viņš lēnīgi noteica. — Un vēl pārāks. ,

Cerētā efekta nebija. Varēja domāt, ka ceļabiedri tādus rīkus atskatījušies līdz apnikumam. Bet pistoles īpašnieks to vien bija gaidījis, lai padižotos. Sarūgtināts viņš iestūķēja ieroci atpakaļ kabatā un vairs neteica ne vārda.

Klusēja arī abi līdzbraucēji. Necik ilgi vēl nebija braukts, bet Sirmais jau nomocījis viņus līdz nespēkam. Turklāt Buravs jau trešo dienu viņa sabiedrībā. Vispirms viņi divatā no Miškinas sādžas bija devušies uz Luniem pie Filipa Fedorenko, pārlaiduši tur nakti un nākamajā dienā devušies tālāk, aicinot Filipu par ceļvedi.

Sirmais darīja zināmu, ka nolēmis braukt tikai pa dienu un vienīgi pa gludiem lielceļiem. Viņi būšot tūristi, kas apceļo tēvzemes krāšņākos nostūrus. Tāds patriotisms, protams, iedarbošoties uz šucmaņu un aizsargu dvēselēm.

Fedorenko un Buravs no tādas patriotisma demonstrēšanas atteicās. Viņi ierosināja patriotisma vietā demonstrēt piesardzību, krēslas stundās slapstoties pa visdrošākajiem apkārtceļiem.

Salīga par kompromisu, patriotismu apvienoja ar piesardzību. No Luniem izbrauca gaišā dienas laikā tūlīt pēc pusdienām, toties kūlās cauri mežiem un muklājiem, kur Fedorenko zināja katru stidziņu.

Pret vakaru, kad beidzot tika klajumā, aiz kura uzkalnā krēsloja paprāva sādža, Sirmais pasāka svilpot.

Buravs nospļāvās.

—   Aprimsti, nelabais! Piesauksi frici!

—   Ek, kamrādi, kamrādi! — svilpotājs nosmīnēja, taču aprāvās. — Tumši ļautiņi esat! Un uz kurieni galu galā jūs mani vazājat?

—   Uz priekšu vien … — ceļvedis paskaidroja.

Filips Fedorenko vēl nepiederēja pie večiem; trīsdesmit pieci gadi — tas dažam tikai tāds kumeļa vecums. Tomēr Filips bija piesardzīgs. Drošāk, ja braucējs nezina ne ceļus, pa kuriem braukts, ne sādžu, kur atbraukts.

Sādžu sauca par Rakovu. Kā jau sacīts, tā stāvēja uzkalnā kā vairums ciematu paugurainajā Latgalē. Ja tādā ciematā reiz esi bijis, diez vai otrreiz to vēl pazīsi. Un nav arī tūdaļ jāpazīst — ceļu parādīs zinātājs.

Saimnieka vārdu zināja vienīgi Fedoren'ko, taču arī Buravam viņš šķita kaut kur redzēts: ja ņe citur, tad kādā žurnālā vai avīzē.

—       Pie paša Budjonnija esi atvedis, — Zeņa pačukstēja ceļvedim un pazagšus vēroja plecīgo spēkavīru, kurš, kuplās, ierudās ūsas skrullēdams, iznāca saņemt viesus.

Fedorenko paveda saimnieku nostāk no citiem.

—   Tev, Fedosej, jāizpalīdz! Tkačevam vajadzīgs tols…

—       Zinu, — saimnieks tik vien noteica un izgaisa pagalma tumsā.

No mājas ar spaini rokā iznāca apaļa, pazema auguma sieviete, pasveicināja Fedorenko un devās uz kūti.

—       Saimniec, vai tad iekšā nelūgsiet? — Sirmais pavaicāja.

—       Istabā mušas kož… — saimniece atsmēja un nozuda kūtī.

Aiz loga pavīdēja meitenes seja.

—       Savāda māja… — Ivans uzmeta lūpu. — Atstāj ciemiņus sētsvidū, bet paši lūr gar stenderi!

—       Tādu ciemiņu tagad pilna Latgale… — Fedorenko piebilda.

Mājastēvs savu neviesmīlību atlīdzināja ar saimnieka cienīgu izdarīšanu: nepagāja ne piecas minūtes, kad atbraucējus jau aicināja uz šķūni. Tur iepriekš sagatavoto «preci» sadalīja pa trim mugursomām un cēla plecos.

Saimnieks panāca līdz vārtiņiem.

—   Laimīgu ceļu! — viņš novēlēja.

—       Kā? «Vai tad pa nakti rullēsim? — Sirmais sašuta.

—   Un vēl ar šitādu bagāžu! … Uziesim gaisā kā eņģeli!

—       Kur nevarēs braukt, tur pa tecēsim kājiņām, — Fedorenko mierināja.

Atceļā Sirmais vairs nesvilpoja, jo ceļa lielāko daļu tomēr nācās mērot kājām. Turklāt drīz pēc pusnakts satumsa tā, ka ne soli spert. Pasāka smīlāt lietutiņš.

Netālu no Rancāniem Fedorenko beidzot padevās.

—       Sitamā sādžā man viena … viena veca … paziņa … — viņš nopurpulēja. — Piegrabināšu pie rūts.

Tatjana Petrova pajumti neliedza. Daudz netincinot,

viņa atvēlēja puišiem kūtsaugšu, kur tie mierīgi nogulēja līdz pirmajiem gaiļiem.

Vera bija pārlaidusi nemierīgu nakti; laiku pa laikam viņai vajadzēja celties no gultas un meklēt podiņu — Andrjušam sāpēja vēders. No pusbriedušām jāņogām, no kā vēl cita. Divgadīgais zeperis uz tām gluži kā uzburts: kolīdz no acīm nost, tā cerā iekšā! Bet Marusja, sasodītais skuķis, nevar ne tik kā knauķi noganīt! Jau astotais gads, bet vēl rājama un pielūkojama. Vera pati tādā vecumā jau bizenēja pakaļ Vecstraupes budža govīm, pa dienas vidiem kapāja runkuļus un auklēja saimnieces brēkuli. Vai tad Marusja no cita kaula? Istrēnietis Māsēns visu pavasari taujāja pēc gana, bet Filips ne dzirdēt negrib. Māsēns esot aizsargs, tur tā vaina! Tādam viņš savu meitu nepārdošot. Skuķim atradīšoties darbs arī pašu sētā. Re, tur jau tas «darbs»; tagad sēž uz poda kā cinītis un dīc, ka ne atklausīties!

Neizgulēts miegs atriebjas. Tas velkas cilvēkam pakaļ kā ēna, pinas pa kājām un līp pie pirkstiem, tāpēc viss krīt no rokām, viss ķeras un kavējas. Vienīgi dusmas aug augdamas.

Vera pagrāba dīcēju un iemeta gultā pie skuķa, lai apkopj un nomierina. Pati aptupās pie plīts guni kurt, bet ievilka skabargu un sakliedza uz bērniem:

—   Muti ciet! Tā ka ne pīkstiena vairs nedzirdētu!

Tieši tādā nereizē ienāca Filips ar abiem ceļabiedriem.

Vera pat labrītu neatņēma, tikai pazibsnīja ar baltu aci.

Vīri sēdēja istabā pie galda un pūtināja kājas.

—   Velns, kādi tagad tie čangaļi! — Sirmais nenocietās. — Cits nakts tumsā trenc laukā no mājas, cits — pie tukša galda sēdina… Darbs taču nodarīts godam, derētu apslacīt…

—  Tu, Ivan, varētu slacīt vienā slacīšanā! — pasmējās BuraVs.

—  Bet nezin, kā būs… — Fedorenko bažīgi lūkojās uz virtuves durvīm. — Puika tāds apslimis …

—   Puikam nedosim, — Sirmais pajokoja. — Brūķēsim paši. Nervu tiesai pa piņģerotam.

—  Nudien, pa piņģerotam varētu … — Fedorenko cēlās kājās. — Iešu raudzīt.

Latgales zemnieks stikla «piņģerotus» mājās netur, tāpēc iesāka ar tējas glāzēm. Uzkoda pērngada beciņas un apdzeltējušu speķi ar rupjmaizi.

Pirms nedēļas Šķaunē bija iebrukuši partizāņi, iztrenkājuši garnizonu, nosvilinājuši policijas iecirkni. Tagad Fedorenko tas galvenais stāstītājs; Buravs tikai šad tad iemeta pa vārdam, šo to precizēja vai paspilgtināja. Jo sīkāk šie stāstīja, jo vairāk iekarsa Sirmais.

—   Pif-paf, stroķis pie pakaļas un — bedrē iekšā! — Viņš trieca dūri galdā. Tad izrāva pistoli un novēzēja saimniekam gar degunu.

—   Bāz ķešā! — Fedorenko uzkliedza. Buravs nogrāba Sirmo aiz rokas un turēja kā spīlēs.

—   Iešu pie šiem uz mežu! — Sirmais pavēstīja un sāka aurot.

Istabā iedrāzās Vera.

—   Ja neprotat dzert — izlaistīšu pa grīdu! — viņa sabrēca, ķēra pēc pudeles un izskrēja virtuvē, kur jau atkal ņerkstēja Andrjuša.

To padzirdējis, Fedorenko kļuva tramīgs.

—   Ivan, tev laiks braukt! — viņš paskubināja.

—   Brauc pats! — Ivans aizvainoti saslējās.

—   Varbūt labāk lai paliek… — bažīgi ieminējās Buravs. — Lai atkrīt kādu stundiņu un pasūt! Pievilcies jau pārlieku …

—   Es? — Sirmais stutējās kājās. — Tu saki, ka esmu pievilcies? Nē, kamrād, tad tu vēl Ivanu nepazīsti! Bet tu esi gnīda, Filip! Budzis tu esi! Kur ķerra?… — Viņš klunkurēja uz durvīm. Fedorenko mēģināja aizstāties ceļā.

—   Pagaidi, Vaņuša! Vismaz nogaidi tumsu!

—   Kam man tumsa?

Divriteņa seglos dažs jūtas drošāk nekā pats uz savām kājām. Šo patiesību apliecināja arī Ivans Sirmais. Izlikumojis cauri Luniem, viņš uzņēma kursu uz Rēzeknes pusi un purpināja:

—   Kā suni gan! … Vienu pašu … tumsa …

Patiesību sakot, līdz tumsai vēl tālu; tāda krēslas stundiņa vien bija. Palēnām apgurdami, pļavās čirpstēja sienāži, mārkos kvākšķināja kurcītes un no ceļmalas grāvjiem laiku pa laikam uzvējoja vītušu zāļu smarža. Visapkārt gar pamali .taurēja govis. Vakars bija tieši tāds, kas atsauc atmiņā bērnību un rada ilūzijas. Posts maskējās ar idilli.

Nobraucis nepilnus desmit kilometrus, Sirmais apstājās ieplakā, kur caur alksnāju lodāja urdaviņa. Velosi-

pēdu pa roku galam palaida grāvī un streipuļoja uz krūmiem. Brīdi tur pastāvēja, sazvalstījās un nomurmulēja:

—   Ne vella! … Ivans var mest par desmitiem! Gnīdas tādi! … — Izrāvis pistoli, viņš nospraukšķināja pa alkšņiem. Vēl un vēlreiz …

—  Tā … šitā … un tā! …

Niknumu izlādējis, beidzot viņš aprima, pavērās apkārt un stūkāja ieroci atpakaļ kabatā. Stobrs ieķērās žaketes oderē.

No muguras šim iebelza pa pakausi.

Kad Sirmais atguvās, viņam līdzās kāds sacījai

—  Zinājis, kas šim ķešā, toreiz garām vis nelaistu.

—  Vēl fiksāk laistu! — cits nosmējās. — Bet nav jau uz pieres rakstīts, ka ir tas pats …

—   Pēc rata pazīstu! — pirmais apgalvoja. 1 — Ar tādu nemaz tik bieži pa lielceļu nebraukā.

Sirmais pavēra acis. Turpat blakus stāvēja policists un pētīja pasi.

—  Tkačevs Dmitrijs. No Rēzeknes .,,

Otrs turēja velosipēdu. Tas pats, kurš pirms dažām dienām bija klibojis pretī pie Rozenmuižas skolas. Pintu sādžas policists Jāzeps Luriņš.

Apturējuši garāmbraucošu kravas mašīnu, policisti aizveda Sirmo uz Rēzekni.

«NOVADNIEKI»

Nošķīrusies no Zaharova komandētās Osvejas brigādes, no celmlaužiem organizētā latviešu izlūku — diversantu grupa «Novadnieki» pievirzījās tuvāk Latvijas robežai un jau 1942. gada septembrī uzsāka patstāvīgu dzīvi Turovščinas meža nometnē.

Izlūku komandieri Modro, kā tagad sauca Sašu Gaišo, šī dzīve tomēr pievīla. Komandieris sapņoja par nemitīgiem uzbrukumiem ienaidnieka garnizoniem un robežapsardzes kordoniem, viņš tīkoja pēc asām liela mēroga sadursmēm, taču ieceres nepiepildījās. Nācās apmierināties ar to, ko paveica dzelzceļu spridzinātāji, kas laiku pa laikam devās uz Latviju. Turklāt Zaborjes robežapsardzes kordons, kas atradās piecus kilometrus no Turovščinas nometnes, nemitīgi traucēja veikt to pašu mazumiņu.

Beidzot, par jo lielu prieku Modrajam, septembra mēneša sākumā pienāca vēsts, ka baltkrievu Osvejas brigādes vadība nolēmusi bīstamos kaimiņus likvidēt.

14. septembrī, tikko pārnācis no Latvijas, Modrais devās pie «Novadnieku» komandiera Sakurova ar ziņojumu par Zaborjes kordona izlūkošanas rezultātiem, kas iegūti, pateicoties savervētajam kordonietim Kojām Strogonovam, kā arī kordona oficiantēm: Strogonova draudzenei Lidijai Ravinskai un Gajinai Gromai.

Modrais ziņoja, ka pašā Zaborjes kordonā izvietoti piecpadsmit zaldāti, pieci iekārtojušies sādžā pie Ivana Zaharonoka, vēl pieci — pie zemnieces Feklas Dubro. Tātad pavisam divdesmit pieci zaldāti, bet trešā daļa no tiem pastāvīgi atrodas slēpņos vai apgaitā. Tomēr jārēķinās arī ar netālo Šķaunes garnizonu un kaimiņu kordoniem.

Noklausījies ziņojumu, Sakurovs negribīgi sacīja:

—   Vēl šovakar iesi atpakaļ uz Latvij u! …

—   Kā tad tā — atpakaļ? — Modrais salēcās.. — Un tieši tagad! …

—   Ko — tagad?

—   Bet Zaborje? Bez manis?

-— Tā nu iznāk … — Sakurovs, negaisu jauzdams, noplātīja rokas. — Bet jāiet ir! Un vēl pirms uzbrukuma Zaborjei. Iesi par pavadoni spridzinātājiem uz Rakovu pie Semjonova.

—   Jolki palki! — Modrais uzlēca stāvus. — Bez manis, ko?

Tā viņš plosījās minūtes desmit, tad, sapratis, ka šoreiz savu nepanāks, norima.

Patiesību sakot, gājiens uz Rakovu iekrita tieši laikā. Izlūki stāstīja, ka jūnijā netālu no Luniem arestēts Ivans Sinmais un ieslodzīts Rēzeknes cietumā. Bet Sirmais, kā zināms, bijis Rakovā pie Semjonova pēc tola. Ja viņu, tēvoci Fedju, laikus nebrīdinās — var visādi notikt.

Sakurovs bija aizsūtījis Modro projām bez ilgas sēdēšanas. Par to nobrīnījās pat Zdanova vienības komandieris Vladimirs Simackis, kuru Sakurovs satika 16. septembra vakarā Proškos, kur pulcējās gaidāmās Zaborjes kaujas dalībnieki.

—   Tad jau tikpat kā no uguns esi izsprucis … — Simackis smējās. — Kurš tad Modro nepazīst? Vulkāns, ne puisis!

Vladimirs Simackis bija pusmūža vīrs ar neparastu biogrāfiju. Pirms kara strādājis par rajona finansu daļas vadītāju, bet, hitleriešiem okupējot Osveju, kļuvis vienlaikus arī par pilsētas burgamistra vietnieku un Osvejas partijas pagrīdes centra vadītāju. Tomēr drīz vien vācieši bija sākuši ko jaust; Simacka kungam nācās meklēt mežu, kur, pārtapis par biedru Simacki, viņš tika norīkots par Zdanova vienibas komandieri.

Tagad viņam bija uzticēta Zaborjes kaujas vadība un viņš iepazīstināja komandierus ar gaidāmās operācijas plānu.

Frunzes vienības komandieris Trofiinovs saņēma uzdevumu nosegt Zaborjes kordonu no tuvākajiem kaimiņu kordoniem, kā arī no Šķaunes garnizona. Simackis pats uzņēmās komandēt trieciengrupu, kas sastāvēja no viņa ždanoviešiem un latviešu «novadniekiem». Trieciengrupai par ceļvedi izraudzīja bijušo «celmlauzi» — Zdanova vienības vada komandieri zaborjieti Mišu Ūzulu. Otru «celmlauzi» Nilu Dubro piekomandēja par pavadoni Semjona Linkeviča ložmetējniekiem, uzdodot tiem atgriezt Zaborji no kaimiņu kordona Pirtovā.

Beidzot viss bija izlemts.

Nogaidījuši tumsu, partizāņi devās ceļā.

Semjona Linkeviča ložmetējnieku vads izgāja no Proškiem septiņpadsmitā septembra pusnaktī nepilnu ceturtdaļstundu pēc tam, kad ždanovieši un frunzieši jau atradās ceļā. Cītīgāk kājojot, aizkavētās minūtes viņi atguva jau mežā netālu no robežas, kur atļāvās nelielu atelpu. Pēc tās ļoti kāroja Linkeviča ložmetējnieki.

—   Vēl pirms gaismiņas sēdēsim slēpnī kā ziķeri, — apgalvoja ceļvedis Nils Dubro.

Nebija iemesla viņam neticēt: Nils, ne stigas, ne taciņas nemeklējot, rīžoja pa silu kā mežkungs. Katru vissīkāko ūkņas cintiņu, ik priedi vai egli viņš pazina jau pa gabalu; ja nebūtu tā jāskubinās, droši vien sveicinātu tos kā savpuses sābrus.

Bet skubināties vajadzēja tādēļ, ka ilgāk par citiem bija aizsēdējušies sādžā. Allažiņ pie galda aicināti, par aizstāvjiem godāti un brašuļiem cildināti, viņi bija aizķērušies tajos Proškos.

Toties tagad viņi vairs netūļājās, bet veicīgā, vienmērīgā solī brida cauri tumsai kā jau cilvēki, kas nemaldīgi zina ceļu pat tur, kur ceļa nemaz nav, tikai čaukstoša suna zem kājām un melni, nekustīgi skujkoku stāvi visapkārt.

Tomēr ceļvedis drīz vien kļuva pārlieku nasks. Piepeši atsacījies no taisnā paša uzņemtā kursa, viņš vispirms patecēja pa kreisi, tad paskrēja pa labi, cirtās atpakaļ un, cilpas mezdams, joza uz to pusi, no kuras tikko bija nākuši. N

—   Kad šitā sāk reizot, tad taciņš ir no kājapakšas laukā… — viņi spriedelēja. — Tad ir piesities vadātājs …

Ceļvedis saklausīja gan, ko šie ņurd, taču ne jau uz katru ņurdēšanu ir jāatbild.

Diemžēl ņurdoņām izrādījās taisnība: Nilam vai nu vadātājs piesities, vai cits — daudz nešķīstāks pestelis. Pierobežas sils, ceļveža gaitās krustu krustiem izložņātais partizāņu sils pēkšņi bija noburts un no sābra pārmāžojies par svešinieku. Egles vairs nevarēja pazīt, neviena no tām vairs nestāvēja tur, kur tām pienācās stāvēt. Pauguri bija pārtapuši par ieplakām, ieplakas — par pauguriem. Toviet, kur pie upes vajadzēja melnēt elksnājam, — pa baltsmilšu uzkupri čakstinājās priedītes. Bet pati upe, Zilupe nolāpītā, — kaut šī melna tiktu! — taisni vai zemē ielīdusi. Ne redz, ne dzird!

Atskatījies pār plecu, Nils pamanīja, ka vīru sejas jau top zilganas, un tas bija pats ļaunākais. Nemaz jau vairs nevajadzēja vērst acis uz debesīm; viņš, ceļzinis Nils Dubro, bija pietiekami ilgi nodzīvojis pa mežu, lai saprastu, ko tas nozīmē. Tuvojās jauna diena, brīdis, kad Zaborjes pusē sāks spraukšķināt šaujamie.

No tādas atskārtas Nilam samikloja piere, pakrūtē iemetās šķērms tukšums. Pēkšņi viņš pavisam skaidri apjauda, ka patlaban viss atkarīgs no tā — vai viņi paspēs vai nepaspēs aizsniegt Pirtovu pirms saullēkta, vēl pirms lielgabala šāviena, kas rītausmas klusumā aizskanēs tālu apbus robežas, uztrūcinot no miega gan draugus, gan nedTaugus.

Atziņa, tik spēja un negaidīta, satrieca Nilu. Vēl pirms mirkļa viņš uzskatīja, ka notikumos, kas iecerēti šai naktij, Semjona Linkeviča ložmetējnieku grupai, tātad arī

viņam, ceļvedim Dubro, būs tikai otršķirīga nozīme, gluži ikdienišķa un jau pierasta. Taču ikdienišķais nupat draudēja ar neikdienišķo, ar kaut ko ārkārtēju. Viss atkarīgs vienīgi no tā — vai viņi paspēs vai nepaspēs.

Zināma lieta: ja nepaspēs — atbildēs grupas komandieris un arī ceļvedis, protams. Linkevičs par to, ka izvedis grupu no Proškiem ceturtdaļstundu pēc nosacītā laika; Nils — par bezatbildīgo gvelšanu, ka «Pirtova no Proškiem tikpat kā ar ošanu saožama», un arī par to, ka ievedis ļaudis mežā un nav vairs mācējis dabūt tos no turienes laukā.

Tomēr, taisnībai par godu, jāteic, ka, savu nodarījumu apzinājies, Nils bija gatavs izciest visbargāko pārmācīšanu, viņš bija gatavs tūliņ pat, iekams nekas briesmīgs nav vēl noticis, iet un labprātīgi piesacīties soda izciešanai, ja vien ar šādu nesavtību varētu' pievilināt velns viņu zin kur nobēgušo Zilupi un sasodīto Pirlovas kordonu, kuru pats sātans šonakt aprijis.

Ceļvedim par neizsakāmu iepriecinājumu, upe tomēr atradās. Tā bija ieslēpusies lekna pameža čūksnī un parādījās Nilam tikpat sveša un nepazīstama kā viss cits šajā māžu pilnajā rītausmā. Un, kamēr viņš tur vēl grozījās un ātrumā apsvēra, uz kuru pusi nu vajadzētu jozt, kaut kur tāltālu jau nogranda vairāki sprādzieni.

—   Nudien, šie jau sākuši! … — izdvesa Linkevičs.

—   Ka tevi jupis! — Nils sarosījās. — Pašā viducī esam trāpījuši… Ja šie sprādzinājas tur, pa kreisi, tad mums jāiet pa labi. Skrotējam nu, iekams Pirtovas fricis vēl nav no gultas izlēcis!

—   Kaut nu tā būtu! — Linkevičs metās ceļvedim pakaļ upē.

Tiešām, nekas taču nav vēl zaudēts; jā, nudien, Pirtovā nekas vēl nevarēja būt dzirdēts, ja jau pat šeit sprādzienu atbalsis tik tikko uztveramas.

Linkevičam izrādījās taisnība: šie — ždanovieši un frunzieši — bija jau sākuši.

Iesākumā tā pat nebija kauja. Paskrējis uz kordona pusi, kāds ielingoja granātu tieši tranšejā, no kuras glūnēja kordoniešu balsta ložmetējs. Vienlaikus ar granātas sprādzienu uzzibsnīja uguntiņas arī Ivana Zaharonoka pagalmā un sāka spraukšķināt gar zemnieces Feklas Dubro mitekļa spraugainajiem pakšiem,

Nošķinda stikli, nobūkšķēja pussatrupējušie logu rāmji

un pagalmā izmetās divi Feklas apakšlrnieki vienās apakšbiksēs.

—   Fekla! — uzkliedza Vaņa Daškins. — Gani brūtgānus! Divi jau aiziet…

—   Nekas, trīs vēl paliek! — Feklas vietā atsaucās kāds no partizāņiem.

Cilpas mezdami, abi bēgļi aizjoza no paugura un iespruka ezermalas niedrēs. Toties tie, kas palika mājā, no tās vairs neiznāca …

Atklājuši uguni pret kordona pakalpiņa Ivana Zaharonoka māju, partizāņi gaidīja pretuguni, bet pievīlās. Pretuguns nebija, toties pa durvīm un logiem pagalmā izlēca pieci pusapģērbti vīri. Kūkumus sacēluši, tie raudzīja mukt kur kurais.

Pamuka tikai trīs; divi palika starp stenderēm un tālāk vairs netika …

Pakausis allaž vieglāk ievainojams nekā piere. Tie, kam palaimējās izsprukt, drīz vien uzgrūdās slēpnim, cirtās atpakaļ un turpat palika … Tajā vietā apvēlās arī mīkstčaulīgais austrietis Lībings.

Liktenis pažēloja vienīgi saimniekdēlu. Zaharonoku atvase Ivans, iesprucis alkšņos, izmanīgi palavījās garām slēpnim un aizslapstījās uz Suškovas pusi.

Ar Ivana Zaharonoka, jaunākā, bēgšanu kaujā iezīmējās pavērsiens, kas īsti vairs neatbilda izstrādātajam plānam. Notikumu gaita patvarīgi ieviesa tajā arvien jaunus un jaunus labojumus, kas iepriekš nebija paredzami.

Uzzinājis par Ivanu Zaharonoku, jaunāko, un tiem diviem, kas iespruka ezermalas niedrēs, Zaborjes kaujas vadonis Vladimirs Simackis sāka steidzināt:

—   Piespiež nu, zēni, piespiež, kamēr kaimiņi vēl dus!

—   Šķaunes frici frunzieši garām nelaidīs! — apgalvoja Šakurovs. — Un pirtoviešiem Linkevičs stāvēs priekšā kā mūris. Bet tiem, kas vēl nostāk, vispirms acis jāizberž.

Simackim, protams, bija pamats nervozēšanai. Kā zināms, tuvākajos garnizonos ienaidnieks bija sapulcinājis ap astoņsimt zaldātu, pie kam jārēķinās arī ar kaimiņu kordoniem, no kuriem pieci atradās dienvidos no Zaborjes uz Šķaunes pusi, septiņi — ziemeļos uz Zilupes pusi. Trīsdesmit četru kilometru garā posmā gar robežu bija izvietoti pavisam trīspadsmit kordoni un trīs paprāvi garnizoni, kas drīz varēja būt klāt.

Tie .bija visumā precīzi, pārbaudīti skaitļi, par tiem varēja nešaubīties: par tiem galvoja Modrais.

Protams, Simackis labi zināja arī to, ka pie tā savi nopelni gan Sešku sādžas zemniekam Fedjam Ravinskim, gan kordona oficiantei Lidai un robežsargam Strogonovam, tāpat Mišām Ozulam, kurš vai ik pārnaktis staigāja uz Zaborjes viensētu pie sievas, kur reizi pa reizei attecēja arī viņas māsīca Gaļina Groma, kas, tāpat kā Lida, kalpoja kordonā par oficianti.

Starp citu, viss pierobežas izlūku tikls taču austs lielākoties no radu rakstiem, kas cilpu cilpām samezgloti pa sādžām un viensētām abpus Zilupes.

Kaujas lauks tomēr nav tā vieta, kur nodoties pārdomām. Miša Uzuls un kāds no ždanoviešiem lēca tranšejā un tvēra abi tāpat ar kailām rokām, kas patrāpījās. Mišām bija gadījies kordona komandanta vietnieks, ždanovietim — kāds no kordona brīvprātīgajiem.

Partizānis Jevsejevs ar rokas ložmetēju iešķīla uguni kordona šķūņa salmu čukurā. Zaldāti spruka laukā un atšaudoties dieba uz Šķauni, taču uzskrēja frunziešu slēpnim.

Zdanovieši ielauzās kordona pagalmā, bet kordonieši meklēja glābiņu pagrabā, kas pārtapa par dzotu. Pa šauro lodziņu ailēm viņi turēja uzbrucējus zem uguns, un tie, aizsegu meklējot, pašķīda kur kurais.

Spēji zeltainsārta aptvīka debess, atgādinot Simackim, ka laiks beigt. Bija taču plānots, ka viss tiks nodarīts vēl pirms saules lēkta. Nebija plānots tikai tas, ka kordonieši patversies pagrabā un nebūs dabūjami no turienes laukā.

Gar degošā šķūņa stūri izlēcis no aizsega, Simackis pārskrēja uz pagraba pusi un ietrieca granātu šaurajā mūra spraugā. Kā no muguras pagrūsts, viņš sašūpojās, piegrūda labās rokas plaukstu pie kreisā elkoņa un, gaužām izbrīnījies, atskatījās pār plecu uz vārtiem.

Laukā uz ielas kāds iebrēcās, un pēkšņi visu pārmāca spēja, drudžaina, juceklīga šaudīšana, kurai cauri vēl izlauzās viens vienīgs kliedziens:

—   Pirtaki!

—        Ne vella! — aiz malkas strēķa ieaurojās Šakurovs.

—   Linkevičs pirtakus klāt nelaidīs!

Un tomēr tie bija pirtovieši.

Simackis izslējās, apsviedās ar seju pret vārtiem un sabruka.

Zaudējamus aprēķina atceļā. Rēķins šoreiz bija īss, lāču sāpīgs: trīs krituši un viens smagi ievainots. Jā, un arī šis viens — partizānis Jevsejevs — līdz nometnei neizturēja … Un nu jau bija četri…

Bet par ko? Par ko gan maksāta tāda cena, ja Zaborjes kordons, kaut arī jūtami papluinīts, tomēr palicis nesagrauts? Vai tāpēc vien vajadzēja iet uz Zaborji, lai pārnestu no turienes šos četrus? …_

—   Un tie vēl nebūs visi… — Ūzulam blakus iedams, . nedroši ieminējās Šakurovs.

—   Neķērc! — ceļabiedrs apsauca. — Citiem tādas . skrambiņas vien ir, no tām nemirs.

—   Bet Linkevičs? Un Nils? Un tie citi, kas aizgāja reizē ar viņiem? — Šakurovs atgādināja. — Ja kaut viens no šiem vēl spētu pagali turēt, pirtovieši cauri netiktu, tam tu vari ticēt!

—  Un gluži par neko! — Ūzuls iestenējās. — Pilnīgi par neko!

Par laimi, Linkeviča ložmetējnieki, ceļvedi Nilu ieskaitot, visi bija sveiki un veseli, tikai apcietināti un turēti stingrā apsardzībā.

Sirdsapziņas mocīti, arestanti runāja par vienu un to pašu, nekādi nespējot apjēgt, kā tas varēja notikt.

Protams, viņi bija nokavējuši, tas nav noliedzams un neviens to arī nenoliedza. Jā, viņi bija ierīkojušies slēpnī aptuveni trīsdesmit minūtes pēc tam, kad, iznākuši Zilupes krastā, izdzirdēja attālu pirmā sprādziena atbalsi, kas vēstīja, ka sākusies Zaborjes kauja.

Bet slēptuvē pie Pirtpvas vairs nekas nebija dzirdams, lai arī cik saspringti viņi ausījās. Kas nebija dzirdams slēpnī, to, protams, nevarēja saklausīt arī kordonā. Tātad nevarēja būt ne runas, ka kordonieši būtu ko pajutuši vēl pirms viņu atnākšanas.

Tā viņi bija kleknējuši slēpnī vismaz stundu, ja ne ilgāk, nīkuši līdz tam laikam, kad viņus beidzot atsauca no slēpņa, lai nogādātu štābā un ieslodzītu par to, ka šie uzglūnējuši tukšam kordonam.

—   Nudien, apmāžoti bijām! … — Nils knosījās tumsā pa salmu klājienu. — Un sākās jau Proškos…

—   Proškos mūs apmāžoja brunči! — kads nospļāvās.

—   Spļaudi vai nespļaudi, bez pesteļošanas tā lieta nav! — ceļvedis neatlaidās. — Cik reižu tur nebija iets, katrs solītis, vei, še, ar paša pēdām nopēdots, bet tikpat par velti dancots! Un ja vēl bijusi migla vai kas, bet tā — noriebts, citu neko neteiksi!

—   Tāpēc, ka jozām kā velns ar vējlukturi, — Linkevičs aizrādīja. — Tikai tāpēc!

—    Labi, lai būtu vējlukturis! Bet kā šie tika laukā no .kordona? Pa gaisu, vai?

—   Priekš kā tad vārti? — kāds iebilda.

—   Priekš muļķiem un veciem zirgiem! Pa kuru laiku tad šie varēja aiziet, ja tupējām ceļmalā kā pieķēdēti?

—   Pa tām trīsdesmit minūtēm, kamēr Nils mūs vazāja apkārt.

Pēc dienām trim ap pusnakti pie arestētajiem ienāca Sakurovs. Pastāvējis pie durvīm, viņš, ne pie viena īsti nevēršoties, tāpat uz labu laimi sacīja tumsā:

—   Pirms stundas no Latvijas pārnāca Modrais.., Tagad tas nu ir pavisam skaidrs… Pirtovas kordonam zvanīts pa telefonu no Suškovas. Ivans Zafiaronoks, jaunākais …

—   Tad jau … tad jau iznāk, ka tomēr mēs… — tumsā kāds grūti nopūtās.

Jā, viņi bija novēlojuši minūtes desmit, varbūt mazliet vairāk, taču, kad tās saskaitīja, iznāca, ka šis minūtes bijušas četru mūžu garas… Un šos četrus mūžus viņi bija nopļāpājuši, gluži vienkārši izniekojuši ar Prošku meičām un noklaidojuši pa pierobežas silu.

Zaborjes kauja, kas prasīja tik smagus, nevajadzīgus upurus, bija viena no tām traģiskajām mācību stundām, bez kurām partizāņu cīņa diemžēl nav nemaz domājama.

Atgriezušies Turovščinas silā, vīri vēl ilgi atcerējās Zaborjes kauju, tādējādi uzplēšot smeldzošu, vēl īsti neaizdzijušu sāpi.

Ceļa un atmiņu nogurdināti, partizāņi stiepās šļaupeniski tūlīt pēc vakariņām, taču guļvietai paklātās skujas čabēja vēl ilgi pāri naktsvidum.

No izlūkgājiena pārnācis, Modrais savu guļvietu čaukstināja vai līdz rītausmai, arvien no jauna uzurdot arī raizi,gan par Rakovas Semjonovu, gan par kordonieti

ICoļu Strogonovu, kurš Zaborjes kaujas laikā bija atradies starp divām ugunim.

Vai daudz tur vajadzēja, lai ždanovieši, kordonu šturmējot, līdz ar citiem kordoniešiem nošautu arī Strogonovu? Par Simacki bija skaidrs: viņu nonāvēja no muguras, tātad pirtovieši. Bet vai nevarēja gadīties arī tā, ka Jevsejevs vai jebkurš no tiem, kas vairs necēlās, kritis tieši no Strogonova lodes?

Un kā tad bija ar izlūkiem? Nogurdinošos, apnicīgos pārgājienos tie neskaitāmas reizes šķērsoja robežu turp un atpakaļ, lai tiktos ar Latgales pagrīdniekiem, nokomplektētu atbalstītāju grupas un savāktu izlūkziņas, kuras, pēc paša komandiera domām, derēja tikai laika kavēklim pie partizāņu ugunskura.

Latvijas pusē vai katrā sādžā bija pa kādai pagrīdes grupai. Pagrīdnieki aģitēja par padomju varu, pieņēma un uzturēja no karagūstekņu nometnēm izbēgušus sarkanarmiešus, apgādāja partizāņus ar pārtiku un apģērbu, ierīkoja «viesnīcas», kur mežabrāļiem, tautas atriebējugaitās staigājot,' atpūtināt gurušās kājas un melnā nestundā patverties no vajātājiem. Pagrīdnieki sabotēja okupācijas varas pasākumus, uzrādīja nodevējus, sniedza partizāņiem dažādas militāra un ekonomiska rakstura ziņas, palīdzēja kur un kā vien spēdami.

Riskējot paši ar savām un tuvinieku dzīvībām, pagrīdnieki skaitīja garām braucošus ešelonus, vēroja automašīnu un kara tehnikas kustību pa šosejām un lielceļiem, uzmeklēja ienaidnieka lidlaukus un noliktavas, izpētīja garnizonus un aprēķināja to skaitlisko sastāvu, atmaskoja nodevējus un organizēja domubiedrus, veica visu iespējamo un dažkārt arī neiespējamo, lai izsekotu katram okupantu solim, tādējādi palīdzēdami Sarkanajai Armijai.

No pagrīdniekiem savāktas ziņas izlūki nogādāja komandierim, kuram vajadzēja rūpēties par to, lai šīs ziņas nonāktu Sarkanās Armijas štābos. Taču Modrais nesaprata, ko ar tām iesākt. Paturēt pie sevis būtu noziedzīgi, bet atdot citiem nav iespējams.

Ziņas gaidīja Sarkanās Armijas izlūkdaļās, tās bija nepieciešamas frontes štābiem, tās noderētu lidotājiem un pakalpotu politdarbiniekiem. Bet sili stāvēja priekšā kā kalni, un nav tādas balss, kas iespētu silus pārkliegt. Bez rācijas, bez sakariem ar fronti plaši izvērstajam izlūko-

sanas darbam nebija nekādas nozīmes. Cilvēki riskēja bezmērķīgi.

Bet puiši vēl nerrojās:

—   Jā-ā, ko gan vērta -bagātība, ja nav kur to likt…

—       Vai tāpēc man jāskrien kārties? — Modrais apskaitās.

—       Kāpēc kārties? — pabrīnījās Saša Kozlovskis un pamācīja: — Nes savu bagātību uz tirgu!

Vīri saausījās.

—       Vai tādu preci kāds pirks? — Zoržiks Dubro apšaubīja.

—       Un kā vēl! — Kozlovskis apgalvoja. — Komercija paliek komercija. Uz ielas vai mežā, tas viens pīpis.

Pa vakariem puiši sēdēja ap ugunskuru un virpināja virs oglēm iesmus ar sašķēlētām baravikām, ko pašapzinīgi godāja par šašliku.

Pie ugunskura ar iesmu rokās pietupa arī Modrais. Bet drīz vien citi ievēroja, ka komandieris laikam pirmo reizi ar pīpi uz jumta: te viņš dūra iesmu tieši sprikstīs, te atkal turēja augstu virs sārta, no kura garoja blāvas dūmu strūkliņas, kas aizlocījās gar egļu un priežu stumbriem.

—       Nesnaud — apzags! — Spridzinātājs Kravčenko šim piebukņlja.

Modrais salēcās, apgrozīja iesmu un atkal sastinga. Šašliks kūpēdams gruzdēja tieši uz uguns.

—   Ogli grauzīsi, vai? — ņoprasīja Kozlovskis.

Pāri ugunskuram izbrīnījies vērās grupas komandieris Sakurovs.

—   Kas tev ir?

—       Kas ir, kas ir, kas nav! … — Modrais aizlingoja iesmu pa roku galam un lēca kājās.

Loms, kādu šoreiz Modrais pārnesa no Latvijas, tik bieži nemaz negadās. Starp neskaitāmām, pa malu malām salasītām, visai pierastām vēstīm šajā reizē bija pagadījušās arī tādas, par kādām saņem ordeņus.

Partizāņi — pats par sevi saprotams — necīnījās ordeņu dēļ. Līdz šim tikai retajam bija palaimējies ordeni redzēt, un tomēr nozīmīgās vēstis, kuras Modrais bija uzzinājis, ievērojami cēla viņa pašapziņu, iedvesa pārliecību par izlūkdarba nepieciešamību un nozīmību.

Pagrldnieki, kas novēroja dzelzceļus, piecu diennakšu laikā bija saskaitījuši divkārt vairāk ienaidnieka ešelonu

nekā parasti tādā pašā laika sprīdī. Tie bija pārsteidzoši, satraucoši skaitli, kas, kopā ņemti, lika secināt — kādā no frontes sektoriem briest kaut kas patiesi draudīgs. Pēc visa spriežot, friči, tuvās ziemas skubināti, drudžaini rīkojās triecienam.

Tagad to zināja arī partizāņu izlūku komandieris Modrais. Pateicoties viņa izlūku un pagrīdnieku acīgumam, Modrais turēja savās rokās vienu no tiem pavedieniem, kas ietekmē kara likteņus. Jā, iznācis tā, ka tieši no viņa — no necilas partizāņu grupas komandiera pašreiz zināmā mērā atkarīgs kādas kaujas rezultāts. Beidzot Modrajam bija radusies izdevība pašaut kāju priekšā ne vien Zaborjes kordonam, bet arī veselam fašistu karapūlim. Vismaz tā domāja un sprieda viņš pats.

Modrais šaudījās ap ugunskuru kā apdedzis. Viņu dzenāja nevaldāms niknums un galēja bezcerība. Patiešām, apzināties iespējas un tomēr nespēt tās realizēt — tas ir šausmīgi!

Un tas viss — kaut kādas sasodītas kastes dēļ, bez kuras viņš un viņa izlūki šobrīd nav nekas vairāk kā dēkaiņi, kas, ar dzīvību riskējot, klīst pa ienaidnieka aizmuguri, maldīgi ticot sava bīstamā darba lietderībai.

Modrais, ap ugunskuru skraidot, to visu noskaldīja vīriem priekšā kā no grāmatas. Vīri ķerstījās ap iesmiem, pūta uz pirkstiem un knakstījās ap šašliku.

—   Kaut velns parautu tādu nabadzību! — viņi ņerkstēja. — Rācijas nav, telefona nav, katra patrona pirms stobrā dzīšanas gluži vai apbučojama …

—       Toties baltkrieviem ir! — kāds skaudīgi nosēca.

—   Pie sābriem, brālīši, var dabūt ne vien ar lielgabalu šaut, bet arī gramofonu spēlēt!

—  Jāiet pie Zaharova, — Šakurovs izlēma, taču Modrais slējās pretī kā siena.

—   Kāds šim te nopelns?

—  Nopelnus varēs klāstīt pēc kara! Vispirms jāsasit fricis, tas pats galvenais.

—   Ko tu saki? — Modrais nerrojās. — Pirmā dzirdēšana! Un, pēc tavām domām, tieši Zaharovs būs tas sasitējs?

—   Liecies mierā! — Kozlovskis apsauca. — Zaharovam ir rācija, bet tev tikai tā lielā rīkle!

—   Ne tikai rīkle, čomiņ! Arī tas sakāmais ir pie manis… Rācija bez sakāmā ir tikai kaste, nekas vairāk!

Modrais ņēmās pierādīt, ķa cerības uz Zaharovu ir nereālas, ka šī iecere nav īstenojama laika trūkuma dēļ, Tas gaisa gabals līdz baltkrievu brigādei vienā' dienā nav izstaigājams, toties fricis — kaut viņu sātans parautu! — negaidīs, kamēr Modrais izstaigājas pa mežiem. •

—   Ehē! — kāds pārsteigti iesvilpās. — Tad redz, kur tas suns! … Šitais badakāsis nemaz negrasās no savas bagātības šķirties.

—   Kā negrasās? — Modrais sašuta. — Bet kad nevar, kad nav iespējams …

—   Iespejams ir, — ar biguli sprikstis urķēdams, ieminējas Zoržiks. — Ja līdz Zaharovam par tālu, lai iet pie Harina…

—   Kas tas tāds? — Modrais apsviedās pret Zoržiku.

—   Vei, kāds mums izlūku komandieris! — Zoržiks smīnēja. — Gandrīz vai Hitleram azotē iespraucies, bet kaimiņus nepazīst.

Patiesību sakot, to pašu varētu pārmest arī citiem. Nav jau nemaz tik sen — pirms nedēļas vai pusotras, kad nometnē sāka mēļot par svešiem, noslēpumainiem mežavīriem, kas piepeši uzradušies Turovščinas silā. Informācijas avots palika nenoskaidrots, taču komandiera uzvārds — Harins — gāja no mutes mutē. Runāja, ka Harina puiši visi esot maskavieši, kas pārnākuši pāri frontei ar sevišķu, pašiem vien zināmu uzdevumu. Pie tam ar neslēptu skaudību allaž tika uzsvērts, ka maskaviešiem netrūkstot ne ieroču, ne munīcijas, ne visa pārējā, par ko citi varot tikai sapņot.

—   Bctf: par rāciju nav vēl zvanīts… — Modrais apšaubīja. — Var arī nebūt. Ne viens vien jau atnācis pāri frontei tukšā. *

—   Tikai ne harinieši! — izsaūtās Zoržiks, — Stāsta, ka šie pat «KāzbekU» ļuļķējot. ..

—  Tu redzēji? — Modrais uzstāja. '

—   Es ne, bet ir, kas redzējuši…

—   Kurš? — Modrais, uz atbildi necerot, izaicinoši pavērās visriņķī. — Kurš zina ceļu?

Saša Kozlovskis apslaucīja lūpas un cēlas kājās.

—   Es.

—   Tu?

—   Nu es, nu! Vai tāpēc tā jablenž? Uzskrēju virsū gluži nejauši. Aicināja ciemos.

—       Ciemiņš, jolki palki! — Modrais uzbrēca. Lai šie nemaz neprātojot, tikpat tas jau nenotikšot… Neatgrūdīšot citiem ne tik, cik melns aiz naga. Ziņas ir viņa — un viss! Viņš, stulbenis pēdīgais, ķesēšot ogles, bet sildīšoties citi.

—       Ne vella! Tā jau nebūs! Manta ir mūsu! Pašu pelnīta!

Modrais, zodu iecirtis, aizjoza kā pārkaitināts bullēns.

Zoržiks jutās neveikli.

—       Sātans šo dīda! — viņš rūca. — Lai arī radagabals, nākamās sievas brālis, tā sacīt, bet teikšu atklāti: komandiera godam puika par zaļu. Divdesmit gadu vecumā es Tērvetes budzim vēl tikai grāvjus šķipelēju. Bet šitenais — ka viņu jupis! — par pavēlētāju uztupies!

•— Nu, nu, — Šakurovs aprāja. — Ne jau tu, Zorka, šo uztupināji, ne tu šo notupināsi! Ko lai dara — tāds raksturs! Bet mežs — vei, kāds! — ne zibeņus vien apvaldījis. Kad pārskries viesulis būs lietaskoks.

Tajā naktī vīriem bija ko pārdomāt. Ar vēsu prātu apcerot, iznāca tomēr tā, ka Modrais gluži puicisku interešu dēļ pievāks ārkārtīgi svarīgas ziņas. Velns parāvis, vai tad patiešām nav neviena, kas varētu šo piežmiegt, kas pavēlētu aunapierei pakļauties pienākumam? Bet Sakurovs vēl par advokātu uzmeties. Nē, tā jau viņi to neatstās!* Ja Modrais iespītēsies, lai vaino vienīgi sevi. Tad no rīta, kā celsies, _vīri izprasīsies tam pašam Šakurovam un ies paši. Vienalga — kurš, tas nav būtiski. Ja neatradīs ceļu pie Harina, ies kaut vai pie Zaharova, bet ies.

Nakts vēl bija tikko pāri pusei, bet vienā no skuju būdām, kas stāvām, līdz pat zemei noklātām zaru sienām melnēja tumsā, kāds jau piesardzīgi taustījās ap guļvietu, kurā vienmērīgi'šņāca veselīgā miegā iemidzis cilvēks.

—   Sašiņ! …

—       Ej ratā! — Sažiņš nočamstināja un spēra ar basu, spalvainu kāju.

—  Sašukiņl

—   Atšujies!

—   Celies nu, brālīt, celies! Ejam!

Paslējās izspūrusi galva.

—   Uz kurieni?

—   Pie Harina, nul

—   Ak tu tas esi, komandier?

īgni purpinādams, miegamice rausās stāvus un iesāka ģerbties.

Bet Modrais jau līkņāja ap nākamo.

—   Zoržik! Ei, Zoržik!

—   Kas ir?

—       Saki Sakurovam, lai nemeklē! Mēs ar Kozlovski ejam pie Harina.

—       Ahā? — gulētājs noņurdēja un sarotinājās čokurā, laimīgs, ka nav jālec augšā un jāķer, šautene.

Turpretī Kozlovskis — ceļa zinātājs — izrausās no būdas kunkstēdams; saltumā drebinādamies, viņš iebāza rokas vatēto bikšu kabatās un salīgi sacēla kūkumu.

Modrais, kurš jau gaidīja ārpusē, uz laipnu vārdu necerēja, tāpēc uz valodāmarī nevedināja, tikai piestāja līdzās un mīlīgi palūdza:

—   Uzņem nu, brālīt, kursu!

Kozlovskis gari nožāvājās un, ne labrītu nesacījis, nogriezās gar būdas galu tumsā. Modrais manījās pakaļ.

Visapkārt viss bija vienādi melns — bez aprisēm, izplūdis un sakusis vienā vienīgā necaurskatāmā blīvā. Rudenīgi grūti šņāca egles. Zem kājām čaukstēja naktssalnās sačervelējusi sūna, sils bija biezs, pasaldenas trūdu dvingas pilns.

Nebija nekādu orientieru; melna bija zeme, un melnās, mākoņu aizsegtās debesis neļāva saskatīt nedz taciņu, nedz iezīmīgāku priedi vai egli, nedz sūnu stumbru ziemeļu pusē. Un tomēr viņi gāja nešaubīgi, it kā ceļš uz Harina apmetni būtu izstaigājams aizmiegtām acīm.

. Viņi orientējās ar nojautu. Viņos pašos — smadzenēs vai sirdī — bija kompass, kas liedza noklīst. Mežs bija viņu mājas, un pa šo māju viņi staigāja kā saimnieki.

Rudenīgās nakts dzestrums izdzenāja miega paliekas, tomēr salti nebija. Kāpaļājot pa kritalu pielūžņotiem pauguriem, locekļi pamazām iesila, iztaisnojās Kozlovska uzkumpusī mugura, rokas izslīdēja no kabatām un viņam iegribējās pamēļot.

—   Pareizi izlēmi! — viņš iesāka ar pacildināšanu.

Modrais atbildēja ar sakāmvārdu:

—   Bagāts dara, kā grib, nabags —• kā var.

Ne vēsts vairs nonesavaldīgā bļaura, kas vakar pie ugunskura izturējās tik puiciski. Pretēji savai nešpetnajai iedabai Modrais nupat izturējās nepiedzīvoti bikli un

apvaldīgi; tāds kā sakautrējies, viņš soli solī kājoja nopakaļ ceļvedim un šķetināja pašam vien zināmu domu.

Nepilnas nakts laikā Modrais no bramanīga bezkauņas bija pārtapis par grēku nožēlnieku. Bet tādas pārvērtības jau nenotiek bez sāpīgiem pārdzīvojumiem, kas pirmām kārtām iedragā pašapziņu.

Kozlovskis vērīgi uztvēra komandiera noskaņojumu un ar mēļošanu vairs neuzplijās.

Un tā, garajā ceļā tikai pa pusvārdam pārmijuši, viņi beidzot uzgrūdās automāta stobram, kas žūrēja gar sīkaudzēm eglītēm. Pret netālo egļu melno sienu jau balsnīja zilpelēks rīta svīdums.

Modrais novērtēja sardzes vīru; godīgi sakot, ne tik daudz pašu, cik viņa «fasādi», kas radīja iespaidu, sākot jau ar oderēto, uz pakauša atbīdīto ausaini, ar kalošās ieautajiem velteņiem un beidzot ar zaļgano vateni, ko pušķoja brūngana kažokādas apkakle. Par spoži lakoto automātu pat nebija ko runāt — aiz nenovīdības varēja pārsprāgt!

Citas izkārtnes nemaz vairs nevajadzēja: tik grezns un iespaidīgs sardzes vīrs drīkstēja būt vienīgi Harinam — teiksmainajam dižmeža šaham, par kuru Turovščinas silā klīda leģendas.

Modrais laikam bija cerējis uz tūkstoš un vienas nakts pasaku ainavu, taču palika ar garu degunu.

Harina apmetne nepavisam nelīdzinājās Bagdādei: tās pašas skujzaru būdas, kas citur, bet nostāk no būdām — tāda pati ugunskura vieta kā citur — ar nomelnējušu g lāpīti uz uguns un našķīgu pavāru līdzās. Arī vīri tāpat vien staigā, kā gan citādi? Un tāpat iešķībi blenž uz svešu. Ja nebijis automātu un lepno kažoku, pienāktos domāt, ka adreses samainītas. Modrais pat sāka bažīties, vai nav velti nākuši: harinieši nepavisam tā neizskatījās kā samelsts. Nudien, rācija var arī nebūt…

Ciemiņus pameta nometnes vidū un lūdza pagaidīt. Kamēr šie meklēja, kur apsēsties, pienāca pavārs, ūsains, pavecāka gada gājuma strupulis līdz pat elkoņiem atrotītām rokām, kuras tas slaucīja apgruzdušā brezenta skotelē.

—   Kur ciemkukulis? — pienācējs noducināja un blāvām, nekautrīgām acīm vērās ciemiņos.

Tādas bezkaunības pārsteigts, Kozlovskis pavērās uz savu komandieri.

—   VI dieniņ, ko nu?… Kukujņēmējs uzradies.

— Rādās, ka šite bez kukuļa pie priekšnieka nelaiž, — Modrais iedzēla. Taču ūsainis to laida gar ausim.

— Kaut ar tabaciņu būtu pamielojuši! — viņš neatkāpās.

—       Suļķēsim katrs savu! — Kozlovskis nosmīnēja.

—   Es — pašaudzētu, bet tu atkal «Kazbeciņu» …

—       Ko nu! No «Kazbeciņa» nav vairs ne sūruma mutē. Izbiras — i tās noļuļķētas līdz beidzamam. Un nav kur dabūt.

—      Eh, Sašiņ, šķībi esam nošāvuši! — Modrais žēlojās ^ savam ceļvedim. — Pie kungiem gājām, bet nokļuvām

pie nabagiem …

—       Kas nabagu žēlo, to dieviņš mīlē, — Kozlovskis pavīpsnāja un, tabaku grābājot, iesāka čamdīties pa kabatām. Sasmēķēja.

% Virējs izrādījās činkstulis. Dobjā, iesmakušā balsī viņš gaudās un žēlojās. Neesot vairs ne tabakas, ne ko katlā likt. Un nebūšot arī. Visas mežvidus sādžas partizāņu pilnas, kamēr tos pieēdina, daudz vis pāri nepaliekot. Taču ar mežabrāļiem esot tā: ja apgādnieka nav, tad zobi 5 ja kar vadzī.

—       Vai tev putras neskābst?… — Kozlovskis apvaicājās.

1 ‘ — Kāpēc šīs lai skābtu? — ūsainis nesaprata.

—  Tāpat vien, aiz žēlabām …

Pavārs sagandēja visu iespaidu par hariniešiem, un atnācēji bija priecīgi, kad beidzot viņus aicināja pie komandiera.

Ciemiņus ieveda aiz skuju būdām nobēdzinātā teltī, kur stādīja priekšā Harinam, rosīgam, pavecam ūsainim cieši sajoztā, tumšbrūnā ādas jakā.

Ar Kozlovski viņš jau bija pazīstams, tāpēc, lieki neizprašņājot, sēdināja viesus pie telts vidū uzstatīta, no bērza kārtiņām darināta galda un apvaicājās, ar kādu vajadzību šie atnākuši.

—   Rācija vajadzīga, — Modrais izšāva.

' — Oho! — Harins sarauca uzacis, pavērās uz Modro un iesmējās: — Labi, ka lidmašīnu nevajag.

Taču, uzzinājis, ka tiek piesolītas Latvijas pusē iegūtas izlūkziņas, viņš neticīgi blenza už abiem savādniekiem, droši vien apšaubīdams, vai tāds piedāvājums vispār iespējams.

Ja tā izrādītos patiesība, par ko šie abi te runā, tad viņš, Harins, šorīt izvilcis lielo laimestu. Tad vispēdīgi būs iemantot? tas, kā dēļ viņš uz šejieni sūtīts, bet kam turpat veselu mēnesi nebija ticis klāt.

Ticis pāri pirmajam satraukumam, Harins ar pirkstu galiem nervozi pabūkšķināja pa galdu, uz kura stāvēja lādiņa čaulā iemeistarots kvēpeklis un skārda bundža ar sārtām, piebriedušām dzērvenēm.

—       Rācija, kā zināms, nav šujmašīna… — mājastēvs ieminējās un nogaidoši lūkojās uz viesiem. — Ar rāciju nēzdogus netrākelē …

—       Neesam nākuši degunus šņūkt! — Modrais apvainojās.

—       Vī, amata brāl, cik tu karsts! Klāj vaļā, kas jums īsti tur ir!

—   Nu tad tā … f

Modrais pārsvērās pāri galdam, klātāk savam sarunu

biedram, bet piepeši pārdomāja un atrāvās nost.

—   Tā lieta tik lēti vis neies …

—       Ko tad tu, uz' gadatirgu esi atnācis? Diņģēsimies, vai?

—   Kāpēc ne? Var arī padiņģēties, ja ir par ko.

Kozlovskim kļuva neērti. «Vei, ko izpunktierējis!» viņš

satraucās. «Izblamēs pa visu novadu, gauneris tāds!»

—       Tad jau nekā… — Harins iemeta mutē dzērveni, šķērmi novaikstījās un cēlās kājās. — Naudas man nav, — viņš raudzīja pajokot. — Esmu pliks kā baznīcas žurka.

—   Nu, ja pliks, tad pliks …

Arī Modrais rausās stāvus un virzījās uz izeju.

—       Ejam! — Viņš pamāja biedram. — Uz pliku nav ko blenzt!

—       Kaut tu aizrītos! — mājastēvs nostenēja. — Saki cenu!

—       Cik tad no plika plēsīs? Par pusduci automātu un munīciju salīgsim.

Harins atkrita uz ķeblīša.

—       Pusduci automātu! — viņš šausminājās. — Vai tu, čigāns tāds, turi mani par arsenāla priekšnieku? Un vai tās ziņas — kaut šīs izputētu! — tev no paša Hitlera, vai, ka tik dārgas?

—   Tikpat kā …

—       Patronas, iespējams, cik necik varētu sagrabināt … — Harins sāka uzdot.

Modrais pieprasīja karti, brauca pa to ar pirkstu, uzrādīja dažus ienaidnieka štābus un garnizonus, minēja skaitļus, apstāstīja situāciju. Norādīja vēl dažas degvielas noliktavas un lidlauku.

—       Pēdējā laikā dzelzceļi rīb bez mitēšanās. Ešelons aiz ešelona traucas uz fronti…

Harins grāba ar sauju bundžā un, iebāzis mutē dzērvenes, izvalbīja acis.

—       Ešelons aiz ešelona, tu saki! — Viņš lēca kājās.

—  Ejam!

—   Uz kurieni?

—   Pie radista. Tūlīt laižam gaisā.

—   Bet kur automāti? — Modrais atgādināja.

—   Nu, dabūsi jau, dabūsi, izspiedējs nešķīstais!

Modrais apmierināti miedza Kozlovskim ar aci. Galu

galā Harins tās ziņas būtu dabūjis arī tāpat, jo tieši tāpēc jau viņi bija nākuši, lai tās noraidītu. Bet, ja iespējams, kāpēc pie reizes neizkaulēt arī kādu automātu? Tikpat jau viņi pie sienas tos neturēs, bet laidīs darbā.

Radists Grigorijs Dvina — jauns, dzīvespriecīgs puisis — bija ierīkojies*kādā no skuju būdām.

—       Dvina? — Modrais, ar radistu sasveicinoties, iepleta acis. — Tātad Daugava!

—       Nu, tad tā, Dvina—Daugava! — Harins teica. — Izkarini antenu!

Nodevis rīkojumu — uzklausīt un pārraidīt atnestās izlūkziņas, komandieris aizgāja.

Grigorijs Dvina Modrā stāstījumu klausījās ar patiesu, skaidri nomanāmu interesi, dzirdēto atzīmēja uz papīra, lai neaizmirstu, un brīdi pa brīdim, šo to precizējot, kaut ko arī pavaicāja.

Izdzirdis par ienaidnieka ešeloniem, izsaucās:

•— Vai tu re, ko! ….

—       Bet Harins, sīkstulis tāds, gaunerējas! — Modrais pažēlojās. — Solīja trīs automātus un patronas.

—       Ko? Tik vien? — radists tēloja sašutumu. — Ordeni vajadzēja dot! Zelta Zvaigzni!

Kozlovskis, no malas vērojot, konstatēja, ka šie abi laikam tikuši draugos.

Kad radists jau rīkojās uz pārraidi, būdā atgriezās Harins.

—   Reiz vārdu esmu teicis, tad to arī turēšu. Kas solīts, to saņemsiet! Bet ar tavu aģentūru, komandīer, var vismaz līdz Himleram tikt! — Harins pacildināja.

—   Kas ir, tas ir, aģentūra strādā, — Modrais nenoliedza, taču nepakļāvās ari komplimentam. Nogaidoši viņš vēroja aizdomīgo lipšķi un drudžaini pūlējās atšifrēt, kas īsti šim aiz ādas, ka tik saldi runā.

—   Ziņas birs atkal kā pa reni… — Harins turpināja vārdot. — Bet kur tu tās liksi? Neba jau ieskābēsi! Vārdu sakot, es piedāvāju kooperatīvu — «Modrais, Harins un biedri»! Tavas ziņas, mana rācija.

—       Un tev — mans ordenis! — Modrais iesmējās.

—   Ellīgi izperināts! Bet ne vella! Mani nesavervēsi!

—   Re, došu Grišu līdzi ar visu kasti! — Komandieris pamāja nopakaļ radistam, kurš pašreiz atstāja būdu, lai iekārtu eglē antenu. — Un vēl kādu zelli piedevām. Varēsiet strādāt turpat uz vietas. Kam tev velteņus deldēt? — Harins kārdināja. — Tikpat bez manis neizdzīvosi!

—   Vai traks, cik saldi ziņģē! Tīru medutiņu lej! Ek tu, aģitators tāds!

—   Nudien, nestreb karstu! — Kozlovskis brīdinoši piebikstīja biedram. — Ieteikums nemaz nav zemē metams.

Harins atplauka.

—   Nuka nav!

—   Pūšļotāji pretīgie! Kā vārdot apvārdoja! — Modrais liekulīgi nosūkstījās un piepeši ne no šā, ne no tā uzsmaidīja Harinam. — Saki Grišam, lai ņem kasti un auj kājas! Mēs ar Sašu ejam pāri jau šovakar.

Vienas oktobra nakts atstarpē no Harina apmetnes Modrais un viņa līdznācēji — Saša Kozlovskis, radists Grigorijs Dvina im hariniešu pavārs — negaidot sastapa trīsdesmit vīru lielu, apbruņotu grupu, kas, pārnākusi pāri frontei, taustījās uz Latvijas pusi.

Saredzēšanās, protams, bija īsti partizāniska, tāda, uz kādu spējīgi tikai cilvēki, kas, nedējām ilgi svešas sejas neskatījuši, savrupā noslēgtībā mitinājušies pa biezokņiem. Viņi sita cits citam uz pleca, skūpstījās, vājājās pa čagano sūnu un penterēja kā aizslāpuši.

Neplānotā tikšanās izjauca Modrā grupas pārgājiena grafiku. JBija plānots vēl tajā naktī tikt pāri Latvijas ro-

bežai, bet, kamēr izskūpstījās un izplosījās, kamēr remdēja pirmo, visnevaldāmāko ziņkāri, tikmēr mežs jau metās palss. Virs priežu izspūrušajiem čupriem atplauka zemas, tumšpelēkas debesis.

Vīri, pošoties dienai, nolūkoja smilšainu, ar skujām apbārstītu uzkalnīti un, tīksmi elsdami, stiepās garšļaukus. Kājas atāvuši, viņi ļāvās gurdam, jaukam laiskumam, ko pasaldināja ar valodām, kurās jaudās abpusēja ieinteresētība: vienus interesēja situācija frontē, otrus — apstākļi ienaidnieka aizmugurē, jo sevišķi okupētajā Latvijā.

Kļuva zināms, ka viņi Latvijas KP Centrālās Komitejas uzdevumā nākuši pāri frontei, lai Latvijas teritorijā, precīzāk — tās austrumu rajonos, organizētu un izvērstu partizāņu kustību.

Grupu vadīja stingrs militāra izskata pusmūža virs Ivans Baranovskis.

Viņa grupa bija komplektēta galvenokārt no frontiniekiem, no vīriem, kas jau ostījuši pulveri. To uzzinājis, Modrais ar gluži zēnisku ziņkāri un godbijību vērīgāk ieskatījās frontinieku sejās, kas rīta iekrēslā ēnojās mazliet pazilganas un sagurušas.

• Pēkšņi viņš trūkās kājās un, paskrējis augstāk uzkalniņā, apstājās pie divām kopā saaugušām priedēm, uz kuru resnajām, zvīņainajām saknēm, smēķus kūpinot, sēdēja bariņš puišu. Tur Modrais bija saskatījis pašu galveno, izlūkam pašu vissvarīgāko, visdārgāko un nozīmīgāko — rāciju.

Brītiņu tur patīksminājies, Modrais griezās atpakaļ un atkal nometās blakus Baranovskim.

—   Redzi, Ivan, tas nav slēpjams un slēpt arī negribu … — viņš aplinkus iesāka. — Bet Latvija, dārgais frontiniek, nav Baltkrievija . T. Taipus Zilupei — kaut šie izputētu, nešķīsteņi! — uz katra soja pa fricim, pa pārītim šucmaņu un trim aizsarģeļiem piedevām … Bez sakariem, bez vietējo pagrīdnieku atbalsta tevi tur piežmiegs, pirms vēl būsi spēris kāju pāri robežai.

—   Krauklis esi, vai, ka šitā ķērc? — Baranovskis ^a-. drūma. — Kaut vai Hitlers tur būtu ar visu Hinilera bandu, bet tikpat jāiet ir. Ko citu varam pasākt?

—Var gan! Var, ja rīkojas gudri un ar izmaņu, kā komandierim pieklājas. Ja dara tā, kā prasa apstākļi. Vajag apvienoties! — Modrais izmeta.

Bet Baranovskis nesaprata.

—   Apvienoties? Kur? Ar ko?

•— Ar mums, ar «Novadniekiem». Kā tad baltkrievi apvienojas? Vai latvieši nevar? Jūs esat trīsdesmit, mēs — apmēram tikpat. Un, ja šitie divi trīsdesmit sametas kopā, tad, rēķini, kā gribi, sanāk sešdesmit. Pāri pussimtam sanāk! Un tas, jolki palki, kaut ko jau nozīmē …

—   Paga, paga, zīmētāj, vēl nezīmē vis! — Baranovskis iebilda. — Ne tu esi brūte, ne es — brūtgāns, lat uzreiz mestu kauliņus kopā. Pie šitām precībām savs vāfds sakāms arī citiem. Bez priekšniecības atvēlēs ģimenei nebūs svētības.

—   Dzīvosim bez svētības! — Modrais iekarsa. — Jāskatās, kā iznāk labāk un parocīgāk. Ja ar šito precēšanos, kā tu saki, varam.vinnēt, tad jāiet tikai pie altāra un — beigta balle! Ko te vēl tielēties? Dod jāvārdu un — āmen!

«Amen» noskanēja tik skaļi, ka saausījās arī citi. Ķīviņā viņi vēl nejaucās, bet drūzmējās visapkārt abiem strīdniekiem un pūlējās apjaust, kāda manta šiem īsti dalāma.

—   Tev, frontiniek, pūrā trīsdesmit vīru un rācija, man — vīru tikpat un piedevām vēl pašam savas pagrīdes grupas, zinīgi ceļveži un sakari ar Latviju, — Modrais rēķināja. — Tad nu iznāk tā, ka ne es tevi apšmaukšu, ne tu mani. Iekārtosities pie mums Turovščinas apmetnē, būs zaru jumts virs galvas un skuju spilvens pagalvī, ko vēl vairāk? Bet no apmetnes līdz Latvijai viens pūtiens. Bāzēsimies vienuviet, taču darīsim katrs savu, kas kuram uzticēts. Toties grūtā brīdī tricini pakaļu nerādīsim, liksim plecus kopā un stāvēsim pretī kā siena. Tā ka padomā labi!

—   Es tev jau sacīju, uzplija, ka par mums padomājuši citi! — Baranovskis ietiepās. — Neņem ļaunā, preciniek, taču esmu spiests bildinājumu atteikt.

—   Tu, Ivan, esi komandieris, kā nospriedīsi, tā būs! — beidzot sarunā iejaucās arī citi. — Bet, ja prasītu mūsu domas, mēs teiktu, ka priekšlikums vēl pamatīgi apsverams, rūpīgi izvērtējot konkrēto situāciju, kāda izveidojusies Latvijā, kur mums nāksies strādāt.

—  Taisnība! — piekrita arī Baranovska partizānis Hermanis Bendiks. — Aklam nav jēgas ugunī lēkt!

—   Jēga mums tikai viena — izpildīt pavēli! — iebilda Alfrēds Sedmalis. — Bet pavēlē, kā zināms, ir sacīts, ka jāiet uz norādītajiem rajoniem un jāsāk darboties.

Bendiks paraustīja plecus.

—   Vai tad pret to kāds iebilst? Ja jāiet, tad iesim. Bet bez auļošanas. Iesim, kad būs izpētīti vietējie apstākļi, izlūkots ejamais ceļš un iepazīti cilvēki. Modrajam taisnība, bez saviem cilvēkiem izputēsim kā spaļi.

—   Ej nu sazini? — apšaubīja Arturs Lapa. — No vienas puses — tā, no otras — atkal šitā …

—   Ienaidnieka aizmugure nav fronte! — Bendiks atgādināja.

—   Nuka nav! — izmantojot baranovskiešu domstarpības, Modrais vērsās pie saviem piekritējiem. — Bariņā var izvicoties sādžas ballītēs, bet šitos aizmugures fričus ar ilksi vien neapsitīsi. Tāpēc mums jāturas visiem kopā, cik cieši vien var.

—   Neputro vīriem saprašanu! — Baranovskis kļuva skarbs. — Mums pašiem sava vienība un savi uzdevumi.

—       Sava vienība, jolki palki! — apskaitās arī Modrais.

—  Ar tādu vienību var tikai bekas lasīt! Vienība būs tikai tad, ja metīsimies kopā. Un, ja tā notiks, tad par priekšniekiem, zināms, būs tie, kas fronti jutuši. Baranovskis būs vienības komandieris, Bravins — komisārs, bet Baško — štāba priekšnieks.

—   Re, sātans, cik šķērdīgi amatus dāļā! — Baranovskis pavīpsnāja. — Taisni kā tāds ģenerālis! Bet es jau nomanu gan, kas šim aiz ādas … Tikpat par tukšu visa plātīšanās: mums dota pavēle, un mēs to izpildīsim bez ierunām! — viņš stingri nosacīja.

Baranovskis palika nelokāms, un Modrais saprata, ka šito frontinieku viņš nepierunās.

—   Pašnāvniekus var glābt tikai cilpa! — Modrais iekliedzās un, nošķīries no bara, visu dienu šļaukājās pa uzkalnīti līdzās Kozlovskim, kurš prata turēt muti.

Toties, savējos pulcinot, nolejā ņēmās Baranovskis, kurš bija uzsācis nepatīkamo, taču jau aizfrontē plānoto dalīšanos trijās desmit vīru grupiņās, no kurām katrai nosacīts savs ceļamērķis.

Paša Baranovska grupu gaidīja tāls apkārtceļš pa Baltkrievijas rietumu novada mežiem uz Daugavpils rajonu. Necik īsāks-'nesolījās būt arī ceļš, kas Haralda Grīšļa desmitniekam staigājams uz Sebežas pusi, lai pa sila biezokņiem tuvotos Kārsavai. Šķiet, ka attāluma ziņā visvairāk bija paveicies Artura Lapas grupai, kurai, pēc

kartes spriežot, tāda pastaiga vien būs: tepat pāri Latvijas robežai, cauri Pildai līdz Rēzeknei.

—  Lai tie citi skrien, bet tu nesteidzies! — Modrais pamācīja Lapu, kurš vakara pusē pienāca atsveicināties. — Līdz robežai viens stiepiens, tikai pirms tumsas tur nav ko meklēt. Līdz Pildai varu pavadīt.

Tādu necerētu augstsirdību Lapa pienācīgi novērtēja un pasteidzās atlīdzināt, sacīdams:

—  Par apvienošanos tev droši vien bija taisnība. Taču, ja apsver, tad iznāk no vienas puses tā, bet no otras — atkal. šitā …

—   Kā nu iznāk, tā iznāk! — Modrais atmeta ar roku.

Bet, ja neapsmādēsi kompāniju, tad iesim reizē. No

vienas puses un no otras… — viņš pasmējās.

Lapa nebija ne tik pašlepns, ne arī tik vientiesīgs, lai kompāniju nonicinātu. Nudien, viņš to nedarītu pat tad, ja zinātu, ka kompānijā pierēķināts arī Harina līdzdotais nekauņa pavārs, kurš grūti izrunājama uzvārda dēļ bija iesaukts par Pavārnīcu.

Šis pavārs izrādījās ne tikai bezkauņa, bet arī īgņa un piurkšķis, kas vietā un nevietā vārījās kā putras katls, daždažādu postu un nedienu pareģodams.

—  Ar šito varzu ne līdz robežai netiksim! — viņš pareģoja, vērojot Lapu un vīius, kas posās līdziešanai.

—  Fricis pa gabalu sasukstīs …

—   Tāpēc, ka dāžs plukšķ kā biezputra! — Kozlovskis atcirta.

—  Lielkungi, kādi nav! — Pavārnīca deva pretī. — Vai jūs mani par kamieli esat saderējuši, ka man jūsu nasta jāstiepj?

To viņš sacīja par kaklā uzkarināto automātu, kas pēc nolīguma ar Harinu atceļā atdodams Modrajam. Divus pārējos no Harina iemantotos automātus nesa Modrais pats un Kozlovskis.

Klausoties Pavārnīcas apnicīgajā ņurdēšanā, Modrajam radās nelāgas aizdomas, ka Harins, pats vairs galā netikdams, tīšprāt iesmērējis šo ceļabiedros, jo pavārus kaujas uzdevumā parasti nesūta. Bet, uzdevumā ejot, tāds sīcējs ir ļaunāks par odu; odu, kā zināms, var apklusināt ar plaukstu, bet ko lai iesāk ar šito?

Toties radists Dvina — lai viņam veselība! — bija tik nešpetns, ka piesolījās pavāru noslīcināt Zilupē, ja šis neaizvēršoties.

Nudien, izskatījās, ka tādu piedraudējumu Pavārnīca beidzot ņēmis pie sirds — vismaz, tuvojoties robežai, kļuva aizvien mēmāks, līdz pieklusa pavisam un uzcītīgi turējās soli aiz Modrā, kurš soļoja pa acij nesaskatāmu zvēru taku tikpat kā pa dzimtās Zaborjes lielceļu.

Vēja it kā nebija, taču sils — paklausies tikai! — vienmuļi dūca un šūpojās kā iekustināta jūra; to varēja jaust no aizšķeltu zaru čīkstēšanas un priežu trīsas, kad kāds no gājējiem atspieda plaukstu pret stumbru.

Un tomēr — lai slavēta rudens nakts, kuras melnumā viņi tika pāri robežai tik veiksmīgi, ka Lapa neparko nespēja tam noticēt! Uz to viņu piedabūja tikai zvirgzdains Latgales lielceļš, kas piepeši izlocījās no sila un gar tīruma aparu satecēja ar tumsas pieplātu klajumu, kur uz nogāzenu pauguru kumbriem dēdēja daža notuļa viensēta.

—   Mežavīram nora nav kaujas lauks! — Pavārnīca — kaut viņu nelabais! — atsāka purpināt. — Sitamā plikumā mūs noslaucīs kā ar slotu.

Klajotne tomēr nemaz tik plika nebija kā māņojās; Modrais, nevienu reizi vien šeit staigājis, mācēja atrast gan sīksīku priedulāju smilšu uzkalnā, gan apbirušu birztaliņu nolejā, gan ar alkšņu pudurkšņiem apcerojušus grāvjus, kas melnēja lauka vidū.

Ne ceļus, ne taciņas nekārojot, viņi gāja pāri saltumā sastingušām pļavām, ar līkumu apkārt aizmigušām sādžām, nostāk no vientuļiem mājokļiem, pa gabalu no ceļu krustiem.

Laiku pa laikam ielīduši biezākā kārklu cerā, viņi piestāja atvilkt elpu un pārmainīt pa kādam vārdam, bez kura tāds pazagšus ceļš nemaz nav domājams.

Vienā no tādām atelpas reizēm iegadījās necerēta aizpļāpāšanās, kas ieilga turpat stundu. Tas, protams, nebūtu noticis, ja Modrais vēl arvien neturētu ļaunu prātu uz Baranovski un, šo aprunājot, nesācis apsūdzēt arī citus, kā viņam labpatikās izsacīties, «nejēgas latviešus» gan muļķībā un savtībā, gan arī spītībā, uzpūtībā un tā joprojām. Katrs raujoties tikai uz savu pusi, bet par spēku apvienošanu neviens ir nedomājot.

Lapa uzdrošinājās aizrādīt:

—  No vienas puses — tā, bet no otras… Tā ja*u nav, ka neviens par to nedomā …

Vēl tajā laikā, kad Lapa kopā ar vairakiem citiem bied

riem padomju aizmugurē posies mežabrāļu gaitām, viņu vidu piepeši uzradušies viri, kuri šo gaitu jau staigājuši reizē ar latviešu partizāņu pulku «Par Padomju Latviju», kas aizvadītajā vasarā veiksmīgi šķērsojis fronti un aizkļuvis līdz Latvijai.

—  Bet kur tad viņš ir, tas pulks? — Modrais nepacietīgi pārtrauca.

Lapa tikai noplātīja rokas. Par tādām lietām avīzēs, protams, neraksta. Taču tie, kas par to kaut ko zināja, tie diemžēl neesot bijuši no runīgajiem. Tik vien izdevies no viņiem izspiest, ka visu ceļu līdz pat Latvijai pulku vajājušas milzīgas hitleriešu soda vienības, kā arī regulārā karaspēka daļas ar tankiem un lidmašīnām. Nemitīgajās kaujās pulkam bijis daudz kritušo, aptrūkusi arī munīcijā, un netālu no ceļamērķa pulks paputējis.

—   Lai nu kā tur bijis, — Lapa vēl piebilda, — bet pulks ir sūtīts, un nevar teikt, ka par šo pusi neviens nedomā.

Lapam, nudien, bija taisnība. Ja arī pirmajā reizē vēl nepaveicās, tad tas nepavisam nenozīmē, ka netiks sūtīts vēl. Pagaidām zaudēts tikai laiks, bet ne karš.

Tātad ideja par visu latviešu partizāņu apvienošanu bijusi pareiza, tātad agri vai vēlu tā tomēr notiks. Un tad neviens vairs neiedrošināsies Modrajam murmulēt par vējdzirnavām, ar kurām reiz spēkojies kaut kāds dons Tihons vai kā viņu tur sauca, imperiālistu sasodīto!

Modrais jutās gandarīts un, gribēdams atlīdzināt, sacīja Lapam:

—   Piepalīdzēšu uzņemt sakarus ar Rēzeknes pagrīdi. Citādi jūs izkaus pa vienam kā utis.

Apsolītās piepalīdzēšanas dēļ viņi drīz pēc pusnakts apmetās mežmalā īslaicīgai atpūtai, bet Modrais ar Lapu, līčločus līčodami, slapstījās uz Rancānu pusi, kur dzīvoja pagrīdniece Tatjana Petrova.

Piegūlis mājas guļbaļķu sienai, Modrais ar pirksta galiņu piegrabināja pie rūts, zinādams, cik pagrīdnieku miegs ir tramīgs. Brītiņu nogaidījis, viņš pabungāja vēlreiz. Klaudzināja gandrīz stundas ceturksni, mirkli pa mirklim nemierīgi uzskatīdams Lapu, kurš, automātu žņaudzīdams, nervozi elšāja turpat līdzās.

Piepeši Modrais atsprāga nost; iekšpusē, piežmaugtas cieši pie rūts, svešādi baigas glūnēja stiklainas, pārbīlī ieplestas acis.

—       Kas … kas ir? … — tur nočērkstēja tikko saklausāmi.

—   Modrais ir, jolki palki!

—   Tpu tu, nekriškāns!

—       Nespļaudics! — Nakts viesis nosmīnēja. — Ir darīšanas.

Otrpus stikla sieviete mēmi kustināja lūpas un iespītīgi kratīja matu kodaļu.

—       Nežāksties! — Modrais kļuva nepacietīgs. — Dmitrijs vajadzīgs . ..

Sieviēte piegrūda muti pie palodas un iesāka aizgūtnēm čukstēt:

—       Dimka cietumā… Ari Sirmais, Buravs, Fedorenko … Tagad mana rinda. Likās, nāk jau pakaļ…

Pēkšņi gar, paksi uzvēdīja bailes, tās glūnēja no ceļa puses un spiedās virsū līdz ar tumsu, kas apņēma kā melna siena.

Šeit nekas vairs nebija darāms. Modrais pamāja Lapam, un abi manījās atpakaļ uz silu.

Rēzeknes nelegālajā organizācijā notikušie aresti visādā ziņā liecināja par nodevību; to apstiprināja arī fakts, ka policistu ķetnās krituši ne vien cits ar citu saistīti pa-grīdnieki, bet arī pats organizācijas vadītājs Dmitrijs Tkačevs, līdz kuram bez neģēļa palīdzības šucmaņi diez vai aizrakņātos.

—       Nelaikā būsi dzimis, — Modrais sacīja ceļabiedram.

—   Jā, nudien, Artur, grozies, kā gribi, bet uz Rēzeknes pusi iot vairs nedrīkst…

—   Kā tad tā? Tur taču mans darbības rajons…

—       Tagad kādu laiciņu tur darbosies citi… — Modrais aizrādīja. — Friči un šucmaņi.

—       Šucmaņi, ko domājies! Un kur lai paliekam mēs? — Lapa naivā sašutumā protestēja.

—       Reiz jau piedāvāju, tagad saku vēlreiz: nāciet pie mums!

—       Re, cik dulls! — Lapa pārbijās. — Tiks ausīs Baranovskim — dabūšu tribunālu …

—       Kas cits tev atliek? Iesi uz Rēzekni — kaps, nāksi pie mums — tribunāls, — Modrais prātoja. — Tad nu izvēlies, kas tīkamāks: friču lode vai savs prokurors!

Lapa nostenējās.

—       No vienas puses — tagadīt, pēc šitās sodības, it kā varētu pie jums… — viņš gudroja, — bet, no otras

puses, neveiksmes gadījumā mums piekodināts doties uz Lubānas klāniem. Ļauj apdomāt! Tikai puišiem pagaidām gan neko vēl nesaki!

Puiši neko ari neprašņāja; sagaidījuši abus, cēlās kājās un cits aiz cita izgāja klajumā, pār kuru tikko manāmi vilka saltens vējš.

—   Nu, kā?… — Modrais noprasīja.

Taču Lapa vēl nebija izlēmis.

—  Tādu gabaliņu vēl paiesim! … — viņš nopurpināja.

—  Tad jau tomēr uz Lubānu?

—   Redzēs, kā vēl iznāks …

—       Ne velna neredzēs! — Modrais sašuta. — Saki, kā ir! Ja ejat uz klāniem, tad mums nav pa ceļam; ja paliekat, tad Kozlovskis vedīs atpakaļ uz nometni. Tā vai šitā, bet bez vajadzības nav nekāda vazāšanās!

—       Iesim vien vēl, paiesimies! — Lapa lūdzās. — Atpakaļ atnākt nekad nav par vēlu …

—       īsts Lapa, ne ko pielikt, ne atņemt! — Modrais atmeta ar roku un ienira tumsā.

Pa ceļam Lapa konsultējās ar savu grupu, bet, kad netālu no Taudejāņiem pienāca šķiršanās brīdis, vēl arvien nebija ticis skaidribā.

—       Kāds tā vien saka — jāgriežas atpakaļ, — viņš nopūtās un sniedza Modra jam roku.

—       Ko tad vēl tusnī? — Modrais brīnījās. — Nometnē atkal tiksimies.

—       Nometnē neiznāks … Baranovskis stāv tai priekšā kā mūris, tāpēc kulsimies tomēr uz klāniem …

—   Kā zini!

—       Ne līdz mežmalai netiksim, kad griezīsim atpakaļ, — neticīgi nosmīnēja Bendiks. — Neņem Jaunā, Artur, bet tev labāk piederētos par vējrādi nekā par komandieri.

Lapa tomēr apvainojās.

—   Es pakļaujos pavēlei! — viņš skarbi atcirta.

—       Bet, tikai pēc diskusijas ar puišiem, — Bendiks atgādināja.

—       Pēdīgo reizi! — komandieris nozvērējās. — Turpmāk mītiņu vairs nebūs! Vai tiksim līdz mērķim, vai paliksim pusceļā — vienalga, bet būsim vismaz pildījuši uzticēto pienākumu.

Beidzot par kaut ko izšķīries, Lapa bija kļuvis necerēti stingrs, bargs un apņēmīgs..

Un tāds, galvu spītīgi paslējis, drošs un nešaubīgs, viņš

savas grupas priekšgalā pārgāja pa sprunguļu tiltiņu pāri novadgrāvim un gar naktssalnā sakramējuša aruma strēli iegriezās krūmājā.

—   Akls aklam ceļu rāda … — Pavārnīca atgādināja, ka viņš ir vēl tepat. — Cik tālu tā var tikt?

Par to Modrajam vairs nebija laika domāt; nakts jau auga pret rītu, bet viņam pašam un viņa līdzgājējiem — Kozlovskim, radistam Dvinam un Pavārnīcai — vēl priekšā atceļš līdz Rakovai, kas jānostaigā pa tumsu.

ZABORJ ES TRAĢĒDIJA

Modrais iepriekš nezināja, bet, ja būtu zinājis, tad, atsveicinājies no Lapas, nevestu savējos uz Rakovu, bet, ne mirkli nevilcinoties, dotos uz dzimto Zaborji. Tiesa, toreiz viņi bija tikai četratā, toties apgādāti .ār Harina automātiem un munīciju, pie kam jāņem vērā arī priekšrocības, kādas dod vietējo apstākļu pārzināšana, kam kauju reizēs bieži vien ir izšķīrēja nozīme.

Taču Modrais diemžēl nebija gaišreģis, tāpēc turpināja ceļu uz Rakovu, kur patvērās Semjonovu prāvajā mājoklī zem labi pazīstamā skārda jumta, kas, vītušu lapu rimbuļiem izraibots, dižojās Latgalei raksturīgo salmu čukuru necilajā sabiedrībā, jau pa gabalu demonstrējot pārticību un atgaiņājot katras aizdomas par saimnieka brāļošanos ar badmirām, kas gar visu pierobežu perina dumpi un nepaklausību. Skārda jumts bija tikpat kā vairogs pret okupantu neuzticību, un šo vairogu prasmīgi izlietoja tie, kas zem tā slēpās.

Semjonovu rocību apliecināja arī segas, kas, agriem rudens vakariem krēslojot, tika sakarinātas iekšpusē pie logiem. Tiesa, daža seģene jau pavisam apspūrusi un izdēnējusi, taču vēl bieza diezgan, lai aizsegtu kvēpekli un neļautu dažam uzklidenim ieskatīties pāri palodzei. Par to nav ne jāsmīn, ne jāskaišas; tie, kam mantas pavairāk, nekad nav to uzticējuši svešām acīm. Dižmaņi parasti raujas nostāk no bara, tas taču zināms pat policistam.

Un tā, paturot prātā iepriekš teikto, Modrais ar saviem ceļabiedriem torīt brokastoja pie karbīda gaismekļa, kas lipināja galdvidū. Varēja dzirdēt, kā saimniece istabā modina Poļu, Dusju un Fedoru, kuri, pēc paskaļās modināšanas spriežot, vēl gulēja veselīgā jaunļaužu miegā.

—   Vai šos pie spriguļa liks, ka tik agri jau bukņī augšā? — Modrais noprasīja mājastēvam, kurš sēdēja uz ķeblīša iesāņus no galda un, rūsenās Budjonnija ūsas braucīdams, neuzkrītoši vēroja hariniešus, kas šajā mājā vēl bija sveši.

—   Paša bērni, tad jau varēji paguldīt! — Modrais vēl nelikās mierā. — Kozlovskis taču palika pie vārtiem, gan šīs uzmanīs …

—   Arī Kozlovskim divas acis vien ir… — Semjonovs plešļūca ar ķeblīti Modrajam klātāk un sāka čūkstēt:

—  Bet tagadīt jāglūn gar visiem pakšiem reizē… No Luniem bija atnākuši Hamkovs un Zeilišs. Rēzeknē esot saņemts Tkačevs …

—   Dzirdēju jau.

—   Ciet arī Buravs un Fedorenko. Bet šie abi un vēl trešais — par Sirmo godāja — pirms tāda laiciņa bija pie manis pēc tola. Ja no trim viens sāks runāt, tad — nedod dievs! — mani neaizmirsīs… Tā ka saproti pats, radiniek!

Saprata ne tikai radinieks, bet arī Pavārnīca. Acīmredzot kaut ko saklausījis, viņš brīdināja:

—   Ir jau pieredzēts… Ar kančuku atvēzīs muti kā šūplādi.. .•

—   Un kā šūplādi aizcirtis! — Otrpus galdam Dvina draudēja ar dūri. — Gvelž — pats nezina, ko!

Pavārnīcas raksturu pušķoja vesela nezāļu buķete, kurā līdzās nekaunībai un žultainam pļāpīgumam jo lekni kup: loja arī nesātīga ēdelība. Citi sen jau bija metuši mieru, bet Pavārnīca vēl skrāpējās pa māla bļodiņu.

īso rudens dienu viņi pārlaida Semjonova šķūnī, kas, spriežot pēc siena blāķī izalotām ejām un midzeņiem, vairāk atgādināja savdabīgu viesnīcu nekā zemnieka vajadzībai būvētu saimniecības ēku. Uz tādām domām vedināja arī dažs kažoķelis, saplūksnāts vatenis un raibs lupatdeķis, kas mētājās pa migām. Daža miga jau bija sagulšņāta kā klons, un nemaz citas reklāmas vairs nevajadzēja, lai pierādītu, ka savdabīgā «viesnīciņa» ir visai iecienīta un labi apmeklēta.

Saimnieks bija tik vēlīgs, ka turpat šķūnī pienesa arī vakariņas. Pat tad, kad, miegu izgulējuši un vēderus apmierinājuši, viesi jau prātoja par istabu, Semjonovs ieteica viņiem palaiskoties, pamatoti atgādinot, ka ne katru dienu šos tā guldinās.

Taču Pavārnīca jau bija izguldināts līdz apnikumam.

•— Darbu esam nākuši darīt, ne sust! — viņš iebilda.

—   Kad būs kas darāms, padošu ziņu.

Semjonova skatiens izstaroja tādu pašapziņu un spēku, ka ciemiņš acumirklī apjauda: pretīrunāšana nelīdzēs.

Saimnieks paņēma līdzi uz istabu vienīgi Modro.

Pagalmā brieda tumsa, nepacietīga kā jau oktobrī, kad diena tikai uz dažām stundām pamanās iespraukties šaurajā šķirtnē starp melniem, novēlotiem rītiem un vēl melnākiem, steidzīgākiem vakariem. Melni bija arī ar segām aizklātie logi, tāpēc tumsa šķita dziļa un necaurskatāma kā pusnaktī, kaut gan vakariņu laiks vien bija.

Virtuvē pie galda sēdēja ciemiņš — pusaudzis puika spridzīgām, izteiksmīgām acīm, kas, ienācējus uzskatot, sprikstīja gluži bērnišķīgā priekā. Krustmāte Varja, bļodas un karotes kārtojot, reizi pa reizei apglāstīja zepera izjukušos, neapgrieztos matus un skubināja uz ēšanu.

Pelēku, plūksnainu vilnas jaciņu mugurā Varvara ripinājās pa virtuvi sīka un apaļa kā dzijas kamolītis. Tuklums nepārprotami norādīja uz sirsnību un labsirdību.

Jā gan, Varja mīlēja cilvēkus, un šajā mīlestībā izpaudās ne vien iejūtība un izpratne, bet arī vārdos neizteicama gudrība.

—  Sveiks, izlūk! — Modrais draudzīgi uzsita puikam uz pleca, bet tāds belziens dažkārt ir tikpat kā apbalvojums. Tāpēc izlūks lēca kājās un izrieza krūtis.

—   Esiet sveiks!

—   Vai tupēsi rāms! — krustmāte apsauca. — Zaldāts, kāds nav! Šitā spriņģodams, putru izšļakstīsi! -

Taču putras dēļ labākajā gadījumā var malciņu paskaldīt, ne zoles deldēt, pa nemīlīgu un dzestru rudens vakaru mērojot tos piecpadsmit kilometrus, kas šķir Rakovu no Zilupes.

Vitja bija Belomojevas zemnieka — pagrīdnieka Ivana Sladzjevska dēls, un, dzelzceļa malā pie Zilupes dzīvojot, viņi uz dzelzceļu vien skatījās, dienu un nakti skaitīdami friču ešelonus, kas, naineļa rūtis tricinot, laiku pa laikam aiztusnija uz austrumiem. Un, kad kādu nedēļu bija' tā skaitīts, tad — savu reizi tēvs, savu reizi dēls — āva kājas un devās uz Rakovu pie Semjonoviem.

Pabeidzis ziņojumu, izlūks meklēja mēteli, kas karājās aizdurvē.

—       Nemaz ir nepunktierē! — saimniece metās aizkavēt.

—  Šitādā tumsā es tevi laukā nelaidīšu! Dulls esi, vai! —• viņa iztrūkās. — Traks, nu! Pie jauna tik drīz netiksi! …

Brīdinājums diemžēl bija novēlots: nostrinkšķēja šuves un gar atplēstās oderes apakšu izslīdēja iegarens audekla luņķis, kas grabēdams nokrita saimniecei pie kājām.

—   Automāta patronas un granātu kapsulas! — Vitja ar redzamu gandarījumu vēroja Modro.

—  Spridzekļi! — Krustmāte manījās tālāk no apdraudētās vietas. — Nudien, pats sevi reiz uzlaidīsi gaisā!

Bet izlūks kautrīgi ierāvās vēl dziļāk aizdurvē, izņurcīja kreklu no biksēm un sacēla līdz padusēm. Viņa šaurās krūtis bija viscaur notītas ar melnu, iespīdenu šņori.

—  Bikforda aukla! — patiesi iepriecināts, izsaucās Modrais. — Kur, velnēn, tādu izrāvi?

—   Vai nu es viens?… — «velnēns» bija pieticīgs, taču tūlīt lepni izslējās un militāri ziņoja, ka iepriekš rūpīgi izplānotas operācijas rezultātā Vitjas Sladzjevska vadītā pionieru pagrīdes grupa iekļuvusi Zilupes vācu karamateriālu noliktavā, kur izdarījusi attiecīgu konfiskāciju.

Faktu apliecināja arī Zilupes lauksaimniecības skolas direktors Kazimirs Mežeckis, kurš Semjonovu virtuvē ieradās apmēram stundu pēc Vitjas ziņojuma, kad pats ziņotājs blakusistabā jau gulēja līdzās Fedjam.

Mežeckis, protams, bija ieradies ne tāpēc, lai «apliecinātu faktu»; tik pieticīgam nolūkam attālums starp Zilupi un Rakovu bija pārlieku prāvs, to atskārta ne vien Modrais ar Semjonovu, bet arī Varvara, kas, galdu piekopjot, vērīgi ieklausījās vīru sarunās.

Direktora vizītei bija pavisam cits, daudz nozīmīgāks iegansts, kas tika zināms, kolīdz ciemiņš sāka stāstīt par ceļojumu uz Viļņu, kur viņam bijis tas gods piedalīties vāckungu rīkotajos kvalifikācijas celšanas kursos Viļņas augstākajā pedagoģiskajā skolā.

Būdams viens no Zilupes skolotāju pagrīdes grupas vadītājiem, Mežeckis bija «cēlis savu kvalifikāciju», uzņemot sakarus ar dažiem lietuviešu nelegālistiem. Bet uz Rakovu nācis tādēļ, lai ar izlūku starpniecību darītu to zināmu partizāņiem, ticēdams, ka vajadzības brīdī viņi šo iespēju pratīs pienācīgi izmantot.

īsi pirms pusnakts atjoņoja gadus piecpadsmit vecs puika vienā praķītī, toties ziemas spalveni galvā. Ne labvakaru nevēlējis, viņš uzstājīgi pieprasīja kādu līdznā-

cēju, pie kam savu prasību motivēja ar to, ka pie viņiem Osinovkā esot atbraukusi Zema, kas līdz rītam gaidīt nevarot, jo pirms gaismiņas jau došoties atpakaļ uz Rīgu.

Kurjers to visu nobēra vienā elpas vilcienā un vēl paspēja piebilst:

—   Liela runāšana esot… Kolosāla! Prasa tēvoci Fedoru vai krustmāti Varju.

Modrais, tāpat kā abi Semjonovi, saprata, ka puika runā par Zemu Kadišu, apbrīnojami drosmīgu un uzņēmīgu sievieti — izlūku, kas, riska nevairoties, piegādāja partizāņiem ziņas ne vien no Krustpils un Daugavpils, bet ari no Rīgas.

—   Aiziesim! Visādā ziņā aiziesim! — Semjonovs solījās. — Vēl šonakt pat.

Taču tāda aiziešana nepavisam nebija tik vienkārša, kā Semjonovs solīja.

Tomēr nācās rēķināties ar to, ka ļaudīm okupēta jā zemē ierobežota ne vien domu, bet arī pārvietošanās brīvība. Cilvēki ne brīdi nedrīkstēja aizmirstāka ikvienu viņu soli uzmana Hitlera policisti, aizsargi un ziņu pienesēji. Sādžas atstāt bija ne vien riskanti, bet arī vieglprātīgi, jo uz ceļiem un krustceļiem glūnēja briesmas.

Apdraudētu cilvēku kategorijai sevi pieskaitīja arī Semjonovs, jo sevišķi tagad pēc satraucošajiem arestiem Rēzeknes pagrīdes organizācijā, kas meta ēnu arī pār Rakovu.

Semjonovu mājā nakts aizsegā nāca un gāja cilvēki, , kurus okupanti uzskatīja par sazvērniekiem un kuri patiesībā tādi arī bija, ja vārdu «sazvērnieks» aizstājam ar vārdu «patriots».

Pagrīdnieku nemitīgā kustība ap Rakovu nervozēja pat Modro, kurš raizējās par savu nelegālo organizāciju likteni, kas tagad pēczināmajiem Rēzeknes notikumiem varēja izvērsties traģisks. Rēzekne apdraudēja Rakovu, jo katra pagrīdes grupa atsevišķi un visas kopā bija saistītas.

—   Vajag aizšaut bultu! — kādā klusākā brīdī Modrais ņēmās mācīt Semjonovu. — Vajag noslēgt durvis, lai tik bieži nevirina, kamēr putekļi noplok . ..

Par naksnīgo gājēju saceltajiem putekļiem bija domājis arī Semjonovs pats. Patiesību sakot, viņš par to domāja nemitigi, taču bultu aizšaut vairs nebija viņa varā. Ceļš uz Rakovu bija iestaigāts. Pārmērīga centība varētu

radīt aizdomas. Pilnā mērā to apzinājās arī Semjonovs, tāpēc nopūlējās nestrēbt karstu. Protams, tas nepavisam nenācās viegli, un tāpēc, atklāti sakot, Modrā pamācības viņu mazliet kaitināja. Viņš tomēr Modro attaisnoja, tāpēc skarbāku vārdu paturēja pie sevis un devās uz durvīiņ, aiz kurām jau atkal kāds klaudzināja sarunāto signālu.

Ienāca Vaņa Rudņiks, kustīgs, paskaļš puisis.

—  Veči, uz barikādēm! — viņš uzsauca labvakara vietā. — Ejam šturmēt Rīgu!

—   Kas tiesa, tas tiesa, ar šitādu rīkli var mūrus gāzt, — saimnieks ņurdēja ūsās.

Ņurdoņu saklausījis, Vaņa pierāvās, paklusināja balsi turpat vai līdz čukstam un ņēmās stāstīt par savu radinieci Ļubovu Cvetkovu, kas Rīgas strādnieku priekšpilsētā Sarkandaugavā noorganizējusi pagrīdes grupu aviācijas remonta rūpnīcā.

Bet pats Vaņa Rudņiks bija klaiņotājs, vismaz tika par tādu aprunāts, jo ilgāk par nedēļu uz vietas norimt nespēja. Par Vaņas pastāvīgo dzīvesvietu uzskatīja Gaļicu sādžu, kas atradās netālu no Rakovas un kur laiku pa laikam nerimša piemājoja pie māsas. Taču, tāpat kā katram cilvēkam, viņam bija arī sava šūpuļvieta, ko sauca par Ustju.

Un tā, klaiņājot starp Ustju un Gaļicu, Rudņiks apceļoja visu Ludzas apriņķa dienvidu novadu, izdevīgā mirklī paviesojoties arī pie pagrīdniekiem Istras, Rundānu, 1 Pildās un citos apkārtējos pagastos.

Vaņa Rudņiks bija partizāņu speciālais kurjers, kurš aiz klaidoņa vientiesīgās maskas bēdzināja rūdīta izlūka redzīgo skatienu.

Jā, dažādi ļaudis pa naktīm pulcējās Semjonovu mājā, taču neviens no tiem vēl nebija pievīlis, jo Semjonovam piemita apbrīnojama spēja no pirmā acu uzmetiena nosacīt katra cilvēka reālo vērtību; tādi gaišreģi reti kļūdās.

Ap pusnakti saimnieks devās uz šķūni. Kozlovski un Pavārnīcu izcēla no iesildītajām migām un izraidīja saltajā tumsā, kur vienu nostādīja pie vārtiem, bet otru — aizvēja pusē aiz šķūņa.

Pavārnīcai piepalīdzot, radists Dvina turpat šķūnī uzstādīja savu «šujmašīnu», un drīz vien no Rakovas uz frontes pusi aizlidoja signāli, kas vēstīja kādam Sarkanās Armijas radistam to pašu, par ko šonakt bija stāstījis pus-

audzis Vitja Sladzjevskis un skolas direktors Kazimirs Mežeckis, kā arī noslēpumainais pasaules gājējs Vaņa Rudņiks. Ko stāstīt netrūka ari Semjonovam pašam.

Tonakt viņi ne tikai stāstīja, bet arī klausījās, aplipuši ap radiouztvērēju, kas, izcelts no slēptuves, tikko saklausāmi pieskandēja virtuvi ar Kremļa kurantu svinīgajām skaņām, ko nomainīja tāla, vīrišķīga balss, vēstot par grandioziem notikumiem pie Volgas, kur Sarkanā Armija niknās aizstāvēšanās kaujās lika noasiņot hitleriešu armijas Staļingradas grupējumam.

—* Tikai aizstāvas un aizstāvas! — Varvara uzbudinājās. — Kad tad reiz metīsies virsū?

—   Katram auglim savs laiks! — Modrais pamācīja, un viņa tumsnējo matu cirtai, kas satraukumā nokritusi uz pieres, tobrīd piemita kaut kas iedvesmojošs. — Uzvarai ir jānobriest!

Mājastēvs ar radistu posās pie Zemas Kadišas, lai nākamo sakaru seansu iekārtotu no Osinovkas.

Stundu pēc viņu aiziešanas virtuvē iedrāzās Kozlovskis.

—   Deg! … — viņš izgrūda. — Virs Zaborjes redzama blāzma …

Pirms kāds vēl spēja ko apjaust, Modrais atsprāga no radioaparāta, pakampa mēteli un izmetās tumsā.

1942. gada 10; oktobra vakarā nomaļajā Zaborjes robežapsardzes kordonā ieradās septiņdesmit vīru liela soda vienība, kas pārstāvēja Arāja bandu.

Ciemiņi izturējās kundziski. Viņu komandieris, kuru godāja par Šefu, neuzskatīja par vajadzīgu stādīties priekšā pat kordona komandantam, toties pieprasīja vakariņas un gultu ne vien sev, bet arī saviem padotajiem. Šefs atļāvās paskaidrot vienīgi to, ka Zaborjes, Suržu un Sešku sādžās izvedīšot «akciju kā atmaksu par bandītu neseno uzbrukumu kordonam».. To viņš pasacīja tā, it kā atmaksa būtu taspats, kas parādu atdot.

Šis paskaidrojums radīja pārliecību par viesu plašajām pilnvarām, un tāpēc, aizvainojumu norijis, kordona komandants sarūpēja vakariņas, kas izvērsās par dzīrēm.

Viesu asiņainajā ēnā gozējās daži no dienesta brīvie kordonieši un, pats par sevi saprotams, arī pakalpiņš Antons Lapsa, kurš šādām plītēšanas reizēm bija tikpat kā pierakstīts.

Par dzīrotāju labsajūtu gādāja kordona pavārs un abas oficiantes, jaukas, apsviedīgas zemnieku meičas baltos,

ar slērķeli cietinātos priekšautiņos. Nebijušas viņas tik pārlieku nopietnas, appuišošana, nudien, nebūtu zemākas kvalitātes kā dažā labā restorānā.

īsi pirms pusnakts daži jau bija tā piesūkušies, ka čamdījās pēc 'gultas. Bet tie, kas vēl kluknēja pie galda, nejaudāja vairs ne mēli pakustināt. Nekādai akcijai tie vairs nebija lietojami. Un tā, pateicoties kordona komandanta viesmīlībai, sādžiniekiem tika dāvināta vēl viena mierīga nakts.

Bet Šefu sāka vilināt kordona oficiantes Lidijas Ravinskas snaigie stilbi, kas, meitenei pār galdu līkājot, dažbrīd atsedzās līdz apajajām, smalkvilnas zeķes apņemtajām pacelēm. Pie tām aizvien biežāk kavējās Šefa dūmakainais skatiens, našķējoties ap iztēles uzburtu mirāžu. Šis niķis viņam piemita no skolas sola. Jau ūsu dīgstamā laikā no Mēmeles krūmāja viņš bija uzglūnējis peldētājām vai augstu atkailinātiem sievu ikriem uz vejas bungojamās laipas.

Šefs piederēja saimnieku dzimumam, taču panākumus pie sievietēm neguva, galvenokārt nepievilcīgās ārienes dēļ. Jau jaunekļa gados — kāda likteņa ironija! — saimniekdēlam bija neveselīga, sažuvusi pagasta nabaga seja, kas atbaidīja pat papiņa Paderētās lopu meitas.

Patiesību sakot, tās vairs nebija dzīres, bet nīkšana. Pat tie, kas vēl turējās sēdus, kluknēja savrup cits no cita.

Antons Lapsa nekādas ilūzijas neloloja; viņš pavisam skaidri saskatīja trīs cementa maisus, sakrautus citu uz cita Zaborjes kalēja Ivana Groma šķūnītī aiz skaldāmā bluķīša. Bet cements bija nepieciešams viņam, Antonam Lapsam. Tik nepieciešams, ka vai pirkstos jākož.

Ārdurvju slieksnis vairs neturēja vēju; caur un cauri sapraulējis, tas rēgojās kā nejauka bezzobu mute. Bet, ja uzmūrētu betona slieksni, ja pieķepsētu vēl dažus pakāpienus, tad ne mazbērni nenodeldētu. Un kur tad vēl tas smukums! Vai tad viņš, gandrīz vai par vagaru dienēdams, to nebūtu pelnījis? Skaidrs, ka būtu. Tikai cementa nav. Kaut kādam plēšu minējam ir, bet viņam, kordona komandanta tudraugam, nav. Grozies, kā gribi, domas ap cementu vien mīņājas. Bet kur to, sasodīto, lai rauj? Un, ja arī tomēr saskrapstītu, par velti jau nedos.

Antonam pat sērkociņu kārbiņa šķita par dārgu, un naudu viņš skaitīja aiz slēgtām durvīm. Kaite bija ielaista tiktāl, ka pat ar miljonu vairs nebija ārstējama. Lapsa

rausa, kur vien tika klāt, ierīkojoties dzīvē vismaz uz pāris simt gadiem.

—   Eh! … — Šefs iesēcās, izstrēba glāzi un ar nepārprotamu, siekalainu skatienu uzmācās Lidijai, kas līkņājās ap galdu. — Nupat derētu čangaliete!

No apgaitas pārnācis, zāles durvīs stāvēja robežsargs Koja Strogonovs. Apjaudis mērķi, ko apšaudīja glūniķa lipīgās acu bultas, Strogonovs nobāla, taču apņēmīgi nostājās Lidijai līdzās. .

—   Kojeņka! … — meitene pačukstēja. — Pati tikšu galā! Nav jau pirmā reize . ..

Uz mirkli iestājās klusums, ko traucēja vienīgi snauduļu žagas un šņākāšana.

—   Vai tad čangaliešu trūkst? — Lapsa ieņurdējās tāpat vien, lai ko sacītu, tad salēcās, iesāņus paglūnēja uz augsto ciemiņu un, notvēris viņa kāro skatienu, izmeta:

—   Čar.galieti var dabūt, par ko ne?

Čīkstēja krēsls. Atspiedies ar dūrēm pret galda malu, Šefs slējās kājās.

Lidijasastinga un aizturēja elpu. Rokas aiz muguras salicis, Koja atmuguriski grābājās gar traukiem, meklējot pudeli…

—   Tāds strēķītis vien jāpaklumburē… — Lapsa atraugājās. — Tepatās līdz sābrim.

Izmantojot notikumu negaidīto pavērsienu, Lidija izsprukagaitenī, kur viņu panāca Koja un piekļāva pie krūtīm.

—   Uz kuru sētu šie ies? — meitene uztraucās.

—   Ne kordona slieksnim pāri netiks! Apstrēbušies līdz pelītēm. Un vispār, ko šie var pasākt divi vien? — Koja mierināja. — Tomēr samazgas lai savāc paši! Liduk! —• viņš saņēma meitenes rokas, kas trīsēja. — Redzi, Liduk, tev vajadzēs skriet uz sādžu pie Ravinska. Teiksi Fedjam, lai šis vēl naktī apstaigā sābrus un brīdina! Rītvakar jau būs par vēlu… Lai bēg uz mežu! Lai bēdzina meitenes!

Lapsas priekšlikums tik tiešām izsita Šefu no sliedēm. Pagaistot kārdinošajiem stilbiem, kas visu laiku bija rēgojušies acu priekšā, izgaisa arī sākotnējā iecere; alkohola apdullinātajā prātā bija patvēries vienīgi Lapsas piedāvājums.

—   Ei, miroņi! — viņš ierēcās. — Kurš vēl dzīvs, lai nāk pie skuķiem!

Galda galā paslējās kordona žūpa Hugo.

—   Ejam!

—   Nu-ū! — zāles kaktā uz dīvāna iestenējās sīks, sačervelējis vīrelis ar idiota seju. Taču uz kājām viņš tika un tenterēja itin braši uz durvīm.

Strogonova paredzējums diemžēl nepiepildījās: «brunčjunkuri» pārklunkuroja ne tikai pāri kordona slieksnim, bet, nakts saltumā atžirguši, jau itin žiperigi aizslāja pa ceļu, kas melnajā tumsā vairāk uzminams nekā saskatāms. Par to, protams, »jāpateicas ceļvedim Antonam Lapsam.

«Redzēs, pie kuras vedīs …» nopakaļ ģenģerējot, prātuļoja Hugo. Alkohols bija viņu galīgi sagandējis, tas postoši iedarbojās ne vien uz ekstremitātēm, bet arī uz nerviem. Paģiru naktīs Hugo redzēja aizliegtus sapņus, kas pašam sapņotājam par drausmīgu izbīli jo sevišķi bija aktivizējušies tieši pēdējās nedēļas.

Tāds kā apgruzdis, tāds kā dūmos nomelnējis, sapnī virs Zaborjes kordona apļoja Hitlera ērglis, ugunskrusta vietā turot ķetnā gluži parastu kapsētas krustu.

Krusta ēna ir baismīga: nekaitīga mirušam, daudznozīmīga dzīvajam. Tieši tā to iztulkoja arī Hugo. Nelaimīgais, viņš bija apsēsts ar dubultvīzijām, jo redzēja ne vien pretvalstiskus sapņus, bet arī nelojālus spokus.

«Pirmizrāde» notika jau pērnziem. Tobrīd, uztrūcies no murgpilnas nakts, Hugo ieraudzīja Napoleonu. Karavadonis stāvēja gultas kājgalī un drebinoties klakstināja zobus.

Kordonietim par attaisnojumu tomēr jāatgādina, ka ta jā 1941./42. gada ziemā Napoleona rēgs klīda ne tikai ap Zaborjes kordonu vien, — viņa ķeizariskā majestāte ar savu klātbūtni pagodināja pat vērmahta zibeņzeļļus Piemaskavas ierakumos, kur pamazām noasiņoja fašistu armijas.

Toreiz Hugo noslīcināja Napoleonu Zaborjes kandžā; tagad viņš cerēja, ka tiks galā arī ar kapsētas krustnesi — "Hitlera ērgli. Taču, sapņus un rēgus slīcinot, slīka Hugo pats.

Pagaidām viņš vēl ķepurojās pa Zaborjes lielceļu nopakaļ tiem trim. Tumsā kaut kas aizčikstējās, kaut kas noskrapstēja un brīdi pa brīdim laiski pakvankšķēja samiegojies suns.

Pat ceļvedis Antons Lapsa, citiem pa priekšu slādams,

saskaities purpelēja zem deguna. Dzērāja ietiepībā viņš pulējas klusināt piepeši pamodušos sirdsbalsi. v

Ņemsim, par piemēru, kaut vai Zaborjes kalēju Ivanu Gromu. Pa visu sūrgaro mūžu tik vien paskolots, lai varētu santīmus pārskaitīt. No saules līdz saulei citiem kaļot, pats sev ne čiku nav izkalis. Trīs cementa maisiņu, vai tā kāda manta? Un tā pati šķūnītī aiz bluķīša nobēdzināta. Ne vella, plēšu pūtējs kā bijis, tā palicis!

Tiesa, pār dažu mūžu saule pārspīd tikai atvasarā. Bet kur tad šī ir, tā Ivana saule? Neba jau tajos cemenla maisos, kaut jupis tos parautu! Nu jā, ir jau vēl meita Pelageja… Bet vai skuķis kāds debesu spīdeklis? Tik vien ir kā gaišums veča acij! Ja ne šonakt, tad citunakt meiču tikpat sagandēs… Citunakt, kad jārēsies pa sādžu visa varza, būs vēl trakāk … I skuķi samaitās, i mantu. Kad uguns būs pie pakša, kas vairs par cemefltu domās? Bet tagadiņ, kad četratā vien tā darīšana, kas zina, varbūt patrāpās iegrozīt tā, ka salīgst ar labu … Būs prieciņš Šefam, un arī citi, cerams, nepaliks tukšā …

Apvārdojis pieļāvīgo sirdsapziņu, Antons, pats savas atjautas atvieglots, paķiķināja un nostāja pie smēdes sagaidīt atpalicējus.

Toties Šefs, paģiru mocīts, jau bija ticis gluži skābens.

—   Nav vairs īstas apetītes… — viņš atzinās, uz ko Antons atgādināja, ka apetīte nākot tikai ar ēšanu.

To pašu viņš murmulēja vēl istabā, meklēdams, taču nemācēdams atrast kaut cik likumigu ieganstu pēkšņajam iebrukumam.

—   Negvelz! — Šefs uzkliedza.

Jā, jā, ne jau uz vakariņām viņi nākuši… Protams, ne jau uz izēšanos …

•— Kungi meklē bandītus… — neko labāku neattapis, Antons skaidroja kalējam, kurš, kā no gultas lēcis, stāvēja pie sliekšņa vienā apakšveļā, koka tupelēm kājās.

Tie bija teicami meli. Saimnieks sarosījās, saraustīja bikses un izmocīja pat smaidu.

—   Sitamā smēdē tādus neapkaļ… — Viņš pavērās uz Šefu. — Ja kungi netic, pats izrādīšu visas pažobeles.

Tonakt Ivans Groms tādu pakalpojumu varēja atļauties, jo — paldies dievam! — māja bija tīra.

Toties saimniece vēl arvien nekustīgi stāvēja plānvidū baznīcas melnajā lakatā kā mūķene un pirkstos žņaudzīja sveci, ko turēja augstu paceltu kā lāpu. Stearīns

kusa un lipīgām, verdošām lāsēm tecēja uz drebošajiem pirkstiem, taču viņa to nejuta. Sveces gaisma apspīdēja iedzeltenu, ar mūža rakstiem it kā vaskā iegravētu seju sirmu matu ietvarā. Melni tērptā sveces mirdzuma izgaismotā sieviete izstaroja izmisumu.

Viņas izmisums diemžēl nepievīla; tas izrādījās reālāks nekā kalēja lētticība.

Kordonietis Hugo, kurš pārzināja Latgales zemnieka mājokli ne sliktāk par Lapsuļ ar spēju rokas vēzienu atrāva aizkaru.

Tas bija gluži ikdienišķs katūna aizkars, raibi puķots, tāds pats kā citļaužu mājās, kur, meitām un dēliem paaugot, nodalāms kāds istabas kakts, turklāt dažai istabai tādai vajadzībai stūru par maz.

Pārvilkusi segu pāri galvai, Pelageja raucās čokurā un centās neelpot, taču zem apsega iezīmējās meitenīga auguma aprises. Kad Hugo ar neķītru roku to atsedza apskatei, pavīdēja kailu plecu baltums.

—   Aizvāciet večus! — norēca Šefs.

Bandīts, kurš bija apveltīts ar idiota ģīmi, sagrāba māti aiz melnā baznīcas lakata un izrāva pagalmā ar visu sveci. Hugo piegrūda kalējam pie vēdera automāta stobru. Neļaujot atjēgties, izstūma viņu priekšnamā un ar kāju aizcirta durvis.

Pieskrēja Lapsa, pakampa no vadža pirmo pa rokai pagadījušos apģērba gabalu un uzmeta kalējam uz pleciem.

—   Nav jau vasara! … — viņš, cilvēcību tēlodams, nosacīja.

Jā, Antons Lapsa piederēja pie tiem, kas, aktīvi piedaloties noziegumos, tomēr tālredzīgi šķielēja uz apsūdzēto solu un katram gadījumam jau laikus apgādājās ar «vainu mīkstinošiem apstākļiem».

Svece, ko nelaimīgā māte vēl arvien turēja ar stearīnu notecējušajos pirkstos, neapdzisa pat pagalmā; gaismiņa, dzedrās bezvēja nakts saudzēta, lipināja pavisam nīkulīgi un tomēr zīmēja šaudīgas ēnas uz nama ārdurvīm, kur katrs sava stobra galā stāvēja divi no pajumtes izdzīti cilvēki. Un tas izskatījās tā, it kā viņi rāditu gaismu paši savām slepkavām.

Aiz ēkas guļbaļķu sienām piepeši atskanēja kliedziens. Māte nodrebēja kā spēja cirtiena satricināts koks, sazvāļojās un, izlaidusi sveci no rokām, metās uz durvīm.

Lakats atšļuka no pleciem un kā līķauts noplaka pie kājām kalējam, kurš, pēkšņas paralīzes stindzināts, neizkustējās no vietas.

—   Kur skriesi, raganā! … — pārsteigts izsaucās “pie sliekšņa stāvošais «idiots» un atgrūda kalējieni.

Sausi un aprauti namā nospraukstēja šāviens. Neticami, taču šķita, ka trāpīts saimniecei: pieķērusi roku pie sirds, viņa saļima durvjpriekšā. Un tūlīt aiz tumšajiem logiem uzplāvāja uguns, noviznīja gar rūtīm, apdzisa un atkal atplauka ar šalti, spocīgi spoguļojoties apsūbējušajos stiklos.

Kodīgu dūmu vērpete izpūta pagalmā Šefu.

—   Viss! … — viņš nošņāca un, pistoli vicinādams, devās uz vārtiem, taču pārdomāja, apsviedās atpakaļ un izšāva uz saimnieci, kas gulēja pie sliekšņa.

—# Kur vecis?

—’Vai tad nav? — «Idiots» iepleta acis. — Tepat bija .,.

—   Stāvēja kā miets! — nobrīnījās arī Hugo. — Bet nu tikpat kā zemē ielīdis!

—   No bedres tikpat neizspruks! — Šefs atmeta ar roku.

Trijatā viņi izmetās uz ielas un pagaisa tumsā.

Taču vēl nebija noklususi aizejošo soļu klaudzoņa, kad pagalmā pavīdēja uzkumpusi ēna un nostāja sētsvidū, vērojot neikdienišķas gaismas apblāzmoto māju, kas spokaini rēgojās iesārtenajā puskrēslā.

Māja bija tik pamatīgi būvēta, ka nelaida cauri ne skaņu, ne garaiņus. Iekšā aiz nomelnējušajiem logiem trakoja dzīva uguns, taču laukā netika. Vienīgi skurstenis pa brīdim izdvesa dūmu mutulīti, un tas izskatījās tā, it kā saimniece, bezmiega vārdzināta, dziļā naktī būtu cēlusies iekurt pavardu. Māja dega no iekšpuses. Bet, no ārienes skatoties, tā atgādināja sārtās ugunīs mirgojošu balles zāli.

Vērotājs, kurš, neparastā skata pārsteigts, stāvēja sētsvidū, piepeši sakustējās, spēra soli tuvāk namdurvīm, un liesmu atspīdā tika redzams uzblīdis ģīmis, kurā spī* gāja kāras, zibsnīgas acis.

Jā gan, tas bija Antons Lapsa, marodieris, kurš, alka* tīgas mantkāres pārņemts, siroja pa nestundas piemeklēto sētu.

Pārkāpis saimnieces līķim, kas gulēja uz taciņas, marodieris atrāva durvis un atlēca nost. Durvju atverē

uzvaroši iegavilējās uguns un, tikusi svabada, pielipa stenderei, gar kuru negausīgi kāpa arvien augstāk, laizot salmu jumta izspūrušo pažobeli.

Nikni ņurdēdams, Lapsa kāpās atpakaļ. Viņš saprata, ka ir nokavējis.

No svelmes bēgot, Antons sapinās melnajā lakatā, kas pagadījās zem kājām. Nešpetni purpinādams, viņš to atspēra sāņus, taču pārdomāja, pieliecās, pacēla un, divkārt salocījis, apņēma ap vidu kā brunči. Vai tad lakats nav manta?

Ugunsgrēka gaismā vēlreiz pārlūkojis pagalmu un neko paceļamu vairs nesaskatījis, līķu aplaupītājs aizmetās uz šķūnīša pusi.

Savu tiesu ņēma arī uguns, rijīga un nežēlīga kā Antons Lapsa. Tikušas jumta čukurā, liesmas kārstīja sarkanas ugunsmēles un tiecās pēc debesīm, kas izplauka pār Zaborji kā asiņaina rītausma.

Gruzduma dvaku sasukstījuši, visapkārt gauduļoja suņi, un drausmīgā murgā mocījās rēgaina, šaušalīgu baismu pieblīvusī nakts.

Nav ticams, ka neviens nekā neredzēja; nav ticams, ka neviens nebija dzirdējis ne šāvienus, ne suņus, kas gaudoja vēl joprojām. Un tomēr sādža palika mēma un nekustīga kā pamirusi. Neviens neskrēja uz ugunsnelaimi ka citkārt tādā sarkanas blāzmas nestundā, jo šonakt tā bija sumpurņa nešķīstā uguns, kas nav nodzēšama tāpat kā liesma, ko iešķiļ zibens. Pret tādu sumpurņa guni kas uzdrīkstas roku celt, tam — nāve! Silta, iegarena svina lodīte, kas padara aukstu …

Jūs sacīsiet — pasakas! Nav tādas uguns, kas nebūtu apslāpējama. Labi, lai ir tā! Lai ir pasaka, jo pasakās allaž atrodas arī kāds dūšinieks, kuru nebiedē ne sumpurņi, ne lode.

Tāds drosminieks uzradās arī tonakt, kad zem suņu piegaudotajām debesīm mocījās Zaborjes murgs.

Antons Lapsa, piekļāvis cementa maisu pie viduklim apņemtā lakata, jau labu brīdi tramīgi klausījās soļu klakstoņā, kas skanēja kaut kur atsāņus no posta piemeklētā mājokļa. Nudien, tagad tas bija skaidrāks par skaidru: kāds apdauzīts dulburis skrien uz ugunsgrēku.

Antons nospļāvās, piespieda nešļavu ciešāk pie vēdera un, pārklumburojis pāri ceļam, iemeta to grāvī pie di

viem jau agrāk atnestajiem maisiem, kas bija nobēdzināti zem žagariem. ,

To paveicis, viņš manījās projām, jo šī nepavisam nebija tā vieta, kur rādīties ļaudīs. Pie tam arī nakts jau nāca pret rītu, un, ja gribēja, lai līdz gaismai viss ir tīrs un piekopts, tad vajadzēja skriet uz mājām jūgt zirgu.

Un tā sagadījās,.ka viņi viens otru nesastapa: kamēr Lapsa devās uz vienu pusi, tikmēr no otras puses pienāca vēl pajauns vīrišķis apnēsātā pusmētelī ar uzslietu apkakli, aiz kuras varēja saskatīt vienīgi acis, kas satraukti zibsnīja uz visām pusēm. Bet, ja abi tomēr satiktos, Antons pienācējā pazītu kaimiņu sādžas zemnieku Fedju Ravinski no Šeškiem, par to var nešaubīties.

Šo aizdomīgo Fedju varētu noturēt par garnadzi, kas iedzīvojas no citu posta. Uz to norādīja ne vien uzslietā apkakle un zemu pāri pierei pavilktā naģene, bet arī piesardzība, ar kādu tas tuvojās līdz galam vajā pamestajiem vārtiem, aiz kuriem trakoja uguns . ..

Nemanot tuvumā ne dzīvas dvēseles, Fedja neticīgi nogrozīja galvu un grūti nopūtās.

Iegājis pagalmā, viņš vērīgi palūkojās apkārt, uzmeta skatienu liesmu pārņemtajai ēkai un nočukstēja:

—   Par vēlu …

Tomēr viņš vēl nebija gluži nokavējis …

Fedja piepeši saklausīja vārgu, tikko uztveramu vaidu, kas šķita izlaužamies no liesmu sakarsētās zemes, pār kuru gūlās iesārtenas dūmu kupenas.

Pārdesmit soļu no degošās ēkas kodīgajā dūmakā kaut kas kumuroja balts un dzīvs. Kad Fedja to pavilka nostāk no dūmiem, viņš pēkšņi apjauta, ka tā ir sieviete garā, apgruzdušā naktskreklā, kas viscaur nosēts ar pelnu plīvām ka melniem tauriņiem.

Glābējs taustīja pulsu, vienlaikus uzskatot nobrūnējušus, trīsuļojošus pirkstus, notecējušus ar sveces taukiem. Cauri krekla piedurknei sūcās asinis. Un tad, ieskatījies arī sejā, viņš pazina nelaimes piemeklētās mājas saimnieci, kas tikko vairs elpoja.

Šefs acīmredzot bija nopūdelējis. Saimnieces sirds vēl pukstēja, sirdij tēmētā lode bija skārusi vienīgi kreisās rokas augšstilbu virs elkoņa. Cietusī atradās dziļā bezsamaņā, kas iestājas pēc spējiem un smagiem dvēseles satricinājumiem. Pazinis sievieti, Ravinskis gari neprā

toja, bet ņēma ievainoto uz rokām un, izgājis pa vārtiem, apņēmīgi nogriezās uz kaimiņu pusi.

Modrais, no Rakovas skriedams, bija konstatējis, kā deg tēvoča Ivana mājoklis.

Ugunsgrēks naktī saskatāms jau pa gabalu, toties tā cēlonis diemžēl tik viegli nav nosakāms. Bet tieši to Modrais cerēja izdibināt no Fedjas Ravinska Šeškos. Nesastapis saimnieku mājās Modrais jau turpat stundu nepacietīgi kvernēja virtuvē.

Ravinskis pārradās. Aizvadījis satraucošu, traģisku bezmiega nakti, viņš tomēr palika tikpat precīzs kā allaž, kad kāds no partizāņu sakarniekiem ieradās pie viņa pēc jaunākajām izlūkziņām.

«Zaborjes, Suržu, un Šešku sādžām gatavo Audriņu likteni! …» ar tādu vēsti no kordona bija atskrējusi Lida un lūgusi viņu vēl šonakt apskriet pieminētās sādžas un brīdināt apdraudētos sābrus, jo sevišķi piekodinot bēdzināt meitenes. Diemžēl tobrīd vēl nebijis zināms, kuru meiču Lapsas Antons izraudzījis par upuri. Tas noskaidrojies tikai pirms nepilnas stundas. »

Smagi piemeklēto saimnieci Fedja bija uzticējis kaimiņiem, taču kalējs pats tā arī neatradās, lai gan, cik bijis noprotams no ievainotās sievas neskaidrajiem čukstiem, ugunsgrēka laikā viņš vēl stāvējis blakus pagalmā. Fedja cerēja, ka Ivanam laimējies izmukt un noslēpties.

Problēma tagad bija cita: ko iesākt ar apdraudētajiem sādžiniekiem?

—  Vienīgais glābiņš mežā! — Modrais jau bija izlēmis. Taču Fedja viņa priekšlikumu apstrīdēja:

—  Kas der vilkiem, tas neder zemniekiem! Vienam stallī kleperis, otram baroklis aizgaldā. Šķūnis līdz spārēm piebāzts ar sienu, būdai vēl tikai šoruden jumts uzklāts … Nē, tik lēti šos mežā nedabūs! Gan jau kaut kā, šie saka. Nogaidīs, tad redzēs …

Taču nogaidīt nozīmē neticēt. Un, neraugoties uz to, kādas šausmas tika dzirdētas vai ik pārdien, zemnieki neticēja, ka svilinās tieši viņa sētu, ka šaus tieši viņu, nevis kādu citu sādžinieku. īsti zemnieciskā vientiesībā viņi vēl loloja miglainus maldus.

—       Zaborje liks pārdomāt! — Modrais apgalvoja.

—  Drupas iemācīs ticēt.

«Mācības» laiks diemžēl bija pārlieku īss; salāpījuši paģiras, slepkavnieki ķersies pie plānotās akcijas.

No Modrais, no Fedja par to nešaubījās, un, citas izej. is neredzēdami, beidzot vienojās par to pašu: Ravinskis vēlreiz apstaigās apdraudētās sādžas un pacentīsies ar Zaborjes traģisko piemēru neticīgos pārliecināt par nepieciešamību meklēt glābiņu mežā.

Par pulcēšanās vietu izraudzīja priedulāju aiz Ravinska sētas, kur bēgļiem pa dienu neuzkrītoši jāsanāk vienuviet un jānogaida, kamēr ieradīsies tiem pakaļ.

Kad tas bija norunāts, Modrais pa rīta notumsu steidzās atpakaļ uz Rakovu pie biedriem.

Ļaundari pamodušies tikai krietni pēc brokastlaika un, sāpošos pakaušus spaidīdami, tūlīt meklēja pudeli. Vienīgi Hugo brīnījās:

—   Galds taču bija bagātīgs, kāpēc tad paģiras tik trūcīgas?

Tomēr, Šefa aicināts, arī viņš gāja barā un stiprinājās kopā ar citiem līdz pavakarei, kad beidzot šie cēlās kājās un, trīs grupās sadalīti, maršēja uz sādžām noslēgt rēķinus ar partizāņu tuviniekiem. Taču palika ar garu degunu …

Kad Ravinskis, norunu pildot,, vēlreiz apstaigāja apdraudētos sābrus, izrādījās, ka Zaborjes asiņainā uguns bija apgaismojusi ne vien aizvadītās nakts debesis, bet arī dažu iesīkstējušu vientiesīga zemnieka prātu.

Par to pārliecinājās arī Modrais, kad viņš līdz ar Sašu Kozlovski un abiem hariniešiem parādījās Ravinska priedulājā, kas tovakar atgādināja čigānu apmetni, tiesa gan, bez ugunskura. Asti svipšķinot, tumsā mīņājās dažs zirģel'.S, tusnīja goteles, un, barā saspiedušies, uz līdzi paņemto virsdrēbju ķīpām čurnēja cilvēki, auklējot klēpī lakatā vai palagā iesietu veļu, kas vēl smaržoja pēc sārma un vaivariņiem.

Jā gan, savas smaržas' ir pat atmiņām, taču lielākoties tās ir rūgtas un smeldzīgas.

Tāds skumīgu atmiņu aromāts vēdīja arī priedulājā, kur ļaužu barā Modrais uzmeklēja saviešus: māti, tēvu, māsas Ņinu un Zeņu, kā arī brāļuku Ļoņku.

Tikšanās brīdis nepavisam nebija no līksmajiem, tāpēc iztika bez apskāvieniem, samierinoties vienīgi ar kādu nepieciešamāku vārdu un nopūtu, kas izsacīja arī visu neizteikto.

Nostāk no citiem, bēdas apdullināts, tieši uz dzestras zemes sēdēja nelaimīgais Zaborjes kalējs Ivans Groms.

Labi ļaudis bija viņu pieņēmuši, apģērbuši un atveduši uz bēgļu pulcēšanās vietu.

Kalējam nebija ne drānu ķīpas, uz kā piemesties, ne sainīša klēpī. Viņa vienīgā mantība bija sāpe. Viņš vairs nejaudāja izstāstīt ļaudīm, kas līdzjūtīgi izvaicāja kalēju, kā piepeši atlēcis aiz degošās mājas pakša, instinktīvi aizslapstījies no sādžas un puskails līdz pat rītausmai drebuļojies pie ezera niedrēs, kamēr atžirdzis tiktāl, ka uzdrošinājies iegriezties kādā ezermalas sētā, kur pilnīgi necerēti atradis sievu, lai arī nemaņā, taču gādīgu kaimiņu aprūpētu un dzīvu.

Domas par sievu, kuru pēc bandītu šāviena viņš uzskatījis par mirušu, tagad bija šī izmisušā cilvēka vienīgais mierinājums, ja vien vispār šādā reizē pieklājas par mierinājumu runāt.

Sava sāpe bija katram, kas tovakar meklēja patvērumu Ravinska priedulājā. Visi viņi bija pametuši iesildītus pavardus un aizgājuši katrs no savas sētas tikai ar to, kas sirdī un rokā paņemams, lai pa mežu zvēru iestaigātu taku ielu uz svešumu, kur dažbrīd nebūs ne jumta virs galvas, ne spilvena pagalvī.

Taču cita ceļa tiem nebija, un, Modrā aicināti, viņi cēlās kājās, uzsākot gaitu, kas divpadsmitā oktobra vakarā noslēdzās baltkrievu silā pie Makutu sādžas, kur savus tuviniekus sagaidīja partizāņi.

Pēc pāris dienām vecļaudis norīkoja pie saimniecības darbiem, bet tos, kas spēja lādēt un šaut, — pie ieročiem.

Audriņu liktenis Zaborjes, Suržu un Sešku sādžām bija pagājis secen, uzdvešot tikai savu salto elpu.

Nav taisnība sakāmvārdam, ka savam liktenim neviens neesot izbēdzis. Ir izbēdzis! Un ne viens vien! Tikai tad ar likteni ir Jācīnās, pret to jānodrošinās jau laikus.

BEZ RŪDĪJUMA

11. oktobra naktī pie Taudejāņiem, atsveicinājusies no Modrā un viņa ceļabiedriem, deviņu vīru lielā Artura Lapas grupa virzījās uz* tai norādīto darbības rajonu tuvāk Rēzeknei. Precīzāk sakot, ne virzījās, bet drīzāk gan taustījās kā neredzīga.

Līdz šim viņi bija tikpat kā pie rokas vadāti: pāri frontes līnijai viņus pārveda frontes izlūki, pēc tam pavadoņa

pienākumus uzņēmās baltkrievu partizāņi, un, visbeidzot, kad baranovskieši jau bija sadalījušies atsevišķās grupās, Artura Lapas grupai par pavadoni pieteicās Modrais, kas pārveda viņus pāri Baltkrievijas—Latvijas robežai un pavadīja līdz pat Taudejāņiem, no kurienes līdz Rēzeknei vairs tikai tāds zaķa lēciens.

Patiesībā uz Rēzekni nemaz nedrīkstēja iet. Rancēnu pagrīdniece Tatjana Petrova bija jau brīdinājusi, un to zināja ne vien Modrais, bet airī Arturs Lapa, ka sakarā ar nodevību Rēzeknes apkaimē sākušies plaši aresti. Taču Lapa saviem vīriem to noklusēja gluži vienkārši aiz nespējas izlemt un grozīt to, ko reiz nosacījusi priekšniecība. Pat tad ne, ja to prasa veselais saprāts, notikumu loģika un konkrēti, iepriekš neparedzēti apstākļi.

Tas, kurš maršē priekšgalā, ne vienmēr ir vadonis. Diemžēl Lapa bija apveltīts ar komplicētu, toties nepatstāvīgu, inertu prātu. «No vienas puses — tā, no otras — atkal šitā …»

Un tā viņi lavījās uz Rēzeknes pusi. Soļus spārnoja gandarījums: lai nu kā, viņi tomēr nebija ļāvuši sevi pierunāt kļūt par Modrā «apakšīrniekiem» Turovščinas sila aizvēni, bet, uzticēto uzdevumu pildot, laimīgi sasnieguši norādīto ceļarnērķi.

Grupa turējās braši; vairs nesūdzējās pat par mugursomām, kurās no aizfrontes stiepa katrs savu daļu tola dzelz-* ceļu spridzināšanai. Viņi bija nākuši šurp galvenām kārtām tieši dzelzceļu dēļ.

Tomēr ar spridzekļiem vien tādā gaitā tālu netiksi. Fricim vai šucmanim tolu zem papēža nepabāzīsi. Vajadzīgi arī šaujamie. Šajā ziņā Lapas grupa varēja iztikt, taču dižoties ar bagātību tai nebija iemesla. Pa visiem deviņiem vīriem tikai četri automāti: komandierim Arturam Lapam, komisāram Jānim Kamoliņam, Alfrēdam Sedmalim un Jānim Bietagam. Aleksandram Cvetkovam, Jānim Ķengām un Ivanam Vaņkovam vajadzēja iztikt ar šautenēm. Vistrūcīgākie bija Hermanis Bendiks un Fjodors Mališevs; tiem kabatās katram tikai pa pistolei.

Mališevs pēc amata skaitījās sanitārais instruktors; tika uzskatīts, ka ar pistoli viņam pilnīgi pietiek. Bet Bendikam bija ieplānots «rādīties ļaudīs» biežāk nekā pārējiem, dažkārt pat dzīvot puslegāli; azotē nobēdzināms šaujamais tādam vīram, protams, ir vairāk piemērots nekā «pagale», kas redzama jau pa gabalu.

Un tomēr uz partizāņu takas šautene ir vērtīgāka par pistoli; kaut tāpēc vien, ka tālāk šauj. Bet vēl vērtīgāks par šauteni ir automāts — vienlīdz parocīgs kā pārgājienā, tā kaujā, it īpaši tuvcīņā, kad uguni var uzšķilt spēj i un nozibsnīt visriņķī.

Lapas vīri nāca no padomju aizmugures, viņi zināja, ka automāti Sarkanās Armijas apbruņojumā parādījušies vēl nesen un pagaidām visiem gribētājiem nepietiek. Tāpēc, nākdami šurp, viņi bija izprātojuši, ka jau pirmajā kaujā iemantos katrs kaut pa vienam trofeju automātam. Nudien, tas nebija tik neiespējami! Vismaz baltkrievu partizāņi, kas viņus vadīja cauri mežiem, apgalvoja, ka tas esot tikpat kā droši.

Lapas vīri tobrīd vēl neapzinājās, ka katrai partizāņu grupai vēl daudzkārt vērtīgāka par automātu ir rācija. Tāpēc viņi atļāvās pazoboties par Modro, atceroties, kā šis vienas vienīgas rācijas dēļ bija gatavs «izīrēt» Baranovskim visu savu Turovščinas sila nometni.

Bet Modrais jau tolaik zināja, ka bez rācijas partizāņu grupas ir gluži kā kuģi bez kompasa. Bez rācijas nav iespējams norādīt savu atrašanās vietu, lai saņemtu munīciju, spridzekļus un papildspēkus; nav iespējams noraidīt ziņas par ienaidnieka spēkiem, nedz vienoties ar kaimiņiene par kopīgu rīcību. Vārdu sakot, bez rācijas nav īstas cīņas.

Pāris dienas noklaidojušies pa Rēzeknes apkārtni, Lap^s grupas vīri jutās apkrāpti, taču vairāk pārsteigti un izbrīnīti nekā sarūgtināti. Pirmie piesardzīgie mēģinājumi nodibināt saskari ar sādžu radīja vienīgi īssavienojumus.

Maskavā bija iegalvots, ka Latgales zemnieki viņus saņemšot atplestām rokām, bet viņus saņēma ar aizcirstiem vārtiem un aizšautām durvju bultām. Uz viņiem glūnēja caur pierēm, no viņiem muka. Dažs pat ar suni rīdīja.

Grupas sākotnējais brašums plaka kā neraudzēts maizes klaips.

—   Būsim nošāvuši greizi… — Bietags prātoja.

—   Nudien, vai tikai ir Latgale? — šaubījās arī Ķengā.

Bet Cvetkovs apvainojās.

—  Čiuļi, nolāpītie! — viņš uzbrēca. — Latgali pēc jumtiem un krucifiksiem vien pazīstu!

—   Nu jā, laikam jau neizskatāmies pēc katoļiem, — Bendlks mēģināja jokot. — Pat krustu pārmest neprotam. Tur tā vaina!

—   No vienas puses — tā, no otras — atkal šitā … — Lapa purpināja, lai gan tieši viņš vienīgais no visas grupas apjauta zemnieku neuzticības īsto iemeslu.

Tovakar viņi bija apmetušies skrajā eglājā kilometrus desmit no Rēzeknes. Stundu pēc satumsas no kārtējā neveiksmīgā gājiena uz mežmalas sādžu pārnāca Jānis Bietags. Neraugoties uz oktobra vakara melno tumsu, biedri tomēr nomanīja, ka Jānis ironiski smīkņā.

—   Viņi mūs uzskata par gestapoviešiem! … — viņš izgrūda.

—   Nudien, tieši pēc tādiem mēs izskatāmies! — Bendiks to uztvēra par joku. Bet Mališevs sapika.

—  Atraduši laiku, kad vellu dzīt! — viņš pārmeta.

—   Bet tu labāk vellu nepiesauc! … — Bietags brīdināja. — Šis ir jau klāt! Vazājas visriņķī un cauri Rēzeknei; kuru iekāro, to grābj ciet un ietupina aiz restēm …

—   Vai mēs šos tupinām, ka mūs tā neieredz! — Vaņkovs izsaucās.

—   Mēs vai citi, kurš to tagad izmeklēs? — aizrādīja komisārs Kamoliņš. — Skaidrs tikai tas, ka Rēzeknes apkaimē sākušies masveida aresti. Cilvēki uztraukti, iebiedēti. Kurš svešāks, tas viņiem tūlīt provokators vai nodevējs.

—: Eli, nelaikā esam atkūlušies! — Sedmalis nosūrojās un pavērās uz komandieri. — Tad jau šeit laikam palikšanas nebūs…

Lapa klusēja.

Veiksme silda, neveiksme saldē. Un piepeši visi kā viens viņi atskārta, ka oktobra naktis ir neganti saltas. Pirmo reizi visā pārgājiena laikā piesitās ziemas draudīgais rēgs. To gaiņājot, viņi sablīvējās ciešāk un, acis neaizdarījuši, visu salto, garo nakti apcerēja savas iespējas un izredzes.

Visbeidzot, jau krietni pret rītu, pieņēma Vaņkova ierosinājumu doties uz Rāznas un Kaunatas pusi, kur viņam bija tādi kā radi un paziņas. Tur, protama lieta, neviens viņus par gestapoviešiem neuzskatīs. Un, ja citas izejas nav, tad var patverties arī zem debesu jumta un pat akmens var derēt par spilvenu. Nē, vēl viņi nebija

ne izmisuši, ne satriekti. Vēl viņi ticēja Rāznai un Kaunatai.

Diemžēl pievīla ari tās. Pat Vaņkova pusradi un paziņas viņus negaidīja ar izplgstām rokām. Tieši par gestapoviešiem nesauca, tikai gandrīz kā pret tādiem izturējās. Jā gan, Rēzekne meta ēnu arī pār Rāznu un Kaunatu. Tā pati nelaime bija visur, ej kurp iedams!

Bet cik tālu gan aiziesi ar izsalkušu vēderu? Cik tālu tiksi pa naktīm apstingušām kājām, ja nav, kur tās atlaidināt? Pie kam arī nostūris tādai rīžošanai pavisam nelietojams: puskails, lieliem mežiem nabadzīgs. Tikai birztalas un eglāji vien.

Grupa sāka nervozēt.

Jānis Bietags piederēja pie tiem, kuriem tīk taisīt troksni vietā un nevietā. Tieši viņš tad arī Lapam noprasīja:

—   Ko nu? …

Pēc Lapas domām, vajadzētu, protams, iet uz Lubānu, kā tas jau iepriekš piesacīts gadījumam, ja pie Rēzeknes nobāzēlies neizdodas. Taču pastāvēja vēl otra iespēja — doties atpakaļ uz Baltkrieviju pie Modrā. Spriežot pēc tā, ko Modrais pirms šķiršanās bija pareģojis, tas laikam gan būtu vispareizākais.

Šo variantu visdedzīgāk aizstāvēja Bendiks, viņu atbalstīja Mališevs. Toties komisārs Kamoliņš, Sedmalis, Vaņkovs, Bietags, Ķengā un Cvetkovs aģitēja par Lubānu. Komandieris pats acīmredzot nevēlējās ne vienu, ne otru. Uz Lubānu ceļš ir tāls un nezināms, briesmu pilns, taču griezties atpakaļ uz Baltkrieviju — kauns.

—   Karā ar kaunu tālu netiksi, — tagad apskaitās arī allaž smaidīgais un saticīgais Bendiks, — vajadzīgs ari saprāts.

—   Un saprāts saka — Modrajam taisnība! — aizsvilās Mališevs. — Bez vietējo atbalsta, bez savas aģentūras partizānis nav karotājs. Bet Modrais mūs gan ar cilvēkiem apgādās, gan ar padomu.

—   Kā tad! — sašuta Bietags. — Modrais arī karu uzvinnēs! Mums atliks tikai dievu lūgt…

Cvetkovs raustīja plecus.

—   Nesaprotu, kālab jārunā! Mums taču pasacīja jau Maskavā: ja neizdodas pie Rēzeknes, jāiet uz Lubānu — un basta!

—   Tik tiešām, es brīnos par tevi, Artur! — komisārs, pavedis komandieri nostāk no citiem, pārmeta. — Kāpēc klaigāt un bļaustīties? Tu esi pavēlnieks, tev jāizlemj: kā teiksi, tā būs!

Laikam jau komisāra iedvesmots, Lapa visbeidzot, teica, ka jāiet uz Lubānu.

—       Tā vajadzēja sacīt uzreiz! — purpināja Mališevs.

—   Kad jāiet — iesim, bet penderi kurkst… Fricis nopeilēs pa gabalu.

—   Deviņi vēderi, tos tik viegli vis neapklusināsi! — piebalsoja arī Sedmalis.

—   Un vispār šajā draņķa apvidū meži tik pliki, ka uz katru vīru iznāk tikai pa kokam, — raizējās Bietags.

—   Dalīsimies! Pa trim vīriem grupā! — Lapa kā skaldīt noskaldīja. Apzinājies savus komandiera pienākumus un tiesības, viņš vairs nepieļāva nekādu mītiņošanu. Bakstīja ar pirkstu pa karti un skaidroja.

Lai nemaisītos cits citam pa kājām, katra grupa ies pa savu maršrutu. 23. oktobrī visi atkal sanāks kopā mežā pie Strūžāniem. Karte rādīja, ka tur sākas mežains, maz apdzīvots apvidus, kas sniedzas līdz pat Lubānai.

Lapa tālredzīgi bija padomājis arī par iespējamām neveiksmēm. Ja kaut kādu iemeslu dēj pie Strūžāniem sapulcēties neizdosies, jādodas uz Salas uguns novērošanas torni, kas slejas augstu pār Lubānas ezera ziemeļu piekrastes mežiem un klāniem.

Vīri aiz apmulsuma nespēja ne vārda bilst; viņi skatījās vairāk uz komandieri nekā uz karti. Tāda stingrība, noteiktība un pašapziņa sen nebija novērota.

Sev par ceļabiedriem Lapa izraudzījās Jāni Ķengu un —■ kaut tevi jupis! — Jāni Bietagu, to skandālistu un acīs lēcēju. Ko tas varēja nozīmēt? Vīri lauzīja galvas, taču tā arī neko nesaprata. Bet, patiesību sakot, Lapa, sevi un Bietagu pazīdams, piediedza viņu kā ielāpu sava rakstura irdenākajām vietām.

Komisārs Jānis Kamoliņš ņēma līdzi Aleksandru Cvetkovu un Ivanu Vaņkovu. Tādējādi trešajā grupā palika Hermanis Bendiks, Fjodors Mališevs un Alfrēds Sedmalis.

Karte brīdināja no pārlieka optimisma. Lai pa kādu maršrutu grupas arī ietu, visām trim neizbēgami jāšķērso Krustpils—Zilupes dzelzceļa līnija. Ņemot vērā, ka dzelzceļa līnijas tiek pastiprināti apsargātas, ceļš uz apmē

ram .60 kilometru attālajiem Strūžāniem saistīts ar divkārtēju risku.

—   Pie tam vēl ar tolu uz kumbra! … — aizrādīja allaž piesardzīgais Mališevs.

Aizrādījums bija ņemams vērā. Tāpēc Lapa, nupat vēl tik stingrais, pašapzinīgais Lapa, jautājumā par tolu atkal piejāva zināmu demokrātismu, iecietīgi uzklausot visdažādākās domas un viedokļus.

Runa bija par riska pakāpi, ko vajadzēja vērst pēc iespējas nekaitīgāku. Nosprieda visu sprāgstvielas krājumu uzticēt vienam trijniekam. Tie pabāzīs tolu zem sliedēm, kuras nāksies krustot ceļā uz Strūžāniem. Būs vismaz gandarījums sirdij un tālajā šurpgaitā notirpušajiem pleciem, būs pamatīgs blīkšķis.

Blīkšķināt kāroja visi, arī Lapa, kurš uz tādu godu pretendēja kā grupas komandieris. Taču komisāram pret šo kandidātu bija pamatoti iebildumi. Tieši Lapa, komandieris būdams, nekādā ziņā nedrīkstot nevajadzīgi riskēt. Tādam darbam esot citi, piemēram, Jāņa Kamoliņa grupa. Taču uz šo ierosinājumu Lapa atkodās ar to pašu: arī komisārs galu galā esot komandieris. Komisāriem risks esot tikpat bīstams kā komandieriem.

Kur divi plēšas' — trešais uzvar. Pirmkārt, trešajā grupā nebija neviena no «augstākās priekšniecības», otrkārt, Mališevs un Sedmalis izspēlēja tādu trumpi, ko nebija iespējams atspēkot. Izrādījās, ka šie abi ir jau veci, pieredzējuši pagrīdnieki, kas sēdējuši Ulmaņa cietumā.

—   Mums ar fašistiem ir savi īpaši rēķini! — viņi uzstāja. — Un tiesības uz blīkšķi mēs esam godam nopelnījuši.

Bendiks berzēja rokas: ar tādiem katordzniekiem viņu trijnieks nepazudīs.

Lai izvairītos no sprādziena saceltās trauksmes un kņadas, Lapas un Kamoliņa trijnieki devās ceļā dienu pirms spridzinātājiem.

—  Uz redzēšanos! — viņi sacīja palicējiem. — Uz redzēšanos.Strūžānos!

17. oktobra vakarā jaū gluži melnā tumsā spridzinātāju trijnieks — Bendiks, Sedmalis un Mališevs — nonāca pie Krustpils—Zilupes dzelzceļa līnijas posmā starp

Taudejāņu un Cirmas stacijām, apmēram desmit kilometru no Rēzeknes uz Ludzas pusi.

Noslidinājuši mugursomu siksnas no lietū izmirkušajiem, smaguma samocītajiem pleciem, viņi izstiepās mežmalas drēgnajā zālē un caur pusapbirušu alkšņu zariem līdz pat naktsvidum blenza uz uzbērumu, kas melnēja rudens lītavās izmirkušajā pļavā mazliet baiss un tuksnesīgs kā pamesta cietokšņa valnis.

—   Klāt esam! — čukstēja Sedmalis, akliem pirkstiem grābājoties ap sagatavoto, turpat līdzās nolikto spridzekli. — Un fričus nemana …

Sedmalim tā nevajadzēja gvelzt. Nebija viņš vēl ne muti aizdarījis, kad nošvirlcstēja grants. Tumsā nesaskatāms, kāds gausi slāja pa uzbērumu, tieši ar uzsvērto, pašapmierināto tūļību bendējot nervus tiem, kas gulēja krūmā.

Aizslāja garām un pagaisa. Pēc tam veselu stundu valdīja tikai klusums un tumsa.

—   Necik jau nevaktē! … — Sedmalis piesardzīgi ieminējās.

—   Un tie paši, kas vaktē, kātus nejaudā pavilkt… — piebalsoja Mališevs.

—   To vēl manīs, kā paši vilksies, kad vajadzēs diebt! — Bendiks nosmīnēja. Saprata jau gan, uz ko šie abi tēmē, taču stīvējās pretī.

—   Ne vella, zēniņi! Lādiņu — zem šinas, smilktiņas — virsū, un paši — krūmos, spudūc! Jo lunkanāk un tālāk, jo labāk.

—   Bet tu… tu, bēguli lunkanais, vai esi redzējis, kā dampis lido? — Sedmalis iesēca Bendikam ausī. — Tik tiešām vajadzētu paskatīties.

—       Stulbeņi, apmātie! — viņš tomēr vēl turējās pretī.

—   Uz ķinīti puikiņas atnākuši!

—   Reizi mūžā, i tad vēl neļauj noskatīties!

Traki, nu! Lai nu vēl Fredis, bet arī Fjodors — allaž nosvērtais, apdomīgais Mališevs! Še tev nu bija «katordznieki»!

Risks. Riska pakāpe. Par to taču runāts ne vienu reizi vien. Taču viņi bija nepacietīgi. Viņi alka būt klāt, paši savām rokām paraut spridzekļa auklu, savām acīm vērot .sprādzienu.

Sedmalis vēl nerimās, viņš bija izprātojis ko citu.

•— Kur tad teikts, ka nāks tieši ešelons?

—       Var taču gadīties, ka atripo drezīna vai — labākajā gadījumā —1 manevru lokomotīve. — Mališevs atsaucās. — Var vai nevar?

—   Nu var, nu! — Bendiks piekrita.

—   Un tad viss pulveris vējā! — Sedmalis izdvesa.

—       Un tulznas uz pleciem velti uzberztas. — Mališevs pūta.

Bendiks iespurcās.

—        Tikpat kā vārdot apvārdoja! — viņš atzinās un iebukņīja Sedmalim ribās. — Lien uz stigas, ir laiks!

—   Ar auklu vai bez? …

—   Ar? Ar ouklu!

Divreiz tas nebija jāteic: biedri nepaspēja ne acis pamirkšķināt, kad Sedmalis jau kašņājās pa uzbērumu. Necik ilgi — viņš jau svempās atpakaļ.

—       Kārtībā! — ticis slēpnī, minētājs izelsa un piegūla blakus. — Tagad tikai gaidīšanas vaina … — viņš vēl nočukstēja un iespieda auklas galu Mališevam delnā.

Sedmalis ieraka lādiņu, Mališevs paraus auklu.

Bendikam atlika vispēdīgais — apsarga pienākums. Bet pilnīgi atklāti runājot, viņš nebija nekas vairāk kā skatītājs.

«Tikai gaidīšanas vaina…» Tikai! Un tomēr dažkārt tāda nieka vaina ir sūrāka par nāvi. Pulksteņi bija sākuši slinkot, minūtes pārtapa par stundām.

Viņi gulēja uz vēdera zālē, galvas piešķiebuši, spieda ausis pie miklās, drēgnās zemes un klausījās zemes pulsu. Bet zeme šķita mirusi, tā pat neelpoja. Tikai reizi pa reirei it kā iedūca ausīs, taču pagāja laiks — un viņi saprata, ka dzirdējuši vienīgi satraukto asiņu dūkoņu.

Necik ilgi viņi vēl nebija gaidījuši, kad Sedmalis piepeši trūkās sēdus un nokunkstēja:

—   Sasodīts! Drošinātājs palika iekšā …

Tātad sprādziena' nebūs. Drošinātāja tapa neļaus atbrīvoties atsperei, lai cik nikni Mališevs raustītu auklu. Un tad nebūs arī dzelkšņa trieciena pret kapseli.

—       Skaidri atceries, ka palika iekšā? — Mališevs noprasīja. — Apdomā labi! Nav jau nekāds joks! Varbūt tomēr izņēmi un uztraukumā esi aizmirsis?

—   Nē, laikam gan palika iekšā …

—       Laikam gan! — Bendiks nošņāca. — Un ja nu tomēr ne?…

—       Vienalga! — Sedmalis nostenēja. — Mans misēklis — es lienu raudzīt!

—   Nē, tagad mana kārta!

Zem sliedēm paraktā mīna, tāpat arī aukla bija apbērta ar granti un nomaskēta, lai kāds no dzelzceļa apsargiem, apgaitā ejot, to nepamanītu. Tagad melnajā nakts tumsā spridzeklis vairs nebija sameklējams arī pašiem mīnētajiem.

Mališevs piesardzīgi pavilka auklu, pavilka tikai tikdaudz, lai Bendiks, ar pirkstiem grantī urbjoties, varētu to uztaustīt. Pirkstus pa auklu slidinādams, viņš sprīdi pa sprīdim tuvojās spridzeklim. Atrada to un apglāstīja liegi kā bērnu. Pirksti bija kļuvuši redzīgi. Viegli trīsēdami, tie uzčamdīja drošinātāju un izņēma laukā.

Kad Bendiks atgriezās slēpnī, no matu galiem viņam pilēja sviedri.

Nerviem atlaidinoties, viņš nemanot iesnaudās. Uztrūkās tikai tad, kad visapkārt jau rībēja un dārdēja kā ellē.

Mališevs sēkdams raustīja auklu un lādējās.

—   Aiziet! … — viņš nogārdza. — Aiziet, nolādētais!

—       Lai iet! — Sedmalis atmeta ar roku. — Nav tā vērts. Tikai lokomotīve un pāris vagonu.

Medījums pašāvās garām.

—      Aukla aizķērusies! — Mališevs pazibsnīja uz Bendiku. — Pie sliedes esi piesējis, vai?

Nē, piesieta nebija, tikai iesprūdusi sliežu salaiduma spraugā.

Rits vairs nevarēja būt tālu, kad beidzot nāca īstais. Tas droši vien tikko kā izkustējies no Rēzeknes, bet Cirmas pušē jau dunēja zeme.

Mališevs uztrūkās sēdus, sakampa auklu.

—   Ja nu atkal iesprūdusi? …

—   Nepiemini! — Bendiks apsauca.

Pēc skaņas spriežot, nācējs bija smags. Tas spārdījās pa sliedēm un tusnīja kā pārmocīts nezvērs. Nāca grūti un gausi — kā galu paredzēdams.

Starmešu šķiezna nolaizīja pamali un izdūra cauri naktij divas gaismas strēles. Tās satecēja kopā un noplaka pār uzbērumu.

No tumsas izrāpoja briesmīgs, posmains kāpurs. Tas dvesa un šņāca. Uzvēdīja pārkarsušas dzelzs un ogļu dvinga. Klakstēja atdures, klinkstēja riteņi. Blāvi vīdēja vagonu apsūbējušie lodziņi.

Apžilbinātām acīm uzbērumu vairs nevarēja saskatīt. Šķita, ka rāpuļa garā veldze lidinās pa gaisu.

—  Nepalaid! — Sedmalis notrīsēja. — Nepalaid!

—  Nu! … — nostenēja Bendiks.

Mališevs rāva ne tikai ar rokām. Iekrampējies auklā, viņš metās atpakaļ ar visu auguma svaru.

No uzbēruma izsprāga uguns, pieķepa pie lokomotīves riteņiem un sāka griezties reizē ar tiem. Nožvirkstēja grants, pārplīsa gaiss. Vagoni klupa cits citarh virsū. Cēiās stāveniski un grasījās kāpt cits citam pāri. Ellišķīgi žļaukstēja atdures. Šķindēja stikli.

Pļavmalas krūmā trīs vīri tupēja uz ceļiem. Nekustējās. Ieplestām acīm blenza uz uzbērumu un itin neko neapjēdza. Paši to bija gribējuši, paši kārojuši un nu, kad tas noticis, jutās satriekti. Pārbijušies un pārsteigti par to, ko pastrādājuši.

Un tad Sedmalis pielēca stāvu, uzmeta kūkumu un iespruka mežā. Bendiks ar Mališevu dieba pakaļ.

Tikko saklausāmi, nospraukšķēja daži nekārtīgi šāvieni. Izsmiekls pēc tās velnišķīgās jezgas, pēc tās šausmīgās kakot'onijas!

—   Izdarījām, izdarījām, izdarījām! … — Sedmalis, pa mežu cilpodams, dziedāja gluži kā dziesmiņu.

Rītam austot, viņi iespraucās eglīšu biežņā un pirms vakara krēslas nenāca vairs laukā.

Dienas tagad bija īsas, naktis — garas. Pa vienu tādu nakti varēja nostaigāt krietnu gabalu. Rezervē vēl četri pārgājieni, bet lidz Strūžāniem vairs tikai ap trīsdesmit kilometru. Tāpēc varēja nesteigties, iet piesardzīgi un ar apdomu.

Tomēr Mališevs noberza papēdi, sāka pieklibot. Ar tādu klibiķi vajadzēja īpaši uzmanīties: ja iznāks ļekošana, cik talu šis tiks? Pie tam viņiem pa visiem tikai viens automāts un divas pistoles. Ar tādu nabadzību klajumā vis nelīdīsi.

Dažu vakaru viņi vismaz stundu nokvernēja mežmalā, iekams uzdrošinājās iegriezties pie kāda nomaļa būdeļnieka. *\

Tiesa, cilvēki šeit bija citādāki nekā Rēzeknes pusē: saprotošāki un līdzcietīgāki. Ceļš kļuva vieglāks. Tagad viņi pamieloja ne vien vēderus, bet arī acis, kas vēroja rudenīgā meža nopietno, mazliet grūtsirdīgo krāšņumu. Košās mušmires, spilgtie, sūnās noslēpušies podiņi, ar

skujām aplipušās bērzlapes, tuklās, dižmanīgās baravikas — tas viss priecēja sirdi un pievilināja atmiņas.

Visas zīmes vēstīja, ka Rēzeknes notikumu izraisīto, arestu zona jau palikusi aiz muguras.

Un tomēr sprādziens nevar palikt un arī nepalika bez atbalss. Tā uztramdīja snaudulīgos šāspuses šucmaņus, un šie sāka dzīt pēdas.

Kļuva zināms, ka dažā sētā iegriezušies trīs aizdomīgi ceļa gājēji. Droši vien vazaņķi, kas cits? Partizāņi šeit vēl nebija manīti, un trīs klaidoņi nav pretinieki šucmaņiem.

Tomēr kārtība paliek kārtība: šie jādabū ciet un jānoskaidro, kas tie par putniem. Tā, garlaicību kliedējot, šucmaņi sāka šos lenkt.

Līdz Strūžāniem bija atlicis vienas vienīgas nakts pārgājiens. Taču katra tāda iepriekš norunāta tikšanās, ir saistīti ar zināmu risku. Var gadīties, ka biedru vietā viņus sagaida pavisam citi… Un, ja tad iznāk mukšana, tad Mališevs, protams, līdzi netiks. Tāpēc nolēma, ka Fjodors paliks tepat mežmalā, kur viņi pārlaiduši dienu, bet uz Strūžāniem ies divi vien: Bendiks ar Sedmali.

Pievakarē, kad abi gājēji pa nokrēslu šķērsoja kādu mežpļavas ieloku, nospindza lodes. Pusducis šucmaņu, pa gabaliņu cits no cita, skrēja pāri uzkalnam, cerēdami šos atgriezt no meža.

Sucmaņu cerības paputināja Sedmaļa automāts: divus tikpat kā knābāt noknābāja. Tas viens vispār vairs necēlās, bet otru, zem padusēm satvēruši, uzbrucēji aizrāva sev līdzi.

—   Ek tu, mīļumiņ! …. — Sedmalis sajūsmināts noglāstīja automātu. — Lai nu ko, bet uz tevi gan šie nebija cerēj uši…

Taču tagad vajadzēja būt divtik vērīgiem: Strūžāni solīja nepatikšanas …

Jā gan, nepatikšanas bija, tikai ne tās, kuras gaidīja. Bendiks ar Sedmali, pazagšus slapstoties uz norunāto tikšanās vietu. Viņi baidījās no šucmaņu slēpņa, bet slēpņa nebija. Toties bija pavisam kas cits …

23. oktobra naktī mežā pie Strūžāniem sapulcējās tikai pieci. Tikai puse no visas deviņu viru lielās Artura Lapas grupas.

Kad īsi pēc pusnakts atkliboja arī Mališevs, pilnā sastāvā bija vienīgi spridzinātāju trijnieks. Komandiera trijnieku pārstāvēja divi: pats Lapa un Bietags. Trešais — Jānis Ķengā bija noklīdis pa ceļam kādas sadursmes laikā ar šucmaņiem.

No komisāra Jāņa Kamoliņa trijnieka neatnāca neviens.

Sāka izpausties pieļauto kļūdu sekas. Lapam pienācās but noteiktākam, saprātīgākam un apņēmīgākam. Modrā piedāvājums taču bija zelta vērts! Laiciņu padzīvojuši un pamācījušies Turovščinas meža skolā, viņi būtu iemantojuši gan nepieciešamo pieredzi, gan zināšanas. Modrais un viņa izlūki iepazīstinātu Lapas vīrus ar tām Latgales zemnieku aprindām, bez kuru labvēlības partizānis nav un nevar būt nekas vairāk kā apbruņots klaidonis. Diemžēl Lapas grupa šo patiesību uzzināja, kad jau bija par vēlu.

Kļūmīga izrādījās arī nevietā demonstrētā Lapas stūrgalvība iet uz Rēzekni, lai gan viņš skaidri zināja, ka uz turieni iet nedrīkst.

Tomēr vislielāko ļaunumu nodarīja par viltību uzskatītā muļķība. Sadaloties trijos atsevišķos trijniekos, viņi apmānīja vienīgi paši sevi. No paprāvās, cīņas spējīgās grupas viņi bija pārtapuši par savrupiem bēguļiem. Pie tam ar šo metamorfozi nekas nebija līdzēts. Kā tagad zināms, ne Lapas, ne spridzinātāju un, domājams, arī ne Kamoliņa trijniekam tomēr nebija izdevies nemanītiem nokļūt līdz Strūžāniem.

Grupa sevi izšķērdēja jau pa ceļam. Ja neskaita uzspridzināto ešelonu, tad taču nekas vēl nebija paveikts; vēl viņi nebija iespējuši pat nobāzēties, bet vīru skaits jau sarucis uz pusi. Ja tā turpināsies, tad līdz Lubānai neaizies neviens…

Bet arī palikt uz vietas bija bīstami. Gaidot tos, kas aicināti uz tikšanos, varēja sagaidīt neaicinātus. . . Lapas trijnieks un spridzinātāji, šurpu nākot, ar tādiem bija jau saskrējušies. Ja šie uzdrīkstēsies nākt pa pēdām, atkalre•dzēšanās var iznākt skandaloza. Pie tam pilnīgi iespējams, ka ar «pavadoņiem» aplipis arī Kamoliņš un, Stružānus meklējot, atvazā šos līdzi.

Kavēties vairs nedrīkstēja. Norunu pildot, tagad jādodas uz rezerves tikšanās vietu pie Salas ugunsnovērošanas torņa.

—   Nē, šausim tieši uz Lubānu! — šoreiz Lapa bija nelokāms. — Ja Ķengā un Kamoliņš ar savējiem varētu atnākt, sen jau būtu klāt…

—Tu domā — saņemti? — Mališevs noprasīja.

—   Bet, ja ir saņemti, tad nav izslēgts, ka pie Salas torņa gribēs saņemt ari mūs.

—   Vienam vismaz vajadzētu iet raudzīt, — neatlaidās Bietags.

—   Nē, es teicu! — komandieris atcirta. — Neesam vairs tik bagāti, lai riskētu vēl kaut vai ar vienu … Bet, kam būs nepieciešams, tas dabūs mūs rokā ari Lubānas klānos.

Un tā atkal bija kjūda. Laikā, kad Lapa ar atlikušajiem četriem vīriem zagās pa Aiviekstes austrumkrasta mežiem uz ziemeļiem, Jānis Kamoliņš un Aleksandrs Cvetkovs viņus veltīgi nomeklējās gan pie Strūžāniem, gan pie. Salas torņa. Ivans Vaņkovs no komisāra trijnieka bija nošķīries jau agrāk un devies atpakaļ uz dzimto pusi.

Tagad, biedrus neatraduši, Vaņkova piemēram sekoja arī Kamoliņš un Cvetkovs. Šūpulī mantotais pašaizsardzības instinkts izrādījās spēcīgāks par pietiekami nenorūdītu pienākuma apziņu.

Turpretī tie, kas. soļoja kopā ar Lapu, uzmundrināja sevi tieši ar to, ka paiikuši uzticīgi pienākumam. Par spīti visām neveiksmēm, tieši viņi — pieci no deviņiem — apņēmīgi turpināja reiz uzsākto gaitu.

Nevienam viņi nelīda acīs. Gāja gandrīz tikai pa mežu, no klajākām vietām turējās pa gabalu. Sētās iegriezās vienīgi tad, kad vairs nebija, ko likt uz zoba, kad vēderi jau kurca.

Un tomēr viņus paģida.

28. oktobra vēlā pēcpusdienā Artura Lapas grupai uzbruka piecdesmit šucmaņu. Tas notika pie Nagļu ciema, aptuveni 20 kilometru uz ziemeļiem no Lubānas ezera.

Partizāņi sagaidīja šucmaņus neviesmīlīgi, pie kā vislielākie nopelni, protams, bija Lapas, Bietaga un Sedmaļa automātiem. Domājams, ka uzbrucēji pie tādas uguns vēl nebija radināti: kolīdz viens no šiem novēlās augšpēdus, notrīsēja arī pārējie. Ar to pilnīgi pietika, lai Lapas vīri izrautos no aplenkuma un pagaistu mežā.

Veiksmīga kauja skurbina-; Lapas vīru veiksme vēl nebija izcila, taču sasparojušies viņi bija un tikuši pārgalvīgi.

Dzedrā, salnas apsudrabotā naktī vajadzēja iet pāri Pededzei uz Vidzemes krastu. Bet ūdens, kā zināms, ir slapjš un salts. Tad kādēļ gan slapināties, ja tepat pie Vīksnām pa Lubānas—Balvu ceļa tiltu var pāriet sausām kājām? Jā jau, jā, protams, tiltus apsargā! Tik nepieredzejuši viņi vairs nebija, lai to nezinātu. Bet cik tad to apsargu ir? Pie katra tāda tiltiņa pa vienam, no vairāk. Toties pārigājēji būs pieci, un trim šaujammašīnas pa ķērienam.

Nudien, viņi aizgāja pār tiltu bez liekas steigas un satraukuma. Ar sargu pat saskatīties nedabūja. Tas droši vien bija nolīdis kādi| tuvējā mājā apsilt vai arī, bruņotus vīrus saviedis, pamūc« nostāk.

Tikusi otrpus Pededzes, grupa, neviena netraucēta, iegāja mežā.

Sedmalis dungoja:

«Atceries Pededzes krastus,

Atceries liepceliņu …»

Gulbenes meži rādījās biezi un plaši kā taiga. Pēdējo dienu panākumu spārnoti, Lapas vīri kala plānus un posās darbam. Beidzot taču viņi bija tikuši pie vietas un — nu ies vaļā!…

Bet vaļā negāja. Mežs turēja viņus ciet, sagūstītus starp Pededzi un Lielo purvu dienvidos no Gulbenes.

Pāris nedēļu neklaiņojuši pa mežiem, vīri sāka erroties. Pārgalvība izvērtās piesardzībā, dungošana — ņurdēšanā, optimisms — pesimismā. Ar katru jaunu dienu viņi kļuva bezcerīgāki.

—   Sapūsim! Tepat šitamā čūkslī visi arī apkritīsim, pliki un badā.

' Apvidū mudžēt mudžēja budži, aizsargi, šucmaņi un citi fašistu pakalpiņi. Viņi izošņāja un nemitīgi dzenāja katru svešinieku. Tie, kas bēguļus paēdināja vai izguldīja, tika neganti pārmācīti.

Šādos apstākļos Lapas vīriem nepietika prasmes un pacietības. Ļaužu noskaņojumu viņi mērīja ar galdā ceļtā cienasta dāsnumu, ar putras bļodiņas tilpumu, līdzuota rudzmaizes klaipa smagumu. Un tā, protams, atkal bija kļūda.

Ap mežiem jau grābājās ziema. Pajutuši tās ledaino elpu, vīri kļuva nepacietīgi. Viņiem pietrūka laika, lai dažu labvēlīgāk noskaņotu cilvēku pamazām pieradinātu pie savas klātbūtnes, lai, neuzplijīgi paaģitējot, pārdabūtu

savā pusē. Viņi kāroja visu uzreiz un tūlīt. Tādēļ palika ar tukšām rokām.

Lapas vīri laiku pa laikam iznira no biezokņa kā bebri no ūdens. Viņi parādījās klajumā tikai galējas nepieciešamības spiesti, un tomēr ar to pietika, lai vietējai varai par Lapas piecnieku ziņu būtu atliku likām, jo, nodevības baidoties, ziņoja pat tādi, kas nemaz nevēlējās ziņot.

Mežiniekus nemitīgi izsekoja. Viņus ne tikai pavadīja, bet arī sagaidīja ar slēpņiem ceļu ielokos, ar posteņiem mežmalas sētās.

Un ne jau vienmēr izdosies tos atklāt, ne jau vienmēr laimēsies atgaināties ar kauju. 5ajā ziņā viņi vairs neloloja nekādas ilūzijas.

Pēdējās ilūzijas izsaldēja bezgala garās, ar ledus vižņiem piespīguļotās novembra naktis, kuras viņi nomocīja dažā mežpļavas siena kaudzē, šķūnītī vai tāpat uz kailas zemes kādas zarainākas egles azotē.

Priekšlikumi bija trīs. Bendiks ar Mališevu vēl arvien uzstāja, ka jāiet uz Baltkrieviju, lai pārziemotu pie Modrā. Turpretī Bietags uzskatīja, ka jāpaliek tepat un, pa mežiem manevrējot, jāuzmeklē klusāks nostūris un atsaucīgāki ļaudis. Lapa ar Sedmali ieteica sadalīties un pārlaist ziemu pie radiem vai paziņām.

Atkal jau dalīties! Vai tad ar vienu reizi vēl nepietika? Un tomēr, ja naktis esi tikpat kā uz pusēm pāršķēlēts, ja kreiso sānu silda cieši klāt piegūluša biedra siltums, bet labo dzeldina ledains dzestrums, ja no rīta nevari piecelties, jo esi piesalis pie zemes, tad alkas pēc uguns ir neuzveicamas. Tad kāre pēc mājīga siltuma saviešu paspārnē pārtop par māniju. Vari iet kurp iedams, visur māņojas pavards.

Tomēr no šī kārdinošā priekšlikūma viņi varonīgi atsacījās. Ne jau tikai rūgtās pieredzes dēļ, bet arī tāpēc, ka, viņus bēdzinot, nemitīgam riskam būs pakļauti ari paši bēdzinātāji. Un vispār — kur tad viņi ir, tie radi un paziņas?

Daudz vienkāršāk — bez dziļākiem pārdzīvojumiem un ķīviņiem tika noraidīts arī Bietaga ierosinājums par manevrēšanu Vidzemes puses mežos. Tādam pasākumam viņi gluži vienkārši bija par «mīkstiem». Par rnaz viņi vēl bija rūdīti tāliem, nemitīgiem pārgājieniem, par maz radināti pie pastāvīga sasprindzinājuma, sala un bada.

Sevišķi Mališevs un Sedmalis. Aukstuma dē] viņi vairs necēlās pat sardzei.

Toties tajās retajās reizēs, kad uzdrošinājās iegriezties pie kāda būdeļnieka, mežavīn tēloja pārticību.

Nekas, gluži nekas viņiem nebija vajadzīgs. Ja nepiedāvāja, viņi arī nelūdza: ne cimdus, ne zeķu pāri, ne aizdara gabaliņu. Un ne jau aiz kautrības, nē! Tikai aiz lepnuma. Neko, itin neko tādu viņi vēl nebija paveikuši, kas dotu morālas tiesības uz tautas atbalstu. Lai nu ko, tikai ne ubagot!

Pēc tam kad Lapas un Bietaga ierosinājumi bija noraidīti, atlika vēl trešais — Bendika un Mališeva aicinājums atgriezties Baltkrievijā pie Modrā. Taču par to viņi piepeši vairījās runāt, lai gan saprata, ka tieši šis priekšlikums būtībā skaitās jau pieņemts. Pagaidām, zināmas vainas apziņas vārdzināti, viņi vienīgi novilcināja tā realizēšanu.

Tā vēl 12. novembra vakarā Artura Lapas grupa malās apkārt pa mežiem kilometrus desmit uz dienvidiem no Gulbenes.

Viņi bija pārsaluši, un viņiem gribējās ēst. Aiz mežmalas kokiem slēpjoties, viņi veselu stundu kāri glūnēja uz mežsarga Āboliņa vientuļo mājokli, gribēdami, bet neuzdrīkstēdamies tajā iegriezties.

Mājas fasāde nebija no lepnajām, tā radīja uzticību. Arī nelielās saimniecības ēciņas šķita visai pieticīgas. Pagalms bija tukšs, salts.un kluss. Nekā aizdomīga tajā nemanīja: sēta kā jau sēta.

Nu, ko tur — ies iekšā!

Cik necik pakuplinot sakāmvārdu par vīru un cepuri, varētu sacīt tā: «Neskati vīru no cepures un māju — no jumta!» Arī mežsarga Āboliņa dzīvojamās mājas iekšpuse īsti neatbilda tās ārējam izskatam. Iekštelpas, lai gan niecīgas, tomēr bija spodras un rūpīgi izplānotas. Par bagātību nevarēja būt ne runas, taču visā mājokļa iekārtojumā jaudās gaume un kultūra. To apliecināja ari grāmatas, no kurām dažas redzēja pat virtuvē. Tas viss, kopā ņemot, norādīja uz zināmu inteliģenci.

Šis atklājums mežavīrus nepatīkami pārsteidza. Pieredze bija virzījusi viņu domas uz to, ka civilizācija un kultūra nav kodols, bet gan čaula, ko piemērotos apstākļos noloba varas kāre. Bija taču zināms, ka Vācijā no asins dvingas apskurbuši pat daži filozofi un dzejnieki;

kur tad ir garantija, ka Latvijā no tās nevarētu apskurbt arī_mežsargi?

Āboliņam skurbuli nemanīja, drīzāk jau apjukumu. Labvakaru atņēmis, viņš sēdināja mežiniekus pie galda ar tādu skubu, it kā no tā, cik ātri ciemiņi tiks pie karotēm, būtu atkarīga mājastēva dzīvība.

Veiksmīgi ticis ar to galā, Āboliņš, gluži kā līdz nespēkam pārmocījies, atzvila pret stenderi un, it kā pirmo reizi pats savā virtuvē iemaldījies, šaudīja acis uz visām pusēm.

Šaudījās arī mežsardziene. Viņa neskopojās, cēla galdā vakariņām vārītus kartupeļus un cūkas taukumu, kā arī piena krūku.

—    Ēdiet! Stiprinieties, mani mīļie! — Mežsardziene klanījās. — Kas zina, kad esat ko baudījuši un atkal baudīsiet …

—    Lai nu, lai! — mežsargs noburkšķēja. — Ļauj taču cilvēkiem paēst!

Ar partizāņu mēru mērojot, galds bija bagātīgs. Pēc cienasta dāsnuma rēķinot, saimniekiem vajadzēja būt no tiem, kas simpatizē mežavīriem un jūt tiem līdzi. Vismaz vēl nesen viņi tā arī būtu to novērtējuši.

Taču šobrīd viņi vairs nebija Vakarējie. Tieši šī dāsnuma, lipšķīgās vēlības un šaudīgo skatienu dēļ kumosi spriedās rīklē un grūti nācās tos norīt. Nelīdzēja pat mežsarga un mežsardzienes izmisīgie pūliņi kuplināt vakariņas ar valodām.

Sarunas pie galda nebija nekas vairāk kā pļāpāšana. Un tāpēc, kaut arī liekuļot saprašanos dažkārt ir nepieciešami, viesi drīz cēlās kājās un posās uz iešanu.

—    Varējāt jau palikt! — saimnieks piesolīja. — Šķūnī siena netrūkst. Un neviens cits naktī šurp nenāks… Pirti lai varētu izkurināt, — viņš kārdināja.

Piedāvājums bija trakot pavedinošs. No iedomas vien, ka atkal jāliekas uz kailas, ledainas zemes zem egles, uzmācās drebuļi.

Vīri saskatījās, tad, gluži kā norunājuši, tencināja par vakariņām un tomēr devās uz durvīm. Pārlieka viesmīlība nekad nav patiesa, aiz tās allaž kas slēpjas.

Pa aklu tumsu taustoties pāri sētsvidum, Bendiks purpināja:

—   No svešiem cienastiem zobi maitājas..,

Jā, mežsargs nebija iemantojis viesu mīlestību.-Tomēr nedrīkstam aizmirst ari to, ka viesi bija no tiem, kam pat pašu ēnas rādās aizdomīgas.

Tā ir drausmīga kļūda — meklēt naidu tur, kur jāmeklē mīlestība, un mīlestību tur, kur jāmeklē naids. Vai viņi, paši sev par postu, kārtējo reizi bija kļūdījušies? Iespējams, jo kļūdās taču pat nekļūdīgais.

Istabas siltumā atvilguši, Viņi jutās kā āliņģī iemesti. Garastāvoklis bija līdzvērtīgs gaisa temperatūrai — vismaz pāris grādu zem nulles. Saltums mudināja pasteigties.

Piemērotu naktsvietu meklējot, mežinieki, plecus uzrāvuši, īgni/un nerunīgi, rindiņā soļoja pa stigu tieši uz dienvidiem. Stiga bija visai plata un taisna kā gaitenis; tumsas pielieta, tā saplūda ar silu, kas drūmi šņāca.

Pēc apmēram stundu veicīgas iešanas notika brīnums. Stigas labajā pusē gluži kā no zemes iznira «mājiņa uz vistas kājiņas» ar nelielu, glītu lievenīti durvju priekšā.

—    Pasaka par Sniegbaltīti un septiņiem rūķīšiem! — nopriecājās Sedmalis.

—    Kaut nu tikai Sniegbaltītes vietā nebijusi ragana un rūķīšu vietā — velni! … — Mališevs bija apdomīgs kā vienmēr. ^

Vīri salūkojās, mirkli vēl it kā šaubījās, tad Bietags piesardzīgi jau vēra durtiņas.

Būda bija tukša.

—   Veči!… — Bietags izsaucās. — Lažas gar sienām un krāsniņa lai!

Nē, tālāk viņi vairs nespēja iet, sit kaut vai nost! Nudien, tā taču bija visīstākā pasaka, un kas [>ar to, ja pasakas mierina tikai bērnus un vientiešus? Šoreiz arī viņi atļausies būt vientiesīgi, vēl jo vairāk tādēļ, ka, pēc iekārtojuma spriežot, būda piederēja medniekiem. Un vai nu tā būs, ka šie nāks tieši šonakt?

Drīz vien krāsniņa jau sprēgāja un zīmēja uz sienām skraidīgas ēnas. Aizsvilstot sprakšķēja egļu skujas, būda uzsmaržoja pēc Jaungada eglītes. Kļuva silti un patīkami.

Virsdrēbes atvilkuši, viri atkrita uz lāviņām puszviļus, Snaudas aizmiglotām .acīm viņi raudzījās ugunī, no kuras vēdīja sen nebaudīts mājīgums. Sajūta bija tāda kā pēc ilga, nogurdinoša ceļa mijkrēšļa stundā pie ģimenes pavarda.

—   Kādam vajadzētu pastāvēt uz stigas… — laiski ieminējās Lapa.

—    Kuru tu domā? — Sedmalis nīgri noprasīja. — Vai mani? Citi sutis siltumā, bet cits tikmēr drebināsies uz stigas! Ne velna! Man tepat labi.

—    Nudien, kāds nelabais mūs te raus? Tik dzedrā nakti, pašā meža viduci! — miegā laižoties, filozofēja arī Bendiks. — Tādā laikā mežsargu pat ar mietu nedabūs laukā…

—    Skaidrs, ka nedabūs! — čamstināja Meliševs. — Bet rīt kopsimies projām vēl pirms gaismiņas. Vismaz vienu naksniņu pagūlēsim kā cilvēki.

Lapa neuzstāja, un tā tas ari palika. Paši juta, ka labi nav, bet — gan jau kaut kā! … Gan jaul

Taču tās jau bija beigas.

Svētlaime viņus vēl šūpoja pusceļā starp nomodu un miegu, bet domas jau zaudēja apveidu, atslāba muskuļi, izgaisa īstenība . ..

Palika murgs. Grūts, nopūtu un konvulsīvu trīsu pilns murgs. Nervi atlaidinājās tikai pret rītu, tajās pirmsausmas stundās, kad miegs ir visciešāks.

Aizčlkstējās durvis. Vīri uztrūkās sēdus un ķēra pēc ieročiem. Taču tie nebija vajadzīgi: no lauka ienāca Bietags.

—    Sarma uzkritusi, — viņš pavēstīja un kaut kā savādi pavērās biedros. — Uz stigas redzamas pēdas… Nesen kā iestaigātas.

—    Pats būsi iestaigājis! — Sedmalis nosmīnēja..

Jā, jā, kā gan citādi! Bailēm jau lielas acis! Un tomēr vīri cēlās, sāka posties.

Būdas šaurais lodziņš jau gluži gaišs. Tagad vajadzētu doties projām, ko kājas nes, bet viņi nezin kāpēc vēl kavējās un gozējās ap krāsniņu, kas vēl glabāja tīkamu siltumu.

—    Tādos sarmas rītos jēģeri uz vilkiem iet, '— Mališevs ieminējās. — Ja pleznas nav Bietaga paša, tad būs mednieka.

—    Kurš cits vēl tik agri te valkāsies? — piekrita arī Lapa.

Tā viņi viens otru drošināja, bet pašiem dūša gluži pliekana. Un nepavisam viņiem vēl negribējās līst laukā. Nepavisam arī ne!

Aiz būdas kaut kas noknikšķēja. Un tūlīt ieķērcās kāds dīvains, nedzirdēts putns.

—   Laukā!… — Bietags, ar kāju atspēris durvis, metās pāri slieksnim, Bendiks — pakaļ.

—    Dulli kļuvuši! — Lapa nošņāca.

•— Nu jau pat no vārnas ķērciena bikses pilnas! — Sodījās arī Sedmalis.

Ar pistoli rakās Bendiks pieplaka pie stenderes. Taču, ja vajadzēs šaut, viņš nešaus … Tieši stobra galā uz lievenīša stāvēja Bietags.

Un tad Bietags laikam bija ko saskatījis. Viņš nobēra automāta kārtu, pēc tam — vēl otru, tāpat pa roku galam, netēmēdams. Taču mirklis bija iegūts. Ar to pietika, lai nolēktu no lievenīša un pamuktu aiz būdas. Bendiks neatpalika ne soli.

Metrus desmit, piecpadsmit no stigas biezēja eglīšu jaunmežs. Bēgļi būdas aizsegā joņoja turp. Tur gaidīja glābiņš.

Aiz muguras sprakšķēja šāvieni. Visapkārt svilpa lodes, čakstēja skujas. Bendikam trāpīja plecā. Viņš nosēcās un trauca tālāk. Lecot eglītēs, kāds tikpat kā ar vāli iebelza pa galvu. Nobūkšķēja divi būkšķi reizē. Dublēts no mednieka divstobrenes.

«Mežsargs!» Bendiks atskārta. «Nolādētais mežsargs tomēr vilcies pa pēdām kā lapsa!»

I       Jā, gadās arī tā, ka lapsā vajā vilkus. Un tur kūmiņam pašam sava zvēra gudrība: «Ja iespējams — kod mugurā! Tas rada ne vien sāpes, bet arī pārbīli.»

Mežsargs bija viņus izsekojis un atvedis šucmaņus. Bet pats, asinssuns, ielīdis eglītēs un uzglūnējis pie vienīgā atkāpšanās ceļa.

Bendiks lauzās cauri biežņai. Tikai uz priekšu, uz priekšu vien! Kājas aizmetās aiz ciņa, seju pātagoja zaļadatainu eglīšu zari. Aiz tiem pavīdēja cilvēka apveids.

Bietags! Bet ko viņš tur stāv? Ko vēl gaida? Varbūt biedrus? Nē, nē, vieta nav piemērota viņu segšanai. Lūk, tur, otrpus klajuma, grāvī, tur gan!

Bet Bietags stāv, uz priekšu sakucis. Kreisajā rokā automāts, labā kaut ko tvarsta, it kā ko ķer. plauksta krāsojas sarkana. No pieres un sejas lāso asins strūkliņa. Trāpīts ar skrotīm. Mežsargs, nolādētais, viltīgais asinssuns, ar vienu bliezienu sagandējis viņus abus.

Pieskrējis klāt, Bendiks steigā kaut kā apsaitēja biedra ievainojumu, sakampa viņu ap vidukli.un rāva projām.

Nebija laika auklēties ap brūcēm, tagad pats galve

nais — ar automāta uguni nosegt būdā palikušo biedru atkāpšanos.

—    Vir.ii taču lauzīsies laukā, vai ne? — sazilējušām lūpām čukstēja Bietags.

—    Lauzīsies! — Bendiks apgalvoja. — Ja vien jau nav izlauzušies…

īsta cīņas trokšņa tomēr nedzirdēja. Juceklīgi noplīkšķināja daži šāvieni, un pēkšņi viss apklusa.

Gaidīšana ir mokas, īpaši tad, kad, patiesību sakot, nemaz nedrīkstētu gaidīt, kad pašiem vajadzētu celties un steigties projām, tālāk no apdraudētās vietas, nostāk no nāves, kas glūnēja uz stigas.

Bet viņi tomēr vēl gaidīja. Taču mežs klusēja, it kā neko tas nebūtu ne redzējis, ne dzirdējis.

Bietags spēji noasiņoja, zaudēja spēkus. Ja tagad necelsies un neies, tad viņi to vairs nedarīs nekad… Tad viņus panāks ja ne lode, tad sals.

Bietags jau muldēja. Bendiks atkal ņēma viņu ap vidu un stīvēja projām.

Viņi tenterēja pa mežu. Vilkās bez īsta mērķa, bez atskārtas, tāpat uz labu laimi. Nesējam pašam aizšauts plecs, arī veselā roka no nastas smaguma tirpa un kļuva nejūtīga. Viņš jau elsa. Sviedri ritēja viņam pār pieri, kājas gāja streipuļiem. Brīžam viņš turējās stāvus, brīžam — šļūca uz ceļgaliem, brīžam — kārpījās rāpus. Nē, necik tālu viņi tā netiks …

—    Neaiziesim! … — Bietags stenēja. — Abi ne… Šauj nost! Šauj mani nost!

Nošaut? Kā tad tā? Kādēļ? Un vēl tieši tagad, kad nāve aizkavējusies! Kad radusies cerība izdzīvot! Iz-dzī-vot! … Un, pat ja nošautu, ko tad? Lodi pierē arī sev?

Tiem, kas nepazīst īstas sakāves, pirmais zaudējums ir traģisks. Un arī visgrūtākā dilemma: kam aiztaupīt pēdējās patronas — ienaidniekam vai sev un savam biedram?

Nē! Ienaidniekam, protams! Kamēr vien patrona vēl nav vispēdīgā . ..

Viņiem pa abiem vairs tikai viena dzīvība un viena nāve. Bietaga automāta kārtas taču ļāva izbēgt; kopā viņi noskrējuši arī tos desmit izšķirošos metrus līdz eglītēm. Pa abiem kopā viņiem vēl atlicis nedaudz spēka, un tāpēc ir jāiet. Soli pa solītim jācīnās tālāk.

Uz kurieni? Nē, nu gan cita ceļa vairs nav kā vienīgi

alpakal uz Baltkrieviju. No deviņiem vīriem palikuši tikai divi un tie paši — pusdzīvi.

Kur pārējie? To viņi nezināja un nevarēja zināt. Bet Fjodors Mališevs bija kritis turpat uz Medņu būdas sliekšņa. Arturs Lapa un Alfrēds Sedmalis — smagi ievainoti un saņemti dzīvi. Vēlāk viņus nošaus. Un tomēr šāvēji no viņiem neizdabūs ne pušplēsta vārda. Ari no Lapas nē. Lai viņš bija svārstīgs un nenoteikts, nāves priekšā grupas komandieris Arturs Lapa paliks nelokāms. Par godīgu cenu izpirks savas traģiskās k)ūdas.

Taču tajā šausmīgajā dienā to vēl nezināja neviens. Ari Bendiks ar Bietagu ne.

Noasiņodami viņi vilkās cauri mežiem uz ziemeļaustrumiem. Metru pa metram, soli pa solītim. Bet ceļš bija bezgala tāls un spēka tik maz … Vai aizies?

KATRAM SAVA BEDA

Rudens nepagāja secen arī Maslovas sādžai. Naktis kļuva garas, tumšas un saltas; sastingusi zeme pat zem vispiesardzīgākajiem soļiem klaudzēja kā grīda. Ņinai un Jevmeņijam nācās pārtraukt savas naksnīgās pastaigas.

Maksimovs jau bija pilnīgi atveseļojies un kļuvis nepacietīgs; viņš ilgojās pēc partizāņiem, taču tie nedevās rokās. Palīdzēt nespēja pat tie, kas, piesardzīgi ar viņu iepazīstināti, dažu nakti sapulcējās Maslovska istabā sirdis izkratīt.

Viena no tādām «sirds izvēdināšanas» reizēm notika komjaunatnes gadadienā, naktī uz 1942. gada 29. oktobri. Bez mājiniekiem — Vladimira Maslovska, Ņinas Maslovsaks, Ivana Maslovska un Jevmenija Maksimova — sapulcē piedalījās tikai paši vistuvākie sābri. Starp tiem ari Ivana draugs, kaimiņa Jāņa Krasina dēls pusaudzis Donats.

Bijušais Rīgas karaskolas kursants, jaunākais politvadltājs Maksimovs savā laikā uzcītīgi bija mācījies vēsturi, tāpēc tagad iepazīstināja klātesošos ar komjaunatnes slaveno biogrāfiju, īpaši izceļot epizodes, kas raksturo komjauniešu kaujas varonību.

Ziņas par notikumiem frontē bija gaužām skopas, taču stāstītājs apgalvoja, ka tieši komjaunieši kaujas laukā izceļoties ar drosmi un atjautību. Komjaunieši cīnoties arī

partizāņu rindās, aktīvi darbojoties pagrīdes kustībā. No šīs lielās visas tautas cīņas malā nedrīkstot palikt neviens — ne jauns, ne vecs. Un arī viņiem — Maslovas sādžas pagrīdniekiem esot pienācis laiks pāriet no vārdiem pie darbiem.

Maksimovs nebija orators, viņš runāja pasausi, no mācību grāmatām un laikrakstiem apgūtām frāzēm, taču viņa balsij piemita tāds pārliecības spēks, kas lika ieklausīties. Iedvesmas pilnās frāzes kļuva ietilpīgas, tās pārliecināja vienkāršos, ar spilgtām runām neizlutinātos klausītājus.

Klusi klusītiņām sapulces dalībnieki nodziedāja padomju dziesmas, kas vēl patvērušās atmiņā un sirdīs. Pusbalsī dziedātai dziesmai nav īsta plašuma, toties tai ir vairāk jūtu.

Pēc sapulces Maksimovs aicināja Ivaņu un viņa draugu Donatu uz šķūni. Tur viņš tiem iespieda saujās vairākas ar violetu tinti uz rūtiņu papīra rakstītas lapiņas.

—        Tikai bez aušībām, zēni! — Maksimovs brīdināja.

—   Sitām lapiņām ir lodes cena …

—    Paši saprotam! — Ivans apgalvoja.

Lapiņas bija Maksimova sacerētas un uzrakstītas. Galu galā kaut kas taču jādara! Jau tā viņš pārlieku ilgi aizsēdējies bezdarbībā. Sirdsapziņa sāka dumpoties.

Sagadījās tā, ka pirmajā novembri, tas ir, trešajā dienā pēc sapulces, Maslovska kaimiņš Jānis Krasins devās uz Rundāniem pēc petrolejas. Vakarā pārnācis, viņš pastāstīja mājiniekiem jaunumus. Visas zīmes rādot, ka šogad Giktobra svētki būšot nemierīgi… Jau tagad Cegeļņas mežniecībā, Lazaru un Lomu sādžās bijušas izlīmētas lapiņas, kas skubinot uz nekārtībām.

—        Lomos dzīvo Ivana tante Anna… — Donats, kāpostus strēbdams, it kā starp citu ieminējās.

—    Un tad? — tēvs saausījās.

—    Tad neko! … — puika atņurdēja.

—    Kāda tur daļa tantei?

—    Ne jau tantei, bet Ivanam …

—    Maslovsku Ivanam?

—    Kuram vēl citam?

—    Puikai -— Tēvs nometa karoti. — Ko tu tur gvelz?

Pēc sejas vien varēja nomanīt, ka puika zina gan, ko

gvelž. Bet, lūk, viņi, lielie gudrinieki — tēvs ar mati —

šoreiz nezina ne tik, cik melns aiz naga. Vai tur nebija jāsmejas? Aiz pašapziņas varēja pārplīst.

Un pārplīsa ari… Kad tēvs nogrāba aiz čupra, puika izplūda asarās. No pašapziņas vairs ne vēsts. Jā gan, jā, lapiņas iedevis tēvocis Maksimovs. Un Ivans, kā redzams, tās paspējis jau izlīmēt. Nē, nudien, nu, Donats pats tik tālu vēl neesot ticis. Goda, goda vārds! Lapiņas stāvot turpat, kur nogrūstas, — pūnltl aiz malkas strēķa.

Pārbīlī Krasinam drebēja rokas. Tik tiešām, viņš vairs nejaudāja saturēt ne nieka papīreļus, kurus Donats, ar iesnām šņaukājoties, pārnesa no šķūņa.

Kaut velns tos parautu! Tēvs sažņaudzīja lapiņas dūrē un pagrūda gultā zem maisa. Pēc tam, nosloksnējis puiku un sabrēcis uz iztramdītajiem mājiniekiem, pats likās gultā. Bet salmu maišelis tonakt šķita blusu pilns. Tēvs kasījās līdz pat rītam.

Tonakt Jānis Krasins redzēja sevi pie Rēzeknes cietuma mūra upuru rindas galā… Tur viņš stāvēja ar zemu noliektu galvu, bet slepkavas tēmēja tieši pakausi.

«Par ko? …» Krasins iebrēcās.

«Par lapelēm…» pēkšņi baznīcas kancelē noducināja mācītājs Tarbuns. «Par tām, ko puika nobāza šķūnīti. Pats zini! …»

—    Ko urkšķi? — sieva iebukņīja sānos.

Krasins pietrūkās sēdus, nosvīdis viscaur slapjš.

Ritam austot, viņš vēl nebija izlēmis — nest lapiņas uz Vecslabadas policiju vai nenest. Ja viņš nebūtu bijis Rēzeknes tirgus laukumā un redzējis, kā apšauj veselu sādžu, tad laikam nenestu. Bet viņš bija tur bijis un redzējās … Un vai tagad šo lapeļu dēļ tas pats nedraud arī Maslovai? Vai tad patiešām kaut kāda sveša uzklīdeņa dēļ jāiet bojā viņiem visiem? Par ko? Kāpēc?

Vienas vasaras laikā Jevmenijs Maksimovs iesakņojās Maslovsku ģimenē kā labvēlīgā augsnē pārstādīts koks. Un neviens no Maslovskiem, sākot ar tēvu un beidzot ar mazo Dimku, viņu neuzskatīja par svešu. Viņš gluži vienkārši te bija un likās, ka bijis jau sen. Kaut kā nemanot Miša bija kļuvis par pilntiesīgu ģimenes locekli; ar viņu rēķinājās, viņu saudzēja un aprūpēja. Kopīgi tika dalītas visas ģimenes rūpes un prieki.

Un ne jau Ņina, kā to varēja gaidīt, bet gan tēvs bija

I.ikurš pirmais ieteicās par dzedrajām rudens naktīm un pi< 'dāvāja Mišām pārcelties no šķūnīša uz istabu, kur zem Hi id.is dējiem izraka paprāvu bedri slēptuvei.

Tajā pēcpusdienā — kalendārs vēstīja 1942. gada 2. novembri — Maksimovs līdz bedrei tomēr nenokļuva… Hct sākās ar to, ka viņi kaut kā nejauši bez īpaša aicinājuma bija sanākuši virtuvē paklausīties, ko stāsta Ivans.

Puika bija pārnesis valodas par 13. oktobra notikumiem Zaborjē, kur, kā stāsta, Arāja bandīti bez īpaša iegansta nodedzinājuši kalēja Ivana Groma māju un nomocījuši .isloņpadsmit gadus veco Pelageju.

Vēsts nebija no pārsteidzošām, tādus un līdzīgus gadījumus dzirdēja ik dienas, un tomēr tālīnās sādžas traģēdija viņus satrauca.

—   Tu man pielūko! … — tēvs piedraudēja puikam ar pirkstu. — Ar tām lapiņām ieķēpāsi mūs līdz kaklam…

—    Nu jau vairs ne … — Maksimovs piesacījās Ivanam par aizstāvi. — Tagad kādu laiciņu metīsim mieru, — viņš apsolīja un piepeši, aizdomīgu troksni saklausījis, pietrūkās kājās, atrāva vaļēju grīdas dēli, pasniedzās pēc otra un — tā arī palika ar dēli rokā …

Durvis līdz galam vaļā atsitusi, virtuvē ieklupa krustmāte Anna.

—   Par vēlu!… — pēc elpas kampdama, viņa nošņāca uz Maksimovu. — Bedre vairs neglābs! Ne tevi, ne citus…

Anna, brīdi pa brīdim spīvi uzbrukdama Mišām, stāstīja drudžaini, juceklīgi, pa atsevišķiem, savstarpēji it kā nesaistītiem fragmentiem. Beidzot mājinieki tik daudz tomēr izlobīja, ka šorīt, kā jau ik nedēļu, viņa gājusi^ uz Vecslabadu atrādīties policijai, tādējādi ar savu parādīšanos aizstājot vīru, kuru kā zināms, šie okšķerējot pa malu malām.

Tikko viņa iegājusi .iecirknī, tā iedrāzies arī maslovietis Jānis Krasins, uzmetis dežurantam uz galda kaut kādas lapeles un sācis muldēt gan par Maksimovu, gan par Maslovski. Pieminējis arī Ivanu un pats savu Donatu arīdzan. Pa durvju spraugu Anna uztvērusi galvenokārt vārdus un uzvārdus, bet, kolīdz tos padzirdējusi, tā skrējusi šurp brīdināt.

—    Tad nu tagad ziniet paši, ko nu kā! … — viņa vēl izmeta un projām bija. Aizjoza atpakaļ uz Vecslabadu policistiem rādīties. Citādi, kas zina, ko vēl piešūs!…

Maslovskis jutās satriekts.

—        Būsit dzirdējuši! … — viņš izsaucās. — Paša kaimiņš! Sābris! Kā tad tā, ko? Citādi nav, toreiz tamā Rēzeknes tirgus laukumā šo pārbaidījuši…

—        Tad jau velti nav šauts! — Maksimovs, pa virtuvi skraidīdams, atcirta. — Vismaz vienam nu ir bikses pilias. Bet tieši to jau šie grib. Sadzen pūli, lai skatās, kā šauj. Lai skatās un liek aiz auss …

—        Bet Janka!… — Maslovskis vēl nespēja atjēgties. ■— Kā tad tieši Janka, ko?

—        Tēv, — Maksimovs apsauca, — vaimanām vairs nav laika! Kuru katru bridi šie var būt klāt…

Nosprieda, ka tēvam un Maksimovam jāmeklē mežs.

—        Un man ari! — nelokāmi pateica Ivans, piezīmēdams, ka Krasins Vecslabadas policistiem minējis arī viņa vārdu. Lai rēķina, kā grib, bet iznāk, ka tieši viņš, Ivans Maslovskis, ir tas galvenais lapiņu līmētājs. Vai tādu «boļševiku» policisti atstās mierā? Nē un vēlreiz nē!

Neraugoties uz skaidri manāmo dižošanos, puika diemžēl runāja saprātīgi: cerēt uz žēlastību viņam nebija iemesla.

Un tūlīt kļuva zināms, ka uz žēlastību necerēja arī Ņina.

—        Ja nedabūs jūs, paņems mani! — viņa apgalvoja un, spēji satvīkdama, atgādināja: — Neaizmirstiet, ka esmu meitene! … Vai mazums dzirdēts? …

Bija dzirdēts, bija!

—        Bet kā tad ar Veņu un Dimku?… — tēvs uztraucās.

—   Kā tad paliks ar šiem?

Veņa un Dimka tik tiešām bija kā važas ap bēgļu kājām. Ziema nāca virsū — vai tādus pa mežiem izvadās? Taču ari pā māju divi vien nez vai izdzīvos …

—        Bet ja citas izejas nav?… — Ņina uzstāja. — Kā nekā Veņkam jau devītais gads, tas vairs nepazudīs! Un vēl Dimku aprūpēs.

—        Pirmajā laikā kaimiņi pieskatīs, —vārdoja arī Maksimovs. — Un Anna ar Mihailu arī taču nedzīvo aiz kalniem.

—        Bet vēlāk, kad visa jezga būs pāri, Anna kādu laiciņu varēs padzīvot pie šiem vai ari ņemt pie sevis.

Tēvs tomēr nebija pierunājams. Atstāt divus tik mazus bērnus vienus pašus viņš nespēja. To ne.

—    Bet, ja tevi nošaus, tikpat paliks vieni… — Maksljuovs bija nežēlīgs.

Tēvs saguma. Pēdējā laikā kopš tās nebaltās dienas, IkI nomira Sofija, viņš saņēma sitienus citu pēc cita.

Piepeši viņš izstiepa rokas, satvēra aiz pleciem Veņu, I'ievilka sev klāt un ņēmās glāstīt.

—   Tu, Veņka, man esi jau varens zeperis! Būsi dzirdējis! … — Tēva balss it kā aizlūza. — Mums tagad uz l.idu laiciņu jāaiziet… Paliksiet divi vien ar Dimku. Tad

11  u pieskati brālīti, apmīļo! Bet, ja kā pietrūkst, — nekaunies, palūdz kaimiņiem! Saki, kad pārnākšu, atdošu! Nu, viņi jau gan zinās!… Atskries arī krustmāte Anna, tēvocis Miša, būs kam pažēloties, kad sasāpēs sirsniņa…

Maslovskis apklusa, nošņaukājās un, brītiņu klusējis, atsāka:

—   Jā, un vēl kas!… Var gadīties,' ka atvelkas polic isti, prasa pēc mums. Tad saki, ka vācieši aizveda! Un vairāk neko! Itin neko! Vai saprati, dēls?

Venjamins drūmi pamāja ar galvu, ka ir sapratis.

—    Vācieši aizveda, un nav zināms, uz kurieni, — viņš sacīja. Puika acīmredzot nepavisam nebija tāds vientiesis, kā varētu domāt.

—    Re nu, cik tu man esi jau liels un gudrs! — tēvs paslavēja. — Būsit dzirdējuši! … — It kā pēkšņi saniknojies, viņš atgrūda Veņu un paķēra klēpī Dimku, kurš, savu kārtu gaidot, nepacietīgi dīžājās līdzās. Sev pašam par laimi, divgadīgais puišelis gluži neko nesaprata no tā, kas pašlaik te notika.

Bet notika tā, ka Ņina un Maksimovs, jau ceļam saposušies, gandrīz vai ar varu izrāva dēlu tēvam no rokām un skubināja uz iešanu.

Viņi paņēma līdzi nedaudz ēdamā un dažas siltākas, ziemai nepieciešamas drānas.

Puišeļi, rokās saķērušies, stāvēja uz sliekšņa un noskatījās, kā visi četri — tēvs, Ņina, Vaņa un tēvocis Miša — aiziet pāri pagalmam nevis uz vārtiem, bet uz spraugu pagalma žogā, kas stāvēja neaizdarīta vēl kopš pavasara, kad sētā' pēkšņi uzradās Maksimova onkulis.

Pie žoga tēvs apstājās, vēlreiz pagriezās atpakaļ un pamāja ar roku.

—    Neprāts! … Neprāts! … — viņš čukstēja, tad spēji pagriezās un ar galvu pa priekšu pagaisa apžoga spraugā.

Veņa ar Dimku palika divi vien.

Trīsdesmit minūtes pēc bēgļu aiziešanas mājā iebruk'a policisti: Luriņš, Milčs un Gorbačonoks. Veņa viņus saņēma ar skaļu brēcienu. Aizstājies Dimkam priekšā par vairogu, laida vaļā tādu bļāvienu, ka visa sādža notrīsēja. Trokšņa pārbiedēts, vecākā brāļa piemēram sekoja ari Dimka.

—        Žaunas turēt! — Luriņš sakliedza un piekliboja pie aizkara, kas nodalīja virtuvi no istabas. Klibiķis šais mājās nebija pirmo reizi; šis tas 'viņam bija saglabājies atmiņā vēl no pavasara, kad pie Maslovskiem notika kratīšana.

—    Kur tēvs? Kur skuķis?

—   Aizveda … — Veņa nočukstēja.

Policisti saskatījās.

—    Kas aizveda? — Luriņš tincināja.

—    Vācieši.

—    Kad?

—        Brokastu jau bijām ēduši… Aizveda tevu, Ņinu un Vaņku ari… — Veņkam izdevās pat asaras izspiest.

—    Uz kurieni? — klibiķis uzstāja.

Puika šņukstēdams raustīja plecus. Luriņš atvēzās sitienam.

—        Lai nu paliek, lai! — iejaucās Gorbačonoks. — Var. būt patiešām ir tā, kā šis saka.

—        Protams, — piekrita arī Milčs. — Neviens tēvs gan nebūs tik dulls, ka pametīs tik sīkus knauķus vienus pašus.

—        Ei, baskāji! — viņš jautri uzsauca puikām. — Ar plikam pekām pa grīdu! Vai tad kājeles nesalst?

Veņa mēmi glūnēja caur pieri.

—        Vei, kā nu glūn! — Milčs iesmējās. — Nudien, aprīs! Tomēr neiesaku! Stāsta, ka policisti esot sīvi kā rutki. Nu, bet kā tad ir, puis, — zābakus gribi?

—    Dod šu'! — Veņa pastiepa roku.

—        Dabūsi! — Milčs apsolīja. — Dabūsiet abi ar bračku! Citādi taču kauns ciemiņiem acīs rādīties . ..

—    Vai tad nāks, vai? — zeņķis noprasīja.

—    Bet vai tad agrāk nenāca?

—        Kā ne, nāca gan. Jaunais Māsēns nāca. Aizsargs ar visu plinti.

—    Paskat tikai, aizsargs nācis! Nu, bet citi?

—    Kādi vēl citi?

—    Bet Krasins? — Milčs neatlaidās.

—   Tas taču kaimiņš!

—    Bet tēvocis Maksimovs?

—    Kas tas tāds?

—   Ehē! — Milčs vīlies novilka. — Sitā, puis, tomēr p<iliksi bez zābakiem! Un bez zobiem arīl

Kamēr Milčs izprašņāja Veņu, klibiķis Luriņš darījās kaktā ap svētbildi. Krustus, protams, nemeta, bet aplūkoja bildi kā izcilu mākslas darbu un pat apčamdīja. Jādomā, ka meklēja lapiņas.

Gorbačonoks, pavandījies pa istabu, ieteica mest mieru. Taču, projām ejot, viņi tomēr vēl pārmeklēja šķūni, ieskatījās kūtiņā un, kādi nākuši, tādi arī aizgāja.

Tovakar, Luriņa dievbijīgās darbošanās ieinteresēts, Veņa kaktā aiz svētbildes atrada patronas …

Aiznākamajā rītā puikas vēl gulēja, kad «ciemiņi» atkal bija klāt. Šoreiz bez Gorbačonoka, kurš, uzzinājis, ka atkal jāiet pie knauķiem, pēkšņi bija saslimis. Gorbačonoka vietā Luriņam un Milčam līdz atnāca policists Diņģelis.

4. novembra rītā sūtīdami «kārtībniekus» uz MasloVu, Vecslabadas iecirkņa «psihologi» paļāvās uz tēva mīlestību, kas, kā zināms, ir akla, kurla un neprātīga. Pēc «psihologu» domām, šai mīlestībai vajadzēja atvilināt tēvu atpakaļ pie bērniem.

Uz tādu iznākumu cerēdami, agrīnie «ciemiņi» bija pieaicinājuši par lieciniekiem Maslovska brāli Mihailu un kaimiņu Jāni Krasinu.

Diemžēl Krasins nebija noskaņots uz ciemošanos; viņš nopūlējās atpirkties gan ar «pauri, kas pušu plīst», gan arī ar policistu kungiem labi zināmiem, īpašiem apstākļiem, kas šādu apciemojumu vērta visai kutelīgu. Taču atpirkties viņam neizdevās.

•   Vienā krekliņā izlēcis no gultas, ko dalīja uz pusēm ar brālīti, Veņa, vēl miegaini silts, pavērās uz Milču.

—    Zābakus atnesi, tēvocīt?

—    Kā ne, atnesu! Vei, gluži kā jauni! — Milčs uzpļāja ar plaukstu sev pa stulmeņiem un pēkšņi uzmina ar tiem puikam uz basajiem pirkstgaliem.

Sāpēja mežonīgi. Un tikpat mežonīgi Veņa arī iekliedzās.

Dimka, satvīcis sārts kā ābolēns, uztrūkās sēdus, ar dūrītēm acis bružādams, iesāka brēkt.

—    Nolādēts! … — svētbildes kaktā lādējās Luriņš.

—  Vecais ir bijis mājās …

—        Nav, nav bijis! — Veņa šņaukājās. — Neviens nav bijis…

—        Bet kurš līda aiz bildes? — klibiķis tincināja. — Kurš paņēma to, kas tur bija?

—        Es… es paņēmu, — puišelis atzinās. — Un iemetu purvā.

—        Purvā! — Luriņš pārskaities spēra ar kāju. Vispār šim kārtībniekam piemita niķis par kārtību gādāt ar speršanu, jo tas bija ne vien sāpīgi, bet arī pazemojoši.

Veņa nokrita uz grīdas. Milčs pielēca klāt un sāka pļaukāt.

—        Nav tev vairs ne tēva, ne māsas, ne brāļa! … — sitējs aizkaitināti sēca. — Visi beigti un pagalam! Saņemti ciet, aizvesti uz Ludzu un nošauti. Tā, utubunga tāds!

Veņa noticēja. Viņš ieraudājās tā, ka Krasins, kurš, galvu plecos ierāvis, stāvēja pie durvīm, neizturēja:

—        Kungi! — viņš nosvepstēja. — Kungi, tie taču bērneļi!

Mihails Maslovskis metās vidū aizstāvēt, bet tika atsviests pret galda stūri.

—        Nost! — Luriņš atieza nodzeltējušos zobus. — Nokniebšu uz vietas!

Tomēr šoreiz vēl nenoknieba, tikai piedraudēja, un visi barā devās uz durvīm.

Krasins manījās pakaļ kā ēna. Baidījās palikt.

—    Tētiņu… tētiņu nošāvuši! … — Veņa vaimanāja.

—   Un Ņinu un Vaņušu arī…

—        Muļķības! Nevienu nav ne notvēruši, ne nošāvuši! —• tēvocis Mihails mierināja un iecēla Veņu gultā pie brālīša. — To šie samuldēja aiz niknuma.

Veņa pamazām aprima. Ar delnu noslaucīja sadauzīto degunteli un iztriepa asinis pa visu seju.

—        Rīt vai parīt atskries krustmāte Anna, es arī atnākšu, — tēvocis nosolījās. — Gan izdzīvosim!

2. novembra pēcpusdienā izgājuši no mājām un ar līkumu aizmanījušies garām sādžai, bēgļi, neviena nemanīti, nonāca mežā un uzņēma gaitu uz austrumiem. Viņi gāja tāpēc, ka nedrīkstēja neiet, lai gan to laikam apzinājās vienīgi Maksimovs.

Turpretī Maslovskis neapzinājās neko, jo savās smagajās, rūgtajās domās vēl arvien staigāja pa svešu roku savandīto istabu starp diviem nemitīgi raudošiem puišeļiem …

Bet Ņina redzēja tikai Mišu. Viņa turējās tam pēc iespējas tuvāk; viņai droši vien bija vienalga, Jcur iet, galvenais — ar ko iet.

Šajā mēmajā, drūmajā sabiedrībā visenerģiskākais bija Ivans. Četrpadsmitgadīgam puikam tāds pazagšus gājiens cauri vēja piešalktam, mazliet baismam mežam ir vesels piedzīvojums ar aizdomīgām biezu eglīšu jaunaudzēm, ēnu pilnām, noslēpumainām ieplakām un zaru satraucošo knakšķēšanu visapkārt. Turklāt jāpatur prātā arī tas, ka Vaņa devās karā. Viņš taču meklēja ceļu pie partizā' ņiem, lai stātos tautas atriebēju rindās kā pilntiesīgs cīnītājs. Bet uz cīniņu puikas vienmēr bijuši kāri.

Nakts piemilza melnum melna. Pie tādas tumsas un meža vēl nepieraduši, viņi taustījās uz priekšu kā akli. Reizumis kāds uzgrūdās kokam vai paklupa pār cini. Baidoties noklīst, viņi paklusām sasaucās. Ceļš prasīja nemitīgu uzmanību un piepūli. Tēvam vairs neatlika laika sirdēstiem, Ņina turējās Mišām pie rokas kā bērns, un

*   pat Ivans bija ticis pavisam kluss un tāds kā tramīgs.

Drīz pēc pusnakts viņi iznāca klajumā, kur tumsa sakusa ar drēgnu, saltenu miglu. Pārdesmit soļu no mežmalas Maksimovs iekūlās mārkā, apšļakstīdams arī Ņinu, kas instinktīvi palēca atpakaļ. Tur viņi noņēmās krietnu brīdi, iekams neveiksminieku izstīvēja sausumā.

—    Bez ceļa vēl nemākam staigāt… — Maslovskis ņurdēja.

Tikuši atkal mežā, viņi iekūra sārtu,, pie kura apsāusināties. Labi, ka nakts bija tik gausa: līdz rītam Miša izkalta kā skangals. Vienīgi tēvs pussnaudā mocījās ar murgiem…

Diena vēl kavējās tālu aiz austrumu pamales, kad viņi atkal devās ceļā un drīz vien iekūlās purvā, pa kuru nomūdījās līdz gaismai. Stingrāku pamatu uztaustījuši, nosprieda turpat sagaidīt vakaru.

Pošoties iecerētajam izlūka darbam, Ivans pieteicās pameklēt tīreļa malu, ko arī izdarīja, pie tā paša gājiena izdibinot, ka viņi atnākuši gandrīz jau līdz Annapolei. Tādējādi Ivana pirmais izlūkgājiens bija noslēdzies

sekmīgi, un tas deva Maksimovam tiesības apgalvot, ka puikam piemītot īpašs izlūka talants.

Nākamajā naktī, robežu meklējot, bēgļi virzījās pa mežu uz Šķaunes pusi. Bet no rīta, kad vajadzēja apskatīties, kur pārlaist dienu, izrādījās, ka viņi ienākuši plašā, ar zariem piemētātā izcirtumā, kur krustām šķērsām gulēja nesen nogāzti ar sveķiem aplipuši egļu un priežu baļķi. Nemaz nebija nepieciešams īpašs izlūka talants, lai pateiktu, ka šajā vietā cērt mežu.

Nācās doties tālāk.

Tā ejot, viņi iznāca mežmalā. Bet diena, kaut ari apmākusies, jau bija tik gaiša, ka par tālāk iešanu nedrīkstēja pat domāt. Tāpēc viņi ielīda turpat eglītēs.

Dienas vidū pilnīgi negaidot uzkrita nelaime — pirmais tā gada sniegs. Pa īsu brītiņu nosirmoja eglītes, un drīz vien balta kļuva arī zeme. Kur lika soli, tur palika pēdas, kuru dēļ Ivanam nācās atsacīties no ieplānotā izlūkgājiena uz malu. Līdz pat krēslai viņi nespēra ne soli laukā no jaunaudzes.

Bet īsi pirms tumsas uzradās pakalpīgs vējš. Pa staltpriežu cekuliem šņācot, tas izvandīja padebešus un patrieca mākoņus aiz pamales.

Tikuši vaļā no sniega, bēgļi sanāca ragos ar ūdeņiem. Pēc apmēram stundu ilgas veicīgas kājošanas ceļā nogūla upīte: ne visai plata, ne visai dziļa, taču zemes sirmajā ietvarā vēl jo melnāka, biedigāka un drēgni nemīlīga.

—    Beidzot! … — Maslovskis atviegloti nopūtās.

—    Robeža? — noprasīja Maksimovs.

—    Būsim dzirdējuši!

Turpat pa krastmalu viņi sameklēja palu sanesas: dažas nomelnējušas siekstas, pagales un baļķēnus. To visu sameta visseklākajā vietā un pārlaipoja pāri pa grīļīgu laipu.

Tādā pašā veidā viņi pārvarēja arī nākamo ūdens šķērsli, kas pēc ārējā izskata un rakstura bija gaužām līdzīgs iepriekšējam.

Taču to, ka piesities vadātājs, viņi saprata tikai tad, kad netālu no kāda uzdambējuma iznāca pie upītes trešo reizi.

—   Sarjanka! … — Maslovskis nospļāvās, sazīmējis krastā viņam zināmās Buraku ūdensdzirnavas.

Paruna nemelš: nav ļaunuma bez labuma. Bet šoreiz labums izpaudās tādējādi, ka nu vismaz bija zināms, uz

kura «meridiāna» viņi atrodas un pa kuru «paralēli» jāiet, lai tiktu pie robežas, kas negribēja un negribēja v doties rokās.

Jā, naksnīgā mežā bez kompasa robežu nesameklēsi! Un vispār, ko vēl pēc kompasa kārot, ja viņiem nebija pat pulksteņa, kas jautu orientēties kaut vai laikā. Dodoties ceļā, viņi bija apgādājušies vienīgi ar paskopu Latgales karti, ko steigā izģirnīja no Ivana ģeogrāfijas grāmatas.

Lai arī paskopa, karte tomēr rādīja, ka, uz Baltkrieviju ejot, gribi vai negribi sasodītā Sarjanka jāšķērso vēlreiz, ko viņi arī darīja, šoreiz sausām kājām pa dzirnavu dambi.

Taču, lai cik veicīgi viņi gāja, rīta ausmā no robežas vēl nebija ne zīmes.

Miša bija noberzis papēdi, un nekas cits neatlika kā stiepties gar zemi krūmājā metrus trīssimt no mežmalas.

Bet, kolīdz viņi bija piezemējušies, tā lēca atkal stāvus. Turpat līdzās kaut kas nošķindēja. Kāds it kā iestenējās un pēkšņi uzvilka sērkociņu.

Otrpus krūmam, tikko no bedres izrausies, stāvēja ar kaļķiem notašķījies vīrs un vilka dūmu. Vilka, vilka, lidz pacēla acis un aizrijās …

Maslovskis padeva labrītu, bet svešais neatņēma, pareizāk sakot, nespēja atņemt, jo kāsēja tik drausmīgi, ka vai plaušas pārplīst.

—        Esam nogājuši no sliedēm … — Maslovskis piesardzīgi ieminējās. — Un nu vairs neatskāršam, kas šiten par staciju . ..

—    Bukmuiža, — kaļķu vīrs izklepoja.

—        Būsit dzirdējuši! … — Maslovskis ārkārtīgā izbrīnā uzskatīja savējos un, svešajam ne paldies nesacījis, līda dziļāk krūmos, kur ņēmās brīnīties, kā gan tas varējis notikt, ka, no Buraku sudmalām ejot uz austrumiem, viņi nostaigājuši savus desmit kilometrus uz rietumiem.

Kamēr šie brīnījās, kaļķu vīrs paķēra lāpstu un aizmanījās projām. Uz kurieni? Bet ja nu kapu rakt?…

—    Nav vēlēts… —Maslovskis drūmi norūca.

—    Kas nav vēlēts? — Miša-nesaprata.

—    Četratā tikt pāri robežai…

—        Tēv, nupat tu sāc gvelzt glupības! — uztraucās Ņina.

—    Kas tā par savādu runāšanu?

. — Būsit dzirdējuši! … Jums, protams, jaiet, bet es griežos atpakaļ uz mājām, — viņš negaidot paziņoja.

Pirmais izbīlis jau esot pāri, un, ja tā prātīgi apsver, tad policistiem arī citi vēl esot šaujami, neba šie dienām ilgi vaktēšot vienu vienīgu Maslovski…

—    Tikai to vien neaizmirstiet, ja iesiet atpakaļ — iegrūdīsiet postā ne tikai sevi, bet arī bērneļus! — Maksimovs pareģoja. Ņina nāca viņam talkā, apgalvojot, ka par Veņu un Dimku parūpēšoties partizāņi. Tas būšot daudz gudrāk un drošāk.

Tā viņi par abiem tikmēr runāja un vārdoja, kamēr beigu beigās tomēr apvārdoja. Sadrūmis gluži melns, Maslovskis atkal stājās mazā pulciņa priekšgalā un uzņēma kursu uz austrumiem.

Dažus kilometrus nogājuši, viņi apmetās mežonīgā briksnājā pārlaist dienas atlikušo daļu.

Maslovskis vairs neuzticējās ne kartei, ne sev. Tāpēc, brītiņu atpūties, viņš devās izlūkot apkārtni, l^i gan Ivans pret to kategoriski iebilda, uzskatīdams, ka uz izlūkošanu tiesības vienīgi viņam, nevienam citam. Vai viņš līdz šim nebija visu paveicis, kā pienākas? Un, ja viņi reizēm aizblandījušies velns zina kur, tad vispirmām kārtām tā ir ceļveža vaina. Bet tādu vēl laiž izlūkos, kurš nezina pat, uz kuru pusi robeža!

Nudien, nevajadzēja laist! Diena jau sliecās pāri vidum, bet no izlūka vēl nebija ne vēsts.

—    Viņam taisnība! — Ņina sāka uztraukties. — Tēvam acīmredzot visi meži vienādi… Būs aizklīdis sāņus …

—    Nez vai? — Miša apšaubīja. — Baidos, ka nav kas cits…

—    Iekritis?

—   Nē, vēl jau ne! Bet, ja aizgājis atpakaļ uz mājām, tad iekritīs.

—   Tad tāpēc viņš tā lauzās uz izlūkošanu! — Ņina izsaucās.

—    Un ko es teicu? — atgādināja Ivans. — Bet vai \ad mani kāds klausa?

Aizdomas bieži vien ir pārsteidzīgas; izlūks pārradās reizē ar krēslu un steidzināja uz iešanu.

Šoreiz viņi tik tiešām šķērsoja Latvijas—Baltkrievijas robežu un pa iespaidīgo, plašo Osvejas tīreli aizkūlās līdz kādai sādžai.

Pēdīgās drupačas viņi bija noknābājuši jau vakarrīt;

naktī, pa sūnakli ejot, nebija iespējams pat dzērvenes palasīt; vēderi kļuva pārlieku uzstājīgi.

Sagaidījuši gaismu, viņi ilgi klaiņoja pa purvu, izsalkumu apkrāpjot ar salnas pasaldinātām, skāņām tīreļa ogām.

Ne tēvu, ne Ivanu izlūkos vairs nelaida, bet Mišām smeldza noberztais papēdis, un tā pie izlūkošanas tika Ņina.

Tagad palicēji uztraucās par viņu tāpat, kā vakar bija uztraukušies par tēvu un aizvakar — par Ivanu. Tiem, kas gaida, stundas ir divtik garas, bet prātā nāk visvisādas, lielākoties ļaunas un neatvairāmas domas.

«Pie tam neaizmirstiet, ka es taču esmu meitene! …» no mājas bēgot, nosarkdama bija sacījusi Ņina. Un no šiem vārdiem Miša vairs netika vaļā līdz pat izlūka pārnākšanas brīdim.

Izlūkgājiens izrādījās necerīgi veiksmīgs: Ņina pārnesa ne vien ēdamo, bet arī gaužām noderīgas, iepriecinošas vēstis. Sādžā, kurā viņa iegriezusies, neesot ne vāciešu, ne policistu. Tie dažkārt uzrodoties vienīgi pa dienu, toties pa naktīm atstaigājot partizāņi.

Beidzot! Beidzot taču!

Vēlu vakarā Ņina izveda savus ceļabiedrus mežmalā pie sādžas, kur, siltumu tīkodami, viņi ielīda pirtiņā, no kuras gan tik vien bija tā labuma kā jumts virs galvas un sodrēju dvaka.

Pirtiņa sen nebija kurināta un izvēsusi tā, ka jau pirms pusnakts bēgļiem tomēr nācās modināt saimniekus un lūgt patvērumu istabā.

To, ko lūdza, tomēr nedabūja. Pēc saimnieka izturēšanās spriežot, viņš vēlīnos viesus uzskatīja par provokatoriem, un kā tādi tie tika sūtīti pie stārasta, bez kura ziņas sādžinieki nedrīkstot laist pār slieksni nevienu svešu. Tik vien izdevās noskaidrot, ka sādžu sauc par Končaniem.

Končanu stārasts izrādījās savējais. Viņš mīļuprāt uzņēma nelūgtos viesus un pagādāja Maksimovam mīkstas, siltas tupeles, kas tik ļoti noderēja samocītajām kājām.

Tonakt stārasts nedabūja izgulēties. Izkārtojis ciemiņus pa guļamvietām, viņš vēl nebija īsti ne acis aizdarījis, kad jau atkal kāds grabinājās aiz loga.

Ienāca četri ar šautenēm bruņoti vīri un, uzzinājuši, kādi stārastam viesi, cēla tos augšā un ņēmās tincināt.

t

Stārasts to vien bija gaidījis. Bēgļiem naktsmājas atvēlot, viņš nepavisam neesot bijis pārliecināts, kas šie par putniem, bet, tā kā no policistiem nebijis jābaidās un rīta pusē solījušies pienākt partizāņi, tad nolēmis visu to skaidrošanu atstāt mežiniekiem.

Un tā 8. novembra vakarā, sestajā dienā pēc aiziešanas no mājām, bēgļi beidzot nokļuva Osvejas partizāņu brigādes ZdanDva vienības novietnē, no kurienes nākamajā rītā tos nosūtīja uz brigādes štābu.

Pie štāba jaunpienācējus apstāja grupa partizāņu, un ātrāk viņi vaļā netika, iekams Maslovskis nebija izstāstījis savu bēdu.

—    Dulls kas dulls! — vīri sašuta. — Pamet mājās divus tādus sīkuļus, kas ne snīpi vēl nejaudā nošņaukt, un pats laižas uz mežu! Tad nu gan ir tētiņš!

—    Vai tad aiz laba prāta, vai? — sarunā iejaucās pienākušais brigādes komandieris Ivans Zaharovs. — Ne jau paradīzi meklējot cilvēki mūk paši no savām mājām. Cik mūsu brigādē vien irav tādu bēguļu? Partizāņi ir vajātu un izmisušu cilvēku vispēdējā cerība un patvērums.

Kad pēcāk štābā apsvēra, kur un kā viņus izvietot, visi četri, kā norunājuši, prasījās izlūkos. Pret Maksimovu, Ņinu un, kā par brīnumu, arī pret Ivanu komandieriem iebildumu nebija, taču attiecībā uz Maslovski viņi bija piesardzīgāki.

—    Nu jā, brūtgāna gadi tev jau aiz muguras… — Zaharovs prātoja. — Iesi pie zirgiem!

Bet Maslovskis apvainojās.

—   Pie zirgiem? Par kučieri, ko? Būsit dzirdējuši! Bet pirmajā pasaules karā es biju pulka izlūks …

—   Tas bija pirmajā, bet tagad ir otrais, — Zaharovs tomēr nepiekāpās un, apsolījis parūpēties par mājās palikušajiem bērneļiem, pavēlēja jaunpienācējus paēdināt un ierādīt tiem naktsmītni.

Nākamajā rītā visus četrus sūtīja atpakaļ pie ždanoviešiem. Taču pusceļā Maksimovam cftkal sasāpēja kāja tik stipri, ka vairs ne soli spert.

Nācās apstāties Seļedcevas sādžā, kur, kā izrādījās, apmetusies Osvejas brigādes Ordžonikidzes vienība.

—    Ne frici, ne policistu nedabū matīt… — brīnījās Maslovskis. — Partizāņi dzīvo pa sādžu, cepuri kuldami.

—        Pie padomju varas dzīvojam… — ordžonikidzieši smējās un uzjautrināti klausījās, ko stāsta sašutušais Maslovskis.

—        Būsit dzirdējuši! — viņš šķendējās. — Puiku iecel par izlūku, bet vecu, pieredzējušu pirmā pasaules kara zaldātu norīko zirgam pie astes!

—        Priecāties vajag! — partizāņi smīkņāja. — Tev taču, vecajam velnam, savā mūžā ne vīvelains kleperis nav piederējis, bet nu ar reizi tiksi pie vesela eskadrona …

—    Lai sātans kleperus gana! — Maslovskis atcirta.

Par atnācējiem ieinteresējās arī vienības komandieris

Halims Ahmedjarovs. Ataicinājis pie sevis, viņš ņēmās šos izprašņāt, un, uzzinājis, ka Maksimovs ir bijušais Rīgas karaskolas kursants, sāka viņus vārdot un pārvilināt uz savu vienību. Maksimovam piedāvāja pat izlūku komandiera posteni.

Piedāvājums, protams, bija pagodinošs, taču viņi turējās pretī, uzskatīdami, ka tā būtu nodevība pret ždanoviešiem, kas viņus tik labi uzņēmuši.

—        Kāda nodevība? — Ahmedjarovs iebilda. — Mums taču viena brigāde un viens darbs. Bet ar Zaharovu es visu nokārtošu, — viņš apsolīja, paskaidrodams, ka viņam ļoti nepieciešami cilvēki, kas labi pārzina Latgales apstākļus, turpretī ždanoviešiem tādu zinātāju esot ka biezs.

—    Nu, kā tad ir — salīgsim? — komandieris noprasīja.

—        Bet vai mani par izlūku ņemsi? — Maslovskis kaulējās.

—        Tevi? Par izlūku nez vai varēs… Zaharovs būs pretim. Bet vai par spridzinātāju negribi? — Maksimova dēļ Ahmedjarovs bija gatavs uz visu.

Galu galā «salīga» par spridzinātāju.

Bet Maksimovs līdz ar Ņinu un vēl diviem izlūkiem jau pēc nedēļas, kolīdz bija sadziedēta kāja, devās pirmajā norīkojumā ui Latviju.

Maslovskis gāja gabaliņu pavadīt.

—        Ja iznāk uz to pusi… — viņš ieminējās, — mēģiniet apklausīties par Veņu un Dimku! …

—        Mēģināsim, tēv! — Ņina nosolījās. — Visādā ziņā mēģināsim!

Rēzeknes cietuma priekšnieka Kramiņa necilo, padrūmo kabinetu dažkārt izmantoja ari ieslodzīto pratināšanai, un šādās reizēs izmeklētāja gods pienācās pašam kabineta saimniekam.

13. novembrī stundu pirms pusnakts uz pratināšanu atveda pirms dažām dienām arestēto Rakovas sādžas zemnieku — plecīgu spēkavīru iešārtenām Budjonnija ūsām, kuru apvainoja sakaru uzturēšanā ar partizāņiem.

Pratinātājam asistēja īpaši šai reizei no Ludzas atbraukušais SD darbinieks kaprālis Grāvītis, pusmūža švīts, iedubušām acīm visumā izteiksmīgajā sejā, kas vēl saglabājusi aizvadītās vasaras brūnumu, apliecinot, ka kaprāļa kungam tīk uzturēties svaigā gaisā.

Taču pašreiz Grāvītis sēdēja aiz cietuma mūriem priekšnieka kabinetā nostāk no gaismas un, tincināšanā nejaucoties, paslepen vaibstījās. Viņu mocīja kuņģis, par ko apsūdzams Ludzas apriņķa Zaborjes sādžas iedzīvotājs Ivans Zaharonoks, kurš vakar kārtējā apciemojuma reizē bija atvedis tik tauku «kukuli», ka, to atceroties, vēl šobrīd metās šķermi ap dūšu.

Kramiņš bija gaužām garlaicīgs, bez izdomas un apnicīgs kā ods. Desmitiem reižu viņš atkārtoja vienus un tos pašus jautājumus, kas atšķīrās vienīgi ar vārdiem un uzvārdiem, kuri šajos jautājumos, kas pašam izmeklētājam, protams, šķita īpaši āķīgi, figurēja visdažādākajās variācijās: Ivans Sirmais, Dmitrijs Tkačevs, Filips Fedorenko, Jevgeņijs Buravs, Tatjana Petrova, Hrisanfijs Zeilišs, Pāvels Hamkovs …

Semjonovs, ūsas kā ronis kustinādams, tikai purināja galvu un apzvērēja, ka nevienu no tiem nepazīstot, lai gan neviens no iepriekš pieminētajiem viņam nebija svešs. Turklāt viņš zināja ari to, ka daļa no tiem sakarā ar nodevību Rēzeknes pagrīdes organizācijā apcietināti jau pirms viņa.

Fjodors Semjonovs bija viens no Ludzas apriņķa pagrīdes kustības vadītājiem. Viņa pārziņā atradās plaši sazarojis aģentūras tikls, kura sakaru līnijas sniedzās no Rakovas līdz Zilupei, Ludzai, Rēzeknei, Daugavpilij un pat Rīgai. Taču, izmeklētājam to noliedzot, viņš paļāvās, ka tincinātājam šo patiesību tomēr neizdosies pie-

rādīt. Sādu maldīgu paļāvību viņā modināja neziņa par lietas patiesajiem apstākļiem.

Taču to, ko nezināja Semjonovs, zināja Ludzas SD darbinieks kaprālis 'Grāvītis, kurš savlaicīgi bija izstudējis šīs lietas materiālus, kas vēstīja, ka jau jūnija mēnesī uz lielceļa netālu no Lunu sādžas Vecslabadas policijas iecirkņa kārtībnieks Jāzeps Luriņš aizturējis kādu velosipēdistu Ivanu Sirmo, kurš dzērumā ālējies ar pistoli. Nogādāts Rēzeknes policijā, aizturētais sākumā mēģinājis liegties, taču lietiskie pierādījumi — pistole, mugursoma ar tolu un žaketes iekškabatā atrastā pase, kas izdota Rēzeknes gūstekņu nometnes brīvlīguma strādniekam Dmitrijam Tkačevam, — viņu piespieduši atzīties. Aizturētais paskaidroja, ka, pec Tkačeva norādījuma, viņš kopā ar kādu Jevgeņiju Buravu un Lunu sādžas iedzīvotāju Filipu Fedorenko ar velosipēdiem braukuši uz Rakovu pie kāda zemnieka, kura uzvārdu un vārdu diemžēl nezinot, pēc tola, lai nogādātu to partizāņiem diversiju rīkošanai. Atceļā viņi iegriezušies pie Fedorenko, kur iedzēruši, pēc kam viņš, Ivans Sirmais, apcietināts.

Arestējot Dmitriju Tkačevu, noskaidrojies, ka viņš ir viens no Rēzeknes pagrīdes organizācijas badītājiem, uzturējis sakarus ar partizāņiem un organizējis gūstekņu bēgšanu no Rēzeknes nometnes, no kuras ar viņa palīdzību izbēdzis arī minētais Ivans Sirmais — Mihaiļenko — Lisenko.

Pamatojoties uz Sirmā liecību, apcietināja ari Jevgeņiju Buravu un Filipu Fedorenko, pie kam pēdējais, kā tas redzams no viņa rakstiskajiem paskaidrojumiem, izmeklēšanas laikā bijis visai atklāts …

«Veltīgi gan tu staipies!» Kaktā sēdēdams, Grāvītis vienaldzīgi pavērās uz Semjonovu. «Tagad tikpat vairs neiz,ķepurosies …»

Semjonovs tomēr turpināja ķepuroties, kaut gan cietuma priekšnieks nemitīgi apgalvoja, ka viņam viss, itin viss esot jau zināms. Bet pratināmais par pratinātāja informētības pakāpi acīmredzot nebija visai augstās domās.

Norūpējies par savu prestižu, Kramiņa kungs, meistarīgi pirkstu kauliņus noknaukšķinot, cirta galdā trumpi — vienādiem, gluži vai kaligrāfiskiem burtiem aprakstītas papīra lapiņas.

—    Izlasiet!

Semjonovs visupirms pavirpināja ūsas un tikai tad, kukumu uzmetis, noslīka pār papīriem.

«Es, Fedorenko Filips,» viņš lasīja, «līdz vācu armijas ienākšanai strādāju savā saimniecībā. Manā ģimenē ir māte, sieva un divi bērni: 8 g. v. meita un 2 g. v. dēls. Vācu armijai ienākot, es paliku mājās, pārtiku no zvejniecības.

Pirms desmit dienām, t. i., 1942. gada 3. novembri, mani apcietinaja par sakariem ar partizāņiem un ievietoja Rēzeknes cietumā. Pirms manis bija jau arestēti Ivans Sirmais un Žeņa Budris vai Buravs, uzvārdu precīzi neatceros. Konfrontācijā ar Budri vai Buravu es apliecināju, ka viņu pazīstu. Es kopā ar viņu un Sirmo I. trijatā braucām pēc tola uz Rakovas sādžu pie Fedoseja (uzvārdu nezinu). Pirms izbraukšanas es iedevu Sirmajam I. pistoli, ko dabūju no kaimiņa Lunu sādžas iedzīvotāja Zeiliša Hrisanfija, kurš ir partizāņu izlūku komandieris. Mūsu sādžā Lunos ar partizāņiem sakarus uztur ari Hamkovs Pāvels un viņa dēls. Kā partizāņu sakarnieci pazīstu vēl Petrovu Tatjanu, pie kuras iegriezāmies atceļā no Rakovas.

Sadarboties ar partizāņiem mani pierunāja Zeilišs H.

F. Fedorenko.»

Ticis galā ar lasīšanu, Semjonovs atkal atliecās taisns un ķērās pie ūsām, secinādams, ka, pēc rokraksta spriežot, paskaidrojumu rakstījis izmeklētājs, bet parakstījies, protams, Fedorenko pats.

—    Nu?… — Kramiņš noprasīja. — Atzīstat?

—    Ko tad?

—    To, ka esat tas pats Fēdosejs no Rakovas, kuru savā paskaidrojumā nosauc Fedorenko, — pratinātājs precizēja.

—   Vai Rakovā mazums Fedoseju? — pratināmais paraustīja plecus.

—   Tātad neatzīstat?

—    Ko es tur varu atzīt, kur nav ko atzīt? Un kas tas par Fedorenko?

—    Iepazīstieties! Tūlīt stādīšu priekšā! — viņš piedraudējis paskrēja līdz durvīm un uzkliedza, lai ieved apcietināto Filipu Fedorenko. Izrādījās, ka pat Kramiņa pacietība nav no krama.

Fedorenko, pārkāpis slieksnim, uzmeta skatienu Sem-

jonovam un, galvu nodūris, palika turpat pie durvīm kā nogrēkojies skolas puika.

—        Semjonov, — Kramiņš tuvās uzvaras priekšnojautā kļuva familiārs, — pāpūlies pašķielēt uz durvīm! Kas tas ir, kas tur stāv?

Semjonovs nešķielēja, viņš pagriezās iesāņus ar visu ķeblīti un, pavēries uz ienācēju, drūmi novērsās.

—    Nepazīstu.

•— Nu, bet tu, Fedorenko? Vai tu šo pazīsti? — Kramiņš norādīja uz Semjonovu.

—        Tas ir Fedosejs… — Fedorenko, galvu nepacēlis, izmocīja.

—   Tas pats, pie kura braucāt uz Rakovu pēc tola?

Fedorenko piekrītoši pamāja ar galvu. Taču Kramiņam

ar to bija par maz.

—   Tas pats vai cits? — viņš sāka kliegt.

—   Tas pats…

Pēc Fedorenko aizvešanas izrādījās, ka Semjonovs zaudējis valodu. Kramiņš lēkāja viņam apkārt kā gailis, kladzināja kā vista, taču no pratināmā vairs neizdabūja ne pušplēsta vārda. Tas stingi blenza pretējā sienā un, kā likās, domāja kādu pašam vien zināmu domu.

—        Nu labi, mēmiķi, ja es tev esmu par prastu, runāsi ar citiem! … — cietuma priekšnieks iespiedzās uri atkal metās pie durvīm.

No krēsla uztrūkās arī kaprālis Grāvītis.

—        Šķiet, ka pagaidām te būšu lieks … — viņš nopurpināja un izmetās blakus telpā.

Kramiņš ļauni nosmīkņāj^. un pakāpa soli sāņus, ielaižot kabinetā divus pamatīgus tēvaiņus, kas, lieki nerunājot, ķērās pie darba.

Semjonovs izturēja. Vairāk par dobju kunkstēšanu no viņa neizdabūja arī abi spīdzinātāji, pie kam visbeidzot viņiem pašiem vēl vajadzēja savu upuri aiznest atpakaļ uz kameru.

Minūtes trīsdesmit pēc eksekūcijas cietuma priekšnieka kabinetā atgriezās Grāvītis. Tūlīt ieveda ari Fedorenko.

Palikuši divatā, viņi piesēdās pie rakstāmgalda, un kaprālis tūlīt ķērās pie lietas. Pēc visa spriežot, tā nebūt nebija viņu pirmā saruna.

—        Tiklīdz kāds no šiem uzradīsies sādžā, tu ziņosi! — Grāvītis pavēlēja.

—    Par Zeilišu un Hamkovu?

—    Vienalga, par kuru! Lai tikai būtu no meža. Skaidrs?

Fedorenko pamāja.

—• Borovijus zini? —1 Grāvītis noprasīja.

—   Būs kilometrus divus no Luniem, ne vairāk…

—    Uz Borovijiem tad arī skriesi! Pie mežsarga Lazdas. Un zvanīsi man uz Ludzu! Te būs telefona numurs. —• Kaprālis uzmeta uz galda zīmīti. — Piezvanīsi un sacīsi, ka ieradušies muzikanti. Cik partizāņu — tik muzikantu.

—    Bet ja nu neatnāk?…

—    Par nenākšanu nemaz neprāto! — Grāvītis padraudēja. — Ar to tu cauri netiksi! Tieši pēc mēneša — 13. decembri divdesmit vienos nulle nulle gaidīšu Ludzas stacijā. Ceru, ka par atmiņu nesūdzies. Bet, ja tomēr aizmirsīsi, atgādināsim un pieliksim pie sienas… Viss! Tagad joz uz kameru pēc mantām! Sveiciens Fedorenko kundzei un mantiniekiem!

Grāvīša sveicienu «Fedorenko kundzei un mantiniekiem» Filips varēja nodot tikai nākamajā rītā, kad pārnāca Lunos vēl pirms gaismiņas gandrīz vienlaikus ar sābri Pāvelu Hamkovu, tikai katrs no savas puses: Fedorenko — pa Rēzeknes lielceļu, Hamkovs — pa krūmāju no meža, cauri žoga spraugai, mājas aizmugurē. Fedo:enko, kā zināms, — no cietuma, Hamkovs — no Turovščinas sila nometnes, uz kuru viņš laiku pa laikam mēdza aizstaigāt.

Pāris stundu pagulējis, Hamkovs atkal rausās kājās, paņēma zāģi un abi ar dēlu — arī Pāvelu — devās uz šķūni.

Kluči bija smagi un zaraini, zāģis — patruls; brīdi pa brīdim tas iesprūda, un tad nācās pacīkstēties, kamēr to atkal izkustināja. Necik ilgi — abiem zāģeriem pieres jau miklas. Arvien biežāk viņi caur šķūņa pavērtajām durvīm meta nepacietīgus skatienus,, gaidot, kad aicinās brokastis.

Diemžēl tajā rītā abi Hamkovi vairs nebrokastoja…

Kārtējo reizi pametis skatienu pāri pagalmam uz namdurvju pusi, dēls pēkšņi atsprāga no zāģa…

—    Sucmaņi! … — viņš izdvesa. — Nupat divi pašāvās gar vārtiem.

Zāģis palika klucī. Vienā stiepienā zāģeri apsviedās gar šķūņa paksi un metās uz žoga spraugu. Tikuši krūmos, joza uz mežu.

Nojauta nebija viņus pievīlusi: šucmaņi meklēja tieši Hamkovus. Atskatoties pār plecu, varēja redzēt, ka sēta jau aplenkta. Viņi bija tikuši cauri pašā pēdīgā brīdī.

To atskārtuši, bēgļi bija bezgala pateicīgi saimniecei, kas tieši šorīt tā novēlojusi ar brokastīm, kaut gan, protams, tas nebija apzināti darīts.

Tobrīd, kad Hamkova sieva Anna jau gāja uz durvīm aicināt zāģerus pie galda, šucmaņi iebruka arī mājā. Atsvieduši pārbiedēto saimnieci pret stenderi, iebrucēji izokšķerēja kaktus, bet, meklēto neatraduši, sāka bļaustīties.

—    Kur vīrs? Kur tu šo nobāzi?

—    Vai tad neredzējāt? Šķūnī malku zāģē.

Zāģis vēl bija klucī, skaidas gluži svaigas un smaržīgas, tāpēc saimnieces lielajam, vienlaikus līksmajam izbrīnam nebija iemesla neticēt. Šucmaņi saprata tikpat labi kā Anna, ka zāģeris nupat vēl te bijis, taču, ķērājus pamanījis, aizmucis. Tikai to vien viņi nespēja apjēgt, kā šis ticis cauri aplenkumam.

Nedabūjuši vīru, šucmaņi nolēma iztikt ar sievu.

—    Posies! — viņi uzkliedza un, uzposties tomēr neļāvuši, aizrāva uz Vecslabadu.

Bet to abi bēgļi vairs neredzēja. Lieki nevilcinoties, viņi pa vairākkārt staigātu taku steidzās uz Turovščinas silu, kur nonāca bez starpgadījumiem.

Visā nometnes teritorijā rūgteni dūmoja ugunskuri, ap kuriem drūzmējās partizāņi. Viņi sildīja delnas, ar biguļiem ujķēja apdeguļus un rušinājās pa pelniem. Dažs jau svaidīja pa plaukstām kūpošu kartupeli, pūta dvašu virsū un ar atieztiem zobiem iecirtās mīkstumā.

—    Kas tad jums par svētkiem? — Hamkovs painteresējās.

—    Gaisu sildām, — atņurdēja pie ugunskura. — Lai neaizsalst dējamais…

Tādas bažas neapšaubāmi bija pārspīlētas; tas tika sacīts tāpat vien, dūšas uztaisīšanai. Taču nebija arī noliedzams, ka gaiss kļuvis varen dzedrs. Skuju būdas vairs nesildīja, tāpēc vīri visu brīvo laiku pavadīja pie ugunskuriem.

Ziema jau divkārt bija atsūtījusi savu vizītkarti —•

baltus, graudainus sniega putraimus. Tiesa, sniegs drīz atkal nokusa, toties saltums ne tik vien kā neatlaidās, bet kļuva vēl spīvāks.

Un tāpēc vīri ņurdēja, protams, par priekšniecību, kas nelūkoja pieklājīgu pajumti.

Starp ņurdētājiem bija ne tikai dzimtā pavarda siltumā izlutuši jaunpienācēji, bet pat veterāni, kuri jau rūdījušies Iepriekšējās ziemas trakajā bargumā.

Pēmziem viņi tomēr nebija kurnējuši, turpretī tagad kurnēja. Taču pērnziem citādi nevarēja, turpretī tagad baltkrievu partizāņi dzīvo pa sādžām jau kopš agra rudens.

Jā, nudien, ja apstākļi pieļauj zināmas ērtības, kādēļ no tām atsacīties? Vīri to nespēja saprast un tāpēc rūca.

Pie viena no ugunskuriem abi Hamkovi ieraudzīja savas sādžas cilvēku Hrisanfiju Zeilišu, kurš, kājas zem sevis pavilcis, sēdēja kā turks. Atšķirībā no citiem Hrisanfijs necepa tupeņus, bet veicīgi darbojās ar adatu un diegu, uzskatāmi pierādīdams, ka mierlaika amats nav vis vēl gluži aizmirsts.

Vatenis, protams, nav fraka un ielāps nav sardrēbe, taču Zeilišam klientu netrūka. Tagad tādā pavaļas laikā, kad ziema nāca virsū ar joni, pie drēbnieka stāvēja rinda, un, lai gan partizānim adata nav nekāda rota, Hrisanfijs tomēr nespēja atsacīt. īpaši tiem, kurus, vēl pa māju dzīvojot, bija apšuvušas un aplāpījušas sievas vai māmuļas un kuri paši nesajēdza ne piņģerotu saturēt.

Abi Hamkovi, viens otru pārtraucot, ņēmās sūdzēt kaimiņam bēdas un cerēja uz padomu, kā paglābt tos, kas palikuši mājās. Diemžēl tādu padomu nezināja arī Zeilišs.

Un tā abiem bēduļiem nekas cits neatlika kā pacietīgi gaidīt izlūku komandieri Modro, kurš aizgājis kārtējo reizi uz Latviju.

Izlūki pārnāca tikai pēc nedēļas, un arī tad vēl Ham-. kovi, līdz nāvei pārgaidījušies, netika viņam klāt. Kāds cits aizspraucās priekšā; tas izauga gluži kā no zemes un ielīda būdā pie komandiera.

Hamkovi, protams, par savām tiesībām būtu pacīnījušies, ja vien nekauņa — pilnīgi svešs un nometnē agrāk neredzēts — neizskatījies tik sasodīti izdilis un panīcis, ka jābaidās, lai no stiprāka vārda neapkrīt augšpēdu.

Redzes atmiņa Modrajam bija trenēta; uzmetis skatienu ienācējam, viņš atcerējās uzreiz: Hermanis Bendiks. Viens no Artura Lapas grupas deviņiem partizāņiem, kas pirms mēneša aizgāja uz Rēzeknes pusi.

Tagad Hermanis Bendiks bija atgriezies viens pats. Tiesa, pārnācējs stāstīja, ka pie dzīvības vēl turoties arī Jānis Bietags, kurš palicis pie labiem cilvēkiem apārstēt ievainojumu.

Lai ari! … Lai arī vēl otrs! Un tomēr — mēneša laikā no deviņiem vairs tikai divi! …

Un vai tad tas vien? Modrajam jau bija zināms, ka līdzīgs liktenis piemeklējis arī Haralda Grīšļa grupu.

Ko tur varēja teikt? Kā mierināt?

Mēdz sacīt, ka skola maksā naudu, bet vai tā tomēr nebija pārmēru dārga cena, kas samaksāta par pieredzes trūkumu un neapdomību?

—    Galvenā vaina tā, ka sākāt dalīties, — Modrais nopūtās. — Izniekojāt spēkus un izkaisījāt kā putekļus vējā. Vienmēr esmu teicis un teikšu atkal: nevis dalīties, bet apvienoties vajag!

Kad Bendiks, sirdi izkratījis, aizgāja atpūsties, ienāca Hamkovi, tēvs un dēls.

Viņu bēdu Modrais jau zināja, taču pacietīgi uzklausīja un, kad šie kaut cik aprima, nosacīja:

—    Draņķa būšana! Fricis nupat sāk ravēt bez izšķirības. Un pats ļaunākais — ar visām saknēml Arestēti Tkačevs, Sirmais, Buravs, Fedorenko, Petrova … Tikko kā nāku no Rakovas — saņemts arī Semjonovs. Bet jūsu saimnieci aizveduši, pēc tam atlaiduši… — Modrais izmeta un aprāvās.

—    Annu! — tēvs nostenēja.

—    Mēs ejam uz Luniem! — dēls paziņoja.

—    Un vedam Annu šurp, — tēvs piebalsoja. — Mierā viņu tikpat neatstās …

—    Tur tā lieta, ka neatstās! — Modrais piekrita. — Bet nekur jūs neiesiet! Izslēgts! Tas taču pat muļķim skaidrs, ka Annu atlaiduši tikai tāpēc, lai ievilinātu jūs abus. Laiciņu nogaidīsim, tad redzēs …

Tik viegli Hamkovi vis nepadevās, taču beigu beigās Modrais viņus tomēr pierunāja.

Tajā vakarā viņam vēl bija saruna arī ar «Novadnieku» komandieri Jegoru Šakurovu. Viņi runāja par to pašu, par ko ņurdēja vīri pie ugunskuriem. Runāja, runāja,

līdz sarunāja pārcelties uz Vasiļevščinu pie krustmātes Gašas.

—    Kāpēc mums jādrebinās, ja varam svīst? — Modrais pasmējās. — Nedzīvojam taču nekādā fāterlandē, bet paši savā Padomju zemē.

Un Modrajam bija taisnība.

Kā zināms, tad jau kopš vasaras dziļā ienaidnieka aizmugurē bija izveidojusies partizāņu zona, kurā atjaunota padomju vara. Okupanti uz to pusi baidījās pat kāju spert, tāpēc mežļaudis bez bažām varēja dzīvot pa sādžu. Baltkrievu partizāņi tā ari darīja, un tagad bija sadūšojušies arī latviešu «novadnieki».

Sākās gatavošanās pāriešanai uz ziemas mītnēm.

Cietums tomēr bija Filipu sagandējis. Varētu domāt, ka bez restēm šis vairs nevar… Ne bez restēm, ne bez cementa klona, ne «actiņas» durvīs.

Augām dienām un naktīm viņš valkājās pa istabu kā pa kameru: desmit soļus turp, desmit atpakaļ. Un rokas — uz muguras. -

Viss viņu traucēja, viss kaitināja. Vera bija spīva kā rutks, Andrjuša ņerkstēja, ka ne atklausīties, Marusja — bizene gatavā! — skraidelēja iekšā un ārā kā šaudīkla. Tēja bija par verdošu, piens — par saltu, kāposti — par taukiem, gaļa — par liesu; virtuve smirdēja, istabā nebija gaisa.

Filipu mocīja sirdsapziņa.

Verai viņš bija izstāstījis visu līdz pēdējam sīkumam, gaidīja viņas padomu, līdzjūtību, bet sagaidīja nicināšanu.

—    Glups esi bijis, glups paliksi! Bet padomu vajadzēja prasīt laikus, tad, kad atgrūdi Hrisanfija pistoli tam pļēguram, tam apdauzītajam idiotam! Nesācis šis šaudīt, i gailis nedzirdētu …

•— Plānprātiņš nešķīstais! — viņa sakliedza uz Filipu.

—    Šis vēl Hrisanfijam pēdas dzīs! I nepunktierē! Citādāk gals visiem! …

It kā tagad nebūtu gals! Ja Zeilišu nenotvers, Grāvītis pieliks pie sienas, ne aci nemirkšķinot. Bet, ja palīdzēs šo notvert, — mežaiņi uzvilks pie zara. Tik vien vairs tās izvēles, kas labāk: lode vai cilpa.

Necik ilgi jau vairs nav jāgaida, nepilns mēnesis, ne vairāk. Cik tad tur vairs līdz 13. decembrim, kad jāiet uz Ludzu atrādīties Grāvītim!

—        Bet tu neej! — Vera, pa trauku skapi kravājoties, izmeta.

—        Brīnums, cik gudra! — Filips mitējās skraidīt. — Kur tad lai eju?

—    Uz mežu.

—        Uz mežu! Pie šiem?… Bet kas mani tagad tur ņems, tādu? …

—        Tādu tikai šaut nost! — Vera pārskaitās. — Neņerksti! — viņa sakliedza uz Andrjušu, kas, miklo degunteli braušļādams, spiedās klāt un ķērās brunčos.

—        Bet tu izstāsti pats! — Vera pamācīja. — Uzmeklē Zeilišu vai Hamkovu un izstāsti!

—        Uzmeklē! — Filips sašuta. — Tieši to pašu jau piesacīja arī Grāvītis, kaut viņš sadegtu, kaprālis nolaizītais! Kā tad lai es šos uzmeklēju? Kur viņi ir?

—        Pats zini! Hrisanfijs dzīvo pa mežu un, jādomā, tagad arī Pāvels turpat. Nu jau uz sādžu vairs nenāks, ja vien Anna neatvilinās.

—    Kaut tu aizrītos ar to savu mežu! Vai ceļu zini?

—        Nekā tu nezini! Bet kas man? Pats ievārīji, pats arī izstreb!

—        Un tā esot sieva? — Filips šausminājās un, durvis piecirzdams, izmetās laukā.

Nudien, tas vairs nebija izturams! Paša sieva, ir tā grauž kā ķirmis!

Visu to, nākamo un vēl aiznākamo dienu viņi nepārmija ne vārda. Trešajā vakarā, piegūlusi blakus, Vera, kā parasti, uzgrieza muguru un pēkšņi it kā vienaldzīgi ieminējās:

—    Cita nekā nevar izdomāt, jāiet uz Rakovu …

Filips spēji notrīcēja.

—    Uz Rakovu? Fedosejs taču ķurķī…

—        Fedosejs gan, bet citi? Tā jau nav, ka neviens tur vairs nepiestaigā …

—        Tu esi traka! Padomā taču, ko gvelz! — Filips rupji uzkliedza un apmetās ar seju pret sienu.

Un viņa vairs negvelza ne pušplēsta vārda. Ne tonakt, ne citunakt.

«Tomēr domājusi…» Filips, pēcāk visu pārlicis, atvilga. «Caurām, dienām kvankšķ kā suns, bet pa naktīm —

vai re! — tomēr raizējas. Nudien, tada nemaz nav, kāda izrādās …»

Nedēļa vien vairs bija atlikusi līdz 13. decembrim, taču Filips vēl arvien nebija izlēmis — iet uz Rakovu vai neiet.

«Kauns … Un kaut kā nelāga ari…» viņš, pa istabu skraidīdams, prātoja. «Padzīs! Un, pelnīti, protams. Bet ja nu ir tā, ka šie tomēr vēl nezina?… Ja Fedosejs tiek pieskaitīts pavisam uz cita rēķina? Vai tad tā nevar būt? Kā ne, var būt! Bet ja nu tomēr ne? Ko tad? Fedosejam taču bērneļi lai… Nē, nē, tikai ne uz Rakovu! Tur vien ne! Lai tad labāk cilpa vai lode, viss viens! …»

Varvaras Semjonovas viesmīlību pazina ne tikai Rakovā vien: viņa savā mūžā bija uzņēmusi visādus viesus — gan lūgtus, gan nelūgtus, taču tāds ciemiņš, kāds uzradās 8. decembra vakarā reizē ar tumsu, nepavisam nebija domājams.

Viesim ienākot, Varvara virtuvē kāsa pienu. Pacēlusi acis uz ienācēju, viņa izmeta slauceni no rokām un nobāla. Ciemiņa nekaunība bija lielāka par saimnieces saprašanu.

Pirmajā mirklī viņa nesajēdza neko, tad, cik necik atžirgusi, grasījās mesties virsū ar nagiem, bet atkrita uz ķeblīša un sāka nevaldāmi raudāt.

Pie sliekšņa neuzņēmīgi mīņājās Filips Fedorenko.

—    Sveikas no Fedoseja … — viņš izmocīja un, pašaudījis apkārt ar acīm, atviegloti noskārta, ka vismaz uz bērneļiem nebūs jāskatās.

Padzirdējusi pieminam vīru, Varvara aiz asarām nedabūja ne vārdu pār lūpām. Toties Fedorenko, izmantojot situāciju, pacentās izsacīt visu, kas sakāms, kamēr vēl saimniece mēma.

—    Tikāmies pie pratināšanas… — ciemiņš murmināja. — Dzīvs ir un vesels … Bet šie lenc vēl citus … Zeilišu meklē -un Hamkovu, Brīdināt vajag …

—    Ko tad uz Rakovu nāci? — Varvara beidzot izšņukstēja. — Šie te nemājo! — viņa izgrūda, pēkšņi iedomājuši, ka šķūnītī bēdzinājās Vaņa Rudņiks.

Jā gan, «viesnīciņa» joprojām darbojās, neraugoties uz to, ka Modrais bija brīdinājis, Fedosejam vēl mājās

esot: «Aizšaujiet bultu! Nevienu pār slieksni vairs nelaidiet!»

Bet kā tu nelaidīsi, ja ceļš jau iestaigāts? Ko tur vispār runāt par bultu, ja pat atslēga dažunakt desmitkārt griežama?

Aiz sliekšņa stāvēja ziemsvētki, bet Rakovas lepnākajā mājā zem spožā skārda jumta neviens par tiem pat neieminējās. Arī Poļa un Dusja ne. Kādi tur svētki, ja sirds izdegusi melna kā ogle!

Tik vien vairs tā mierinājuma, cik vecajā, zem grīdas nobēdzinātajā «Telefunkenā», kas vēstīja, ka pie Volgas sākušies lieli, izšķīrēji notikumi, kuri, kā cerams, labvēlīgi ietekmēs arī Fedoseja sūri grūto likteni.

—        Lunos viņu nav… — kā no liela tāluma skanēja Fedorenko piesmakusī balss. — Un es nezinu, kur meklēt… Uz tevi cerēju, Varja!

—        Uz mani! … — Saimniece ārkārtīgā sašutumā sasita plaukstas. — Uz mani viņš cerējis!

—        Uz tevi gan! Nudien, uz tevi vien! Citādi viss pagalam …

—        Manis dēļ kaut nosprāgsti! — Varvara nošņāca ar tādu naidu, ka Fedorenko notrīsēja.

«Zina …» viņš atskārta. «Visu zina …»

—        Varja! … Varjuška! … — ciemiņš nokrita uz ceļiem. — Ja nekā cita nevari — palīdzi kaut uz mežu tikt!

—    Vai es kāds mežsargs?

—    Cieta tu esi, Varjuška! Ai, cik cieta! Kā akmens!

—        Bet tu? Kāds tu esi? Mīksts kā lupata! Kāpēc tevi izlaida, ko? Vai vari to pateikt? Jūdass, nolādētais! — pēkšņi atkal atcerējusies Fedoseju, Varvara iekliedzās. Pakampusi plītspriekšā nomesto ogļu kruķi, viņa pielēca kājās un atvēzējās.^

—    Ārā, ty suns! Arā, tev saka!

Notika tieši tā, kā Fedorenko bija jau paredzējis: padzina kā suni.

Pēc stundas no Gaļiciem pārnāca Fedja. Uzzinājis notikušo, viņš saķēra galvu.

—    Māt, māt! … — dēls rūgti izsaucās. — Un tu viņu

palaidi?

—    Ko tad es viena?… Ne man ta spēka, ne dušas.

—    Būtu Vaņu no šķūņa pakliegusi!

—        Vai tad drīkst? Un domā, ko gribi, vienbrīd tā vien likās, ka šis bez viltus …

— Bez viltus! — Fedja sašuta. — Šis! Eh, māmuj, esi gan tu gluži kā vasks! Kāpēc tad šo izlaida? Lai brīdinātu Zeilišu un Hamkovu? Ne vella! Bet, ja reiz sācis šņukurēt, tad mieru vairs nemetīs. Tāpēc, tiklīdz kāds atnāks no meža, iešu līdz.

—    Fedjeņka, arī tu! … — Varvara atkal atkrita uz ķeblīša un cēla priekšauta stūri pie acīm. — Arī tu, dēls!

BĒGŠANA NO KORDONA

Tā vairs nevarēja būt nejaušība; jau trešo mēnesi ik reizi, kad abi iegadījās vienā pārī, vecais kordona žūpa Hugo turējās soli aizmugurē tik strikti, it kā tas būtu nosacīts reglamentā.

Sākumā Koja tam nepievērsa uzmanību, bet, kad viendien to atskārta, nosmējās^:

—    Vai tad nemaz uz kātiem vairs neturies, ka pavēni vien meklē?

—    Pavēnī siltāk, — Hugo bija atņurdējis. — Un drošāk arī…

Taču vēlāk sekošana sāka kaitināt. Ar laiku Koja to samanīja jau tīri fiziski, gluži kā dunci pie ribām. Viņš jutās saistīts: lāgā nemācēja vairs ne soli spert, ne rokas vēzēt. Nemitīgi nācās domāt tikai par to, kas notiek aiz muguras.

Šajā ziņā nekas nebija mainījies arī otro ziemsvētku , rītā, kad, apgaitā ejot, viņi kārtējo reizi slāja cauri vēl gluži naksnīgajai sādžai, pār kuru kā sīksīki eglītes spīgulīši kaisījās sniegpārslas. Rokas sabāztas puskažociņu kabatās, plecos uzkarinātās šautenes ar elkoņiem piežņaudzītas cieši pie sāniem, apkakles uzslietas stāvus — tā viņi gāja un garlaikoti klausījās uz Šķaunes pusi, kur pacilāti dunēja agrīni zvani.

Kas bija baznīcā braucējs, tas jau aizbraucis, atstājot aiz sevis tikko vairs saviežamas kamanu risēs. Bet negaušas pēc vakarējās izēšanās un pārdzeršanās vēl nebija modušies. Dziļš, neiztraucējams miers bija pārmācis pat skaļos, mūžam nepierīdināmos Suržu suņus, kas, savu daju dabūjuši, nepaskurināja ne ausi vēl tad, kad abu patruļnieku soļi nogurkstināja gar pašu vārtpriekšu.

Rīts bija tieši tāds, kas vedina uz pārdomām — uz dievbijīgām, protams, — taču Koļa Strogonovs, baznīcas zvaniem zvanot, domāja par žūpu.

Kā arī nebūtu gribējis, viņš nemaz nespēja par to nedomāt. Ik reizi, kad aizmugurē skaļāk noņekstēja sniegs, Koļam tikpat kā tuteni iesprauda starp lāpstiņām.

Nosist viņš varētu to valkatu, to asinssuni, kas, stūrgalvīgi pēdas sukstldams, velkas nopakaļ! Ja tagad, pat nepagriežoties, spertu ar kāju atpakaļ, ja izdotos trāpīt tieši pa ceļgalu — šis noveltos augšpēdus; ar šautenes resgali tad varētu nodarīt pārējo … Kāpēc gan ne? Jāatbalstās uz kreisās un ar labo jāsper ceļa locītavas augstumā. Pēdai, protams, jābūt paceltai tā, lai trāpa tieši ar nagloto zoli.

Bet Hugo, draņķa prūsis, vienaldzīgi nošņūca degunu, it kā tas, ko Koļa pašreiz perināja, uz šo nemaz neattiektos.

Bet toreiz, Zaborjes kaujas laikā, kad, pagrabā salēkuši, viņi drudžaini atšaudījās no ždanoviešiem, šis alkoholiķis un deģenerāts bija Koļam uzbrēcis: •

—    Eņģeļus neapslaktē! …

Vecais kordona žūpa bija nomanījis, ka Koļa tēmē pāris centimetrus augstāk, nekā vajadzīgs. Pāris centimetru toreiz pamanīja, bet šimbrīžam rādās pilnīgi akls un stulbs. Degunu šņūc! …

Zem sniegmākoņu zemā kupola dobji un apmākti vēl arvien dunēja Šķaunes zvani. Bet Surži vīstījās zilpelēkā, sirmi piesnieģelētā tumsā, un tāltālu Baltkrievijas pusē tikai pati debesmala it kā tapa blāvāka.

Viens otra pēdās minot, viņi bija iegājuši sādžā līdz vidum, tagad izies tai cauri un tad nāks atkal atpakaļ, gar Ravinska priedulāju velkoties uz kordonu. Tur, tajās piesnigušajās priedītēs, varētu riskēt…

Taču Koļa zināja, ka neriskēs. Vismaz apzināti ne. Ja nu varbūt vienīgi gālēja izmisuma brīdī, kad nemaz nebūs paciešama tā šņaukāšanās un sēkšana pakausī, tad, kad aizmiglosies prāts un roka vairs nezinās, ko dara. Jā,tad gan … varbūt…

Ak kungs, viņš taču nedrīkstēja! Par to bija bīstami pat domāt. Tas taču skaidrāks par skaidru: ja Hugo pazudīs, tad no kordona būs jāpazūd arī Koļam pašam un tādā gadījumā no zemes virsas pazudīs arī viņa tuvinieki … Patiešām, cik apbrīnojami, neciešami skaidri! …

Bet nedrīkst! Arī kordonā palikt, protams, vairs nedrīkst, bet nedrīkst arī mežā mukt. Neko viņš nedrīkst! Lai gan agri vai vēlu reiz tomēr tas notiks: viens vai otrs. Un tāpēc vai nebūtu gudrāk, ja novāktu šo jau tagad, lai tad nāk kas nākdams! Bet nē! Nē taču! Kamēr vien iespējams, vēl jāpaciešas, jānogaida, varbūt ar laiku viss iegrozīsies citādāk, iegrozīsies tā, ka vilks paēdis un kaza dzīva.

Ilūzijas! Bet ilūzijas, kā zināms, ir kaitīgas, jo kalpo pār attaisnojumu neuzņēmībai. Tātad bez ilūzijām, Koļa Strogonov! Ar kāju — tieši ceļgala augstumā, un to pārējo tad ar šautenes resgali…

Piepeši Hugo rāvās sāņus un nostājās Koļam cieši līdzās. Pirmo reizi pa visu patruļas laiku!

—    Sasildīties derētu… — viņš noņurdēja.

Koļa aizdomīgi uzlūkoja pārinieku un, pametis skatienu apkārt, pamanīja ugunis Zaharonoka mājas logos.

«Ļergu saož!» viņš saprata. «Šie acīmredzot nav vēl , metuši mieru kopš vakarvakara.»

Pagalmā stāvēja ar salmiem izklātas kamanas. Zirgs, iegrūdis purnu iztukšotajā auzu kulē, panesīgi, graudu pa graudam, skramstīja to, kas tur vēl palicis pāri. Pēc mēslu kaudzes spriežot, lopiņš bija nostāvējis laukā visu nakti.

«Ame,rikanka,» Koļa pazina uzreiz. «Kā gan citādi — tāda plītēšana jau nav vēl bijusi, kur nebūtu klāt arī Lapsas Antons.»

Kamēr viņi gaidīja, līdz kāds nāks un atdarīs durvis, Hugo, iesāņus uz Strogonovu glūnēdams, ar pirkstu bakstīja stenderi.

—    Nokapāts kā ar cirvi! Piemiņa, tā sacīt, no vēsturiskās Zaborjes kaujas. Lai vervelē, ko grib, bet šitenais karš tomēr trakoti jocīgs! Pat mierīgu zemnieka sētu netaupa. Un, ja paskaitītu pa visu Latgali, kā tu domā, daudz tādu stenderu sanāktu?

Par laimi, stenderes skaitīt Koļam vairs nenācās: iekšpusē kāds jau šļūkāja un grābstījās pa priekšnamu.

Jaunpienācējus, protams, uzņēma ar labvēlīgu rūkšanu un ar spiegšanu arīdzan, jo ap galdu nesēdēja kungi vien, bet arī dāmas.

*

Saimnieks, Zaharonoka kungs, piederēja pie sādžas aristokrātijes, un to apstiprināja arī lielistabas iekārto-

jums, "kur izpaudās zināmi skaistuma meklējumi un tieksme pēc gaumes, kas, spriežot pēc viesistabas, noskatīta kaut kur Vidzemes pusē. Sienas nebija balsinātas, bet izlīmētas ar tapetēm, grīda — brūni krāsota un, lai gan pa nakti krietni piedraņķēta, tomēr, cik varēja secināt no kaktiem un aizdurvēm, aizvien rūpīgi kopta.un spožināta. Apaļais, smagnējais ozolkoka galds pārsegts ar sniegbaltu linautu, kas diemžēl jau pamatīgi cietis, glāzīšu un pudeļu nopēdots. Krāsaina stikla karafe, fajansa šķīvji, alpaka karotes, nerūsējoši naži un dakšiņas. Svētbildes stūrī, koka krustiņā iespraudīta, stāvēja egle; daži zari jau apsviluši brūni, ar sveču lāstekām notecējuši. Gar istabas galasienu izstādītas fotogrāfijas, kas ielogotas ar melnām, sīkām līstītēm, aiz kurām aizspraudīti sakaltušu ziedu vīšķi. Sajā izstādē visredzamāko vietu ieņēma paša saimnieka un viņa atvases — Ivana Zaharonoka, jaunākā, palielināti portreti, kas apliecināja Zaharonoka kundzes nevainojamo tikumību, jo pēc ārējā noformējuma un, kā runāja ļaudis, arī pēc iekšējā satura dēls neapšaubāmi bija tēva atkārtots izdevums.

Sādžā uzskatīja, ka Zaharonoks, seniors, baudījis zināmu skolu, taču neviens nemācēja īsti pateikt, cik un kādu. Tāpat tas bija arī ar šolaik tik parocīgo vācu valodu; atradās ļaudis, kas apgalvoja, ka Zaharonoks tajā ielauzījies jau puiša gados, dienēdams kādā muiželē par dienderi, ziņu pienesēju vai ko tamlīdzīgu. Turpretī citi sacījās zinām, ka šo māku viņš apguvis pirmā pasaules kara laikā aiz dzeloņstieplēm gūstekņu nometnē. Lai nu bija kā būdams, sādža veco Zaharonoku pieskaitīja pie vietējās inteliģences un kā tādu viņu uzņēma ari kordonā.

Neraugoties uz zināmu inteliģenci vai arī varbūt tieši tāpēc, Ivans Zaharonoks, vecākais, turoties uz vienu roku ar okupantiem, pēdējos pāris gados bija manāmi kaitējis savai reputācijai, tādējādi apstiprinot patiesību, ka laika rats nereti apšļāc ar dubļiem pat to, kas ik sestdienu pirti iet. Bet, kas reiz sasmērējies, tas visu mūžu vairs netiek vaļā no nelāgas smakas.

Taču tie, kas otro ziemsvētku rītā sēdēja Zaharonoku lielistabā ap galdu, šajā ziņā nebija pārlieku izsmalcināti, jo šā vai tā sasmērējušies viņi bija visi. Pat kaprālis Grāvīša kungs, švītīgais Ludzas SD darbinieks, nebija nekāds izņēmums.

Grāvīša kungs neapšaubāmi atradās sabiedrības centrā un kā tāds pilnīgi likumīgi ieņēma ari tādam viesim rezervēto godavietu viducī starp saimnieku un sādžas mēroga skaistuli Helēnu Asajevu, kura kopš Zaborjes kordona komandanta vietnieka Makša Štofa priekšlaicīgās nāves bija ietikusi atraitnēs.

Grāvītim nakts it kā nemaz nebūtu bijusi: virskreklā izmeties, viņš vēl turējās itin brašs, vienīgi dziļi iekritušās acis tapušas tādas kā nespodrākas un duļķainākas. Tomēr viņa stāja un iznešanās izteica vēlīgu iecietību un apvaldītu pašapziņu.

Grāvītis piederēja pie tiem izredzētajiem, kas zvana pie parādes durvīm, lai gan jāteic, ka jau kopš zepera gadiem šim piemita zemiskais, toties ienesīgais niķis urķēties pa citu kabatām un atvilktnēm.

Tomēr naivi, pat smieklīgi būtu domāt, ka Grāvīša kungs, uzticēdams saimniekam dažas visai diskrētas detaļas sakarā ar Rēzeknes pagrīdes organizācijas sagrāvi, vienlaikus pārmeklētu arī mājastēva kabatas. Tas, nudien, būtu nepiedodami pārsālīts! Godaviesis turēja vienā rokā glāzīti ar paštecināto, bet otrā — dakšiņu ar marinētu . sēnīti uzkodai, pie tam neslēpa, ka drošā vietā nogādāti ne vien daži pagrīdes organizācijas ierindnieki, tādi kā Buravs un Sirmais, bet arī pats nelegālistu galva Dmitrijs Tkačevs.

Saimnieks uzskatīja, ka par drošību, protams, jārūpējas, un, pielīcis ciemiņam klātāk, uz atklātību atbildēja ar atklātību: pēc Zaborjes kaujas, kurā viņa dēlam Ivanam, * kā zināms, bijusi izšķīrēja nozīme, šis pa māju vairs ' nedzīvojot, bet tās pašas drošības labad turoties tālāk no mežiem.

Grāvīša kaimiņiene pa kreisi — Helēna Asajevas jaunkundze, galdabiedra nevērības aizvainota, uzmeta lūpu un sēdēja sapūtusies, līdz kavalieris beidzot pacentās savu vainu izpirkt ar daudznozīmīgu tostu.

—    Lai slavēta sieviete, kas visu mūžu spēj būt par mīļāko! — Viņš pacēla glāzīti un galanti paklanījās pret dāmu.

Grāvīša kungs tomēr bija pārcenties, jo tosts izskanēja pārlieku daudznozīmīgi. Jācer, ka tas nebija domāts ļauni, un tomēr, netaktiski norādot uzv Asajevas jaunkundzes pagātni, godaviesis tq darīja pilnīgi apzināti.

Savukārt Helēna nepavisam nebija tāda zostiņa, lai ne

sajustu tostā paslēpto dzeloni, un viņas acis šķīla zibeņus. Pēc tam kad Zaborjes kaujā bija kritis viņas mīļais, uzticīgais Maksis, Helēna pārliecinājās par Iq, ka sievietei, kurai ir pagātne, nav nākotnes.

Tieši savas nākotnes dēļ viņa bija cīnījusies visu ziemsvētku nakti un tomēr kapitulējusi, jo Grāvīša kungs, šis stulbais naivulis, cik noprotams no ironiskā tosta, acīmredzot loloja ilūzijas par mūžīgu uzticību un tāpēc meklēja neesošu siSvieti, pret esošajām izturoties nepiedodami indīgi, lai neteiktu — rupji.

Protams, Helēna varēja pavirzīt savus ceļgalus arī mazliet pa kreisi, taču tur šmakstināja tas Pintu uradņiks, tas lops Luriņu Juziks, kas bija ne vien klibs, bet arī badā; kopš vakarvakara šis nebija darījis neko citu, kā tikai tempis un gremojis.

Nē, Luriņu Juziks nebija no tiem, kas spēj nodrošināt nākotni! Tad jau drīzāk pļēgurs Lapsas Antons, kurš, nosēdināts vidiņā starp svilpastēm māsām Goldbergām, lakstojās un kaitējās tik prasti, ka riebj skatīties. Pie tam tās zostiņas taču bija tik vieglprātīgas, ka lēkāja pa dzīvi kā zvirbuļi, uzknābājot vienīgi drupačas.

—    Nu, nu, bez brūtgāna tikpatās neiztiksi! … — Antons purpelēja un slienājās uz bučošanos.

Šajā ziņā Goldbergām nebija tās pieredzes, kas Asajevai, toties viņas bija lasījušas dažu romānu un šo to piedzīvojušas ari pašas.

Jābaidās ne vien no šā šmurguļa veča, jābaidās pavisam no kā cita, no tās pusapdullušās vervelēšanas, no tiem aplinkus mājieniem, kas patiesībā bija pilnīgi skaidri un nepārprotami. Lai tie citi kā, bet viņš, Antons Lapsa, jau gan zinot, kur izčibējuši viņu aizpērnie brūtgāni, no kuriem viens bijis gaišs un otrs — tumšs.

—    Bet cilvēki vien esam … — uzplija žagojās. — Vai man žēl? Tikai snīpjus gan tādēļ nevajadzētu sliet tik augstu, ka nenolauž …

—    Tāpat jau var nolauzt arī, ja aizķeras kāja … — Strogonovs nenovaldījās. — Ja aizmetas kaut vai aiz sliekšņa vai kur citur … Tev, Anton, tas jaunais slieksnis tagad tikpat kā mūris!

—    Kā mūris gan, kas tiesa, tas tiesa! — Antons jutās cildināts. — Klumzā pa kuļu kaut vai pliks; ne caurvējš tiek klāt, ne sniegu šķiež iekšā, nekā. Bērnu bērni vēl nenodeldēs.

—        Cik tur cementa vien nevajadzēja! — Koļa izmeta un, liekulīgi pažēlojās: — Sitajos laikos, kad par pliku velti ne putekli nevar dabūt…

—    Ne putekli gan! Zelta vārdi, jā, nudien!

Kas vienam zelta, tas citam mēsli. To, ko neapjēdza Lapsa, to uztvēra Hugo, kurš nupat tikai sāka reibt.

—        Tāds jau viņš ir, šitais zelta gabaliņš! — Kordonietis paskatījās uz Koļu. — Mīksts kā vasks; brīnums, ka nav vēl izkusis! Gan cementu žēlo, gan bandītu…

—        Nu, nū! … — Grāvītis saausījās. — Nemaz jau tāds neizskatās…

—        Ko jūs, Grāvīša kungs! — Zaharonoks uzdrīkstējās aizrādīt. — Strogonova kungs ir viens no dūšīgākajiem visā kordonā.

—         Dūšinieks, kurš ne reizi vēl dūšā nav bijis! — Hugo nosmīkņāja un uzskatīja par nepieciešamu izstāstīt, ka šis dūšīgais Strogonova kungs no glāzītes mūkot kā no uguns, neturot kamrādiem kompāniju un arī skuķiem ne pirkstu nepiešaujot, tikai tai vienai, tai Lidočkai pie stērbeles pielīmēts.

Visu to panesīgi noklausoties, Koja tomēr sāka nožēlot, ka paļāvis mēlei vaļu, kaut gan bija cieši noņēmies lieku nerunāt un turēties pēc iespējas vēsāk. Bet — velns parāvis! — izturēties vēsi, tas taču vēl nenozīmē drebuļoties un pārtapt par lāsteku.

Un nu Grāvītim bija blusa azotē.

—        Interesanta personība! — to viņš sacīja par Koļu.

—    Visādā ziņā interesanta… Ar tādu būtu simpātiski iepazīties tuvāk…

—    To taču var! — Zaharonoks izsaucās.

—        Nevar vis! — saimniece, no virtuves ienākusi, pieliecās saimniekam pie auss. — Nav vairs ne lāsītes…

—        Bet man ir! — Antons tomēr bija sadzirdējis. — Laižam pie manis un vicojam kaut līdz Jaungadam!

Lapsas priekšlikums tika uzņemts ar rēkšanu, pie kam visskaļāk rēca Lapsa pats, Hugo un klienkājis Juziks.

Diemžēl kompānija tomēr izjuka: Zaharonoku sieva vairs nelaida laukā no mājas, bet savā sievišķībā dziļi aizvainotā Asajeva jaunkundze un arī abas Goldbergu jaunkundzes, pa nakti krietni jau apgurušas, uz otrajiem ziemsvētkiem vairs nebija pierunājamas tāpat kā Strogonovs, kurš teicās iet uz kordonu attirpināt kājas.

—    Ne vella! — Hugo apskaitās. — Kājas varēs attir-

I >ini L zārka! Bet tagad ir jāiet un jāmet pa lampu, ka vai oderi' izdilst! Vai vdrbūt tev ari šitā kompānija par prastu?…

—    Tā nevar! — uzstāja ari Grāvītis. — Citādi Hugo apvainosies un atsacīšanos atkal iztulkos jums par ļaunu.

Kad nedrīkst dūri vēzēt — jāsit uz pleca.

Strogonovs, ar likteni samierinājies, izklupa pagalmā reizē ar citiem, taču pirmais tika ragavās un pakampa grožus. Pārējie, cits citu grūstīdami, gāzās krišus, tomēr kamanās visiem vietas nepietika.

—• Stāvus! — Grāvītis izrīkoja. — Rullējam stāvus, lai redz, cik kurš vēl var turēt!

Ieročus pa roku galam sameta salmos, paši salēca iekšā un, cits citu pieturot, zvāļojās kā uz vētras svaidīta kuģa klāja.

No istabas attecēja saimniece un iesprūdīja tēvaiņiem starp stilbiem pustukšu maišeli.

—    Grāvīša kungam, — viņa sacīja. — Šitais ir Grāvīša kungarti!

Strogonovs valdīja Amerikanku, kas bija augu nakti izsalusies un noilgojusies pēc rikšiem.

Pa vārtiem izbrauca bez starpgadījumiem un, tikuši laukā uz ielas, uzsāka bramanīgi aurot.

Debesis bija jau izsnigušas, taču aizvien vēl šķita tik smagas, ka uzmācās raiz'es par kokiem, uz kuriem tās gulēja kā viens vienīgs zilpelēks svina blāķis.

Vajadzēja būt brokastlaikam,*jo brīdi pa brīdim pretī patrāpījās baznīcēni, kas atgriezās no agrīnajiem dievvārdiem un, aurošanu saklausījuši, tramīgi rāvās no ceļa kupenā.

Pārvarīgā, plosonīgā bļaurēšana iztrūcināja ne vien cilvēkus, bet saērcināja arī sādžas suņus. Un nolika tā, ka tāds sīks, pārkaitināts krančelis piepeši izklunkuroja uz ceļa un, nešpetni kvankšķēdams, klupa pie purna zirgam, kurš nepavisam nebija pie trača vainojams.

Amerikanka nokrācās, saslējās pakaļkājās un tad ar •joni šāvās uz priekšu tik spēji, ka visa varza pašķīda kā spaļi un iekūleņoja kupenā, kas bija sašķūrēta abpus «r|a.

Strogonovs atkrita augšpēdus kamanās un, grožus no rok.un neizlaižot, nopūlējās apvaldīt auļotāju.

Ceļš'bija braucēju noblietēts kā klons un dobji dunēja zem .smagajiem pakaviem, kas izspārdīja sniega garozu.

Reižu reizēm kamanas triecās pret ceļmalas kupenām, dažbrīd sacirtās šķērseniski un tomēr noturējās uz sliecēm.

Kad Koļam beidzot izdevās pietrausties sēdus un ar visu auguma svaru atmesties grožos, Amerikanka, galvu augstu izcēlusi, auli gan apvaldīja, taču vienīgi tādēļ, lai pārietu rikšos.

Zirgs jau gārdza, no miklajām lūpām pilēja putas — Tin riksis kļuva aizvien gausāks un smagnējāks, līdz nostāja pavisam.

Drebuļoja Amerikankas pārpūlētie muskuļi, spoži lāsmoja savilgusī spalva. Asi uzdvakoja sviedri, kūpēja garaiņi.

«Kaut šie lakdami aizrītos! …» Strogonovs sapīcis trausās laukā no ragavām apvērtēt apstākļus.

Bet tie izrādījās tādi, ka līdz vīvelēm saskrietā ķēve bija viņu atvazājusi pāri robežai klajumā, kilometrus trīs vai visus četrus no Suržiem. Tepat akmens sviediena attālumā jau tumsa Baltkrievijas sils, un tas nozīmēja, ka viņš nokļuvis partizāņu novadā, par ko īstens kordonielis vairās pat domāt.

Strogonovs tomēr piederēja pie tiem kordoniešiem, kas domā. Un, kamēr viņš to darīja, piepeši ragavās kas nočerkstēja un aizdomīgi sarosījās Zaharonoka kundzes līdzdotais maišelis.

—    Kas tad tas? … — Koļa nospļāvās, taču, čerkstēšanas saintriģēts, pavēra maisu un izcēla no tā aptaukušu zostēviņu, kas, tajā trakajā burzmā gumzīts un saspaidīts, plītēja ar spārniem un šņāca kā Hugo, Koļaiu nopakaļ slādams.

Spējas idejas iejūsmols, Strogonovs iesvilpās. Nupat, jā, nudien, tikai nupat viņš atskārta, ka vienlīdz labus panākumus var gūt, izmantojot ne tikai cilvēkus, bet arī apstākļus.

Viņš izrāva dunci un piebeidza zostēviņu tik prasmīgi, it kā visu mūžu zosis vien būtu kāvis. Turklāt viņš to nostrādāja ar īpašu rituālu: satvēra upuri aiz pleznām, apgāja apkārt ragavām, paskrēja atpakļ uz robežas pusi un, asinis nežēlodams, nošļakstīja visu ceļmalu.

Iestūķējis zostēviņu atpakaļ maisā, «šamanis» ņēmās spārdīt sniegu un nopēdoja tā-, it kā tur desmit velnu būtu lēkājuši. Pakampa šauteni, vairākkārt noblikšķināja tukšumā, iemetās ragavās un pēc brīža jau pazuda mežā.

Jā, Kojām bija uzsmaidījusi necerēta veiksme, un, lai to izmantotu pēc iespējas pilnīgāk, viņš trakoti steidzās.

Četrdesmit piecas minūtes pēc tam, kad Suržos izdzirdēja šaudīšanu, notikuma vietā attenterēja vesela komisija: Ludzas SD darbinieks kaprālis Grāvītis, Zaborjes kordona robežsargs Hugo, kā arī sādžas policists Luriņš un vietējo zemnieku pārstāvis Lapsa.

—   Tas ir mālēts!… — Grāvītis izelsa, lietpratīgi noskatīdams ar asinīm slacīto ceļmalu.

Viss bija skaidrs, tik pārlieku skaidrs, ka Hugo tas likās pat aizdomīgi.

—    Nostrādāts kā pēc notīm… — viņš ņurdēja.

Pietika pat ar apdullušām smadzenēm, lai saprastu, ka

Strogonovs uzaujojis tieši virsū partizāņiem. Pēc īsas apšaudes, kas bija aizskanējusi arī līdz Suržiem, Koļa ticis ievainots, tomēr, spriežot pēc asinīm sniegā, vēl mēģinājis kārpīties uz robežas pusi, taču piebeigts, iemests ragavās un aizrauts uz mežu ar visu zostēviņu un ieročiem.

—    Velns! … — Luriņš iesaucās. — Mēs taču esam palikuši bez stroķiem …

Nudien, tajā trakumā viņi bija ieskrējuši partizāņu zonā ar pilnīgi tukšām rokām. Rauj velns Koļu un Amerikanku, tagad jādomā pašiem par sevi un par to, kā attaisnoties priekšniecībai, ja vispār vēl sveiki un veseli līdz tai tiks.

Visi barā viņi nadzīgi klunkuroja atpakaļ uz Latviju. Un tikai Lapsas Antons laiku pa laikam novaidējās:

—    Še tev ziemsvētki! Otras tādas ķēves vairs nav…

ZIEMSVĒTKU BRĪNUMI

Nepieciešamības spiests, Oriks izlēca no gultas un izmetās pagalnļā. Paskrēja aiz pakša un pasita vajā uz kailajiem pleciem uzmesto māmuļas vateni, kas sniedzās pāri papēžiem.

Naktī atkal bija snidzis. Mājas galā kupena sadzīta vai līdz palodai. Veltenīši piesijāja ar sniegu un saldēja kailos stilbus. Taču pie tā pierasts jau kopš pekaiņa gadiem.

Toreiz, parocīgu mirkli noskatījis, viņš dažkārt pārkūleņoja pāri slieksnim gluži bass. Kamēr māte nogrāba aiz čupra, jau kupenu kupenas izbizotas. Kad durvis uz pasauli vaļā ;— kas vairs velteņus meklēs!

Pamīņājies aiz pakša, Oriks grasījās atpakaļ uz istabu, bet, kaut ko saklausījis, pēkšņi pārdomāja un uzrāpās uz malkas strēķa, no kura ziņkārīgi pavērās riņķī.

Kaut kur tālu aiz biezā, piesnigušā dižsila, kas apņēma Vasiļevščinu kā viena vienīga kupena, dunēja tik tikko saklausāmi zvani.

«Ziemsvētki! …» puika beidzot apķēra. «Ziemsvētki nāk!»

Tāpat kā katru gadu, arī šogad ziemsvētki nāca no saulrieta puses, no Latvijas. Patiesību sakot, nevis nāca, bet kūņojās. Kamēr pārkūlās pāri Siņuhai uz šo pusi, kamēr izbrida caur biezokņiem līdz Vasiļevščinai, tikmēr — skaties — divas nedēļas pagalam! Un tikai tāpēc, ka vasiļevščinieši, nejēgas būdami, kādreiz ierakstījušies pareizticīgajos. Kāds no tā pareizuma labums? Un vispār, vai tas ir pareizi, ka viņam, Orikam, jācieš vēl divas nedēļas, kamēr otrpus Siņuhai, kas tepat vai ar roku sasniedzama, katoļi un luterāņi jau bimbina zvanus?

•   Oriks pārlaida vērtējošu skatienu sādžai, kas, pa nakti kupenās ieputināta, zvilnēja kā baltos spilvenos un nejaudāja pamosties, lai gan austrumu pamale jau aptvīka pasarkana. Stumbrus un žogus kraukšķinot, rīts spraukšķēja zaļi sārtām pārslu sprēgātām kā pagale. Jumta čukurā dūmenis izdvesa garaiņu mutuli un pasāka vērpt bāli zilgmotu dzijtiņu, kas cēlās stāvus debesīs.

Sādžas galā parādījās pulciņš bruņotu vīru. Sniegu gurkstinot, tie nāca rindiņā cits aiz cita pa ielas vidū iestaigātu kājceliņu.

—    Priecīgus ziemsvētkus! — Oriks sauca jau pa gabalu.

—    Ka tevi nelabais! … — vīri spļaudījās. — Cienīgtēvs jau kancelē. Tikai divas nedēļas par agru. Šimpusē zvani vēl nav zvanījuši.

—    Bet taipusē! … — Zeņķis nolēca no grēdas un iespraucās^ barā. — Nākat taču tieši no turienes, vai ne?

—    Kā tad, taisni no baznīcas.

Puika glūnēja caur pieri.

— Tad jau tukšā nebūsiet? … — viņš ieminējās.

—    Vai tu re, utubunga! Viņš mūs vēl izspiegos!

Tikuši istabā, vīri novilka vateņus, atāva sabristās kājas un iesāka čamdīties pa līdzatnestajiem maišeļiem. Viens izcēla pīrāgu, otrs — bārkstainu konfekti vai pipar

kūku, kacinoties apgrozīja to pirkstos un tad ielika Orika pastieptajā plaukstā.

Padzirdējuši pārnācējus, sēdus rausās ari tie, kas visgarām gar istabas sienu tusnīja uz salmu maišeļiem.

—    Nu, kā tad ir?… — šie noprasīja.

—    Pa vieniem godiem! — saērcināts izgrūda izlūku grupas komandieris Modrais. — Kā jau ziemsvētkos! Izciemojāmies pie senčiem, apraudzījām radus, iegriezāmies pie sābriem; staigājām no sādžas uz sādžu kā ķekatnieki. Trakoti gari mums šitie ziemsvētki — kopš rudens!

Šo meldiņu vīri jau mācēja turēt līdzi. Viņi prata to nodziedāt korī.

«Jā, jā, slīmesti esam, ne partizāņi! Baltkrieviem ir partizāņu vienības, brigādes viņiem ir, bet latviešiem —• daža paplukusi grupele, dažs apnīcis bariņš, nekas vairāk! Tāpēc ka salīduši kur kurais un nevar sarasļies pulkā. Nevar un negrib, velns parāvis! Savrupnieki! Individuālisti, nolāpītie! Vai tad tā var testies? Grupiņas nelielas, vāji apbruņotas, ko dižu tās var pasākt? Ne īstenu kašķi meklēt, ne fricim kāju priekšā pašaut. Cik reižu jau pašiem nācies piesist pēdu, kad dūres tā vien niez kraut pa purnu. Bet ar ko tu krausi, ja patronu trūkst? Ar pagales laidi? Bet cik tad to pagaļu ir? Un tās pašas nereti pa diviem vai trim stibījamas.»

Tikuši siltumā, pārnācēji it kā atkusa, kļuva šļaugani un tūļīgi. Tīksmi tusnīdami, viņi stiepās garšļaukus uz salmiem un, brokastu gaidot, miegojās pussnaudā.

Aiz šķērssienas krustmāte Gaša šķindināja traukus un rājās ar Oriku.

Pa sīko, apsūbējušo četrrūšu lodziņu istabā spraucās mijkrēslis. Pagaismā tumši zilgnēja pret palodzi sastatītu ieroču stobri, no kuriem laiciņu nebija šauts.

Izlūkam ierocis nav galvenais — jo izlūks prasmīgāks, jo retāk šauj. Ne ar šauteni un durkli izlūks grauj ienaidnieku, bet ar acīm un ausim, ar viltu, izdomu un piesardzību, ar saprātīgu, rūpīgi apsvērtu risku.

Ar tādu mērauklu mērot, Modrā puiši pamatoti bija uzskatāmi par sava nemierīgā aroda lietpratējiem. Viņi nebija tērējuši patronas jau kopš tās dienas, kad ziema izdzina viņus no Turovščinas sila un piespieda meklēt patvērumu sādžā.

Tomēr Modrais ar savu amatu nebija mierā.

Desmitiem, simtiem reižu viņi staigājuši pāri robežai uri allažiņ pēc iespējas klusāk, nemanāmāk, lai tikai — sargi, dievs! — neizceltos ļembasts, lai tikai nesāktos uguņošana.

No uguns viņi tādu laiciņu bija izsargājušies, taču no citas nelaimes paglābties nemācēja… Pat vienmēr tik nosvērtais un piesardzīgais Semjonovs kaut kur bija pieļāvis kļūdu. Vai arī kļuvis par upuri nodevībai.

•— Nudien, ja tā padomā, ož pēc nodevības! … Arestēts taču ne tikai Fedosejs, bet arī Fedorenko, Buravs un vēl vesela virkne citu pagrīdnieku. Abi Hamkovi pašā pēdīgā brīdī izspruka.

—    Bet, ja ir tā, kā rādās — kaut nu tā nebūtu! — tad kuru lai apsūdz? Un, ja šis ir tik labi informēts, tad, protams, krusta ēna krīt arī pār citiem… Kurš būs nākamais?

Par to gremžoties, Modrajam visupirmais ienāca prātā Zaborjes kordona robežsargs Koļa Strogonovs. Laikam jau tādēļ, ka Koļa, pašā midzenī uzturoties, bija apdraudēts visvairāk.

Pirms Zaborjes kaujas tieši Koļa taču norādīja partizāniem visizdevīgākās pieejas kordonam, darīja zināmus ienaidnieka ugunspunktus un slēpņus. Un vai vispār ir iedomājams, ka kaujas laikā, vidū starp divām ugunīm, Koļa varēja palikt neapsvilinājies? Uz savējiem šaut nav viegli pat visrūdītākajam nelietim. Vai no Koļas to drīkstēja prasīt? Bet, ja šis raudzījis cik necik izgrozīties, vai tas palika nepamanīts?

Un kā tad ar kordona oficiantēm Lidiju Ravinsku un Gaļinu Gromu?

Kārtējo reizi to apsvēris, Modrais pietrūkās sēdus.

Istabā bija karsti un smacīgi. Pa garo ziemas nakti gaiss bija ticis tik biezs, ka vai ar pirkstiem ģirnlt. Dvakoja kupenās sabristie, pie mūrīša sausināšanai izžautie kājauti, oda pēc sviedriem.

‘Vērtenēm spiedzot, kāds atgrūda logu. Tikpat kā saltavota ūdens pārstrāvoja pāri atsegtajiem pleciem.

Dzestruma pamundrināti, daži jau lēca stāvus un meklēja bikses.

—    Bet tad ir arī saltumiņš! — Šie lēkāja uz vienas kājas un drebuļojās. — Velk kā ar rīvi pa ādu! īstens ziemsvētku laiciņš!

Vīri sāka plosīties. Tiem, kas vēl šļaukājās pa guļvie

tām, rāva nost apsegus un stūķēja sniegu biksēs. Tvarstīja cits citu un ņurcīja pa salmu maišeļiem.

Beidzot, kad visi jau bija kājās, pamazām pierima un, sasēduši ap galdu, pa brītiņam vērās uz starpsienas pusi, aiz kuras rosījās saimniece.

Padzirduši, ka no Latvijas pārnācis Modrais, vai arī ēdiena smaržu pajutuši, no kaimiņiem ieradās ciemiņi: Hrisanfijs Zeilišs, Pāvels Hamkovs un Pintu sādžas pagrīdes vadītājs Eduards Luriņš.

Tik daudz ēdāju' krustmāte Gaša nebija gaidījusi. Ielūkojusies katlā un pasmalstījusi ar pavārnīcu, viņa secināja, ka tad, ja pašmāju ļaudis cik necik apvaldīšoties, pietikšot visiem.

Eduards Luriņš pamanījās apvienot patīkamo ar lietderīgo; brokastu ēdot, viņš paspēja ziņot Modrajam par Vecslabadu, kuras izlūkošanā aktīvi bija iesaistījušies Pintu 'pagrīdnieki. Pārtikas noliktavas esot piegāztas pilnas, arī apģērbi un apavi sakrauti kaudžu kaudzēm. Pēc Luriņa domām, Vecslabadā tagad netrūkstot ne putna piena.

—   Bet ko tad tavs uzvārda brālis?… — Modrais pasmīnēja.

—   Ko nu! Juziks cūka kā bijis tā paliks! — Luriņš atmeta ar roku. — Savam kapam reiz jau pārlēcu, bet, ja šis, apdauzītais klibiķis, dabūtu tagad mani nagos, tad otrreiz pāri gan laikam vairs nepārlēktu .. .

Citam — raize, citam — prieki. Par piemēru, Hamkovs cēla Modro vai debesīs, tādējādi gribēdams kaut cik atlīdzināt par Annu, kas ar Modrā gādību atvesta uz Vasiļevščinu sveika un vesela.

—        Nu kam tev, sakārnim, sieva? — Zeilišs nerrojās.

—    Putru izvāra saimniece, pogu vai ielāpu piediegšu es. Kam tev viņa vajadzīga?

—   Iekaustīšanai, — Hamkovs, karoti aplaizīdams, atsmēja.

Kad lielā, galdvidū nostatītā bļoda jau rādīja dibenu, Hamkovs pārsēdās blakus Modrajam. Pieliecies klātāk, viņš pateica:

•— Fedorenko ticis laukā …

—    Nu, nu-ū? … — Modrais sarauca uzacis.

—   Bijis aizvilcies' uz Rakovu… Zeilišu prašņājis un mani… It kā brīdināt gājis, sātans!

Modrais satumsa.

Vai tiešām Filips? Domā, kā gribi, bet palaists šis ir! lln vai nu par paldiesu vien? Bet, ja nu tomēr tikai tāpēc, ka šim nekā nevarēja piešūt? Ja nu patiešām gājis pie Varvaras tikai brīdināt? …

Toties, ja tik tiešām tas ir Filips, tad no tās puses vismaz Koļa Strogonovs ir drošs. Par Koļu šim nav ne jausmas.

—     Jūs abi, — Modrais sacīja Zeilišam un Hamkovam, — tagad kādu laiciņu turēsieties pie meža, uz Luniem neiesiet!

—    Kā tad tā? — šie izsaucās.

—     Kā tad palika» ar Lunu pagrīdniekiem? — Zeilišs uztraucās: — Bez pieskatīšanas izlaidīsies… Ieķēpāsies.

—     Nav jau bērni! — Modrais aizrādīja. — Bet Fedorenko izdevīgā brīdī pievāksim. Tad jau manīs, kurš smird!

Pēkšņi atskanēja spējš, izmisīgs kliedziens. Aiz šķērssienas virtuvē kaut kas krita, gāzās un gruva šķindēdams. Noklaudzēja ar naglām apkaldīti zābaki, un vīri vēl neiespēja pielēkt stāvus, kad durvīs iestājās kordonietis.

—    Pie sienas, smerdeļi!

Šautene patrāpījās pa ķērienam vienīgi Zoržikam Dubro, viņš meta to pie pleca un gandrīz nošāva Modro, kurš kā pantera pielēca kordonietim un iebelza šim pa krūtīm tā, ka nobūkšķēja vien.

—     Jolki palki! — Modrais izsaucās. — Koļa! … Nudien, Koļeņka, sumpurnis nešķīstais! Ko valkājies, putnubiedēkli, apkārt pa pasauli, sievas un puišeļus tramdīdams? — viņš pasmējās, uzskatīdams biedrus, kas stāvēja sastinguši kā nu kurš: cits — ar šauteni rokā, cits — pret palodzi lēcienam atspēries, cits — aizdurvē.

—     Rādās, ka būšu. svētrītu iztraucējis, — Strogonovs nosmīnēja. — Kas ir, ko ķīķerē, kā sātanu ieraudzījuši? Vai tad šitā kāds Sala tēti saņem?

—    Bet kur tad, tētiņ, tev tas maiss? — Zoržiks noprasīja.

Koļa iesmējās, tad, pēkšņi ko atcerējies, atrāva logu

un izlēca kupenā.

—     Vot, volna volns! — nosēca Modrais. — Pats baznīckungs atbraucis!

Mājas galā, pieslīdinātas cieši pie paviļas, stāvēja kamanas. Ilksīs mīņājās zirgs, sVipšķināja ar asti un caur nāsīm pūta garaiņus.

—    Par Amerikanku godā, — Strogonovs pavēstīja.

—        Padomā tikai — amerikāniete! — Viri spiedās pie atvērtā loga un vērās kā brīnumā.

—    Lūdzu! — Koja teatrāli paklanījās skatītājiem.

— Kariete ar visu, kas tajā iekšā! — viņš piebilda un, pačaukstinājies pa salmiem, izcēla šauteni, pēc tam vēl un vēl vienu.

—        Koļka, svētais brīnumdari! — Modrais nenocietās, pārlingoja pāri palodzei un, ar basām pēdām iemucis kupenā, joza uz kamanām. — Un tas viss — mums?

—        Jums, jums! — Strogonovs apstiprināja. — Ziemsvētku dāvana trūkumcietējiem.

—    Lai slavēti ziemsvētki! — vīri norēca korī.

Modrais saņēma šautenes klēpi kā pagales un, pēdas

augstu cilādams, lēkšoja uz istabu. Koļa ar maisu pār plecu laida paka].

Taču brīnumi ar to vēl nebeidzās. Ticis virtuvē, Strogonovs atraisīja maisu un izcēla no tā brangu, vēl neplūktu zosi.

—        Arī tas vēl!… — salicis rokas kā lūgšanā, izdvesa Modrais.

—        Nedabīgā nāvē mirusi, — istabas durvīs iestājies, smīkņāja Modrā pastāvīgais pavadonis Saša Kozlovskis. ■— Nozūmēta tik varmācīgi, ka vēl tagad pilētu asintiņš, ja vien nebūtu sasalis.

Kordonietis tikai neizprotami smaidīja un skatījās uz saimnieci, kas stāvēja iepretī un, pagalam pārbiedēta, itin nekā vēl' nesaprata, kas. īsti šeit notiek.

—        Plūc’tik nost un liec uz pannas, lai drīzāk tiekam pie svētku cepeša! — Modrais skubināja.

—    Un šņabja! — izšāva Zoržiks.

—    Tev ir? — Kozlovskis noprasīja.

—        Kāpēc tad man? — Zoržiks atvairījās. — Vei, kordonietis pakratīs maišeli un sīvais plūdis urdzēdams. Šodien viss uz kordona rēķina.

—. Aplam, badmiras! — Koļa protestēja. — Sņabulis jāsaklapatā pašiem.

—        Saklapatāsim! — pēkšņi atplaukusi, nosolījās krustmāte Gaša. — Kāpēc tad ne? Būs viss kā jau svētkosl

Vīri sagāja istabā.

—    Bet tagad, brīnumdari, stāsti nu! — Modrais uzstāja.

—    Ko tad?

—    To pašu vien, to savu ziemsvētku pasaciņu.

—    Garš stāsts, bērniņi! — Strogonovs tielējās, taču tūlīt arī sāka stāstīt, kas un kā īsti noticis.

—    Jolki palki! — Modrais jūsmoja. — Tas ir tik ģeniāli, ka ģeniālāk nemaz nevar būt! Taviem mājiniekiem, Kojka, šie ne pirkstiņu neliks klāt! Varbūt vēl pensiju iešķiebs. Kā nekā robežsargs Strogonovs taču skaitās kritis varoņa nāvē, atšaudoties līdz pēdējai patronai.

Modrais runāja patiesību: vienu no visgrūtākajām un sarežģītākajām partizāņu problēmām Strogonovs bija atrisinājis ideāli, nodrošinājis savus tuviniekus pret represijām. Tiesa, šoreiz par to jāpateicas aklai nejaušībai, vienkārši laimīgam gadījumam, taču ari nejaušības pieder pie mežabrāļu ikdienas, un teicams ir tas partizānis, kurš prot nejaušību prasmīgi izmantot.

Un tomēr, neraugoties uz neapstrīdamo veiksmi, Koja pats nemaz tik pacilāts neizskatījās; viņu gremza vēl cita, pašam vien zināma raize.

Taču no biedriem nekas nebija nobēdzināms: gribot negribot nācās pastāstīt ari par Lidu,^ protams, ne jau visu, bet tik, cik nepieciešams, lai šie apjēgtu, ko tas nozīmē, kad tas žūpa Hugo sāks "pa kordonu plātīties un pacentīsies attēlot visu pēc iespējas drūmāk un šaušalīgāk.

—    Koja Strogonovs ir nemirstīgs! … — uzzinājis, kas draugam par kaiti, apgalvoja Modrais. — Un to dabūs zināt arī tie, kam jāzin. Vēlākais, pēc nedējas iešu atkal uz Vecslabadu, un. tad šiteno augšāmcelšanos brīnumu dabūs dzirdēt ari Lidočka, — viņš nosolījās.

—    Modrais to izdarīs! — apliecināja Hamkovs. — Tas ir tikpat kā āmen baznīca!

Istabā ieklupa Oriks. Ieplestām acīm blenza uz vīriem un pārbīlī nedabūja ne vārdu pār lūpām.

—    Zoss būs piedegusi! … — Zoržiks iztrūkās.

—    Nav vis zoss! … — puika izdvesa.

—    Kas tad? — Modrais uzstāja.

—    Sveši… — Oriks beidzot izmocīja. — Bet mūsu šineļi mugurā … Ua runā latviski.

Vīri ķēra ieročus: cits pietupēs turpat istabā pie loga, cits izmetās virtuvē.

i— Būs cepeti sasukstljuši, — nopurpināja Kozlovskis.

—   Vai arī Koju… — Modrais piesardzīgi pabāza galvu gar ārstenderi.

Viņi nāca virtenē pa ielas vidū iestaigāto kājceliņu un izturējās tik pašpārliecināti, ka neuzskatīja par vajadzīgu pat ieročus noņemt no pleca. Viss viņiem bija pārlieku vienkāršs un skaidrs. Nevienam ceļu nevaicājuši, nācēji apstājās tieši pie krustmātes Gašas vārtiņiem un grasījās nākt iekšā.

Pavērto durvju spraugā melnēja stobrs. Vēl divi citi stobri rēgojās virs palodzes, pār kuru strūkloja garaiņi, kas smaržoja pēc verdošiem taukiem.

Kārumu pajuta arī tie, kas grābājās ap vārteļiem. Gaisu ošņādams, pagara auguma tēvainis atgrūda ausaini nostāk no pieres un paslēja degunu, uz kura uztupinātas metāla ietvarā ielogotas acenes.

—    Pašā reizē! — viņš nopriecājās nevainojamā latviešu valodā. — Tūlīt klās galdu …

Vārtiņi vērās čīkstēdami.

Sakustējās virs palodzes saslieti stobri, pavērās pret vārtiem un sastinga.

Briļļainais nāca pirmais, paspēra soli pagalmā un, ko nelāgu pajutis, apstājās.

No namdurvīm izsprāga Modrais, ielēca šim krūtīs un nostiepa kupenā.

—    Imant! …

—    Latvieši! … — pa sniegu valstīts, auroja briļļainais. — Palīgā! Huligāni uzklupuši!

Nupat jau pa kupenu vārtījās ne tikai šie divi, bet arī tie, kas tikko vēl mīņājās aiz vārtiem, un tie, kas izbira no istabas, Oriku ieskaitot.

Krustmāte Gaša, šodien jau otru reizi līdz nāvei pārbiedēta, blenza caur logu.

—    Jēzus Marija! … — viņa kunkstēja. — Ak, nekriškāni! … Sātani gatavie!

Gaša bija gatavojusies uz ļaunāko; tobrīd, kad puisieši, šaujamos pakampuši, pieklupa pie virtuves loga, viņa izrāva cepešpannu ar visu zostēviņu un, citas vietas neatskārtusi, iegrūda skapī, bet pati iespruka pagaldē un izstiepās uz grīdas, lai neķer lode.

Tikai tad, kad vīri izskrēja pagalmā, viņa beidzot uzdrošinājās atstāt slēptuvi un pašķielēja gar loga stenderi uz sētsvidu, kur tēvaiņi plikām rokām kārpījās pa kupenu un žmiedza cits citu nost.

Par laimi, neviens netika nožņaugts, un arī zostēviņš, ticis laukā no skapja, drīz vien parādījās uz galda.

Pirkstus laizīdami, mājinieki kāri klausījās, ko stāsta Imants Sudmalis, Pēteris Ratiņš, Ivans Burcevs un tie citi, kas nule kā atgriezušies no aizfrontes.

Ka Modrais meklējams Vasiļevščinā pie krustmātes Gašas, to viņi bija uzzinājuši jau laikus, un, tā kā Sudmalim Vasiļevščina bijusi pazīstama jau kopš pērnvasa* ras, tad šurp nākšana neesot sagādājusi nekādas grūtibas.

Taču tas, par ko viņi tērgāja, ap zostēviņu našķējoties, bija tikai tāds ievads, uvertīra daudz nozīmīgākām un negaidītākām vēstīm, kas saviļņoja visus: gan klausītājus, gan ari stāstītājus pašus.

Decembra sākumā vienlaikus ar viņiem pāri frontes līnijai pārnākuši ap septiņdesmit bruņotu vīru — Atsevišķā latviešu partizāņu vienība., kas komandiera Viļa Samsona vadībā uzsākšot visu pa Baltkrievijas siliem izkliedēto latviešu partizāņu apvienošanu, par ko Maskavā Latvijas Komunistiskās partijas Centrālajā Komitejā un Latviešu partizāņu kustības štābā pieņemti īpaši lēmumi.

īpašus lēmumus tik bieži vis nepieņem, tāpēc, to padzirdējis, Modrais trūkās kājās, nomutēja Sudmali tik sirsnīgi, it kā tieši šis būtu tos lēmumus pieņēmis, un pārlaida triumfējošu skatienu klātesošajiem.

—    Ko es teicu? — viņš noprasīja. — Ko es skaitīju diendienā tikpat kā pātarus, ko? Jā-ap-vie-no-jas! Un, laipni lūdzam, te jums tā apvienošanās vienreiz tomēr būs! Pareizi esmu teicis, šķeltnieki, jolki palki!

Spēja prieka pārņemts, Modrais pievēra acis. v ļ

—    Padomājiet tikai! — viņš sacīja. — Latviešu parti* zāņu kustības štābs! Atsevišķā — paklausieties, rīmas! At-se-viš-ķā latviešu partizāņu vienība! Vai kādreiz kas tāds ir dzirdēts? Latviešu partizāņu vienība, velns lai parauj! — Modrais nokliedza un pieskrēja pie virtuves durvīm. — Krustmāmiņ! Zelta drostaliņ! Nupat atkal viens derētu!… Tā derētu kā vēl nekad!

Viņš lūdzās aiz tīras cilvēkmīlestības, jo pats to dziru tikpat kā mutē neņēma, ja nu.vienīgi tādās nereizēs, kad citādāk nebija iespējams.

—    Labam darbagn — laba alga! — Modrā pašuzupurēšanos pienācīgi novērtēja Ratiņš un, tādu nesavtību atalgojot, pavēstīja, ka līdz ar citiem pāri frontei pārnākuši ari Modrā sirdsdraugi vēl no pirmskara laikiem — Vil*

helms Laiviņš un Pēteris Bogomoļņikovs, no kuriem viņš bija šķiries pirms pusotra gada Novgorodj?.

—    Cilvēki! Ļautiņi, mīļie! — Modrais izdvesa. — Vilis un Petja arī! Fricim, jolki palki, tagad spalvas putēs! To jūs varat kaut akmenī iekalt!

Reiz iededzies, Modrais sprakšķēja ķā sveķaina pagale. Pabrīnīties varēja par viņa neizsīkstošo enerģiju un fantāziju, no kā viņš cēla un būvēja pasakainas gaisa pilis, alkal un atkal iztēlodams, kā būs tad, kad beidzot visi salasīsies vienkop un ies kaut vai uz Vecslabadu, par ko pēdējā laikā interesējās ne vien «novadnieku» izlūki, bet arī Osvejas brigādes štābs.

—   Fricis piekrāvis noliktavas līdz griestiem, — Modrais stāstīja. — Ne putna piena šiem tur netrūkstot.

—    Nu, jums jau arī būtu grēks gausties… — Sudmalis pārlaida skatienu galdam.

—    Nemaz neceri! — Modrais iekarsa. — Katru dienu Gaša cepešus priekšā neliks. _

Pēkšņi ko atcerējies, viņš paziņoja, ka iešot uz Latviju pēc pārtikas.

—    Ziemsvētki nu ir cauri, un jāgādā arī par Jaungadu. Gana esam mutes dzesējuši, sautējuši sānus un kuņģus lutinājuši. Jāpadomā arī par citiem. Atnāks Vilis ar Petju, ko celsim galdā?

GADA PĒDĒJĀS DIENAS

Filips Fedorenko 13. decembri uz tikšanos ar Grāvīti tomēr neaizgāja, bet palīda zem segas un tēloja slimnieku. Vera, par kaiti pat neapvaicājusies, spēlēja līdzi: nostatīja pie gultas ķeblīti, nolika uz tā iezilganu skārda krūzīti ar aveņu tēju un tukšu balderjāņa pudelīti dekorācijai.

Pēc ārsta, protams, nesūtīja, un tas arī nebija vajadzīgs: vārdzējs gaidīja nevis dakteri, bet gan kaprāli Grāvīti vai viņa sūtītus policistus.

Pēc neveiksmīgā, kaunpilnā gājiena uz Rakovu pat Vera vairs nezināja padoma. Savu nezināšanu pārdzīvojot, viņa — citkārt tīrā skabarga — negaidot bija kļuvusi tāda kā rimtāka. Dažbrīd piesēda vīram līdzās uz gultas, lai gan sacīt neko nesacīja.

Filips pa logu bija noskatījies: savās saimnieces gaitās iedama, Vera laiku pa laikam paskrēja ari līdz vārtiem, pagrozījās, it kā ciemiņu gaidot, un metās atpakaļ pie aizsāktā darba.

Tas pats ari istabā: darījusi ko darīdama, vienādvien ausījās uz durvju pusi, vai nedzird pagalmā soļus, vai neaizčīkstas vārteļi; ko citu?

Tātad tomēr raizējās …

Ziemsvētku sestdienā, kolīdz sābri pārradās no vakara dievkalpojuma, Vera apāva velteņus un •ievīstījās lakatā līdz acīm, lai gan teicās iet tepat vien līdz kaimiņam.

Bet kāds no sābriem tonakt bija redzējis parādību. Rita pusē uz māju klunkurojot, viņš pie Zeiliša vārtiņiem- pamanījis aizdomīgu viscaur melni ģērbtu sievu, kas, nācēja soļus padzirdusi, tikpat kā zemē ielīdusi, kaut gan zeme bijusi apledojusi un stinga kā akmens. Kļūdīties viņš nevarējis, jo spīdējis mēness. Sis skaidri saskatījis, ka no melnā lakata apmales cēlušies garaiņi.

Sādžinieki par tādu aplamu muldēšanu tikai smīkņāja, bet Filips, uzzinājis to no Marusjas, kļuva aizdomīgs.

Tovakar Vera bija teikusies iet pie kaimiņa uz eglīti, bet, no rīta pārnākusi, piegula vīram blakus gluži salta.

«Citādi nav,» Filips prātoja, «būs vaktējusi Hrisaņfiju, cerēdama, ka šis uz svētkiem nāks paciemoties.»

Filips ar savām aizdomām Verai neuzplijās, .taču sāka pievērst lielāku uzmanību viņas gaitām, kas visu svētku laiku pāris reižu dienā veda ārpus pagalma pie kaimiņiem pēc sāls, sērkociņiem un visādiem citādiem ikdienišķiem sīkumiem. Un vienmēr sagadījās tā, ka ceļš pie kaimiņiem veda gar Zeilišu vārtpriekšu.

Tas, protams, bija naivi. Nav taču domājams, ka Hrisanfijs, ja arī pārnācis, grozīsies pa sētsvidu tikai tāpēc, lai parādītos Verai. Un tomēr ir tādi brīži, kad cilvēks gaida nesagaidāmo.

Uz Hamkoviem Vera acīmredzot necerēja; tiem gandrīz visa ģimene dzīvoja pa mežu — kādēļ tad veltīgi riskēt ar ciemošanos?

Neraugoties uz pasākuma bezcerību, Filips tomēr prata to pienācīgi novērtēt. Tas izpaudās dažā laipnākā vārdā, kādā siltākā skatienā, sen nebijušā, it kā nejaušā pieskārienā. Vera nebija no koka tēsta — lai arī kā viņa nopūlējās būt tikpat skarba un atskabargaina kā citkārt, balsij tomēr pietrūka asuma, acīm — niknuma. Ģimenei uzbru* kušās bēdas panļazām, gluži vai nemanot viņus atkal tuvināja, pēc tam kad, pelēkās, raižu pilnās zemnieku ik

dienas pārmākti, abi, vienu gultu dalot, tomēr bija kļuvuši viens otram pasveši.

Ziemsvētkus pārlaida klusi, bez viesiem un ļlzīrēm. Pat eglīti aizdedza tikai Marusjas un Andrjušas dēļ.

Trešo ziemsvētku vakarā svecītes jau bija nodegušas līdz skujām; brīdi pa brīdim tās uzspraukstēja, aizkvēlojās sārtas un piedūmoja istabu ar saldrūgtenu smaržu, kas nez kāpēc lika domāt par baznīcu.

Vienpadsmitos vakarā Vera nopūta svecīšu izdeguļus, apguldīja bērnus un, izpildījusi pienākumu pret svētbildi, laidās blakus Filipam, kas, aizmigušu tēlodams, jau šņāca, kaut gan sieva zināja, ka pie miega viņš tiks labi ja rīta pusē.

Vecais, sagrabējušais sienas pulkstenis vēl nebija nočērkstējis otro nakts stundu, kad kāds ar pirkstu galiem smalkjūtīgi piegrabināja pie sala aizzīmētājām rūtīm.

—    Atnācis?… — Vera uztiūkās no snaudas.

Filips pamāja ar galvu un pārsteidzoši vienaldzīgi nodomāja, ka Grāvītis laikam gan nebūs viens. Naktī bez pavadoņiem nenāks. Bet sēta droši vien jau aplenkta un tāpēc visādas aušības metamas no prāta laukā.

Basās pēdas šļūcinot, Vera vilkās uz durvīm.

Zābakus klaudzinādami, ienāca trijatā. Vējluktura atgaismā uzzibsnīja šķērsām pāri krūtīm uzkarināts automāts.

—        Lustīgus ziemsvētkus! — viens no ienācējiem novēlēja. Seju nevarēja saskatīt, bet balsī bija izsmiekls.

Vera pacēla lukturi augstāk.

—    Hrisanfijs! … — viņa iekliedzās.

—        Neesat vis vēl aizmirsuši! — Zeilišs nosmīnēja, ar abām rokām aptverdams automātu. Līdznācējiem ieročus nemanīja.

—        Vī dieniņ, ko nu par aizmiršanu! — Vera, segā ievīstījusies, plīkšķināja pa grīdu. — Gaidījām ar ilgošanos. Cik netikām skrējuši, cik meklējuši! …

—        Ak tad meklējāt gan?… — Hrisanfijs bija dzēlīgs.

—   Tad jau tāpēc arī atnācu.

Kā ari negaidījusi, atnākšanu Vera bija palaidusi garam. Bet Zeilišs ar abiem ceļabiedriem — Sašu Kozlovski un Zoržiku Dubro — atslapstījās uz Luniem jau stundu pirms pusnakts. Brītiņu pasildījušies istabā, viņi bija gājuši uz šķūni, nogaidījuši, līdz sādža iemieg, un tad pa

aprimuša puteņa atlaidināto sniegu briduši uz Filipenko sētu.

Filips, no gultas izkāpis, aicināja viesus piesēst.

Nē, nē, ne jau sēdēšanai viņi nākuši, bet iešanai.,,

Filips nobāla.

—        Saprotu … — viņš nočukstēja. — Visu saprotu. Bet pirms iešanas es visu vēl izteikšu pats… Nudien, Hrisanfij, tieši šis izteikšanas dēļ tevi meklēju! Ja tagad tu paklausītos …

—        Kas nu tā par klausīšanos pie tukša galda! — Vera, ar vienu roku uz krūtīm segu saturot, otrajā nesa apskapstējušu kandžas pudeli.

—        Ko nu vairs par galdu domāt, kad svētki jau izzvanīti! — Zeilišs atsacījās. — Un arī ceļš mums vēl tāls.

—        Paspēsim! — pudeles iekārdināts, Žoržiks Dubro jau lūkojās pēc glāzītes. — Kāpēc ne? Pasēdēsim! Un klausīties vienmēr ir interesanti…

—        Kā tad! — Verā uzsmaidīja Zoržikam un metās pie plaukta uzkodu meklēt. — Četriem vīriem viena pudele tikai tāds baldirjāns vien ir.

Ciemiņi sēdēja pie steigā uzklātā galda, laiku pa laikam iedzēra, uzkoda un, ne ar vārdu nepārtraucot, klausījās, kā mājastēvs apsūdz pats sevi nodevībā, ko mēģināja kaut cik attaisnot ar spīdzināšanu, kādai viņš diemžēl bijis par mīkstu. Nelietis bijis caur un cauri, taču lai piedodot kaut vai bērneļu dēļ. Nudien, Hrisanfiju un Pāvelu viņš meklējis tikai tāpēc, lai brīdinātu, lai lūgtu padomu un patvērumu. Kopš ticis laukā no cietuma, nevienu vairs neesot uzrādījis un arī uz Ludzu pie Grāvīša neesot gājis …

Trijos trīsdesmit minūtēs ciemiņi cēlās no galda un posās uz iešanu.

—        Ne mēs kādi piedevēji, ne žēlotāji, — Zeilišs sacīja Filipam. — Kā mežā izlems, tā būs.

—        Tomēr vedīsiet projām! — Vera kā neticēdama noprasīja un metās vīram ap kaklu. — Nē, nē, nelaidīšu! Ne-lai-dī-šu!

Uztrūkās arī bērni, sāka brēkt līdzi.

—        Ko kliedzat? — Hrisanfijs sapīka. — Paši taču sacījāt, ka Filipam vienīgais glābiņš mežā!

—        Neglābsies!… — Vera gaudoja. — Mežā neglābsies! Nežēlosiet!

—    Aprimsti taču! — Filips bīdīja sievu nost. — Jāiet

ir. Vienreiz šā vai tā, bet pie skaidrības jātiek. Citādi dzīve iš.mas tikpat nav.

Šņukstu un vaimanu pavadīti, vīri izmetās pagalmā un traucās laukā no sādžas, pirms vēl sābri nav lēkuši no miega.

Tas, kas pa dienu bija atkusis, pa nakti atkal apgālēja; atlaideņa pieplacinātais sniegs šķita pārliets ar stiklu, kurā iegravēti lielceļa ornamenti: egļu skujas, zirga mēsli, siena smalkne, izsmēķi, sērkociņi. Saltajās, tuksnesīgajās debesis sēroja vientulīgs mēness, dzeltens, bet ar zilganiem atstariem, kas vērta nakti nereāli spokainu.

Melni ģērbta sieviete trešajā nakts stundā pēkšņi parādījās pie Luniem. Reizēm paslīdēdama uz noledojušā ceļa grambām, parādība skrēja no sādžas uz mežu.

Sābri, nudien, bija smīkņājuši veltīgi: «Lunu spoks», kas ziemsvētku naktī it kā manīts pie Zeilišu vārtiem, tik tiešām eksistēja.

Noskrējusi tos dažus kilometrus no Luniem līdz mežu ieskautajai Borovijas sādžai, sieviete par cejamērķi izvēlējās mežsarga Lazdas vientuļo mājokli, kur ņēmās ar dūrēm strinkšķināt rūtis.

Pēc brīža otrpus sudrabainajiem aizkariem samelnēja ēna. Padobja vīrieša balss noprasīja:

—    Kas ir? …

—    No Luniem … — Nakts viešņa piegrūda muti pie noledojušās palodzes. — No Fedorenko …

Vīrietis nez kāpēc iedomājās, ka sieviete nav viņam bīstama. Laikam jau arī sievietes nosauktais uzvārds mežsargam vairs nebija gluži svešs, jo visai drīz noklaudzēja durvju bulta un viešņa cauri garaiņu mākulim ieslīdēja priekšnamā.

Istabas vidū uz galda kvēpa petrolejas lampa, sīkstulīgi apspīdot gar sienām izvietotu ragu žuburus, pulētu divdurvju skapi, pustukšu grāmatplauktiņu, savandītu gultu, pie kuras paklāta brūnplankumaina stirnas āda. So paklīiju ar basām,'jau pazilējušām kājām bradāja saimnieks pleciem uzmestā, padilušā aitādas kažociņā un garās, bal1«is apakšbiksēs, kuru atsaites locījās pa paklāju kā balti tārpi.

—        Zvaniet Grāvīša kungaml — sieviete pieprasīja.

—   Ir vajadzība …

Par vajadzību Lazda acīmredzot bija jau informēts. Ne vārda nebildis, viņš gāja pie aparāta, brītiņu papūlējies, sakliedza centrāli un, izdzirdis nīgru, miegā piesmakušu balsi, pasniedza klausuli viešņai.

—     Kas tur runā? — viešņa, piežmaugusi klausuli pie auss, iebļāvās tā, it kā Ludzu varētu ar kliegšanu sakliegt.

—         Ko tu saki? — viņa, īsti nesadzirdējusi, pārvaicāja.

—    Grāvītis? Bet šeiten esmu es … Kā — nezini? Nu es taču! Vera. Fedorenko Vera no Luniem. Are nu! … —• viņa nobļāva un piepeši sāka šņukstēt. — Muzikanti bija atnākuši… Es saku — muzikanti! Trijatā. Un aizrāva Filipu līdz … uz mežu …

Vera sāka gaudot pilnā balsī.

—     Ko tu vāries? — viņa beidzot izšņukstēja. — Vai tā mana vaina? Slims bija. Jā, jā, gulēja uz gultas, tāpēc novarēja aiziet. Bet nu ir mežā … pie zara! … Ko, ko? Zars nav sliktāks par lodi? Nemuldi, Grāvīt! Paklau, mēms esi ticis, vai?

Mežsargs ar varu izrāva klausuli Verai no rokām.

—     Kliedzat pa tukšu, — viņš aizrādīja. — Grāvīša kungs vairs neklausās.

—     Ak neklausās? — viešņa it kā atviegloti nopūtās, notrauca ar delnu gar acīm un jau ziņkārīgi parāvās atpakaļ

—    Viens pats dzīvojat? — viņa apvaicājās.

—     Šonakt viens, — Lazda divdomīgi nosmīnēja. — Sievā ar bērniem vēl lustējas pa Rēzekni. Kā ziemsvētku sestdienā aizbrauca pie radiem, tā nav vēl rādījušies, — viņš stāstīja un, kaut ko saklausījis, spēji apsviedās pret logu.

Sašķīda loga rūtis, uz grīdas sabira stikla šķēpeles. Pāri palodzei glūnēja melna, metāliska acs — automāta stobrs.

—     Ne no vietas! — ārpusē kāds nokliedza, un istabā ielingoja Hrisanfijs Zeilišs.

—    Viens pats esi mājās?

Lazda piekrītoši pamāja un, pēkšņi atcerējies, izbrīnēts palūkojās apkārt: viešņa bija pagaisusi kā tāda parādība.

—     Zvanīt Grāvītim nav vairs vajadzības! — no āra sauca Filips Fedorenko.

Pa izsisto logu vēlās iekšā salta gaisa mutuļi. Lazda notrīsēja, sagramstīja kažoka malas un raudzīja savilkt ciešāk uz krūtīm, taču nepaspēja …

Automāts norēja strupi kā suns. Mežsargs atlaida kažoku, iekņupa ceļgalos un smagi apvēlās augšpēdus uz Nlirnādas paklāja.

Islabā sāka rosīties Zeilišs: pakampa no galda petrolejas lampu un trieca pret grāmatplauktu. Pakāpies atmuguriski līdz logam, viņš uzvilka sērkociņu, nogaidīja, līdz iedegas, un tad uzmeta virsū lampas lauskām.

Dobji nobūkšķēdama, uzšāvās uguns, nosmirdēja dūmi, un tūlīt jau arī sāka sprēgāt dzirksteles. Ugunij vēl nebija blāzmas; pagaidām tā vēl grābājās pa istabu un, ēsmu meklējot, laizījās augšup gar tapetēm.

—   Tā būda rūks!… — Zeilišs noteica un izlēca pagalmā.

Pāris minūšu pēc partizāņu aiziešanas liesmu apņemtajā mežsarga istabā atsprāga skapja durvis. Pa tām izspruka melni ģērbta sieviete. Dūmos pusnoslāpusi, viņa izšāvās cauri ugunij, pārsvempās pāri palodzei un, neganti kāsēdama, aizstreipuļoja pa mēnesgaismas piezilnēto ceļu, kas bija viņu atvedis uz Borovijiem vēl pirms atriebējiem, kuri mēroja tālīno apkārtceļu pa mežu.

Vera bija iesprukusi skapī instinktīvi, gluži vienkārši — aiz spēja, nevaldāma pārbīļa, taču, tur drebuļojot, bija atskārtusi, ka tas ir ārkārtīgi gudri darīts, jo partizāņi, sastapuši Filipa sievu pie nodevēja mežsarga, varēja to iztulkot pavisam aplam. Mēģini tad ieskaidrot neieskaidrojamo!

Kad netālu no Luniem Vera sadūšojās paskatīties atpakaļ, debesis virs Boroviju meža jau tapa sārtas. Beidzot uguns bija dabūjusi arī blāzmu …

Hrisanfijs Zeilišs ar abiem ceļabiedriem pārnāca Vasiļevščinā 30. decembra vakarā reizē ar sniegputeni un tūlīt devās pie krustmātes Gašas, kur, kā zināms, apmetušies Modrā izlūki.

Filipu Fedorenko viņi bija nogādājuši pie Oškalna un Laiviņa; tie tad arī visu izlems un izšķirs.

Novilkuši ar sniegu nopūderētās virsdrēbes un atāvuši eabristās kājas, pārnācēji gāja barā, kas tikko bija noklausījies, ko Imants Sudmalis stāsta par savu ciemošanos Tatārijā pie sievas un meitiņām.

Šķita, ka šis temats jau izsmelts, jo valodas arvien uzmācīgāk un noteiktāk liecās uz citu pusi. Izlūki no Latvijas bija pārnesuši vēstis par notikumiem pie Staļingradas,

kas, pēc nostāstiem spriežot, vērtās jo dienas, jo daudzsološāki.

To pašu apliecināja ari jaunpienācēji, kuri arvien kuplākā skaitā meklēja ceļu pie partizāniem. Tātad, neraugoties uz nodevībām un arestiem, cīi.a tomēr vērsās plašumā; rītdiena rādījās gaišāka par vakardienu.

Bija gaidāma visu latviešu partizāņu apvienošana vienā kopējā saimē. Atsevišķā latviešu partizāņu vienība bija atvedusi sev līdzi ne vien prasmīgus, ugunī rūdītus cīnītājus, bet arī rāciju. Brieda vērienīgs uzbrukums Vecslabadai .., Tās visas bija zīmes, kas vēstīja laika maiņu. Jaunais gads solījās būt dāsnāks un gaišāks.

Tomēr, neraugoties uz jaukajām izredzēm un lielisko noskaņojumu, Modrais vēl arvien grauza kā ķirmis, jo sevišķi Sudmali, Ratiņu, Burcevu un tos citus, kas pirms pāris dienām bija ieradušies no aizfrontes.

—    Vasiļevščina nav nekāda nabagmāja! — Modrais pasacīja tieši acīs. — Par baltu velti nevienu te nemielos! Viesu laiks nu ir beidzies, tagad pašiem jāzina, ko uz zoba likt.

Ratiņš aizvainots trūkās kājās.

—    Jūdz zirgu! — viņš nošņāca. — Un rādi ceļu!

Naktī no trīsdesmitā uz trīsdesmit pirmo decembri plosījās putenis. Satrakojies ziemelis izspārdīja kupenas, uzsvieda' gaisā un, ellišķīgi svilpdams, izstiepa pāri klajumam ka audeklu. Vēja piepūstas un izspīlētas, cauri tumsai joņoja sniegbaltas buras, nošņāca pār kaili nolaizītiem pauguriem un sakrita gar mežmalām kā putās sakulta bangotne.

Sādžās ap nameļu nomelnējušajiem pakšiem sitinājās sidrabotas skrandas. Pa ielām ripoja apaļi, pūkaini sniegriteni. Kūpēja zem smaguma ielikuši jumti, dārdēdami purinājās logu aizvērtņi, gauduļoja dūmeņi. Zogu dēļos svilpoja izkritušu zaru caurumi. Lieveņi, šķūņapakšas, paklētis, pūnīši — viss, kur vien vējam iespraukties, bija piedzīts ar sausu, čaganu sniegu.

Zem lievenēm nobēguši, ņurdēja suņi.

Baltām puteņa burām cauri tumsai un sniegmutuļiem klusi kā ēna slīdēja kamanas. Patiesību sakot, nevis slīdēja, bet lidoja; vismaz tā likās, nedzirdot ne slieču švīkstoņu, ne pakavu klaukšķēšanu. Braucēji, uzstīvē-.

.f.

tuši cepures pār ausim, uzslietām apkaklēm un muguras pretvējam pavērsuši, čurnēja sakumpuši kā pārdabiskas būtnes, kā elles neradljumi, kas tādā nelaikā izsprukuši Virszemē cilvēkus un suņus tramdīt.

Drīz te, drīz citur pavīdēja iedzeltenas gaismas lāsumi, pašā naktsvidū iekviecās sivēns, nograbēja skārda trauks, noklikstēja vārtiņi — un viss atkal noklusa. Piepūlē sēkdams, mala putenis.

Stundu pēc pusnakts kamanas izbrauca no Zaharonoka sētas tik smagas, ka daļai braucēju jau nācās stampāt kājām.

Pārpeldējušas pāri piekupenētam klajumam, kamanas nostāja Suržos pie Lapsas Antona.

Antons vēl nebija devies pie miera; gala logā, zaļsārtenus sniega vizuļus mirdzinot, kā vientuļa svecīte mirguļoja panīkusi guntiņa.

Pēc senas, laika gaitā dziļi iesakņojušās tradīcijas Antons Lapsa katra gada pēdējā nedēļā izdarīja inventarizāciju, rūpīgi apsvērdams un izskaitļodams, par cik attiecīgā gada laikā vairojusies viņa mantība.

Noslīdzis uz ceļiem kā lūdzējs, Antons revidēja no kakla plānvidū izvilktu melnu, ar dzelzi apkaldītu koka lādi.

Melnā kaste bija viņa altāris, kastes saturs — ticības apliecinājums. Kārās rokas atkal un atkal iegremdējās dārgumos. Drebošiem pirkstiem viņš apglāstīja zīda mazliet atturīgo vēsumu, izbaudīja smalkvilnas glāsmaino siltumu. Bet arī acis kāroja redzēt, priecāties.

Kā atbalss dūmenī iesmējās vējš, šaušalīgi noņirdza un sāka gauduļot. Antons metās pie krāsns, ar kājuaizcirta durtiņas, paklausījās un nāca atpakaļ. Bet vējš jau vīvināja aiz loga, iešķieda rūtīs sausa sniega vērpeti, nopūtās un sāka vaidēt.

Noskaņa bija sagandēta. Un tomēr vairāk ar piespiešanos nekā aiz patikas Antons kravājās pa lādi. Abām rokām satvertu, paskurināja pelēku, šuvēs apdilušu puskažociņu, pacilāja gluži jaunus, cītīgi nospodrinātus stulmeņus, nevērīgi ar pirkstu galiem apčamdīja sārti pūkainu bērna micīti un izcēla melnbārkstainu lakatu, apņēma ap pleciem un salīgi noskurinājās. Pašāvis tramīgu skatienu uz svētbildes kaktu, pārkrustījās.

Seģene acīmredzot vēl nebija paguvusi pietiekami izvējot; droši vien tā vēl arvien glabāja valkātājas mie*

sas siltumu, atainojot netīkamu vīziju: sveču taukiem notecējušus pirkstus un melnā baznīcas lakatā ietinušos večiņu ar degošu sveci drebošajās rokās.

Antons Lapsa bija nevis slepkava, bet gan līķu aplaupītājs. Tieši ar to viņš atšķīrās no tiem, kas iedzīvojās mantā, alkatīgi nonāvējot.

Tie, protams, aizsteidzās viņam garām, taču Antons, nudien, šos neapskauda. Tiesa, tā traucoties, šie nonāks pie mērķa ātrāk, bet mērķis, kā zināms, visiem ir viens — kaps. Kāpēc turp steigties?

Antons nesteidzās; viņš virzījās pamazām, palēnām vien, uzlasot pa kādam zābaku pārim, pa kādam cementa maišelim, pa bārkstainam baznīcas lakatam … Un turējās paēnā, cimdus nelietoja, bet rokas no asinīm pasargāja.

Tomēr šonakt kaut kas nebija kārtībā. Visupirms jau uzkūlās tā nolāpītā vecene sveču taukos notecējušiem pirkstiem, un nupat arī vējš, ar sarmotu purnu rūtis bakstīdams, nozviedza gluži kā Amerikanka. Māži, vairāk nekas! Amerikanka nevarēja zviegt, jo savu zviedzamo jau nozviegusi, bet, ja arī vēl ne, tad zviegāja Turovščinas biežņā pie mežabrāļu siles vai kur citur, tikai ne šeit, puteņa pievandītajā pagalmā.

Antons aizcirta lādes >vāku un. spēja, necerēta skaļuma iztrūcināts, šļūca uz gultu, vilkdams pa grīdu tupeles, kas maucās nost no basajām, aukstumā pazilējušajām pēdām. Mājiniekus apsūdzot, purpulēja padegunē kaut ko par klaidoņiem, kas tādā nelaikā vazājas apkārt pa godiem.

Palikusi bez ļaudīm, bez pierastās ikdienas drūzmas un kņadas, māja šķita izmiiusi, salta, drebelīgu ēnu un neizprotamu trokšņu pilna, dzedra kā kapliča. Un pie visa tā arī nakts vēl tāda gaudulīga kā bērinieki. Gārdza, spiedza un vaimanāja putenis. Spraugainā palodze vēdīja miklumu, kas oda pēc tikko raktas bedres. Aiz starpsienas virtuves tumsā laiku pa laikam kas nokrakšķēja, čabēja un švīkstinājās gar cieši aizdarītajām durvīm. Sveši un nepazīstami ēnojās istabas nostūri. Sajūta tāda, it kā milzīgā, ar sniegu piešķiestā tukšumā nebūtu ne dzīvas dvēseles, palicis tikai viens vienīgs Antons Lapsa.

Atknibinājis jostu, viņš nolaida bikses līdz ceļgaliem un, blakšu izrobotos dēļus krakšķinot, ar visu auguma svaru atkrita gultā sēdus, sacēla kājas un nopūlējās abas '

iclzē izdabūt laukā no bikšu starām. Taču netika ne līdz (»ačelēm, kad pagalmā atkal nozviedza zirgs vai putenis, pats sātans tādā naktī to nepasacīs!

Antons nospļāvās un, ūzas pieturēdams, aizslāja līdz logam, pieplacināja degunu salti miklajai rūtij un ieurbās ar acīm blāvajā sniegvirpulī, ko izgaismoja lampas idspīdums, kas dažus soļus tālāk it kā izkusa un aizkūpēja tumsā kā dūmi,

Pagalms bija pārtapis par pasaku, par krāsainu, gandrīz vai kopš šūpuļa pazīstamu ziemsvētku bildīti, kur trūka vienīgi Sala tēta un viņa dāvanu maisa.

Tieši iepretī, kamanās iejūgts, staltojās rumaks, ap kuru plandījās sirmbalti kankari kā vēja sapluinīts līgavas plīvurs. Putenī nosirmojis, zirgs iesāņus vērās uz loga pusi, un Antons, viscaur notrīsēdams, pārmeta krustu. Saraustīja bikses, aizkabināja jostu un, ne vateni nemeklējis, vienos kreklos un tupelēs klunkuroja uz ārdurvīm. Gari neprātoja — nosprieda, ka ķēvīte pasprukusi no mežabrāļu slitas un pa daudzkārt staigātu, vēl kopš miera laikiem iegaumētu ceļu nākusi uz mājām tāpat kā pērnziem, kad saimnieks, divi dienas un naktis pa Šķauni sviķojot, bija aizmirsis šo pie policijas iecirkņa.

Pārkāpis augstajam, vēl šoruden mūrētajam slieksnim, Antons ielēca tikpat kā āliņģī. Spēja vējbrāzma klupa pie rīkles un gar kakla izgriezumu lija aiz iedzeltenā linauduma krekla. Putenis dzeldināja cauri kreklam kā ar nātrēm.

—   Anton! Kur tad tu?… — puteni pārkliedzot, kāds iebrēca tieši ausī.

Seja nobēdzināta aiz saceltas apkakles, pats viscaur nokūpējis balts kā melderis, taču pēc balss nojaušams, ka smīn. Šautenes laide iežmiegta padusē, stobrs — pasviests pret pavērto durvju spraugu.

Un turpat vēl otrs: arī iepaunājies līdz acīm, stīvs un mēms.

—   Anton, nudien, nu! Vienā krekliņā, pusnaktī pa pašu puteni! Kurp tā skriedams?

—    Pēc ķēves … — Antons izmeta.

—    Vai ķēve tava?

—    Mana gan.

—    Ei, ei? Kopš kura laika tad?

— Kopš dzimšanas.

—        Bet mana — kopš miršanas. Kopš kordonietis Koļa Strogonovs aizgāja pie tēviem. Varbūt esi dzirdējis?

—    Dzirdēts ir.

—        Nu tālabad! — Svešais uzsita Antonam uz pleca.

—   Caur Amerikanku mēs abi šimbrīžam esam tādi kā zirgšvāģeri, jolki palki! — viņš ķiķināja. — Ved nu, ved uz iekšu, švāģer! Citādi vējš tevi izzēvelēs tukšu kā pelavnīcu, bet mums tieši vajag pilnu …

Abi naktsputni palaida saimnieku pa priekšu. Pāri slieksnim kāpjot, runātnīgais piegrūda stobru Antonam pie muguras.

—        Sprandu var nolauzt! — viņš šķendējās. — Uzslējis slieksni kā mūri, ne pāri tikt! Cik tur cementa vien nav iemīcīts! Eh, Anton, Anton, esi pasācis šķērdēties it kā uz drīzu galu!

Antons turēja muti. Toties uzplija nerimās, vēl istabā ieejot.

—   Nu jā-ā, nabags dara, kā var, bagāts — kā grib…

Viesi atpogāja mēteļus, nolaida apkakles un, savilgu-

šās ausaines noņēmuši, plītēja ar tām pa sabristo bikšu stilbiem. Durvjpriekša piešķīda ar sniegu.

—        Es tā skatos, tā skatos … — Antons, vārdus stiepdams, nekautrīgi ņēmās pētīt runātnīgo. — Zaborjes Saška pagodinājis. Sābra puika, tā sacīt, atšāvis…

—        Vai tad negaidīji, vai? — Modrais — tas bija viņš — izsmiekla pilnām acim noskatīja istabu.

—        Gaidīju, kā ne! — Paziņu sazīmējis, Antons kļuva ne vien drosmīgs, bet arī bezkaunīgs. — Ik nakti gaidīju. Cerēju, ja ne šonakt, tad citunakt, bet reiz tomēr nāks, neaizmirsīs sābru …

—   Aiz ko tāda ilgošanās?

—        Labdienas tev nododamas. No Helēnas. No Heļočkas. No Goldberga jaunkundzes …

—        Par labdienām paldies! Bet vai no cita, teiksim, no Ludzas gestapo, tev nekas nav man nododams?

—        No gestapo? — negaidītā sarunas pavērsiena iztrūcināts, Antons nočamstināja.

—        Vismaz no kaprāļa taču, no gestapovieša Grāvīša kunga…

—    Šito, Saška, tu man klāt nesien!

—        Kāpēc tad es? Saki to Zaharonokam! Kopā ziemsvētkus svinējāt, — Modrais atgādināja, šķirstīdams pa galdvirsu izkliestās avīzes.

Kniebsi nost vai arī tikai aptīrīsi? — sausu mēli pa muti valstīdams, saimnieks noprasīja un pazibsnīja uz svešo, kurš pie durvīm mīņājās pa atkusušā sniega peļķīti.

—   Nokniebt paspēsim! — Modrais atlika avīzes sāņus.

—   Bet tagad ņem pagraba atslēgu un rādi ceļu!

—        Ko gan citu? Tā jau ir: kas ar zirgu sāk, tas ar pagrabu beidz. Pareizi avīzēs drukā …

—    Ko drukā?

—    Par bandītiem! — Antons kliedza, pēkšņi sazilējis.

—    Paši aiz slinkuma salīduši mežā, bet pa naktīm siro apkārt laupīdami!

Aizsvilās arī Modrais.

—        Jolki palki! Pats laupītājs būdams, citus par laupītajiem zākā! — viņš uzbrēca un gāja Antonam tieši virsū.

—        Kam es ko esmu nolaupījis? — Antons stāvēja pretī kā briedis.

—        Prasi labāk, kam ne? Ar svešu labumu pagrabs piegāzts līdz griestiem …

—    Vēl tu manā pagrabā neesi bijis!

—        Toties pār tavu slieksni esmu kāpis! … Jā gan, pār slieksni, kas cementēts ar sābru asinīm …

—    Ko muldi!

—        Bet kas uzrīdīja Zaborjes kalējam Arāja rīkļurāvējus? Un kurš uzrādīja Pelageju? Pāris cementa maišeļu dēļ! I nedomā, viss ir sarēķināts un pierakstīts līdz pēdējam puteklītim!

—        Meli, meli, meli! — Antons šļupstēja. — Nešķīsti meli!

—        Ak meli, tu saki? — Modrais metās pie pagaldē nonogrūstās lādes, izrāva plānvidū, atcēla vāku un, pirms saimnieks spēja aizkavēt, ierakās lādē līdz elkoņiem, savandīja visu juku jukām un izkaisīja pa grīdu. Piegrūda Antonam pie deguna melnu, bārkstainu lakatu.

—    Pazīsti?

—    Lakats, nu?

—        Bet ne tavs! Zaborjes kalējienes lakats! Viss, ko ar saviem kraukļa nagiem esi sakašņājis, to pašu ceļu vien nācis: no ļaužu posta — tavā lādē.

Antonu pārņēma šausmas. «Pa logu noglūnējuši,» viņš atskārta un atmuguriski taustījās uz virtuves pusi. Trīcēja sviedros norasojusī virslūpa.

— Bet šāvis neesmu! — viņš nosēca. — Nevienu neesmu nokāvis.

—    Arī laime! — Modrais novaikstījās. — Katram noziegumam sava cena, par kādu tas izpērkams. Ņem atslēgu, un ejam uz pagrabu!

Atklāti runājot, Antona pārmetums, lai arī no laupītāja un nelieša mutes nācis, Modrajam tomēr kremta, jo vairāk tādēļ, ka arī daļa zemnieku uz šādām pārtikas sagādes operācijām skatījās šķībi, lai gan piederēja pie trūcīgajiem un nepavisam nesimpatizēja ne budzim, ne policistam.

Šādi pasākumi, protams, nebija noklusējami: visupirms tos izvaimanāja tie, kas cietuši, pēc tam par to sačukstējās sādžās un izbazūnēja laikraksti.

Nudien, draņķīga padarīšana tāda urķēšanās pa svešiem pagrabiem, aizgaldiem, klētīm un pieliekamajiem, kaut arī skaidri zināms, ka daudz kas no tur savāktā iegūts ar varmācību. Pie kaut kā tāda vēl nebija pierasts, traucēja gadu gaitā ieaudzinātā apziņa, ka tas, kas nolikts aiz durvīm, ir svēts un neaizskarams, lai arī nereti — netīrs, nekrietns un pat asiņains.

Partizāņus uz to skubināja sūri grūta nepieciešamība un atsevišķās reizēs arī atriebības kāre, jo atmaksa nebūt nav tas pats, kas parādu atdot.

Mežs pārtika no sādžas, lai gan tie, kas mežu aprūpēja, pa lielākai daļai paši bija mazturīgi, bagāti vienīgi ar bērniem un apbrīnojamu, nudien, dažkārt pat fantastisku dāsnumu. Viņi nesaudzīgi šķērdēja savu nabadzību, ēdinot un nereti apģērbjot ceļagājējus, kas īsi pirms rītausmām klaudzināja pie rūtīm, lūdzot naktsmājas, precīzāk sakot — patvērumu no austošās dienas.

No ēšanas atradināties nevar: ēst vajadzēja pašiem un tiem, kas mežā. Bst — un kā vēl! — gribēja arī tie, kas vicināja pātagu un zobenu. Zemniekiem vajadzēja paēdināt ne vien aizstāvjus, bet arī savus slepkavas. Kur to visu lai ņem, ja zemītes tikai tik daudz, cik uz plaukstas uzlikt, pie kam tas pats mazumiņš, vīru sviedriem nerasināts, kļuva aizvien skopāks, noliesēja. Arāji, jumtu pret klaju debesi izmainījuši, dzīvoja pa mežu, arklu pret šauteni pārmainījuši, kāvās ar svešzemniekiem un pašmāju varmākām. No asinīm vien nevar pārtikt ne zeme, ne karavīrs, ne zemnieks.

Baltkrievijas pusē sādžinieki slepkavas vairs nebaroja, 1iem nācās iztikt ar to, ko nolaupīja kaujā ar ieroci rokās. Toties baltkrievu sādžai vajadzēja uzturēt ne tikai atsevišķus ceļagājējus vai nelielas grupiņas, bet veselas partizāņu nodaļas, vienības un brigādes, apgādājot ne vien ar maizi, biksēm un zābakiem, bet ari ar jumtu, guļvietu, krāsni, sveci, ar visu, kas nepieciešams, lai dzīvotu un cīnītos.

Un tomēr, vismaz šajā ziņā, baltkrieviem bija vieglāk nekā latviešiem, jo baltkrievu sābriem taču palika mierinājums, ka viņi aprūpē saviešus: tēvus, vīrus, dēlus, brāļus, krustdēlus un brālēnus. Viss tika gādāts, rūķēts un ietaupīts tikpat kā pašu mutei.

Savādāk tas bija šaipus Zilupes Latvijas pusē, kur līdz pat šim laikam vēl nebāzējās neviena kaut cik spēcīga partizāņu vienība, kas spētu aizstāvēt zemnieka sētu pret negausīgajiem badakāšiem.

Iebrucējs ir uts, kas barojas ar tautas asinīm. Pie kam barojas ne jau vienīgi svešā uts, bet arī pašmāju parazīti, kas ar visdažādākajām nodevām, klaušām, soda maksām, vienkārši — ar parastu laupīšanu izsūc zemnieku.

To visu zināja, saprata un atzina arī Modrais, un tomēr, lai saka, ko grib, patīkama tur nekā nav, kad jāstāv ar nāves rīku blakus saimniekam, kamēr šis, drebošiem pirkstiem atslēgas caurumu grābājot, aizvainoti knakstās gar pagraba durvīm, klaji izrādot savu sašutumu un nicinājumu.

Atsāņus no pagraba samtaini grudzināja Amerikanka. Acīmredzot nebija vēl aizmirsusi ne pagalmu, ne saimnieku, kas, vateni pleciem uzmetis, aizskarošā nevērībā bija pagājis garām kā tādam puteņa uzburtam rēgam.

—    Lūdzu, kungi! — Antons izsmējīgi paklanījās, ar kāju atspēra durvis un, palaidis abus līdznācējus pagrabā, pats metās atpakaļ. Pielēca pie Amerikankas, kas, ausis sasmailējusi, līksmi bubināja, sagrāba aiz apaušiem un spējā, nevaldāmā jūtu uzbrāzmā pieplaka ar muti pie ķēves miklajām, mīkstajām lūpām.

—    Kumeliņ manu! Ķēvelīt! .,. — viņš saviļņots žužināja, liegām, drebošām plaukstām apglāstīja zirga mitro, glāsmaini spulgo kaklu, pieglauda vaigu pie nosarmojušā purna un, ne nakti, ne puteni neatskāršot, tā nostāvēja visu to laiku, kamēr Modrais ar savu pavadoni, turp un atpakaļ skraidīdami, piekrāva vezumu.

—    Met mieru! — Modrais uzsauca, ņēma grožus un ierīkojās uz apsnigušā, saiņiem pārklātā brezenta. Biedrs apsēdās blakus.

—   Neļaušu! … — Antons kliedza un abām rokām cieši apskāva ķēves kaklu. — Sabeigsiet pa mežu!

—    Ir gan stulbenis! Kraķa dēļ gatavs uzkārties, bet par cilvēku i asaru nenobirdinās. Nežāksties! Met labāk krustu un diedz uz siltumu! Un iegaumē, ka piedot vēl nenozīmē aizmirst! …

—    Ņemiet! — Antons drudžaini piesolīja. — Ņemiet vel! Visu, kas pagrabā, klētī, istabā… Ņemiet un aizrijieties! Tikai zirdziņu vien atstājiet!

—    Laid, iekāms vēl neesmu pārdomājis! — Modrais piedraudēja.

—    Nu, šauj! Šauj nost, tikpat vaļā nelaidīšu!

Ilgāk tas vairs nebija paciešams; Modrais uzšāva zirgam ar pātagu un grieza uz vārtiem. Antons, pirkstus sakrampējis, karājās Amerikankai kaklā kā auzu maišelis; kājas šļūkāja pa zemi slābas un ļenganas.

—    N«-lai-dī-šu! … — viņš gaudoja.

Pieskrēja divi no tiem, kas stāvēja pie vārtiem aizvējā, ar varu atrāva šo nost un pasvieda sāņus.

Sliecēm gurkstot, kamanas izšāvās laukā uz ceļa, vīri salēca iekšā un drīz vien pagaisa putenī.

Antons, vateni pazaudējis, izmetās pa vārtiem vienā kreklā, izspūris, ar sniegu nojaucies no galvas līdz papēžiem.

—    Ķēvelīt! … — viņš šņukstēdams joza pakaļ aizbraucējiem, jau arvien smagāk, jau arvien lēnāk un bezcerīgāk. Sāka streipuļot un iegāzās ceļmalas kupenā, pār kuru kūpēja sirmbalti sniega dūmi.

—    Jolki palki! — Modrais, sagriezies iešķībi pret vēju, šķendējās. — Alkata, līķu aplaupītājs, no malas skatoties — šaut tikai nost! Bet — še tev! — kleperim uz skausta pinkšķēja kā bāba.

Viņi atgriezās Vecgada vakarā reizē ar mijkrēsli, kas izlaistījās pār pieputinātajiem laukiem zilga un savilgusi kā dziestoši ūdeņi. Amerikanka dažviet laidās peldus, iestrēga līdz paslēpenēm un ar krūtīm vagoja čagano sniegu. Ragavas gluži bez ceļa arās cauri kupenām kā plosts pa baltu, sabangotu, pēkšņi pamirušu jūru. Gaiss smaržoja pēc atkušņa.

Kājas līdz pakrūtei celdami, pa ragavu iearto, savandito sniegu mocījās vīri. Mēteļi sen jau atpogāti, dūraiņi sabāzti kabatās, ausaines atbīdītas pakausī — tā viņi, cits citam uzgrūžoties, stampājās pa čagano irdni. Mēli pakustināt spēka vairs nepietika, toties jo nepacietīgākas bija acis.

Nudien, tepat aiz trešās vai ceturtās kupenas, svētkus solīdami, jau strūkloja dūmeņi, visi, cik vien to bija.

Taču tālums blēdījās: iekams aizsniedza Vasiļevščinu, viņi vēl dabūja nobristies līdz pēdīgiem sviedriem.

Tikuši sētā, sakrita kur kurais kā pagales: cits — ragavās, cits — durvjpriekšā uz nopēdotajām kāpnītēm. Tīksmīgi sēca un pūta.

Atbraucējus paģidis, no virtuves izšāvās Oriks, pieklupa pie ragavām; uzmeties ar celīšiem šķērskokam, apčamdīja zem brezenta nobāzto vedumu.

Krustmāte Gaša atskrēja tieši no plīts, pacilāta un satvīkusi silta kā svētku pīrāgs. Uzvēdīja sutinātu skābu kāpostu smarža.

—        Vei, kā nu kvern! — pirkstus priekšautā sausinot, sakliedza. — Nebūs taču jau pielējušies …

—    Nav gan! — kāds gurdi atburkšķēja.

—    Kāpēc tad neiet iekšā?

Modrais negribīgi slējās kājās.

—    Sanesīs to, kas ragavās, tad ies.

—        Neba akmeņus atšķūrējāt! Sanesīsim ar Oriku divi vien, — Gaša, blēdīgi smīnēdama, bīdīja Modro uz durvju pusi. — Iet nu, iet! Šie jau pārgaidījušies stīvi…

—        Kas šiem ko gaidīt? — Modrais purpināja. — Vai mēs kādi skuķi, vai?

Istabā pie galda sēdēja bars vīru. Divi no tiem piepeši lēca stāvus un drāzās uz durvīm.

Laisks un saguris durvīs stāvēja Modrais.

—    Vili! … — Ienācējs atkrita pret stenderi. — Petja!

Visi trīs sāka žņaudzīties pa plānvidu kā negudri: rībināja ar zābakiem, skūpstījās, blieza cits citam pa plecu, pa krūtīm, kampa ap vidu un grieza riņķi.

Slaikais, izstīdzējušais Petja Bogomolņikovs locījās pa burzmu. Vilis Laiviņš, strupāks, plecīgāks un arī vecāks būdams, pūlējās apvaldīties, taču Modrais mācās virsū kā miegs.

Skatītājiem sāka apnikt.

—        Met nu mieru! — viņi apsauca. — Ir jau šiten arī citi vēl…

Galda galā sēdēja masīvs virs, augsts un ietilpīgs kā kalns.

Rimti viņš vēroja trakuļus un iecietīgi smaidīja.

—         LKP CK pilnvarotais, Atsevišķās latviešu partizāņu vienības komisārs Oškalns! — Imants Sudmalis iepazīstināja.

—        Otomārs. Pēc iesaukas — Vecais, — Oškalns noducināja tik dobji, ka Modrais iztrūkās. — Pēc čaulas — budzis, pēc kodola — pamatšķira.

Atgaiņājusi vīrus nostāk, krustmāte Gaša pārmainīja gaidsegu, dienišķi rūtaino aizstāja ar balinātu linautu; pāri plecam pārmestajā dvielī apslaucīja šķīvjus un lika galdā cieši citu pie cita, lai visi varētu sasēst. Acis visriņķī šaudīdama, čamstināja lūpas, jau kuro reizi pārskaitīdama ēdājus, taču pie īstas skaidrības netika. Aiz piepūles sasārtusi un norūpējusies, sāka atkal no gala.

Oškalns izslējās stāvus līdz zemajiem, balsinātajiem, mahorkas dūmu pabrūninātajiem griestiem.

—   Stā-ā-ties! — viņš nodārdināja.

Brīkšķēja soli, vīri, tādi kā sadulbuši, cits citu grūstīdami, sarindojās līdzās Oškalnam. Pašā ierindas galā piestāja OrikЈ

—        Līdzināties! Mierā! Pēc kārtas — skaitīt! — komisārs nokomandēja, pats pašāva zodu pa labi un ierēca Boģomoļņikovam ausī:

—    Pirmais!

—        Otrais! — Petja sauca tālāk. Un tā gluži kā parādē — līdz pat ierindas galam.

—        Piecpadsmitais! — skaļāk par visiem nospiedza Oriks.

Krustmāte Gaša iztrūcināta gumzīja plecam pārmesto dvieli.

Oškalns paspēra soli uz priekšu, nostājās iepretī Gašai, militāri piecirta kāju un izrieza krūtis.

—        Biedre saimniece! Svētku reizei ierindā nostādīti piecpadsmit ēdāji! Ziņo galvenais ēdājs Otomārs!

—        Auša! •— krustmāte plāja šim ar dvieli. — Virs kā ozols, bet puikas niķis! Pati būtu saskaitījusi!

—        Pati būsiet sešpadsmitā, — Oškalns nosmējās. — Tomēr sacīšu atklāti: ja pēc vēderiem rēķina, tad vismaz

pieci vēl jāskaita klāt. To, saimnieclt, es saku par sevi, —• viņš, draudzīgi pamirkšķinādams, piebilda.

—         Piebarošu! Pieēdināšu šovakar visus kā pa tēva kāzām! — saimniece nosolījās un izmetās virtuvē. Tur kaut kas jau šņāca un burbuļoja.

Krustmāte Gaša vārdu turēja. Kad stundas trīs pirms pusnakts beidzot sēdās pie galda, vīri, pārlaiduši skatienu cienastam, palika vaļā mutēm.

—    Va vellu! …

—    Tīrā Leiputrija!

—        Cepts cūcēns, goda vārds! Ak kungs, un tauki kā-postiņi lai!

—    Ar krējuma zosti, ka tevi nolāpīts!

—    Griška, nesmakšķini tik skali!

—    Ak debestiņ, tik tiešām kā pa tēva kāzām, nu!

Ratiņš uzsprāga no krēsla ar skārda krūzīti rokā.

—    Lai dzīvo krustmāte Gaša, viņas kastroli un pannas!

Kad pirmais kārums bija apmierināts, aizsākās valodas. Tobrīd tiktāl vēl nebija, lai tērgātu visi reizē; kaut arī jau manāmi sasārtuši, pagaidām vēl runāja pa vienam, pārējie klausījās.

Pats galvenais stāstītājs bija Imants Sudmalis, kurš iemantoja vispārēju uzmanību galvenokārt ar jaunākajām ziņām par stāvokli frontē, kas, spriežot pēc viņa stāstījuma, kļuva aizvien labvēlīgāks.

Padomju karaspēks pie Volgas ielencis lielu vācu karaspēka grupējumu, un tagad dienu pa dienai drupina to kā klinti, kas agri vai vēlu neizbēgami sairs putekļos.

—        Tad jau citgad pa Jāņiem varbūt jau beigsim… — Zoržiks Dubro nenocietās.

—        Vai nu tik punktīgi pa Jāņiem, bet ap ziemsvētkiem gan, — prātoja Koļa Strogonovs.

—        Pusgada laikā fricis izsitās līdz Maskavai — kāpēc tad mēs pa pusgadu nevarētu izsisties līdz Berlīnei? — Koziovskis rēķināja.

Viņi skaitīja uz pirkstiem, ar dakšiņām švīkāja galdautu un, arvien vairāk iekarstot, nopūlējās sarēķināt atlikumu, kas vēl atlicis līdz uzvaras dienai. Iznākums, protams, bija katram savs, taču vairāk par divpadsmit mēnešiem nesarēķināja neviens.

Uzturoties Maskavā, Sudmalis bija ticies ar republikas partijas un valdības vadošiem darbiniekiem; viņi bija sprieduši par to, kā aktivizēt tautas pretošanās kustību, sīki un detalizēti pārrunājuši, kā pēc iespējas drīzāk apvienot visus pa Baltkrievijas siliem izklīdušos latviešu partizāņus, kā sekmīgāk izvērst cīņu tieši Latvijas teritorijā.

Tie bija tādi jaunumi, kādus katru dienu vis nedzird.

Imants, neparasti atmaidzis, sāka stāstīt arī par savu braucienu uz Tatāriju. Krustmāte Gaša nemitīgi sīki jo sīki izprašņāja viņu arī pati gan par sievu, gan par Aijuku un Sarmīti, gan par Tatāriju atsevišķi, gan par padomju aizmuguri kopumā.

Modrais, Vilhelms Laiviņš un Pēteris Bogomoļņikovs, cits citu pārtraucot un apstrīdot, atcerējās kopīgo dienestu, ar siltu vārdu pieminēja savu drosmīgo kolēģi Emīliju Austriņu un valodās vēlreiz izstaigāja visu sūro, neizmērojami grūto atkāpšanās ceļu no Rīgas līdz Novgorodai.

Neticami, bet pusotra gada jau pagājis kopš tās 1941. gada augusta dienas, kad Modrais, atvadījies no Laiviņa, bija devies atpakaļ uz dzimto pusi pretī ienaidniekam.

—   Jolki palki! — pēkšņi ko. atcerējies, Modrais uzsauca Laiviņain. — Pusotra gada gaidīju, bet tā arī vēl neesmu sagaidījis …

—    Kā neesi? — Vilis nesaprata. — Klāt esmu.

—    Bet solīji atsūtīt «cilvēku ar bārdu»!

—   Neiznāca, draudziņ! Saproti, ne-iz-nā-ca! Pats divas reizes nācu šurp, bet tā arī paliku pusceļā…

Laiviņš jutās sarūgtināts un aizvainots. Savādi, taču visu šo laiku dzimtā puse bija viņam pretojusies, neņēma viņu pretī, nelaida sev klāt. Protams, tā nebija Latvijas vaina, to Vilis saprata; viņu aizkavēja svešzemnieki, okupanti. Taču rūgtums palika, neveiksmes nomāca tikpat kā nepelnīts pārmetums.

Pirmajā reizē viņš Augstākās Padomes deputāta Pētera Brieža grupas sastāvā bija devies uz Balvu rajonu jau 1941. gada septembrī, tikai mēnesi pēc Modrā aiziešanas uz Latviju. Diemžēl .gfrupai neveicās: to izsekoja un sapluinīja tā, ka gribot negribot nācās griezties atpakaļ.

1942.   gada jūnijā viņš mēģināja vēlreiz, tagad jau kā partizāņu pulka «Par Padomju Latviju» komandieris. Kopā ar pulku gāja arī komisārs Oškalns, Emīlija Austriņa un Pēteris Bogomoļņikovs. Taču nepaveicās arī šoreiz.

Ienākot Ļeņingradas partizāņu novadā, pulku pamanīja; kopš tā brīža tam vairs nebija miera ne dienu ne nakti.

Zobus sakoduši, viņi cirtās uz Latviju cauri ielenkumiem, pa visnomaļākajām meža stigām centās izslīdēt no dzelžainā apskāviena, taču arvien no jauna uzgrūdās ugunij. Sakauti un izdzenāti viņi vilkās atpakaļ, slaucīja acis un bezspēka niknumā vīkstīja dūres.

Modrais cirta dūri galdā.

—        Jolki palki! — Traukus šķindinot, viņš iztrūcināja sarunās nogrimušos galdabiedrus un ar elkoni iebukņīja Bogomoļņikovam. — Aizsmacis esi, vai?

Pēteris nelika sevi lūgt: ņēma istabas kaktā pieslieto ermoņiku, uzkarināja kaklā un, galvu piešķiebis, ar pirkstiem saspaidīja taustiņus, meklējot melodiju.

Melodija atradās, un atradās arī vārdi:

Man līdz tevim vēl tālu ko iet,

Bet līdz nāvei trīs soļi vien . . .

Sirdis atkusa kā lāstekas.

Vīri, lidz spīdumam noskūtos, pazilganos zodus plaukstās atspieduši, vērās tukšumā, saviezdami tajā katrs kaut ko savu — tālu un izbijušu. Oškalns paklusi dudināja melodiju vien bez vārdiem. Krustmāte Gaša sēdēja, rokas klēpī saņēmusi, un puspievērtām acīm lūkojās uz Bogomoļņikovu kā iemīlējusies meitene.

Dziedāt viņš prata, nav vārdam vietas! Un balss viņam tāda, kas izšķetina cilvēku gluži kā 'dzīparu.

Dziesma uzvēdīja rēnu, tīkamu gurdumu. Ēdēji bija remdējuši izsalkumu. Vienīgi Oškalns vēl nepadevās: viņš uzgūla galda malai un, katru kumosu izgaršojot, nobaudīja no visa, kas priekšā celts.

Komisāram patika labi paēst; tiem, kas viņu pazina tuvāk, tas nebija nekāds noslēpums.

—        Nudien, dzīvojat, velni, kā pa kāzām! — Oškalns ar delnas virspusi apslaucīja lūpas. — Būtu to agrāk zinājis, kaut vai ar izpletni izlēktu.

—        Milžiem izpletņus vēl netaisa, — Sudmalis pameta pāri galdam joku.

—        Vienalga, tikpat izlēktu! — Komisārs iesmējās.

—   Kaut vai ar lietussargu.

•— Katru dienu māte raušus vis necep! — Modrais aizrādīja.

Modrajam piemita īpašs talants iekarsēt citus uz ķīviņu. Tie, kas sēdēja viņam klātāk, kļuva aizvien skajāki un uzstājīgāki, aizvien pašpārliecinātāki, pie kā, protams, savs nopelns arī glāzītēm. Sie cēla balsis cits pār citu un, piepūlē sasārtuši, tiecās pārkliegt Bogomoļņikovu, kurš, atkritis ar muguru pret sienu, žņaudzīja ermoņikas, ar savu skanīgo balsi un neizsīkstošo repertuāru izbrīnējot tos, kas klausījās.

Bet dziesmas ir lipīgas: drīz — tā, drīz — cita pielipa te vienam, te otram — no sākta gala bikli un nedroši, tad arvien drošāk un jūsmīgāk. Dažu dziesmu jau skandēja korī, nažus un dakšiņas šķindinot. Zoržiks uzlēca uz sola un, pajukušos matus skurinot, vēzēja rokas. Vispārējas trakulības iejūsmots, Oriks ar dūrītēm bungoja pa skapja durvīm. Bet Gaša jaunavīgi mirdzošām acīm vērās puišos un smējās nerimtīgi, skurbi un aizrautīgi.

Tobrīd neviens vairs nedomāja par mežu, neviens it kā neredzēja kaktā sastatīto ieroču stobrus un neausījās uz loga pusi, vai nesaklausīs tur klusus, draudīgus sojus. Nebija vairs ne kara, ne ienaidnieku. Viss bija kā senāk svētku reizēs, kad dziesmas tricināja rūtis un papēži rībināja grīdu. Laiku pa laikam sirds vienlīdz uzstājīgi pieprasa atslodzi kā no apnicīgajiem, ikdienišķajiem sviedriem, tā arī no asinīm un nāves.

Zoržiks nolēca no sola, atvēza rokas, valdonīgi piecirta kāju un, stulmaiņus klakšķinot, sīkiem solīšiem pietecēja pie Gašas un klanījās vai līdz grīdai.

Gaša, puisi uzlūkodama, atturīgi smaidīja, taču acis it kā raudzījās viņam garām, vērās kādā nezināmā tālē. Uņ pēkšņi tās iezibējās, uzdzirkstīja. \

—    Ē-eh! … — viņa spalgi, pārgalvīgi iespiedzās, trūkās kājās, nostājās pretī Zoržikam un, vēcinādama virs galvas paceltajā rokā sārtu zīda kabatas lakatiņu, iesāka cēli grozīties.

Gaša gāja kā spārnos, dejoja aizrautīgi. Līčločus viņa tecēja apkārt Zoržikam vieglītēm kā padsmitniece, atdodot dejai jaunības atmiņas, gausinātu, apvaldītu aušību, neapzinātu valšķību, neizšķiestu sievišķību.

Puiši, dejai pieplaukšķmādami, vēroja dejotājus, patiesību sakot — dejotāju, un nespēja vien atskatīties.

Ar Gašu bija noticis brīnums: no krustmātes viņa pārtapusi gandrīz vai par meiteni. Vienlaikus ar ikdienas tērpu viņa bija novilkusi arī visu līdz apnikumam pierasto, pelēki garlaicīgo, kas darīja viņu smagnēju, īgnu un vecīgu. Nudien, Gaša vēl nepavisam nebija tik veca, kā allažiņ izrādījās. Baltā batista auduma blūzīte piekļāvīgi apņēma ieapaļos plecus un izcēla vingrās krūtis, kas neievērotas bija kautrīgi bēdzinājušās zem kuplā, nepievilcīgā virtuves lindraka. Nedaudz apspīlētie sarkanie vilnas svārki pāris sprīžu zem ceļgaliem atsedza zīda zeķēs ieautos, snaigos stilbus; melno kurpju smailie papēdīši klakstēja kā atspoles.

—    Ka tevi jupis! — Kozlovskis piegrūda ar elkoni Ozulam. — Viņai taču nebūs vēl ne četrdesmit… Iet pa gaisu kā skuķis!

—    Nudien, — Uzuls mulsi krekšķināja. — Bet mēs, lempji gatavie, akli un stulbi kā tādi auni! Bizenējam pa māju puspliki, sak, kas tur no vecenes ko slēpt…

—    Jā, bet kurš tad zināja, ka šī vēl tik sprigana? — kāds noņurdēja.

Gaša jau palēnām slīga aizvien dziļāk gadu palsajā dūmakā, caur kuru aizvien retāk izlauzās rietošās saules atstari, kas savā vēlīnajā spožumā dažbrīd tomēr vēl iespēja pārsteigt un apžilbināt.

Gaša biia rimta, dievbijīga sieviete; zaudējusi apgādnieku, viņa jau kuro gadu panesīgi gāja ilksīs, kurās reiz iejūgta. Ikdienas rūpju pārmākta, par līksmēm vairs nesapņoja un tikai dažkārt, spējas, saldi rūgtenas atceres iešūpota, uzsprakšķēja kā sveķaina pagale.

Dancī sakaisis un satrakojies, Zoržiks kļuva pārdrošs, skurba acīmredzot — gan no sīvā, gan arī no sievietes matu un miesas smaržas. Papēžus rībinot, apskurba tiktāl, ka piepeši apvija rokas ap Gašas izliekto, saspringto vidukli, pierāva klāt un kāri pieplaka viņas mutei.

Gaša uz skūpstu neatbildēja, taču arī nevairījās. Galvu atgāzusi, saprotoši smaidīja.

—    Tāds kā durns! Kas es tev esmu, brūte, vai?

Tovakar puiši nokausēja Gašu līdz nespēkam. Dejot tīkoja visi, un ikvienam bija nepieciešama partnere. Sevi nežēlojot, Gaša darīja, cik un kā vien spēja: lakstojās, koķetēja, tēloja iemīlējušos, izrādīja greizsirdību un smējās, smējās līdz pagurumam, lidz asarām. Viņa nopūlējās radīt mazliet romantisku, kaut cik intīmu, cerībām un nopūtām piesātinātu gaisotni, pēc kā puiši bija izslāpuši, centās īstenību saldināt ar ilūzijām.

Desmit minūtes pirms pusnakts Gaša atkrita uz sola un nebija vairs izkustināma. Pēkšņi viņa it kā novīta, ierāvās \ kā gliemezis čv.ula un, uzmācīgos puišus gaiņājot, sāka jau skaisties.

—   Diezgan! Pietiek, sātani nolāpītie! — viņa aizkususi elsoja. — Vai tad kauna nemaz vairs nav? Aiz dzēruma sākuši veceni čamdīt!

Patiešām, nu viņa atkal bija visiem pazīstamā, paskarbā nn neiecietīgā krustmāte Gaša. Svētku tērps viņai vairs nepiestāvēja.

Oškalns pieskandināja ar nazi pie šķīvja, izslējās galda galā un, glāzi pacēlis, nogaidīja, līdz norimst kņada.

—   Laimīgu Jauno gadu! — viņš sacīja. — Atļaujiet pacelt šo tostu par visskaistākā sapņa piepildījumu — par uzvaru, biedri!

—   Par uzvaru! — visi atsaucās, saskandināja cits ar citu un apskāvās.

Bija pienācis tūkstoš deviņi simti četrdesmit trešais gads.

VECSLABADAS OPERĀCIJA

Tautas nākamību noteic galvenokārt darbs, izcili ražošanas sasniegumi, bagāti ražas gadi, zinātnes, mākslas un kultūras uzplaukums. Taču bija reiz laiks, kad tautas likteni vispirmām kārtām nosacīja panākumi kaujas laukā. Sajā ziņā tūkstoš deviņi simti četrdesmit trešais gads Padomju zemei sākās daudzsološi.

Pie Volgas padomju karaspēka ielenkumā savas pēdējās dienas dzīvoja ap 330 tūkstošu cilvēku liels fašistu grupējums, kurā ietilpa piecas armijas: divas vācu, divas rumāņu un viena itāliešu. Ilgi gaidītais Padomju Armijas pretuzbrukums turpinājās jau kopš novembra vidus. Pašiem visnepacietīgākajiem un dedzīgākajiem šie divi nemitīgu uzbrukumu mēneši šķita pārlieku gari; savā cildenajā apmātībā viņi apsūdzēja uzbrucējus tūļībā, aizmirstot, ka ienaidnieks vēl arvien stāv tiem pretī kā klints. Lai klinti sagrautu, vispirms tā ir jādrupina un jāsašķeļ. Uzvarai, tāpat kā jebkuram saldam, kārotam auglim, ir jānobriest; ari uzvaras augļi ievācami tikai tam paredzētajā laikā. /

Padomju Armija uzbruka vienlaikus vairākās frontēs. Janvāra vidū pēc septiņu dienu ilgām, nepārtrauktām

kaujām Ļeņingradas un Volhovas fronšu karaspēks beidzot pārrāva Ļeņingradas blokādes loku, kas pusotru gadu bija žņaudzis ielenkto pilsētu.

Bet Gebelss, neņemot vērā notikumus pie Stajingradas un Ļeņingradas, joprojām solīja vācu tautai izšķirošu, slavas vaiņagotu uzvaru, lai gan pēdējā laikā šīs uzvaras arvien biežāk vainagoja bēru vainagi.

Padomju Armijas plaši izvērstais pretuzbrukums 1943. gada janvārī ļāva sākt uzbrukumu arī Ziemeļrietumu frontes sektorā. Sākās gatavošanās ienaidnieka Demjanskas placdarma likvidēšanai.

Uz šo, vienu no visatbildīgākajiem šīs frontes iecirkņiem, nosūtīja arī 27. armijas sastāvā ietilpināto Latviešu gvardes divīziju, kas izvietojās dienvidos no Staraja Rūsas, kolhoza Penna rajonā.

Atbalss dažkārt ir skaļāka par balsi. Kaut ar novēlošanos un dažādiem rožainiem piedomājumiem izgreznotas, vēstis par notikumiem frontē pa dažādiem ceļiem nonāca arī ienaidnieka okupētajā teritorijā. Pateicoties Staļingradas un Ļeņingradas atbalsīm, okupēto zemju — tai skaitā arī Padomju Latvijas — iedzīvotāji spēji sarosījās, uzsāka aktīvu pretestību okupantiem. Katrs kaut cik būtiskāks Padomju Armijas panākums bija kā iedarbīga injekcija, kas stimulēja cīņas gribu1 un ticību uzvarai.

Šīs stimulējošās injekcijas iespaidoja arī partizāņu rindu pieaugumu. Arvien neatlaidīgāk nācās domāt par tautas pretestības kustības organizētu, mērķtiecīgu iesaistīšanu kopējā cīņā pret iebrucējiem. Šādai vajadzībai

1943.  gada janvārī Maskavā tika radīts Latvijas partizāņu kustības štābs, ko vadīja pulkvedis Sproģis.

Tādā gaišā, optimistisku cerību spārnotā laikā partizāņi gatavojās Vecslabadas operācijai. Pulcēšanās vietā baltkrievu sādžā Krasovā pirmie talcinieki ieradās jau astotā janvāra pēcpusdienā. Tie bija krustmātes Gašas īrnieki no Vasiļevščinas — «novadnieku» izlūki. Pavaļas laiks bija beidzies, ziemsvētki aizvadīti, sagaidīts jaunais gads, tagad vajadzēja gatavoties uz kauju.

Tikuši siltumā, virsdrēbes atjozuši un atģērbušies, atnācēji ierīkojās tiem ierādītajā sādžas namelī gluži kā savieši. Tēju malkojot, viņi pārrunāja gaidāmo operāciju un tikšanos ar vecajiem kauju biedriem.

Pie loga stāvēja Zoržiks Dubro un, kaut ko tur saskatījis, piegrūda degunu rūtij.

Miša Uzuls vēl vakar, jau saposies ceļam uz Krasovu, bija ticies ar sievu, tagad viņš par šo tikšanos ņēmās stāstīt arī sievas brālim Modrajam.

—    Ņina ierīkojusies pie veļas baļļas, — Miša sacīja un steigšus piemetināja: — Pagaidām!

—    Manējos nemanīji?

—    Kā ne! Sveicienus sūta! Abi vecie norīkoti pie saimniecības darbiem, turpat tuvumā arī Ļoņka. Bet puika jāsien pie koka: kolīdz no acīm nost, tā jož uz štābu. Prasās izlūkos.

—    Bilde! — sarunu iztraucēja Zoržiks, glūnēdams caur apskapstējušo, sala uzziedināto rūti. To viņš sacīja par meiteni, kas iepretī vārtiņiem ķircināja puisi.

Viņai varēja būt gadu astoņpadsmit, ne vairāk; tumšās, izliektās uzacis sacēlusi, viņa mirdzošām, pielūgsmes pilnām acīm vērās uz partizāni, kurš, šauteni ērtāk iegrozīdams, stāvēja kā stabs, augumā stalts, vēl jauns, taču grumbām izvagotu seju.

Meitene samirkšķināja plakstus, spēji palēcās, norāva puisim no galvas ausaini un metās bēgt, laiku pa laikam aicinoši atskatoties pār plecu. Bet šis stāvēja kā kupenā iemiets un skatījās pakaļ bēglei gluži kā tēvs, kas sirsnīgā labvēlībā nolūkojas bērna draiskulībās.

—    Vectētiņš apdauzītais! … — Zoržiks niknojās.

Meitenes aicinājums viņu noķert patiesībā ir neapzināts

aicinājums uz iekarošanu. Šo patiesību Zoržiks nojauta tīri intuitīvi, tā bija viņā saglabājusies no tiem laikiem, kad pats, vēl zeņķis būdams, pa krēslainiem novakariem ķerstīja Zaborjes aušas.

Ziņkārīgs ir pat aklais, kā lai tāds nebūtu arī Zoržiks, abām acīm caur pusaizsalušu rūti glūnot uz svešo, nekad agrāk neredzēto meiteni.

Zoržiks, savtīgu interešu skubināts, bija pietiekami enerģisks, lai to, kas iecerēts, neatstātu uz rītu. Vēl ne satumsis nebija, kad viņš jau zināja, ka meiteni sauc par Ņinu, bet viņas pavadoni — par biedru Maksimovu, it kā šim — vectētiņam glupajam! — vecāki vārdu nemaz nebūtu devuši. Izdevās noskaidrot arī, ka abi esot Ordžonikidzes vienības izlūki, kas iegriezušies Krasovā, lai pēc izlūkgājiena uz Vecslabadu sagaidītu šeit savu vienību.

Ordžonikidzieši, ragavās satupuši, ieradās vienlaikus ar tumsu, kas it kā nomēza sādžu no zemes sijirsas, — kā milzīgi, iegareni klaipi vīdēja vienīgi apsnigušie jumti.

Zem sliecēm iezilgans čirkstēja sniegs. Iečukstējās suņi, klaudzēja vārti. Pa mājokļiem izvietojoties, no sētas uz sētu uzsvērtā rosībā sasaucās partizāņi.

—    Zirgam segu uzklāj! Paslēpenēs var karotes mazgāt!

—    Nelien, tev saka!

—    Šķībais velns! Kā maukšu pa purslām!

-— Ei, tēvocīt! Nāc pie mums, dabūsi kāpostiņus!

Pret sasalušo zemi atkrita ilksis, stalli pajutuši, uzbudināti puršļāja zirgi. Pagalmi piekaisījās ar putekļaina siena smelkni, spēcīgi uzdvesa vītušu zāļu smarža.

Pāris minūšu laikā Krasova uzmirguļoja kā Jaungada eglīte: blāvas gaismas apspīdēti, krāsaini ņirbināja sala aizgleznotie logi, spocīgi balsnīdami, plaiksnāja vējlukturi.

Viens no ordžonikidziešiem — jau manāmi padzīvojis vīrs iesirmiem matiem — iegriezies arī pie «novadniekiem».

—        Maslovskis! — viņš sacīja un, applukušo, apaļiski šūto jēreni noņēmis, skumīgām, dziļi iekritušām acīm lūkojās uz puišiem, kas laiskojās pa silti sakurināto istabu.

—        Vladimirs, Vladimirs Romanovičs. Bet tādiem vasaraudžiem kā jūs — vienkārši tēvocis Vladis. Būsit dzirdējuši!

—        Neņem ļaunā, tēvoci, bet dzirdēts nav, — Zoržiks iebilda.

—        Gan dzirdēs! — Maslovskis pašpārliecināti atsacīja.

—    Vēl jau tikai pustrešais mēnesis, kopš esmu mežā. Ar atvasēm, tā sacīt. Atdauzījos reizē ar meitu un dēlu. Un Jevmenijs Zinovjevičs arīdzan. Biedrs Maksimovs. Būsit dzirdējuši!

—        Kā ne! — Zoržiks pavīpsnāja. — Par šo biedru gan ir jau dzirdēts. Un ko tad Ņinočka?

—    Ko — Ņinka? … — tēvocis iztrūkās.

—    Nu, meita, nu! Tā arī staigā ar biedru Maksimovu?

—        Laikam jau staigā. Bet divi vēl palika mājās. Veņa un Dimka … — Maslovskis pēkšņi aprāvās un novilka ar plaukstu gar padeguni. — Ņina sacīja, ka Krasovā esot puiši no mūspuses, no Latvijas. Tad nu nācu raudzīt. Lai tur vai kā, bet savieši paliek savieši: gan sirdij, gan prātam tīkamāki. Vai ņemsiet barā?

—         Bet laipni lūdzam, papucīt! — Zoržiks sacīja. — Saspiedīsimies ciešāk, būs siltāk.

— Būsit dzirdējuši! — iespurcās Koja Strogonovs.

—   žorka šo jau par papuci godā …

—   Pa pāri papučiem šitam brunčjēgeram katrā sādžā! — neapmierināti nopurpināja Miša Uzuls.

Tēvocis Vladis novilka vateni, turpat durvjpriekšā to izpurināja un, uz ceļgaliem nometies, paklāja tieši zem spraugainās palodzes. Skaļi krekšķēdams, apmetās sēdus uz vateņa un, abām rokām satvēris, stīvēja nost velteni, kas, miklumā samelnējis, oda pēc salijušas aitas.

—   Velteņus, Vladimir Romanovič, noliec priekšiņā, citādi šonakt mēs te neglābsimies! — pamācīja ceļvedis Nils Dubro. Vēl tikai vakar viņš bija pārnācis no Osvejas brigādes, kur pēc neveiksmīgās Zaborjes kaujas bija iznīdēs pa aresta telpu kopā ar ložmetējnieku vada komandieri Semjonu Linkeviču.

Stundu pirms pusnakts, kad visi jau bija sakrituši garšļaukus 'ftndiņā uz grīdas, Saša Kozlovskis nopūta gaismekli un parakņājās zem šineļa blakus Modrajam.

—   Tēvoci Vladi! — Zoržiks pasauca. — Ei, tēvoc, vai tu jau guli?

—    Kur nu! — Maslovskis atsaucās. — Mans mieģelis, puis, izdēdējis caurs kā siets. Labi, ja vēl ar atausu plaksti aizkritīs.

—   Varbūt ko pateiksi?

—    Ko lai saku?

—    Tu mums esi vēl pasvešs, necik par tevi nezinām, tad nu pastāsti par sevi, par savu zemnieka dzīvi, piemēram …

—    Par Ņinočku! — tumsā kāds iesmējās.

—    Var par Ņinu, var arī par dzīvi, — Maslovskis neiebilda, bet, brīdi padomājis, piedāvāja: — Labāk tomēr par Dimku un Veņu. Būsit dzirdējuši! …

Ziemsvētku sestdienas naktī, kad tālīnu sādžu logos silti un aizkustinoši priecājās svecītes, viņi kādā drūmā meža ielokā trijatā nolaida no sliedēm ienaidnieka ešelonu un, lieki nevilcinoties, devās atceļā ar tādu apņemšanos, lai otrajos vai vismaz trešajos svētkos tiktu atpakaļ savā mājvietā — Ordžonikidzes vienības novietnē.

Patiesību sakot, steidzās gan tikai abi spridzinātāji, bet trešais — ceļvedis Vladimirs Maslovskis -— naski gāja tikai līdz Lomu sādžai, pie kuras viņi pienāca pirmo svētku vakarā.

Nomelnējušie sādžas dūmeņi uzdvesa sūrsaldenu dūmu

dvingu, bet Lomu dūmi — kaut jupis tos parautu! — laikam bija sazāļoti, jo Maslovskis pēkšņi it kā sagura, kļuva šļaugans un, kupenā iebridis, ilgu pilnām acīm vērās uz apsnigušajiem jumtiem.

—    Varbūt ieiesim, ko?… — viņš, tādai laimei īsti neticēdams, tomēr pavaicāja. — Brīsniņu kājas attirpināsim.

—    Necik jau vēl neesam gājuši. Šitā velkoties, pat līdz Jaungadam netiksim pie vietas, — biedri atsacīja tieši to, kas jau bija gaidāms.

—    Man tur … māsa … Varbūt dabū ko zināt par bērneļiem … Būsit dzirdējuši! Kas zina, kad atkal patrāpīsies iet garām, — Maslovskis nerimās.

Spridzinātāji bija spridzinājuši tiltus un dzelzceļus, bet sirdis viņiem vēl nebija uzspridzinātas.

—    Vajadzēja arī mums nākt te garām! Vai tad cita ceļa nebija? — viņi sūrojās un pagriezās uz sādžas pusi.

Pie Annas viņi uzkavējās apmēram stundu, ne ilgākr un to pašu — ar mocīšanu nomocīja. Tāpēc, ka Maslovskis jutās vīlies un aizvainots, bet saimniece skraidīja apkārt kā apsvilusi: te lika cienastu galdā, te atkal rāva nost un nesa atpakaļ uz virtuvi. Viņa runāja pusčukstus kā sazvērniece un visu laiku saspringti ausījās uz loga pusi, it kā vēl citus viesus cerēdama.

—    Brūtgānu gaidi? — Maslovskis iedzēla.

—    Stīvējas pretī! — Anna apgalvoja. Indi viņa nebija saklausījusi vai arī nevēlējās saklausīt, bet, uz mirklīti piesēdusi brālim blakus, ņēmās čukstēt:

—    Uz Lomiem nenākšot, ni un ni! Veņa tikpat kā cirvis bluķī: nedomā izkustināt! Tēvs pieteicis gaidīt — un viss!

Bet Dimku aprūpējot ne sliktāk kā māte. Un vispār — tāds saimnieks ka nu! Taisni jānobrīnoties! Toties Anna pati dzīvojot tikpat kā uz ceļa starp Lomiem un Maslovu. Priekš pašas bērniem neatliekot ne tik, cik purduļus noraust. Pie Veņas un Dimkas tāpat jau piestaigājot arī Miša un sābri, savu dienu kurš. īpaši jau tas «špijons» Krasinu Ivans. Eglīti, ko domājies, nocirtis un aiznesis ar visiem spīdekļiem un svecītēm. No grēka, sumpurnis, atpērkas!

—    Tā ka par puikām, Volodja, vari būt mierīgs! — Anna apgalvoja. — Policisti šos jau aizmirsuši, un arī tas aizsarģelis, Māsēnu Serjoža, savu kāju tur vairs nesper<

Noskaidrojās, ka Anna bijusi ari Zilupē. Raja pie tantes vairs nedzīvojot. Atnācis puisis — Zoščenko, Proščenko vai kaut kas tāds — un aizmānījis skuķi uz mežu it kā pie partizāņiem …

•— Tikai par Grišu vien neko nedzird… — Anna piešāva lūpas brālim pie auss.

Par Grišu zināja Maslovskis pats, lai gan māsai to noklusēja. Dēls vēl arvien dienēja vācu darba bataljonā, pazagšus aģitēja, vervēja savus dienesta biedrus un pārsūtīja uz mežu.

Vismaz pagaidām Maslovskis par bērniem varēja būt mierīgs.

Un tomēr viņš tāds nebija.

Anna apgalvoja, un droši vien tā arī ir, ka Veņu un Dimku apgādā sādža, taču tie bija sveši glāsti, svešas maizes kumoss.

Maslovskis pierunāja Annu ņemt Veņu un Dimku pie sevis, kaut vai ar piespiešanu. Veņkam varot pačukstēt, ka tēvs sūta sveicienus un nosolījies šos apciemot Lomos, jo iet uz mājām esot bīstami. Puika sapratīšot.

Spriežot pēc tā, ka vēl trešo ziemsvētku naktī viņi nebija tikuši pāri robežai, abi Maslovska līdzgaitnieki secināja, ka ceļvedis viņiem nezināma iegansta dēļ atceļam izvēlējies jūtami garāku ceļu, nekā šurpnākot. Jā gan, viņi to juta, bet, būdami šaipusē sveši, pierādīt nevarēja, tāpēc laiku pa laikam tikai noburkšķēja:

—    Velkamies kā piesieti! Ejam, ejam, bet neaizejam!

—    Būsit dzirdējuši! — Ceļvedis, sevī ierāvies, tomēr nešaubīgi turpināja uzņemto gaitu, un tieši pēc šī nešaubīguma biedri saprata, ka viņš zina gan, kurp iet. Tas nomierināja, iedvesa jaunu sparu.

Nepilnu stundu pirms pusnakts Maslovskis ieveda grupu tādās kā sagumušās, ar sniegu piedzītās eglītēs, «kur bija tik šauri, ka trijatā nevarēja īsti ne izgrozīties.

Gabaliņu tālāk, gluži kā kupenās saspraudīti, palejā vīdēja apgruzduši celmi, un, tikai ciešāk ieskatoties, kļuva skaidrs, ka tie ir dūmeņi. Tur, sniegos noslīkusi, mēma un nekustīga gulēja sādža.

Ceļvedis nolūkoja tuvāko eglīti, izmeklēja viskuplāko zaru un to nolauza. Noskanēja sauss, īss knikšķis, nokūpēja sniegs, ļ

—    Kas tad nu?., > — spridzinātāji iztrūkās.

—   Es tagad tādu gabaliņu paiešu viens… — Maslovskis sacīja.

•— Kāpēc tad viens?

*— Tā vajag! Būsit dzirdējuši!

Maslovskis šķita tāds kā satraukts un nepacietīgs. Biedri domīgi nolūkojās viņam pakaļ.

—    Locis būs nojūdzies no kursa … — ieminējās viens no spridzinātājiem, pēc valodas rēķinot — izbijis jūrnieks. — Bet atzīties kauns. Tagad nu šis dreifēs ap sādžu un meklēs stoderes. Kaut nu tikai neuzsēstos uz sēkļa! …

Šķiet, no tā baidījās arī Maslovskis pats; it kā tīšuprāt visdziļākās kupenas meklējot, viņš lavījās ar līkumu apkārt sādžai un, laimīgi nokļuvis pāri lielceļa iegravai, pērās gar ieputinātajiem kārkliem līdz pacelēm.

Ticis sādžai aiz muguras, Maslovskis zagās uz tuvāko sētu, kur izbrida tieši iepretī žoga spraugai tik precīzi, it kā jau iepriekš zinājis, ka tādai tur jābūt. Bet kā gan viņam nezināt, ja vēl pērnvasar, Maksimovu gaidot, pats to spraugu izplēsis.

Toreiz viņš šeit bija noteicējs, tagad slapstījās pats pa savu pagalmu kā laupītājs. Piegūlis mājas paksim, kārām acīm skatījās uz namdurvīm, kuras viņš vairs nedrīkstēja atdarīt.

Šobrīd varēja atļauties vienīgi uzmest kūkumu un pieplakt zem palodzes, virs kuras, no iekšpuses apblāzmots, krāsaini mirguļoja viegli aizsarmojis logs.

Maslovskis ilgi neiedrošinājās ne galvu pasliet, ne piedurt degunu rūtij. Viņš saspringti klausījās sirds auļainajos pukstos un dzirdēja, kā ausīs tūkst asinis.

No gaismas tumsā raugoties, acis ir aklas, un tomēr tam, kurš glūn ārpusē pie loga, šķiet, ka viņš redzams kā uz delnas. Tādas mānīgas, nepatīkamas sajūtas dēļ vilcinājās arī Maslovskis, līdz beidzot iedrošinājās paslieties sprīdi virs palodzes un pamest skatienu istabā.

Galda vidū spainī mirguļoja eglīte kā puķe sārtdzelteniem. uguns ziediem ar eksotiskiem stikla āboliem, bumbieriem, sēnēm un čiekuriem pazarēs. Bet svecītes jau bija gluži sastrupušas un notecējušas kā lāstekas.

Otrpus galda ar seju pret logu sēdēja Veņa un auklēja klēpī Dimku, kurš, ačteles bružādams, snaudulīgi lūkojās uz eglīti.

Veņa kustināja lūpas, mirkli pa mirklītim pavēra arī muti, un tas izskatījās tā, it kā viņš ko sauktu kādam, kas stāv tumsā aiz loga.

Veņa dziedāja. Droši vien kādu no tiem svinīgajiem, aizkustinošajiem korāļiem, kas ieskanējuši dziļi sirdī vēl no pērnās un aizpērnās ziemas.

Maslovskis piekļāva ausi pie rūts un spieda pret salto, nejūtīgo stiklu, kas nelaida cauri ne skaņu.

Veņa dziedāja sajūsmīgi, ne tikai ar balsi vien, bet arī ar acīm, ar gaišo, dziesmā pietvīkušo seju, ar visu savu zēniski stūraino, paģindušo augumu.

Ārpusē nebija dzirdams nekas. Bet tāds izdziedāts mēmums ir šausmīgs.

Logs laikam aizmiglojās… Nupat vairs neko, gluži neko nevarēja saskatīt. Spēji samiklojušos plakstus mirkšķinot, tēvs grasījās triekt pieri stiklos, sašķaidīt rūti drumslu drumslās, lai tad notiek kas notikdams.

Bet notika tā, ka reizē ar vientuļu asaru, kas noritēja pār vaigu, pagaisa ari migla. Un atkal viss bija kā iepriekš.

Veņa piepeši aprāvās pusvārdā un, it kā parādību jutis, ar skatienu pieplaka logam.

Maslovskis atlēca nost un pamuka gar stūri. Līdz žogam neaizskrējis, viņš tomēr pārdomāja, panācās atpakaļ un nostājās pie durvīm; apgrābstījis kabatas, izcēla veco savāžamo nazi ar ādas cilpiņu pie nomelnējušā koka spala un uzkarināja līdzi atnestajā egles zarā, ko iespraudīja spraugā starp durvīm un stenderi.

Veņa, no rīta aiz pakša skrienot, dāvanu atradīs, pazīs un sapratīs, ka trešo ziemsvētku naktī sala aizziedinātās istabas logs nepavisam nav mānījies …

Maslovskim šķita, ka aizritējušas tikai minūtes, taču, atgriežoties eglītēs pie biedriem, viņš manīja, ka pagājusi vesela stunda.

Biedri bija paspējuši saskābt. Sacīt viņi neko nesacīja, tikai tādi kā sapūtušies sekoja ceļvedim, kurš spējas enerģijas uzplūdā pārveda viņus pāri robežai vēl pirms rītausmas.

Pievakarē viņi jau bija savas vienības novietnē. Abi spridzinātāji tā arī palika pie pārliecības, ka Maslovskis meklējis ceļu.

—    Būsit dzirdējuši^— izteicis savu bēdu līdz galam, Maslovskis nopūtās.

Neviens neatbildēja, neviens neko nebija dzirdējis. Savus pārdzīvojumus Maslovskis bija pārstāstījis pats sev. Vina klausītāji tādām tēvišķīgām rūpēm vēl šķita par zaļiem; stāsts viņus nebija interesējis, tas viņus ieauklēja ciešā, veselīgā jaunļaužu miegā.

Vēl pirms gaismas istabā ieklamzāja pasaules staigulis, Gaļicu pagrīdnieks un partizāņu izlūks Vaņa Rudņiks. Tāds, kā no lauka nācis, saltuma piesūcies un nobridies sniegā līdz acīm, viņš ar ledainiem pirkstiem nesmalkjūtīgi apčamdīja gulētājus, kas spēra nekauņām ar kāju un sunīja viņu vispēdīgiem vārdiem.

Atradis meklēto, Rudņiks atkrita uz salmu maisa līdzās savam bērnības draugam Modrajam un pašāva šim dzedru plaukstu zem siltenās muguras.

Modrais pielēca sēdus.

—   Jolki palki! — viņš draudīgi nosēca un blieza ar dūri tumsā, — Ko grābstās kā mironis?

—    Neuzdrīksties! — Rudņiks brīdināja. — Šite nav nekāds fricis, bet pats pagrīdes galva Ivans Rudņiks no Gaļiciem.

—    Galvu nāksies noņemt… — cik necik atžirdzis, Modrais ņurdēja. — Tev deg, vai? Līdz rītam nevarēji nociesties?

Rīts jau arī ir. Seši un vienpadsmit minūtes.

Pēdējā laikā Vaņa Rudņiks aizstāja arestēto pagrīdes organizācijas vadītāju Fedoseju Semjonovu. Tagad, savācis pagrīdnieku iegūtās ziņas par Vecslabadu, viņš bija ieradies pie Modrā ar atskaiti.

—   Tikai netaurē! — Modrais apsauca. — Un uguni nededz, lai puiši vēl paguļ. Muti dzesēt var arī pa tumsu.

—   Spīķeri piestūķēti līdz sijām… — Rudņiks iesāka, bet Modrais šo pārtrauca.

—    Par sijām tu man negvelz! Tas zināms arī bez tavas teikšanas.

—   Par ko tad vēl?… — Vaņa samulsa. — Fricis Vecslabadā droši vien garnizonu projektē …

—    Vai arī soda ekspedīciju, — Modrais apņēma segu ap pleciem. — Būtu vismaz mēteli atvilcis! Sēž te ka slapja vista!

—    Nav vērts. Tūlīt kātošu atpakaļ, — Rudņiks paziņoja. — Vēl pirms soda ekspedīcijas. — Viņš pasmīnēja un pieliecās Modrajam klātāk. — Nudien, tā arī bus! … Pie Rundēnu ārstes — pie Agneses Bedeicas no Rīgas

gestapovietis atbraucis.., Dēls Jaša. Šis stāsta, ka friči vīkšoties uz partizāņu novadu. Plātījušies nolīdzināt ar zemi. Tā ka zini pats! …

Un tomēr versijā par gaidāmo soda ekspedīciju bija kāda disonanse, kas lika būt apdomīgiem un ar secinājumiem nesteigties. Aizdomīgi rosīdamies pa noliktavām, Iriči tomēr izturējās pārāk bezbēdīgi; pa visu Vecslabadu bija tikai ap trīsdesmit policistu, bet — klausies un brīnies! — neviena vācieša. Kā to lai saprot?

Rudņiks saprata tā, ka tūlīt jāauj kājas' un jāiet uz Vecslabadu, iekams nav nokavēts.

—    Desmit, augstākais, piecpadsmit partizāņu ar automātiem, nemaz vairāk nevajadzētu, — viņš kūdīja.

—   Priekš šuomaņiem! — Modrais piekrita. — Bet kā ar kaimiņiem? Kā aizsprauksimies garām kordoniem un garnizoniem, ja pajūgu vien būs vesels lērums.

Par to Rudņiks diemžēl nebija padomājis.

Par to pienācās domāt Modrajam, ko viņš arī darīja, vēl un vēlreiz salīdzinot Rudņika ziņojumu ar to, ko iepriekš jau bija pavēstījis Pintu pagrīdes vadītājs Eduards Luriņš, kā arī citi izlūki.

Domas bija saraustītas, epizodiskas un juceklīgas, tās nekādi neizdevās savērpt vienā grodā pavedienā, jo tūlīt pēc Rudņika aiziešanas gulētāji jau rausās kājās un ar savu tērgāšanu jaucās domām pa vidu.

Dažs vēl nebija virsbiksēs ticis, kad piepeši durvīs pa-< rādījās meitene sala pasārtinātiem vaigiem un ar sniegpārslām izrakstītā vatenī.

—   Ei, kas tad vēl nebūs?… — Plikuļi metās atpakaļ zem segām. — Godīgā mājā nāk iekšā bez klauvēšanas!

—   Ņina! •— svētlaimīgi izdvesa Zoržiks Dubro. — I^inočka!

—   Izlūku komandieris tiek aicināts pie biedra Romanova, — meitene, acis pret griestiem pašāvusi, ziņoja,

Zoržiks tomēr nelikās mierā, apsvieda roku Ņinai ap pleciem un vedināja uz loga pusi, kur zem palodzes paklātā guļasvietā snaikstījās Maslovskis.

—   Nāc nu, nāc, bērniņ, un sasveicinies ar papucīti! — Zoržiks skubināja.

—   Nu, tad labrīt, papucīt! — No apskāviena izrāvusies, Ņina zobgalīgi pakniksēja Zoržikam.

*— Vai re, kāda! .,, — šis nobrīnījās. — Ar zobiem!

—    Bet tu, papuci, esi ar niķiem! … — meitene atcirta un, pamājusi tēvam, devās līdzi Modrajam uz durvīm.

Snieģelēja sīks sniedziņš, viegls un gaisīgs kā pieneņu pūkas, un bez panākumiem nopūlējās pabalsināt neskaitāmo pakavu izspārdīto, ar ragavu sliecēm sagraizīto ceļu, kas pa vienu vien nakti zirgu nomēslots un uzarts melns kā tīrums.

Vijsur, kur vien acis piek]uva — pagalmos, piesnigušajos 'dārzos, pie vārtiem un ceļmalās —, kārpījās zirgi un neatkarīgi no tā, kāda kuram spalva, — visi sirmi. Tie, kas • laimīgāki, klaudzināja pa pārpildītajiem steliņģiem, gfudzināja un laiku pa laikam nozviedzās.

Gar žogiem augšup saslietām ilksīm stāvēja ragavas, izoderētas ar salmiem vai sienu, piesegtas ar brezenta Isncku, telteni, kartupeļu maisu un visādiem citādiem lēveriem.

Modrajam ienāca prātā Vidzemes pusē noskatīts gadatirgus.

—    Tagad derētu karsta desiņa ar ūdenskliņģeri… — viņš sacīja Ņinai, kas soļoja līdzās.

Taču Ņina sabozās un uzmeta lūpu. Apnicīgas pieredzes izskolota, viņa bija Modro pārpratusi, jo, savā mūžā ūdenskliņģeri nebaudījusi, saklausīja šai vārdā ko aizdomīgu un nosprieda, ka ar tādu neizprotamu runāšanu sākas kārtējā lakstošanās. Pēc valodas vērtējot, izlūku komandieris nebija necik gudrāks par tiem, kas muldēja par zvaigznēm … Ja vīrietis sāk nesaprotami gvelzt, tad viņam prātā blēņas …

Patlaban viens no vīriešiem, aiz apkakles nobēdzinājies, laipoja pretī gar pašu sētmali; pienācis klātāk, it kā sarāvās un, iešķībi sagriezies, veicīgi pagāja garām.

Tomēr Modrais paspēja nogrābt-šo aiz piedurknes.

—    Fedorenko? … — viņš izbrīnēts noprasīja. — Nudien, Filips! Bet runāja, ka esot nogādāts pie Oškalna un Laiviņa …

—    Biju … — Fedorenko neuzņēmīgi pamīņājās un nervozi berzēja ausis gar uzslieto apkakli.

—    Bet kā tad tiki Krasovā?

—   Lika nākt. Pavēlēja izpirkt vainu ar ieroci rokā …

—    Nu, ja izpirkt, tad izpirkt! …. — Modrais nosacīja un neatvadījies devās tālāk, ar skatienu meklējot Ņinu, kas pēkšņi bija pagaisusi.

«Izpirkt!…» turpinot ceju vienatnē, Modrais šķendējās. «Protams, tāds Fedorenko jau izpirksies, bet tos, kas pārdoti, — Semjonovu, Petrovu, Tkačevu, Buravu — kas viņus izpirks? Nē, ne jau Fedorenko! Ar ko gan šis samaksās? Ar savām asinīm? Var jau būt… Bet ari tā būs pārlieku niecīga cena par visneģēlīgāko nelietību.»

Tādā aizkaitinātā noskaņojumā netālu no Romanova «rezidences» Modrais sastapa Ivanu Baranovski.

—        Paskat tikai! — Modrais nelaipni noburkšķēja.

—    Pazudušie dēli atgriežas pa vienam vien…

Lai nu Fedorenko, taču Baranovskis tādu skarbumu nebija pelnījis. Kopš pērnā rudens, kad, nesalīguši par apvienošanos, viņi bija šķīrušies pierobežas silā, Baranovskis ar saviem vīriem bija godīgi meklējis ceļu uz savas darbības rajonu Daugavpils pusē, kādu laiciņu tur arī noturējies, un, ja tagad šie tomēr nākuši atpakaļ, tad pie tā vainojams drīzāk pieredzes trūkums nekā Baranovskis pats un viņa vīri.

Bet Fedorenko bija Modro saērcinājis, un ciest nācās Baranovskim.

—   Vēlu gan atjēdzies! …

—    Par to labāk nerunāsim! — Baranovskis atmeta ar roku. — Dzirdēju, ka arī Bendiks esot pārnācis. Gribētos šo satikt.

—   Hermanis aizgāja uz Latviju, *tik drīz atpakaļ nebūs, — Modrais strupi nosacīja un devās tālāk.

Rīta tīkamais noskaņojums bija sagandēts — tāpat kā gaiss Romanova «rezidences» ne visai ietilpīgajā istabelē, kas sakurināta tvanīga kā pirts un piesmēķēta līdz griestiem.

Fedorenko un Baranovska aizkavēts, apspriedes sākumu Modrais nokavēja. Viņam ienākot, Vecslabadas operācijas pavēlnieks Rokosovska brigādes komandieris Romanovs jau apkopoja skaitļus, kas izteica Krasova sapulcināto partizāņu spēkus un to iespējas.

Brīvu vietu nesaskatījis, Modrais palika turpat pie durvīm, atspieda muguru pret stenderi un pārlaida ziņkārīgu skatienu klātesošajiem. Pazina Rokosovska brigādes štāba priekšnieku kapteini Dormeņevu, Kaļiņinas brigādes vienības komandieri Lisovski, lietuviešu vienības komandieri Preņeviču, Atsevišķās latviešu partizāņu vienības komandieri Samsonu, Osvejas brigādes Simacka (agrāk — 2danova) vienības komandieri Kuzminu, tās pašas brigādes

Ordžonikidzes vienības komandieri Ahmedjarovu un, protams, arī «Novadnieku» komandieri Šakurovu. Pārējie bija viņam sveši.

Kā izrietēja no Aleksandra Romanova ziņojuma, Krasovā bija sapulcējušies kaujinieki no vienpadsmit baltkrievu un piecām Rokosovska brigādes vienībām, pa vienai vienībai no Kaļiņinas un «Spartaka» brigādēm, kā arī ■Oiena latviešu un viena lietuviešu vienība, «novadnieki» un desmit vīru lielā Baranovska grupa, kas reizē ar «spartakiešiem» atnākusi no Braslavas.

Rēķinot visus kopā, iznāca pāri par 800 vīru un 330 pajūgu trofeju izvešanai.

Kopsavilkumu noklausījies, kāds neapmierināti izsaucās:

—    Par daudz goda trīsdesmit Vecslabadas šucmaņiem!

Gods patiešām bija nesamērīgi liels, taču komandieri apzinājās, ka pati Vecslabada nebūt nav galvenā, no kā jābaidās, un tieši šī iemesla dēļ biedrs Romanovs aicināja izteikties arī Modro, kurš ziņoja par iepriekšējās izlūkošanas rezultātiem.

Bija precizēts, ka posmā no Indras līdz Zilupei izvietoti ap piecdesmit robežapsardzes kordonu, katrs četrdesmit līdz piecdesmit vīru, kā arī ievērojami prāvākie Šķaunes un Pasienas garnizoni.

Izstrīdējuši visus «par» un «pret», komandieri Šķaunes garnizona un divu kaimiņu kordonu bloķēšanai izdalīja 200 vīru lielu sedzējgrupu, kurai par pavadoņiem izraudzīja vairākus vietējos pagrīdniekus. Pasienas garnizona, Grišinas un Pirtovas kordonu segšanai norīkoja vēl 90 vīru ar Simacka vienības komandieri vecāko leitnantu Kuzminu priekšgalā. Zaborjes, Koršupļevas, Meikšānu un Suškovas kordoniem «piestiprināja» 425 partizāņus Kaļiņinas brigādes vienības komandiera Lisovska vadībā. Pēc Modrā ieteikuma, šai skaitliski visiespaidīgākajai sedzēj grupai līdz ar dažiem citiem vietējo apstākļu pazinējiem par pavadoni norīkoja arī Modrā brāli — divpadsmit gadu veco Ļoņku. 200 vīru lielo, galveno trieciengrupu, kurā ietilpa arī Viļa Samsona Atsevišķā latviešu partizāņu vienība un «Novadnieki», uzdeva komandēt Rokosovska brigādes štāba priekšniekam kapteinim Vladimiram Dormeņevam.

Pēc galveno spēku sadales rezervē palika ap 70 partizāna, kuriem par pavadoni kopā ar dažiem citiem izraudzīja arī no aresta atbrīvoto, reiz jau «caurkritušo»

ceļvedi Nilu Dubro, tādējādi radot cilvēkam iespēju savu nastu cik necik atvieglot.

Tomēr vislielāko nemieru komandieros izraisīja vezumu verdze, ar ko sagaidāmas lielas grūtības. Tādu lērumu kupenā nenobēdzināsi! Piekrauti ar trofejām, pajūgi kļūst smagi, mazkustīgi, tie rausīsies pa klajumiem kā bruņurupuči. Bet ilksīs savažotie zirgi vilksies pāri pauguriem kā nāvei nolemti, augstdzimušu mednieku izpriecai uzstādīti mērķi.

Tādā situācijā vismazākā neveiksme, visniecīgākā aizķeršanās draudēja ar sagrāvi.

To novērst uzticēja Modrajam, piekodinot nodrošināt trieciengrupas un pajūgu sekmīgu nokļūšanu līdz Vecslabadai un atpakaļ, apgādājot vezumus ar pienācīgu apsardzi un pieredzējušiem, zinošiem ceļvežiem.

Gaužām norūpējies, Modrais pēc apspriedes atgriezās pie saviem izlūkiem.

12. janvāra vakarā vilka viegls, dzīvespriecīgs putenītis. Pats savam priekam pasvilpdams, tas blēņojās klajumā kā puika un piešķieda acis katram, kurš uzdrošinājās iznākt no sādžas.

Precīzi deviņpadsmitos nulle nulle no Krasovas izbrauca pajūgs, tūlīt aiz tā — otrs, trešais, ceturtais … Tikuši pāri klajumam, priekšējie vezumi jau pagaisa mežā, kad pēdējie vēl tikai šļūkāja pa sādžu. 9

Ragavu virtene izstīdzēja trīs kilometrus gara, un sādžas zeperi, pavadīdami aizbraucējus, saskaitīja pāri par trīs simti ragavu. Un kur tad vēl nepārskatāmā bruņotu vīru drūzma, kas sēdēja ragavās vai brida tām nopakaļ pa slieču un pakavu sadangāto ceļu! Ļaužu un pajūgu virtene izskatījās tiešām iespaidīga, tā radīja pašapziņu, iedvesa pārliecību par panākumiem.

Tāda lieliskā, mazliet satrauktā noskaņojumā sādžas galā starp puikām stāvēja Modrais un, braucējus vērodams, meklēja, pie kura varētu iespraukties. Pie draugiem — Vilhelma Laiviņa un Pētera Bogomoļņikova — neizdevās; tas pats arī pie Pētera Ratiņa.

Nostāk no slieču ieartās grambas tieši gar ceļmalas kupenām auļoja ragavas, kurās sēdēja trieciengrupas komandieris Vladimirs Dormeņevs un baltkrievu brigādes komandieris Pēteris Mašerovs.

■— Onkulīt, pavizini! — Modrais iebrēcās kā puika un uzmetās aizmugurē uz sliecēm. Ar vienu roku pie ragavām turoties, ar otru — atgaiņāja zeņķus, kas spiegdami un aurodami joņoja pakaļ, līdz beidzot apgura un iekūleņoja sniegā.

—    Rausies iekšā! — Dormeņevs aicināja. — Un sēdies blakus, ja jau reiz esi pielipis!

Dormeņevam bija pagadījies uguns, ne zirgs. Gandrīz vai pēdējie izbraukuši no Krasovas, viņi tomēr pirmie ieauļoja Proškos.

Trīsdesmit minūšu laikā no miega uztramdītā sādža pārtapa par iebraucamo vietu, kur gurkstēja sniegs, puršļāja zirgi, spiedza raganu slieces, kūpēja zirgu mēsli. Skraidīja sakarnieki, klaigāja komandieri. Putenis pievērpa sādžu ar salmiem un sienu.

Proškos notika jau iepriekš plānotā pārkārtošanās. Trieciengrupa pajūgos dosies tieši uz Vecslabadu, bet kājniekos palikušās sedzējvienības — uz saviem slēpņiem.

Un tūlīt, uz riņķi maļoties, vienlaikus izkustējās viss nekārtīgi sablīvētais ragavu lērums, līdz pamazām izrisa vienā vienīgā virtenē, kas sniedzās no sādžas līdz silam.

—    Ei, kordoniet! — Priekšējās ragavas apdzenot, Modrais tajās sazīmēja Koļu Strogonovu. — Nesnaud! Un atceļā pie Suržicm turi acis plati, citādi palaidīsi garām! … •

—    Ko palaidīšu? — Koļa nesaprata.

—    Muti! — Modrais atsmēja, bet Strogonovs to vairs nesaklausīja.

Mežs. žēloja cilvēkus, bet darīja pāri zirgiem, sevišķi liem, kas gāja pa priekšu, kur zem pakaviem bija vienīgi noledojušas saknes un kupenas, dažviet tik dzelmīgas, ka tikai uz krūtīm pārpeldamas. Nav zināms, uz ko paļāvās ceļveži, tādā necaurskatāmā tumsā iearot ceļa līkumus ap stumbriem tik pašpārliecināti, it kā šie redzētu silam cauri.

Cilvēkiem bija labi: sils sargāja viņus no vēja, ragavas — no kupenām.

Kad pajūgi čunčināja pāri ar sniegu piedzītai Zilupei, mežs jau grandēja kā ērģeles arvien skaļāk un valdonīgāk. Kaut kur augšā virs sniega un tumsas vaimanāja tūkstoš stabuļu, cita par citu spalgāk un plosonīgāk. Un no šīs ellišķīgās stabulēšanas trīsuļoja stumbri, zirgi tika

tramīgi, braucēji — nerunīgi. Laiku pa laikam viņi atgāza galvas un lūkoja saskatīt ērģeles.

—   Tur nu gan vārās!

—    Jā — satrakojies! Kad tiksim malā, acis nedabūs vaļā …

Tā arī bija. Klajumi vārījās vienos mutuļos. Ko nu par redzēšanu, pat dzirdēt vairs nebija iespējams.

Un tā, neviena nepamanīti, no kolonnas nošķīrās Vecslabadas operācijas pavēlnieks Aleksandrs Romanovs ar saviem pavadoņiem un devās uz Suržiem, kas bija izraudzīti par komandpunktu.

Pārējie devās tālāk cauri naktij un putenim.

Vairāk par citiem šķita nopūlējušies trīs sakarnieki — Saša Kozlovskis, Pāvels Hamkovs un kāds no jaunpienācējiem, kuri sēdēja zirgos un jāja soli aiz Dormeņeva ragavām. Cik tad sen kā viņi bija izjājuši no meža, bet muguras jau stīvas un zobi klab. Mežonīgas, spēkpilnas brāzmas cēla jātniekus ārā no segliem, sniegs šaustīja seju, un gar piedurknēm vējš pūta ledainu dvašu tieši azotēs.

«Vizinās kā baznīckungi! …» Kozlovskis īgņojās un, ar miklumu saķepušos plakstus mirkšķinot, glūnēja lejup uz ragavām.

Maz ticams, ka tādā nelaikā priekšniecība būtu ko saklausījusi, taču jau nākamajā krustojumā par «baznīckungiem» pārtapa paši sakarnieki, kuriem pēc Dormeņeva rīkojuma nācās sēsties ragavās, bet komandieri savukārt kāpa seglos un no augšas vēroja kavalkadi, kas slīdēja garām kā sirmi pusnakts rēgi.

Rindā cits aiz cita aizbrauca «novadnieki», parādījās Osvejas brigādes Ščorsa vienība, un tūlīt aiz tās no puteņa it kā izpeldēja ordžonikidzieši, pirmajās ragavās līdzās citiem iesēdinājuši arī savu izlūku komandieri Jevmeniju Maksimovu. Pašā ragavu priekšā čurnēja ceļvedis Vladimirs Maslovskis, līdz acīm ievīstījies kundziskā, pūkainā kažokā kā tāds cara kučieris baltu turbānu galvā.

Viss it kā bija kārtībā. Caur mežiem, pa laukiem, pāri upēm un ezeriem naksnīgā karavāna gar Suškovas, Gaļicu, Rakovas un Lunu sādžām virzījās arvien tālāk no robežas dziļāk Latvijā.

—    Tprū-ū! … — putenī kāds nospurkšķināja. Priekšējās ragavas spēji nostāja, nākamās gandrīz uzgrūdās

virsū. Un tā pamazām apstājās visa virtene gluži kā pie perona apturēts ešelons.

Viri rausās laukā no ragavām, atspieda muguras pret vēju, kas gāza vai no kājām, un, locekļus attirpinot, bradāja pa kupenām. Brāzmas pluinlja mēteļa stūrus, galvas ierāvās dziļāk apkaklēs, rokas ieslīdēja kabatās.

Iesāņus no ceļa, krācošā dūmakā pagaisis, pletās plašais Vecslabadas ezers. Bet ceļa līkumā zem piesnigušas egles stāvēja patruļa — Vaņa Rudņiks un daži viņa pagrīdnieki.

Piejāja Dormeņevs, Mašerovs un Modrais. Uzzinājis no Rudņika, ka sakaru līnijas jau izpostītas, bet Vecslabadā vēl arvien neko īpaši aizdomīgu nemana, Dormeņevs palūkojās pulkstenī un pamāja ar roku.

Partizāņi, atstājuši pajūgus braucēju ziņā, devās triecienā.

Piešķūrējot Vecslabadu ar provīziju, okupanti bija domājuši vairāk par savu vēderu nekā par dzīvību, pret kuru šoreiz tie izturējās tik bezrūpīgi, ka par to uzbudinājās pat Vecslabadas policisti, kas, atklāti runājot, par citu dzīvību diez ko gan neraizējās. Bet bāztin piebāztās noliktavas varēja kļūt par ēsmu tiem, kas pusbadā klimst pa mežiem un, izsalkuma dzīti, kristu Vecslabadai pie rīkles, kā tas reiz jau bija noticies ar Šķauni.

Vecslabadas šucmaņi, palikuši neinformēti par kāškrusta kungu patiesajiem nodomiem, visvairāk tomēr bija nobažījušies par savu «neatkarību», jo, gadījumā, ja notiks tā, kā iecirknī baumoja, un Vecslabadā nometinās friču garnizonu, tad pat policisti, nudien, būs tikai kāju pamesls pie pārpildīto spīķeru durvīm.

Slikti gan šā, gan tā: dzīve bez garnizona bija gaužām tramīga, bet dzīve ar garnizonu būtu pavisam draņķīga.

Naktī uz 13. janvāri iecirknī dežurēja vecākais kārtībnieks Zuks. Laiku īsinot, viņš ar kārtībnieku Diņģeli, kurš pirms stundas bija pārnācis no norīkojuma, niekojās ar dambreti, prātuļoja par to pašu jau iepriekš pieminēto Vecslabadas problēmu un spļaudījās par kolēģi Jāzepu Luriņu, kurš divdesmit paspēlētu mārku dēļ bija mucis uz mājām un izputinājis trumpošanu.

—    Gnīda! — Zuks ņurdēdams bīdīja kauliņu. — Klibiķis pēc feniņa kaut akā lēks.

—    Vai nu feniņa pēc? — Diņģelis iebilda, izdarīja pretgājienu un ķircinot piemetināja: — Dzirdēji taču, ko teica! Šonakt šim esot nelāgi ap dūšu… Velns viņu sazin, kāpēc, bet arī man tā šķērmi vien ir … Naksniņa, nudien, tāda, kas velk caur kauliem. Paklau, kā gauduļo! Nemaz jau nebūtu jābrīnās, ja tādā nelaikā mežaiņi atspertos …

—    Nemuldi! — Zuks uzkliedza. — Un gājiens ir mans, ne tavs.

Visprecīzāko gājienu tomēr izdarīja Rosonu partizāņu brigādes štāba priekšnieks Vladimirs Dormeņevs, protams, ne jau uz dambretes galdiņa, bet gan puteņa apsēstā piekalnē, kur, starp trim ezeriem iesalusi, šņākāja Vecslabada, paprāvs Latgales ciemats ar klosteri, divām baznīcām, skolu, pagasta valdi, pastu, policijas iecirkni un vēl dažām mūra ēkām cieši sablīvēto koka nameļu drūzmā.

Vladimira Dormeņeva precīzi izdarītā gājiena rezultātā jau drīz pēc pusnakts ap klostera noslēpumainajiem, biezajiem mūriem sāka rosīties šaudīgas ēnas. Sniega lēveriem plīvojot, tās aizslapstījās gar masīvajiem, ar krusta zīmi rotātajiem vārtiem pa ceļu lejup uz ciemata centru, kur sērdienīgi spīgāja reta uguntiņa.

Dobji un apmākti nosprakšķēja šāviens, tam atbildēja otrs, trešais … -4Јā vienas elpas nopūsta, apdzisa gaisma pagasta valdē un policijas iecirknī. Domājams, ka dambretes partija palīka nepabeigta. Vecāko kārtībnieku 2uku ķircinot, kārtībnieks Diņģelis tik tiešām bija piesaucis mežaiņus.

Trieciengrupa ielavījās Vecslabadā vienlaikus no trim pusēm: Ščorsa vienība — no dienvidiem, ordžonikidzieši — no ziemeļiem, bet pa centru atjoņoja speciāli izveidotā Vladimira Dormeņeva grupa, kurā ietilpa arī Viļa Samsona Atsevišķā latviešu partizāņu vienība un «novadnieki».

Atsevišķu šauteņu un automātu sprakšķēšanu pārmāca putenis, un domājams, ka lielākā daļa vecslabadiešu, sevišķi tie, kas mita tālāk no centra, visus šos notikumus gluži vienkārši nogulēja. Vismaz tā varēja domāt, veroties uz nameļu aklajiem logiem, kur nepamirkšķināja ne uguntiņa. Ja kāds arī bija nomodā, tad, saklausījis puteņa auros dažas draudīgākas skaņas, centās nelikties ne zinis.

Pat ciemata kvankšķi, aukainās nakts pārbiedēti, šķita pamukuši tālāk no kājām.

Arī policisti pūlējās mukt, taču ceļu krustojumos stāvēja partizāņu automātisti un, lai tiktu tiem garām, bēgļiem nācās meklēt apkārtceļus pa šķērsielām, pāri žogiem, cauri dārziem un pagalmiem.

Kamēr policisti, gar žogiem bēguļojot, meklēja glābiņu, tikmēr nakts kļuva tāda kā caurredzamāka, putenis krāsojās iesārtens un ēnas tapa kontrastainākas.

Ciemata centrā sprakšķēja trīs grandiozas lāpas — policijas iecirknis, pagasta valde un pasts — trīs pagales, kuras partizāņi, uzbrūkot pagastu vai ciematu centriem, obligāti lietoja iekuriem.

Kā sarkani dūmi kūpēja sniega mutuļi; alpainām brāzmām tie šķeterēja pāri jumtiem — un šķita, ka visa Vecslabada deg.

Gar liesmu pārņemto iecirkni pašāvās divas ēnas — policisti Milčs un Gorbačonoks, kuri, šaušanu apģiduši, bija lēkuši no migām un jozuši uz iecirkni raudzīt, kas īsti noticis, bet uzskrēja automāta stobram.

Pie degošā iecirkņa stāvēja partizānis Imants Sudmalis.

—    Stāt! — viņš uzsauca. — Rokas augšā!

Policisti bija radināti pie pavēlēm; paklausīgi viņi paslēja rokas un sastinga kā krustā sisti.

—    Nešauj! …

Gar iecirkņa stūri izlēca vēl trešais un pārdroši nostājās stobra galā starp automātu un abiem policistiem. Taču tas. nebija viņu kolēģis, bet gan baltkrievu Drisas partizāņu brigādes komandieris Ivans Kuharenoks.

Degošās ēkas atblāzmā nopētījis Gorbačonoku, Ivans negaidot krita šim ap kaklu.

Tik pārsteidzoša, nesaprotama mīlestība samulsinaja pat daudz pieredzējušo Sudmali. Viņš pieprasīja komentārus un dabūja dzirdēt — karam sākoties, Ivans Kuharenoks dienējis tepat Latvijā flotē, ticis ievainots, saņemts gūstā un nosūtīts par kalpu pie Istras pagasta policista 2uka. Bet saimnieks apvainojis gūstekni sakaros ar viņa sievu, ataicinājis policistu Gorbačonoku un pavēlējis šim Kuharenoku nošaut.

Gorbačonoks neesot iebildis, aizvedis gūstekni uz mežu. un licis rakt bedri. Kad tas bijis paveikts, tad šitenais Gorbačonoks nez kāpēc sācis gvelzt par partizāņiem, kas it kā manīti Osvejās mežos. Pēc tam viņš pagriezis gus-

teknim muguru un, kad pēc brīsniņa atskatījies pār plecu, izbrīnēts konstatējis, ka nāvei nolemtais laikam jau uzskrējis debesīs …

—    Skaidrs! — saņēmis īsu, toties kodolīgu paskaidrojumu, Sudmalis noteica. — Gorbačonoks savu dzīvību atpelnījis. Bet ar šito, — viņš norādīja uz Milču, — būs īpaši rēķini…

—    Varbūt nāksi pie mums? — Kuharenoks apvaicājās.

—    Bet kur tad citur? — Gorbačonoks atbildēja. — Var būt, ka nomakšķerējam arī tavu bijušo saimnieku. 2uks šonakt dežurēja iecirknī.

Kaut kur iesāņus pēkšņi izcēlās spēja apšaude. Pametis policistus Kuharenoka ziņā, Sudmalis steidzās turp.

Pie zemas, kupenās iestigušas mājeles divi partizāņi — Vaņa Rudņiks un Ivans Kozlovs — apšaudījās ar trim policistiem — 2uku, Diņģeli un Kravčenko, kurš, abiem dambretistiem no iecirkņa bēgot, bija piesities kompānijai. Kad atskrēja Imants Sudmalis, spēku samērs līdzsvarojās: trīs pret trīs.

Tieši šis līdzsvars tad arī izšķīra sadursmes iznākumu. 2uks ar Diņģeli pēkšņi tikpat kā izkūpēja, bet Kravčenko, kolēģu pamests, meklēja patvērumu ēkā, no kurienes turpināja atšaudīties caur izsistu rūti. Kāds no baltkrievu partizāņiem garāmskrienot iekarsīgi meta granātu, taču nelaimīgi trāpīja $>& loga šķērskoku; granāta atlēca atpakaļ un nokrita pašam metējam pie kājām.

Šajā kaujas epizodē situācija krasi mainījās. To apjaudis, Kravčenko spruka atkal laukā, bet tālāk par slieksni tomēr netika …

Sudmalis, Rudņiks un Kozlovs devās uz pagasta valdi.

—    Nu, šitais kantoris izkūpēs arī bez mums! — pārlaidis skatienu degošajam namam, konstatēja Imans Sudmalis. Bet Vaņa Rudņiks, piepeši ieinteresēts, strauji pagriezās pret Imantu un ņēmās šo nekautrīgi pētīt.

—    Pirmīt tajā karstumā pat nepaskatījos… — viņš ieminējās. — Biedrs Sudmalis, vai ne?

—    Pats personīgi.

—    Tāpat kā toreiz, kad 1940. gada rudenī, būdams Liepājas apriņķa komitejas sekretārs, pasniedza biedra karti Vaiņodes kara aerodroma būvstrādniekam Ivanam Rudņikam, — biedrs atgādināja.

—    Tad jau īstajam esmu pašniedzis, — Sudmalis pasmaidīja.

Taču bridis diemžēl nebija piemērots atmiņām.

Atsteidzas Pintu pagrīdes organizācijas vadītājs Eduards Luriņš.

—    Juziku neredzējāt? — viņš aizkusis elsa.

—    Kādu Juziku? — Rudņiks pavaicāja.

—    Luriņu, nu!

—        vai nav pintiķis! — Sudmalis brīnījās. — Pats, Luriņš būdams, Luriņu meklē!

. — Uzvārda brālis, — Rudņiks paskaidroja. — Policists.

—    Un klibs, — Eduards piemetināja.

—    Nu, šonakt pat klibi danco!

—        Bet gluži kā noburts! Nekā un nekad netieku šim klāt! — Eduards Luriņš nosūrojās un aizskrēja. Bet Rudņiks vēl piezīmēja:

—    Šiem abiem veci rēķini…

Slieces čīkstinot, pa Ludzas lielceļu Vecslabadā ielocījās vezumu rinda. Krustojumos stāvēja regulētāji; tie izrīkoja braucējus kur kuro: citu uz veikalu, citu uz noliktavu vai spirta brūzi, kur jau saimniekoja partizāņi

\Desmit pajūgi piebrauca pie veikala ēkas. No priekšējām ragavām izsprāga Jevmenijs Maksimovs un, tāpat pa ieskrējienam, triecās ar plecu durvīs, bet atlēca atpakaļ kā bumba un nosūkstījās.

Veikala durvis, tāpat kā logi, bija no ārpuses nobruņoti ar metāla aizvērtņiem. Sākumā viņi ap tiem nopūlējās divi vien ar ceļvedi Vladimiru Maslovski, tad talkā nāca arī daži braucēji.

Veikals tomēr pretojās sīkstāk par Vecslabadas policistiem.

—        Vajadzēs spridzināt, — Maksimovs beidzot apskaitās.

—        Kāpēc spridzināt? — aizmugurē kāds ieteicās un pēkšņi iesēca Maslovskim tieši ausī: — Ap svešām durvīm esi pasācis knakstīties, saimniek! …

—        Būsit dzirdējuši! — Maslovskis nospļāvās. — Zajevs! Dezertieris, nolāpītais! Kāds vējš tevi šonakt atpūtis?

—        Putenis, kas cits? — Maslovska bijušais «īrnieks» pasmīnēja un lietpratīgi ieteica veikala noliktavas jumtu, kas piekļāvās masīvajam žogam un ielas pusē bija gluži nolaidens.

—   Sētā slēģu nav, — viņš vēl piebilda un pakalpīgi lika plecu apakšā, lai bijušajam saimniekam būtu kur pakāpties.

Taču saimnieka vietā pakāpās Maksimovs un, ticis uz jumta, satvēra Maslovski aiz izstieptajām rokām; Zajevs bīdīja no apakšas, līdz beidzot pa abiem uzdabūja augšā arī smagnējo, jau visai pastīvo cejvedi.

Jumts bija nolaizīts kails, taču kūpēja. Vējš grasījās viņus izģērbt plikus. Rāpus viņi aizšļūca līdz jumta malai, atrada tukšu, pussalauztu kastu strēķi un gar to nobrauca lejā. /

Maksimovs ar automāta laidi sadraišķīja rūti, atkabināja logu, pārsvempās noledojušajai palodzei un no iekšpuses atgrūda durvis uz sētu.

Maslovskis atcēla vārtus līdz galam un palaida garām pajūgus, kas cits aiz cita sabrauca pagalmā. Un tūlīt atdarījās arī noliktava.

Pagalmā bija aizvējš, vīru muguras drīz vien jau garoja. Zem smaguma salikuši, stiepa maisus ar miltiem, putraimiem un cukuru, ripināja mučeles ar medu un ievārījumu, nesa audumu baķus pār plecu kā baļķēnus.

Pagalms pamazām pieblīva vīru pilns. Iztrenkājuši policistus, tie steidzās talkā vezumu krāvējiem.

Klibiķi taujādams, pa drūzmu jaucās Eduards Luriņš. Turpat bija arī Igors Zajevs; veikalā negāja, bet stāvēja pie durvīm un glūnēja.

' Maslovskis uz mirklīti piestāja blakus.

—   Ko blenz? — viņš noprasīja.

— Acis mieloju.

—    Laid līdzi uz mežu, dabūsi pamielot arī vēderu!

—        Par vēderu nesūdzos. Un priekš meža jau esmu par laisku… — Zajevs atzinās. — Bet, ja palūgsiet, varu pakalpot citādi…

—    Kā tas ir — citādi?

—        Nu, tā! … Ne jau lauķim vergoju, bet policistam … Adresi jau laikam zini?

—        Būsi dzirdējis! — Maslovskis atmeta ar roku un nevaļīgi aizsteidzās.

No veikala rindiņā nāca vīri ar tabaku, cigaretem, sērkociņiem, ziepēm un visādiem citādiem sīkumiem.

Pagalms dūca un vārījās kā iesarkans, ugunsgrēka apblāzmots un dūmu pilns pusnakts tirgus.

Putenis pamazām it kā apgura, toties pie aptiekas —turpat netālu no veikala — vīri vēl rosījās pilnā spara.

Astoņi pēc medikamentiem norīkoti pajūgi pildījās acīm redzot.

Dažviet pāri ciematam vērpās savāds, sauss un sprogains sniegs. Vietām tas bija salds, vietām — sāļš. Vezumu krāvēji dzesēja lūpas un spļaudījās.

—    Tīrā vilna!

—    Un cukurs!

Pie kādas noliktavas pajūgos krāva visdažādāko šķiru un pakāpju hitleriešu uniformas, šņorzābakus, stulmaiņus un apakšveļu; pie citas — maisus ar graudiem un vilnas ķīpas, kas salaupītas Latgales sādžās. Satraukti mīņājās zirgi, sasaucās kučieri. Bet pāri visam zemas un uguns pilnas sārtojās ar sniegu un dūmiem piešķeterētās debesis.

Ščorsa vienības vīri demolēja spirta brūzi. Gatavo produkciju nogādājuši 'ragavās, viņi, ar veseriem, laužņiem un visādiem citādiem sitamiem bruņoti, metās virsū fabrikas iekārtai ar tādu niknumu, it kā paši savā mūžā ne lāsītes nebūtu baudījuši.

—    Nu iet tikpat kā piektajā gadā, kad demolēja monopolus! — viņi vēl priecājās.

Bet mehānismi turējās pretī un dumpojās. Kāds no krāniem, dabūjis pamatīgu belzienu, piepeši izvirda kā fontāns un nošļāca vienības komandieri Pēteri Mašerovu no galvas līdz kājām.

—    Spirta vecis atriebjas atturībniekam! — kāds iesmējās. Bet cits jau skrēja šurp ar vējlukturi, paklupa pār cauruli un izlaida lukturi no rokām.

Tumsā, dobji būkšķēdama, uzsprāga zila uguns.

Lēnā, mokpilnā nāvē mira putenis. Pa nakti iztrakojies, tas nodevīgi izdzisa viskritiskākajā brīdī, nometa dūmakaino sniega maskējumu un atsedza apvārsni ienaidnieka skatienam. Bet ienaidnieks, no Ludzas nākot, jau stāvēja pie Pelečevas tilta, piecus kilometrus no Vecslabadas.

Ragavas jau bija-piekrautas, un laiku pa laikam vīri bažīgi lūkojās uz debesīm, kas, zaudējušas uguns sārtumu, kļuva arvien blāvākas.

Nepacietīgi gaidot atiešanas signālu, ap pajūgiem stampājās partizāņi. Pagasta valdē viņi bija paņēmuši rakstāmmašīnu, zīmogu un dažādas veidlapas, sametuši ugunī uz Vāciju izsūtāmo cilvēku sarakstus, iznīcinājuši lauksaimniecības nodevu kvītis, tādējādi lieliski pakalpojot gan zemniekiem, gan tiem, kas izraudzīti verdzībai.

Taču policistu izdzenāšana lielu piepūli neprasīja; piešaut uguni nama paksim iespēj pat puikas un nav nekāda īpaša skola arī vezumus piekraut; pats grūtākais sāksies tikai tagad, kad ienaidnieks jau glūn pāri pauguram, bet partizāņiem ar smagi piekrautu, neveiklu vezumu varzu vēl jātiek pāri klajumiem līdz mežam.

Par to, protams, jāgādā Modrajam, tas bija zināms jau Krasovā. Taču viņš vēl arvien skraidīja pa Vecslabadu kā apsvilis un, sašķirojis pajūgus grupās pa divdesmit, izraudzīja katrai grupai īpašu pilnvaroto — pagrīdnieku, kas visos sīkumos pārzināja vietējos apstākļus un nepieciešamības gadījumā pat ar aizvērtām acīm aizvedīs savu divdesmitnieku līdz silam neatkarīgi no tā, kāds liktenis piemeklēs pārējos. Iegūt un saglabāt trofejas, tas bija pats galvenais šīs operācijas mērķis.

Beidzot pienāca sengaidītā pavēle atiet.

Pajūgi saradās no malu malām un, kārtojoties rindā, pa vienam uzlīgoja uz ezera ledus, lai pa zemnieku iešļūcinātu ragavu risi brauktu uz pretējo krastu.

Plašais, kupenās aizputinātais Vecslabadas ezers bija kā milža plauksta, pa kurv^ skaidri pārskatāma vilkās gara vezumu virkne; pirmie pajūgi jau stīvējās augšā Borovijes stāvumā, kad pēdējie vēl tikko izkustējās no Vecslabadas.

Sniegs bija mitējies, taču vējš pūta vēl joprojām un stumdīja svina pelēkus, gabalos saplaisājušus padebešus, pa kuru spraugām tecēja rītsvīdas blāvums.

Aizstūmis mākoņus aiz apvāršņa, vējš apgūlās un atdeva savu vietu saulei, kas piesardzīgi cēlās virs tālīna H Baltkrievijas sila, sarkana kā nokaitēta.

Pēc tāda puteņa vajadzēja nākt atkusnim, taču ieradās sals, sāka gurkstināt sniegu, spiedza un čīkstēja zem ragavu sliecēm. No piepūlē izplestajām zirgu nāsīm strūkioja garaiņi.

Garastāvoklis bija vienlaikus trauksmains un pacilāts.

Sasodīti draņķīga jušana, kad ienaidnieks zogas pa pēdām un esi šim tikpat kā uz delnas; tu šo neredzi, bet šis tevi gan. Sajūta nudien tāda kā ar stobru pie pakauša!

Toties, kad acis pārslīdēja bagāto vezumu rindai, sirds priecīgi iekņudējās un gandarījums lauzās uz āru puiciskā bravūrā vai dažā piparotā jokā, kas veltīts ārkārtīgi piesardzīgajam, taču slīpētajam fricim, no kura varēja sagaidīt visneiedomājamākās ēverģēlības.

Tādai nereizei zirgus saudzējot, braucēji paši un apsargi gāja blakus pajūgiem; ari Imants Sudmalis un_KoJa Strogonovs, kas nejauši bija sagadījušies pie Mišas Uzula ragavām.

Sudmalis būtu parunājies, taču svilpoja, jo abi ceļabiedri izrādījās brīnum nerunīgi. Strogonovs tikai snaikstīja kaklu kā dzērve un, sazin ko meklējot, ar acīm izčamdīja visas Borovijes pažobeles.

Imants nezināja, ka, izbraucot no Proškiem, Modrais bija Koļam sacījis: «Nesnaud! Atceļā no Vecslabadas turi acis plati, citādi vēl palaidīsi garām! …»

Ko īsti palaidīs, toreiz nebija saklausījis arī Koļa pats, tāpēc tagad viņam vajadzēja sevišķi uzmanīties, jo maz ticams, ka tādā brīdī Modrais būtu vienkārši nerrojies.

Visi Borovijes vārti bija ļaužu pilni; sādžinieki stāvēja arī gar ceļa malām kā godasardzē, māja ar rokām, kaut ko sauca un gaišām acīm nolūkojās garāmslīdošajā, pašapzinīgajā kavalkādē kā' parādē. Savieti sazīmējuši, viņi metās tam klāt, apskāva un skūpstīja kā diezkādu varoni, kas, slavas vainagots, atgriežas no kaujas lauka. Kā zvirbuļi uz žogiem tupēja sādžas puikas un dažbrīd pārgalvīgi līda vai zem ragavu sliecēm.

Mājīgi kūpēja dūmeņi, bet uz stabiem un kailajos kokos tumši ķērca vārnas. Pa pagalmiem kvankšķēja suņi, čērkstēja vistas. '

Pie kādiem vārtiem, kas turējās vairs tikai uz vienas augšējās vērtnes, solīti priekšā mātei stāvēja ērmīgs gadus četrpadsmit vecs puika, izmāžojies kā tāds ķekatnieks. Viss viņam bija par lielu, platu un smagu. Melnais, savu laiku jau novalkātais puskažociņš plenderējās gar stilbiem kā lindraki, ausaine nemitīgi krita uz acīm. Garajos, platajos velteņos puika atgādināja runci zābakos.

Pamanījis savai personai pievērsto uzmanību, «ķekatnieks» metās pie Strogonova.

—    Tēvocīt, iešu līdz!… — Lūdzošām, bērnišķīgi gaišām acīm viņš paglūnēja gar ausaines malu.

—   Še tev! … — Koļam paspruka smiekliņš. — Nāksi līdz — un viss!

—    Aha! — Puika enerģiski pamāja un ar spēju, ierastu kustību atsita ausaini tālāk uz pakauša.

Tādas apņēmības uzjautrināts, sarunā iejaucās arī Sudmalis.

/

—        Bet tev, līdzgājēj, galva vēl ne cepuri netur… — viņš pajokoja.

—        Tāpēc, ka nav mana. Un kažoķelis arī… Tie — tētiņa…

—    Bet kur tad tētiņš pats?

Puika satumsa.

—        Cietumā, — viņš izgrūda. — Par to, ka biedrojās ar jums …

—        Ak biedrojās? … — Sudmalis nokrekšķinājās. — Bet vai vārdu teiksi?

—        Vārdu? ( — puika sastomījās. — Par ko ne? Teikšu gan. Par Volodju sauc. Volodja Šarahovs.

—        Nu jā, biedri Šarahov, puika tu esi dūšīgs, neko vis nebrāķēsi. Bet šitās lietas tomēr tik vienkāršas vis nav, kā tu domā. Gadu tev pamaz. Un ko māte sacīs?

—    Māte sacīs, lai iet! — Volodja dedzīgi iesaucās.

—    Es jau izprasījos. Būs viņai viena mute mazāk, — viņš prātīgi piebilda.

Imants ar Koju saskatījās.

—    Nu, ja jau izprasījies …

Nenogaidījis, ko īsti Sudmalis teiks, puika cirtās apkārt un aizjoza atpakaļ pie taātes, kaut ko tur plātījās un vedināja uz istabu.

Puikām prieku sagādā pat karš. Patiesību sakot, karā ejot, būtu jāraizējas, nebūtu par kaunu nobirdināt arī pa kādai asarai, taču Volodja, panācis viņus otrpus sādžas, laistījās kā saulīte. Protams, aiz nezināšanas, aiz aplamas lepnības un puiciskas pašapziņas, tomēr cildenas apņē, mības pilns.

Laiku pa laikam Imants tramīgi pavērās uz līdzgājēju, saprazdams, ka ķēpa jau būs. Puika diemžēl gaužām sīks, drīzāk vēl klēpī auklējams, nekā ziemas saltumā vadājams apkārt pa mežiem. Bet padusē iežmaugtais, ores ritenim līdzīgais rudzmaizes klaips skaidrāk par jebkuru rakstisku apliecinājumu pierādīja, ka Volodja devies partizānos ar mātes svētību.

Un vai tad viņš viens tāds? Daža baltkrievu sādža stāvgrūdām pilna ar partizāņu jaunākajiem brāļiem. Ja Volodja nederēs par izlūku vai sakarnieku, būs kas gunskuram malciņu pienes. Puika vismaz badu necietīs, un atradīsies arī kas mugurā velkams. Nevajadzēs valkāties pa pasauli kā ķekatniekam.

Jūtas bija izrīkojušās pārsteidzīgi; tagad, ceļu mērodams, Imants centās kaut cik tās attaisnot arī ar prātu. Un vai tad viņš vienīgais tā iekritis? Pa kādam jaunpienācējam — tiesa, gados gan nedaudz vecākam un nobriedušākam — bija uzradies vai pie katra pajūga.

Jūdzēm garā, iespaidīgā ragavu karavāfiu un bruņotu vīru virtene, kas pašā rītausmas gaišumā tik pārdroši virzījās cauri sādžām, bija visiespaidīgākā reklāma, kas radīja pašpārliecību, iedvesa vīrišķību, uzkurināja patriotisma un cīņas alkas.

Ienaidnieks sēca pakausī; uzbrukt neuzdrošinājās, taču negrasījās arī atstāties. Izlūki stāstīja, ka friči velkoties pa pēdām kā parādē, stingri ieturēdami zināmu distanci, kas gluži kā nomērīta nekjūstot ne lielāka, ne mazāka.

Pie tik vāciskas akurātības partizāņi nebija pieraduši; tāda precizitāte viņus kaitināja, aizdeva dusmas. Un tomēr garastāvoklis visiem bija pacilāts, pat bravūrīgs, īpaši tad, kad acu priekšā jau zilnēja tuvīnais Baltkrievijas sils.

Gaužām neapmierināts, tāds kā piekrāpts un izāzēts jutās vienīgi Pintu pagrīdes organizācijas vadītājs Eduards Luriņš. Visas cerības viņš bija licis tieši uz Vecslabadas operāciju, pa|āvies uz šo kārti kā uz trumpja dūzi, bet izrādījās, ka viņa dūzis nav bijis pat devītnieka vērts. Tas kleinais preteklis, tas lops Luriņu Juziks, kas ar asinīm apgānījis Luriņu uzvārdu, jau kuro reizi izsprucis tikpat kā no drošas lodes.

—    Jums, Luriņiem, neviena lode nav īsti droša, — noklausījies klāt pieskrējušā neveiksminieka sūrošanos, iesmējās Sudmalis. — Uz izsprukšanu visi esat nadzīgi…

—    Kā tā — visi? — Tāda salīdzināšana Eduardam šķita aizvainojoša.

—    Bet pats?

—    Ko — pats?

—    Pats Cirmas mežā aizmuki Puntulim tieši no stobra…

—    Nu, aizmuku, nu! … Un tad?

—    Tad tagad atkal aizmuka Juziks …

—    Neturi manj par Puntuli! — Eduards atcirta un pēc brīža jau turpināja žēloties tiem, kas brauca gabaliņu pa priekšu.

—    Šonakt visādi draņķi pa Vecslabadu smirdinājās, — viņš stāstīja, — bet šis tikpat kā ķemertiņā ielecis …

—        Tur arī vajadzēja meklēt! — nokliedza pakaļ Sudmaļa un Strogonova ragavu braucējs ceļvedis Miša Ūzuls un grieza ragavas no ceļa kupenā.

Pašā ceļvidū pastrupa auguma sirmbārdains večuks stīvējās ap teli, kas, purnu nodūrusi, stāvēja plati izplestam kājām un stūrgalvīgi īdēja. Večuks pūlējās pielišķeties: dancoja lopiņam apkārt, braucīja tam pakakli un mīlīgi plikšķināja pa tumšbrūno, spīdīgo muguru, bet tikpat — par velti mīlēts!

Galu galā večuks apskaitās.

—        Muļķe tāda! — Viņš pikti raustīja teles kaklam apmesto valgu. — Neba fricim vedu!

—        Saki, ka pie buļļa! — iespurcās kāds no sādžiniekiem, kas stāvēja tur apkārt.

Aiz niknuma aizelsies, večuks vēlreiz mēģināja ar labu.

—        Savējiem taču vedu, ne svešiem! — viņš centās gotenei ieskaidrot. — Būsi partizāne!

—        Negrib! — sābri smīkņāja. — Neapzinīga. Un spītīga pēc velna!

—    Nez vai ir maz tele? …

—        Nudien, nu! Pēc iedabas spriežot, Mitrič, pats savu veceni būsi ceļvidū izvilcis!

—    Mēģini aiz astes!

—    Lūko ar bučošanu!

Divas dūšīgas sievas pieklupa gotenei no astes puses un ņēmās bīdīt. Mitričs pats vilka aiz valga, un beidzot, vispārēju gaviļu pavadīta, spītniece tomēr izkustējās.

Valga galu Mitričs iespieda rokās tuvākajam garāmbraucējam Mišām Uzulam.

—        Ņem nu, dēls, ņem! — večuks aizkusis sēca. — Teļš paliek teļš, ne tādam apzinātības, ne sajēgas. Bet jums noderēs!

—        Ko tad tu?… — Tādas nesavtības mulsināts, Ūzuls raisījās vaļā no valga. — Pats sevi aplaupi?

—    Tak ja» saviešiem … .

—        Nē, nē, tēv, i nepunktierē! — Uzuls atgrūda valga galu Mitričam un norādīja uz smagi piekrauto vezumu rindu, kas slīdēja cauri sādžai. — Tagadiņ mums visa kā diezgan. Pārtikuši esam, bet tev, plikata, droši vien kūtiņa tagad tukša …

—    Pietiks! Pietiks i man, i vecenei! — Mitričs apgal-

voja, mēģinādams valga galu vēlreiz iesmērēt braucējam, kurš kratījās vaļā kā no sērgas.

—        Tikpatās telīti fricis pievāks! — večuks uztiepās.

—    Tad jau labāk lai tiek savam nekā svešam. Grūtā brīdī i mums izlīdzēsiet.

—    Ko nu, tēv, par to! Tas jau mūsu vispirmais pienākums. — Sudmalis, noņēmis acenes, spodrināja tās vateņa stūrī. — Bet tev šitās gotelfes dēļ fricis ādu nosloksnēs…

—    Sitā āda ne vienreiz vien jau sloksnēta, — večuks nosmīkņāja. — Bet fricim teikšu, ka telīti mežinieki aizdzina. Pašņaukāšos — būs viss, kā pienākas…

Mitričs ar valga galu Ūzulam vairs neuzplijās, bet, stāstīdams, kā viņš izrīkosies ar frici, sēja valgu ragavu aizmugurē pie šķērskoka, kasīja gotenītei aizausis, apglāstīja un piepeši nostāja kā miets, ilgi vēl lūkojoties pakaļ aizbraucējiem.

—    Piesēja kā akmeni… — Uzuls, telīti uzskatot, nopūtās. — Izvest lopiņu no kūts zemniekam ir tas pats, kas izraut mīļumu no sirds. Vai nu es nezinu! Bet kā tu neņemsi, ja neatstājas?

—    Jā, kā tu neņemsi! — Sudmalis piekrita.

Mitriča tele nebūt nebija vienīgais upuris uz mežabrāļu altāra. Braucot cauri sādžām, partizāņi nejaudāja no devējiem atkauties. Cilvēki nesa, vilka un stiepa, ko nu kurš: cits — teli, cits — avenu, gaili vai vistu, olas, krējumu, pienu — visu to labāko, kas vēl patvēries bargās ziemas un vēl bargāko okupantu krietni patukšotajās kūtīs un pagrabos.

Deva ne jau aiz žēluma pret trūkumcietējiem, kādi daždien uzradās sādžās, bet gan-kā saviešiem, kā tēviem, dēliem un brāļiem. Sādžinieki gluži vienkārši uzskatīja partižāņus par saviem ģimenes locekļiem un kā tādus tos arī aprūpēja ar visu, kas nepieciešams. Šajā nesavtīgajā dāsnumā nebija nekā no altruisma, tā bija pati par sevi saprotama un dabiska.

Sādža un mežs bija radi, kurus vieno* kopēji prieki, kopējas raizes un bēdas. Tas jāpatur prātā, lai neaizvainotu devējus un neapvainotu ņēmējus.

Rakovā laistījās vēja atslaucīts, rīta saules apmirdzēts skārda jumts. Tas žilbināja acis, un Koļa Strogonovs, visu ceļu saspringti kaut ko vērojis, pievēra notirpušos plakstus.

Jumta skārds bija spožs, bet nejūtīgs. Taču Koja zināja, ka zem lepnā, nepieklājīgi spožā jumta mājo bēdas. Majas saimnieks Fedosejs Semjonovs vēl arvien nebija pārnācis, un kurš gan uzņemsies pareģot, vai vispār viņš kādreiz vēl pārnāks? …

—    Laikam tā arī nesadūšosies… — ieminējās Sudmalis.

—    Fedosejs?… — no pārdomām uztrūcināts, Koļa. noprasīja.

—    Kāds Fedosejs? — Imants nesaprata. — Friči, ka tevi nolāpīts! Ja jau līdz šim neko vēl nav pasākuši, tad tagad, kad līdz mežam vairs tikai viens spjāviens, nez vai vairs pasāks?

—    Kas viņus, kūmiņus, zina? Visādi vēl var būt…

Ko)a bija mazrunīgs, viņš nervozēja. Baltkrievijas sils

tik tiešām jau tikpat kā ar roku pasniedzams, bet visā garajā atceļā viņš, lai arī cik plati acis turējis, neko īpašu nebija saskatījis. Jā, nudien, Modrais būs vienkārši paāzējies! Jokdaris, nolāpītais!

Surži bija pēdējā sādža Latvijas pusē un Koļas vispēdējā, taču vislielākā cerība.

Tāpat kā citās sādžās, kurām viņi bija braukuši cauri, arī Suržos, ar paziņām sasaucoties, pie vārtiem stāvēja sādžinieki, tomēr ne visi… Ivana Zaharonoka un Antona Lapsas pagalma vārtiņi bija tukši.

Iepretī Antona Lapsas sētai rindas vidū valdonīgi nozviedza zirgs.

«Amerikanka…» Koļa pazina pēc zviedziena. «Antonu aicina …» .

Taču Antons šorīt nebija sazviedzams, viņš bija kļuvis kurls un nejūtīgs. Bet Amerikanka droši vien jau norakstīta zaudējumos un izsvītrota no sirds uz visiem laikiem. Paša āda tomēr dārgāka par visu.

Un nu atkāpās arī Surži, aiz muguras palika pēdējās mājeles, un otrpus klajumam partizānus jau gaidija sils.

Ceļmalā auga vientuļa, nosirmojusi egle, un zem šīs egles stāvēja vientuļš, «jz saltuma sakucis" cilvēks, līdz pusei ievīstīts lakatā, kas virs mēteļa saņemts zem padusēm un uz muguras sasiets mezglā.

Koļa vispirms pazina lakatu un tikai tad ieskatījās arī aiz lakata nobēdzinātajās mīļajās acīs. Līksmi notrīsēdams, viņš ielēca kupenā un, sniegu izspārdīdams, metās pie'egles.

Patiesību sakot, tieši to viņš bija gaidījis visu ceļu, tieši uz to paslepen .cerējis un pēc tā ilgojies. Kaut vai pēc viena vienīga tikšanās mirkļa ļaužu pārpilna dižceļa malā.

—    Liduk! …

Viņa bija gaidījusi kopš rītsvīdas, raizējusies, ka palaidusi garām un, sirdij sažņaudzoties, vienbrīd iedomājusi pat to, ka no kara lauka ne jau visi pārnāk…

—        Liduk! … — Koļas lūpas trīsēja meitenei pie auss.

—   Paiesim nostāk! … Nostāk no ceļa …

—    Kāpēc tad nostāk?

—    Stāvam taču tikpat kā uz lielceļa …

—     Un tad? — meitene ķircinājās. — Vai tad to gaisa gabalu pa kupenām vien bridīsim?

—    Kur bridīsim?

—    Uz mežu, protams …

—    Uz mežu?

—     Bet kur vēl citur? — Lidija smaidīja. — Ja vedīsi, iešu līdzi uz palikšanu …

—    Uz palikšanu! — Koļa svētlaimīgi izdvesa.

—    Ar Modrā svētību, mīļais!

—     Liduk! … — puisis iegavilējās un, neviena vairs nekautrējoties, apkampa meiteni, pacēla gaisā un grieza uz riņķi kā bērnu. — Lidočka! … Uz mežu! Uz mežu-ū!

Ak, šis Modrais! …

Modrais, protams, nebija nekāds filantrops; Lidija apgalvojat ka viņas aiziešanu partizāņos izlēmis nevis Modrais, bet apstākļi, kādi pēdējā laikā izveidojušies Zaborjes kordonā.

Kā jau tas bija sagaidāms, pēc zināmajiem notikumiem otrajos ziemsvētkos kordonā uzskatījuši, ka robežsargu Koļu Strogonovu netālu no Suržiem nobendējuši partizaņi. Pamatojoties uz šādu pārliecību, vecais kordona žūpa Hugo nolēmis aizpildīt radušos vakuumu un sācis pievērst pastiprinātu uzmanību Sttogonova «atraitnei» oficiantei Lidijai Ravinskai. Hugo uzmanījis katru viņas soli un, lai iemantotu pretīnākšanu, ne reizi vien aplinkus licis manīt, ka viņam šis tas esot zināms gan par pašu «nelaiķi», gan par viņa «brūti». Situācija izveidojusies tāda, ka Lidijas uzturēšanās kordonā kļuvusi ne vien riskanta, bet arī bezmērķīga. Tāpēc Modrais ieteicis viņai doties uz mežu, šādai pārbēgšanai izmantojot Vecslabadas operāciju, lai vēlāk varētu palaist ticamas valo

das, ka atceļa uz Baltkrieviju Ravinsku pievākuši partizaņi.

Pirmie pajūgi bija jau pagaisuši silā, kad piepeši kaut kur iesāņus ierējās ložmetējs. Nospindza lodes, un tie, kas vel kūņojās pa mežmalu, instinktīvi ierāvās dziļāk apkaklēs; dažs neapzināti novēcināja ar roku kā lapsenes atgaiņājot.

—    Sadūšojās, varoņi! — Sudmalis nosmīnēja.

Mežs ņēma viņus savā paspārnē, un nu viņi bija tikpat kā mājās. Neviens neko viņiem vairs nespēja padarīt.

Pasvilpo, fricīt!

Patiesību sakot, par Vecslabadas operāciju kā par kauju var runāt tikai nosacīti, jo īstas, plaši izvērstas kaujas nemaz jau nebija. Un tomēr atbalss dažkārt ir skaļāka par balsi — Vecslabadas kaujas atbalss aizskanēja tālu pāri visai Latvijai, pamudinot apgurušos un iedrošinot neuzņēmīgos.

Taču šīs operācijas laikā tika sasniegti arī zināmi militāra rakstura panākumi, pie kādiem pieskaitāma policijas iecirkņa, pasta un pagasta valdes sagrāve, kuras rezultātā iegūti vērtīgi dokumenti, kā arī iznīcināti uz Vāciju verdzībā izsūtāmo cilvēku saraksti un lauksaimniecības nodevu kvītis.

Šiem diviem politiskas un militāras iedabas ieguvumiem visādā ziņā pieskaitāms arī vēl trešais tīri saimnieciska rakstura guvums, kuru apvērtējot noskaidrojās, ka Vecslabadā iemantots 400 maisu labības, 65 maisi cukura, tikpat arī sāls, 4 tonnas vilnas, vesels lērums mucu ar benzīnu, medu un ievārījufnu, daudz tabakas, cigarešu, ziepju, šokolādes un vēl visādu citādu partizāņiem nepieciešamu, taču ne tik viegli iegūstamu preču.

Krasovā, kur notika trofeju dalīšana, gāja kā pa tirgu; ragavu slieču, pakavu un gājēju samalts, melnēja sniegs, puršļāja zirgi, pa sētām kvankšķēja suņi, kūtelēs īdēja govis, kvieca sivēni, klaigāja un sasaucās cilvēki.

Krasova kaut cik pieklusa tikai īsi pirms atausmas, kad tālumnieki jau jūdza zirgus atceļam uz savām mājvietām. Sādža tapa arvien gurdāka, skumīgāka un sērdienīgāka.

Ausmas stundā no Krasovas atvadījās arī «novadnieki»,

aizvedot savos vezumos ne vien dāsno guvumu, bet arī Vecslabadas talkā uzkrāto gurdmi un aizvadītās bezmiega nakts smagumu. Vairāk par visu viņi tagad kāroja pēc savas Vasiļevščinas, pēc sagulēto salmu klājiena krustmātes Gašas siltajā pajumtē.

Diemžēl Modrajam tas nebija vēlēts. Pie vārtiem viņu ' ļau sen gaidīja Orīks un, ne sveicienu neatņēmis, svarīgi paziņoja:

—    Tev jāiet uz Gņilciem …

—    Ko tad tur?… — Modrais, nepatīkami pārsteigts, noņurdēja, taču tūlīt atcerējās, ka Gņiļcos izvietojies Atsevišķās latviešu partizāņu vienības štābs.

—    Tūlīt? — viņš noprasīja, vēl arvien cerēdams uz salmu maišeli.

—    Teica, ka tūlīt, tiklīdz pārnākot, — Oriks bija nežēlīgs.

—    Diez kas tur deg? — Modrais nīgri paraustīja plecus, iegāja istabā, pārāva kājas, steigā iekoda brokastu un, uzmetis skaudīgu skatienu tiem, kas jau stiepās garšļaukus, devās ceļā.

Atsevišķās latviešu partizāņu vienības štābā Gņiļcos bija ieradušies necerēti, toties visai iespaidīgi un patīkami viesi no Maskavas — Latvijas KP CK Operatīvā grupa četrpadsmit cilvēku sastāvā. Grupu vadīja Latvijas KP CK sekretārs, laikraksta «Cīņa» redaktors Kārlis Ozoliņš. Grupas sastāvā ietilpa arī viņa sieva Marianna Ozoliņa, Jēkabpils apriņķa partijas komitejas sekretāre Marta Birkenfelde un radiste Ņina Kremļeva.

Operatīvā grupa bija ieradusies, lai organizētu, centralizētu un vadītu visu latviešu tautas pretošanās kustību. Grupai bija plašas pilnvaras, kas ļāva tai uzsākt visu no Latvijas atnākušo partizāņu apvienošanu Atsevišķajā latviešu partizāņu vienībā, iesaistot tajā tos, kas cīnījās krievu un baltkrievu vienībās, kā arī «novadniekus» un citas sīkākas, savrupas grupas.

Modrais to visu uzzināja pakāpeniski, piedaloties CK Operatīvās grupas paplašinātajā apspriedē, uz kuru viņš bija izsaukts vienlaikus ar vairākiem citiem komandieriem, lai palīdzētu noskaidrot dažādu latviešu partizāņu grupu un atsevišķu partizāņu atrašanās vietas, kā arī viņu skaitlisko sastāvu.

Atsevišķajā latviešu partizāņu vienībā bija septiņdesmit partizāņu, kopā ar CK. Operatīvo grupu bija ieradu

šies četrpadsmit. Gandrīz pilnā sastāvā saglabājusies Ivana Baranovska grupa; no viņa vienpadsmit vīriem reida laikā pa Latviju viens bija dezertējis.‘Toties no Artura Lapas desmitnieka palikuši tikai divi — Hermanis Bendiks un Jānis Bietags, kurš pēc atveseļošanās atkal ieradies mežā. Divi vīri bija palikuši arī no Haralda Grīšļa desmitnieka. Komandieri zināja, ka Ziemeļvidzemē darbojas Voldemāra Ezernieka partizāņu vienība, viņi zināja arī to, ka kaut kur Latvijā cīnās vēl dažas citas, sīkākas grupiņas un pat atsevišķi cilvēki. Ievērojams skaits no Latvijas atnākušo partizāņu — tādi kā Jevmenijs Maksimovs, Miša Uzuls, Vladimirs, Ņina un Ivans Maslovskis, Saša Tumšais un daudzi, daudzi citi — iesaistījušies Osvejas brigādē. Taču tos visus visupirms vēl vajadzēja atrast.

CK Operatīvās grupas rīcībā bija trīs rācijas, no kurām vienu pārzināja Operatīvās grupas radiste Ņina Kremļeva, bet 'abas pārējās — Atsevišķās latviešu partizāņu vienības radists Anatolijs Krivokaritovs un Baranovska grupas radists Koļa Pokidovs.

Apspriede nolēma iesaistīt Atsevišķajā latviešu partizāņu vienībā arī tos bijušo «celmlaužu» un «novadnieku» tuviniekus, kas uzturējās kaimiņu sādžā Makutos un piepalīdzēja partizāņiem dažādos saimniecības darbos.

Tādējādi, kopā saskaitot, Atsevišķā latviešu partizāņu vienība varēja rēķināties ar apmēram divsimt cīnītājiem.

Tāds skaitlis, protams, vēl neliecināja par masveidību — vismaz puse no šiem divi simtiem visupirms vēl bija savācama pa mežu mežiem. Vienībai steidzoši bija nepieciešams papildinājums, un gādāt par to uzticēja Modrajam, vienam no viskompetentākajiem vietējo apstākļu zinātājiem. Vienlaikus viņu. iecēla arī par izlūku komandieri pie CK Operatīvās grupas.

Par Modrā vietnieku izraudzīja Baranovska grupas partizāni Latgales apgabala komjaunatnes nelegālās organizācijas sekretāru Antonu Bungu^kurš «amatu apvienošanas kārtībā» bija arī Atsevišķas latviešu partizāņu vienības komsorgs.

Iecelšanu par izlūku komandieri pie CK Operatīvās grupas Modrais uzņēma kā paaugstinājumu dienesta. Jaunekļa godkārei glaimoja viņa līdzšinējo nopelnu atzīšana un, protams, arī tas, ka viņu pamatoti — kā gan ci

tādi! — uzskatīja par vienu no visizcilākajiem «speciem» jautājumos, kas attiecas uz okupētās Latgales pagrīdes organizācijām.

Gandarīta godkāre rada pašapziņu, kas maksā meslus patmīlībai. Juzdamies līdzīgs starp . līdzīgiem, Modrais, sapulcei beidzoties, aicināja komandierus paviesoties pie viņa tuviniekiem, kas mitinājās kaimiņu sādžā Makutos. Līdz ar dažiem citiem ielūgts tika CK Operatīvās grupas vadītājs Kārlis Ozoliņš, kā arī divi Augstākās Padomes deputāti — Otomārs Oškalns un Vorfolomejs Rubulis.

Uzskatīdami par savu pienākumu iepazīties arī ar partizāņu ģimenes locekļu dzīves apstākļiem, komandieri ielūgumu pieņēma.

Ielūdzot ciemiņus, Modrais zināja, ko dara, tāpēc viņi ieradās Makutos tieši tobrīd, kad saimniece vilka no krāsns pirmos rudzu maizes klaipus. Viesi to pajuta jau pagalmā un, uz lievenēm rībinot ar sniegu sabristās kājas, kāri vilka caur nāsīm saldo, kopš bērnības tik pazīstamo svaigas maizes skurbuli, kas smaržoja pēc sestdienas vakariem dzimtajāipusē.

—   Tieši gar sirdi tek!… — Oškalns aizgrābti izsaucās.

Māja bija stāvgrūdām ļaužu pilna kā baznīca pirmo ziemsvētku rītā. Patiesību sakot, mājoklis šķita par šauru pat saimnieka kuplajai ģimenei. Un tomēr mājinieki iemanījās sarauties; apbrīnojamā kārtā viņi iespēja izbrīvēt vēl dažu kaktiņu arī tiem, kas, no Latvijas bēgot, meklēja patvērumu jau tā bāztin piebāztajās baltkrievu sādžās.

Šaipusē viesmīlība bija svētāka par visu; pateicoties tai, zem jumta tika arī Modrā tuvinieki — tēvs, māte, brālis Ļoņka, kā arī māsas 2eņa un Ņina. Pie tam vienu otru nakti pie Ņinas pārgulēja arī viņas vīrs, Osvejas brigādes partizānis Miša Uzuls.

—   Kur ir, tur rodas! — saimniece, viesus pie galda ierīkojot, smējās.

Bet Oškalns, cienastu apvērtējot, cildināja galda klājējas:

—    Operatīvi strādājat! Ne nedēļa vēl nav apkārt, bet Vecslabadas trofejas jau tiek liktas lietā.

—    Ne jau pūdēšanai dotas! —' saimniece attrauca, pagūdama vēl ar dvieli uzplāt bērneļiem, kas, degunus izslējuši, nepacietīgi knakstījās ap bļodām.

Modrais skaidroja Kārlim Ozoliņam situāciju. Nē, viņš nedomājot taisnoties, nepavisam ari ne! Bet CK pilnvarotajam esot jāzina, ka šie no Latvijas aizbēgušie cilvēki izvietoti baltkrievu sādžās ne tāpēc, lai nodrošinātu saviem tuviniekiem mierīgu dzīvi silu pavēni, nē, ne tāpēc! Savulaik viņi visi bijuši aktīvi pagrldnieki, atbalstījuši partizāņus, uzturējuši ar tiem sakarus, vākuši izlūkziņas. Bet no nodevības diemžēl neesot pasargāts neviens. Viņiem draudējis arests un, protams, ari viss pārējais, kas pie tā piederas: pletne un cilpa vai lode. No tā viņus paglābuši «novadnieki». Un jāsaka vēlreiz, ka nekādā ziņā ne tāpēc, lai pasaudzētu sev tuvu, dārgu cilvēku ādu, bet tādēļ, ka tas bijis partizāņu pienākums. Tādēļ ka šie vajātie ļaudis bijuši ne tikai partizāņu ģimenes locekļi, bet ari nesavtīgi cīņasbiedri. Un aizkrāsnē viņi netupot, palīdzot, cik un kā kurš iespējot: gan mežabrāļu saimniecības darbos, gan kā sakarnieki, izlūki vai ceļveži. Tāpēc neesot ko pārmest ne par kaktiņu baltkrievu sādžā, ne maizes kumosu.

—    Vai tad pārmet? — Ozoliņš brīnījās.

•— Nepārmet, bet dažs tomēr ņurd …

—    Ņurdētāju nekad un nekur nav trūcis. Ņurd pat pārēdies runcis.

Ar situācijas noskaidrošanu vienlaikus nopūlējās gan dēls, gan viņa māte. Sēdēdama pie galda līdzās Oškalnam, večiņa īstā zemnieces vientiesībā dūra ar pirkstu komisāram krūtīs.

—    Kas tas tev par medāli?

—    Tas nav medālis, māt, bet deputāta zīme. — Atlicis dakšiņu uz šķīvja, Oškalns pagriezās pret vaicātāju.

—    Tur, kur ierodas cilvēks ar tādu nozīmi pie krūtīm, tur ir padomju vara, — viņš skaidroja. t

Večiņa saprata. Par deputātiem viņa bija dzirdējusi vēl miera laikā, pie tam pirms kara patrbija tos vēlējusi.

—    Bet kāpēc tad šim, tam otrajam diputātam, nav tādas zīmes? — māte ar to pašu mezglaino rādītājpirkstu mērķēja pāli galdam uz Vorlolomeju Rubuif. — Vai šis nav padomju vara?

Oškalns spēji piesārta. No tik delikāta jautājuma viņš sajutās neērti un ilgi valstīja kumosu pa muti, nespēdams norīt.

Komisāru izglāba Modrā tēvs.

—    Liecies nu mierā, māt! — viņš apsauca un, gar galda malu paliecies tuvāk Oškalnam, blēdīgi piemiedza acis.

—    Labāk jau paprasi komisāram par dēliem! Par Mišu apvaicājies un Petju! Kā šie, makani, villojas? Vai neblamē zemnieka dūšu?

Tēvs ziņāja, kā novadīt zibeni, jo tie bija jautājumi, par kuriem māte raizējās dienām un naktīm.

Oškalns apgalvoja, ka par dēliem viņiem neesot jākaunas. Miša politruks kā bijis, tā palicis. Pirms kara — Rīgas ugunsdzēsēju depo, tagad — armijā. Bet Petja — artilērists. Jā, bijis viegli ievainots, taču nu jau atkal esot uz pekām.

—    Tavi dēli, tēv, karo godam!

Tēvs tencināja komisāram par labajiem vārdiem un, tādas atzinības iedrošināts, ieteica viņam arī abas meitas un zeperi Ļoņku. Ieteikt arī pats sevi viņš tomēr neuzdrošinājās, toties jauniešus reklamēja nekautrējoties. Prasmīgāku virēju par Ņinu komisārs diez vai atradīšot, un Zeņa esot tāda šuvēja, kas ne vien ielāpus piediegšot, bet, ja pavēlēšot, i ūzas pašūšot. Savukārt Ļoņka būšot izlūks.

—    Bet saki tu man, komisār, kādā amatā pie tevis ir mans Saška? — večuks noprasīja. — Vei, tas, kuru pie jums godā par Modro!

—    Un piedienīgi godā! — Oškalns pasmējās. — Modrais ir priekšnieks augstu augstais. Izlūku komandieris.

—    Vo, volna volns! — tēvs nopriecājās, taču lietišķību nezaudēja. — Tad lai Ļoņka iet pie Modrā par adjutantu vai ziņnesi. Tikpatās kumeļu pie pakša nenoturēs. Bet komandierim ziņnesis vajadzīgs uzticams. Voi, cik uzticams! To es zinu. Pats pie ģenerāļa Brusilova par kapteņarmusu dienēju, — viņš palepojās. — Slavens ģenerālis bija. Zaldātiņam pāri vis nedarīja. Mūžīga piemiņa viņam!

Pusdienas aizsākās jauki un saticīgi, toties noslēdzās ar savstarpējiem pārmetumiem.

Modrā tēvs pārmeta mātei, ka šī bezkaunīgi grūdusi pirkstu komisāram krūtīs, bet māte savukārt pārmeta tēvam uzmācību, izprašņājot par abiem vecākajiem de1iem — Mišu un Petju.

—    Vai nu komisārs var zināt, kur kurais karo? — viņa grūtsirdīgi nopūtās.

—    Nē, zina gan! — tēvs ietiepās. — Vot, ka zina! Mani, kapteņarmusu, armijas būšanās tu nedresē! Komi

sārs nesen kā pārnācis pāri frontei, viņam viss pilnīgi skaidrs …

Māte gan ticēja, gan neticēja.

•— Lai, nu, lai! … Taču par Mišu un Petju viņš samelsa, mūs žēlodams ..,

—        Samelsa? Bet kā viņš zināja, ka Miša pirms kara ugunsdzēsējiem par poļitruku kalpojis? Vai to tu vari man pateikt? — tēvs cirta galdā trumpi.

—        Jā, par to poļitruku nu gan… — večiņa kļuva domīga. •— Kas viņus, tos komisārus, īsti zina? Var jau būt, ka tādiem viss tikpat kā uz delnas… — Māte atplauka.

—    Tak jau uz delnas! Kā nekā — padomju vara taču!

Abpusēji pārmetumi izskanēja arī visaugstākajā līmenī.

Notika tā, ka izdevīgā brīdī CK pilnvarotais Kārlis Ozoliņš paaicināja Atsevišķās latviešu partizāņu vienības komisāru Otomāru Oškalnu nostāk no galda, labi zinādams, ka komisārs no galda šķiras visai negribīgi.

—        Paklausies, Puika! — pilnvarotais nekavējoties metās uzbrukumā, uzrunājot komisāru nevis īstajā, bet partizāņu vārdā, kas liecināja, ka saruna būs nopietna.

—    Kur tu par šiem ko dzirdēji?

—    Kādiem «šiem»?

* — Par poļitruku un artilēristu. Par Modrā vecākajiem brāļiem Mišu un Petju.

—        Tev vērīgas ausis, biedri Diegs! — komisārs atkodās, nosaucot partizāņu vārdā arī pilnvaroto. — Bet padomā pats — kur es par šiem varēju ko dzirdēt? Pasacīju tāpat vien, vecīšiem par sirds uztaisīšanu.

—        Tātad meloji, ja? Vienkārši un prasti sameloji! — Diegs pārmeta.

—        Nudien, ar diegiem nav aršana! — Puika lēnprātīgi smaidīja. — Ja gribi zināt, tad prastu melu nemaz nav. Ir draņķīgi un ir svēti meli.

—        Kā tad! Un tavi — komisāra meli, protams, ir svēti! — Diegs iekaisa.

—        Tikai ļoti retās, spiedoši nepieciešamās reizēs, — Puika palika nesatricināms. — Pie tam * nekur nav ne teikts, ne rakstīts, ka šie abi — Miša un Petja — būtu krituši.

—    Bet nekur nav arī rakstīts, ka būtu dzīvi!

Diegs bija ticis pārlieku skaļš, un tas nevarēja palikt nesaklausīts.

—    Biedri pilnvarotais! — ķildā negaidot Iejaucās Modrais. — Lūdzu komisāru nestrostēt! Tas, ko viņš sacīja maniem vecīšiermsacīts pēc mana lūguma.

Modrais apzvērēja, ka mātes mūžīgās asaras un šņaukāšanās 'vairs neesot izturamas. Dienām un naktīm viņa apraudot abus* vecākos dēlus tikpat kā bojā gājušus, lai gan nekas vēl neesot zināms. Modrais cerēja, ka tagad kādu laiciņu būšot miers. Pēc tā, ko dzirdējusi no komisāra, viņa mitēšoties skumt un lūgšot dievu ne vairs kā par kritušiem, bet kā par tādiem, kas atrodas ilgstošā prombūtnē. Tā, protams, ir starpība. Tagad māte gaidīs dēlus mājās ar uzvaru. Vai tādas svētas lietas dēļ nevar atļauties arī nekaitīgus melus? Patiesību sakot, par meliem tos varētu saukt tikai tad, ja būtu zināms, ka brāļi tiešām krituši.

Krēslus un solus rībinot, viesi cēlās no galda, tencināja saimniecēm un meklēja virsdrēbes.

Laiciņu pagozējies saviešu vidū, palepojies ar saviem augstajiem paziņām un atveldzējis sirdi, Modrais jutās gandarīts, gatavs atkal uzņemties tos atbildīgos pienākumus, kas vairs nepieļauj ne puiciskumu, ne godkāri. Modrajam nudien piemita apskaužama spēja acumirklī pārtapt no vīra par puiku un no puikas — par vīru.

Visas turpmākās dienas Modrais ar saviem izlūkiem pa sādžām un mežiem vāca kopā Atsevišķās latviešu partizāņu vienības «neklātniekus», kas vienībā bija gan ierēķināti, taču nebija tajā vēl ne aci rādījuši. Daži no tiem vilcinājās pilnīgi apzināti; viņi vēl nogaidīja, jo pa siliem čakstēja nevalodas, ka pie latviešiem nebūšot ne ko stobrā bāzt, ne uz zoba ko likt.

Ne tik daudz par pārtiku un munīciju, cik par savu patstāvību un mežabrāļu romantisko brīvestību noraizējies, nobaidīja arī Ivans Baranovskis. Taču kādu pavakari viņš ieradās vienības štābā Gņiļcos pats savas grupas vīru savažots kā tāds gūsteknis.

Baranovskis zināmā mērā bija zaudējis ne vien savas grupas, bet arī vienības komandieru uzticību, tāpēc no komandiera amata viņam nācās atsacīties, lai pārtaptu par Atsevišķās latviešu partizāņu vienības nometnes komandantu.

Viendien štābā ieradās arī vāciešu ieceltais Sešku terpentīna tecinātavas direktors Vasilijs Dubro, kurš pēc

viņa «celmlaužu» aiziešanas partizānos bija tiem pievienojies ari pats un līdz šai dienai apzinīgi darbojies Osvejas brigādē par pārzini saimniecības vadā, kur par viņa vietnieku itin omulīgi bija iekārtojies arī kādreizējais celmlauzis Saša Tumšais, kurš nepameta savu direktoru vēl tagad, viņam pārnākot uz latviešu partizāņu vienību.

■ Pateicoties Modrā un viņa pagrīdnieku aktīvai darbībai, bet jo īpaši — Vecslabadas operācijas tālskanīgajai atbalsij, Gņiļcos vai ik pārdienu ieradās arī pa kādam jaunpienācējam no Latvijas. Atsevišķā latviešu partizāņu vienība pieņēmās spēkā, iemantoja autoritāti. Vērojot nemitīgo partizāņu skaita pieaugumu, komandieri jau sapņoja par latviešu partizāņu brigādi. Tas vairs bija tikai laika jautājums. Bet laiks, kā zināms, tagad kalpoja sarkanās zvaigznes vīriem.

.

SATURS

Dažas piebildes………………………………………………. 5

Kā dzīvot? …………………………………………………… 7

Zvaniem skanot ……………………………………………. 28

Atkal Maslovā……………………………………………… 40

Trakais velosipēdists………………………………………. 50

«Novadnieki» . . ………………………………………….. 61

Zaborjes traģēdija …………………………………………. 89

Bez rūdījuma …………………………………………….. 106

Katram sava bēda…………………………………………. 128

Cilpas ……………………………………………………… 144

Bēgšana no kordona……………………………………… 156

Ziemsvētku brīnumi …………………………………….. 165

Gada pēdējās dienas………………………………………. 175

Vecslabadas operācija …………………………………….. 198

Александр Михайлович Гром. ЛаЛмонис Мартынович Вацземниек ЗЕМЛЯКИ Документальный роман Издательство «Лиесма» Рига 1980 Па латышском языке Серия «Рассказы об истории*

Художник А. Креслинь

И Б № 2868 Aleksandrs Groms. Laimonis Vāczemnieks NOVADNIEKI

Redaktors II. Galiņš. Mākslinieciska redaktore M. Dragūne. Tehniskā redaktore G. S|cpkova. Korektore A. Giptere Nodota salikšanai 11.04.80. Parakstīta iespiešanai 18.09.80. JT 00701. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs N<t 2. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 12,6 uzsk. iespiedi.; 13,76 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pasūt. № 834-D. Cena 1 rbl. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bubv. 24. Izdevn. № 448/30G99/J-2708. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā Cīņa*, 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē li.

Groms A., Vāczemnieks L.

Gi 697 Novadnieki: Dokument. romāns. [«Celmlaužu» 2gr.]/Māksi. A. Krēsliņš. — R: Liesma, 1980. — 239. lpp., il. ■— (Stāsti par vēst.)

Gr /0303-448 261 .80.4702340200 L2

M801 (11 )-80 84.3L7

Content

Vāczemnieks Laimonis, et al Novadnieki

DAŽAS PIEBILDES

Kā DZĪVOT?

ZVANIEM SKANOT

TRAKAIS VELOSIPĒDISTS

«NOVADNIEKI»

BEZ RŪDĪJUMA

KATRAM SAVA BEDA

BĒGŠANA NO KORDONA

ZIEMSVĒTKU BRĪNUMI

GADA PĒDĒJĀS DIENAS

VECSLABADAS OPERĀCIJA

SATURS