Taratuta Jevgeņija

Pa «Dundura» pēdām

Jevgeņija Taratuta

Pa «Dundura» pēdām

Pirmā daļa KĀ MĒS VIŅU ATRADĀM

1. mīļākā grāmata

Reiz Usijeviča bērnu bibliotēkā, kurā biju lasītāja, izsludināja konkursu par Saules sistēmu. Es biju daudz lasījusi par astronomiju, mani ļoti interesēja Saule un zvaigznes, un šajā konkursā ieguvu pirmo vietu.

—   Kuru grāmatu tu gribētu par balvu? — man vaicāja bibliotēkas vadītāja Lidija Apolonovna Krotkova.

—   «Dunduru», — nešaubīdamās atbildēju.

—   Zel, bet mums šobrīd nav glīta «Dundura» izdevuma. Varbūt gribi «Spartaku»? — ieteica Lidija Apolonovna.

«Spartaks» bija izdots greznā iesējumā, zeltītiem burtiem uz vāka, glīti ilustrēts, uz cieta papīra. Arī šo grāmatu es mīlēju, taču vairāk par visu ilgojos pēc sava «Dundura»…

«Dundura» sējumiņš bija mazs un pelēcīgs — tā titullapā tik tikko pietika vietas žūrijas komisijas svinīgajam ierakstam un apaļajam zīmogam. Šai grāmatiņai bija plāni vāki, un tā bija iespiesta uz parasta avīžu papīra. Taču par to es nemaz nebēdāju: tagad man beidzot bija pašai savs «Dundurs»!

Es pati iesēju šo grāmatiņu. Izgatavoju tai sarkanu kalikona muguriņu ar satīna stūrīšiem. Man dzīvē vairākas reizes ir zudušas visas grāmatas, bet mazais sējumiņš ar sarkano muguriņu saglabājies līdz šim laikam. Tagad man ir tuvu pie divi simti dažādu «Dundura» izdevumu. Ir krāšņas grāmatas ar ilustrācijām, skaistā iesējumā, ir viens no pirmajiem izdevumiem, kas iespiests Londonā

Ir izdevumi poļu, ungāru, bulgāru, ķīniešu valodā, ir izdevumi PSRS tautu valodās — ukraiņu, gruzīnu, jakutu, tatāru, uzbeku un daudzās citās.

Man īpaši mīļas ir divas grāmatas — tās man dāvinājusi «Dundura» autore: viena iznākusi angļu valodā

Ņujorkā 1956. gadā, otra — krievu valodā izdota Maskavā Bērnu literatūras izdevniecībā — arī 1956. gadā.

Un tomēr dārgākā no visām — tā ir grāmatiņa ar sarkano muguriņu, ko man uzdāvināja Usijeviča bērnu bibliotēkā; tieši šo grāmatiņu esmu pārlasījusi visbiežāk, tieši šīs grāmatiņas lappuses esmu iemācījusies no galvas uz visu mūžu.

Romānu «Dundurs» mūsu ģimenē ir lasījuši visi. Tēvs ne reizi vien man ir stāstījis, ka tad, kad viņš bijis propagandists Brjanskas rūpnīcas un Jekaterinoslavas lokomotīvju darbnīcu strādnieku vidū 1901.—1902. gadā un vadījis tur sociāldemokrātiskos pagrīdes pulciņus, strādniekiem bieži devis lasīt romānu «Dundurs».

Bet māte atcerējās, ka tieši «Dundurs» ļoti ietekmējis viņas dzīvi. Jau bērnībā viņa bija kļuvusi bārene, dzīvojusi gan pie tuviniekiem, gan pazīstamiem un agri iepazinusi grūtības. Nomākusi netaisnība, kuru viņa redzēja visapkārt, tāpēc pēc ģimnāzijas beigšanas nolēmusi iestāties klosterī. Bet tad māte izlasījusi «Dunduru» un mainījusi savu nodomu — sākusi strādāt par skolotāju un nodevusies revolucionārai darbībai.

Es ļoti priecājos, kad satiku cilvēkus, kuri mīlēja «Dunduru», — man viņi uzreiz kļuva tuvi.

Priecājos, kad «Dunduru» atradu pieminētu citās grāmatās. Lūk, piemēram, pirmajos gados pēc revolūcijas parādījās P. Bļahina garais stāsts «Sarkanie velnēni». Bērni to lasīja aizgūtnēm. (Šī grāmata ilgi netika atkārtoti izdota, un to atkal saņēmām tikai 1960. gadā.) Tajā stāstīts par notikumiem Ukrainā Pilsoņu kara laikā. Stāsta varone Duņaša pārģērbjas par zēnu un kopa ar brāli cīnās par padomju varu. Par godu iemīļotajam varonim viņa izvēlējās sev segvārdu Dundurs!

Šajā grāmatā varējām lasīt:

« — Mēs apbalvojumus neprasām, — visu vārdā atbildēja Dundurs, rokas gar sāniem izstiepis, — mēs cīnāmies par padomju varu, biedri komandieri!»

Vai arī:

«Mahno pazina.., Dunduru, kuru nesen bija pakāris Melnajā ielejā…

—  Kas tā par parādību? — kāpdamies atpakaļ, viņš izgrūda. — Atkal tas nolādētais skuķis!

—  Jā, jā! Tas esmu es! — pienākdams tuvāk, atbildēja Dundurs. — Reizēm arī mirušie augšāmceļas, lai atriebtos dzīvajiem…»

Bet kādas brīnišķīgas rindas «Dunduram» savā romānā «Kā rūdījās tērauds» veltījis Nikolajs Ostrovskis! Pavka Korčagins mēģināja dzīvot pat pēc «Dundura» parauga. Draugi viņu saukusi par biedru Dunduru.

Spēcīgu iespaidu uz mani atstāja Jemeļjana Jaroslavska runa, kuru es dzirdēju 1934. gadā padomju rakstnieku Pirmajā kongresā Kolonnu zālē. Sveikdams kongresu veco boļševiku vārdā, viņš sacīja:

«Mēs, jaunie marksisti, nodarbodamies ar propagandu, nereti izmantojām arī tādus literārus darbus kā «Spartaku», «Rītausmā», Voiničas «Dunduru», Stepņaka-Kravčinska «Namiņu pie Volgas», «Andreju Kožuhovu», Cerniševska «Ko darīt?».

Voiničas «Dunduru» aizrautīgi lasīja gan strādnieki, gan skolu jaunatne. Centās atdarināt romāna varoni Rivaresu.»

Veco boļševiku atmiņās, viņu biogrāfijās nereti tiek pieminēts «Dundurs».

N. K. Krupskajas un V. I. Ļeņina skolnieks — strādnieks Ivans Babuškins savā biogrāfijā norāda, ka viņš «Dunduru» devis lasīt Jekaterinoslavas strādniekiem pagrīdes pulciņos.

Ievērojamā revolucionāra Jakova Sverdlova dzīvesbiedre savās atmiņās raksta: «Jakovs iemācījās lasīt bez citu palīdzības, un drīz viņš sevišķi iemīļoja tādus rakstniekus kā Stepņaku-Kravčinski, Džovanjoli, Voiniču. Jakovs aizrāvās ar Spartaka varoņdarbiem, Andreja Kožuhova cīņu, Dundura vīrišķību un Garibaldi bezbailību.»

Drīz vien Jakovs Sverdlovs pats kļuva par kaislīgu revolucionārās literatūras propagandētāju. Viens no viņa laikabiedriem atceras, ka M. Gorkijs palīdzējis Sverdl'ovam un viņa biedriem sameklēt dažādas revolucionāras grāmatas un, protams, «Dundurs» bijusi viena no tām.

Savos meklējumos es neaprobežojos tikai ar ziņām, kuras atradu grāmatās, jautāju vēl dzīvajiem, kuri bija cīnījušies ar cara patvaldību.

M. Gorkija dzīvesbiedre Jekaterina Pavlovna Peškova man stāstīja, ka viņas vīrs ļoti mīlējis «Dunduru». Rakstnieks šo grāmatu nopircis arī savam dēlam.

V. I. Ļeņina draugs akadēmiķis G. M. Kržižanovskis man atrakstīja, ka viņš ar saviem biedriem romānu «Dundurs» izmantojis revolucionārajai propagandai Pēterburgā jau pagājušā gadsimta beigās.

Bet vecais bo]ševiks N. N. Nakorjakovs, kurš jaunībā bija mācījies Toboļskas garīgajā seminārā, savā atbildē uz manu lūgumu pastāstīt par «Dunduru» atrakstīja:

«Atceros, 1898. gadā, būdams septiņpadsmitgadīgs jauneklis, šo romānu es izlasīju žurnālā «Mir božij» un biju tā satriekts, ka izgriezu no žurnālu numuriem šīs dārgās lappuses, sašuvu un ievākoju, pēc tam devu lasīt saviem biedriem — Toboļskas garīgā semināra semināristiem. Maldināšanas nolūkos uz vāka izdomāju nosaukumu: «Dundurs, aizraujošs stāsts par viņa izcelšanos, apkopots no pēdējiem zinātniskiem pētījumiem, pareizticīgo žurnāla «Mir božij» izdevums».»

Kaļiņina dzīvesbiedre Jekaterina Ivanovna man stāstīja, ka Mihailam Ivanovičam arī paticis romāns «Dundurs».

Vecais boļševiks P. A. Bļahins, kas uzrakstījis «Sarkanos velnēnus», savā autobiogrāfiskajā stāstā «Rītausmā» sīki apraksta, cik lielu ietekmi uz viņu atstājis romāns «Dundurs». Viņa liktenis, viņa revolucionārais ceļš ir līdzīgs tūkstošiem citu revolucionāru gaitām…

Nabadzīgais puisēns, dzīvodams pie tāliem radiniekiem, vienīgo prieku guva reliģijā un no grāmatām. Visvairāk viņam patika darbi par svēto dzīvi, par indiāņiem un spēkavīriem. Taču tad atbrauca jaunā ciema skolotāja un iedeva grāmatu, par kuru agrāk nekad viņš netika dzirdējis, — romānu «Dundurs».

«Grāmata «Dundurs» atvēra jaunu lappusi manā dzīvē,» raksta P. A. Bļahins. «Slēpjoties no tēvoča siena gubenī, es paslepus lasīju šo grāmatu — lasīju to aizgūtnēm, steidzīgi, kā izsalcis cilvēks mēdz ēst maizi.

Varonīgā cīņa par apspiestās tautas atbrīvošanu un neatkarību, Dundura neparastā drosme un ciešanas atrada manā sirdī dziļu atbalsi. Sevišķi mani satrieca nāves soda izpildīšana Dunduram cietuma pagalmā. Brīžiem man pat likās, ka nevis pret Dunduru, bet pret mani ir vērsti šauteņu stobri…

Varoņa dzelzs izturība un pašaizliedzība rosināja pārliecību, ka mērķi, par kuriem viņš cīnījās, ir skaisti un cēli. Tiesa, ko īsti nozīmēja «brīvība un neatkarība», ko īsti vēlējās pārveidot organizācija «Jaunā Itālija», es iztēlojos visai miglaini, taču sapratu, ka runa ir par labāku, gaišāku dzīvi.

Kopš tā laika Dundurs kļuva par manu mīļāko varoni, par īstu pašaizliedzības, drosmes un vīrišķības paraugu.»

Pēc «Dundura» skolotāja deva zēnam ari citas grāmatas. «Tādas brīnišķīgas grāmatas kā Džovanjoli «Spartaks», Fēliksa Grā «Marselieši» — rnan tās likās ne tikai aizraujošas, bet ari ar dziļu jēgu.

Pasaule man tagad atklājās, kāda tā bija īstenībā: ar visu savu nežēlīgo cīņu starp bagātniekiem un nabagajiem, visvarenajiem un vājajiem, starp apspiedējiem un nomāktajiem.»

Taču visdārgākā no visām šīm grāmatām bija un palika «Dundurs». Šo grāmatu viņam uzdāvināja skolotāja. Tā pati skolotāja palīdzēja viņam izprast reliģijas divkosību. Apskaidrība nenāca viegli — ne jau uzreiz zēns saprata, kur slēpjas taisnība — īstā un vienīgā. «Dievi un velni beidza biedēt manu iztēli, bet «svēto mocekļu un gavētāju» vietā par manu vismīļāko varoni uz visiem laikiem kļuva Dundurs.» Grāmatu par viņu Bļahins saudzēja «kā acuraugu, lasīja un pārlasīja simtiem reižu, un pārdzīvoja kopā ar varoni».

Un, kad skolotāja, kura bija pagrīdniece, aicināja jaunieti iesaistīties cīņā par tautas brīvību, Bļahins, nešaubīdamies ne mirkli, piekrita, nekad nešķirdamies arī no sava iecienītā varoņa.

Zīmīgi, ka savu grāmatu P. A. Bļahins iesāk ar jaunieša ceļa aprakstu, ar viņa braucienu uz kuģa, uz kura naktī — jau kuro reizi! — viņš no jauna pārlasa «Dunduru».

Jauneklis arī turpmāk nekad vairs nešķiras no Dundura. Kad, bēgdams no policijas, viņš lec no bēniņiem, kur iespieda un glabāja proklamācijas, un tik ļoti sasitas, ka asas sāpes neļauj pat pakustēties, palīgā nāk Dundura tēls.

««Atceries Dunduru!» es sev pavēlēju. «Vai tad viņš necieta simtkārt lielākas sāpes?…»

Iemīļotā varoņa tēls nostājās man priekšā kā dzīvs visā savā lielumā. Pietika tikai uz mirkli iedomāties sevi blakus viņam — tā visas manas sāpes sāka likties tik niecīgas, ka man palika kauns pašam no sevis.

Un vēl ilgus gadus Voiničas Dundurs mani visur pavadīja kā dzīvs, kā paraugs atdarināšanai, kā vīrišķības un pašaizliedzības piemērs. Un ne tikai man…» P. A. Bļahins rakstīja savā vēstulē. «Romānu «Dundurs» labi zināja un mīlēja tālaika Baku boļševistiskā jaunatne. Es atceros, piemēram, mūsu sarunu par «Dunduru» ar jauno boļševiku Vaņečku Fioļetovu (viens no Baku 26 komisāriem, kurus 1918. gadā nošāva angļu algotņi). Tāfjat kā man, arī • Fioļetovam Dundurs kalpoja par nelokāma revolucionāra paraugu. Viņš vienmēr par šo varoni runāja ar neviltotu sajūsmu…

Grāmatai «Andrejs Kožuhovs», tāpat kā Gorkija romānam «Māte», arī romānam «Dundurs», bija milzīga nozīme revolucionārās apziņas attīstībā Krievijas strādnieku vidū, boļševistiskā pagrīde to plaši izmantoja aģitācijas un propagandas mērķiem.»

Dundurs bija kļuvis arī par Krievijas varoni. Romāns parādījās pie mums tieši revolucionārās kustības uzplaukuma laikā: žurnāls to publicēja 1898. gadā, bet atsevišķā grāmatā tas iznāca 1900. gadā.

Tas taču bija laiks, kad krievu strādniecība pieteica sevi vispasaules vēstures arēnā un, apzinādamās sevi par vienīgo sava likteņa lēmēju, gatavojās izšķirošajai kaujai ar patvaldību. Tas bija laiks, kad dzima Krievijas Sociāldemokrātiskā strādnieku partija. Tas bija laiks, kad proletariāta avīzes «Iskra» pirmajā numurā, kurš iznāca 1900. gadā, V. I. Ļeņins kā vienu no svarīgākajiem izvirzīja uzdevumu: «Ir jāsagatavo cilvēki, kuri revolūcijai ziedotu ne tikai brīvos vakarus, bet visu savu dzīvi…»

Un romāns «Dundurs» palīdzēja īstenot šo uzdevumu.

Dundura tēls kļuva par tāda varoņa — revolucionāra paraugu, kas revolūcijai atdevis sevi visu, un tāpēc šī grāmata bija viena no visiecienītākajām pagrīdes pulciņos, to sevišķi cienīja revolucionāri noskaņotā jaunatne.

Angļu rakstnieces grāmata Krievijā dzīvoja apbrīnojami vētrainu un noslēpumainu dzīvi. Šo romānu cilvēki lasīja aizgūtnēm, lasīja naktīs, lasīja, rokas savilkuši dūrēs, raudāja, bet no rītiem piecēlās ar sausām acīm un karstām sirdīm, gatavi par tautas brīvību iet cīņā uz dzīvību vai nāvi. Ieslodzītajiem šī grāmata deva vīrišķību, vājos stiprināja, bet stipros pārvērta par neuzvaramiem spēkavīriem.

Jaunieši un meitenes, strādnieki un studenti Pēterburgā un Ufā, Maskavā un Ņižņijnovgorodā, visās pilsētās ūn ciemos lasīja «Dunduru» un mācījās no šī nelokāmā cīnītāja drosmi un izturību. Šī grāmata aicināja lasītājus mesties cīņā, atdot savu dzīvi revolūcijai, bet, kad viņi jau kļuva cīnītāji, — tā kā karavadonis veda viņus kaujā.

Romāns «Dundurs» kjuva par veselu laikmetu ikvienam, kas to izlasīja. Vīrišķīgais cīnītājs daudziem kļuva par vistuvāko draugu, par vislabāko biedru. Dundurs, kas līdz

L. Jamščikovas-Dmitrijevas grāmatas «Zem Garibaldi ka* roga» vāks. Par godu iemīļotajam varonim autore izvēlējās sev pseidonīmu no Dundura abiem vārdiem: Arturs un Feliče,

pēdējam elpas vilcienam palika uzticīgs savai kvēlajai pārliecībai, kam brīvība bija dārgāka par dzīvību, katram palika par vislabāko paraugu.

Arī pēc revolūcijas «Dundurs» piedalījās kaujā par jaunu dzīvi.

Reiz viens no paziņām man vaicāja:

—       Vai jums ir zināms, ka arī Kotovskis ļoti mīlēja romānu «Dundurs»? Atmiņās par viņu jūs to noteikti atradīsit.

Taču es veltīgi pārskatīju vairākas grāmatas par Kotovski.

Tad nolēmu pajautāt rakstniekam A. N. Garijam, kas savulaik bija G. J. Kotovska adjutants.

—       Jā, tas ir tiesa, — sacīja A. N. Garijs. — Kotovskis ļoti mīlēja «Dunduru», vienmēr nēsāja to savu galifē kabatās un brīvajā laikā bieži pārlasīja. Reiz kauju starplaikā mēs apstājāmies kādā ciemā. Kotovskis vietējā mācītāja mājā ieraudzīja «Dunduru» un lūdza mācītāju, lai uzdāvina šo grāmatu viņam. Mācītājs ilgi nebija ar mieru un tikai beidzot piekrita iemainīt to pret divām mahorkas paciņām… Nu Kotovskim bija veseli divi «Dundura» eksemplāri. No viena, kā senāk, viņš neka.d nešķirās, bet otru deva lasīt saviem biedriem. Tā mēs visi tolaik izlasījām «Dunduru».

Pavisam nesen B. Jampoļskis savā grāmatā «Zēns no Baložu ielas» pastāstīja, kā caur viņu mazo pilsētiņu gājušas Sarkanās Armijas daļas:

«Pie smēdes apstājās jātnieks uz balta zirga — īsts milzis aveņkrāsas galifē un sarkanā formas cepurē.

Zēni apbrīnoja viņa portupejas siksnas, spožo zobenu un savādo pulksteni ar tik daudziem rādītājiem, it kā jātniekam vajadzētu zināt pareizu laiku visos kontinentos — lai nenokavētu pasaules revolūciju.

Jātnieks parakņājās kabatās, un es jau nodomāju, ka viņš dos mums patronu čaulītes, bet viņš izvilka krietni apdilušu grāmatiņu.

—   Lasīt proti? — viņš apvaicājās Mikitkam.

—   Šā tā jau protu, — zēns atbildēja.

—   Ņem, izlasi!

Mikitka pašķirstīja grāmatu un iedeva man.

—  Tev ies ātrāk, — viņš īsi noteica.

Tā grāmata bija «Dundurs».

Laiku mēs vairs nejūtām. Jau norietēja saule, satumsa, debesīs iedegās zvaigznes. Neatceros, kā mēs gadījāmies pie kāda apgaismota loga, kura trīsošajā gaismā es lasīju, nevarēdams atrauties no grāmatas ne mirkli. Degu ka drudzī, iztēle nedeva man mieru.

Grāmatiņai trūka dažu lappušu, taču mēs neviens to pat nemanījām …

Tajā naktī gulēju nemierīgi. Dundurs ar ložmetēju patronu lentēm pār krūtīm un mauzeri rokā auļoja baltā zirgā, vezdams kaujā savus kareivjus…»

Sis jātnieks aveņkrāsas galifē bija Kotovskis. Tā viņa lielā mīlestība uz «Dunduru» tika iemūžināta citā grāmatā.

Tāda pati vēlēšanās padalīties ar visdārgāko grāmatu, atklāt to citiem raksturīga ari Pilsoņu kara dalībniekam — rakstniekam Nikolajam Ostrovskim. Atceraties, kā Pavka Korčagins kaujiniekiem lasa neaizmirstamās lappuses par Dunduru?

Par savu mīlestību uz šo grāmatu savulaik man stāstīja Aleksandrs Fadejevs. Jau zēna gados viņš bijis sajūsmā par «Dunduru», bieži to pārlasījis, veselas lappuses zinājis no galvas.

Romānu «Dundurs» ļoti mīlējis ari Vladimirs Majakovskis. To man stāstīja viņa māsa Ludmila Vladimirovna.

Cieņa pret «Dunduru» pārgāja no paaudzes uz paaudzi.

Reiz Zoja ar izbrīnu ievēroja, ka viņas māte, pieaudzis cilvēks, skolotāja, lasot grāmatu, raudāja.

—   Liela, bet raudi… — domīgi un izbrīnījusies noteica meitene.

—   Redzēsim, kā pati lasīsi šo grāmatu, — atbildēja māte.

—   Bet kad es viņu lasīšu?

—  Tad, kad tev būs vismaz četrpadsmit gadu.

Pienāca laiks — un māte no bibliotēkas atnesa «Dunduru».

—  [..] Naktī es pamodos no skaidras sajūtas: istaba kaut kas notiek, — stāsta Zojas Kosrnodemjanskas māte. — Tā arī ir — aizsegta ar avīzi, deg galdlampa; Zoja, atbalstījusi galvu rokās, noliekusies pār «Dunduru». Seja, rokas un, liekas, arī grāmatas lappuses slapjas no asarām.

Sajutusi manu skatienu, viņa veras manī un klusēdama pasmaida caur asarām. Mēs neko nesakām viena otrai, bet abas atceramies to dienu, kad Zoja man pārmetoši sacīja: «Liela, bet raudi…»

Rīgas komunistiskās pagrīdes vadītājs Imants Sudmalis, kuram pēc nāves piešķirts Padomju Savienības Varoņa nosaukums, pirms vācu okupantu piespriestā nāves soda izpildīšanas rakstīja vēstulē sievai: «Es nenožēloju savu ceļu… Mirt jau nu negribas vēl vis, bet tici — es pratīšu nomirt, kā pienākas. Arī Dunduru nošāva pava-, sarī, kad dīga jaunā zālīte.»

Grāmata «Dundurs» latviešu valodā, kura kādreiz piederēja latviešu komjauniešiem — pagrīdniekiem, redzama Rīgā Revolūcijas muzejā. Tai blakus guļ svecesgals, kurā partizāni glabāja minas detonatoru…

Rakstos, aprakstos, atmiņās ļoti bieži var atrast pieminam «Dunduru», un visur vieni un tie paši vārdi: «Spēcīgs iespaids.» Un ne jau par sevi vien runāja Nikolajs Ostrovskis, sacīdams Pāvela Korčagina vārdā par «Dunduru»: «Grāmatas, kurās bija spilgti aprakstīti vīrišķīgie, garā stiprie revolucionāri, bezbailīgie, līdz galam uzticīgie cīnītāji, atstāja uz mani neaizmirstamu iespaidu un vēlēšanos būt līdzīgam šiem varoņiem.»

2. minējumi

Romāns «Dundurs»… Kā šī grāmata tika sarakstīta? Kur slēpjas tās apbrīnojamais spēks?

Kāpēc tā tik dziļi paliek ikviena sirdī? Kāpēc tā spēj radīt iespaidu, kurš neizzūd gadiem, kuru nekas nespēj aizēnot?

Cilvēce radījusi ne mazums brīnišķīgu grāmatu, kuras iedvesmo mūs ar drosmīgām idejām, sauc uz cīņu par brīvību. Vairākas no tām ir īpaši spilgtas. Tām ir ārkārtīgs tiešas iedarbības spēks. Tās ved kaujā, tās māca cīnīties, nesaudzējot savu dzīvību.

Tās ir grāmatas — kaujinieki, grāmatas — karavadoņi.

Šo grāmatu autori paši bija kaujinieki. Visu savu dzīvi, visus spēkus viņi. ziedoja cīņai par brīvību. Un viņu grāmatas kļuva par ieročiem šajā cīņā.

Lielais krievu revolucionārs N. Černiševskis uzrakstīja romānu «Ko darīt?».

Itāļu revolucionārs Rafaēls Džovanjoli, kas cīnījās Garibaldi vienībā par Itālijas atbrīvošanu, sarakstīja romānu «Spartaks».

Krievu revolucionāra S. M. Stepņaka-Kravčinska spalvai pieder romāns «Andrejs Kožuhovs».

Pilsoņu kara varonis Nikolajs Ostrovskis radīja romānu «Kā rūdījās tērauds».

Šo grāmatu autoru likteņi mums ir zināmi. Viņi bija ievērojami vārda mākslas meistari, bet ne jau tikai tur slēpjas viņu spēks — pasaulē pazīstami daudzi vēl lielāki vārda meistari. Tieši tas, ka viņi paši bija aktīvi cīnītāji, paši piedalījās kaujās par dzimtenes atbrīvošanu, tas, ka savās grāmatās viņi ielika lielu kaismi, brīvības cīņas kvēli, palīdzēja viņiem radīt tik neaizmirstamus darbus.

Viņu rakstnieka spalvai bija tāda pati nozīme kā durklim.

Romāns «Dundurs» ar pilnām tiesībām ieņem pirmo vietu starp šīm grāmatām — karavadoņiem.

Bet kas bija «Dundura» autore? Kādu ciņu kaismi rakstniece ielika savā romānā? Kādai kaujai viņa ar savu grāmatu kala ieročus? Kā varoņdarbus viņa apdziedāja?

Kā īsti tika radīta grāmata, kuras liesma jau gandrīz veselu gadsimtu kvēlo un nedziest lasītāju sirdīs? Kā radās šī uguns?

Kaut ari esmu beigusi Maskavas Valsts universitātes Literatūras fakultāti un klausījusies daudz lekciju par visdažādākajiem rakstniekiem, pat tādiem, kurus sen vairs nelasa, ne reizes ne no viena profesora es ne vārda neesmu dzirdējusi par «Dundura» autori.

…Reiz 1954. gada rudens vakarā es atkal — droši vien jau simto reizi — pārlasīju «Dunduru».

Šai grāmatai pār mani ir neizskaidrojama vara.

Un tajā vakarā es nevarēju no šīs grāmatas atrauties tāpat kā tajos tālajos gados, kad biju vēl maza meitene. Daudzas lappuses es jau sen zināju no galvas. Dundurs — šis drosmīgais revolucionārs — bija visas manas dzīves uzticams pavadonis un cik daudz reižu grūtos brīžos palīdzēja man pārvarēt visas grūtības.

Un tomēr katru reizi, kad es atkal atveru romānu, nevaru nolikt to, kamēr neizlasu līdz beigām, līdz pēdējai lappusei, kurā Džemma izmisusi raud pār Dundura pēdējo vēstuli, kurā Martīni mēģina viņu mierināt un atklaj mīlestību, ko viņa līdz tam nemaz nebija pamanījusi, kurā viņi abi uzzina par Montanelli nāvi un kurā Martīni, pārvarējis sevi, pasaka vienkāršos vārdus:

«Ko jūs gribat, madonna? «Sirdstrieka» ir tikpat labs vārds kā ikviens cits.»

Un atkal pārņem sajūta, ka nevis sen, pirms simt gadiem, gāja bojā šis varonis, līdz pēdējam elpas vilcienam palikdams uzticīgs savai pārliecībai, bet nupat manā acu priekšā.

It kā nevis grāmatā es būtu lasījusi, bet pati snvām acīm redzējusi, kā tikko nošāva cilvēku, kas vēl pēdējā brīdī uzsmaidīja saules stariem, redzējusi, kā viņa tēvs atsakās no dieva, kā viņa mīļotā raud par liktenīgo vēstuli, it kā pati būtu dzirdējusi, kā Martīni pateica to vienkāršo frāzi…

Tajā vakarā atkal radās tik dziļš pārdzīvojums, ka es izjutu nepārvaramu vēlēšanos noteikti uzzināt visu par romānu «Dundurs» un tā autori.

Atliku visu pie malas un sāku atcerēties, kas man bija zināms par šo grāmatu un tās rakstnieci.

Es zināju, ka «Dundura» autore — Etele Liliāna Voiniča, angļu rakstniece, dzimusi 1864. gadā, bet viņas romāna «Dundurs» pirmais izdevums iznāca 1897. gadā.

Romāns «Dundurs». Romāns par itāļu revolucionāru… To sarakstījusi a n g ļ u rakstniece… Sarakstījusi XIX gadsimta beigās…

Lai saprastu kādu grāmatu, vispirms jāmēģina noskaidrot, kādu īstenību ar šo darbu autors ir gribējis atspoguļot, kādas idejas centies izteikt, kam rakstnieks jūt līdzi, kam palīdz.

Anglija pagājušā gadsimta beigās. Darbaļaudis cīnās par savas labklājības uzlabošanu. Reizēm šī cīņa iegūst ļoti asu raksturu. Londonas ielās līst strādnieku asinis. Viņi izgājuši cīnīties par savām tiesībām. Lai gan biežāk mitini beidzas mierīgi, parasti visi spēki koncentrēti arodbiedrībās — tredjūnijās —, visi centieni vērsti uz ekonomisko cīņu. Tālaika angļu sociālistos vēl nebija kaislīgu cīnītāju, vēlēšanās ziedot savu dzīvi cīņai par brīvību, kas ir tik raksturīga iezīme romāna «Dundurs» varoņiem.

Tādas pazīmes tolaik nebija arī Itālijā. Itāļu tauta pēc ilgas un varonīgas cīņas atbrīvojās no austriešu jūga un apvienoja visas mazās valstiņas un hercogistes vienā Itālijas valstī, un politiskā cīņa ieguva daudz mierīgāku raksturu nekā XIX gadsimta vidū.

Un tajā pašā laikā neiespējami iedomāties, ka tikai pēc grāmatām, pēc; vēsturiskiem dokumentiem rakstniece būtu ar tādu spēku attēlojusi revolucionāru cīņu traģisko kolorītu, viņu varonīgos raksturus. Dabiskāks liekas pieņēmums, ka romānā atspoguļoti autorei daudz tuvāki, reālāki iespaidi. Tikai — kādi?,,. *

Varbūt «Dundura» mīklas atminējums meklējams kur citur… Nav noslēpums, ka katra grāmata, lai arī tai ir savas īpatnības un savdabība, tomēr it kā sasaucas ar citiem pazīstamiem darbiem — gan agrāk, gan arī vēlāk tapušiem —, tādējādi veidojot kādu atsevišķu posmu garajā literatūras vēstures ķēdē.

Ja izdodas atrast grāmatas vietu visā ķēdē, tad daudz kas šajā darbā, kas līdz tam bija nesaprotams, kļūst skaidrs.

Kuriem darbiem tad ir līdzīgs romāns «Dundurs»?

Lai arī cik atmiņā pārcilāju angļu rakstnieku grāmatas, kuras tapušas XIX gadsimta beigās, neko līdzīgu nevarēju atrast.

Romāni, stāsti un lugas, ko bija sarakstījuši Tomass Hārdijs, Oskars Vailds, Roberts Stīvensons, Redjards Kiplings, Herberts Velss, Bernards Šovs, — tie visi bija tik tālu no «Dundura»!

Atcerējos pie mums mazāk pazīstamus angļu rakstniekus — tālaika prozaiķus, dzejniekus. Daži no viņiem savos darbos ļoti dziļi juta līdzi itāļu tautas cīņai par savu brīvību… Itālijas brīvības cīņas idejas iedvesmoja daudzus ievērojamus angļu rakstniekus agrākā periodā — gan Baironu, gan Šelliju, gan daudzus citus —, bet arī tas viss bija tik tālu no «Dundura»…

Bet ja pameklētu citu tautu literatūrā?

Protams, vispirms prātā nāca Viktors Igo, viņa romāni «93. gads» un «Nožēlojamie», un tomēr nē, ne tas…

Pēkšņi samulstu: bet Stepņaks-Kravčinskis? Viņa romāni «Andrejs Kožuhovs», «Pagrīdes Krievija»?!

Un tūlīt pati sev iebilstu:

«Nevar būt! Krievu revolucionārs un rakstnieks — kāds tam sakars? Neticami.»

Bet ja nu tomēr… Revolucionāra Andreja Kožuhova tēls tik ļoti līdzīgs Dunduram, Dunduram līdzīgi arī «Pagrīdes Krievijas» varoņi, tas ir, pareizāk teikt — Dundurs līdzīgs viņiem . >.

Kad šīs grāmatas bija sarakstītas? Atceros: «Andrejs Kožuhovs» parādījās 1889. gadā angļu valodā ar nosaukumu «Nihilista karjera», bet «Pagrīdes Krievija» tika izdota itāļu valodā jau 1882. gadā, un nākamajā gadā tā tika pārtulkota daudzās Eiropas tautu valodās, arī angļu. Tas nozīmē, ka abas S. M. Kravčinska grāmatas ar pseidonīmu Stepņaks iznāca daudz agrāk nekā «Dundurs»!

Protams, lai izdarītu nopietnākus secinājumus, ar Šim ziņām nepietika.

Mēģināšu pārlasīt romānu «Andrejs Kožuhovs». Varbūt kļūdos, atrazdama līdzību starp Dunduru un Andreju Kožuhovu?…

Tajā pašā vakarā es no jauna pārlasīju visu «Andreju Kožuhovu». Tagad biju pilnīgi pārliecināta: starp «Andreju Kožuhovu» un «Dunduru» ir kāda ļoti liela tuvība. Un ne jau tāpēc, ka abos romānos atsevišķas epizodes ir līdzīgas, nē, — kopīgs ir abu romānu gars, atmosfēra, autoru vienādā attieksme pret saviem varoņiem — mīlestība un jūsma, kura pārņem arī lasītājus; abi autori cildina revolucionārus drosmīgus cīnītājus par brīvību; abi autori rāda varoņus, kuri ir pārliecināti par savu ideju uzvaru, vienlaikus zinādami, ka šī uzvara prasīs viņu dzīvību …

Ne jau velti Sverdlovs, Jaroslavskis, Bļahins un daudzi citi revolucionāri «Dunduru» vienmēr glabāja līdzās S. M. Stepņaka-Kravčinska darbiem!

Bet, ja saprotams, ka Stepņaks-Kravčinskis, pazīstams krievu revolucionārs, narodņiku kustības iedvesmotājs, kaismīgs sociālisma ideju propagandētājs starp strādniekiem un zemniekiem, bezgalīgi drosmīgs cilvēks, savos darbos radīja brīnišķīgus krievu revolucionāru tēlus, tad pilnīgi nesaprotami, kā un kāpēc angļu rakstniece radīja tikpat spilgtu itāļu revolucionāra tēlu! Un kāpēc šī grāmata rada tik spēcīgu iespaidu?

Tagad es vairs nerimšos, kamēr nenoskaidrošu, kā tika sarakstīts romāns «Dundurs», kas ir Etele Liliāna Voiniča, kādas idejas viņa pauda savā romānā, kāpēc angļu rakstnieces grāmata ir līdzīga krievu revolucionāra darbiem.

Es iešu pa «Dundura» pēdām, kamēr atradīšu atbildes uz šiem jautājumiem.

iii. pa dažādiem ceļiem

Vispirms man rūpīgi jāizpēta E. L. Voiničas biogrāfija, publikācijas par viņas daiļradi, no jauna jāpārlasa citi rakstnieces darbi. Vajadzētu uzzināt, vai viņa ir lasījusi Stepņaku-Kravčinski. Varbūt pat bija ar viņu pazīstama? (Es nez kāpēc esmu pārliecināta, ka viņi ne tikai pazina viens otru, bet bija pat tuvi draugi!) Kur viņa ir tagad? Ja vēl dzīva, tad viņai jābūt jau deviņdesmit gadu…

Tas būtu pirmais ceļš.

Pēc tam vajadzēs sīkāk izpētīt Stepņaka-Kravčinska biogrāfiju. Atceros, savas dzīves pēdējos gadus viņš pavadīja Londonā, pēc tam gāja bojā zem vilciena, iedams pāri dzelzceļa sliedēm. Viņš dzimis 1851. gadā, bet miris 1895. gadā — tātad viņam bija tikai četrdesmit četri gadi. Memuārus diezin vai viņš ir rakstījis, bet dienasgrāmatu? Varbūt ir saglabājušies viņa arhīvi? Jāpārlasa arī citi viņa darbi un draugu atmiņas.

Tas būtu vēl viens meklējumu ceļš.

Sāku ar to, ka pārlasu rakstu par Voiniču Literatūras enciklopēdijā. Otrais sējums, kurā ir burts V, iznācis jau 1929. gadā, bet paskatīsimies, kas tajā rakstīts:

«Voiniča Etele Liliāna (Ethel Lilian Voynich, 1864) — angļu rakstniece, pazīstama angļu zinātnieka un matemātikas profesora Džordža Bula meita. Noslēgdama laulību ar poļu literātu V. M. Voiniču, kurš bija pārcēlies uz dzīvi Anglijā, Voiniča nokļūst radikāli noskaņotu krievu un poļu emigrantu vidē, kur iepazīstas ar astoņdesmito gadu krievu revolucionārajiem notikumiem.

Anglijā, bet it īpaši Krievijā Voiniča ļoti populāra kā «Dundura» autore (1897). Pārējie Voiničas romāni: «Džeks Reimonds» (1901), «Olīvija Letama» (1904) un «Pārtrauktā draudzība» (1910) ir «Dundura» turpinājums. Taču ne Anglijā, ne pie mums gandrīz nemaz netiek lasīti, lai gan ir tulkoti krievu valodā. Visi četri romāni ir raksturīgi ar izteiktu protestu pret rutīnu un vecajām tradīcijām, bet no tiem tikai «Dundurs» izceļas ar revolucionāru patosu. Tāpēc šis romāns ir tik populārs mūsu revolucionārās jaunatnes vidū.[..] Tā sižeta pamatā — Itālijas cīņa ar Austriju par savu neatkarību. Romāna varoņa prototips ir Madzīni, kas 1831. gadā nodibināja nelegālo revolucionāro organizāciju «Jaunā Itālija». Revolucionārā romantika romānu vērš aizraujošu un interesantu, kaut arī tam ir zināmi mākslinieciski trūkumi.

Voiniča bez minētajiem ir sarakstījusi darbus par slāvu folkloru, par mūziku un tulkojusi no krievu valodas: krājumu «Krievu humors» (1895), Garšina stāstus un Ševčenko dzejoļus (1911).»

Man liekas ļoti svarīgi, ka viņa nokļuva krievu un poļu emigrantu vidē un iepazinās ar krievu revolucionārajiem notikumiem astoņdesmitajos gados. Tikai ne visai saprotams ir vārds «iepazinusies»: iepazinusies pēc šīs kustības dalībnieku nostāstiem vai arī pēc grāmatām? Taču šis atklājums apstiprina pieņēmumu par viņas saskari ar krievu revolucionāriem.

Pavisam dīvains šķiet apgalvojums: «Pārējie Voiničas romāni:., ir «Dundura» turpinājums.» Es biju lasī jusi šīs grāmatas un zinu, ka tas neatbilst īstenībai. «Džeks Reimonds» — romāns par angļu zēnu — bāreni, kas vēlāk kļūst par bērnu ārstu, par viņa draugiem — poļu revolucionāra atraitni un viņas dēlu. «Olīvija Letama» — romāns par angļu meiteni, kura iemīl krievu revolucionāru. Abām šīm grāmatām ar «Dunduru» nav nekāda sakara. Vienīgi «Pārtrauktā draudzība» (pie mums tā iznāca ar nosaukumu «Dundurs svešumā») patiešām stāsta par to, ko Arturs piedzīvoja tajos trīspadsmit gados, kuri šķir romāna «Dundurs» pirmo daļu no otrās, par viņa piedzīvojumiem Dienvidamerikā, par viņa draudzību ar kādu franču ģimeni. Draudzību izjauc negaidīts pārpratums. Taču nevar teikt: «Pārējie romāni ir «Dundura» turpinājums…»

Enciklopēdijas autoriem, protams, taisnība, ka tieši revolucionārais patoss radīja pie mums «Dunduram» tādu popularitāti, tomēr tas vēl neko neizskaidro.

Ļoti svarīgs ir apgalvojums, ka Madzīni ir Dundura prototips.

Ļoti interesanti, ka Voiniča tulkojusi Garšinu un citus krievu rakstniekus, kā ari Sevčenko, — tas nozīmē, ka viņa labi zinājusi krievu un ukraiņu valodu.

Sakari ar krievu revolucionāriem un krievu valodas zināšanas — tas ir pirmais pavediens, kas stiepjas no Voiničas pie Stepņaka-Kravčinska.

Tagad ielūkosimies bibliogrāfiskajā rokasgrāmatā «Mūsdienu aizrobežu rakstnieki», kura iznākusi 1930. gadā. Šīs grāmatas 33. lappusē lasām:

«Voiniča Etele Liliāna. Bula. Dzimusi 1864. gadā Krievijā. Angļu rakstniece. Emigrējusi uz Angliju, kur tagad dzīvo. Pie mums popularitāti ieguvusi ar romānu «Dundurs». Pārējie viņas romāni — viduvēji darbi ar sentimentālu nokrāsu — .. izraisa mazāku interesi.»

Tālāk seko viņas darbu uzskaitījums.

Saprotu: noslēpumainais vārds Bula ir viņas meitasuzvārds. Bet ir kāds ārkārtīgi svarīgs apgalvojums — izrādās, viņa dzimusi Krievijā un pēc tam emigrēju s i uz Angliju!

Taču Literatūras enciklopēdijā mēs uzzinājām, ka viņas tēvs bijis «pazīstams angļu zinātnieks un matemātikas profesors». Iznāk, ka viņas vecāki pārbraukuši uz dzīvi Krievijā? Nesaprotami!

Man ir maza J. Glāna rokasgrāmata «Mūsdienu Rietumu rakstnieki» (iznākusi 1927. gadā). Astoņpadsmitajā

lappusē lasu:

«Voiniča Etele Liliāna (dz. 1864. g.), angļu rakstniece, ieguvusi milzīgu popularitāti ar romānu «Dundurs». Pie mums viņas darbi guvuši daudz lielāku ievērību nekā viņas dzimtenē. Rakstnieces īstais uzvārds ir Bula, savu pseidonīmu viņa izvēlējusies no mazas galīciešu pilsētiņas Voinicas nosaukuma, no kurienes nācis viņas vīrs — polis. Voiniča brīvi pārvalda krievu valodu un 1911. gadā izdevusi grāmatu «Ševčenko lirika». Jau 1897. gadā viņa tulkojusi angļu valodā Garšina stāstus.[.. ]» Tālāk seko viņas romānu īss . apskats. Tagad kļūst pavisam nesaprotami. Šeit par viņas dzimteni tiek minēta Anglija, nevis Krievija; turklāt izrādās — Voiniča ir viņas pseidonīms, nevis uzvārds! Tas, ka viņa prot krievu valodu, apstiprinās, bet atklājas, ka «Ševčenko lirika» nav viņas tulkojums, bet gan pētījumu darbs?!

Dzimšanas gads visur sakrīt — 1864. —, bet kur īsti v i ņ a ir dzimusi?

Tagad atliek ieskatīties Britu enciklopēdijā, darbos par angļu literatūras vēsturi — tur noteikti atradīšu visprecīzākās ziņas!

iv. krievijas revolucionārās kustības dalībniece

Nākamajā dienā vispirms ķēros pie Britu enciklopēdijas. Šī enciklopēdija kopš seniem laikiem ir slavena ar visbagātākajiem materiāliem un vispilnīgākajām ziņām.

Sevišķi sīki enciklopēdijā aprakstīts viss, kas attiecas uz Angliju — tās vēsturi, ģeogrāfiju, literatūru.

Meklēju uz muguriņām burtu V un atrodu to 23. sējumā.

Pārmeklēju visas lappuses… taču.., Voiničas vārdu neatrodu!

Pārliecinos: varbūt es kļūdos šā vārda rakstībā? Nē, viss pareizi: Voynich bet šis vārds Britu enciklopēdijā nav pat pieminēts!

Veltīgi ar vispieredzējušāko bibliogrāfu palīdzību iedziļinājos visos iespējamos angļu literatūras vēstures daudzsējumu krājumos, angļu universitāšu izdevumos — angļu rakstnieces E. L. Voiničas vārds tajos nav pat pieminēts …

Tas liekas neticami, un es vēl vairākas reizes pāršķirstu biezos sējumus, kuros atrodamas vissīkākās ziņas par šodien nepazīstamiem angļu rakstniekiem, bet neviena vārda par «Dundura» autori!

Meklējot atbildi, radās vēl viens jautājums: kāpēc angļu zinātne klusē par angļu rakstnieci?

Tagad ieskatīsimies Lielajā padomju enciklopēdijā. Es nešaubos, ka tajā ir. ziņas par angļu rakstnieci. Un patiesi — nelielajā rakstā par Voiniču 8. sējuma 594. un 595. lappusē ļoti daudz interesanta:

«Voiniča Etele Liliāna (dz. 1864.) — angļu rakstniece. Precējusies ar poļu revolucionāru, kas izbēdzis no cara izsūtījuma uz Londonu. Pieņēmusi krievu literatūras progresīvās idejas, ar kurām iepazinusies, tulkodama krievu autoru darbus angļu valodā (V. Garšinu u. c.). Bijusi Pēterburgā. Voiničas draudzība ar Londonā dzīvojošajiem itāļu emigrantiem — nacionālās atbrīvošanās kustības dalībniekiem palīdzējusi radīt patiesu attēlojumu cīņai par brīvību pret austriešu jūgu deviņpadsmitā gadsimta 30.—40. gados Itālijā viņas pazīstamajā darbā «Dundurs» (1897. g., tulkots krievu valodā 1900.). Romāna varoņi — nelegālās organizācijas «Jaunā Itālija» biedri. Šo organizāciju 1831. gadā nodibināja Džuzepe /Vladzīni. Grāmatā kaismīgi parādīta itāļu revolucionāru varonība, katoļu baznīcas nodevīgā loma. Tiekdamās saglabāt savu privileģēto stāvokli, tā traucēja Itālijas apvienošanu. Angļu buržuāzijas literatūrpētnieki Voiničas romānu noklusē, taču aiz Anglijas robežām tas ieguvis lielu popularitāti. Lai arī cara cenzūra romāna tekstu bija sakropļojusi, tomēr Krievijas revolucionārā jaunatne to lasīja aizgūtnēm. Grāmatas galvenais varonis — bezbailīgs un vīrišķīgs revolucionārs, līdz galam uzticīgs cīņai par savas dzimtenes atbrīvošanu, — izraisa padomju lasītājos nedalītas simpātijas. Rakstnieces tieksme uz melodramatiskiem efektiem, traģisma pārspīlēšana, kura samanāma jau «Dundurā», vēl vairāk izteikta viņas vājākajos darbos: «Džeks Reimonds» (1901., krievu valodā 1902.), «Olīvija Letama» (1904., krievu valodā 1926.). Vēlāk Voiniča atkal atgriežas pie sava varoņa romānos «Pārtrauktā draudzība» (1910., krievu valodā 1926.) un «Noauj savas kurpes» (1945), stāstot par Dundura priekšteču dzīvi XVIII gadsimtā, taču pēc sava idejiskā un mākslinieciskā nozīmīguma šīs grāmatas nevar salīdzināt ar «Dunduru».»

Izrādās, viņas vīrs — poļu revolucionārs, kas izbēdzis no cara izsūtījuma. Taču Literatūras enciklopēdija to dēvēja par «pārcelšanos uz dzīvi Anglijā»!

Ļoti svarīga ir piezīme: «bijusi Pēterburgā». Taču joprojām nav skaidrs — tikai bijusi tur vai tomēr džimusi. Un kad viņa īsti bijusi Pēterburgā?

Svarīga arī norāde, ka viņa «pieņēmusi krievu literatūras progresīvās idejas».

Ne mazāk nozīmīgs apgalvojums, ka tieši rakstnieces tuvība ar itāļu emigrantiem palīdzēja viņai radīt patiesu revolucionārās kustības attēlojumu Itālijā.

Te mēs atrodam atbildi uz jautājumu, kāpēc Britu enciklopēdijā nebija raksta par Voiniču: tieši angļu literatūrpētniecības buržuāziskais, reakcionārais raksturs izskaidro romāna «Dundurs» un tā autores noklusēšanu Anglijā! Buržuāziskie zinātnieki negrib popularizēt revolucionāru romānu.

Raksta beigās atkal neskaidrība: iznāk, ka Voiničas abi pēdējie romāni — gan «Pārtrauktā draudzība», gan «Noauj savas kurpes (visai dīvains nosaukums!) — vēsta par Dundura priekšteču dzīvi XVIII gadsimtā! Bet es biju lasījusi «Pārtraukto draudzību» un tajā ir runa par pašu Dunduru, nevis par viņa priekštečiem!

Tā radās jauni jautājumi, taču vienlaikus parādījās arī jauni meklēšanas pavedieni. Ja V. M. Voiničs, poļu revolucionārs, izbēdzis no cara trimdas, tad — visticamāk — tuvākas ziņas par viņu meklējamas bibliogrāfiskajā vārdnīcā «Revolucionārās kustības dalībnieki Krievijā». Tik tiešām šīs vārdnīcas pirmā izdevuma III sējuma, kas izdots 1933. gadā, 623. un 624. lappusē ievietots liels raksts par Mihailu Voiniču un viņa fotogrāfija.

Vecajā fotogrāfijā es ieraudzīju novājējušu jaunu cilvēku brillēs, apaugušu ar bārdu, arestanta svārkos un ar ziemas cepuri galvā. Zem attēla bija uzraksts: «1887. gads. No muzeja «Katorga un trimda» materiāliem.»

No raksta varēja uzzināt, ka viņu sauca Mihails Vilfrīds Leonarda dēls, ka viņš dzimis 1865. gada 31. oktobrī pilsētas Kovno (tā toreiz sauca Kaunu) apkaimē, beidzis sešas ģimnāzijas klases. Viņa tēvs bijis titulārpadomnieks. 1885. gadā izturējis eksāmenu Maskavas universitātē un ieguvis aptiekāra palīga tiesības.

Arestēts 1885. gada 10. oktobrī (tātad toreiz viņam nebija vēl divdesmit gadu!) Kaunā un pēc tam ievietots Aleksandra citadeles Desmitajā paviljonā Varšavā.

Mihails Voiničs bijis poļu sociālrevolucionārās partijas «Proletariāts» biedrs, organizējis pagrīdes tipogrāfijas, gādājis partijas vajadzībām naudu un dokumentus. «Pēc 1887. gada 30. aprīļa cara rīkojuma bijis izsūtīts uz pieciem gadiem nometināšanā ar policijas uzraudzību Austrumsibīrijā.. Tunkas ciematā (Irkutskas guberņā), pēc tam pārcelts uz Irkutsku, no kurienes 1890. gada 22. jūnijā saskaņā ar atļauju izbraucis uz Balagansku, bet tur nav ieradies un nav arī atrasts. Pēc bēgšanas 1890. gada beigās ieradies Londonā. Precējies ar L. Voi niču. Dzīvoja ar uzvārdu Keļčevskis .. .» • Lūk, pats galvenais: «1891. gada jūlijā., kopā ar S. Kr.avčinski nodibināja Krievu brīvās preses fondu un bija tās komitejas loceklis.»

Kopā ar S. Kravčinski!

Tas nozīmē, ka Mihails Voiničs bijis tuvu pazīstams ar Stepņaku-Kravēmski, bijis viņa cīņasbiedrs. Tas nozīmē, ka arī viņa sieva neapšaubāmi bijusi pazīstama ar krievu rakstnieku un revolucionāru!

Es atradu to, ko meklēju! Tikai tas manu hipotēzi vēl nepierāda.

Rakstam par Voiniču bija pievienots literatūras saraksts par viņu: policijas izdevumi, revolucionārie žurnāli, atmiņas… Tas viss būs jāpārskata.

Taču tagad vissvarīgākais man liekas tas, ka šajā pašā vārdnīcā nākamajā lappusē ir ievietots raksts par pašu Eteli Liliānu Voiniču.

Tas taču nozīmē, ka vārdnīcas sastādītāji arī viņu ir uzskatījuši par Krievijas revolucionārās kustības dalībnieci!

Lasu: «..dzimusi 1864. gadā Londonā. Mācījusies mūziku Berlīnes konservatorijā; Berlīnes universitātē klausījusies lekcijas par slāvu valodniecību. 1882. gadā atbraukusi uz Pēterburgu, draudzējusies ar P. V. Karaulovas ģimeni. Ap 1882. gadu apmeklējusi pagrīdnieku sanāksmes V. A. Karaulova dzīvoklī, kur mēdza piedalīties arī P. Jakubovičs, S. Usova, I. Popovs. Bija tuva narodovoļcu centrālajam pulciņam. Izdarīja narodovoļciem dažādus pakalpojumus. 80. gadu beigās aizbraukusi uz Angliju, kur 90. gadu sākumā apprecējusies ar poļu literātu V, L. Voiniču, kas bija izbēdzis no Sibīrijas. Uzturējusi sakarus ar po|u un krievu emigrantiem. Pašlaik dzivo Anglijā.»

Liekas, šīs būs precīzākās ziņas par viņas dzimšanas vietu — Londona! Un arī par viņas uzturēšanos Pēterburgā: no 1882. gada līdz 80. gadu beigām! Interesanti būtu uzzināt, kāpēc astoņpadsmit gadus vecā angliete devusies uz Krieviju. Kā viņa nokļuvusi revolucionārajā vidē? Kādi cilvēki bija viņai līdzās? P. Jakubovičs — pazīstams revolucionārs, dzejnieks, grāmatas par katorgu «Izstumto pasaulē» autors. Bet kas bija Karaulovi un citi?

Raksta beigās minēti pirmavoti, kurus autors izmantojis: I. Popova ziņojums, Jaunā enciklopēdiskā vārdnīca, dažādas enciklopēdijas un atkal I. Popovs — «Pagājušais un pārdzīvotais». Redzams, ka autors daudz izmantojis ne vien enciklopēdijas, bet arī I. Popova atmiņas. Tātad atliek noskaidrot, kas īsti ir bijis šis Popovs. Domājams, viņš personiski pazinis E. L. Voiniču.

v. «kas viņi ir?»

Protams, raksts par E. L. Voiniču vārdnīcā «Revolucionārās kustības dalībnieki Krievijā» sniedza ļoti vērtīgas ziņas, taču kaut kādiem materiāliem par viņu vajadzētu būt arī angļu grāmatās.

Valsts Aizrobežu literatūras bibliotēkā man ieteica izpētīt angļu uzziņu krājumu «Kas viņi ir?». Šis krājums tiek izdots ik gadus un sniedz īsas ziņas par pasaules ievērojamākajiem cilvēkiem un, protams, vispirms jau par angļiem.

Sameklēju jaunāko izdevumu — 1954. gads. Pāršķirstu… Un, lūk, beidzot šīs tik ilgi meklētās rindas:

«Voiniča (Etele Liliāna), 1864. Rakstniece un komponiste; Džordža Bula meita; precējusies ar Vilfrīdu M. Voiniču (miris 1930. gadā). 1885. gadā beigusi Berlīnes augstāko1 mūzikas skolu. Darbi: «Krievu humors», «Garšina stāsti», «Dundurs» (..tālāk pēc romānu pārskaitījuma); komponējusi ļoti daudz dziesmu. Adrese: Ņujorkā, Rietumi 450, 24. ielā.»

Pats galvenais — viņa ir dzīva! Jo šaja krajumiņa ievieto ziņas tikai par dzīvām slavenībām. Viņa ir dzīva un dzīvo Ņujorkā!

Izrādās, viņa ir ne tikai rakstniece, bet arī komponiste un «komponējusi ļoti daudz dziesmu».

Izrādās, viņa 1 885. gadā beigusi Berlīnes konservatoriju.

Taču, ja ticam I. Popova ziņām, tad jau 1882. gadā viņa ieradusies Krievijā un aizbraukusi tikai astoņdesmito gadu beigās. Kā tad 1885. gadā viņa varēja beigt Berlīnes konservatoriju, kurā vajadzēja mācīties vairākus gadus?

Tātad pašreiz viņa dzīvo Ņujorkā. Interesanti, kad un kāpēc viņa no Anglijas pārceļoja uz Ameriku? Kā viņa tagad dzīvo? Ko dara?

Ja viņa tagad dzīvo Amerikā, tad taču tuvākas ziņas par viņu varētu būt Amerikas enciklopēdijā!

Patiešām Amerikas enciklopēdijas 28. sējumā ir raksts par E. L. Voiniču, taču jaunas ziņas tajā neatrodu.

Tagad vajadzēs pārskatīt visu krājumā «Revolucionārās kustības dalībnieki Krievijā» norādīto literatūru. Jāatrod arī Džordža Bula biogrāfija — varbūt tajā būs kas vairāk teikts par viņa ģimeni? Vai viņš arī dzīvojis Krievijā?

Vispirms sameklēju I. Popova atmiņas. Bijušais revolucionārs Ivans Ivanovičs Popovs stāsta par partijas «Narodnaja voļa» likvidēšanu pēc cara Aleksandra II nogalināšanas, par jauniem arestiem 1882. gada sākumā un par biedriem, kuriem izdevās palikt brīvībā.

«Diezgan bieži,» atceras I. Popovs, «mēs sanācām kopā pie V. Karaulova. Pie lielā galda dzēra tēju: Vasilija brālis Nikolajs, sieva Praskovja — S. Kravčinska sievasmāsa, viņa toreiz studēja medicīnu —, P. Jakubovičs, es un reizēm angliete E. L. (Liļa) Bula, «Dundura» nākama autore.

Kad jokojot tika teikts, ka ļaudis jau noguruši un vajadzētu atpūsties, tad angliete aicināja uz Itāliju. Angliete runāja labā krievu valodā. «Kas zina, varbūt nāksies doties uz Itāliju, varbūt vēl tālāk,» mīklaini noteica Jakubovičs.

Taču tāds noskaņojums ilgi nevaldīja; mēs centāmies cits citu uzmundrināt un aizdzīt visas šaubas. Jakubovičs tādās reizēs sāka lasīt vai nu savus, vai arī Bodlēra dzejoļus .. . Praskovja Vasiļjevna un angliete sēdās pie klavierēm, reizēm viņām dziedāja līdzi arī Nikolajs Andrejevičs.»

Izrādās, ka Praskovja Karaulova — Stepņaka-Kravčinska sievasmāsa! Interesanti, vai E. L. Voiniča vispirms iepazinās ar pašu Stepņaku Londonā vai arī ar Karaulovu ģimeni Pēterburgā? Lai gan revolucionārie pagrldnieki dzīvoja diezgan noslēgti, tomēr iepazīties ar Stepņaku bija vienkārši, jo viņam bija plaši sakari. Taču Stepņaks uz Londonu pārcēlās tikai 1884. gadā, bet Popovs apgalvo, ka Voiniča bijusi Pēterburgā jau 1882. gadā. Ja tā, tad vispirms viņa ir iepazinusies ar Pēterburgas revolucionāriem. Pagaidām uz šo jautājumu mēs nevaram atbildēt…

Savās tēlainajās atmiņās par tikšanās reizēm ar E. Voiniču dzīvoklī pie Karauloviem Popovs atstāsta šādu gadījumu:

«1899. gadā no Šliselburgas cietokšņa Karaulovs bija izsūtīts uz Ustjudu Irkutskas guberņā. Viņa sieva P. Karaulova, toreiz jau ārste, Ustjudā iekārtojās par feldšeri. Pa ceļam pie vīra viņa kādu laiku nodzīvoja Irkutskā. Šajā laikā viņa bieži uzturējās pie izsūtītajiem. Šeit viņa iepazinās ar revolucionāru Voiniču, kas gatavojās bēgt no izsūtījuma. P. Karaulova iedeva viņam anglietes adresi, kura jau bija aizbraukusi uz Londonu. Voiničs veiksmīgi nokļuva līdz Londonai, iepazinās ar E. Bulu, bet pēc kāda laika viņi apprecējās.»

Šajā atkāpē ir vesels romāns! Tik neiedomājami var savīties cilvēku likteņi… Bet tālāk, tālāk.

Sameklēju ziņas par V. Karaulovu.

Viņš bija partijas «Narodnaja voļa» biedrs, bet pēc tās izpildkomitejas sagrāves atjaunoja un apvienoja atsevišķos pulciņus. Viņu arestēja 1884. gadā un notiesāja uz četriem gadiem katorgā, kuru viņš izcieta Šliselburgā, pēc tam bija izsūtīts uz Sibīriju. Taču drīz viņš nodeva savu revolucionāro pārliecību un atklāti nostājās cara patvaldības pusē. Viņa nodevību V. I. Ļeņins atmaskoja rakstā «Krievu terorista karjera».

I. Popovs bija partijas «Narodnaja voļa» biedrs; 1885. gada februārī viņu arestēja un izsūtīja uz Sibīriju.

Vēl es noskaidroju, ka Garšina stāstu E. L. Voinieas tulkojumā, ne arī krājuma «Krievu humors» nevienā Maskavas bibliotēkā nav. Taču viņas tulkoto Ševčenko dzejas krājumiņu es atradu Valsts Aizrobežu literatūras bibliotēkā. Grāmatā bija seši Ševčenko dzejoļi Voiničas tulko jumā, starp tiem arī ievērojamais «Novēlējums», E. Voiničas sarakstīts biogrāfisks Ševčenko dzīves apraksts un M. Ļermontova dzejojuma «Dziesmas par tirgoni Kalašņikovu» tulkojums angļu valodā.

V. I. Ļeņina bibliotēkas Reto grāmatu nodaļā es atradu vēl kādu vērtīgu izdevumu — rakstu krājumu angļu valodā. To sauca «Nihilisma būtība»; to bija izdevusi «Krievu brīvības draudzības biedrība» Londonā 1894. gadā. Krājuma uzdevums — izskaidrot šīs biedrības uzdevumus un mērķus. No šā krājuma izrietēja, ka tieši Stepņaks bijis biedrības organizators un iniciators. Bet — pats galvenais! — divi Stepņaka raksti šajā krājumā bija ievietoti E. L. Voiničas tulkojumā. Tas taču nozīmē, ka viņa palīdzējusi Stepņakam, bijusi viņa līdzgaitniece!

Turpat Reto grāmatu noda|ā glabājas žurnāla «Svobodnaja Rossija («Free Russia») komplekts. Šis žurnāls iznāca Londonā Stepņaka vadībā un bija «Krievu brīvības draudzības biedrības» izdevums. Tajā tika publicēti materiāli par patieso stāvokli Krievijā, krievu rakstnieku darbu tulkojumi. Bibliotēkā ir saglabājušies žurnāli no 1890. līdz 1892. gadam (žurnāls iznāca arī vēlāk).

Daudzu šo žurnālu titullapās bija, nodrukāti biedrības Izpildiļ . komitejas locekļu vārdi. Un, lūk, 1892. gada 1. augusta numurā es atradu jaunu vārdu: «Misis Vilirīda Voiniča». Protams, protams — tā ir viņa! Anglijā bieži precētas sievietes sauc ne tikai vīra uzvārda', bet arī vīra vārdā!

Biedrīķas Izpildu komitejas sēžu atskaitēs, kas tika publicētas šajā žurnālā, nereti bija atrodams misis Vilfrīdas Voiničas vārds.

Tagad bija skaidrs, ka viņa aktīvi piedalījusies «Krievu brīvības draudzības biedrības» darbā.

Vēl viens pierādījums viņas dzīvajai interesei par Krievijas revolucionāro kustību, vēl viens pierādījums viņas sadarbībai ar Stepņaku!

Taču gribējās iegūt arī tiešos pierādījumus…

Viņas tēva — ievērojamā angļu zinātnieka biogrāfijā nekur netiek pieminēta Voiničas uzturēšanās Krievijā. Bija rakstīts, ka viņš miris 1864. gada 8. decembri Īrijā, Korkas priekšpilsētā, kur viņš tolaik strādāja par matemātikas pasniedzēju (acīmredzot viņš Krievijā nevarēja būt… Varbūt viņa sieva būtu devusies uz Krieviju viena pati pēc vīra nāves? Maz ticams).

Par viņa ģimenes dzīvi biogrāfijā teikts ļoti maz. Precējies ar Mēriju Everesti — ievērojamā angļu pētnieka Džordža Everesta tuvu radinieci (šā pētnieka vārdā nosaukta Himalaju kalnu virsotne — Everests).

«Šajā laimīgajā ģimenē piedzima piecas meitas,» raksta biogrāfs. Piecas meitas.,, Etele Liliāna dzimusi

Anglijas «Krievu brīvības draugu biedrības» 1894. gadā izdota rakstu krājumā «Nihilisma būtība» vāks. E. L. Voiniča šim krājumam iztulkoja angļu valodā divus S. Stepņaka-Krav• činska rakstus,

1864. gadā, precīzs datums man nav zināms, taču skaidrs, ka viņa ir jaunākā meita. Tāpēc ļoti maz ticams, ka viņas māte, rūpju nomākta, būtu devusies tik tālā ceļojumā uz Krieviju. Arvien neticamāks šķita apgalvojums, ka Etele Liliāna būtu dzimusi Krievijā…

Vienlaikus es izpētīju visu literatūru par Mihailu Voiniču, par Stepņaku (neko nevarēju atrast par pašu E. L. Voiniču), meklēju cilvēkus, kas tajā laikā dzīvojuši Londonā, Grāmatu palātā ievācu ziņas par dažādiem «Dundura» izdevumiem, sarakstījos ar vecajiem boļševikiem par «Dundura» nozīmi viņu dzīvē, pētīju visus iespējamos memuārus, runājos ar rakstniekiem, zinātniekiem, vēsturniekiem.

vi. kada viņa izskatījās?

Ļoti gribējās uzzināt, kāda rakstniece bija pēc izskata, kāda bija viņas seja. Es pārskatīju visus «Dundura» pirmsrevolūcijas un padomju laika izdevumus krievu valodā, pārskatīju visas Anglijā iznākušās grāmatas, visus Amerikas izdevumus (kuri bija atrodami bibliotēkās), iaču viņas portretu tā arī nekur neatradu.

Par laimi, kādā no angļu bibliogrāfiskajiem izdevumiem atradu ziņas par to, kur meklējami E. L. Voiničas portreti. Bija minēti divi amerikāņu un divi angļu žurnāli. Taču izrādījās, ka trīs no šiem žurnāliem mūsu bibliotēkās nav atrodami. Toties ceturtais bija gan V. I. Ļeņina bibliotēkā, gan Maskavas Valsts universitātes bibliotēkā.

Rūpīgi ierakstu piezīmju grāmatiņā: žurnāls «The Acaderui» («Akadēmija»), izdots Londonā, 1899. gada 15 februāris, № 1399, 321. lappuse.

Tajā pašā dienā es pieteicu šo žurnālu V. I. Ļeņina bibliotēkā un nākamajā rītā biju klāt jau pulksten deviņos, kad vēra vaļā lasītavu.

Saņēmu tumši zaļos vākos iesietu 1899. gada žurnālu komplektu. Žurnāls ir diezgan plāns, toties liels, ar ilustrācijām. Uzmanīgi pāršķirstu. Lūk, 1399. numurs, izdots 15. februārī… Ar nepacietību uzšķīru 321. lappusi. Beidzot! Tikai šajā lappusē nav nevienas ilustrācijas!

Pārbaudu vēlreiz: 1899. gads? Pareizi! 1399. numurs? Pareizi! Izdots 15. februāri? Pareizi!

Viss pareizi, taču rakstnieces portreta nav!

Vēlreiz pārbaudu savas piezīmes.,,

Tīri mehāniski pāršķiru 321. lappusi.., un tās otrajā pusē ieraugu nelielu, ovālveidīgu portretu. Tajā redzama skaista jaunas sievietes seja. Portrets iespiests slikti, krāsa neskaidra, kontrasts nepietiekams. Taču ar visu to labi var uztvert dziļo un domīgo skatienu, tievās un cieši pievērtās lūpas, vieglos, rūpīgi sakārtotos matus. Raibajai kleitai ir redzama balta apkaklīte.

Protams, tā ir viņa!

Zem portreta izlasu uzrakstu:

«Šajā nedēļā mēs publicējam «Dundura» autores E. L. Voiničas portretu. Viņas meitasuzvārds — Bula. Pirms pāris gadiem viņa precējusies ar poļu muižnieku. Romāns «Dundurs» — viņas pirmā izdotā grāmata.»

Viss pareizi. Bibliogrāfiskajā rādītājā bija ieviesusies kļūda: 322. lappuses vietā norādīta 321.

Ar bibliotēkas pakalpojumu dienesta starpniecību pasūtu šā portreta fotokopiju. Turpat pasūtu arī viņas tēva portreta kopiju — portretu atradu kādā no viņas tēva zinātniskajiem darbiem. Bet Revolūcijas muzejs pēc mana lūguma izgatavo rakstnieces vīra — Mihaila Vilfrīda Voiniča fotogrāfiju — muzejā glabājās fotogrāfijas negatīvs (tas gan izrādījās cits uzņēmums, nevis tas, kurš ievietots krājumā «Revolucionārās kustības dalībnieki Krievijā»). Tā es ieguvu trīs portretus — portretus, kuri mūsu laikā nekur nebija publicēti!

Ar šiem portretiem devos uz žurnāla «Ogoņok» redakciju. Parādīju tur iegūtos portretus un izstāstīju visu, ko biju uzzinājusi par Voiniču. Jautāju:

—   Interesanti? Vai ir vērts par šiem atradumiem pastāstīt «Ogoņok» lasītājiem? Vai ir nozīme publicēt arī portretus?

—   Ir vērts, — tūlīt atbild redakcijas darbinieki. — Noteikti uzrakstiet!

Tā 1955. gada «Ogoņok» 14. numurā parādījās mans raksts «Romāns «Dundurs» un tā autore» ar E. L. Voiničas, viņas tēva un vīra portretiem. Publikācijā minēju datus par «Dundura» izdevumiem Padomju Savienībā, I. Popova atmiņas, izvilkumus no E. Voiničas biogrāfijas, norādīju uz viņas daiļrades tuvību Stepņaka-Kravčinska darbiem.

Pēc šā raksta publicēšanas redakcija saņēma daudz vēstuļu. Lasītāji lūdza pastāstīt vēl vairāk par Voiniču, rakstīja par «Dundura» milzīgo nozīmi viņu dzīvē. Citi iebilda, ka Voiničas un Kravčinska daiļradei neesot nekā kopīga. Šo rakstu pārpublicēja daudzi citi preses izdevumi — pat tālu aiz mūsu zemes robežām.

(Tikai es nekad nedomāju, ka šo rakstu izlasīs ari pati E. L. Voiniča… Taču nesteigsimies priekšā notikumiem.) Es turpināju savus meklējumus.

vii. bulciņa

Pats svarīgākais man likās — atrast Stepņaka-KravČinska arhīvu. Viņš bija miris Londonā, taču varbūt viņa arhīvs bija arī pie mums. Tikai — kur? Izrādījās, ka daudz viņa vēstuļu un piezīmju atrodas Centrālajā Valsts Literatūras un mākslas arhīvā.

Devos uz šo arhīvu — tas atrodas starp Maskavu un Hirnkiem. Un drīz jau pētu Stepņaka-Kravčinska literārā fonda (nr. 1158) sarakstu.

Te ir daudz viņa manuskriptu — gan publicēti darbi, gan fragmenti no nepublicētiem stāstiem un rakstiem. Desmitiem piezīmju grāmatiņu, mapes ar avīžu izgriezumiem: viņa rakstiem, recenzijām par viņa grāmatām, publikācijas par revolucionāro kustību Krievijā, dažādas fotogrāfijas un milzīgs daudzums vēstuļu.

Vēstules no draugiem un līdzgaitniekiem krievu, angļu, franču, poļu un vācu valodā. Un — ļoti svarīgi! — to vidū daudz paša Stepņaka vēstuļu. Pēc viņa nāves dzīvesbiedre tās savāca no draugiem.

Sarakstā minēti tikai daži Stepņaka korespondentu vārdi, pārējie atzīmēti tikai ar iniciāļiem vai arī — vēstules nezināmiem, vēstules no nezināmiem …

Starp nosauktajiem vārdiem E. Voiniču neatrodu. Taču esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņi sarakstījās. Tas nozīmē, ka man jāpārskata visas vēstules!

Bet pagaidām ielūkosimies viņa piezīmju grāmatiņās.

Lūk, neliela piezīmju grāmatiņa ar alfabētu. Pāršķirstu. A… B… C… Un nākamajā lappusītē ar burtu B atrodu: «Afiss E. Boole — 103, Saymour Place.»

— Protams, tā ir viņa!

Tas nozīmē, ka viņi ir bijuši pazīstami!

Lūk, citas nelielas piezīmju grāmatiņas angļu un itāļu valodā.

Viena — bez vāciņa. Uz pelēcīgās titullapas rakstīts angļu valodā: «1889. gada kabatas dienasgrāmata. Katrā lappusē nedēļa.»

Pāri pirmajai lappusītei ierakstīts pazīstamajā Stepņaka rokrakstā: «Mis E. Bula.. . Liverpūle.. .»

Acīmredzot viņa izbraukusi no Londonas un Stepņaks steigā pierakstījis pagaidu adresi.

…Likās, ka no gadu desmitu dziļumiem es dzirdētu Stepņaka balsi. It kā viņš pats'mums stāstītu par savu draudzjbu ar mis Eteli Bulu, ar Eteli Liliānu Voiniču, nākamo romāna «Dundurs» autori.

Ar dziļu satraukumu lasu Stepņakam adresētās vēstules. Tajās visās dvesmo cieša un neviltota draudzība pret adresātu. K-rievu un citu emigrantu vēstules bažu pilnas. Ziņas par jauniem arestiem, par sakaru pārtrukšanu. Par finansiālām grūtībām un slimībām. Kur dabūt kaut piecus frankus? Kur sameklēt kaut jel kādu darbu?…

Angļu vēstules pilnas ar dziļu interesi, līdzjūtību grūtajās dienās. Lūgumi uzstāties mītiņos, ielūgumi, atsauksmes par Stepņaka grāmatām…

Tas viss ir bezgala interesanti, taču… es meklēju, šķirstu un ceru atrast kaut vārdu par Voiniču, Bulu…

Vēstuļu paciņā, kuras sūtījuši korespondenti ar burtu V, atrodu dažas vēstules no Mērijas Bulas. Jādomā, tā ir E. Voiničas māte.

Pirmā no tām datēta ar 1886. gada 25. martu. Mērija Bula izsaka vēlēšanos iepazīties ar Stepņaku un aicina viņu viesos. Paziņo mums jau zināmo adresi: 103, Saythour Place…

Divas nākamās vēstules datētas ar 12. un 18. aprīli (1892. g.). Oficiālo uzrunu «ser» nomainījusi draudzīgā forma — «dārgais Stepņak». Sīs ir nelielas vēstulītes. Vienā no tām Bula piekrīt tikties tuvākajās dienās, otrajā ir runa par kaut kādu rakstu sakarā ar krievu politiskajiem emigrantiem. «Esmu priecīga sniegt Jūsu lietai kaut šo niecīgo palīdzību,» raksta Mērija Bula.

1893. gada 20. janvāra vēstulē pirmo reizi es atradu pieminētu E. Voiničas vārdu. Māte rakstīja: «Dārgais Stepņak! Etele man teica, ka Jūs esot lūdzis uzzināt kāda auga botānisko nosaukumu. Sazinājos ar botānisko dārzu, taču, kaut arī tur pret mani bija ļoti laipni, botānisko nosaukumu neatrada.» Tālāk viņa stāsta par savu interesi par ārstnieciskiem augiem un sola turpināt meklējumu. Acīmredzot Stepņakam radās vajadzība izmantot Kādā rakstā šo augu, savvaļas ķiploku paveidu, kuru Sibīrijas vietējie iedzīvotāji un izsūtītie revolucionāri lietoja kā ārstniecisku līdzekli pret cingu.

Nu kļuva pavisam skaidrs, ka ar Stepņaku bijusi pazīstama gan Etele Liliāna, gan viņas māte…

Es atradu arī divas Mihaila Voiniča vēstules Stepriakam, taču tajās par Eteli Voiniču nekas nebija minēts.

Lai ari kā pūlējos, E. Voiničas vēstules Stepņaka arhīvā neatradu…

Pēc tam kad biju pārlūkojusi visas Stepņakam sūtītās vēstules, sāku uzmanīgi lasīt paša Stepņaka rakstītās vēstules.

īpaši daudz vēstuļu Stepņaks sūtījis Annai Epšteinei. Viņa mirusi Vīnē ar vēzi neilgi pirms paša Stepņaka pēkšņās nāves.

Starp vēstulēm atrodu kādu garāku ar pārstāstījumu, kādas grūtības nākas izjust ik uz soļa. Tajā stāstīts, ka nepacietīgi gaidot no Krievijas kādu anglieti, no kuras cerot saņemt pēdējos jaunumus par draugiem un notikumiem Krievijā.

Tā taču ir vēstule par viņu!

«Kāda jauka anglietīte», «mūsu anglietīte» — bez šaubām, tā ir viņa, Etele Liliāna Bula.

Tātad arī šādi viņa pilnveidojusi savas krievu valodas zināšanas! Tātad lūk, kā viņa nokļuvusi Peterburgā! Pasniegusi Krievijā mūzikas stundas… Bet vai tikai? Un kāpēc Stepņaks nekur viņu nesauc vārdā?

Laikam jau tam bija nopietni iemesli. Viens no galvenajiem — krievu politiskos emigrantus pat aiz robežām rūpīgi izspiegoja cara policija, viņu korespondenci kontrolēja, un Stepņaks, protams, nevēlējās vest policiju uz pēdām. Acīmredzot Voiniča bija viņa palīdze, jo kā gan citādi saprast vārdus: «Mēs ceram saņemt daudz jauuu ziņu gan par sabiedriskajiem notikumiem, gan par draugiem…» Citādi šīs ziņas varēja saņemt arī no sievasmāsas Sašas, kura ieradās kopā ar Voiniču.

Bet varbūt Etele Bula, atgriezdamās Anglijā, atveda ne tikai jaunas ziņas, bet arī vēstules un nelegālus materiālus? …

Lai gan esmu pilnīgi pārliecināta, ka «mūsu anglietīte» ir Etele Bula, taču… man nav pierādījumu, ka Stepņakam nevarētu būt arī kāda cita pazīstama angliete. Ja nu šajā vēstulē runa nav tomēr par Eteli Bulu?

Man jāsameklē tiešie pierādījumi.

Vēlreiz pārlasu Stepņaka vēstules …

Bet ja nu pamēģinātu rūpīgāk pārskatīt viņa 1889. gada

kabatas kalendāru? Var gadīties, ka tajā atrodas interesanti pieraksti. Pāršķirstu …

Lappusē ar 4. jūnija datumu ieraksts: «Atbrauca Saša u n Bulciņa.» Taču Epšteinei viņš rakstīja, ka Saša atbrauks kopā ar anglieti…

Bulciņa — kāpēc tik dīvains vārds?

Bet tā taču ir viņa! Viņas uzvārds Boole angļu izrunā skan — Bul. Tāpēc gluži dabiski, ka draudzīgā uzrunā jaunu meiteni, «savu anglietīti», var saukt ari par Bulciņu.

Tas bija jau neapstrīdams pierādījums, ka savā 1889. gada 2. jūnija vēstulē Epšteinei Stepņaks bija rakstījis par Eteli Bulu.

Tagad mēs jau noteikti zinām, ka Etele Bula Krievijā nokļuva ne bez Stepņaka ziņas, zinām, ka Londonā viņa atgriezās 1889. gada 4. jūnijā. Tikai mēs vēl nezinām, kad un kādos apstākļos viņa iepazinās ar Stepņaku, kad un kāpēc viņa devās uz Krieviju …

Ka jūs atceraties, I. Popovs savās atmiņās rakstīja, ka viņš saticis Voiniču pie Karauloviem jau 1882. gadā. Taču mēs zinām, ka Stepņaks ieradās Londonā tikai 1884. gada vasarā, tāpēc iepazīties ar Eteli Bulu pirms tam viņš nevarēja. Tiesa gan, viņš dzīvoja ārzemēs jau kopš 1878. gada — Francijā, Šveicē, Itālijā —, taču maz ticams, ka iepazīšanās ar Eteli Bulu varēja notikt ārpus Anglijas. Vēl jo vairāk tāpēc, ka vēstulē A. Epšteinei viņš rakstīja: «Šeit mēs viņai mācījām krievu valodu…» Šeit — tas nozīmē Londonā, no kurienes viņš rakstīja vēstuli.

Pēc angļu uzziņu krājuma datiem, 1885. gadā viņa bei• dza studijas Berlīnes konservatorijā. Bet I. Popovs tā paša gada februārī tika arestēts un izsūtīts uz Sibīriju — tātad tikties ar Eteli Bulu Pēterburgā nevarēja. Vēl jo vairāk — pie Karaulova, kurš bija arestēts jau 1884. gada martā.

Kā viss bija noticis īstenībā? Tikai pati E. L. Voiniča varētu atbildēt uz šo jautājumu.

.. .Atgriezīsimies pie Stepņaka arhīviem. Ja Bulciņa ir viņa, tad… tad šo vārdu arhīvā atrodam ļoti bieži. Tas nozīmē, ka viss jāpārskata vēlreiz ļoti nopietni!

Un es no jauna pārlasu visas Stepņaka rakstītās vēstules, visas viņam sūtītās vēstules, pārskatu viņa piezīmju grāmatiņas. Tajās ļoti bieži pieminēta E. L. Voiniča. Viņa minēta vārdos: Lilija Grigorjevna, mis Bula,

Bulciņa un vienkārši Liii. No vēstulēm izrietēja, ka viņa bijusi žurnāla «Free Russia» līdzstrādniece, ka bijusi cieši saistīta ar daudziem Londonā dzīvojošiem krievu politiskajiem emigrantiem.

Kaut arī daudz kas vēl nebija skaidrs, tomēr arvien ticamāk likās, ka starp «jauko anglietīti» un krievu revolucionāru Stepņaku-Kravčiņski ir bijusi dziļa garīgā tuvība …

Tomēr no visiem šiem dokumentiem pati nozīmīgākā man joprojām palika vēstule, kuru Stepņaks bija rakstījis 1889. gada 2. jūnijā Londonā un kuru es izlasīju 1955. gada 30. martā Maskavā.

viii. kāpēc e. l. voinica savam varonim izvēlējas vardu dundurs?

Vienlaikus ar E. Voiničas dzīves pētīšanu bieži pārlasīju viņas grāmatas un katru reizi atradu kaut ko jaunu, ko agrāk nebiju ievērojusi.

Arvien vairāk es pārliecinājos, ka pat šķietami maznozīmīgām detaļām nav gadījuma raksturs, ka tajās visbiežāk ir apslēpta dziļa jēga.

Protams, nejauša nebija arī galvenā varoņa vārda izvēle — tādu pašu nosaukumu rakstniece deva romānam — «Dundurs».

Un tomēr — kāpēc E. L. Voiniča savam varonim izvēlējas vārdu Dundurs?

Pašā romāna uz šo jautājumu atbilde it kā dota. Visi, kas lasījuši «Dunduru», droši vien atcerēsies — romāna galvenais varonis Arturs Bērtons, atgriezies Itālijā pēc trīspadsmit gadus ilgās trimdas, pieņēma sev vārdu Feliče Rivaress, taču gan ienaidnieki, gan draugi pazina viņu ar segvārdu Dundurs.

Viens no viņa līdzgaitniekiem šā vārda rašanos izskaidro tā: «Apenīnu kontrabandisti iesaukuši Rivaresu par Dunduru tāpēc, ka viņam bijusi dzēlīga mēle. Kopš tā laika viņš atstāja šo iesauku sev kā segvārdu.»

It kā atbilde būtu rasta. Taču es biju pārliecināta, ka tā vēl nav īstā atbilde.

Man nebija skaidra kāda frāze. Pirmo reizi vārdu «dundurs» romānā min revolucionāre Džemma. Otrās daļas sākumā attēlots, kā Florences sabiedriskie darbinieki sapulcējušies apspriest veicamos darbus. Radās doma par satīrisku avīzi cīņai pret jezuītiem, un kāds no klātēsoša-

Jlem, liberāls advokāts, piebilda, ka šis pasākums jāgal.ivo ļoti nopietni, jo «Florence nav tāds fabriku un tirgotavu biezoknis kā Londona, te nevalda ari tukša greziiiba kā Parīzē. Tā ir pilsēta ar slavenu vēsturi…

Tāpat kā Atēnas, — Džemma viņu smaidīdama pārli auca, — tomēr tās pilsoņi bija pārāk kūtri, tāpēc vaja(i/.oja aundura, kas tos uzmundrinātu…»

Pēc šiem vārdiem klātesošie atceras Dunduru un nolemj uzaicināt viņu. Tā romānā pirmo reizi parādās Dundurs …

Ko gribēja pateikt Džemma, ieminēdamās par Atēnām? I'roši vien gribēja runāt par kādu reālu vēsturisku epizodi. Tikai — par kuru?

Pazīstot Džemmas smalkjūtību un dziļo pietāti pret I iedriem, neticu, ka viņa nopietnā sarunā atsauktos uz maz zināmiem notikumiem, tādā veidā pārējiem radot ne\ ciklu situāciju.

Ko īsti nozīmēja viņas frāze par dunduru, kas uzmundrinājis atēniešus? Lai arī kā es pūlējos atcerēties, tā ari nespēju.

Varbūt tulkojums neprecīzs? Iepazinos ar oriģinālu angļu valodā — pārtulkots pareizi.

Par ko tomēr runāja Džemma? Kā to uzzināt?

Sāku ar to, ka pavaicāju kādam akadēmiķim, tuvam draugam un cilvēkam ar milzīgu erudīciju, lieliskam pasaules literatūras pazinējam. Arī viņš neko piemērotu neatcerējās, tomēr piekrita rnanam pieņēmumam, ka tieši šajā frāzē meklējams atminējums, kāpēc rakstniece savam varonim izvēlējusies vārdu Dundurs.

Pēc tam es devos pie PSRS Zinātņu akadēmijas Gor1 ija Pasaules literatūras institūta darbiniekiem — arī viņi neatcerējās.

Piezvanīju pa tālruni visiem pazīstamajiem, lūdzu palīdzēt profesorus, zinātņu doktorus un kandidātus — vēsturniekus un filologus, vecus un jaunus …

Neviens tā arī nemācēja atbildēt!

Viens otrs pieļāva domu, ka E. L. Voiniča sajaukusi dunduru ar lapseni — domājusi sengrieķu rakstnieka Aristofana lugu «Lapsenes». Taču komēdijas «Lapsenes» sižetu es zināju un tam nebija nekādas līdzības ar romānu «Dundurs» — tāpēc šis pieņēmums bija maz ticams.

Kam vēl pavaicāt?

Gorkija Pasaules literatūras institūtā strādā ievērojamais speciālists klasiskās filoloģijas jautājumos — PSRS

Zinātņu akadēmijas korespondētājloceklis Sergejs Ivanovičs Soboļevskis. Pēdējā laikā Sergejs Ivanovičs 'jutās ne visai vesels un reti izgāja no mājām. Nav brīnums — viņam jau ir pāri deviņdesmit gadiem! Viņš ir tikai trīs mēnešus jaunāks par E. L. Voiniču …

Tomēr Sergejs Ivanovičs joprojām daudz strādāja. Pavisam nesen nāca klajā viņa jaunā grāmata — «Aristofans un viņa laikmets». Viņš vadīja institūtā Antīkās literatūras sektoru, tā sēdes notika viņa mājās. Bija neērti iet pie viņa, tomēr rast atbildi uz savu jautājumu ļoti gribējās.

Piezvanīju sektora darbiniecei Jevgeņijai Aļeksejevnai Berkovai. Viņa ari uzskatīja, ka runa ir par Aristofanu, tomēr laipni piekrita pavaicāt Sergejam Ivanovičam.

Vakarā Jevgeņija Aļeksejevna piezvanīja man uz mājām:

—   Šodien notika sektora sēde. Pavaicāju Sergejam Ivanovičam. Viņš ilgi domāja un izlēma, ka Dundura vārds nācis no Aristofana «Lapsenēm» …

Tagad viss! Nezinu vairāk neviena, kam varētu pajautāt.

…Un tomēr es biju pārliecināta, ka tā nebija īstā atbilde.

Nākamajā rītā tālruņa zvans uzmodināja mani agri:

—   Šeit Jevgeņija Aļeksejevna. Vakar vēlu naktī man piezvanīja Sergejs Ivanovičs un priecīgs pavēstīja: «Atradu! Tas nav Aristofans! Tā ir Platona «Sokrātā apoloģija.» Un patiesi, — turpina Jevgeņija Aļeksejevna, — arī es tūlīt atcerējos. Kā gan es to varēju piemirst! Naktī jums zvanīt negribēju, sagaidīju rītu. Sameklējiet Platona «Sokrātā apoloģiju», astoņpadsmito nodaļu. Aizstāvoties tiesā pret izvirzītajām apsūdzībām, Sokrāts salīdzina sevi ar dunduru, kurš vainīgs tikai tāpēc, ka uzmundrina cēlu, bet nesteidzīgu zirgu, likdams tam veiklāk kustēties …

Sokrāts … Tātad E. L. Voiniča domāja par grieķu lielo domātāju, par notikumu, kuru stāsta viņa skolnieks Platons.

Braucu uz bibliotēku un sameklēju «Sokrātā apoloģiju». Man atnes mazu grāmatiņu, kuru laidusi klajā izdevniecība «Poļza», gads nav norādīts, acīmredzot 1910. vai 1912. I. Rumera tulkojums.

Atrodu 18. nodaļu. Lūk, rindas, kurās runāts par zirgu: «— Ja jūs tagad atņemsiet man dzīvību, — vērsdamies pie tiesnešiem, saka Sokrāts, — jums nebūs viegli atrast otru cilvēku, kas — atļaujiet man lietot šo savā ziņā smieklīgo salīdzinājumu — sēdētu pilsētā kā lielā un cēlā zirgā, kas aiz sava cēluma kļuvis neveikls un kas tāpēc jātniekam visu laiku jāmudina; man šķiet, ka tieši šīs lomas pildīšanai dievs mani sūtījis uz jūsu pilsētu — lai es negurstoši jūs mudinātu, dzītu un neliktu mierā visus un katru atsevišķi, ik dienas izraisīdams jūsos naidu.»

Doma tieši tā, uz kuru atsaucās Sergejs Ivanovičs, (aču neviena vārda par dunduru! Visi kā sazvērējušies pret mani!

Varbūt esmu kaut ko sajaukusi? Pārlasu visu grāmatiņu no sākuma līdz beigām. Neko neatrodu. Bet es nepadodos. Palūdzu man atnest citus šās grāmatas izdevumus. Man atnes vēl divas grāmatas.

Viena no tām diezgan bieza, greznā iesējumā: «Platona filozofiskās pārdomas, iztulkotas krievu valodā. Pielikumā Platona dzīves īss apraksts, ievads un skaidrojošas piezīmes. Tulkojis un izdevis A. Kļevanovs. Maskava. Universitātes tipogrāfija. 1861».

Šajā izdevumā teksts iespiests bez nodaļām, taču 57. lappusē es atrodu to pašu vietu: «— Ja jūs mani tagad nolemsiet nāvei, tad, saku jums atklāti, diezin vai jūs atradīsiet otru tādu cilvēku kā es (lai cik arī dīvains liktos jums šis salīdzinājums): dievs mani devis šai pilsētai kā jātnieku cēlam un spēcīgam zirgam, kas kļuvis smagnējs no sava spēka un laiskuma un kas tāpēc reizēm jāpamudina ar piešiem. Tieši šādu uzdevumu dievs devis man šajā pilsētā: uzmodināt jūs no dvēseles kūtruma, uzmundrināt un mācīt jūs visus, nenogurstoši sekot visai pilsētai un nedot tai mieru.»

Pēc satura liela līdzība ar Džemmas frāzi, taču atkal nekur netiek minēts dundurs .,,

Atšķiru trešo grāmatu — vēl biezāku un greznākos vākos: «Platona raksti, no grieķu valodas tulkojis un komentējis profesors Karpovs. I. daļa. Sanktpēterburga. 1863».

Lasu 427. un 428. lappuse:

«— Jā, ja jūs mani nogalināsiet, tad grūti jums nāksies atrast otru man līdzīgu, kuru — kaut ari tas skanētu smieklīgi, taču tā ir patiesība — dievs iesūtīja šajā pilsētā — gandrīz vai uz liela un cēla zirga, lai es šo zirgu, kas savā cēlumā kļuvis neizveicīgs, uzmundrinātu ar dzeloni kā dundurs. Tieši šo pienākumu dievs uzlicis man attiecībā uz pilsētu, lai es mudinātu jūs, pārliecinātu, apnikdams visiem, lai es negurstoši uzsēstos te vienam, te otram.»

Cik smagnēja valoda! Vismaz trīs reizes jāizlasa, tikai tad var saprast. Taču tieši to, tieši to es biju meklējusi!

Tagad es redzu, ka Sergejam Ivanovičam bija taisnība. Protams, tieši šo salīdzinājumu domāja Džemrna. Taču kāpēc citos izdevumos nebija pieminēts dundurs?

Profesors Karpovs šo vietu komentē. Izrādās, ģrieķu valodā vārdi pieši un dundurs rakstībā neatšķiras. Zinātnieku viedokļi, kā tulkojama šī vieta, ;ir atšķirīgi: vieni uzskata, ka Sokrāts iztēlojies sevi par j ā tnieku, kurš mudina zirgu ar piešiem, bet otri — ka viņš salīdzina sevi ar dunduru, kurš nedod mieru zirgam. Profesors Karpovs raksta: «Man pieņemamāks liekas otrais variants, tāpēc ka pirmajā par daudz iedomības, kas Sokrātā gudrībai nebija raksturīga; otrajā variantā vairāk pietātes un Sokrātā smalkās ironijas.»

Tagad viss kļūst skaidrs un mēs varam droši piekrist profesoram Karpovam, ka šī vieta Platona sacerējumā jālasa tā, kā tā skan viņa tulkojumā. Tagad saprotams, kāpēc daudzi antīkā laikmeta speciālisti nevarēja man palīdzēt.. .

Taču būtu labi iegūt apstiprinājumu tam, ka E. L. Voiniča bija lasījusi «Sokrātā apoloģiju». Uzzināt, kāda bijusi viņas attieksme pret šo darbu.

Un es atceros, ka «Sokrātā apoloģija» bija cita E. L. Voiničas romāna — «Olīvijas Letamas» varones iemīļota grāmata. Bet Olīvijas tēls neapšaubāmi ir dziļi biogrāfisks.

Tagad vairs nešaubos, ka E. L. Voiniča savam varonim izvēlējusies segvārdu Dundurs par godu Sokratam.

Patiesi, lielā domātāja Sokrātā, kas dzīvojis pirms vairāk nekā diviem tūkstošiem gadu, dzīve un nāve ir augstākajā mērā varonības un traģisma pilna.

Atēnieši sadusmojās uz Sokrātu par to, ka viņš atmaskoja to nekrietnības, aicināja būt taisnīgiem un cēlsirdīgiem. Viņu nodeva tiesai, apsūdzot bezdievībā un jaunatnes samaitāšanā. Un tiesa piesprieda viņam' nāves sodu. Ja Sokrāts atteiktos no savas pārliecības, pārtrauktu meklēt taisnību un apsolītu klusēt, dzīvība viņam tiktu saglabāta. Taču Sokrāts šos noteikumus nepieņem — bez šīs cīņas zūd viņa dzīves jēga!

Un Sokratam jāmirst. Viņa draugi un mācekļi izmisumā piedāvā noorganizēt bēgšanu. Taču lielais domātājs atsakās no šādas iespējas izdzīvot. Aizbēgt — tas nozīmētu atteikties no tā, ko viņš pats visu mūžu mācījis, nozīmētu rīkoties gļēvi, liekulīgi un netaisnīgi, nozīmētu atteikties no saviem principiem.

Sokrāts mierīgi un ar lepnumu izdzer trauku ar indi.

Sokrāts aizgāja no dzīves, bet viņa tēls dzīvo cauri gadsimtiem. Mēs viņu atceramies kā cilvēku, kas vienmēr līdz galam uzticīgs savai pārliecībai, kā cīnītāju, kuram savas idejas dārgākas par dzīvību.

Jāpiebilst, ka astoņdesmitajos gados, tieši tajā laikā, kad E. L. Voiniča uzturējās Krievijā, vadošie krievu rakstnieki un mākslinieki bieži izmantoja Sokrātā tēmas. Dzejnieks un revolucionārs P. Jakubovičs uzrakstīja dzejoli par Sokrātu, tēlnieks M. Antokoļskis radīja skulptūru «Sokrātā nāve». Arī V. Koroļenko muzikālā fantāzija «Ēnas» veltīta Sokrata-Dundura tēlam, viņa vīrišķīgajai nāvei.

Manuprāt, acīm redzams kļūst fakts, kādu dziļu jēgu rakstniece ielikusi sava varoņa segvārdā, kā viņa centusies ar šo segvārdu akcentēt romāna varoņa galveno ideju — bezgalīgu uzticību saviem ideāliem, kaut arī šī uzticība gan Dunduram, gan Sokratam ir dārgāka par dzīvību.

ix. šajā laikā viņpus okeāna…

1955. gada rudenī es uzzināju, ka padomju žurnālistu grupa gatavojas braucienam uz Amerikas Savienotajam Valstīm.

Palūdzu delegācijas vadītāju — rakstnieku Borisu Poļevoju apmeklēt E. L. Voiniču Ņujorkā, iedevu grāmatā «Kas viņi ir?» atrasto adresi un daudzus jautājumus. Kaut gan delegācijas programma bija paredzēta ļoti noslogota, Boriss Poļevojs tomēr apsolīja atrast iespēju pabūt pie «Dundura» autores.

Ar tādu pašu lūgumu devos arī pie pārējiem delegācijas locekļiem — pie žurnāla «Ogoņok» galvenā redaktora A. Sofronova un laikraksta «Komsornoļskaja pravda» speciālkorespondenta A. Adžubeja.

Sajā laikā arī viņpus okeāna gatavojās uz šo tikšanos … Viss sākās ar to, ka žurnāla «Ogoņok» numurs, kurā bija ievietota publikācija par Voiniču, nonāca Apvienoto Nāciju Organizācijas padomju darbinieka P. Borisova rokās. Dzīvodams Ņujorkā, P. Borisovs pilnīgoja savas angļu valodas zināšanas. Viņam palīdzēja kāda angliete — ANO amerikāņu pārstāvja dzīvesbiedre. Frīmentāla kundze savukārt mācījās krievu valodu. Tā viņi nodarbojās — pusi stundas angļu valodā, pusi — krievu valodā. Frīmentāla kundze studēja angļu, amerikāņu un krievu literatūru, bija vairāku grāmatu autore, tulkojusi angļu valodā un publicējusi leģendas par lielo inkvizitoru no Dostojevska romāna «Brāļi Karamazovi».

Izlasījis rakstu, P. Borisovs par to ļoti ieinteresējās un pirmajā nodarbībā parādīja publikāciju anglietei.

—   Šeit stāstīts par angļu rakstnieci Eteli Voiniču — slavenā romāna «Dundurs» autori, — sacīja Borisovs.

—   Voiniča? — pārjautāja Frīmentāla kundze. — Nekad agrāk tādu rakstnieci neesmu dzirdējusi. Un kas tas par slaveno romānu — «Dundurs»?

Kā — un patiesi jūs nekad neesat dzirdējusi Voiničas vārdu? Viņas «Dundurs» taču ir viena no iemīļotākajām grāmatām pasaulē! Voiniča ir brīnišķīga rakstniece, angliete un galu galā — jūsu tautiete!

—   Anglijā ir ļoti daudz ievērojamu rakstnieku, vienu otru no viņiem es varu ari nezināt, — Frīmentāla kundze atbildēja.

Todien viņi ar angļu valodu nenodarbojās — mācījās tikai krievu valodu. Frīmentāla kundze gribēja izlasīt līdz gajam rakstu par viņai nepazīstamo angļu rakstnieci.

īpašu pārsteigumu viņā izraisīja tas, ka Voiniča bija pētnieka un pulkveža Džordža Everesta tāla radiniece.

—   Arī es esmu pulkveža Everesta radiniece, — Frīmentāla kundze sacīja Borisovam.

Izlasījusi, ka Voiniča no Anglijas pārcēlusies uz Ņujorku, Frīmentāla kundze nolēma par katru vārīti uzmeklēt šo viņai nepazīstamo rakstnieci, kas varēja būt viņas radiniece.

Taču atrast Ņujorkā cilvēku nav nemaz tik viegli — adrešu biroju tur nav. Frīmentāla kundzei vajadzēja lūgt privātdetektīvu palīdzību.

Kamēr detektīvi meklēja E. Voiničas adresi (kuru tik vienkārši bija atrast krājumā «Kas viņi ir?»!), P. Borisovs bukinistu veikalos centās atrast romāna «Dundurs» izdevumu angļu valodā. Viņš gribēja, lai Frīmentāla kundze to noteikti izlasītu. Borisovam līdzi bija «Dundurs» krievu valodā — šo grāmatu viņš ļoti mīlēja —, taču Frīmentāla kundze krievu valodu vēl nepārvaldīja pilnībā un vispār angļu rakstniece anglietei tomēr jālasa oriģinālā. Borisovs apstaigāja daudzus bukinistu veikalus, tikai «Dunduru» nevienā no tiem neatrada. Viņš uzzināja, ka «Dundurs» Amerikā sen nav izdots un kļuvis par bibliogrāfisku retumu …

Beidzot tomēr Borisovam laimējās — kādā no veikaliem viņš nopirka vecu šā romāna izdevumu.

Jau nākamajā nodarbībā Borisovs iedeva to Frīmentāia kundzei.

—   Nezinu gan, vai man atradīsies iespēja izlasīt «Dunduru». Patlaban esmu bezgala aizņemta, — viņa piebilda.

Nākamajā rītā Borisovu uzmodināja agrs telefona zvans. Zvanīja Frīmentāia kundze:

—   Ko jūs ar mani izdarījāt! Jūsu dēļ neesmu gulējusi visu nakti! Vakarā nolēmu ieskatīties Voiničas romāna, izlasīju pāris lappušu… un nevarēju vairs atrauties! Lasīju līdz rītam un neesmu vēl acis aizvērusi! Kāda satriecoša grāmata! Nekad neko līdzīgu neesmu lasījusi! Un padomā tikai — to sarakstījusi angliete! Angliete, par kuru agrak neko netiku dzirdējusi! Man viņa noteikti jāsameklē! — Likās, ka visa viņas satrauktā runa sastāvēja tikai no izsaukuma teikumiem.

Borisovs uzdāvināja viņai «Ogoņok» numuru ar rakstu par «Dundura» autori, un, kad detektīvi beidzot paziņoja Frīmentāia kundzei Voiničas adresi, viņa, dodamās meklet Menhetenas kvartālā divdesmit ceturto ielu, paņēma līdzi žurnālu «Ogoņok» …

x. pirmā iepazīšanās

Borisovs ilgi nevarēja saņemties un izmantot Voiničas ielūgumu apciemot viņu. Šo uzaicinājumu bija nodevusi Frīmentāia kundze. Viņam likās, ka vizītei jāsagatavojas īpaši rūpīgi, šim brīdim jābūt svinīgam, bet, kā to izdarīt, to viņš nezināja. Beidzot, jau rudenī, viņš nolēma iet. Ciemos devās kopā ar sievu un meitu.

Visi bija tā uztraukušies, ka ieradās daudz agrāk pirms norunātā laika. Gaidīdami viņi pētīja apkārtni. Pelēka Ņujorkas nomale. 24. iela bija šaura, milzīgu mūra māju ieskauta. Likās, ka trūkst gaisa. Iela bija nerimstošiem trokšņiem un benzīna izgarojumiem pilna.

Četri simti piecdesmitais nams, kurā viņa dzīvo, aizņem veselu kvartālu, un tajā mīt trīs tūkstoši iedzīvotāju. Voiničas dzīvoklis atrodas septiņpadsmitajā stāvā — tas ir pēdējais stāvs. Varbūt tā ir labi, jo nedzird trokšņus un nejūt benzīna smaku …

To visu domāja Borisovi, braukdami liftā. Lifta kalpotājs, kas tur strādāja jau ilgus gadus, pirmo reizi uzzināja, ka šajā mājā dzīvo ievērojama rakstniece, ka večiņa no septiņpadsmitā stāva — visā pasaulē iemīļotas/grāmatas autore …

Viņi pastāvēja pie durvīm, atguva elpu, it kā septiņpadsmit stāvus nebūtu braukuši ar liftu, bet kāpuši kājām. Pēc tam piezvanīja.

Pirmos padomju pilsoņus, kuri ieradās pie Voiničas, sagaidīja Nila kundze, enerģiska neliela auguma sieviete. Viņa pavadīja Borisovus uz viesistabu. Tā vienlaikus bija arī kabinets un ēdamistaba. Dzīvoklī vēl bija divas guļamtelpas. Viesistaba pārsteidza ar apbrīnojamo spodrību, iekārtojuma vienkāršību, ziedu un grāmatu bagātību. Grāmatas bija visur … Pie vienas no sienām stāvēja pianīns. Virs dīvāna bija redzams vecākas sievietes portrets. Tas pievērsa uzmanību. Tajā bija redzams dziļais acu skatiens un cieši sakniebtās lūpas. Lai gan šīs sievietes seja bija grumbaina, tomēr Borisovi pazina šo skaisto seju, kuru bija redzējuši žurnālā «Ogoņok».

Loga tuvumā pie sienas karājās cits portrets platā koka rāmī — tajā bija redzams jauneklis melnā beretē. Virs jaunekļa galvas zilgoja debesis, bet acīs bija neslēptas skumjas, dziļu ciešanu pēdas.

Lielais logs ir austrumu pusē. Nila kundze stāsta, ka Voiniča jau vairākus gadus nav bijusi ārā un tāpēc, lai paelpotu svaigu gaisu, viņa bieži sēž pie šī loga. Jā, viņa ir jau ļoti veca! Drīz būs deviņdesmit divi gadi. Taču Voiniča vēl darbojas — konsultē grāmatu firmu, kurā strādā arī Nila kundze. Kad Nila kundze aiziet uz darbu, viņa vienmēr cieši noslēdz durvis, lai neviens nevarētu nodarīt pāri Voiničai …

Beidzot atvērās durvis — un ienāca pati Voiniča. Viņa iet tik stalti, ka izskatās gara auguma. Sirmie mati giudi sasukāti. Rokā rakstniecei ir spieķis, kaut arī viņa uz tā nebalstās, ienāk drošā un mierīgā gaitā. Katrā viņas kustībā jūtama slēpta enerģija un saviļņojums.

Pēc pirmās iepazīšanās satraukuma visi ilgi klusēja. Voiniča nenovērsa acis no Borisova meitas, kura bija it kā piekalusi viņas skatienu. Pēc kāda laika, joprojām lūkodamās uz meiteni, viņa iesāka sarunu:

— Tātad jūs esat no Krievijas, no Padomju Savienības. Man ļoti liels prieks jūs redzēt pie sevis. Ar Krieviju man saistītas ļoti dārgas atmiņas.

Voiniča runāja krievu valodā. Lēni, rūpīgi izvēloties vārdus, it kā meklētu tos kaut kādā bezgalīgā dziļuma.

Viņa stāstīja par Saltikova-Ščedrina bērēm Pēterburga, kurās pati bija piedalījusies. Tas palicis atmiņā kā viens no spilgtākajiem notikumiem viņas mūžā.

Pec tam viņa palūdza meiteni apsēsties blakus. Smalkiem, jau vecīgiem pirkstiem viņa noglāstīja meitenes apaļīgās rokas un sāka runāt it kā ar viņu vien. Voiniča izstāstīja Saltikova-Sčedrina pasaku «Pazudusī sirdsapziņa» — par to, kā pazaudēto sirdsapziņu, iemītu dubļos, cilvēki atrada un ielika krievu bērna dvēselē. Bērns auga, un līdz ar viņu auga arī sirdsapziņa — izauga liela, tīra un lepna.

— Atceries, Irinka, — sacīja Voiniča padomju meitenei, — atceries vienmēr, ka tu esi Krievijas meitene un, kad tu izaugsi, tavai sirdsapziņai jābūt tīrai un lepnai…

Pēc tam Voiniča sāka stāstīt par Stepņaku, par savu dārgo draugu Stepņaku, kuru viņa sauca par savu aizbildni.

Tad atcerējās Ļermontova dzejoļus un, it kā būtu nonākusi tikai viņai dzirdamas mūzikas gūstā, sāka lasīt ka noslēpumainu zvērestu:

— Pāri Maskavas zelta kupoliem, Pēri kremļa baltajai sienai, No tāliem mežiem, no ziliem kalniem, Pāri skaidu jumtiem, Pelēkus mākoņus aizdzenot, Sarkana blāzma aust..,

Arī tagad nevaru neuztraukties, lasīdama šos dzejoļus, — sacīja Voiniča. — Iedomājieties manu satraukumu, kad «Dziesmu par tirgoni Kalašņikovu» lasīju pirmo reizi. Negulēju visu nakti — staigāju pa istabu un ik brīdi atcerējos:

Pāri Maskavas zelta kupoliem, Pari kremļa baltajai sienai…

Jau toreiz nolēmu šo poēmu tulkot angļu valodā.

Nila kundze izņēma no plaukta nelielu grāmatiņu pelēkā iesējumā un parādīja Borisoviem — tie bija Sevčenko dzejoļi Voiničas tulkojumā. Šajā grāmatiņā bija ievietota arī viņas tulkotā «Dziesma par tirgoni Kalašņikovu».

Pec tam Borisovi klausījās Ševčenko dzejoļus ukraiņu valodā. Tas bija kā neticams brīnums — sēdēt blakus «Dundura» autorei, dzirdēt nedaudz vecmodīgo, tomēr tik tīro krievu valodu, krievu un ukraiņu dzejoļus …

Borisovs sāka stāstīt Voiničai par lielo mīlestību pret viņas romānu Padomju Savienībā.

Nila kundze nesaprata krievu valodu, taču viņa nojauta, par ko bija runa, brīžiem vai nu Voiniča, vai Borisovi viņai atkārtoja angliski.

— Bet tomēr, — pēkšņi diezgan enerģiski pārtrauca Nila kundze, — galvenais manas draudzenes daiļradē ir nevis grāmatas, bet gan mūzika.

Nila kundze atnesa un parādīja kaudzi nošburtnīcu — «Dundura» autores mūzikas sacerējumus.

Voiniča pārsēdās pie pianīna. Viņa spēlēja Borisoviem savu kantāti «Zemūdens pilsēta», kurai bija izmantoti krievu dzejnieka M. Dmitrijeva vārdi.

Voiničas balss jau skanēja līdzsvaroti. Viņa vairs nemeklēja aizmirstos vārdus krievu valodā. Taču viesi jau posās promiešanai — nedrīkst tā nogurdināt namamāti.

Atvadoties Voiniča Irinkai uzdāvināja grāmatu un tajā ierakstīja:

«Dārgā Irina! Tu — vienīgais padomju bērns, kuru man nācies satikt, un Tava un vecāku viesošanās pie manis šo dienu padarīja priecīgu un neaizmirstamu. Lai visi bērni no Tavas zemes, kurā esmu bijusi pirms tik daudziem gadiem, pazīst tikai mieru visā pasaulē!

E. L. Voiniča.»

Uzzinājusi no Borisova, ka drīz uz Savienotajām Valstīm brauks padomju rakstnieki, Voiniča palūdza nodot delegācijai ielūgumu ierasties pie viņas, īpaši viņa gribēja redzēt Sofronova kungu, žurnāla «Ogoņok» redaktoru. Tā žurnāla redaktoru, ar kura palīdzību viņa uzzināja par sava «Dundura» likteni Krievijā, iepazinās ar padomju cilvēkiem, ar padomju meiteni…

XI. 1955. GADA 17. NOVEMBRĪ

Beidzot pienāca šī diena. 17. novembrī agri no rīta Voiničas dzīvoklī septiņpadsmitajā stāvā ieradās padomju viesi — seši žurnālisti un Borisovs.

Viņi atnesa lielu sārtu krizantēmu klēpi. Čalojoši, uztraukušies — viņi reizē apklusa, tiklīdz iegāja mājīgajā, saules pielietajā viesistabā.

Tūlīt viņi ieraudzīs «Dundura» autori, savas mīļotās grāmatas autori, cilvēku, par kuru neko nezināja. Tas likās pat neticami.

Un, lūk, viņa ienāca viesistabā, ģērbusies brūnos svārkos, gaiši zilā jaciņā, ar melnu adītu lakatu, kas bija uzmests uz pleciem …

Viņas zilo acu skatiens apstājās te pie viena, te pie otra. Nelielā viesistaba bija kļuvusi par šauru. Nav uz kā visus apsēdināt. Taču viesi bez īpašām ceremonijām sēžas turpat uz grīdas pie rakstnieces kājām.

Uz laiku aizmirsās visi citi iespaidi par Ameriku. Padomju žurnālisti atmiņā atgriezās savā jaunībā pie tām neaizmirstamajām dienām, kad pirmo reizi bija lasījumi grāmatu par Dunduru …

Elpu aizturējuši, viņi raudzījās uz sirmo sievieti, kura lēni, klusā balsī stāstīja viņiem nedzirdētus pagātnes notikumus.

Viņa stāstīja tiem par savu jaunību, par gadiem, kurus bija pavadījusi Pēterburgā, par Saltikova-Sčedrina bērēm, par to, kā viņa nesusi uz cietumu paciņas apcietinātajiem politieslodzītajiem. To visu rakstniece tik dzīvi atceras. Uz papīra lapas Voiniča pat zīmē cietuma koridoru izvietojumu …

Pēc tam viņi klausījās stāstus par krievu revolucionāriem. Viņa bijusi lielos draugos ar šiem cilvēkiem, dziļi mīlējusi viņus …

Viesi nepacietīgi sāka izvaicāt par to, kā radies romāns «Dundurs».

Voiniča apklusa, iegrima atmiņās. Viņai grūti runāt par to, kas pašai tik svēts, par ko pati domājusi visu mūžu . . .

—   Es jums labāk pastāstīšu par cilvēku, kas man palīdzēja kļūt par rakstnieci, — sacīja Voiniča un palūdza Annai (Nila kundzei) atnest vēstules un fotogrāfijas.

—   Lūk, tas ir viņš, mans draugs un jūsu tautietis. — Un Voiniča rāda viesiem Stepņaka fotogrāfiju. — Mēs bieži sarakstījāmies, taču man saglabājušās tikai divas viņa zīmītes un viena vēstule.

Un padomju žurnālisti saudzīgi ņem rokās jau sadzeltējušās lapiņas, pārraksta savos bloknotos rindas no Stepņaka vēstules, kurās viņš aicina jauko Liii «izmēģināt savus spēkus rakstniecībā».

Avīzes «Komsomoļskaja pravda» līdzstrādnieks A. Adžubejs palūdza rakstniecei uzrakstīt pāris vārdu, adresētu

padomju jaunatnei. Pie rokas neatradās cits papīrs, un Adžubejs pasniedza rakstniecei savu piezīmju grāmatiņu. Viesi palīdzēja viņai pārsēsties pie galda. Voiniča kādu brīdi domāja. Pāris vārdu, bet gribas ar tiem pateikt pašu svarīgāko… Viesi atgāja tālāk, lai netraucētu rakstniecei …

Glītā un vienāda rokrakstā, tāda paša, kādā sarakstīja «Dunduru», viņa uzrakstīja sveicienu:

«Visiem Padomju Savienības bērniem: laimīgu nākotni un mieru pasaulē!» Un parakstījās: «E. L. Voiniča. Ņujorkā 1955. gada 17. novembrī.»

Žurnālisti kopā ar Voiniču nofotografējās. Nofotografēja viņu kopā ar Nila kundzi. Un pienāca laiks atvadīties — Nila kundzei jādodas uz darbu. Aizejot viesi saudzīgi spiež Voiničas roku …

Iznākuši uz ielas, žurnālisti gribēja nofotografēt māju, kurā dzīvo Voiniča, kurā tikko viņi bija pārcēlušies it kā citā pasaulē, bet visos piecos fotoaparātos bija beigusies filma — tik daudz viņi bija fotografējuši Voiničas istabā. Atgājuši tālāk, visi vēlreiz atskatījās — un viņu atmiņā palika milzīgais un pelēkais nams, rudens vējš, kas rausta jumta skārdu, un logs septiņpadsmitajā stāvā, pa kuru ar savām skaidrajām, zilajām acīm raugās brīnišķīga sieviete — musu laikabiedre un pagājušā gadsimta liesmaino cīņu lieciniece …

xii. akvamarīns

Nākamajā dienā par šo tikšanos vēstīja Padomju Savienības radio, avīzes — un daudz miljonu cilvēku, kuriem romāns «Dundurs» ir dārgs, uzzināja, ka grāmatas autore vēl ir dzīva.

Atgriezušies Dzimtenē, žurnālisti par šo neaizmirstamo notikumu stāstīja žurnālos, avīzēs, tikšanās vakaros. Uz redakcijām sāka nākt desmitiem un simtiem vēstuļu. Lasītāji lūdza pastāstīt vēl tuvāk par Voiničas dzīvi, lūdza uzaicināt rakstnieci ciemos uz Padomju Savienību, apliecināja savu neviltoto mīlestību.

Ar Rakstnieku savienības ārzemju komisijas starpniecību Boriss Poļevojs aizsūtīja Voiničai vairākus «Dundura» izdevumus dažādu padomju tautu valodās, pēc tam ar tādu pašu lūgumu viņš devās pie brālīgo republiku rakstniekiem — un Voiniča drīz saņēma savu romānu poļu, ungāru, bulgāru un vācu valodā.

Pēc tam padomju izdevniecības pārskaitīja Voiničai honorārus, un tas bija pašā laikā, jo ar Nila kundzes algu vien abām bija jādzīvo visai pieticīgi.

Voiničai sāka rakstīt vēstules daudzi padomju lasītāji. Tagad šā nama septiņpadsmitajā stāvā pastnieki katru dienu nesa vēstules un bandroles, uz kurām bija padomju pastmarkas. Nila kundze bieži vairs nespēja pat pārskatīt visu pastu, tas viņai negāja viegli arī tāpēc, ka krievu valodu viņa neprata.

Voiničas klusais dzīvoklis pārstāja būt kluss. Cits pēc cita pie rakstnieces nāca padomju viesi — žurnālisti, rakstnieki, sabiedriskie darbinieki, Apvienoto Nāciju Organizācijas delegācijas pārstāvji.

Taču par visiem vairāk Voiniča vienmēr gaidīja Irinku Borisovu. Voiniča bija iemīlējusi viņas vecākus, taču tieši meitenes ciemošanās sagādāja rakstniecei vislielāko prieku.

Ziemassvētkos Irinka uzdāvināja Voiničai Puškina pasakas skaistā iesējumā. Voiniča bija ļoti aizkustināta. Viņa apsēdās uz dīvāna un sāka lasīt «Pasaku par caru Saltanu». Voiniča lasīja balsī. Pasakā viņa visu saprata. Reizēm gadījās kāds nepazīstamāks vārds, taču drīz vien viņa to atcerējās. Bet tad viņa izlasīja:

l; — Ne pelēnu, ne vardulēnu,

Bet neredzētu zvēriņu.

Pēc šīm rindām Voiniča pēkšņi apklusa.

—   Kā saprast vārdu «zvēriņš»? — viņa pārjautāja.

Feodosija Jefimovna izskaidroja, un Voiniča vēlreiz

pārlasīja šīs rindas. Tās viņu acīm redzami uzjautrināja. Viņa jautri paskatījās uz Iru un dziedoši izrunāja: «Zveri-ņu.» Abas pasmējās, pēc tam Voiniča turpināja lasīt. Taču pēc kāda laika atkal dziedoši atkārtoja «zvēriņu» un atkal iesmējās. Arī vēlāk, pie tradicionālajām ziemassvētku pusdienām, kuru laikā tika pārrunāti svarīgi notikumi, lasītas vēstules no Krievijas, Voiniča laiku pa laikam jautri pavērās meitenē — un abas atkal sāka smieties.

Tajā dienā Voiniča uzdāvināja Irinkai mazu brošiņu ar spožu zilgani zaļu dārgakmeni.

—   Šis dārgakmens ir akvamarīns. Akvamarīns — tas nozīmē — jūras ūdens, — sacīja Voiniča, raugoties Irai acīs, — dziļš un tīrs.

XIII. KRIEVISKĀ DZIMŠANAS DIENA

Borisovs bija biežs viesis Voiničas mājā, daudz stāstīja viņai par Padomju Savienību, nesa padomju rakstnieku grāmatas. Savukārt draugiem Padomju Savienībā Borisovs rakstīja par Voiniču. Tieši no viņa vēstules es beidzot uzzināju precīzu Voiničas dzimšanas datumu un mēnesi. Šo datumu pavēstīju daudziem rakstnieces cienītājiem, un visi sūtījām viņai draudzīgus sveicienus.

1956. gada 11. maijs, kad viņai palika deviņdesmit di n gadi, Voiničai kļuva par neparastu dzimšanas dienu — pienāca daudzas vēstules un telegrammas un visas — no Padomju Savienības.

Šajā dienā viņa nosūtīja vēstuli uz Krieviju. Augšējā malā uzrakstīja datumu: 1956. gada 11. maijā Ņujorki.

Pirmās rindiņas bija krievu valodā:

«Dārgā Jevgeņija Taratuta!

Lūdzu piedot, ka es tik ilgi neatbildēju uz Jūsu vēstuli.» (Viņa lietoja veco rakstību, tā, kā bija rakstījusi pirms daudziem gadiem: vārdā «Jevgeņija» bija latīņu i, lai gan cietās zīmes nelietoja, jo zināja, ka pēc jaunās ortogrāfijas tās nav vajadzīgas. Taču visu vēstuli uzrakstīt krieviski viņai bija par grūtu, un turpinājums bija angļu valodā.)

«Šodien man palika 92 gadi. Šī ir mana laimīgākā dzimšanas diena, tāpēc ka es saņēmu Jūsu apsveikuma vēstuli un telegrammas no Sofronova kunga, viņa līdzstrādniekiem, no komjaunatnes komitejas (viņa šos vārdus rakstīja latīņu burtiem: «Komitet Komsomola»). Kā redzat — šī bija īsti krieviska dzimšanas diena.

Atļaujiet Jums apliecināt, ka esmu ļoti gandarīta par Jūsu draudzīgo attieksmi pret mani, par tik daudzu Krievijas cilvēku man veltītu uzmanību. Esmu tik maz izdarījusi, lai šo uzmanību uzskatītu par pelnītu.

Mana uzticamā draudzene Anna Nila un es ļoti gribam, lai Jūs atrastu iespēju atbraukt pie mums un mēs varētu iepazīties personiski.

Mēs ar Annu cītīgi cenšamies meklēt atbildes uz Jūsu daudzajiem jautājumiem, bet tas nav viegls uzdevums. Man ir kāds trūkums, kas raksturīgs vairumam rakstnieku: ja man kaut kas svarīgs jāveic, jūtu, ka pārāk daudz nāk klāt no iztēles — es sāku piefantazēt. Tas ir tik viegli un vilinoši! … Es ļoti labprāt pati vēlreiz apmeklētu Krieviju, bet tas diemžēl ir neiespējami.» Pēdējās rindiņas viņa atkal uzrakstīja krieviski: «Ļoti silts sveiciens.

Lilija Voiniča.»

Tajā pašā aploksnē savu vēstuli ielika arī Anna Nila. Viņa rakstīja, ka šinīs dienās izsūtīs Voiničas fotogrāfijas, grāmatas, notis un vēstuļu fotokopijas.

xiv. sūtījums no ņujorkas

Pavisam ātri pienāca diena, kad saņēmu bezgala dārgo sūtījumu. Vispirms es apskatīju ļoti skaistu Voiničas fotoportretu — tas bija Gābora Edera darbs. Tā otrā pusē Anna Nila bija uzrakstījusi: «E. L. Voiniča 1944. gada 3. novembrī, drīz pēc romāna «Noauj savas kurpes» pabeigšanas.» (Tā vajadzēja tulkot šā romāna nosaukumu!)

Sūtījumā bija bieza grāmata — romāns «Noauj savas kurpes», 1945. gada izdevums. Neliels filmiņas rullītis — viņai adresēto Stepņaka vēstuļu kopijas, kā arī viņas vēstules kādai draudzenei, rakstītas 1887. gadā, viņas grāmatu titullapas.

Bija arī trīs biezas mapes ar viņas notīm; visus muzikālos terminus uzrakstījusi pati Voiniča. Oratorija «Bābele», kantāte «Zemūdens pilsēta», kurai izmantoti krievu dzejnieka vārdi — rakstniece tos' atdzejojusi angliski tajā pašā pantmērā, tāpēc kantāti var izpildīt arī krievu valodā. Bija daudzi citi Voiničas mūzikas sacerējumi.

Apaļā metāla kārbiņā atradās neliela kinofilma, kura tika uzņemta Voiničas dzīvoklī 1956. gada pavasarī.

… Es ieraudzīju namu, kurā viņa dzīvo. Viņas mājīgā istaba ziedu un grāmatu pilna. Pie sienas — jauna itāļa portrets — no tā Voiniča aizguva Artura ārējo izskatu. Un, lūk, arī viņa pati! Etele Liliāna Voiniča staigāja pa istabu, šķirstīja savas notis, lasīja «Ogoņok» numuru un raudzījās uz mums ar dziļu un domīgu skatienu.

Sūtījumā vēl bija kas neizsakāmi dārgs: divdesmit mašīnraksta lappuses ar atbildēm uz maniem jautājumiem. Saņemt veselas divdesmit mašīnraksta lappuses no pašas Voiničas, kad es mēnešiem ilgi biju meklējusi pa vienai rindiņai, pa vārdam, kas varētu dot kaut mājienu! Lai neizraisītos nekādas šaubas, viņa pati vizējusi katru lapiņu: ikvienas lappuses apakšējā malā man pazīstamajā rokrakstā uzrakstīti iniciāļi «E. L. V.» un datums «25. 4. 56».

Vēl Voiniča atsūtīja arī Annas Frīmentāles raksta kopiju. Anna Frīmentāle stāstīja par Voiniču, citēja viņas vārdus un dokumentus no rakstnieces arhīva.

Daudzreiz pārlasīju man bezgala dārgās lappuses, kuras Voiniča bija parakstījusi ar savu roku. E. L. Voiniča rakstīja par to, kā bija nokļuvusi Krievijā, kā iepazinusies ar Stepņaku, kā radusies ideja rakstīt romānu «Dundurs», stāstīja vēl bezgala daudz interesanta.

Izrādās, ar Stepņaku viņa iepazinusies 1886. gada beigās. Abi ātri iedraudzējušies, un Stepņaks palīdzējis piepildīt viņas seno sapni apmeklēt Krieviju. Krievijā viņa dzīvojusi no 1887. gada pavasara līdz 1889. gada vasaras sākumam. Tagad kļuva skaidrs, ka viņa nekad nav tikusies ar I. Popovu, ne arī ar V. Karaulovu vai Jakuboviču … Tā es uzzināju, ka pat šķietami neapstrīdami dokumenti — laikabiedru memuāri — var neatbilst īstenībai. Katrs dokuments, katra liecība prasa rūpīgu pārbaudi!

Voiniča tiešām 1882. gadā ieradusies Berlīnē un mācījusies tur trīs gadus. Pēc konservatorijas beigšanas apmēram gadu dzīvojusi Parīzē un tikai pēc tam devusies uz Krieviju …

Tā beidzot tika atminēta viena no daudzajām mīklām …

Pēc kāda laika Voiniča man atsūtīja grāmatu ar pašas tulkotām Sopēna vēstulēm (šo grāmatu es pie mums neatradu nevienā bibliotēkā), atsūtīja citus savus romānus, sava portreta fotokopiju — viņu bija zīmējusi gleznotāja Klāra Klinghofere 1949. gadā.

Voiniča atsūtīja ari dārgu savu piemiņas lietu — mazu nazīti ar perlamutra rokturi. Tas kādreiz bija piederējis viņas vīram, un tieši ar šo nazīti 1897. gadā E. Voiniča atgrieza romāna «Dundurs» signāleksemplāra lapas.

Es savukārt aizsūtīju Voiničai romāna «Dundurs» dažādiis padomju izdevumus, žurnālus un avīzes, kurās tika stāstīts par viņu. Aizsūtīju viņai albumus ar Maskavas un Ļeņingradas skatiem, tautiskus suvenīrus, kuri varēja atsaukt atmiņā to Krieviju, kuru viņa pazina pirms daudziem gadiem …

E. Voiniča un Nila kundze man bieži rakstīja.

Es turpināju savus meklējumus un pētījumus.

Iepazjnos ar rakstnieka A. Novikova-Priboja atraitni. Viņa atcerējās, ka, būdama vēl maza meitene, dzīvojusi pie Stepņaka un kādreiz kopā bijuši viesos pie E. Voiničas.

Rakstnieks Aleksandrs Slominskis, pazīstamās grāmatas par dekabristiem «Cerņigovieši» autors un atzīts Puškina speciālists, stāstīja, ka par Voiniču daudz dzirdējis no savas tantes Zinaidas Vengerovas, kura pirmā bija tulkojusi «Dunduru» krievu valodā. Z. Vengerovas vīrs dzejnieks N. Minskis bijis labi pazīstams ar Voiniču. Vengerovas un Minska arhīvā Ļeņingradā es atradu trīs N. Minskim sūtītas E. Voiničas vēstules.

Man atrakstīja akadēmiķis A. Beļeckis — viņš bija uzzinājis, ka E. Voiničas un viņas vīra vēstules saglabājušās Ukrainas arhīvos. Devos uz Kijevu un Ļvovu un atradu tur daudz interesanta.

Ļeņingradas novadpētnieks A. Petrovs uzzināja adresi, kur Pēterburgā no 1887. līdz 1889. gadam bija dzīvojusi E. Voiniča, un to atsūtīja man. Saņēmu šās mājas fotogrāfiju.

Visus paziņas, kuri devās uz Ameriku, es lūdzu katrā ziņā iegriezties pie Voiničas. Pēc mana lūguma pie viņas pabija mākslinieks Nikolajs Gorjajevs un uzgleznoja rakstnieci. Viņas 95. dzimšanas dienā viesos ieradās Lielā teātra baletdejotāji un kinooperators J. Akuratovs uzņēma šo tikšanos filmā — tagad Eteli Voiniču varam redzēt hronikā «Padomju baletam aplaudē Amerika» …

Kopš tā laika, kad sāku iet pa'«Dundura» pēdām, man uzradās daudz jaunu draugu — atsaucīgu un nenogurstošu palīgu. No visām mūsu zemes malām pazīstami un nepazīstami cilvēki man rakstīja dažādas ziņas par «Dunduru».

Voiničas vārds, tāpat kā burvju vārds «Sezam», atvēra cilvēku sirdis, muzeju un bibliotēku durvis, rakstāmgaldus, kuru atvilktnēs glabājās ziņas par grāmatu «Dundurs» un tās autori.

Pamazām man kļuva arvien skaidrāks, kāpēc angļu rakstnieces romāns par itāļu revolucionāru ieguva savu īsto dzimteni Krievijā, man kļuva saprotams, kuru cīņu liesmas iedvesmoja rakstnieci E. Voiniču, kam viņa gribēja palīdzēt ar savu romānu.

Arvien skaidrāk man iezīmējās «Dundura» autores tēls. Tā tapa šās grāmatas otrā daļa, kuru sauc «Mūsu anglietīte jeb patiess stāsts par «Dundura» autori un viņas krievu draugiem».

Otra daļa MŪSU ANGLIETĪTE JEB PATIESS STĀSTS PAR «DUNDURA» AUTORI UN VIŅAS KRIEVU DRAUGIEM

i. itāļu bēgļi

Tajos vakaros, kad māte nebija aizņemta, meitenes viņu vienmēr ielenca un lūdza kaut ko pastāstīt. Vismīļākais viņām bija stāsts par itāļu bēgļiem.

— Reiz, 1859. gada sākumā, — māte atcerējās, — vētras laikā Īrijas krastā netālu no tās vietas, kur mēs dzīvojām, piestāja kāds kuģis. Krastā izkāpa bāli, vārgi un izmocīti cilvēki. Viņi noslīga ceļos un sāka skūpstīt zemi. Tie bija itāļu patrioti. Divus no viņiem mēs uzņēmām savās mājās. Viņus sauca — grāfs Kastellammāre un Karlo Poerio.

Viņi izstāstīja, kāds liktenis bija viņus piemeklējis. Izrādījās, ka patrioti tikuši apcietināti pēc 1848. gada revolūcijas sagrāves un vairāk nekā desmit gadu smakuši cietumā, drūmajā Špīlbergas cietoksnī Austrijā. Visi ievērojamākie Eiropas ļaudis pieprasīja atvieglot viņu ciešanas, tāpēc itāļu karalis nolēma atbrīvot ieslodzītos no cietuma, taču palikt dzimtenē viņiem aizliedza un noteica izsūtīt mūža trimdā uz Ameriku. Sešdesmit sešus trimdiniekus Neapolē pārsēdināja citā kuģī un nosūtīja uz Spāniju. Tur viņus pārcēla uz amerikāņu kuģa, lai vestu tālāk uz Ņujorku.

Tiklīdz itāļu karakuģis, kas viņus pavadīja, apgriezās un devās atpakaļ uz mājām, trimdinieki pieprasīja kapteinim vest viņus nevis uz Ameriku, bet gan uz Angliju. Kapteinis atteicās. Taču kuģa apkalpe nostājās trimdinieku pusē.

Izrādījās, ka Spānijā uz kuģa par matrozi bija iekārtojies kāda no izsūtītajiem — Luidži Setembrīni dēls Rafaēls. Viņš pēc profesijas bija stūrmaņa palīgs un labi" orientējās jūrniecībā. Jau kopš uznākšanas uz klāja Rafaēls prata iekarot kuģa komandas simpātijas, un, kad

kapteinis atteicās izpildīt izraidīto prasības, viņš pārņēma kuģa vadību savās rokās. Kapteinim nekas cits neatlika kā padoties.

Un, lūk, izraidītie ieradās Īrijā. Viņi bija tik vārgi, ka tikai ar mokām varēja paiet. Sevišķi slikti jutās Karlo Poerio. Pirms revolūcijas viņš strādāja par skolotāju, bet neilgajā liberāļu valdīšanas laikā Neapolē bija tur par izglītības ministru. Austrieši ar viņu nežēlīgi izrēķinājās, iekaļot važās un piespriežot divdesmit četrus gadus ieslodzījuma. Desmit cietuma gadi pārvērta viņu par večuku. Uz kuģa viņš ar lielām pūlēm varēja piecelties no gultas, lai kaut brīdi varētu uz klāja paelpot svaigu gaisu, kas tik ilgus gadus viņam tika liegts. Pie mums viņš ātri sāka atlabt, — piebilda māte.

Vecākā meitene, Mērija, vienmēr iejaucās mātes stāstā. Viņa bija pārliecināta, ka pati izglābusi itāļus un slēpusi istabaugšā. Viņai tolaik bija trīsarpus gadu. Grāfs Kastellammāre iemīlēja Mēriju un aicināja viņu kopā ar vecākiem braukt ciemos uz Itāliju — pēc tam kad tā bus atbrīvota.

— Taču, — ar šiem vārdiem māte vienmēr beidza savu stāstu, — kad Itālija atbrīvojās no austriešu jūga, ne jūsu tētis, ne Poerio, ne Kastellammāre vairs nebija starp dzīvajiem…

Tā Eteles Liliānas dzīvē ienāca itāļu revolūcijas atbalsis.

ii. tēvs un māte

Savu tēvu Etele Liliāna neatcerējās. Viņš nomira, kad Etelei tikko palika pusgads. Taču māte bieži stāstīja meitenēm par tēvu. Pēc viņas nostāstiem, tēvs bijis brīnišķīgs cilvēks.

Džordžs Buls piedzima 1815. gadā Anglijā trūcīga Linkolnas kurpnieka ģimenē. Pašmācības ceļā apguva valodas un matemātiku. Viņš brīvi pārvaldīja vācu, franču, latīņu un grieķu valodu. Sešpadsmit gadu vecumā sāka strādāt par skolotāju kādā privātskolā, kur mācīja latīņu valodu un matemātiku. Taču ilgi strādāt neiznāca — vietējie mācītāji sāka viņu vajāt par to, ka nodarbojies ar matemātiku arī pa svētdienām. Viņi pat aizlūdza, lai dievs vestu pie prāta bezdievi. Drīz Džordžs Buls pats atvēra nelielu privātskolu. Brīvajā laikā viņš rakstīja dzejoļus, tulkoja seno grieķu un romiešu dzejnieku darbus, studēja filozofiju. Draugi zināja, ka Džordžs Buls visu apguva ļoti nopietni un dziļi. Jauno skolotāju virzija mērķis izpētīt domāšanas likumsakarības.

Savus pirmos zinātniskos pētījumus matemātikā Džordžs Buls publicēja divdesmit sešu gadu vecumā.

1849. gadā senā Īrijas pilsētiņā Korkā tika atvērta jaun<a mācību iestāde — Karaliskā koledža. Džordžu Buiu tajā uzaicināja strādāt par matemātikas pasniedzēju.

1857. gadā Džordžu Bulu ievēlēja Karaliskajā biedrībā, kura apvienoja ievērojamākos Anglijas zinātniekus, bet pēc gada viņu ievēlēja arī par Kembridžas Filozofu biedrības godabiedru. Taču īstu atzinību Džordža Bula darbi ieguva tikai pēc viņa nāves. Džordžs Buls tiek uzskatīts par matemātikas simboliskās loģikas pamatlicēju. Uz šīs zinātnes pamata attīstās mūsdienu kibernētika.

1855. gadā Džordžs Buls apprecējās ar Glosteras koledžas rektora Teodora Everesta meitu Mēriju. Viņa bija no izglītotas un kulturālas ģimenes. Mērijas tēvabrālis Džordžs Everests bija pazīstams inženieris un ģeogrāfs. Viņš pirmais pētīja Himalaju kalnus, un to augstākā virsotne Everests ir nosaukta viņa vārdā.

Merija daudz palīdzēja vīram zinātniskajā darbā — pārrakstīja viņa manuskriptus, laboja korektūras. Viņiem piedzima piecas meitas. Vecākās sauca Mērija, Alise, Mārgareta un Lūsija. Jaunākā piedzima 1864. gada 11. maija Korkas pilsētā. Viņai deva vārdu Etele Liliāna. Viņai bija lemts kļūt par ievērojamu rakstnieci…

Tā paša gada 8. decembrī Džordžs Buls nomira. Viņš devās apciemot nelaimes piemeklētu draugu. Kaut gan vecāki iebilda, viņš tomēr veica vairākas jūdzes stipri lietainā laikā — tas izraisīja smagu plaušu karsoni. Slimība viņu pieveica., Džordžam Bulam bija tikai četrdesmit deviņi gadi…

Piecas mazas meitenes — un nekādu līdzekļu iztikai. Tā Mērijai Bulai nācās pašai iepazīt dzīves īstenību. Viņa ar bērniem pārcēlās uz dzīvi Londonā, sāka pasniegt matemātiku, rakstīja rakstus avīzēm un žurnāliem par dažādiem jautājumiem.

Viņa sapņoja nodrošināt meitām labu izglītību. Ar sevišķi spīdošām dotībām izcēlās jaunākā meita. Etele bērnībā bija jūtīga un reizē nopietna. Mācījās viņa aizrautīgi. Visi mācību priekšmeti viņai padevās viegli, taču sistemātiskām studijām mātei nepietika līdzekļu.

Visvairāk Eteli vilināja mūzika. Viņas muzikālās dotības bija redzamas jau tad, kad viņai tikko palika pieci gadi. Laiku pa laikam, kad mājās bija brīvi līdzekļi, Eteli mācīja mūzikas skolotājs. Taču tas notika ļoti reti. Visbiežāk viņi izjuta dziļu trūkumu, reizēm pat cieta badu.

Linkolnā, kur bija dzimis Džordžs Buls, un Korkā, kur viņš bija strādājis, par godu viņa zinātniskajiem atklājumiem bija izveidotas memoriālas piemiņas plāksnes, bet tajā pašā laikā viņa meitām nepietika līdzekļu izglītības iegūšanai…

Mērija Bula daudz strādāja, tāpēc sevišķu uzmanību meitām veltīt neiznāca laika, taču viņa centās, lai mājās vienmēr būtu interesanti cilvēki un risinātos sarunas par visdažādākajām tēmām.

Vasaras brīvdienas meitenes bieži pavadīja pie jūras — zvejnieku ciematā Kornvolā, kas atrodas Anglijas dienvidrietumos. Etele vēroja zvejnieku sūro darbu. Viņai patika kornvoliešu dziedošā izruna, kas visai atšķīrās no viņai pierastās angļu valodas. Viņu saistīja zvejnieku vīrišķīgās un krietnās sirdis.

iii. tikai trīs vārdus…

Astoņu gadu vecumā Etele smagi saslima. Mātei pietrūka līdzekļu ārstēšanai, un viņa aizsūtīja meiteni pie tēvoča, Džordža Bula brāļa, kas Lenkašīrā strādāja par šahtas pārvaldnieku.

Tas bija drūms, fanātiski reliģiozs cilvēks. Viņš uzskatīja, ka ikviens jau kopš dzimšanas ir grēcinieks un tāpēc viņa pienākums — labot ļaudis, nežēlīgi sodot viņus par grēkiem. Sodīt cilvēkus, dažādi mocīt savus upurus — tas viņam sagādāja vislielāko baudu.

Reiz tēvocis apsūdzēja Eteli, ka viņa nozagusi cukura graudiņu, un pieprasīja, lai viņa atzītos zādzībā. Taču Etele cukuru nebija ņēmusi un tāpēc neatzina sevi par vainīgu. Tēvocis ir nedomāja uzklausīt meiteni un ieslodzīja viņu tumšā istabā.

Arā bija tik jauki! Spoži spīdēja saule, dziedāja putni. Pietiktu pateikt: «Es nozagu cukuru,» — izlūgties piedošanu — un viņu izlaistu tur — pie saules, ziediem un putniem. Tikai trīs vārdus… Taču Etele klusēja. Tad tēvocis piedraudēja, ka ar varu ielies viņai mutē ķīmisku šķīdumu, kurš noteikti uzrādīs, ka viņa ir ēdusi cukuru.

— Es noslīcināšos dīķī, — atbildēja Etele.

Un tēvocis saprata, ka viņa to izdarīs. Viņš atkāpās no meitenes. Bet viņai tūlīt pēc šā notikuma sākās smaga nervu lēkme.

Uz visu mūžu Etele atcerējās šā cilvēka cietsirdību un netaisnību, kuru viņš izdarīja, kalpodams dievam.

iv. «es esmu laimīgs taurēnīts ..

Etele ļoti daudz lasīja. Dzimtās Anglijas literatūra atklāja līdz šim nepazītas kultūras vērtības. Etele viegii atcerējās dzejoļus, kuri viņai bija iepatikušies. Līksmi viņa lasīja balsī Viljama Bleika skanīgās un gudrās rindas. Viņa «ļoti mīlēja šā dzejnieka grāmatu «Pieredzes dzejoļi», no šā krājuma īpaši tuvs viņai bija dzejolis «Taurenītis». Viņai patika šā dzejoļa skumji maigā melodija:

Tavu rotaļu pārtraucu Vasaras vidū — Tev nolauzu spārnus, Vairs nevari lidot.

Tagad es līdzīgs Tev, taurenīt, Manī mēģini draugu Pamanīt.

Es lēkāju, dejoju, Dziedu kā sapnī, Kamēr līksmība aklā Līdz nāvei apniks.

Domās — viss spēks, Dzīves jēga un gaisma. Dzīve bez domām Šķiet kapsēta baisma.

Esesmu laimīgs Taurenīts, Vai dzīvoju Vai miršu rīt.

Kad Etele paaugās, viņas dzīvē uz visiem laikiem ienāca Viljama Šekspīra, Džona Miltona, Sellija un citu ievērojamu angļu rakstnieku darbi.

Godavietā ģimenē vienmēr bija arī bībele. Tās tēli un pamācības atstāja uz Eteli lielu iespaidu.

Etele daudz lasīja arī senos grieķu un romiešu rakstniekus, sevišķi viņu aizrāva grieķu filozofa Sokrātā dzīvesstāsts, viņa vīrišķība, uzticība savai pārliecībai. Savus uzskatus Sokrāts vērtēja augstāk par dzīvību, par šiem uzskatiem viņš ari samaksāja ar savu dzīvību. Mēs zinām, ka viņš varēja palikt dzīvs. Pietika tikai pateikt: «Man nebija taisnība!» — tikai trīs vārdus, taču viņš tos nepateica, un tādēļ viņam bija jāmirst.

V. KĀDU CEĻU IZVĒLĒTIES?

1882. gadā Etele saņēma negaidītu mantojumu. Beidzot radās iespēja nopietni studēt mūziku. Etele nolēma doties uz Berlīni un kļūt par pianisti.

Trīs gadus viņa mācījās Berlīnes konservatorijā, kuru beidza 1885. gadā. Viņas mīļākais komponists bija Jolians Sebastiāns Bahs.

Pēc saspringtajiem studiju gadiem gribējās atpūsties.

Etele nolēma ceļot. Pāris mēnešu viņa pavadīja Švarcvaldē, padzīvoja Lucernā, pēc tam devās uz Parīzi.

Parīzē viņa nodzīvoja gandrīz gadu. Tas bija ievērojams gads viņas dzīvē. Beidzās jaunība. Bija jāizvēlas savs ceļš. Viņas sapnis kļūt par pianisti nevarēja piepildīties — pēc konservatorijas beigšanas Etele saslima — rokas bieži sarāva sāpīgi krampji. Un ārsti paziņoja, ka šī slimība ir neārstējama…

Kādu ceļu izvēlēties? Lai kāds arī tas būtu, tam jābūt viņas ceļam.

Dzīve tik brīnišķīga, bet tajā tik daudz ciešanu! Cilvēks, cilvēka personība — pats neaizskaramākais svētums, bet cik bieži cilvēkiem laime tiek atņemta un uzspiesta varmācība! Kā Etelei gribējās, lai visi cilvēki būtu brīvi!

Brīvība! Nav tādas cenas, ar kuru būtu par dārgu maksāt pār to. Un patiesi — visos laikmetos, visās zemēs cilvēki cīnījušies par brīvību, bieži upurējot šajā cīņā savu dzīvību.

Sevišķi skaistu Etele iztēlojās Itāliju. Bet cik ilgi šī zeme smaka nebrīvē! Cik vīrišķīgi itāļi cīnījās par savu brīvību! Etele nekad neaizmirsa mātes stāstu par itāļu bēgļiem.

Uz visu mūžu Etele atcerējās sajūsmu, kuru daudzos angļos izraisīja Džuzepe Madzīni. Pirmo reizi šo vārdu viņa dzirdēja tad, kad viņai tikko palika astoņi gadi. Viņas māsīca Mērija Katarīna Bula, kurai bija jau astoņpadsmit gadu, reiz, lasīdama avīzi, pēkšņi sāka raudāt.

— Miris Madzīni, — viņa noteica un izstāstīja Etelei visu, ko zināja par šo cīnītāju.

Vēlāk, kad Etelei jau palika piecpadsmit gadu, viņa izlasīja par Madzini grāmatu, un kopš šā laika itā|u cīnītājs kļuva par viņas ideālu.

Visu savu dzīvi Džuzepe Madzīni bija veltījis savas dzimtenes atbrīvošanai. Tikai cīņā par dzimtās Itālijas brīvību bija visas viņa dzīves jēga. Dzīvības vienīgā vērtība bija gatavībā upurēt dzīvību savai idejai. Būdams tikai astoņpadsmitgadīgs jauneklis, Madzīni jau iesaistījās revolucionāru pagrīdes organizācijā. Drīz viņš tika apcietināts, notiesāts uz nāvi, pēc tam šo sodu atcēla un viņu izsūtīja uz Franciju. Marseļā viņš radīja slepenu organizāciju «Jaunā Itālija», kuras mērķis bija Itālijas atbrīvošana no Austrijas jūga, Itālijas apvienošana un republikas pasludināšana. Kopš tā laika viņš visu savu dzīvi veltīja cīņai.

Izlasījusi, ka jaunībā, protestēdams pret savas dzimtenes nebrīvi, Madzīni ģērbies melnās sēru drēbēs, Etele pati arī kādu laiku ģērbās tikai melnā — «sērodama par cilvēces ciešanām visā pasaulē», kā viņa pati mēdza teikt.

Etele bija pārliecināta, ka ilgi tā nevar palikt, ka drīz visi cilvēki būs brīvi. Viņa bieži atceras iemīļotas amerikāņu dzejnieka Vitmena rindas par brīvību:

Kas? Šī māja pamesta? Tās saimnieks ir zudis?

Nekas, gaidiet tikšanos ātru, gaidiet viņu ik brīdi,

Viņš drīz jau būs klāt — lūk, kur vēstneši steidz.

Kā zvērestu viņa atkārto rindu: «Brīvība! Lai citi tev netic, es ticēšu tev līdz kapam!»

Arī Etele tic, ka brīvība pienāks. Tikai — kad? Un kā tas notiks?

vi. «pagrīdes krievija»

Arvien biežāk un biežāk Etele domā par Krieviju. Par šo milzīgo, neizprotamo un nelaimīgo zemi.

Viņa atceras 1881. gadu. Toreiz viņai bija tikai septiņpadsmit gadu. Kā viņu satrieca ziņa, ka saujiņa sazvērnieku tālajā, sniegotajā Krievijā nogalinājuši savu caru! Cik smagi izmocītiem vajadzēja būt tiem cīnītājiem, lai, riskējot ar savu dzīvību, mēģinātu iegūt brīvību tik briesmīgā ceļā!

Tie bija īsti varoņi! Bet varbūt tie bija ļaundari?

Viņus sodīja ar nāvi, ieslodzīja cietoksnī, izsūtīja uz Sibīriju, bet troni ieņēma jauns cars…

Etele nepacietīgi meklēja katru jaunu ziņu par Krieviju, cerēdama rast tuvāku šā notikuma izskaidrojumu. Taču avīžu ziņas bija tik pretrunīgas un maz ticamas. Vai tiešām Krievijā ir tik briesmīgi?

Tad viņas rokās nokļuva grāmata, kura izskaidroja visu. Šo grāmatu sauca «Pagrīdes Krievija». Anglijā tā iznāca 1883. gadā un bija tulkota no itāļu valodas. Grāmatas ievadā pazīstamais krievu revolucionārs Pjotrs Lavrovs, kas jau agrāk bijis spiests emigrēt no Krievijas, stāstīja, ka rakstnieks Stepņaks ir viens no ievērojamākajiem Krievijas revolucionāriem…

Spilgti un spēcīgi autors atspoguļoja revolucionāro kustību Krievijā. Šī grāmata gan maz līdzinājās vēsturiskai hronikai. Vairāk tā atgādināja liesmainu odu revolūcijas varoņiem un upuriem.

Grāmatas lielāko daļu aizņēma apraksti par Veru Zasuļiču, Sofiju Perovsku, Pjotru Kropotkinu un citiem revolucionāriem narodņikiem.

Šodien mēs zinām, ka viņu teorijā un praksē bija daudz kļūdu, taču mums jāatceras, ka visu viņu rīcību diktēja kvēla dzimtenes brīvības ideja, ka šīs personības bija pašaizliedzīgas varonības paraugs.

Nespēdami apgūt sabiedrības attīstības likumus, viņi uzsāka nevienlīdzīgu cīņu ar cara patvaldību, gatavi atdot par dzimtenes brīvību savas dzīvības. Šīs likumsakarības neapguva arī pats grāmatas autors Stepņaks.

Viņa apraksti nebija sausi biogrāfiski vēstījumi — tie bija kvēli cīņubiedra liecinājumi, tie bija drauga stāsti par cilvēkiem, kurus viņš mīlēja un labi pazina. Un uzrakstīti šie stāsti bija talantīgi, kaismīgi, ticami.

Stepņaks uzskatīja, ka varonis — tas ir parasts cilvēks ar savām vājībām un dīvainībām, ar tādām pašām nepilnībām kā visi citi cilvēki, neparasta ir tikai viņa tieksme pēc brīvības, kurai viņš gatavs dzīvot savu dzīvi līdz pēdējam elpas vilcienam. Varonīgi iedams nāvē, tāds cīnītājs apliecina bezgalīgu uzticību savai pārliecībai un idejas nemirstībai. Neparasta ir ticība šai pārliecībai, ticība šo ideju uzvarai! Lai arī varonis ir jauns, taču viņa griba ir norūdīta un nelokāma. Tādu cilvēku pasaulē nav daudz, bet viņu nozīme ir milzīga.

S. Stepņaka-Kravtinska grāmatas «Pagrīdes Krievija» titullapa. No šis grāmatas E. L. Voiniča uzzināja patiesību* par krievu revolucionāriem.

Grāmatas kvēlie vārdi skanēja kā himna:

«Ceļos nospiestajā pūlī viņš vienīgais augstu tur savu lepno galvu, kuru krustām šķērsām izvagojušas ievainojumu rētas un kura nekad nav liekusies ienaidnieka

priekšā.

Viņš izskatās cēls, varens, neatvairāmi skaists, jo apvieno sevī augstākās cilvēka cildenuma īpašības: mocekli un varoni.

Viņš ir moceklis. Kopš tās dienas, kad sirds dziļumā deva sev zvērestu atbrīvot dzimteni, viņš zina, ka nolēmis sevi nāvei. Viņš iet soli solī ar to visu savu cīnītāju ceļu. Bezbailīgi iet tai pretī, ja tas vajadzīgs, spēj nomirt nenodrebējis, tikai nevis kā senie kristīgie mocekļi, bet kā kareivis, kas pieradis skatīties nāvei acīs.

Viņā nav ne miņas no reliģiskajiem cietējiem. Tas ir muskuļots cīnītājs, nemaz nav līdzīgs aizgājušo laiku ideālistiem. Tas ir nobriedis cilvēks, viņa jaunības nepiepildāmās ilgas aizgājušas līdz ar gadiem.

Un tieši šī visaptverošā cīņa, mērķa lielums, galīgās uzvaras pārliecība dod viņam to gandrīz vai auksto, aprēķināto entuziasmu, to gandrīz pārcilvēcisko enerģiju, kas izraisa izbrīnu un sajūsmu visā pasaulē. Ja viņš bija piedzimis jau drošsirdīgs — šai cīņā viņš noteikti kļūs par varoni; ja viņam bija kaut cik enerģijas — tad viņš būs pārvērties par spēkavīru; ja viņa raksturs bija izturīgs — te tas kļūs nelokāmi ciets…»

Par saviem draugiem autors stāstīja, ka viņi vienmēr izraisījuši cieņu un sajūsmu.

Šī sajūta pārņēma arī lasītāju.

«Pagrīdes Krievija» Etelei bija īsts atklājums. Šo grāmatu viņa varēja lasīt un pārlasīt, katru reizi izjuzdama arvien lielāku izbrīnu un sajūsmu.

Tie tik ir cīnītāji! Kādai gan jābūt tautai, no kuras tie nākuši? Kas tā ir par zemi? Vai tiešām tajā dzīve tik neciešami smaga? Vai tiešām tajā ir tik varonīgi cīnītāji? Kā to vajadzētu redzēt pašai savām acīm! Jo tieši tāds pašaizliedzīgs varonis, tāds vīrišķīgs cilvēks bija viņas iedomātās varonības ideāls. Jā, tieši tāds…

Radās nepārvarama vēlēšanās braukt uz Krieviju.

No mantojumā saņemtās naudas bija palikusi pietiekama summa — ceļam turp un atpakaļ iznāks. Iztikai tur varēs nopelnīt ar angļu valodas un mūzikas stundām.

Bet cik grūti doties tādā ceļā, neprotot krievu valodu!

Un kā nokļūt revolucionāru vidē, kā iepazīties ar pagrīdes cīnītājiem? Ārzemniecei tas nav viegli izdarāms. Un jābūt arī pašai piesardzīgai — par katru neuzmanīgu vārdu var arestēt, ieslodzīt cietoksnī… Bīstami. Taču varoņiem, par kuriem viņa lasīja, bija daudz bīstamāk. Un cilvēki taču iztur…

Vil. JAUNEKĻA PORTRETS

Satraukta Etele klīda pa Parīzes ielām. Reizēm cauras dienas pavadīja muzejos. Visvairāk viņai patika Luvrā. Senatnīgās pils vēsajās un svinīgajās zālēs bija savākti vislielākie mākslas dārgumi, te bija savests viss skaistākais, ko cilvēce radījusi.

Tērpusies garā, melnā kleitā, Etele staigāja pa zālēm, kurās sacentās skaistumā grieķu statujas. Senās Ēģiptes dievietes, itāļu, spāņu un franču gleznotāju nemirstīgie šedevri.

Katru reizi viņa devās uz salonu, kurā glabājās Leonardo da Vinči slavenā «Džokonda». Ap to vienmēr bija daudz skatītāju — tūristi no visām pasaules malām, gleznotāji, skaistuma cienītāji.

Taču Etele visbiežāk gāja garām nemirstīgajai «Džokondai». Nedaudz tālāk šajā pašā salonā atrodas kāda itāļu jaunekļa portrets. Pēc kataloga gleznai piešķirts 1644. inventāra numurs un to sauc «Jaunekļa portrets». Jaunekļa vārds nav zināms. Precīzi nav zināms arī gleznotājs. Daži uzskata, ka «Jaunekļa portretu» gleznojis Rafaēls. Diez vai tas tā ir? Ticamāk, ka glezna pieder milānieša Frančabidžo, īstajā vārdā Frančesko di Kristofāno, otai. Viņš dzīvojis pirms četrsimt gadiem.

Jau kuro reizi Etele nāk uz šo zāli un nespēj atraut skatienu no šī portreta.

Jauneklis viss melnā, galvā melna berete. Tālumā zilas debesis, aiz muguras koki, kuri it kā sniedzas pretī zilgmei. Jaunekļa skatienā bezgalīgas skumjas, kuras it kā liecina par dziļām ciešanām. Lūpas cieši sakniebtas. Viņš nesauc palīgā debesis, neprasa līdzjūtību — viņš vīrišķīgi cieš. Viss viņa augums ir slēpta spēka un enerģijas pilns, taču tajā jaušamas arī dziļas sāpes.

Etele nopirka lielu šīs gleznas kopiju un nekad vairs no tās nešķīrās.

Likās, tagad visas viņas nojausmas ieguvušas reālu tēlu. Tāds būs viņas varonis, viņš upurēs sevi idejai.

Ciešanas nesalauzīs viņu, neizkropļos, viņš izcietīs visu un paliks cilvēks.

Viņš arī ir parasts cilvēks, neparasta tikai viņa tieksme upurēties cīņai par brīvību, neparasta viņa uzticība savai pārliecībai, ticība savu ideju uzvarai. Šai cīņai veltīta viņa dzīve līdz pēdējam elpas vilcienam. Varonīgi iedams nāvē, viņš pierādīs savu ideju taisnību un nemirstību.

Viņš vēl jauns, viņš vēl ļoti jauns, bet viņa griba jau norūdīta un nelokāma.

Viņš ir skaists, varens, neatvairāmi cēls …

Etele tieši šādu bija iedomājusies savu varoni. Viņa raugās uz portretu: jā, tieši tādam tam jābūt. Bet viņai nepietiek — šis varonis jāsatiek dzīvs. Viņai tas noteikti jāredz. Viņa maldās kā pa tumsu — šis varonis viņai nepieciešams kā gaismas stars!

Un atkal Etele domās atgriežas pie Krievijas. Viņai liekas, ka tikai šai zemē varētu satikt īstu varoni.

Braukt vai nebraukt?

Satrauktu pārdomu pilna viņa dodas no Parīzes uz dzimteni.

Kādu nakti viņa palika nomodā līdz rītam, cīnīdamās ar domu atteikties no brauciena uz Krieviju un vienlaikus juzdama nepārvaramu vēlēšanos braukt.

Un lēmums bija pieņemts: braukt!

VIII. JAUNA DRAUDZĪBA

Etele ļoti gribēja iepazīties ar kādu no Londonā dzīvojošiem krievu revolucionāriem.

Anglijā kopš seniem laikiem atrada pajumti tie brīvības cīnītāji, kas bija spiesti pamest dzimteni. Londonā dzīvoja Aleksandrs Hercens, Džuzepe Madzīni, Kārlis Markss. Eteles jaunībā Londonā dzīvoja arī Fridrihs Engelss. Kaut arī krievu revolucionāro emigrantu centrs tolaik atradās Šveicē, taču arī Anglijā dzīvoja ne mazums politisko emigrantu.

Eteles paziņa žurnāla «Brīvība» izdevēja Šarlote Vilsone pazina daudzus krievu emigrantus. Pie viņas tad arī nolēma iet Etele. Šarlote Vilsone labprāt piekrita palīdzēt Etelei un iepazīstināja viņu ar Stepņaku. Tas notika 1886. gada decembra beigās.

Etele saglabāja viņa pirmo vēstulīti, kura datēta ar 1886. gada 22. decembri. Stepņaks rakstīja (angļu valodā):

«Dārgā mis Bula!

Ar prieku iepazīšos ar Jums un mēģināšu būt Jums noderīgs. Man būtu ērti satikt Jūs jau tuvākajā ceturtdienā. Vilsona kundze domā, ka Jums pieņemamāk būtu satikties dienas otrajā pusē, tāpēc es Jūs gaidīšu ap pulksten 4 dienā.

Patiesi Jūsu Stepņaks. P S. Tuvākā stacija — Sant-John, Wood Road — piecu minūšu gājiens, no Bekena ielas — 12 minūtes.»

Jau ar pirmo tikšanos starp krievu revolucionāru un jauno «anglietīti» izveidojās dziļa un sirsnīga draudzība.

Stepņaks tūlīt atbalstīja viņas lēmumu un centās palīdzēt visiem spēkiem. Viņš kopā ar savu sievu sāka mācīt Etelei krievu valodu. Izrādījās, viņai bija dotības. Krievu, valoda Etelei patika, viņa centās izjust tās būtību, apgūt visas nianses.

Stepņaks ļoti mīlēja krievu literatūru un iedvesa šo mīlestību arī savai skolniecei. Pēc kāda laika Etele jau lasīja Ļermontovu oriģinālā. Satriecošu iespaidu uz viņu atstāja «Dēmons». Līdz tam viņa «Dēmonu» zināja pēc operas, kuru pēc tā paša sižeta sarakstīja krievu komponists Antons Rubinšteins.

Arvien ciešākas saites saistīja Eteli ar jaunajiem draugiem. Stepņaks un viņa sieva Fanija Eteli krievu valodā sauca draudzīgā vārdā — Liii, bet Stepņaks mēdza viņu saukt mīļi par Bulciņu.

Liii, elpu aizturējusi, klausījās Stepņaka stāstus par viņa draugiem — par tiem, kuri upurēja savas dzīvības cīņā par dzimtenes brīvību, par tiem, kuri smaka drausmīgajos cietokšņos un vergoja Sibīrijas raktuvēs, par tiem nedaudzajiem, kuri palikuši brīvībā un turpināja cīņu.

Par sevi Stepņaks stāstīja maz. Bet vārdu pa vārdam no šīm sarunām Liii tomēr uzzināja diezgan daudz par cilvēku, kurš viņai jau kopš pirmajām dienām bija kļuvis dārgs. Kāda skaistas varonības pilna bija šī cilvēka dzīve!

IX. PAR TO, KAS ĪSTI BIJA VIŅAS JAUNAIS DRAUGS

Stepņaka īstais uzvārds bija Kravčinskis. Sergejs Mihailovičs Kravčinskis. Viņš bija trīspadsmit gadus vecāks par Liii. Dzimis Ukrainā karaārsta ģimenē. Tāpēc, turpinādams tēva tradīciju, viņš sāka mācīties karaģimnāzijā, no turienes pārgāja uz artilērijas karaskolu Pēterburgā. Taču karadienests jau no paša sākuma viņu nevilināja, viņš nespēja iedomāties sevi armijā, kura kalpoja tautas apspiedējiem. Jau karaskolā viņš iedraudzējās ar kursa biedriem, kuri, tāpat kā viņš, redzēja savu dzīves jēgu palīdzībā apspiestajai tautai. 1871. gadā Sergejs Mihailovičs atstāja karadienestu un iestājās Mežkopības institūtā. Tas bija laiks, kad progresīvi noskaņotā inteliģence, sevišķi jaunatne, nolēma sākt reālu palīdzības sniegšanu savai zemei un devās tautā aģitēt cīņai pret netaisnību.

Liii no jauna pārlasīja «Pagrīdes Krieviju». Kad viņa lasīja rindas: «Dmitrijs Rogačevs kopā ar kādu no saviem draugiem, izlikdamies par mežstrādniekiem, devās uz Tveras guberņu, lai sāktu aģitēt zemniekus,» — viņa zināja, ka «kopā ar kādu no saviem draugiem» nozīmēja — kopā ar Stepņaku. Jautrs, labsirdīgs — viņš apbrīnojami viegli atrada kopīgu valodu ar strādniekiem un zemniekiem. Tajā pašā laikā viņš uzrakstīja vairākas propagandas satura pasakas. Šīs grāmatas izdeva Londonā, un pēc izskata tās atgādināja visparastākās pasakas. Uzmanības novēršanai uz vāka bija rakstīts «cenzūra atļāvusi», taču bija skaidrs, ka cenzūras rokās šīs grāmatas nav bijušas. Pasakās Stepņaks vienkāršā, ikvienam saprotamā valodā stāstīja par nabadzīgo cīņu par savām tiesībām visā pasaulē, aicināja nesamierināties.

Cara valdība nežēlīgi sekoja sociālisma ideju propagandētājiem. Bija arestēti vairāki simti aģitatoru. 193 labākie Krievijas dēli un meitas tika nodoti tiesai.

Sergeju Mihailoviču apcietināja 1873. gadā, taču viņam izdevās bēgt un emigrēt uz ārzemēm. Kādu laiku viņš dzīvoja Parīzē.

Taču, kad 1875. gadā Hercegovinā uzliesmoja sacelšanās pret turku jūgu, Kravčinskis steidzās piedalīties cīņā par brīvību. Viņš saprata, ka Krievijas revolucionāriem nekas cits neatliks kā ķerties pie atklātas cīņas, tāpēc centās apgūt šo cīņas pieredzi, partizānu kaujas taktiku. Par to, ka piedalīšanās šajās kaujās saistīta ar risku, Stepņaks nedomāja.

Pēc notikumiem Hercegovinā Kravčinskis pārcēlās uz Zenēvu. Tur viņš kala plānus gatavot sacelšanos Urālos, taču, ieradies Krievijā, pārliecinājās, ka tas nav iespējams. Bet viņa dedzīgajam raksturam vajadzēja darboties. Un viņš atkal devās uz ārzemēm.

Uzzinājis, ka viņa itāju draugi organizē bruņotu sacelšanos, viņš tūlīt iesaistījās gaidāmajās cīņās. 1877. gada aprīlī Kravčinskis kopā ar itāļu cīnītājiem pacēla sacelšanās karogu kalnos Itālijas provincē Benevento. Sacelšanās dalībnieki pārņēma varu savās rokās vairākos rajonos, likvidēja valsts iestādes, dedzināja visus dokumentus, kur bija reģistrēti zemnieku nodokļi. Drīz tomēr visus sacelšanās dalībniekus apcietināja un notiesāja uz nāvi. Taču soda izpildīšana ieilga, un Kravčinskis nolēma laiku velti nezaudēt — sāka mācīties itāļu valodu. Pēc pāris mēnešiem viņš jau brīvi runāja, lasīja un rakstīja šajā valodā. Tā pagāja veseli deviņi mēneši, ik dienas gaidot soda izpildīšanu. Bet tad nomira Itālijas karalis un jaunais karalis notiesātos apžēloja.

1878. gada sākumā nenogurdināmais Sergejs Mihailovičs atkal ierodas Zenēvā. Viņš raksta kaismīgus rakstus par krievu revolucionāriem, par sacelšanos Benevento un drīz atkal dodas uz Krieviju.

Tur, dzīvodams pagrīdē, piedalās partijas «Zemļa i voļa» organizēšanā, kopā ar draugiem izdod žurnālu ar tādu pašu nosaukumu.

Cara kalpi arvien niknāk izrēķinās ar revolucionāriem. Kravčinski pārņem ideja nogalināt žandarmu šefu Mezencevu, kas tieši vainīgs daudzu jauno cīnītāju nāvē.

«Dzīvību pret dzīvību!» pasludināja Kravčinskis. Kādu izvēlēties ieroci? Pistoli? Nē, pārāk bieži pistolei gadās kļūmes. Viņš uzticēsies tikai duncim. Piemērotu dunci viņš ir atvedis līdzi no Itālijas — turienes partizāni iemācīja viņam rīkoties ar šo ieroci. Tiesa gan, te bija jābūt sevišķi drosmīgam un sagatavotam, jo risks nesalīdzināmi lielāks. Un tas notika gaišā dienas laikā kādā ļaužu pilnā Pēterburgas laukumā. Kravčinskis nogalināja žandarmu šefu. Pēc cara īpaša rīkojuma visa galvaspilsētas policija meklēja slepkavu, bet atrast nevarēja, lai gan Kravčinskis dzīvoja pašā Pēterburgas centrā un nekur nedomāja aizbraukt. Tikai ar pūlēm draugiem izdevās pierunāt Kravčinski emigrēt uz ārzemēm. Viņš atkal devās uz Šveici, cerēdams drīz atgriezties …

Taču atgriezties dzimtenē kļuva neiespējami. Viņa fotogrāfijas bija izsūtītas visām žandarmu pārvaldēm Krievijā. Pat ārzemēs cara policijas špiki sekoja katram viņa solim.

Tiklīdz runa bija par Krieviju, Stepņaka acīs parādījās dziļas skumjas pēc dzimtenes.

Viņš nekad nežēlojās, bet Liii noprata, ka šie gadi svešumā saistīti arī ar materiālām grūtībām — ar dzīvi bez pajumtes salā un lietū, ar pastāvīgu trūkumu un pat badu. Turklāt viņi bija divi — tieši ap to laiku no Krievijas atbrauca Fanija Ličkusa un k|uva par viņa sievu.

Kādu laiku viņi dzīvoja Šveicē. Kravčinskis sāka tulkot krievu valodā ievērojamākos Eiropas rakstniekus. Protams, viņam nebija vienalga, kurus tulkot, jo ar šo darbu viņš turpināja iesākto cīņu.

Viens no pirmajiem darbiem, kuru viņš iztulkoja, bija garibaldieša Rafaēla Džovanjoli romāns «Spartaks». Tulkojumu publicēja Pēterburgas žurnālā «Delo». Protams, neuzrādot tulkotāja vārdu. Turpat viņam izdevās publicēt arī ievērojamā itāļu tautas vadoņa Džuzepes Garibaldi biogrāfiju.

Šajā laikā cara valdība sāka pieprasīt, lai Šveice izdod Kravčinski, tāpēc Sergejs Mihailovičs kopā ar sievu pārcēlās uz Itāliju.

Pēc cara Aleksandra II nogalināšanas visas Eiropas valstis pievērsa īpašu uzmanību Krievijai. Kravčinskis itāļu presē sāka publicēt savus aprakstus par krievu revolucionāriem. Šie apraksti 1882. gadā Milānā iznāca atsevišķā grāmatā ar nosaukumu «Pagrīdes Krievija». Par piemiņu savām dzimtajām Ukrainas stepēm Sergejs Mihailovičs sev izvēlējās pseidonīmu Stepņaks.

Vārdu Stepņaks drīz uzzināja arī lasītāji gan Eiropā, gan Amerikā.

Liii iepazinās ar «Pagrīdes Krievijas» izdevumiem itāļu, franču, vācu un angļu valodā. Grāmata bija izdota arī Dānijā, Portugālē, Japānā un Amerikā. Fanija vāca recenzijas avīzēs un žurnālos — to bija ļoti daudz.

Visa pasaule lasīja «Pagrīdes Krieviju»… tikai pašā Krievijas impērijā tā bija aizliegta.

Jau trīs gadus Stepņaks dzīvo Londonā. Arī šeit viņš joprojām turpina cīņu par savas dzimtenes brīvību. Pēc «Pagrīdes Krievijas» viņš izdod vēl divas grāmatas par stāvokli Krievijā. Tagad raksta trešo — par krievu zemniekiem.

Stepņaks izmanto katru iespēju kalpot savas tautas cīņai. Taču angļi, franči un amerikāņi ne visai tic viņa grāmatām. Viņi domā, ka, stāstīdams par stāvokli Krievijā, Stepņaks stipri sabiezina krāsas. Lielākajā angļu avīzē «Time» ar rakstu pret Stepņaku uzstājās ievērojams amerikāņu žurnālists Džordžs Kenans. Viņš bija atgriezies no Krievijas un iebilda: Krievijā nebūt nav tik slikti, Kā par to raksta Stepņaks un Kropotkins. Stepņaks ar atbildes rakstu uzstājās tajā pašā avīzē, un Kenans paziņoja, ka brauks vēlreiz uz Krieviju, apmeklēs pats Sibīriju un visai pasaulei darīs zināmu patieso stāvokli. Dosies kā amerikāņu žurnāla korespondents kopā ar gleznotāju Džordžu Frostu.

Lūk, Kenans jau atgriezies no sava ce|ojuma pa Sibīriju. Braukdams uz Ameriku, viņš pa ceļam apstājās Londonā un sameklēja Stepņaku, Kropotkinu un vēl citus cīnītājus. Emigranti sīki iztaujāja Kenanu par saviem draugiem Sibīrijā.

Kenans atzina, ka Kropotkins un Stepņaks patiesi raksturojuši necilvēciskos apstākļus Krievijas cietumos un Sibīrijā. Tagad viņš pats rakstīšot grāmatu par to, ko redzējis Krievijā. Lai visa pasaule vēlreiz dzird par cara patvaļu, par krievu tautas nedzirdētajām ciešanām katorgā un cietumos. Viņš uzrakstīs, cik cēli īstenībā ir cilvēki, kurus cara valdība izsludinājusi par ļaundariem.

Liii vienmēr ar sajūsmu klausījās sava jaunā drauga stāstus. Viņam tik izteiksmīgas, brūnas acis, augsta piere. Liii priecājās par Sergeja Mihailoviča vienkāršību un labsirdību, par to, ka viņš nekad neliekuļoja.

Liii gribēja viņu klausīties nepārtraukti un stundām ilgi, bet Stepņaks runāja diezgan maz. Stundām viņš varēja staigāt pa istabu turp un atpakaļ. Rokas saliktas uz muguras, galva nedaudz pieliekta. No viņa plūst slēpts spēks un liela cilvēkmīlestība. Galvenais viņā — mērķtiecība. Viņš pārdomā, bet nesvārstās. Viņa raksturā apvienojas labsirdība, reizēm pat sentimentalitāte ar dzeizs nelokāmību, dziļu vīrišķību, gribasspēku un bezgalīgu uzticību savām idejām.

Liii viņš likās īsts gaismas stars šajā slēptā nemiera pilnajā pasaulē…

X. «LAIMĪGAIS» GROZIŅŠ

Tuvojās pavasaris. Bija jāsāk posties ceļam. Pēterburgā dzīvoja Fanijas māsa un citi tuvinieki. Stepņaki solīja tiem nosūtīt ar Liii ieteikuma vēstuli, rekomendēdami viņu kā tuvu cilvēku.

Tālāki Liii radinieki, kuriem pašiem piederēja neliela meiteņu skola, deva viņai rekomendācijas vēstuli ievērojamai Pēterburgas ģimenei — saviem paziņām Venevitinoviem.

Pavisam nopietni Liii gatavojās tālajam ceļam. Viņa labi saprata, ka sāk jaunu dzīvi, dodas grūtākā ceļojumā nekā vienkārši pāri Atlantijas okeānam. Iespējams, ka šajā ceļā pārsteigs arī vētras. Taču viņu tas nebaida. Viņa jūt sevī vēl nekad nebijušu spēku. Viņai par katru vārīti gribas izrauties no šīs neziņas miglas, kura ietin visu Angliju un arī viņas dvēseli.

Tikai ko teiks māte?… Mātei slikti ar veselību, un viņa tā baidās laist meitu nezināmajā ceļā uz briesmīgo Krieviju. Beidzot māte piekrīt, jo redz, ka meitas lēmums ir negrozāms. Tikai ar norunu, ka līdzi ņems lielo bambusa grozu, kuru tēvocis atvedis no Indijas. Tas atnes laimi. Ikviens ceļojums, kurā līdzi bijis grozs, vienmēr beidzies laimīgi. Etele paklausīgi kravā savu mantību «laimīgajā» groziņā.

Klāt atvadīšanās brīdis. Stepņaks dod Etelei pēdējos padomus. Sergejs Mihailovičs ļoti satraukts. Viņš simtiem reižu atkārto savu draugu vārdus un adreses. Liii adreses nedrikst pierakstīt. Viņai laba atmiņa. Fanija lūdz noskupsīt viņas māsas un mazo krustdēlu Serjožu.

1887. gada desmitajā aprīlī Liii jau Parīzē. No šejienes — taisnā ceļā uz Krieviju.

Francijā jau īsts pavasaris. Visi gatavojas Vispasaules izstādei. To atklās 1889. gadā par godu Francijas Lielās revolūcijas simtajai gadadienai. Valdība jau apstiprinājusi inženiera Aleksandra Gistava Eifeļa projektu par gigantiska torņa būvi Parīzē. Parīze satraukta lielo notikumu gaidās, tikai Liii šis satraukums nepārņem — viņa brauc uz Krieviju.

XI. PIRMĀ TIKŠANĀS

Jo tuvāk bija Krievijas impērijas robežas, jo lielāks satraukums pārņēma Liii. Beidzot klāt arī robeža. Protams, viņa ir ārzemniece, tāpēc apiešanās visumā pieklājīga, taču ne uz ilgu laiku. Lūk, žandarmi jau pārbauda viņas «laimīgo» groziņu: ņem ārā veļu, aizdomīgi šķirsta visas grāmatas. Jā, Sergejs Mihailovičs taču viņu brīdināja, ka tieši tā notiks …

Vilciens iebrauc Varšavā. Liii nolemj šeit dažas dienas uzkavēties. Tikko bija sākusies lieldienu nedēļa.

Savu pirmo pastaigu Liii sāk ar gājienu uz cietoksni. Tur, Desmitajā paviljonā, smok politieslodzītie.

Bija jauka, saulaina diena. Liii stāvēja skvērā iepretim citadelei. Vējš jauca viņas matus. Skvērā jau zaļoja zāle, spēlējās bērni. Bet tur — drūmas, nepieejamas sienas, aiz kurām nebrīvē atradās cīnītāji. Cilvēki, kas gribēja izcīnīt tautai brīvību, bija upurējuši savu dzīvi.

Aiz cietokšņa sienām atskanēja klusinātas balsis. Ieslodzītos laikam izveda pastaigā.

Liii stāvēja kā sastingusi. Tā bija viņas pirmā tikšanās ar cara patvaļu.

Jā, todien bija lieldienas. Baznīcās aizlūdza par Kristus augšāmcelšanos. Liii atcerējās leģendu par Kristu, kas cilvēces laimes vārdā upurēja savu dzīvību. Taču šis upuris laimi cilvēcei neatnesa. Laime acīmredzot jāiegūst citādā ceļā …

Pēc pāris dienām Liii jau tuvojās Pēterburgai. Viss ce]ā redzētais atstāja nomācošu iespaidu, tāpēc Krievijas impērijas galvaspilsētā viņa iebrauca dziļi satriekta, jutās ļoti vientuļa un jau ilgojās pēc dzimtenes.

Taču pēc tikšanās ar Fanijas māsām noskaņojums uzlabojās, jo māsas viņu sagaidīja ļoti draudzīgi. Drīz Liii ar viņām cieši iedraudzējās. Sevišķi ar Praskovju, Pasētu.

Praskovja Karaulova bija vecāka par Liii tikai piecus gadus, bet cik daudz ciešanu viņa iepazinusi! Jau gandrīz trīs gadus Šliselburgas cietoksnī smok viņas vīrs Vasilijs Karaulovs. Pēc vīra apcietināšanas viņa palika viena ar bērnu, tomēr nolēma par katru vārīti beigt medicīnas kursus.

Bija arestēti visi viņas draugi. Cietoksnī ieslodzīts arī viņu ģimenes tuvs draugs dzejnieks Pēteris Jakubovičs. Arestēta viņa līgava Roza Franka, vistuvākā Pašas draudzene. Viņa joprojām smok Petropavlovskas cietoksnī. Tiesa vēl nav bijusi, un visi neziņā gaida spriedumu. Pašas māsīca izsūtīta uz Sibīriju. Un arī pati Paša kuru katru dienu var tikt apcietināta.

Liii ar dziļu satraukumu klausījās par notikumiem, kuri tik ļoti atgādināja Stepņaka stāstus. Katru dienu, katru stundu draudēja reālas briesmas! Un Liii pati tagad visu to pieredzēja, bija pazīstama ar cilvēkiem, kuriem pietika spēka to visu izturēt!

XII. «SPRIEDUMS IZPILDĪTS»

Tajās dienās, kad Liii iebrauca Krievijā, galvaspilsēta bija ļoti nemierīgi. Pirms mēneša avīzes publicēja speciālu valdības paziņojumu:

«Šā gada 1. martā Ņevas prospektā ap pulksten 11-tiem no rīta aizturēti trīs Pēterburgas universitātes studenti, pie kuriem kratīšanā atrastas sprāgstvielas. Aizturētie atzīst, ka sastāv slepenā noziedzīgā biedrībā, bet sprāgstvielās eksperti atraduši dinamītu un saindētas lodes.»

Pirmajā martā… Viņi gribējuši nogalināt caru. Kā 1881. gadāl

Arestēto vārdus dzirdēja ik uz soļa. Jaunākajiem no viņiem — Vasilijam Generalovam un Aleksandram Uļjanovam — bija tikai divdesmit gadu. Tagad viņi atradās apcietinājumā Petropavlovskas cietoksnī.

Apcietinātas arī vairākas meitenes, to vidū Uļjanova māsa Anna.

Kas viņus sagaida?

Pēc pāris dienām gājējiem uz ielām tika izdalītas lapiņas. Tajās bija publicēts apsūdzības slēdziens, kurš beidzās ar paziņojumu:

«Senāta Sevišķās Komisijas spriedums par nāves sodu pakarot notiesātajiem Generalovam, Ševirovam, Osipanovam, Andrejuškinam un Uļjanovam izpildīts 1887. gada 8. maijā.»

Spriedums izpildīts…

Šoreiz spriedumu neizpildīja publiski kā 1881. gadā. Pēc cara norādījuma spriedumu izpildīja slepeni, jo toreiz šis solis izsauca nevis bailes, bet gan vēl lielāku jaunatnes naidu un vēlēšanos atriebt sodītos. Slepeni. Neviens pat nezināja, kur tas noticis. Klīda valodas, ka šliselburgā.

Stāstīja, ka tiesā Aleksandrs Uļjanovs teicis spīdošu runu. Viņš uzsvēris savu pārliecību, ka «vienīgais pareizais ceļš, kā iedarboties uz sabiedrisko dzīvi, ir propagandas ceļš ar spalvu un vārdu». Taču šis ceļš Krievijā nav iespējams. Un valdība, aizliegdama vārda brīvību, sodīdama tik bargi par katru brīvības izpausmi, pati uzspieda inteliģencei vienīgo izeju — teroru.

Cilvēki slepus atkārtoja viņa kvēlos vārdus:

«Krievu tautā vienmēr atradīsies savs desmits drosminieku, kuri tik nelokāmi uzticīgi savām idejām un tik dziji izjūt savas dzimtenes nelaimes, ka upurēt savu dzīvību par taisnību būs gatavi vienmēr. Tādus cilvēkus iebaidīt nav iespējams.»

Runāja, ka uz Aleksandru Uļjanovu liktas cerības kā uz lielu zinātnieku, ka viņš nodarbojies ar saviem zinātniskajiem pētījumiem bioloģijā tieši pirms atentāta. Viņš ļoti aizrāvās ar zinātni, taču mīlestība uz brīvību un tautu bija vēl kvēlāka.

Zināja teikt, ka notiesātie uz nāvi pirms soda izpildīšanas atteikušies no grēksūdzes.

Stāstīja, ka Aleksandra māsa brāļa pirmsnāves vēstuli saņēmusi tad, kad viņš vairs nebijis dzīvs.

Viņi vairs nebija starp dzīvajiem, taču viņu varoņdarba vilnis skāra visus laikabiedrus.

Tādi bija Liii Bulas pirmie iespaidi par Krieviju.

XIII. IEPAZĪŠANĀS AR KRIEVIJU

Pavasara beigās Liii kopā ar Venevitinovu ģimeni izbrauca uz viņu muižu Voroņežas guberņā.

Emīlija Venevitinova bija bagāta atraitne. Viņas vīrs, pazīstamā dzejnieka D. Venevitinova krustdēls, ieņēma augsto ceremonijmeistara amatu cara galmā. Viņš mira pirms diviem gadiem.

Jau pa ceļam Liii iepazina tuvāk savus audzēkņus. Vecākajam zēnam Aleksejam bija divpadsmit gadu, jaunākajam — Georgijam — astoņi. Ģimenē bija vēl piecas meitenes: Olga, Sofija, Apolina, Vera un Emīlija. (Piecas meitenes — tikpat, cik Liii ģimenē. Taču cik šīs meitenes bija atšķirīgas!) Bērni bija izlutināti, augstprātigi. Kā gan citādi: vienam no zēniem krusttēvs bija pats cars!

Pēc ilga un nogurdinoša brauciena viņi beidzot nokļuva līdz Venevitinovu muižai. Tā atradās Donas krastā netālu no Voroņežas.

Lepnais kungu nams ar augstām kolonnām stāvēja pakalnā, tam visapkārt zaļoja apstādījumi un kupls parKs. Lepna bija arī šī nama saimnieku dzīve. Taču tepat aiz muižas sienām mita neiedomājama nabadzība. Vietējie zemnieki cieta trūkumu un mira badā.

Liii mācīja bērniem angļu valodu, bet vakaros spēlēja viesiem klavieres.

Jauniņajai anglietei grūti nācās pierast šajā aristokrātiskajā mājā. Starp audzēkņiem un skolotāju radās plaisa jau kopš pašām pirmajām dienām.

Liii justos bezgala nomākta, ja starp kalpotājām nebūtu kāda sirsnīga večiņa, ar kuru viņa ātri iedraudzējās. Večiņa mazliet prata vāciski, un šajā valodā viņas bieži sarunājās.

Taču ar visu to Liii nespēja dzīvot šajā lielmanīgajā ģimenē un drīz vien aizbrauca.

Vienkāršos ratos pa izdangātajiem ceļiem Liii brauca cauri plašajai Krievijai, uzmanīgi ielūkodamās visā notiekošajā.

Krievijas sādžās viņa manīja lielu satraukumu.

Septītajā augustā visi gaidīja Saules aptumsumu. Vecie ļaudis paredzēja pasaules galu un dedzināja sveces svētbilžu priekšā. Klīda baumas, ka uzradušies burvji ar kaut kādām ierīcēm, kuri maitāšot gaismu un sauli. Jaunākie lasīja avīzes un brošūras par gaidāmo Saules aptumsumu un gaidīja šo notikumu ar nepacietību.

Liii arī bija uzaicināta novērot Saules aptumsumu kādā no Kostromas piepilsētas mājām Volgas krastā. Aptumsumam vajadzēja sākties sešos no rīta. Taču septītajā augustā — pēc angļu kalendāra deviņpadsmitajā — šeit bija noinācies un lija lietus, tāpēc Saules aptumsums nebija manāms…

Pēc tam Liii devās tālāk ceļojumā ar kuģi pa Volgu. Pa ceļam viņa ieklausījās krievu melodiskajās dziesmās: gan bezgala skumjās, gan trakulīgi līksmās. īpaši viņas iztēlē palika dziesmas par Steņku Razinu.

Ņižņijnovgorodā viņa aizgāja uz slaveno tirgu. Pilsēta pārsteidza ar milzīgajiem ļaužu pūļiem un preču plūdumu no visām Krievijas malām.

Atpakaļceļā Liii divas nedēļas uzkavējās Maskavā, tikai redzēt kremļa balto sienu viņai neizdevās — pēc nogurdinošā ceļojuma viņa saslima.

XIV. PĒTERBURGĀ

Pēc atgriešanās Pēterburgā Liii kopā ar Pašu apmetās diezgan padrūmā četrstāvu mājā Taurijas dārza rajonā. Paša beidza medicīnas kursus un gatavojās kļūt par ārsti. Liii cieši sadraudzējās ar Pašas piecgadīgo dēlēnu Sergeju. Zēns bija ļoti sirsnīgs. Liii ļoti patika viņa izteiksmīgas acis un gaišais matu cekuls. Zēns savai jaunajai paziņai izdomāja vārdu Ļaļa.

Draugi izgādāja Liii vairākās ģimenēs privātstundas, un iztikai viņa nopelnīja pietiekami.

Brīvajā laikā viņa lasīja krievu grāmatas, žurnālus, dažādus nelegālos izdevumus, centās pēc iespējas vairāk izprast visu notiekošo. Sapņoja tikties ar tiem varoņiem, kuri viņai bija kļuvuši dārgi no Stepņaka stāstiem.

Taču pašlaik tas nebija iespējams — Pašas māsas dzīvoja ļoti noslēgušās sevī, daudzi draugi jau bija apcietināti. Apkārtējie cilvēki baidījās uzturēt tuvākas attiecības ar valsts noziedznieka ģimeni.

Jau pavasara beigās pret revolucionāriem tika sarīkots jauns tiesas process. Tiesāja divdesmit vienu cīnītāju. Dzejnieku Jakuboviču notiesāja uz nāvi, bet pēc tam nāves sodu nomainīja ar astoņpadsmit gadiem katorgā. No Petropavlovskas cietokšņa viņu nosūtīja uz Karu. Viņa līgava Roza Franka jau agrāk bija izsūtīta uz Jakutijas guberņu.

Paša bieži stāstīja Liii par viņiem un citiem revolucionārajiem cīnītājiem.

Vēl pavisam nesen viņu dzīvoklī notika strīdi par to, kā pareizāk cīnīties ar cara patvaldību. Pēc partijas «Narodnaja voļa» Izpildu komitejas sagrāves daudzi uzskatīja, ka tagad vairāk uzmanības jāveltī tieši sagatavošanās darbiem un mierīgai propagandai. Citi bija par to, ka nekavejoties jāpāriet uz kaujas taktiku. Sevišķi karsti strīdi un domstarpības izcēlās jautājumā par teroru un Viskrievijas revolucionārās partijas organizēšanu. Taču visus vienoja arī kas kopīgs — viņi ikviens bija gatavs ziedot savu dzīvību gaidāmajās cīņās.

No šiem stāstiem vien Liii nevarēja saprast Krievijas cīnītāju dziļo traģēdiju.

Cik mokoši bija ceļa meklējumi cīņai par brīvību! Desmitiem gadu neziņas un maldīšanās, simtiem atņemtu dzīvību, simtiem bojā gājušu talantu…

Un tomēr, lai gan plosījās carisma nepieredzētā reakcija, šie meklējumi nekad nerimās. Meklēja pašā Krievijā — studentu pulciņos, trūcīgo ļaužu mājokļos, cietumos, katorgā —, meklēja aiz robežas, dzīvojot trimdā.

Izskatījās, ka pēc nemierīgajiem notikumiem Pēterburgā iestājies stindzinošs klusums. Likās, ka 1887. gada 1. martā notika pēdējais mēģinājums, pēc kura visiem nolaidušās rokas. Pārāk nevienlīdzīgi bija spēki. Reakcija uzbruka.

Vasarā izglītības ministrs Deļanovs izdeva dekrētu, ar kuru aizliedza uzņemt ģimnāzijā bērnus ņo trūcīgām ģimenēm. Ministrs pakalpīgi izpildīja cara norādījumu. Lasot atskaites dokumentus par 1887. gadā 1, marta notikumiem, uzzinām, ka vairums «ļaundaru» ir no studentiem. Cars Aleksandrs III uz šiem dokumentiem uzrakstīja īsu un skaidru rezolūciju: «Pārtraukt izglītošanu.»

Liii likās, ka viņa pati fiziski izjūt cara policejisko režīmu. Visi iebaidīti, nomākti. Bieži viņa dzirdēja runājam, ka varoņdarbu laiks pagājis, ka Krievijai pienācis vienkāršo, šķietami neredzamo darbu laiks — tieši šie darbi vislabāk var kalpot tautas interesēm. Un cilvēki, kas vel nesen bija gatavi ik brīdi mesties kaujā, nu pieklusa.

Šarlatāni nodarbojās ar spiritismu — sauca garus no viņpasaules, grieza galdiņus…

Citi aizrāvās ar mākslām. Aizrautīgi aplaudēja Sanktpēterburgas operas pirmajam tenoram Nikolajam Figneram — tikai retais atcerējās, ka viņa māsa Vera Fignere smok Šliselburgas cietumā…

Publika labprātāk apbrīnoja ledus pili «Akvārijā» — iur viņi pirmo reizi iepazina elektrisko spuldžu rēno gaismu.

Taču daudzi vēl atcerējās varoņus, kuri bija atdevuši savas dzīvības nevienlīdzīgajā cīņā. Dziļi Krievijas iekšienē brieda jauni protesta spēki.

Liii centās uztvert dzimstošā protesta zīmes. Taču salīdzinājumā ar nesenajiem narodovoļcu varoņdarbiem jauno spēku mošanās viņai palika nepamanīta.

XV. DZĪVI APRAKTIE

Pārdomās iegrimusi, Liii stundām ilgi klejoja pa Pēterburgu. Staigāja gar kanāliem, aplūkoja greznās pilis.

Ņevas pretējā krastā ieskanējās melodisks zvans. Tur skanēja Petropavlovskas cietokšņa kuranti. Tik mierīgi saulē laistījās baznīcas zeltītā smaile! Tik svinīgi lija senā psalma mūzikas skaņas! «Lai slavēts mūsu kungs Cionā!» spēlēja kuranti. Un šī melodija slīdēja pāri Ņevai, pāri namiem, pāri kazemātiem …

Liii katru reizi ar šausmām lūkojās uz cietoksni. Ieeja bija atļauta, jo tur atradās krievu imperatoru kapenes. Apmeklētājus laida baznīcā un kapličās. Taču tūlīt pec pāriešanas pār tiltiņu aiz masīvajām cietokšņa sienām apmeklētājus apņēma cietuma smagā atmosfēra. Tur valdīja nospiedošs klusums, kuru reizēm pārtrauca ieroču žvadzoņa un sargkareivju komandas.

Lepnās kapenēs gulēja mirušie Krievijas imperatori, bet turpat līdzās tumšos kazemātos smaka Krievijas meitas un dēli, viņi bija kā dzīvi aprakti.

Dzīvi aprakti! Viņus nenogalināja kaujā, viņiem neizpildīja nāves sodu — viņus vienkārši apraka dzīvus!

Kas var būt vēl briesmīgāk!! Cietums. Kaps dzīvajiem. Pats drausmīgākais iestādījums, kuru radījusi tirānu vara, lai saglabātu sevi. Pats briesmīgākais. Briesmīgāks par visu. Drūmāks par visu.

… Kā tirāna negods, kā nodevība Ir melna šī rudens nakts… Vēl melnāks šai naktī var būt Tikai drūmā cietuma kakts, —

nāca prātā dzejnieka Holca-Millera rindas.

Liii raudzījās uz cietoksni.

Vēl tik nesen šā cietokšņa kazemātos smaka Černiševskis, Pisarevs, Kropotkins! Gandrīz visi Stepņaka un Pašas draugi bija ieslodzīti Petropavlovskas drūmajos kazemātos.

Tikai nesen no šīrn sienām aizveda Aleksandru Uļjanovu un viņa biedrus, aizveda dzejnieku un cīnītāju Pjotru Jakuboviču…

Kas tie visi bija par cilvēkiem? Kas deva viņiem spēkus šai nevienlīdzīgajai cīņai un palikt nelokāmiem līdz galam?

XVI. REVOLŪCIJAS SVIRAS

Uz šiem jautājumiem atbildēja paši revolucionāri — savās runās tiesu zālēs, savās pirmsnāves vēstulēs.

Narodovoļci saprata šo dokumentu iedvesmojošo nozīmi un plaši izplatīja tos tautā.

Jau pirmajā partijas «Narodnaja voļa» kongresā tika nolasīta uz nāvi notiesātā Valerjana Osinska pēdējā vēstule:

«Mēs nenožēlojam, ka mums jāupurē savas dzīvības, jo mēs apzināmies, ka mirstam par ideju. [..]

Ideja, par kuru mēs cīnāmies, ir nemirstīga, un tieši šī pārliecība ļauj mums pret nāvi izturēties bez bailēm.»

Avīzes «Narodnaja voļa» 4. numurā bija publicēts pārskats par tiesas procesu pret sešpadsmit revolucionāriem. Viņus tiesāja Pēterburgā 1880. gadā. Viens no apsūdzētajiem — narodovoļcs Jakovs Tihonovs sacīja: «Zinu, ka man un citiem maniem biedriem dzīvot palicis tikai pāris stundu, taču nāvi es sagaidu mierīgi, jo ideja, par kuru cīnījos un mirstu, reizē ar mani neies bojā — to nevar iemest kā mūs drūmā cietumā, to nevar pakārt…»

Viens no partijas «Narodnaja voļa» dibinātājiem — Aleksandrs Mihailovs, būdams notiesāts uz nāvi (pēc tam nāves sods tika aizstāts ar katorgu), rakstīja savā pēdējā vēstulē: «Dzīve man nozīmē nebeidzamu cīņu, kurai pieder visi mani spēki, cīņu augstāku ideju vārdā. Nāve ir daudz labāka nekā salšana un lēna izdzišana. Tāpēc es tik mierīgi gaidu mirkli, kurš aiznesīs mani nebūtībā.»

Bet sevišķi neizdzēšamu iespaidu atstāja divas Pctropavlovskas kazemātu ieslodzīto vēstules. «Narodnaja voļa» tās nodrukāja 1883. gada rudenī.

Sīs vēstules sauca «Dzīvajiem no mirušajiem».

Cietoksnī ieslodzītie aicināja Krievijas jaunatni turpināt viņu iesākto cīņu par tautas atbrīvošanu. Viņi aprakstīja cietoksnī notiekošās necilvēcības — visas fiziskās un morālās mocības, ar kurām cenšas salauzt ieslodzītos. Atklāja satriecošo patiesību par ieslodzīto sieviešu ciešanām. Viņām izturēt šos necilvēciskos apstākļus bija nesalīdzināmi grūtāk.

Taču no savu kapu velvēm notiesātie paredzēja drīzu patvaldības galu, paredzēja neizbēgamu tautas uzvaru.

Sevišķi neaizmirstamu iespaidu atstāja otrā vēstule. Runāja, ka to rakstījusi ieslodzītā partijas <.Narodnaja voļa» Izpildu komitejas locekle Anna Korba.

Šajā vēstulē bija aprakstīts, kā apcietinātie tiek spīdzināti. Un kur? Šeit, galvaspilsētas pašā centrā, cara pils logu priekšā!

«Mēs esam neglābjami nolemti nāvei,» bija rakstīts vēstulē. «[..] No visām cilvēka vajadzībām mums atļautas tikai divas: mēs drīkstam saņemt nelielu daudzumu uztura, pēc tam to izvadīt; mēs te esam pielīdzināti zemes tārpiem.

Taču mums vēl ir spēks. Ja ne dzīvot (šīs mocības par dzīvošanu saukt nav iespējams), tad vismaz ciest un nomirt — tā ir apziņa, ka mēs kalpojam par revolūcijas svirām. Šī apziņa kā labs ģēnijs neatkāpjas no mums, tā padara mūs nejūtīgus pret mūsu ciešanām. Pa naktīm tā neatiet no mūsu lāvas, dzied mums šūpļa dziesmas. Rītos, kad mūs modina cietuma atslēgu žvadzoņa un bultu klaboņa, kad svinīgi sāk trallināt apsardzes piešu skaņas un mēs esam gatavi nolādēt atnākušo dienu, — šī apziņa atkal ir klāt, tā aizsedz ar visbiezāko aizkaru drūmo īstenību un aiznes mūs uz saviem spēcīgajiem spārniem aiz cietuma sienām, aiz šī mežonīgā barbarisma, un atver mūsu priekšā cilvēces likteņģrāmatu. Jo lielākas ir mūsu ciešanas un pazemojumi, jo augstāks kļūst mūsu gara lidojums .. .

Apbrīnojami — cilvēki, kuri mūs pazemo, neuzdrošinās nebīties no mums… Kā citādi saprast šos sargus, kuri pat bijīgi klanās mūsu priekšā, viņu skatienus, kuros mēs redzam gan bailes, gan cieņu? Varbūt viņi redz virs mūsu galvām mocekļu vainagu?»

Jā, tieši par šādiem cīnītājiem rakstījis Stepņaks: «Viņš izskatās cēls, varens, neatvairāmi skaists, jo apvieno sevi augstākās cilvēka cildenuma pazīmes: mocekli un varoni.»

Mocekļi. Svētie mocekļi! Ne jau velti I. Turgeņevs nosauca par «svēto» meiteni revolucionāri savā dzejolī prozā «Slieksnis».

Pēc Turgeņeva bēru dienas, kad avīzē «Narodnaja voļa» bija publicēts šis dzejolis un uzsaukums par Turgeņevu, kuru uzrakstīja dzejnieks Jakubovičs, visa jaunatne šo dzejoli zināja no galvas.

…Visās runās, vēstulēs, novēlējumos izskanēja doma par pašuzupurēšanos, drīzāk pat nojauta, nevis doma, apziņa par paša bojā ejas neizbēgamību un pārliecība par sociālisma ideju uzvaru.

XVII. RUNĀJOŠĀS ĒNAS

Tādas pašas izjūtas Liii atrada mazās grāmatiņās plānos vākos, kādos parasti izdeva tautas pasakas. Arī nosaukumi tām bija līdzīgi pasaku grāmatām: «Pasaka-nostāsts», «Pasaka par kapeiku». Kaut gan notika kratīšanas un aresti, daudzi vēl bija saglabājuši šīs mazās grāmatiņas. To autors nebija norādīts, bet Liii zināja, ka tās sarakstījis viņas draugs Sergejs Mihailovičs Kravčinskis. Sarakstījis jau sen, pirms trīspadsmit četrpadsmit gadiem, «tautā iešanas» laikā, kad bija vēl pavisam jauns.

Liii ar lielu bijību ņēma rokā šīs grāmatiņas. «Pasakā par kapeiku» viņa lasīja gudra ceļinieka vārdus, kuri aicināja zemnieku cīnīties par taisnību:

«Svētīju tevi šai lūgšanai. Ej un sludini sādžās un pilsētās, ceļos un tirgos krievu tautai taisnību, kuru es

tev izstāstīju. Ja tevi apcietinās, iekals važās un tiesās •

laupītāju tiesa, tavu mocītāju tiesa, esi izturīgs, jo Cih'pces Dēls tika mocīts un pienaglots krustā par to pašu, par ko mocīs tevi.»

Vēl lielāku garīgo spēku pacēlumu izraisīja Sergeja Mihailoviča otrā grāmatiņa — «Pasaka-nostāsts» par Gudrinieci Naumovnu. Tajā bija stāstīts par cilvēces cīņu par brīvību, tika atstāstītas Kārļa Marksa galvenās idejas, bija aprakstīts par strādnieku starptautiskajām biedrībām, tēlota gaišā nākotnē.

Visa pasaka bija kaismīgs aicinājums uz cīņu, uzvaras paredzējums un laimes solījums cīnītājiem. Taču kāda bija šī laime!

Jaunieši no galvas zināja pasakas beigas:

«Kad tevi notiesās uz nāvi, piesies pie staba, kad pie kājām izraks tavu kapu un pret tavām krūtīm slepkavas vērsīs šauteņu stobrus, kad tu pēdējo reizi ieskatīsies savu slepkavu sejās, tici — tu būsi laimīgāks par viņiem, jo nav lielākas laimes kā mirt par saviem brāļiem!

Un nogalinās tevi!… Apklusīs tava balss. Bezspēcīgi nolaidīsies rokas, izkritīs no tām cilvēces atbrīvošanas karogs, kuru tu nesi. Taču tava ēna to pacels no jauna! Ierunāsies asiņainās brūces tavās krūtīs! Tava drosme un varonība ielīs biedru un draugu rindās, bailes un nemiers pārņems ienaidniekus!»

Liii labi zināja, ka tie nebija tukši vārdi. Jā, tā gāja bojā krievu varoņi. Jā, tāds varoņdarbs bija viņu nāve. Jā, viņu ēnas bija runājošas!

Tā viņi kļuva nemirstīgi!

Neskaidrais priekšstats par cīnītāju, kas ziedojis sevr cīņai par brīvību, sen nedeva mieru Liii iztēlei. Tagad tas ieguva arvien skaidrākus un redzamākus apveidus.

Dzīve, kas veltīta cīņai par brīvību! Tikai tāda, tikai tāda ir īsta dzīve …

XVIII. «MUMS ELKI LAIMI NENESIS…»

Krievu literatūrā jau sen bija ieskanējies cīnītāju klusās un reizē varonīgās bojā ejas patoss. Jau Ņekrasovs savulaik rakstīja par Dobroļubovu:

Tu mācīji dzīvot mūs slavai un brīvībai, Bet vēl vairāk mācīji drosmīgi mirt.

Gribot negribot mocekļa ciešanu pilnās nāves, varonīgās dzīves patoss saistījās ar Kristus tēlu. Ne jau velti leģenda apvijusi šo tēlu ar nemirstības oreolu — vislielāko dāvanu, kādu vien var iedomāties cilvēce.

Visos laikos un visām tautām ir bijuši savi leģendārie varoņi, kuri cēlās aizstāvēt apspiestos un gāja bojā, jo ikviens šāds mēģinājums pagaidām beidzās neveiksmīgi.

Tauta radīja leģendas par drosminiekiem, kuri cīņā par taisnību nežēloja pašu dārgāko — savu dzīvību. Šajās leģendās varoņi tika apveltīti ar lielo nemirstības balvu.

Taču apspiedēji ātri saprata, kāds spēks slēpjas šajās leģendās, un sāka izmantot šo leģendu ideju pret tautu, kas bija tās radījusi. Viņi viltīgi izkropļoja cīnītāja tēlu, izvirzot priekšplānā varoņa samierināšanos ar likteni un pārliecību par labāku dzīvi citā pasaulē. Paši leģendas viltotāji centās gūt visus labumus šajā pašā pasaulē, jo viņi mītam par viņpasauli neticēja …

Kristīgajā ticībā, kāda tā saglabājusies līdz mūsdienām, ir divas līnijas: nesamierināšanās ar netaisnību — tajā savas ilgas ielikusi tauta —, otra — pakļaušanās liktenim, samierināšanās un cerības — šīs idejas ieriesa apspiedēji. Leģendas abi virzieni uzskatāmi parādīti evaņģēlijā. Kristus it kā sludināja: ne miers, bet zobens — tātad aicināja uz cīņu. Tajā pašā laikā bībele māca: ja tev iesit pa labo vaigu, pagriez kreiso — esi pazemīgs.

Taču šīm abām mācībām bija viens kopīgs Jaunums — tās aicināja pielūgt svētos un uzticēt savu likteni viņiem. Tieši tāpēc sociālisti k|uva par nesamierināmiem reliģijas pretiniekiem.

Jau jaunības gados Kārlis Markss izvirzīja par lozungu Senas Grieķijas varoņa Prometeja vārdus: «Es visus dievus tikai ienīst spēju!»

Gudrs lasītājs saprata, ka tautā izplatītajās pasakās reliģiskā terminoloģija bija izmantota vienīgi aizsegam, ka īstenībā šī literatūra noliedza visus dievus un elkus, ka šīs grāmatiņas aicināja uz cīņu par labāku dzīvi.

Dzejnieka A. Pļeščejeva pazīstamajā dzejolī «Uz priekšu! Bez šaubām un bailēm!» bija rindas, kuras liecina par Krievijas progresīvās jaunatnes attieksmi pret reliģiju:

Mums elki laimi nenesīs Ne zemē šai, ne debesīs.

Visi krievu revolucionāri bija ateisti (lai gan vairums no viņiem savos jaunības gados bija aizrāvušās ar kristīgās reliģijas mācību). Visi krievu revolucionāri neieredzēja baznīcas kalpus.

Brīvību var izcīnīt tikai cilvēki, kuri paši ir brīvi no mistisko dievu pielūgsmes.

Liii zināja, cik nodevīga bijusi krievu garīdzniecība. Jau «Pagrīdes Krievijā» viņa bija lasījusi, ka mācītāji, kalpodami par zemiskiem policijas spiegiem, izpauduši grēksūdzes noslēpumus.

Viņa zināja, ka baznīcas kalpi deva svētību spīdzināšanām, pazemojumiem un nāves sodiem.

Visiem bija zināms, ka Perovska un Zeļabovs atteicās pat redzēt mācītājus pirms nāves soda izpildīšanas. No grēksūdzes atteicās Aleksandrs Uļjanovs un daudzi citi.

Liii atcerējās, cik patiesi un dziļi tautas atbrīvošanos no reliģijas māņiem savā darbā «Pagrīdes Krievija» bija attēlojis viņas draugs Stepņaks-Kravčinskis.

XIX. «PĒDĒJĀ GRĒKSODZE»

1879. gada 1. oktobrī «Narodnaja voļa» pirmajā numurā bija ievietots kādas drāmas fragments. To sauca «Pēdējā grēksūdze». Autora vārds, protams, nebija uzrādīts. Zem virsraksta veltījums: «Ar nāvi sodīto piemiņai».

Kaismīgās rindās autors apdziedāja krievu revolucionāra nāvi. Dziļi un pārliecinoši attēloja notiesātā attieksmi pret tautu, pret reliģiju un baznīcas kalpiem. Neieredzēdams baznīcu, notiesātais pieļāva domu, ka reizēm mācītājs var būt arī labs un godīgs. Taču nepiedodami ir tas, ka jebkurā gadījumā mācītāji māna tautu, tādējādi palīdzēdami apspiedējiem.

Fragmentā bija attēlota aina vieninieka kamerā, kurā • atradās uz nāvi notiesāts jauneklis. Kamerā bendes pavadībā ienāk mācītājs. Viņš uzaicina notiesāto izsūdzēt grēkus. Ieslodzītais atsakās. Pēc tam viņš* ironiski sūdz grēkus — stāsta, ko darījis tautas labā. Mācītājs liek ieslodzītajam atcerēties savu bērnību un lūgt dievu:

Pielūdz to pirms savas nāves, Sai brīdī kuram sekot vajag… Arī viņš par apspiestajiem cieta, Arī viņš par apspiestajiem krita,,.

Notiesātais saka, ka par Kristu ir daudz domājis:

Un es nolēmu, ka mīts par Kristu.—• Tiem tukši meli.

Uz jautajumu, vai kādreiz viņš ir ticējis, jauneklis atbild:

Mans prāts jau agrā jaunībā Pretojās ticības murgam, Bet vakar sirds balsi es dzirdēju — Tā teica, ka dieva nav.

Mācītājs:

Ko vēl šī balss tev teica?

Notiesātais:

Tā teica: ja toreiz Golgātā Ar asinīm savām pirms gadu simtiem Cilvēku grēkus Kristus izpircis būtu, Tad šodien man nebūtu jāmirst…

Ieslodzītais dzird pū|a troksni pie cietuma logiem. Pūli, kurš atnācis noskatīties soda izpildīšanu. Jauneklis ar skumjām runā par savu dziļo mīlestību pret tautu. Viņa vārdi pārlido pūli:

Es neesmu bez spēka — man nomirt Spēka pietiks, un ar savu nāvi Pret naidniekiem es asu šķēpu kalšu.,. Par tribīni kļūs drūmais ešafots, Bez skaļiem vārdiem aicināšu pūli — Par visām runām kvēlāks būs šis brīdis! Kā dzīvot — nepaspēju iemācīt, Nu rādīšu, kā cīnītāji mirst.

Redzēdams, ka viņa pūles ir neveiksmīgas, mācītājs atvadās. Notiesātais viņam saka:

Tu tautas ienaidnieks…

No visiem ienaidniekiem — jūs visļaunākie!

Gļēvi, liekulīgi nodevēji,

Ar saldiem vārdiem tumsonību nesat!

Ai, nelaimīgā tauta! Kā plūdi netīri Pār tevi meli plūst uz katra soļa: Tēvs ģimenē bez kauna krāpj, Bērniem skolotāji melo, Krāpj baznīckungi savus dievlūdzējus… Man daudzkārt godīgāks Par mācītāju bende liekas.,.

Bende tuvojas notiesātajam. Mācītājs aiziet… Šī epizode lasītājos radīja neizdzēšamu iespaidu. No laikabiedru atmiņām redzams, ka cilvēki izjutuši nezināmā autora drāmu kā dzīvu notikumu, bieži mocīdamies sāpēs, it kā nāves sods tiktu izpildīts viņiem. Šo rindu

iespaidā I. Repins radīja savu slaveno gleznu «Atteikšanās no grēksūdzes pirms nāves soda».

Gandrīz neviens nezināja drāmas autoru — tas bija jaunais dzejnieks Nikolajs Viļenkins, kas parakstījās ar pseidonīmu N. Minskis. Viņš nebija revolucionārs, taču šajās rindās tik pārliecinoši bija attēlojis cīnītāju būtību, ka avīzes «Narodnaja voļa» redakcija ievietoja drāmas fragmentu savā pirmajā numurā.

XX. KAS VIŅUS PADARĪS NEMIRSTĪGUS?

Liii lasīja dažādus nelegālos izdevumus, lasīja avīzes «Narodnaja voļa» lappuses. Izlasītais viņu dziļi satrauca. Viņa bieži pārlasīja gan nelegālos izdevumus, gan visiem pieejamo literatūru, cenzdamās izprast Krievijas likteni.

No krievu rakstniekiem īpašu interesi izraisīja Saltikovs-Ščedrins, Dostojevskis, Garšins, Uspenskis.

Liii zināja, ka cara valdība vajāja Saltikovu un slēdza viņa žurnālu «Otečestvennije zapiski», zināja, ka savas domas Saltikovs nevar rakstīt atklāti un lieto tā saucamo Ezopa valodu, kuru arī viņa mācījās saprast.

Viņa lasīja un pārlasīja Saltikova stāstus, bet sevišķi viņu satrauca pasaka «Pazudusī sirdsapziņa».

Liii bija sajūsmināta par Dostojevska talantu. Taču Dostojevska attēlotie revolucionāri nebija tādi, kādus viņa pazina no citām grāmatām un dzīves, kādus viņa bija iemīļojusi.

Ļoti daudzi autori, kuri paši nebija revolucionāri, nespēja nerakstīt par revolucionāriem, noklusēt savu sajūsmu par drosminieku varonību. īpašu bijību izraisīja sievietes — cīnītājas. Pat tālu no politikas stāvošais dzejnieks J. Polonskis uzrakstīja krievu revolucionārei veltītas rindas, kuras jaunatne pēc tam zināja no galvas: -

Kas viņa man — ne mīļotā, ne sieva, Ne mana meita, kuru tumsa skauj! Bet kāpēc viņas liktenis nolādētais Man visu nakti aizmigt neatļauj?

Aizmigt nevaru, jo skaidri redzu, Kā cietumā jaunība smok — Mitras sienas, pelēka tumsa, Dzelzs gulta un aizrestots logs.

Bez asarām, bez domām Raugās acis no tumsas melnas,

Gandrīz līdz grīdai bizes krīt, Viņas mati kā irdeni pelni.

Nečūkst lūpas ticības vārdus, Rokas guļ bālas uz krūtīm. Sirdī tukšums un mokošs sals — Tik ļoti bez cerībām grūti…

Kas viņa man — ne mīļotā, ne sieva, Nc mana meita, kuru tumsa skauj! Bet kāpēc viņas ciešanas smagās Man visu nakti aizmigt neatļauj?

Dzejniekam tikai vienā nebija taisnība — cīnītājus ne mirkli nepameta pārliecība, ka viņu cīņa un mokas nav veltīgas. Tās nebija acis bez domām un ticības labākai nākotnei.

Pārdzīvodams jaunās cīnītājas likteni, dzejnieks nesaprata visu lidz galam.

Labāk to izprata Turgeņevs — tik spilgti viņš meitenes — revolucionāres tēlu radījis dzejolī «Slieksnis»! Taču rcmanos Turgeņevam tas neizdevās.

Bet vai kādam citam izdevās? Kas spēs attēlot meiteni cīnītāju, kas padarīs to nemirstīgu? Liii saprata, ka Krievijas literatūrā cenzūras dēļ tas nav iespējams, tomēr nepārstāja meklēt kaut vai apslēptus centienus parādīt cīnītāju varonīgo dzīvi.

Liii joprojām ļoti satrieca Garšina darbi. Traģiskajā stāstā «Sarkanais ziediņš» rakstnieks attēloja uzupurēšanās varoņdarbu.

Viņu dziļi aizkustināja arī Garšina stāsts «Mākslinieki». Tajā rakstnieks parādīja, kā cilvēks atsakās no sava mākslinieka talanta, izvēlēdamies revolucionāra cīņas ceļu. Gleznotājs apzinās, ka nomāktajai un apspiestajai tautai vairāk nepieciešama brīvība nekā viņa gleznas. Liii zināja, cik asi izvirzījās šī problēma talantīgiem cilvēkiem, kuri nolēma ziedot sevi cīņai. Viņi apspieda sevī alkas būt noderīgiem tikai zinātnei un mākslai. Savu zinātnieka aicinājumu upurēja Aleksandrs Uļjanovs, Pjotrs Kropotkins, Georgijs Pļehanovs un daudzi, daudzi citi. Viņas draugs Sergejs Mihailovičš arī varēja kļūt par ievērojamu rakstnieku…

Nelaimīgā zeme, kurā iet bojā talanti!

l.aimīgā zeme, kuras dēli upurē savus talantus brīvības vārdā…

Liii daudz dzirdēja no Pašetas par savu iemīļoto Garšinu. Daži no viņas draugiem pazina Garšinu personiski.

Tā Liii bija izveidojies priekšstats par cilvēku, kuru pazina tikai no grāmatām un nostāstiem. Rakstnieka tēls bija viņai ļoti tuvs. Jau ilgus gadus rakstnieks bija smagi slims. Viņš dziļi pārdzīvoja sava laikmeta traģēdiju.

1888. gada 19. martā Pēterburgā paklīda valodas, ka Garšins mēģinājis izdarīt pašnāvību — no trešā stāva meties pāri kāpņu margām. Tās tomēr nebija baumas. Drīz visa Pēterburga uzzināja par rakstnieka nāvi. Vēl viens cara patvaldības upuris…

Liii no jauna pārlasīja Garšina stāstus. Gribējās, lai tos lasītu visā Eiropā. Tajos tik patiesi attēlotas Krievijas labāko cilvēku ilgas un noskaņas!

XXI. OLGA ĻUBATOVICA

Aprīlī pie māsām Liekušām viesojās dārgs cilvēks. No Sibīrijas iebrauca Sergeja Mihailoviča tuvs draugs — Olga Ļubatoviča.

Šīs sievietes liktenis bija dramatisma pilns. Liii likās neiespējami, ka vienam cilvēkam nolemts pārciest tik daudz traģēdiju …

Olga bija inženiera meita. Astoņpadsmit gadu vecumā viņa aizbrauca mācīties uz Šveici. Kad pēc gada viņa no Cīrihes brauca mājup, uz robežas pie viņas atrada revolucionāru vēstules un arestēja. Pēc tam viņa vēlreiz devās uz ārzemēm. Pārbaudot uz robežas, Olgu atkal apcietināja, bet tēvs panāca viņas atbrīvošanu. Nenogurdināma meitene nodarbojas ar propagandu, gādā pāri robežām nelegālo literatūru. Atkal arests. Šoreiz viņu tiesā. Tas bija ievērojamais process, kad 1877. gadā nodeva tiesai piecdesmit cilvēkus. Valdība uzdeva rīkot atklātus tiesas procesus, lai iebaidītu nepaklausīgos, taču notika pretējais — revolucionāri izraisīja publikas sajūsmu un atbalstu.

Olga atceras sava biedra vārdus, kurus viņš teica tiesas sēdes laikā: «..krievu darbaļaudīm neatliek nekas cits kā paļauties uz sevi, negaidīt palīdzību no citiem, vienīgi no mūsu jaunatnes inteliģences… Tā vienīgā mums brālīgi sniedz savu roku… Tā ies nešķirami kopā ar mums, kamēr pacelsies miljoniem strādnieku muskuļotās rokas un satrieks pīšļos despotisma varu, kas paslēpusies aiz kareivju šautenēm!»

Cik labi tiesā pateica viņas draudzene Sofija Bardina — iebaidīt mūs nav iespējams, jo idejas, par kurām cīnāmies, ar durkļiem uzveikt nevar…

Visi apsūdzētie saņēma bargus sodus. Pēc šīs tiesas iespaidiem Turgeņevs radīja dzejoli «Slieksnis», Polonskis — neaizmirstamās rindas par notiesāto meiteni — revolucionāri…

Olgai piesprieda desmit gadus katorgā, taču pēc tam sodu mīkstināja, nomainot ar izsūtīšanu uz Sibīriju. Viņu etapēja uz nelielu Rietumsibīrijas pilsētiņu — Jalutorovsku. No turienes Olga drīz aizbēga. Par šo bēgšanu stāstīja leģendas. Viņa bija inscenējusi pašnāvību — upes krastā atstājusi drēbes — it kā būtu noslīcinājusies. Pārvarēdama visas grūtības, Olga atgriezās Pēterburgā. Tur viņa ieradās 1878. gada 4. augustā — tieši tajā dienā, kad Sergejs Kravčinskis nogalināja galvaspilsētas žandarmu priekšnieku Mezencevu. Drīz vien Olga personiski iepazinās ar Kravčinski — un viņi kļuva tuvi draugi. Abi daudz darīja partijas «Zemļa i voļa» dibināšanas labā. Pēc tam viņi dzīvoja aiz robežām. Olga palīdzēja Kravčinskim tulkot «Spartaku», vairākas nodaļas iztulkoja pati. Kad nodibinājās partija «Narodnaja voļa», Olga tika izvēlēta par šīs partijas Izpildu komitejas locekli. Tajā laikā viņa apprecējās ar vienu no aktīvākajiem partijas darbiniekiem — Nikolaju Morozovu. Viņi kopā darbojās avīzē «Narodnaja voļa». Ne reizi vien viņus arestēja, abi bēga. Atkal nācās doties uz ārzemēm. Šveicē Olgai piedzima meitiņa.

1881. gada janvārī viņiem vajadzēja atgriezties Krievijā — tuvojās laiks atentātam pret caru. Bet Olga nevarēja atstāt vienu savu mazo meitiņu, un Morozko — tā viņu sauca draugi — aizbrauca viens. Pēc pāris dienām Olga uzzināja, ka Morozko uz robežas apcietināts… Sergejs Mihailovičs tūdaļ gribēja doties uz Krieviju un organizēt Morozova bēgšanu, taču Olga saprata, ka šis brauciens būtu lemts neveiksmei — viņu pašu tūlīt apcietinātu.

Olgai nebija viegli izlemt braukt uz Krieviju pašai, jo šķita neiespējami atstāt meitiņu vienu. Taču Olga pieņēma tieši šādu lēmumu un, atstājusi meitenīti pie Sergeja Mihailoviča, devās uz Krieviju. Pateicoties milzīgajām Olgas pūlēm, Morozova bēgšanu izdevās noorganizēt un bija cerības uz drīzu izglābšanos, bet pēdējā brīdī viņus nodeva kāds provokators. Morozovu pārveda uz Petropavlovskas cietoksni, no kura bēgšana nebija iespējama.

Kaut arī Olga Pēterburgā dzīvoja legāli, viņai pa pēdām sekoja policija. Katru dienu viņa slepus apmeklēja māsas Ličkusas, uz kuru adresi Sergejs bija solījis sūtīt vēstules. Dienas gāja, bet vēstules nepienāca. Beidzot pastnieks atnesa telegrammu. Un tieši tajā brīdī, kad Olga lasīja ziņu par savas meitiņas nāvi, pie Liekušiem ielauzās policija. Šoreiz Olgai vēl izdevās izbēgt, taču pēc pāris dienām viņu apcietināja un ieslodzīja tajā pašā Petropavlovskas cietoksnī. Nikolaju Morozovu notiesāja uz mūža katorgu un pārveda uz Šliselburgas cietumu. Olgu izsūtīja uz Sibīriju. Taču viņas cīņas gars nebija salauzts' Pirms aizbraukšanas uz Sibīriju viņa no cietuma rakstīja savam draugam Sergejam Kravčinskim:

«Ja liktenis nav lēmis mums laimi, tad paldies viņam kaut par to, ka tas pārpildījis mūsu dzīvi ar sāpēm un ciešanām — šajās ciešanās arī ir savdabīga laime, daudz lielāka nekā bezmērķīgā dzīve, kādu dzīvo vairums cilvēku, un, ja man nāktos savu dzīvi sākt no jauna, es nešaubīdamās ietu to pašu ceļu.»

Tagad, 1888. gada pavasarī, pēc ilgā izsūtījuma Sibīrijā Olga iebrauca Pēterburgā mēģināt panākt soda mīkstināšanu.

XXII. PASAKA PAR RĪTDIENAS ZEMI

1888. gada vasaras sākumā Liii kopā ar Pašu un Serjožu aizbrauca uz Pleskavas guberņu. Tur, Toropecas apriņķī, nomaļā Uspenskas ciemā dzīvoja Karaulova māte — vienkārša un laba sieviete. Turpat dzīvoja arī Karaulova brālis Nikolajs Andrejevičs ar ģimeni. Viņi dzīvoja, noslēgušies sevī. Kaimiņi centās no viņiem turēties tālāk. Kaut arī Nikolaja Andrejeviča izsūtīšanas termiņš un policijas uzraudzība bija beigusies, visi zināja, ka joprojām policija slepeni novēro Karaulovus. Kaimiņi zināja arī to, ka Nikolaja Andrejeviča vecākais brālis atrodas cietumā.

Karaulovi dzīvoja nabadzīgi. Liii lielās skumjās aplūkoja veco kungu māju, izkaltušās alejas.

Ar smagu sirdi Liii vēroja krievu sādžas bēdīgo dzīvi. Viss bija nolaists, un valdīja nabadzība.

Zemnieki mira ar diloni un bada nāvē. Valsts ierēdņi nekaunīgi laupīja pat posta visvairāk pārņemtajās sādžās. Pēc dzimtbūšanas atcelšanas bija pagājis vairāk nekā ceturtdaļgadsimta, tāpēc sādžu tumsonība un nabadzība Liii šķita neiedomājama.

Kaut arī Paša bija atbraukusi atpūsties, zemnieki, uzzinājuši, ka viņa ir ārste, bieži nāca pie viņas pēc palīdzības.

Liii kopā ar Pašu apstaigāja apkārtnes sādžas. Viņa mērīja zemniekiem temperatūru, novārīja instrumentus, lika apsējus un palīdzēja Pašai visiem spēkiem. Smagas domas nepameta Liii ne mirkli. Viņai likās, ka, ārstējot zemniekus, viņa izdara noziegumu, viņai likās, ka šiem nelaimīgajiem cilvēkiem labāk būtu nomirt.

Ne tikai pēc avīzēm, ne tikai pēc grāmatām Liii tagad varēja spriest par Krievijas zemnieku drausmīgo stāvokli — viņa to visu pati redzēja un dzirdēja… Daudz kas viņai joprojām palika nesaprotams.

Liii centās labi iepazīt Nikolaju Andrejeviču. Viņš bija viens no tiem cīnītājiem, kurus viņa ta meklēja! Taču šī iepazīšanās sagādāja vilšanos.

Viņa ļoti gribēja izprast Nikolaju Andrejeviču, palīdzēt viņam. Tas bija dziļi nelaimīgs cilvēks. Smagi slims, iekšēji salauzts — viņš turpināja bezmērķīgu un nožēlojamu eksistenci. Piedevām uz viņa pleciem gūlās rūpes par visu ģimeni.

Uz Liii jautājumiem Nikolajs Andrejevičs neko prātīgu nevarēja atbildēt. Reizēm viņš stāstīja par biedriem, kuri smaka cietumos, — par drosmīgo un lepno Veru Figneri, par nesalaužamo Jakuboviču, par talantīgo Germanu Lopatinu…

Liii zināja, ka Nikolajs Andrejevičs pēc partijas «Narodnaja voļa» Izpildu komitejas sagrāves 1881. gadā joprojām veica aktīvu darbību un 1883. gadā tika ievēlēts narodovoļcu centrālajā grupā. Provokators Sergejs Degajevs nodeva policijai visus aktīvākos cīnītājus. Būdams slims un nekādi nespēdams palīdzēt saviem bijušajiem biedriem, Nikolajs Andrejevičs smagi pārdzīvoja savu bezspēcību.

Bija skaidrs, ka narodovoļcu kustība cietusi neveiksmi.

Apzinādamies savu sakāvi, narodovoļci nespēja saprast šās neveiksmes cēloņus. Nezinādami vēstures attīstības likumus, viņi visas savas cerības saistīja ar zemniekiem, atstādami malā strādnieku šķiru, kurai bija lemts satriekt cara patvaldību.

Lai arī narodovoļci zināja Marksa mācību, viņi nespēja to izprast pilnībā un uzskatīja, ka Marksa teorijas Krievijai nav piemērojamas. Narodovoļcu utopiskās idejas bija liktenīgas viņu cīņai. Taču pat sakāve nespēja at* ņemt cīnītājiem ticību sociālisma ideju galīgai uzvarai.

Ne jau velti narodovoļcu himnā bija šādas rindas:

Ja ari murns jāmirst būs Dziļās šahtās vai cietumu sienās — Mūsu cīņa uzvaru gūs Kaut tālas nākotnes dienās!

Slims un salauzts — Nikolajs Andrejevičs nepārstāja ticēt savu ideju uzvarai, pats necerēdams šo uzvaru sagaidīt.

Liii brīnījās un jūsmoja par šo nesatricināmo pārliecību, skuma par šo acīm redzamo sakāves nolemtību.

Uz visu mūžu viņas atmiņā palika pasaka par Rītdienas zemi, kuru reiz Nikolajs Andrejevičs improvizēdams stāstīja saviem bērniem un Serjožam.

…Kad zaļais kāpurs uzrāpās pašā smilgas galotnē, viņš izrādījās tik augstu, ka ieraudzīja visu, kas notiek apkārt. Bet apkārt bija tādi plašumi, kādus viņš nekad līdz šim nebija redzējis. Tā bija vesela zeme, kuru sauca par Rītdienas zemi, tāpēc ka visi bērni tajā jau bija izauguši par pieaugušiem cilvēkiem, bet visi kāpuri pārvērtušies par taureņiem …

Bet cik grūti kāpuram nācās sasniegt smilgas galotni, lai beidzot atklātu šo brīnumzemi…

xxiii lili apmeklē cietumu

Rudenī Liii kopā ar Pašu un Serjožu atgriezās Pēterburgā. Liii dabūja labu mājskolotājas vietu un varēja pat palīdzēt saviem draugiem.

Novembrī beidzās katorgas termiņš Vasilijam Andrejevičam. Kas viņu sagaida pēc tam, to neviens nezināja. Nabaga Paša veltīgi virināja žandarmērijas pārvaldes un Policijas departamenta durvis. Liii katru dienu dzirdēja viņas sarūgtinājuma pilnos stāstus par pazemojošo staigāšanu pa garajiem, baltajiem koridoriem un milzīgajiem kabinetiem, no kuriem dvesa bezdvēselisks aukstums. Pašas veselība neizturēja šo pārslodzi, un viņa saslima. Tieši tajā laikā izdevās uzzināt, ka Vasilijs Andrejevičs pārvests no Šliselburgas cietuma uz Iepriekšējā apcietinājuma namu Špaleras ielā, no kurienes acīmredzot viņu etapēs uz Austrumsibīriju.

Ieslodzījumā bija ļoti slikts uzturs. Draugiem izdevās dabūt atļauju pienest pārtiku. Tikai — kā to izdarīt? Pašai nebija nekādu līdzekļu, un viņa joprojām slimoja.

Liii aprunājās ar kādu no savām audzēknēm, ģenerāļa kundzi, kurai viņa mācīja angļu literatūru. Likās, ka šī ģenerāliene slepeni jūt līdzi revolucionāriem. Ģenerāliene pati piedāvāja Liii, ka viņas pavārs gatavos ēdienu arī notiesātajam.

Nu Liii katru dienu ieradās pie ģenerālienes, paņēma ēdiena traukus un devās uz Sliselburgas cietuma drūmo sešstāvu ēku.

Cietuma koridorā ilgi viņa gaidīja, kamēr uzraugs pieņēma pienesumu. Cik daudz apvainojumu nācās dzirdēt viņai pašai un būt lieciniecei, kā apvainoja citus!

Stundām ilgi viņa gaidīja kopā ar jaunām, izmocītām sievietēm. Viņu satrieca šī bezcerīgā, ciešanu pilnā atmosfēra. Sievietes baidījās runāt atklāti, baidījās protestēt pret nekaunīgajiem pazemojumiem, jo katrs vārds varētu pazudināt apcietinātos, viņu tuviniekus un arī viņas pašas.

Arī Liii iemācījās baidīties, kaut arī nejutās vainīga. Ar bailēm viņa skatījās uz katru žandarmu.

Reizēm Liii ņēma sev līdzi uz cietumu arī Serjožu. Viņš bija pievilcīgs zēns, pieaugušie vienmēr gribēja ar viņu parunāt, un šīs sarunas arvien bija interesantas, jo Serjoža no svešiem nebaidījās. Vienreiz, kad Liii atkal kopā ar Serjožu brauca uz cietumu, kāda no zirgu tramvaja pasažierēm prasīja Serjožam par Liii:

—   Tu brauc kopā ar mammu?

—   Nē, — atbildēja Serjoža, — tā ir Liii tante, mamma slima.

—   Bet kur tavs tētis? — nerimās pļāpīgā ceļabiedre.

—   Tētis cietumā, — Serjoža bēdīgs atbildēja.

Liii ar bailēm ievēroja, ka divi pretī sēdošie žandarmu virsnieki sāk viņu uzmanīgi pētīt.

Smagas, pazemojošas bailes!

Pēc kāda laika kļuva zināms, ka pavasarī Pašas vīru izsūtīs uz tālu Austrumsibīrijas nostūri. Tieši uz kurieni, vēl nebija zināms. Paša nolēma doties līdzi vīram. Viņa ir ārste un varēs tur strādāt. Arī Serjožu viņa ņems līdzi. Tiesa, viņai nav ne medikamentu, ne arī ārsta instrumentu, taču viņa centīsies, palīdzēdama cilvēkiem, nopelnīt iztikai.

xxiv. dekabrista brāļameita

Pašai tik grūtajās dienās daudz palīdzēja tuva ģimenes draudzene — Marija Konstantinovna Cebrikova. Viņa nebaidījās joprojām draudzēties ar valsts noziedznieka ģimeni. Arī Liii cieši iedraudzējās ar šo sievieti.

Marija Konstantinovna bija pazīstama sava laika rakstniece un sabiedriskā darbiniece. Liii bija pārsteigta, cik daudz šī sieviete bija sarakstījusi. Gan stāstus, gan kritiskus apcerējumus, gan daudz citu interesantu publikāciju. Šķita, ka viņa ir nenogurdināma, kaut arī viņai bija jau vairāk par piecdesmit gadiem. Marija Cebrikova bija cēlusies no senas aristokrātu dzimtas, tēvs bijis ģenerālis, lai gan viņa pati par savu tēvu uzskatīja onkuli — tēvabrāli Nikolaju Romanoviču Cebrikovu. Nikolajs bija dekabrists, radikālu uzskatu cilvēks. Par godu viņam daudzus savus stāstus Marija Konstantinovna parakstīja ar iniciāļiem N. R. (Nikolajs Romanovičs) vai arī ar pseidonīmu M. K. Nikolajeva.

Marija Konstantinovna pazina visus tālaika ievērojamākos literātus. Viņa daudz stāstīja Liii par Ņekrasovu, Turgeņevu, Saltikovu-Ščedrinu. Stāstīja par savu draugu Vasiliju Bervi, kas ar pseidonīmu N. Flerovskis bija izdevis ļoti vērtīgu grāmatu — «Par strādnieku šķiras stāvokli Krievijā».

Marija Konstantinovna zināja daudzas Eiropas valstu valodas un tulkoja. Viņa pirmā iepazīstināja Krievijas ksītājus ar Špilhāgena romānu «Viens nav karotājs».

Liii ar sajūsmu klausījās viņas stāstus. Viņām bija arī kopīgi iecienīti rakstnieki — Cebrikova, tāpat kā Liii, mīlēja Šellija dzeju. Pat rakstīja par Šelliju — rakstu ar grūtībām dabūja cauri cenzūrai. Gados jau pavecā rakstniece cieši iedraudzējās ar jauno anglietīti, bez bailēm uzticēja tai savas apslēptākās domas.

Viņa uzskatīja, ka dzīvot tādu dzīvi nav iespējams. Pazemotās un apspiestās tautas ciešanām jādara gals. Taču viņa neatzina teroristu taktiku. Neko nepanākuši, viņi bezjēdzīgi iet bojā. Valsts iznīcina labākos Krievijas dēlus un meitas. Viņa vispār neatzīst vardarbību. Protams, ja notiktu revolūcija, viņa ietu kopā ar cīnītājiem, taču cik spēdama mēģinātu mazināt vardarbību. Bet viņa jūt, ka revolūciju vēl ilgi nāksies gaidīt, tāpēc kaut kas ir jādara jau tagad.

Jāpārliecina cars, ka tā turpināties nedrīkst. Cars varbūt nemaz nezina, kādi noziegumi tiek darīti viņa vārdš, jāpanāk, lai viņš novērstu nelikumības un pats sāktu pārvaldīt valsti. Viņa jau ne reizi vien piedāvāja saviem draugiem rakstniekiem (konspirācijas nolūkos viņu vārdus nenosaucot) rakstīt kolektīvu vēstuli caram. Atklāt patiesību par ierēdņu necilvēcību un ļaunprātībām, par tautas ciešanām un pārpildītajiem cietumiem. Taču visi šo priekšlikumu noraidīja kā neprātu. Baidās! Uzskata par bezjēdzīgu. Lai! Viņa viena nosūtīs šādu vēstuli.

Viņa visu jau izdomājusi. Jāizdara tā, lai cars nevarētu noklusēt. Nosūtīt viņam vēstuli tāpat ir bezcerīgi. Nē, savu vēstuli viņa uzdrukās vairākos desmitos eksemplāru un vienlaikus nosūtīs lielākajām Krievijas redakcijām, nosūtīs arī uz ārzemēm — Anglijai, Francijai. Tad cars būs spiests atbildēt. Vai nu viņš atvieglinās tautas likteni, vai arī visa Krievija, visa pasaule sapratīs, ka cars ir tirāns.

Viņa jau sākusi šo vēstuli. Bez tam viņa uzrakstīs arī brošūru par ieslodzīto neciešamo stāvokli cietumos un Sibīrijā. Viņa savākusi tik daudz kliedzošu faktu! Šo brošūru viņa izsūtīs kopā ar vēstuli.

Protams, viņa apzinās, ka sagaidāmas grūtības. Krievijā vēstuli nepublicēs. Viņa arī negribētu kādu no draugiem pakļaut neizbēgamām briesmām. Vajadzēs braukt uz ārzemēm. Zināms, tas būs bīstams brauciens. Par vēstuli viņu gaida smags sods, taču rīkoties citādi viņa vairs nevar. Par šiem saviem nodomiem viņa nestāsta nevienam cilvēkam. Tikai Liii…

Liii ne visai labi saprot, kāpēc viena vēstule caram ir tik bīstams noziegums, taču viņa jau pietiekami ilgi dzīvojusi Krievijā un zina, ka konspirācija nepieciešama, domā, ka vēstule diezin vai uzlabos tautas likteni, un tomēr apbrīno šīs vientuļās sievietes varonību.

xxv. neaizmirstamā diena

1889. gada divdesmit devītajā aprīlī bija Liii dzimšanas diena. Viņai palika divdesmit pieci gadi. Eiropas valstīs bija jau 11. maijs, bet pēc Krievijas vecā stila kalendāra tikai 29. aprīlis.

Skumja bija šī diena.

Pilsēta uzzināja, ka miris Saltikovs-Ščedrins. Bēres bija paredzētas 2. maijā. Apbedīt rakstnieku bija nolemts Volkovas kapsētā — blakus Turgeņeva kapam.

Visi Pēterburgas progresīvi noskaņotie studenti un rakstnieka cienītāji nolēma iet pavadīt viņu pēdējā gaitā.

Liii arī nolēma pievienoties procesijai. Viņu gan brīdināja, ka iespējami sarežģījumi. No pieredzes viņa zināja, ka Krievijā viss ir iespējams, tomēr neticēja, ka ohranka traucēs bēru procesiju. Tas būtu kas neredzēts!

Taču viņa bija dzirdējusi, ka cara valdība baidās pat no mirušajiem. Tāpēc jau arī Puškinu apbedīja slepus. Vēl pavisam nesen, 1886. gada rudenī, kad studenti gribēja atzīmēt 25. atceres gadadienu kopš Dobroļubova nāves, policija izklīdināja procesiju, daudzus apcietināja, izslēdza no universitātes, izsūtīja no Pēterburgas…

Bēru priekšvakarā kļuva zināms, ka Pēterburgas pilsētas galva jau «veicis pasākumus».

Kad Liii izgāja uz ielas, viņa redzēja, ka visa pilsēta pārpildīta ar policiju. Pie katras mājas stāvēja sētnieki. Visiem, kas gāja ar ziediem rokās vai arī bija tērpti studentu formas tērpos, policija «laipni» norādīja ielas, pa kurām it kā iešot procesija. īstenībā gājiens notika pavisam citā virzienā. Liii devās tieši uz namu Ļiteinija prospektā, kur bija dzīvojis Ščedrins, un tūlīt nokļuva gājiena rindās.

Tā patiešām bija īsta demonstrācija!

Cilvēki bija uztraukti. Izvadīšana bija paredzēta desmitos no rīta, taču policija pēdējā brīdī deva rīkojumu sākt stundu agrāk. Tie, kas nokavēja, panāca procesiju ar ormaņiem. Tikko pārbrauca pāri Ņevas prospektam, policija deva rīkojumu zārku vest rikšiem. Daudzi atpalika, citi sekoja skriešus.

Visās mācību iestādēs — akadēmijās, institūtos, universitātē, ģimnāzijās — tieši tajā laikā notika eksāmeni, lai tādā veidā studenti un ģimnāzisti nevarētu piedalīties procesijā. Taču ar visu to bērēs visvairāk bija tieši jaunatnes.

Liii saudzīgi nesa prīmulu pušķīti. Ziedus viņa gribēja pati nolikt uz rakstnieka zārka. Taču procesijas sākums bija tālu priekšā. Kāds no bēru dalībniekiem čukstus palūdza iedot ziedus viņam. Liii iedeva savu pušķīti un redzēja, ka tas aizceļoja uz priekšu. Cilvēku rokās pušķītis auga arvien lielāks — un līdz zārkam aizceļoja jau vesels ziedu klēpis.

E. Voiniča 1898. gadā Florencē drīz pēc romāna «Dundurs» iznākšanas.

Krievu rakstnieks un revolucionārs S. Stepmiks-Kravčinskis — E. L. Voiničas draugs. Šo fotogrāfiju Voiničai viņš uzdāvinājis 1890. gada 19. decembri.

Īrijas pilsēta Korķa, kurā 1864. gada 11. maijā dzimusi E. L. Voiniča. XIX gs. gravīra.

Tādu E. L. Voiniča domās redzēja savu Arturu. Itāļu mākslinieka Frančabidžo gleznas reprodukcija.

Aleksandra citadeles vārti Varšavā. 1887. gada pavasari šajā cietumā izcieta sodu Mihails Voiničs. Fotogrāfija.

Pēterburga. Ņevas prospekts. Vairāk nekā divus gadus (no 1887. g. pavasara līdz 1889. g. vasarai) Liii Bula nodzīvoja Krievijā. Litogrāfija.

Pazīstams angļu zinātnieks Džordžs Buls, E. L. Voiničas tēvs. XIX gs. gravīra.

Serjoža Karaulovs ar vecāmāti. Fotogrāfija.

Liii Bula 1888. gada janvari Pēterburga. Fotogrāfija.

Z. Vengerova. Romāna «Dundurs» pirmā tulkotāja krievu valodā. Fotogrāfija.

Krievu rakstniece un sabiedriskā darbiniece M.Cebrikova. ] E. L. Voiničas draudzene. Fotogrāfija.

Poļu revolucionārs Mihails Vilfrids Voiničs. Fotogrāfija.

Dzejnieks N. Minskis. Veicinājis * Dundura» izdošanu Krievijā. Fotogrāfija.

Londona. Flītstrita — šajā ielā. izvietojušās lielāko izdevniecību un avīžu redakcijas. XIX gs. beigu atklātne.

Ukraiņu rakstnieks un sabiedriskais darbinieks M. Pavliks. Fotogrāfija.

Florence. 1895. gada vasarā E. L. Voiniča šeit beidza rakstīt romana «Dundurs» pēdējās nodaļas. Centrā redzama katedrāle. Uz šejieni romānā * Dundurs» Arturs nāca, lai kaut iztālēm dzirdētu Montanelli balsi. XIX gs. beigu atklātne.

Itāļu revolucionārs Džuzepe Madzini. Litogrāfija.

— Nāciet ar mums! — Arturs sauc savu tēvu. Skats no A. Spadavekias operas «Dundurs» Staņislavska un Ņemiroviča-Dančenko teātri Maskavā.

E. L. Voiniča kopā ar P. Borisovu apskata A. Spadavekias operas «Dundurs» pirmizrādes afišu. Pirmizrāde notika 1957. gada novembrī Permā.

E. L. Voiniča drīz pēc romana «Noauj savas kurpes» pabeigšanas. Ņujorka, 19H. gada novembris. Fotogrāfija.

1959. gada 11. maijā E. L. Voiniču dzimšanas dienā apsveikt ieradās Lielā teātra baleta mākslinieki, kuri tolaik viesojās Ņujorkā. Fotogrāfijā (no labās uz kreiso): E. L. Voiniča, J. Maksimova, S. Zvjagina, J. Sehs.

E. L. Voiniča ar prieku gaidīja savus

padomju draugus. Sevišķi viņa priecājās par Iras Borisovas apciemojumiem. Ņujorka, 1958. gada vasara. Fotogrāfija.

Liktenīgā grēksūdze. Viestura Granta ilustrācija

romānam «Dundurs», kas tika izdots 1981. gadā latviešu valodā.

Pēc ilgās prombūtnes. Viestura Granta ilustrācija «Dundura» 1981. gada izdevumam.

1964. gada maijā padomju faudis svinīgi atzīmēja Eteles Liliānas Voiničas simto dzimšanas dienu. Iznāca jauni romāna «Dundurs» izdevumi, jaunus iestudējumus uzveda teātrī un ieskaņoja radio. Skolās, augstskolās un klubos notika iecienītajai rakstniecei veltīti vakari. Fotogrāfijā: sarīkojums Maskavas Centrālajā literātu namā. Komponists A. Spadavekia stāsta par darbu pie operas «Dundurs».

Kad procesija nonāca pie kapiem, Liii izdevās nokļūt pie paša zārka.

Skanēja atvadu runas — Krievija pavadīja pēdējā ceļa savas tautas slaveno rakstnieku.

Liii centās uztvert katru vārdu. Mainījās runātāji. Dažus no viņiem visu klātbūtnē apcietināja.

Pēc bērēm klātesošie nolika vainagus arī uz Garšina, Nadsona, Beļinska un Dobroļubova kapa.

Visu vakaru Pēterburgā klīda satrauktas runas par jauniem arestiem.

Demonstrācija un runas Ščedrina bērēs atstāja uz daudziem dziļu iespaidu.

Šo dienu Liii atcerējās visu mūžu.

xxvi. atvadīšanās no krievijas

Tuvojās Vasilija Andrejeviča izsūtīšana uz Sibīriju. Paša gatavojās braucienam līdzi vīram. Liii nolēma doties atpakaļ uz Angliju. Fanijas māsa Saša arī gribēja braukt līdzi uz Londonu, taču viņai nebija līdzekļu šim braucienam. Liii piedāvājās aizdot naudu. Tā arī nolēma.

Liii jutās arvien sliktāk. Viss Krievijā redzētais bija viņu dziļi satriecis.

Savu «laimīgo» groziņu Liii uzdāvināja Pašai — varbūt tas atnesīs laimi. Liii mantas jau iesaiņotas. Viņa ved uz Angliju daudz grāmatu. Viena no mīļākajām — Gribojedova komēdija «Gudra cilvēka nelaime».. Šo grāmatu ar veltījumu «Dārgajai mis Bulai piemiņai par patīkami aizvadīto laiku» viņai uz atvadām bija uzdāvinājusi ģenerāliene. Uz Londonu Liii veda arī daudz dāvanu. Stepņaka draugi viņam sūtīja Naumova gleznas «Mirstošais Beļinskis» fotokopiju.

Dārgākas par visu tomēr bija vēstules un fotogrāfijas. Liii veda līdzi mazu Serjožas fotogrāfiju, kurā viņš bija kopā ar vecomāti. Viņai bija arī sava fotogrāfija. Pagājušajā ziemā — 1888. gada janvārī — viņa aizgāja nofotografēties uz Ņevas prospektu pie fotogrāfa Pavlovska. Dziļš skatiens, vienkāršs un skaists matu sakārtojums, tumša kleita ar baltu apkaklīti. Šajā fotogrāfijā viņa bija līdzīga vienkāršai krievu meitenei…

97

Starp mantām bija noslēptas plašā rokrakstā aprakstītas lappuses. Tā bija Cebrikovas brošūra par cietumiem un Sibīriju. Marija Konstantinovna bija sākusi realizēt savu ieceri. Viņa jau atvadījās no draugiem, pārdeva

4 — 1466

iedzīvi, teikdama, ka gatavojas braucienam uz ārzemēm. Viņu izsekoja. Ar vēstules tekstu Marija Konstantinovna izlīmēja kādas kārbas iekšpusi, bet brošūras manuskriptu iedeva Liii, cerēdama, ka ārzemnieci uz robežas tik rūpīgi nepārbaudīs.

Maija vidū Vasiliju Andrejeviču izsūtīja uz Sibīriju caur Maskavu. Pašeta ar dēlēnu devās līdzi. Liii un Saša viņus pavadīja. Lūk, uzsāka savu smago gaitu arestantu vagons. Pēdējo reizi logā pazibēja Serjožas sprogainā galva …

Jau nākamajā dienā ceļā bija jādodas arī Liii un Sašai. Vakarā Liii izgāja atvadīties no Pēterburgas. Laiks bija brīnišķīgs. Uz skaidro debesu fona sevišķi iezīmējās Petropavlovskas cietokšņa zeltītā smaile.

Pilsēta bija pārvērtusies līdz nepazīšanai. Uz namu sienām izklāti grezni paklāji, visur plīvoja karogi. Milzīgi ļaužu pūļi drūzmējās ielās un laukumos. Pie Krievijas imperatora bija ieradies viesos Persijas šahs.

Tumsai iestājoties, pār galvaspilsētu uzliesmoja krāšņas iluminācijas. Ņevas prospektā vizuļoja gāzes zvaignes. Gandrīz visu nakti iedzīvotāji pastaigājās pa ielām. Tikai uz rīta pusi iestājās klusums, kuru pārtrauca vienīgi Petropavlovskas cietokšņa kurantu skumjie zvani…

xxvii. mājup

Nodzīvojusi Pēterburgā vairāk nekā divus gadus, 1889. gada maijā Liii Bula devās mājup.

Tagad viņa pati bija iepazinusi Krieviju. Pārliecinājusies, ka Sergeja Mihailoviča grāmatās un nostāstos nekas nav pārspīlēts. Taču īstos cīnītājus viņai tā arī neizdevās atrast. Viņus cara valdība bija vai nu iznīcinājusi, vai arī izsūtījusi uz tālo Sibīriju. Daži atradās tepat Pēterburgā, bet ieslodzīti aiz neaizsniedzamajiem cietumu mūriem — dzīvi aprakti. Viņi tomēr nepārstāja dzīvot, viņu idejas bija nemirstīgas.

Mājās, Anglijā, viņa atradīs tos, kuriem laimējās izglābties no nāves, kurus viņai neizdevās atrast Krievijā.

Saša un Liii brauca ar vislēnāko vilcienu. Liii ļoti steidzās, bet lēnais vilciens bija lētāks.

Vagoni bija pārpildīti. Cilvēki no visām Krievijas malām devās uz Parīzi apskatīt nesen atklāto vispasaules izstādi. Visās stacijās pārdeva ceļvežus pa Parīzi.

Liii steidzās mājup. Apskaut māti, māsas. Atpūsties pēc visām pieredzētajām briesmām. Satikt Sergeju Mihailoviču un viņa draugus.

Liii juta, ka tagad viņas liktenis nesaraujami saistīts ar Krieviju.

Parīzē viņas neaizkavējās nevienu dienu — vispasaules izstāde nespēja piesaistīt viņu interesi, nevilināja pat unikālais tornis, kuru bija uzbūvējis inženieris Aleksandrs Eifelis.

xxviii. atkalredzēšanās prieks

Arī Liii draugs Londonā ar nepacietību gaidīja viņas atgriešanos. Sergejs Mihailovics ilgojās pēc jaunām ziņām no dzimtenes, pēc ziņām par tuvu cilvēku likteņiem. Viņš uztraucās arī par Liii — kā viņa būs izturējusi šo grūto braucienu? Par to, ka viņas šaubas, «vai tiešām Krievijā tik briesmīgi», būs izkliedētas, Sergejs Mihailovics nešaubījās, viņš tikai bažījās, vai šī personiskā pārbaude nebūs bijusi par grūtu…

Ceturtajā jūnijā Stepņaks savā piezīmju grāmatiņā ierakstīja: «Atbrauca Saša un Bulciņa.»

…Taču kā bija pārvērtusies viņa dārgā Bulciņa! Kādu rūgtu dzīves universitāti viņa bija beigusi šajos divos gados!

Sergejs Mihailovics nepacietīgi izvaicā Liii par saviem Krievijas draugiem, notikumiem un noskaņojumu viņa dzimtenē. Lasa viņas atvestās vēstules. Skatās grāmatas, dāvanas. Neaizmirstamu iespaidu rada gleznas «Mirstošais Beļinskis» kopija… Kaut arī viņš nomira savā gultā, nevis cietuma kamerā, taču cietuma draudi neatkāpās līdz pat pēdējam brīdim… Gleznotājs ļoti labi attēlojis šos draudus: pusatvērtajās durvīs saskatāms žandarms.

Jā, liekas, it kā visā Krievijā pie katra cilvēka stāvētu žandarms…

Liii nevar vien beigt priecāties par savu draugu. Viņš tikpat možs, dedzīgs, nenogurstošs, nopietns un maigs. Viņš tāpat staigā turp un atpakaļ pa istabu un nesteigdamies stāsta. Raugoties uz viņa plecīgo stāvu, liekas, ka viņam vajadzētu runāt skaļi, bet viņa balss ir smalka un maiga.

4*

Liii klausās viņa stāstījumu. Vispirms — par romānu, ko viņš šajā laikā uzrakstījis. Tik grūti bijis rakstīt

99

angļu valodā! Viņš bieži šaubījies, vai pietiekami pārvalda valodu. Paldies draugiem^Marksa meitai Eleonorai un viņas vīram Eduardam Evelingam — viņi izlasīja manuskriptu un valodu atzina par pieņemamu. Taču drošības labad viņš lūdz vēl arī Liii pārskatīt manuskriptu. Abi kopā viņi vēlreiz pārlasa romānu un to «pieslīpē» pirms nosūtīšanas izdevniecībai.

Viņš bija iecerējis romānu nosaukt galvenā varoņa vārdā, taču izdevniecība ieteica dot citu nosaukumu — labāk saprotamu angļu lasītājiem. Romāna nosaukums būs «Nihilista karjera». Stepņaks smejas: angļi taču visus revolucionārus uzskata par nihilistiem.

Sergejs Mihailovičs cer, ka ar laiku viņa grāmata iznāks arī krievu valodā… Tad to sauks «Andrejs Kožuhovs».

Tā ir grāmata par viņa draugiem, par viņu dzīvi un cīņu. Tajā nav izklāstīta cīnītāju politiskā programma, nav analizētas cīņas Krievijā — šoreiz viņš stāsta par cīnītāju cilvēciskajām īpašībām, draudzību, biedriskumu, bezgalīgo uzticību atbrīvošanās idejai. Šajā grāmatā ir himna varoņiem, sajūsma par viņu drosmi, pārdomas par viņu dzīvi un nāvi. Galvenajā varonī draugi saskatīja līdzību ar pašu autoru.

Sergejs Mihailovičs stāstīja Liii savus tuvākos plānus. Vairāk par visu viņš gribēja atgriezties Krievijā un tur cīnīties. Tikai teroram nav jēgas — to viņš tagad saprot —, bet mierīga propaganda joprojām nav iespējama. Liii novērojumi vēlreiz to apstiprināja. Tāpēc viņš cīnīsies šeit. Viņš jau sen bija iecerējis turpināt Hercena iesākto darbu — atjaunot krievu brīvo presi, izdot avīzi, žurnālu, grāmatas un nogādāt šo literatūru Krievijā, tādā veidā gatavojot tautu jaunai cīņai. Taču tam vajadzīgi līdzekļi, bet naudas nebija …

Cara monarhija Krievijā bija nepārspējams tautas apspiešanas paraugs visas pasaules reakcionārajiem režīmiem, tāpēc pasaules tautām arī savās interesēs vajadzētu palīdzēt Krievijas cīnītājiem — jāatmasko cara patvaļas necilvēciskās ļaundarības, jāparāda krievu tautas drausmīgais stāvoklis. Stepņaks dara visu, kas viņa spēkos: raksta grāmatas, uzstājas presē un mītiņos, bet tas daudz par maz. Vajag iepazīstināt Eiropas tautu lasītājus ar krievu progresīvākajiem rakstniekiem, izraisīt viņos simpātijas pret Krievijas revolucionāriem. Ģenerālis — tā draugi sauc Fridrihu Engelsu — atbalsta šīs idejas. Arī Liii nolēmusi palīdzēt savam draugam, cik vien būs tās spēkos…

Liii ļoti mīlēja savu draugu un pilnībā paļāvās uz viņu. Tuvu cilvēku lokā Liii dēvēja viņu par savu aizbildni.

xxix. viņi kalpoja tautai

Stepņaka draugi bieži nāca pie viņa klausīties Liii stāstus par Krieviju. Visbiežāk ieradās Aleksandrs Liņovs. Būdams talantīgs inženieris un izgudrotājs, viņš tom r bija pametis savu inženiera karjeru. Viņš kalpoja revolūcijai. Bijis ieslodzīts Petropavlovskas cietoksnī, pēc ta.n emigrējis uz ārzemēm. Labi pazina Kārli Marksu. Liii iedraudzējās ar šo cilvēku un viņa sievu Ženiju Papricu.

Ženija Eduardovna bija ievērojama dziedone. Ar lieliem panākumiem viņa savu laiku uzstājās lepnākajos Eiropas operteātros. Taču arī viņa nevarēja palikt vienaldzīga pret savas tautas smago likteni. Viņa pārstāja uzstāties uz skatuves un kopā ar saviem draugiem organizēja literatūras tulkošanu un izdošanu. Maskavā viņi iztulkoja un izdeva vairākus Marksa un Engelsa darbus. Pēc tam viņa bija spiesta emigrēt uz ārzemēm. Tur iepazinās ar daudziem pazīstamiem politiskajiem darbiniekiem, sarakstījās ar Engelsu. Ārzemēs viņa sāka popularizēt krievu tautas mūziku. Londonā viņa organizēja krievu emigrantu un studentu kori. Angļu publika ar lielu patiku klausījās nepazīstamās Krievijas klasiskās un tautas melodijas.

Tajās dienās Liii iepazinās arī ar Pjotru Aļeksejeviču Kropotkinu.

Kņazs Kropotkins bija cēlies no ievērojamas dzimtas. Viņa draugi jokoja, ka pēc izcelsmes viņam esot lielākas iespējas uz troni nekā pašreizējam caram. Izglītību viņš bija guvis Pāžu korpusā, kur mācījās tronim tuvāko aprindu jaunieši. Viņam bija izcilas zinātnieka spējas. Viņa pētījumi ģeogrāfijā un ģeoloģijā sagādāja viņam slavu visā pasaulē.

Taču Kropotkins pameta zinātnieka darbu un ziedoja sevi tautas atbrīvošanas cīņai.

Starp narodņikiem viņš bija viens no labākajiem aģitatoriem. Drīz viņu arestēja. No Petropavlovskas apbrīnojamā veidā viņš aizbēga (aizauļoja ar to pašu zirgu, ar kuru pēc uzbrukuma Mezencevam notikuma vietu atstāja Sergejs Mihailovičs), un kopš tā laika jau trīspadsmit gadus ilgst trimda Eiropā. Taču viņš joprojām cīnās Šveicē, Francijā un Anglijā. Ne reizi vien paspējis atrasties arī Eiropas cietumos. Viņa grāmatas tulkotas daudzās valodās. Viņa vārds saistas ar neticamām leģendām. Viņa popularitāte Eiropā bija milzīga. Draugu pulkā viņš vienmēr bija uzmanības centrā. Liii viņu vienkārši dievināja.

1889. gada vasarā no Zenēvas iebrauca sens Sergeja Mihailoviča draugs — Georgijs Valentinovičs Pļehanovs. Stepņaks viņu sauca par Zoržu. Jaunības gados arī Pļehanovs bija nolēmis nodoties zinātnei, aizrāvās ar ķīmiju, taču sirdij tuvāka bija revolucionārā cīņa. Arī viņš ir spiests dzīvot svešumā, cieš materiālas grūtības. Turklāt ir smagi slims, taču cik nenogurdināma viņa kvēle, cik dziji viņš studē cīņas pamatu — teorijas jautājumus!

Pļehanovs bija Marksa darba turpinātājs. Pirms paris gadiem viņš noorganizēja cīnītāju grupu «Darba atbrīvošana» («Osvoboždeņije trūda»), tajā iesaistījās Vera Zasuļiča, Ļevs Deičs, Pāvels Akselrods — visi bijušie narodņiki, visi tuvi Sergeja Mihailoviča draugi. Viņi mēģināja arī Stepņaku iesaistīt šīs grupas darbā, taču Sergejs Mihailovičs neredzēja Krievijas strādniecības potenciālo spēku, viņš joprojām uzskatīja, ka Krievijā revolūcija ies citu ceļu, nevis būs līdzīga Eiropas tautu cīņai.

Pļehanovs piekrita Sergeja augstajam narodovoļcu cīņas gara vērtējumam. Viņš pats uzrakstīja atmiņas par Aleksandru Mihailovu, sajūsminājās par viņa nesagraujamo ticību dzimtenes brīvībai un laimei. Cīņai par šo brīvību viņš veltīja visu savu dzīvi. Taču Pļehanovs daudzējādi nepiekrita narodovoļciem, pierādīja, ka vienīgais pareizais atbrīvošanās ceļš atrodams Marksa darbos.

Liii jau agrāk zināja, ka Sergeja Mihailoviča draugiem bija dažādi uzskati par revolucionāro cīņu. No strīdiem viņa ne visu saprata. Viņu izbrīnīja, ka vienos un tajos pašos apstākļos radušās tik daudz teoriju, viņai patika, ka šajos strīdos oponenti ar cieņu izturējās pret saviem pretiniekiem, un viņa redzēja, ka visus šos cīnītājus apvienoja viens mērķis un bezgalīga uzticība savām idejām, neiecietība pret kompromisiem ar sirdsapziņu, bet —» pats galvenais — brīvības cīņas intereses viņiem vienmēr bija augstāk par personiskajām interesēm, kalpošana revolūcijai bija vienīgā viņu dzīves jēga.

Visi viņi ir spiesti dzīvot svešumā, smagi pārdzīvo šķiršanos no dzimtenes, cieš par saviem biedriem, kuri smok cietumos un katorgā. Ik uz soļa viņi sastop neiedomājamas grūtības, bet ticība savu ideju uzvarai nepamet viņus.

xxx. izmēģināt savus spēkus

Liii joprojām jutās galīgi slima. Viss Krievijā piedzīvotais bija izraisījis smagu nervu šoku. Viņa ilgojās izbraukt kaut kur ārpus pilsētas. Vienmēr, kad Liii klājās smagi, viņa meklēja mierinājumu dabā. Taču tagad nebija naudas…

Palīdzību piedāvāja kāds no seniem ģimenes draugiem — nelielu sāls rūpnīcu īpašnieks Džons Falks. Viņš uzaicināja Liii kopā ar māsām ciemoties pie viņa Kamberlendā. Māsas apmetās ērtā ciemata viesnīcā.

Liii augas dienas pavadīja dabā. Savus iespaidus viņa aprakstīja vēstulēs krievu draugam, savam «aizbildnim». Taču visu laiku viņa nevarēja aizmirst tālo Krieviju,' Pašetu un mazo Serjožu.

Nebeidzami garš ir viņu ceļš uz Sibīriju arestantu vagonā …

Liii stāsta Džonam Falkam par Pašas Karaulovas likteni. Paša gribētu Sibīrijā strādāt par ārsti, bet viņai nav instrumentu.

Džons Falks nopērk visdažādākos ārsta instrumentus, un Liii aizsūta tos draudzenei. Vēl Liii stāsta Falkam par Krievijas politisko emigrantu daudzajām grūtībām, un Džons Falks izraksta čeku par lielāku summu revolucionāro cīnītāju vajadzībām.

Ceku Liii aizsūta Stepņakam.

1889. gada divdesmit otrajā augustā Sergejs Mihailovičs raksta viņai uz Kamberlendas adresi:

«Mīļā Liii!

Esmu Jums ļoti pateicīgs par čeku, kuru šodien saņēmu. Nododiet visdziļāko pateicību arī misteram Falkam. Sūtījums mūs ļoti izglāba.

Ak, Liii, ja Jūs zinātu, kā man patīk Jūsu apraksti par dabu! Jums ir noteikti jāizmēģina savi spēki rakstniecībā. Kas var divās trijās rindiņās, bet dažkārt pat pāris vārdos tā izteikt savas izjūtas par dabu, tam jāprot tikpat reljefi un izjusti attēlot arī cilvēku raksturus un citas dzīves parādības — ja tikai viņš šīs parādības pietiekami dziļi un uzmanīgi iepazinis (kas, bez šaubām, grūtāk nekā dabas novērojumi. — Par to mēs izrunāsimies, kad atbrauksiet). Kas attiecas uz apkārtni, kuru Jūs tik labi aprakstāt, tad jāsaka, ka man ir nodoms tur aizbraukt un izmantot šīs vietas tēlojumus savā trešajā romānā, pie kura drīz sākšu strādāt (pašlaik rakstu otro, nelielu).

Romāna darbība sākas Anglijā, un, ja Jūs atļausiet izmantot Jūsu atradumu, tad es domāju to attēlot.

Steidzu beigt vēstuli, lai šodien to paspētu nosūtīt. Sveicieni Lisijai.

Jūsu Sergejs.»

«..ja tikai viņš šīs parādības pietiekami dziļi un uzmanīgi iepazinis» — šos vārdus Sergejs Mihailovičs bija īpaši izcēlis.

Viņam iepatikušies dabas apraksti vēstulē. To viņš droši vien raksta vairāk tāpēc, lai uzmundrinātu, nodomā Liii. Iesaka rakstīt, tikai diezin vai tam būtu jēga… Bet ja nu tomēr pamēģinātu? …

Varonīgā cīnītāja un mocekļa tēls viņu nepamet ne mirkli. Liii domā par to ik dienas. Viņa pietiekami dziļi iepazinusi cīnītāja varonīgo dzīvi. Ne tikai iepazinusi. Tas piepildījis visu viņas domu un jūtu pasauli. Liii pat redz viņu: lūk, tepat acu priekšā stāv šis tēls. Viņš vel tik jauns. Ģērbies viss melnā. Viņa acīs bezgalīgas skumjas — ilgu un nebeidzamu ciešanu pēdas. Viņš nelūdz palīdzību no debesīm. Tieši*otrādi — debesīm viņš sūta izaicinājumu. Viņš cīnās. Viņš ir cilvēks — cīnītājs. Un šajā cīņā viņš iet bojā. Taču viņš neaiziet no dzīves — viņš ir nemirstīgs. Kā ugunīgas liesmas deg asiņainās rētas viņa krūtīs. Viņa ēna paceļ no rokām izkritušo karogu — un tas atkal pland augstu gaisā. Varoņa nesalaužamais gars un drosme dod jaunu sparu viņa draugiem cīnītāju rindās un iedveš bailes ienaidniekiem. Viņš — nemirstīgs. Un Liii domās neatkāpjas no šā tēla ne mirkli…

xxxi. sākums

Drīz pēc atgriešanās no Krievijas Etele Liliāna Bula sāk darbu pie savas pirmās grāmatas — romāna par revolucionāru Dunduru.

Pirmā lapa no S. Stepņaka-Kravčinska vēstules Liii Bulal. 1889. gada 22. augusts.

t

XXXII. GALVENĀ PALĪDZE

1890. gada sākumā pēc ilgām pūlēm Stepņakam izdevās apvienot liberāli noskaņotu angļu grupējumu — šī grupa kļuva par pamatu «Krievu brīvības draugu biedrībai» Londonā. No ievāktajiem ziedojumiem ieguva lielu naudas summu. Nu varēja sākt izdot biedrības žurnālu. Izdevumu sauca «Free Russia» («Brīvā Krievija»).

Par žurnāla redaktoriem kļuva Stepņaks un tuvs viņa draugs, arī nesen izbēdzis no Sibīrijas, — Fēlikss Volhovskis.

Stepņaka galvenā palīdze bija Liii Bula.

Liii beidzot bija atradusi savas dzīves īsto ceļu. Viņa jutās bezgala laimīga par iespēju strādāt kopā ar savu dārgo «aizbildni» — gudru, sirsnīgu un reizē prasīgu draugu. Nepalika ne miņas no tukšuma un nomāktības izjūtas, kas vēl nesen nepameta viņu.

Tagad viņas dienas bija noslogotas līdz pēdējai iespējai. Viņa piedalījās biedrības organizēšanā, līdzekļu vākšanā un žurnāla izdošanā. Līdztekus daudzajiem organizatoriskajiem pienākumiem viņa tulkoja angļu valodā materiālus žurnālam un aktīvi piedalījās izdevuma literārajā rediģēšanā.

Tika nolemts, ka «Brīvā Krievija» iznāks reizi mēnesī un sastāvēs no sešpadsmit lappusēm. Žurnāls publicēs rakstus par stāvokli Krievijā, ievietos arī krievu rakstnieku darbu tulkojumus.

Liii daudz lasīja — gan krievu klasiķus, gan «Narodnaja voļa» kārtējos numurus, gan tālaika progresīvāko Krievijas rakstnieku darbus un visus iespējamos emigrantu izdevumus. Pati rūpīgi strādāja pie tulkošanas. Tulkošanu viņa sāka ar Stepņaka pasaku «Gudriniece Naumovna», kuru bija ļoti iemīļojusi. Pēc tam tulkoja Garšina stāstus.

Liii interesēja arī ukraiņu literatūra.

Viņai Stepņaks bieži lasīja priekšā sev tuvā dzejnieka Tarasa Sevčenko dzejoļus. Sergejs Mihailovičs iepazīstināja Liii ar ukraiņu dzejnieka pasauli, ar šā cilvēka dziļo protestu pret netaisnību un vardarbību, uz kuru balstījās carisms, ar dzejnieka lielo mīlestību uz apspiesto tautu.

Stepņaks tā ieinteresēja Liii, ka viņa nolēma iemācīties ukraiņu valodu, lasīt Sevčenko oriģinālā un tulkot to angliski. Sergejs Mihailovičs sāka mācīt Liii ukraiņu valodu. Drīz Liii jau brīvi lasīja Sevčenko dzeju. Viņa dziļi iemīlēja šo dzejnieku — cīnītāju. Dzejnieka traģiskais liktenis izraisīja jaunu sašutumu pret cara varmācībām. Sevčenko bija aizliegts rakstīt un zīmēt.

Jau trīsdesmit gadu bija pagājuši kopš Sevčenko nāves, taču viņa labākie dzejoļi Krievijā joprojām bija aizliegti — it kā aizliegums sekotu dzejniekam arī pēc viņa nāves… Taču viņa dzejoļi dzīvo. Pavisam nesen cīnītāja draugi Zenēvā izdeva aizliegtos dzejoļus atsevišķā krājuma. Liii saudzīgi glabā šo grāmatiņu zaļajos vāciņos. Bieži pārlasa aizliegtos dzejoļus. Kā iztulkot angļu valodā Sevčenko dzejas melodiskumu?

īpaši tuvs Liii bija dzejolis «Testaments». Līdz pat dienai, kamēr kopā ar upju ūdeņiem neaizplūdīs apspiedēju asinis, — līdz tai dienai man nebūs dieva, rakstīja dzejnieks. Liii nolēma šo dzejoli kā pirmo tulkot angļu valodā. Tulkojot dzejoli, viņai likās, ka izsaka arī pati savas domas.

Ar milzīgu interesi Liii pētīja arī ukraiņu tautasdziesmas un mēģināja tās tulkot. Iztulkoja seno dziesmu «Kaija», kura vēsta par tautas ilgām pēc brīvības.

XXXIII. VĒSTULE CARAM

1890. gada februārī Liii saņēma sūtījumu no Parīzes. Tajā bija divas brošūras un vēstule.

Marija Konstantinovna beidzot bija realizējusi savu nodomu. Viņa jau vairākus mēnešus dzīvoja Parīzē. Liii viņai uz turieni pārsūtīja brošūru manuskriptus, kurus bija atvedusi no Krievijas, un tagad bija iznākušas divas brošūras. Viena ar nosaukumu «Katorga un cietums», otra — «Vēstule Aleksandram III». Abas nelielas, plānos, pelēkos vākos. Autors nebija norādīts, tikai minēts, ka izdotas Zenēvā. Taču abu brošūru teksta beigās drukātiem burtiem nelīdzeni bija iespiests: «M. Cebrikova». Izskatījās, ka šis vārds iespiests ar roku, nevis tipogrāfijā. Liii ar lielu satraukumu lasa un pārlasa Marijas Konstantinovnas vēstuli. Lūk, ko viņa rakstīja šajā vēstulēs

«Dārgā Liii!

Kad Jūs saņemsiet šo vēstuli un manas brošūras, es jau būšu cietumā. Kā Jūs zināt, neesmu revolucionāre. Taču

es jutu nepieciešamību darīt kaut ko savas tautas labā. Kad biju vēl jauna, kāda mana paziņa — angliete Mērija

M. — mēdza sacīt: «Jūs, krievi, esat kā radīti verdzībai.» Es viņai atbildēju: «Mēs esam piedzimuši verdzībā, nevis lai uz visu mūžu paliktu par vergiem.» Un es nolēmu, ka katrā ziņā ar laiku pierādīšu šos vārdus. Tiesa gan, ne tikai šo motīvu dēļ esmu sākusi rīkoties. Svarīgākais motīvs ir tas, ka es līdz šim jutos parādā savai tautai, un tagad, iesaistīdamās cīņā par tās interesēm, atmaskodama cara despotismu un nežēlību visas pasaules priekšā, es sāku kārtot šo parādu. Mani draugi revolucionāri, kuri nepiekrīt manam uzskatam par revolūcijas neiespējamību, centās mani visādi atrunāt no šā soļa, jo cilvēki, kuri mani nepazīst, iztulkošot to kā vēlēšanos radīt ap sevi sensāciju… Ja man nebūtu paredzēta šāda attieksme, man ne prātā neienāktu skaidrot sava soļa īstos motīvus — neizturamu žēlumu pret tautu. Es pietiekami labi pazīstu dzīvi, es zinu, ka tādas pašas ciešanas radītu katrs jauns tirāns.

Novēlu visu labāko.

Jūsu mīlošā Marija Cebrikova.»

Jā, viņa jau cietumā. Liii to zināja. Sī ziņa tika publicēta avīzē «Time».

Ieradusies Parīzē, Marija Konstantinovna uzsāka saraksti ar kādu savu draugu, kas tolaik dzīvoja Zenēvā. Šim cilvēkam bija sava tipogrāfija, un viņš nodrukāja brošūras, nezinādams, kas ir to autors.

Korektūras viņš izsūtīja uz norunātu adresi Parīzē. Kad brošūras bija iespiestas un pārsūtītas uz Parīzi, uz to pašu adresi izdevējs izsūtīja arī atsevišķus burtus. Tos Marija Konstantinovna apsmērēja ar krāsu un pati ar roku iespieda savu vārdu.

Katra detaļa bija sīki pārdomāta.

Marija Konstantinovna labi zināja, ka uz robežas viņas mantas rūpīgi pārmeklēs, taču personiskās kratīšanas nebūs. Viņa nolēma pārvest brošūras, paslēpusi tās zem drēbēm. Diemžēl viņa vairs nebija tik slaida, lai varētu zem apģērba noslēpt visas brošūras. Tāpēc viņa paņēma sev līdzi tikai piecdesmit brošūras ar vēstuli caram un divdesmit par katorgu un cietumiem.

Viņas galvenais mērķis bija panākt, lai par vēstuli caram uzzinātu sabiedrība, tad cars būtu spiests atbildēt.

Viņa sagatavoja aploksnes lielākajām angļu un franču avīzēm, uzrakstīja pazīstamajam dāņu kritiķim Georgam

1(58

M. Cebrikovas nelegālās brošūras vāks. Izdota 1889. gada beigās Zenēvā. Sis brošūras manuskriptu Liii Bula slepeni izveda no Krievijas. Augšā uzraksts franču valodā: <tKatorgas darbi un politiskā trimda Ķrieviļā».

Brandesam, kuru lūdza ar brošūras saturu iepazīstināt plašākas dāņu aprindas. Tādas pašas vēstules viņa nosūtīja Džordžam Kenanam uz Ameriku, Lavrovam uz Parīzi un Liii Bulai uz Londonu.

Tādas pašas bandroles viņa sagatavoja visām lielākajām Maskavas avīžu redakcijām.

Visu sagatavoja, taču nenosūtīja. Šos sūtījumus viņa atstāja draugiem Parīzē, bet pati aizbrauca uz Krieviju. Aprēķināta bija katra diena. Viņa ar saviem Parīzes draugiem bija vienojusies, ka visas vēstules tiks izsūtītas noteiktā laikā — ne agrāk, ne vēlāk. Tajā pašā dienā viņa jau būs Pēterburgā un paspēs izvadāt vēstules šejienes adresātiem. Citādi, ja par vēstulēm kļūtu zināms agrāk, viņu arestētu vēl pirms iebraukšanas Pēterburgā.

Ziņu par Marijas Cebrikovas vēstuli cararn Aleksandram III, publicēja vienlaikus lielākās angļu un franču avīzes. Šajā pašā laikā viņas vēstules saņēma Džordžs Kenans, Georgs Brandess, Lavrovs un Liii Bula.

Tikai vēlāk Liii uzzināja, kā notikumi bija risinājušies Krievijā. Marija Konstantinovna ieradās Pēterburgā, nevienu iepriekš nebrīdinājusi. Neviens viņu nesagaidīja. No stacijas Cebrikova devās tieši uz viesnīcu, jo bija jau pamanījusi policijas špikus un negribēja sagādāt nepatikšanas tuviniekiem. Viesnīcā viņa sagatavoja bandroles ar savām brošūrām, paņēma ormani un devās ceļā uz cara kanceleju un uz Pēterburgas lielāko avīžu redakcijām. Visur viņa atstāja pa bandrolei.

Rakstniece redzēja, ka špiki seko, taču viņu arestēja tikai pēc pāris dienām. Policija cerēja nākt uz pēdām līdzdalībniekiem, tāpēc ar apcietināšanu nesteidzās. Tūlīt pēc aresta sākās nopratināšanas. Policija neticēja, ka to visu izdarījis viens cilvēks.

Marija Konstantinovna mierīgi gaidīja iznākumu. Viņa uztraucās tikai par vienu — vai ir sasniegusi mērķi, vai cars saņēmis vēstuli.

Drīz viņa uzzināja — jā, vēstule nonākusi līdz caram. Sākumā, apskatījis brošūras un uzzinājis, ka Cebrikova arestēta, cars licis viņu atbrīvot, pēc tam nolēmis, ka vienā pilsētā viņiem abiem dzīvot nav vēlams, un licis viņu izsūtīt tālāk no Pēterburgas.

Izlasījis «Vēstuli» un brošūru par katorgu un cietumu, cars bijis izbrīnījies: «Kas viņai par daļu?» Patiesi, kā gan Krievijas ierindas pavalstniece iedrošinājusies domāt par tēvzemes likteni!

Valdība izdeva rīkojumu šo gadījumu noklusēt. Taču tas vairs nebija iespējams: publikācijas angļu un franču avīzēs bija piesaistījušas plašu Eiropas valstu uzmanību. Krievijas sūtniecība Francijā sagatavoja atsaukumu — neesot nekādas vēstules caram bijis, šī ziņa esot Londonā dzīvojošo Krievijas emigrantu izdomājums. Acīmredzot krievu policijas aģenti bija uzzinājuši par brošūras manuskripta pārsūtīšanu no Londonas uz Parīzi, bet vairāk neko nevarēja izdibināt…

Pec kāda laika Mariju Konstantinovnu izsūtīja uz tālu nostūri Vologdas guberņā — uz Jaransku.

Protams, pēc Cebrikovas vēstules cariskajā Krievijā nekas nemainījās, tomēr zināmu iespaidu tā atstāja. Taču tas notika visdziļākās reakcijas laikā. Vēl viens mēģinājums! Vēlēšanās cīnīties ar netaisnību bija milžiga, taču spēki bija niecīgi, vēl mazāka — izpratne, kā cīnīties.

Marija Konstantinovna Cebrikova bija viena no politiskās traģēdijas darbojošām personām — tās traģēdijas, kuru pārdzīvoja Krievija pareizā ceļa meklējumos.

Liii apbrīnoja šīs sievietes vīrišķību.

«Free Russia» pirmajā numurā, kurš iznāca 1890. gada vasarā pēc ilgās un sarežģītās gatavošanās, starp citiem materiāliem bija īss Cebrikovas «Vēstules Aleksandram III» apskats un ziņas par autores turpmāko likteni, bet 1891. gada janvāra numurā bija publicēts Liii adresētās Cebrikovas vēstules tulkojums.

XXXIV. VISĀS VALODAS

Liii ar Stepņaku tikās katru dienu. Viņa vienmēr bija sastopama sava drauga nelielajā dzīvoklī, kas atgādināja īstu kaujas štābu. Lai kas arī ierastos šajā dzīvoklī, kādi arī būtu šā cilvēka uzskati, ja vien viņš sabiedrības intereses vērtēja augstāk par personiskajām, tad Stepņaka dzīvoklī viņš vienmēr varēja justies kā savās mājās. Viņš mīlēja sabiedrību, centās iepazīt arvien jaunus cilvēkus. Iepazinās, nevis ielaužoties otra dvēselē, bet vienkārši un atklāti izrunājoties. Tieši par šo viņa vienkāršību, cilvēciskumu, bet vēl vairāk par dziļo principialitāti, brīvības neizsmeļamo mīlestību, plašajām zināšanām un vīrišķību biedri Stepņaku bezgala cienīja.

Kādi tikai cilvēki nebija nākuši pie Stepņaka! Visu zemju politiskie emigranti te jutās kā savās mājās. Sergeja Mihailoviča dzīvoklī varēja dzirdēt asas diskusijas krievu, poļu, itāļu, ukraiņu, angļu, franču, vācu un spāņu valodā. Turklāt ar saviem viesiem Stepņaks parasti runāja viņu dzimtajā valodā… Izsalkušie te vienmēr atrada tasi tējas, grūtībās nonākušajiem te palīdzēja ar apģērbu. Viesmīlīgā Fanija jau sen bija pieradusi, ka viņu mājās pajumti neatteiks nevienam godīgam cilvēkam.

Pie Stepņaka nāca daudz ievērojamu rakstnieku, mākslinieku, mūziķu un politisku darbinieku. Sevišķi daudz viesu parasti bija sestdienās.

Šeit Liii iepazinās ar Stepņaka draugu — dramaturgu Bernardu Šovu. Ievērojamais dramaturgs ļoti cienīja Stepņaku un bija biežs viesis viņa mājās.

Bernards Šovs iedraudzējās ar Liii un jokodams dēvēja viņu par «mazo nihilisti». Ieradies Londonā, ar Stepņaku iedraudzējās arī Georgs Brandess. Viņš augstu vērtēja romānu «Nihilista karjera» un piedāvājās palīdzēt šo gramatu izdot dāņu valodā. Viņš pats gatavojās uzrakstīt romānam priekšvārdu.

Šajās mājās biežs viesis bija arī «Krievu brīvības draugu biedrības» priekšsēdētājs Roberts Vatsons. Viņš apbrīnoja Liii nopietnību un aizrautību. Liii bieži dzirdēja Vatsona nostāstus par to, kā jaunībā viņš gribējis pievienoties Garibaldi vienībām un" cīnīties par Itālijas brīvību. Vatsons stāstīja arī par sava tēva draudzību ar Garibaldi un Košutu.

Stepņaks bija cieši saistīts arī ar angļu sociālistiem. Viņš draudzējās ar pazīstamo rakstnieku un sabiedrisko darbinieku Viljamu Morisu, ar Marksa meitu Eleonoru un viņas vīru Eduardu Evelingu — aktīvu sabiedrisku darbinieku, Sociālistiskās partijas biedru.

Sergejs Mihailovičs arī pats aktīvi iesaistījās gan angļu sociālistu pasākumos, gan strādnieku starptautiskajā kustībā.

Sociālisti bija nolēmuši 1890. gada 4. maijā rīkot Londonā demonstrāciju par astoņu stundu darbadienas noteikšanu visā pasaulē. Demonstrācija izdevās grandioza. Tajā piedalījās vairāki simti tūkstošu cilvēku. Sociālisti organizēja vairākas improvizētas tribīnes. Kādu no mītiņiem vadīja Frīdrihs Engelss. Šajā mītiņā runāja viņa draugi Eduards Evelings, Marksa meitas Lauras vīrs Pols Lafargs, Stepņaks. Kaut arī Lafargs un Stepņaks

Pirmā lappuse no Liii Bulas vēstules pazīstamajam krievi* revolucionāram P. Lavrovam. Viņš palīdzēja L Bulai nosūtīt uz Sibīriju Pasētai Karaulovai ķirurga instrumentus. 1890. gada 22. aprīlis.

angļu valodā runāja ar lielu akcentu, viņu kaismīgās runas izsauca ovāciju vētru.

Pat buržuāziskā prese bija spiesta atzīt demonstrācijas nozīmi.

Stepņaka mājā vienmēr valdīja internacionāls cīņasgars. Sociālistiskā kustība sen jau bija pārsniegusi nacionālos ietvarus un kļuvusi par starptautisku. Tas atspoguļojās arī literatūrā. Ne jau velti Īrijas revolucionārs un dzejnieks Džims Konols, dziesmas «Sarkanais karogs» autors (šo dziesmu dziedāja visos sociālistu mītiņos un demonstrācijās), atzina, ka radījis savu dziesmu «Parīzes Komūnas, krievu nihilistu varonības, Īrijas patriotu pašaizliedzības, Čikāgas anarhistu nelokāmības un citu līdzīgu iespaidu varā».

Kvēla interese par visu tautu taisnīgo cīņu bija izteikti raksturīga arī Stepņakam. Protams, visi viņa lielākie nodomi saistījās ar dzimteni.

Pa dažādiem apkārtceļiem viņa mājās pienāca vēstis no Krievijas.

Liii dzirdēja satriecošus stāstus par traģiskajiem notikumiem Jakutskā. Neaizsargātus izsūtītos un katordzniekus tur mērdēja badā, šāva, kāra, zvēriski spīdzināja un pazemoja. Viņa dzirdēja arī par politnotiesāto varonīgo pretošanos: nemieriem, bada streikiem, masveidīgām pašnāvībām — tas bija viens no protesta veidiem.

Pienāca vēsts par Nikolaja Andrejeviča Karaulova nāvi. Viņš nomira 1889. gada augustā — drīz pēc Liii aizbraukšanas no Krievijas.

Pienāca arī priecīgas ziņas: kādam izdevies izbēgt, kādam izdevies emigrēt. Un ikviens, kam izdevās nokļūt Londonā, vispirms meklēja pajumti Stepņaka mājās…

XXXV. MIHAILS VILFRĪDS VOINICS

Kādā 1890. gada rudens vakarā Sergejs Mihailovičs gaidīja ierodamies kārtējo bēgli no Krievijas. Tajā vakarā pie viņa sapulcējās paši tuvākie draugi — Fēlikss Volhovskis un Liii Bula. Viņi kopā ar Faniju un Sasu gaidīja viesa ierašanos — vēl viens cīnītājs, kuram izdevies izrauties no nebrīves! Visi ilgojās arī pēc jaunām ziņām no Krievijas.

Kad atskanēja klauvējiens, Sergejs Mihailovičs pats steidzās atvērt durvis. Uz sliekšņa stāvēja jauns gara

auguma cilvēks ar pelēkām acīm. Novārgusī seja bija apaugusi ar melnu bārdu, uz vājajiem pleciem tikko turējās noskrandušās drēbes. Viņš drebēja no aukstuma un izskatījās, it kā sen nebūtu ne ēdis, ne gulējis.

Neteicis ne vārda, viņš sniedza Sergejam Mihailovičam saburzītu papīra strēmeli. Uz tās Stepņaks ieraudzīja pazīstamu rokrakstu — Pašeta bija uzrakstījusi viņa Londonas adresi, zīmīte bija rakstīta angļu valodā.

Uz Stepņaka .jautājumiem viņš atbildēja, ka ir polis, izbēdzis no Sibīrijas un sauc viņu par Mihailu Vilfrīdu Voiniču. Krieviski viņš runāja brīvi, bez jebkāda akcenta.

— Atkal viens mūsu rindās! — Stepņaks jautri devās pie saviem draugiem.

Tovakar viņi bija gaidījuši pavisam citu bēgli.

Fanija aizveda ciemiņu nomazgāties.

Drīz viņš atgriezās istabā. Stepņaks bija viņam iedevis savas drēbes, kuras bija par lielām un tā vien slīdēja nost no pleciem. Mihails Voiničs sāka stāstīt par sevi.

Kad pirms pieciem gadiem ticis arestēts, viņam nav bijuši pat pilni divdesmit gadi. Bijis poļu sociālrevolucionārās partijas «Proletariats» biedrs. Viņa dzimtā puse esot Kauna, tur mācījies ģimnāzijā, bet neilgi. Agri kļuvis par revolucionāru. Nodarbojies ar propagandu, gādājis partijai līdzekļus, tipogrāfijas šriftu, pases. Bijis Maskavā, Pēterburgā, Rīgā un daudzās citās vietās. Ļoti gribējis mācīties, taču neiznācis laika. Nolicis eksāmenus Maskavas universitātē aptiekas vadītāja palīga specialitātē. 1883. un 1884. gadā tikuši arestēti partijas «Proletariāts» vadītāji Ludvigs Varinskis, Staņislavs Kuņickis un Pjotrs Bardovskis. Visiem draudējusi droša nāve. Gaidāmais tiesas process bijusi tikai formalitāte.

5»

Mihails Voiničs kopā ar draugiem mēģinājuši organizēt bēgšanu, taču mēģinājums neizdevies, jo 1885. gada rudenī apcietināti viņi paši. Pusotra gada viņš nosēdējis viennīcā tajā pašā Aleksandra citadeles Desmitajā paviljona Varšavā un 1887. gada pavasarī bez izmeklēšanas un tiesas, vienkārši «uz dekrēta» pamata tika izsūtīts uz Sibīriju uz pieciem gadiem. Mokošais etapa ceļš līdz Irkutskai. Viņu nometināja nomaļā Tunkas ciemā — netālu no Irkutskas. Tur bija lieliski biedri, taču gribējās darboties. Viņš sapņoja par bēgšanu! Ar lielām grūtībām izdevās dabūt atļauju kādu laiku uzturēties Irkutskā — ii kā ārstēšanās nolūkos. Tur tad arī viņš iepazinies ar Praskovju Karaulovu. Pastāstījis par bēgšanas nodo-

115

miem. Ja arī bēgšana izdotos — mocījusi neziņa, uz kurieni doties. Aiz robežām neviena pazīstama cilvēka, valodas nezina — tēvs nabadzīgs titulārpadomnieks, protams, nekādu lielo izglītību nodrošināt nespēja. Praskovja Vasiļjevna izstāstīja viņam savu dzīvi, par saviem tuviniekiem, par māsu Londonā, par Stepņaku un iedeva viņu adresi.

Viņš" rūpīgi gatavojās bēgšanai. Bija nolemts viņu pārsūtīt uz Balagansku. Tā nu viņš izbrauca no Irkutskas, bet nenonāca līdz Balaganskai. Pa ceļam viņam izdevās bēgt. Tas notika jūnijā, bet tagad jau bija oktobris… Viņš bija meklējis ceļu pie Stepņaka vairāk nekā trīs mēnešus. Robežu izdevies pāriet diezgan viegli, taču nokļuvis Vācijā. Bet ar Vāciju cara valdībai bija līgums par politisko emigrantu izdošanu. Nācās slēpties arī Vācijā. Viņam vairs nebija nekādu līdzekļu iztikai. Kaut ka aizkļuva līdz Hamburgai, slēpās ostā starp dēļu grēdām. Ar lielām pūlēm pierunāja kāda neliela kuģīša kapteini paņemt viņu līdzi uz Angliju. Lai samaksātu par braucienu, nācās pārdot visu. Pārdeva pat brilles un vesti. Paturēja sev tikai mazu kabatnazīti ar perlamutra rokturīti. Ceļam nopirka nedaudz siļķu un maizi. Taču brauciens bija neveiksmīgs. Ceļā pārsteidza vētra, aizdzina kuģīti pie Skandināvijas krasta; augļi, kurus veda uz Angliju, aizgāja bojā. Tikai nupat viņi sasniedza Anglijas krastu. Tūlīt pēc ierašanās Londonā viņš nokļuva Tirdzniecības ielā un gāja pa to, rādīdams gājējiem zīmīti ar Stepņaka adresi un ar žestiem lūgdams palīdzēt atrast ceļu. Taču neviens negribēja palīdzēt. Acīmredzot viņa izmocītais izskats un saplēstās drēbes neizraisīja pietiekamu uzticību.

Viņu jau pārņēma izmisums, kad pienāca kāds jauneklis un vaicāja skaidrā krievu valodā:

— Jūs izskatāties pēc politiskā. Vai neesat bēdzis no Krievijas?

Mihails Voiničs pret svešo jaunekli izjuta uzticību. Nepazīstamais izrādījās nabadzīgs students, kas pelnīja līdzekļus dzīvei un studijām, strādādams tabakas fabrikā netālu no ostas. No sākuma jauneklis ilgi stāstīja ceļu, beidzot pats pavadīja viņu līdz Stepņaka mājai. Fanija un Saša izjautāja par Pašetu. Uzzināja, ka Pašetai klājas ļoti smagi. Vasiliju Andrejeviču pārvietojuši uz Ustjudas ciematu Balaganskas apvidū. No Anglijas atsūtītie medicīnas instrumenti ļoti noderējuši.

Stāstīdams Mihails Voiničs nenolaida skatienu no Liii Bulas, kura sēdēja līdzās. Viņam likās, ka kaut kur jau agrāk redzējis šo meiteni ar gaiši zeltītajiem matiem. Meitenē varēja just saspringtu uzmanību, dziļas skumjas, naidu pret netaisnību un kvēlu līdzjūtību apspiestajiem. Viņš nespēja novērst skatienu, it kā gribēdams kaut ko vaicāt, taču neuzdrošinājās.

Beidzot viņš pajautāja Liii krievu valodā:

—   Man liekas, ka es jūs esmu jau agrāk redzējis. Vai nebijāt Varšavā 1887. gada lieldienās?

—   Jā, — dziļi izbrīnījusies atbildēja Liii. — Es apstājos Varšavā pa ceļam uz Pēterburgu.

—   Sakiet, — Mihails Voiničs nedroši turpināja, — vai jūs gadījumā nestāvējāt skvērā pie citadeles?

—   Biju, — atbildēja Liii. Viņa labi atcerējās to pavasara dienu, lieldienu zvanus, bērnus, kas nebēdnīgi rotaļājās, un drūmās cietokšņa sienas.

—   Es atrados šajā cietoksnī. Raudzījos skvērā, cilvēkos un redzēju arī jūs. Es jūs tūlīt pazinu. Ja jums nav iebildumu, iepazīsimies.

Liii nosauca savu vārdu.

—   Es taču jūs zinu! — izbrīnījies iesaucās Voiničs.

—  Praskovja Vasiļjevna tik bieži stāstīja par jums — par Bulciņu, anglieti no Londonas! Vai tiešām tā esat jūs? Tik necerēta tikšanās! — Viņa sejā pavīdēja smaids.

—   Praskovja Vasiļjevna lūdza nodot jums sveicienu no «laimīgā» groziņa!

…Tā Liii Bulas dzīvē ienāca cilvēks, kuram liktenis bija lēmis kļūt par viņas mūža ceļabiedru. Tas notika 1890. gada 5. oktobrī Stepņaka mājā Londonā.

XXXVI. «CIETUMA ETĪDE»

Lai gan Stepņaks un viņa draugi centās atjaunot avīzi, ar kuras palīdzību atmaskot patieso stāvokli Krievijā, tas pagaidām nebija pa spēkam, jo pietrūka līdzekļu.

Stepņaks nolēma doties uz Savienotajām Valstīm. Džordžs Kenans un citi domubiedriaiz okeāna solīja palīdzēt rīkot Amerikā viņa literāras uzstāšanās, kas varētu ienest zināmus ienākumus avīzes izdošanai.

1890. gada decembrī Sergejs Mihailovičs kopā ar dzīvesbiedri aizbrauca uz Ameriku.

Pirms došanās ceļā viņš uzdāvināja Liii savu fotogrāfiju, uz kuras uzrakstīja: «Liii Bulai par piemiņu. 1890. g. 19. decembrī.»

Liii ļoti izjuta sava drauga prombūtni, bieži rakstīja viņam garas vēstules. Stāstīja viņam par jūtām, kuras piepilda viņas pasauli, — par Mihailu Voiniču, par mīlestību uz šo cilvēku.

Katru dienu viņa pavadīja kopā ar Ivanu Mihailoviču Keļčevski — tādu segvārdu emigrācijā izvēlējās Voink's (gandrīz visiem viņas draugiem bija vairāki vārdi). Liii mācīja savam draugam angļu valodu, viņš savukārt macīja Liii poļu vārdus, kuros bija tuvība ar jau pazīstamo ukraiņu un krievu valodu. Viņi kopā strādāja «Brīvas Krievijas» redakcijā, un Liii bija gatava klausīties bez mitas Voiniča stāstos par poļu revolucionāru drosmīgajām cīņām, par viņa pagrīdes darbu, bēgšanu no cara ohrankas okšķeriem.

Viņas sirdi pildīja dziļa līdzjūtība pret poļu tautas sūro likteni — cara varmācība Polijā bija vēl nežēlīgāka nekā Krievijā. Liii sāka labāk izprast poļu atbrīvošanās cīņu būtību. Daudzi poļi joprojām krievus uzskatīja par saviem ienaidniekiem, bet partija «Proletariāts» aicināja poļu un krievu tautas apvienoties, lai kopīgiem spēkiem cīnītos pret Krievijas cara patvaļu.

Visbiežāk gan Mihails Voiničs ar rūgtumu balsī stāstīja par neveiksmīgajiem mēģinājumiem atbrīvot no ieslodzījuma «Proletariāta» vadītājus.

Rūpīgi tika izstrādāts sarežģīts bēgšanas plāns. Notiesātajiem bija sagādātas virvju kāpnes, ar kurām vajadzēja izkļūt no kamerām, pēc tam caur tuneli nokļūt līdz kanālam un ar iepriekš sagatavotu laivu pārcelties tam pāri. Bēgšanas realizēšana tika uzticēta Mihailam Voiničam. Šim uzdevumam viņš bija vispiemērotākais: Varšavā agrāk bijis ļoti reti, un tur viņu nepazina, par viņu nezināja arī Varšavas policija; turklāt viņš brīvi pārvaldīja krievu valodu, jo Lietuvā, kur pagāja viņa bērnība, mācības notika tikai krievu valodā.

Pagrīdnieki izgādāja viņam krievu pasi un krietni daudz naudas. Varšavā Voiničam vajadzēja apmeklēt virsnieku sanāksmes, piedalīties banketos, neskopojoties spēlēt kāršu spēles, lai ar to iegūtu uzticību cietokšņa apsardzes virsniekos. Tas viņam izdevās ātri. īpaši pēc draudzības ar viņu tiecās cietokšņa apsardzes priekšnieks apakšpulkvedis Belanovskis. Pēc tautības viņš bija polis, taču cara valdībai kalpoja ar lielu centību. Tautieši centās turēties tālāk no renegāta, krievu virsnieki viņu necienīja. Tāpēc Belanovskis sevišķi priecājās par draudzību ar jauno «krievu», kurš pavadīja ar viņu cauras dienas, labprāt zaudēja kāršu spēlēs un klausījās viņa drūmajās anekdotēs par cietokšņa ieslodzītajiem, no kuriem apakšpulkvedis centās izdabūt valdībai vajadzīgās liecības.

Apakšpulkvedis Belanovskis dzīvoja cietokšņa teritorijā. Lai viņam vienmēr nebūtu jāpavada «bagātais krievu draugs», viņš tam izrakstīja caurlaidi, kas deva tiesības jebkurā laikā ienākt vai iziet no cietokšņa.

Viss notika pēc plāna. Saņēmis no apakšpulkveža Belanovska precīzas ziņas par «proletāriešu» izvietojumu cietoksnī, noskaidrojis visas detaļas, nodibinājis sakarus ar ieslodzītajiem, Mihails Voiničs noteica bēgšanas dienu un stundu. Taču iecerēto izjauca kāda provokatora nodevība. Voiniču arestēja.

Bezgala saniknotais apakšpulkvedis Belanovskis ieslodzīja Voiniču kamerā, no kuras bija labi pārredzams cietuma pagalms. Pēc pāris dienām pagalmā uzcēla karātavas. Mihailam Voiničam savām acīm bija jāredz, kā sodīja ar nāvi viņa biedrus, par kuru brīvību viņš bija gatavs samaksāt ar savu dzīvību …

Cik vīrišķīgi soda izpildīšanas laikā turējās cīnītāji! Pirms pāris dienām viņu sirdis vēl pildīja cerības izbēgt, iegūt brīvību. Sevišķu iespaidu uz Liii atstāja stāstījums par Pjotru Bardovski — viņš bija krievs, bet ziedoja savu dzīvību par poļu tautas brīvību!

Apakšpulkvedis Belanovskis Voiničam nežēlīgi atriebās. Visiem apcietinātajiem pirms nosūtīšanas už Sibīriju tika atļauta tikšanās ar tuviniekiem. Belanovskis ar laipnu smaidu apsolīja Voiničam tikšanos ar māti. Kad viņu ieveda satikšanās istabā, tajā tiešām bija māte. Tikai viņa gulēja uz grīdas bez samaņas. Dēls metās pie mātes, bet sardze viņu nelaida. Belanovskis ar to pašu laipno smaidu sejā paskaidroja, ka savu solījumu izpildījis. Vēlāk Voiničs uzzināja — māte bija zaudējusi samaņu tāpēc, ka Belanovskis viņai paziņojis, ka dēls nošauts.

Vairāk viņš savu māti nav redzējis. Un nekad arī neredzēs. Viņa ir jau pārāk veca, lai pārceltos uz šejieni, bet pats braukt uz Lietuvu nedrīkst — tur viņu var apcietināt.

Liii viņam apsolīja, ka noteikti apciemos māti.

Viņa stāsti dziļi satrieca Liii. Viņai likās, ka pati ir kopā ar vīrišķīgajiem cīnītājiem, mēģina palīdzēt bēgt saviem biedriem no cietokšņa, ka arī viņu pazemo žandarmu apakšpulkvedis.

Belanovska tēls viņu, burtiski, vairs neatstāja. Liii pierakstīja visu, ko Voiničs stāstīja par cietokšņa apsardzes priekšnieku. «Cietuma etīde» — tā viņa nosauca savas piezīmes.

XXXVII. DARBĀ

Ar divkāršu enerģiju Liii ķērās pie jauniem darbiem. Viņa tulkoja Vsevoloda Garšina stāstus. Bija nolēmusi iztulkot «Sarkano ziediņu», «No ierindnieka Ivanova piezīmēm», «Gļēvuli» un «Notikumu».

Vienlaikus viņa cītīgi mācījās poļu valodu, lasīja poļu rakstniekus. Sevišķi viņai patika Mickeviča balādes un Juliuša Slovacka poēmas.

Jevgeņija Liņova vienmēr aicināja Liii uz krievu kora koncertiem. Liii arī pati labi dziedāja, taču tikai vienu reizi Liņovai izdevās pārvarēt viņas kautrību. Liii dziedāja krievu korī. Angliete dziedāja krievu dziesmas, kuras bija tik tuvas viņas sirdij.

Daudz laika, pūļu un spēka Liii ziedoja darbam «Brīvās Krievijas» redakcijā.

Visi draugi ar nepacietību gaidīja Sergeja Mihailoviča atbraukšanu, ar milzīgu interesi sekoja viņa literārajiem sarīkojumiem Amerikā. Viņš rakstīja, ka uzstāšanās noris sekmīgi, savākts jau diezgan daudz naudas, kaut arī ne tik daudz, cik vajadzēs avīzes izdošanai.

Drīz viņš atgriezās, atveda milzums jaunu iespaidu. Stāstīja par vienkāršo amerikāņu draudzīgo attieksmi. Stāstīja par iepazīšanos ar ievērojamiem cilvēkiem. Viņš bija iepazinies arī ar rakstnieku Semjuelu Klemensu, kuru visā pasaulē pazīst ar vārdu Marks Tvens.

Liii ar interesi pētīja Marka Tvena fotogrāfiju, kuru rakstnieks bija atsūtījis Stepņakam pateicībā par viņam dāvāto grāmatu «Pagrīdes Krievija». Marks Tvens rakstīja Sergejam Mihailovičam: «[..] Ikvienam, kurš redzējis Jūs vai lasījis Jūsu grāmatu, nav ne mazāko šaubu par to, ka Jūs esat kristāltīrs, patiess un tiešs cilvēks.

Es lasīju par pagrīdes Krieviju ar dziju un mokošu interesi. Cik cēla upurēšanās, kuru spēj veikt Jūsu vīrieši

un sievietes!

Es domāju, ka nav nekā mežonīgāka par cara despotismu, ja tas spējīgs izraisīt tādu uzupurēšanos…»

No Amerikas Sergejs Mihailovičs atveda pietiekami daudz naudas, lai uzsāktu savu nodomu realizēšanu.

XXXVIII. JAUNS VĀRDS

1891.   gadā Stepņaks kopā ar draugiem nodibināja Krievu brīvās preses fondu. Fonda komitejas sastāvā bija Stepņaks, Mihails Voiničs un arī citi politiskie emigranti.

Fonda galvenais uzdevums bija nodrošināt brīvās krievu preses izdošanu un dažādu revolucionāro izdevumu nogādāšanu Krievijā. Tika nolemts izveidot grāmatu noliktavu, vākt nelegālos izdevumus, pēc tam ievest tos Krievijā. Noliktavu izdevās iekārtot ātri, taču grāmatu un preses izdevumu izdošana ieilga.

Visus organizācijas jautājumus un grāmatu noliktavu vadīja Mihails Voiničs.

Drīz vien noliktavā bija savākts daudz revolucionārās literatūras. Šeit bija labi pārstāvētas Hercena grāmatas, periodisko izdevumu «Poļarnaja zvezda» un «Kolokol» komplekti, dekabristu sacerējumi — Riļejeva un Ogarjova dzejoļi, Beļinska vēstule Gogolim, Ļeva Tolstoja, Ševčenko, Cerniševska un Ščedrina aizliegtie darbi; bija arī narodovoļcu literatūra — žurnāla «Narodnaja voļa» numuri, Zeļabova un Perovskas biogrāfijas. Noliktavā lielā daudzumā varēja atrast Kārļa Marksa un Frīdriha Engelsa sacerējumus krievu valodā, Pļehanova rakstus un grāmatas, Veras Zasuļičas darbus un daudz citu nelegālu izdevumu. Visa brīvā krievu doma ar visiem virzieniem un niansēm bija pārstāvēta šīs noliktavas plauktos. Turklāt pēc pirmā pieprasījuma šo nelegālo literatūru slepus nogādāja uz Krieviju.

Liii visiem spēkiem palīdzēja Voiničam. Rakstīja vēstules, kārtoja nepieciešamos darījumus ar angļiem, palīdzēja vākt un izplatīt revolucionāro literatūru.

Ar katru dienu viņi abi kļuva tuvāki un drīz vairs nespēja dzīvot atsevišķi.

1892.  gada vasarā Etele Liliāna Bula un Mihails Vilfrīds Voiničs apprecējās.

Tā Liii ieguva jaunu vārdu: misis Voiniča, Etele Liliāna Voinica, pēc angļu manieres — misis Vilfrīda Voiniča …

Krievi dēvēja Liii par Liliju Grigorjevnu.

Stepņaks pa vecam viņu sauca par Liii un no sirds priecājās par viņu laimīgajām dienām. Savus draugus viņš maigi dēvēja par «mūsu pārīti».

Viņi abi bija tik dažādi — dziļi jūtīgā, noslēgtā, pat pārāk .kautrīgā Liii, kas negaidot spēja būt arī lietišķa, eksplodēja sevišķi asās polemikās, — vienkāršā Liii un runīgais, ārējus efektus mīlošais Vilfrīds.

Vilfrīdam attiecības ar cilvēkiem, pat ar vistuvākajiem, bieži izveidojās visai sarežģītas. Viņa nelīdzsvarotais raksturs, reizēm šķietamā uzmācība daudzus atbaidīja, viņu uzskatīja par nepietiekami solīdu nopietniem pasākumiem.

Taču Sergejs Mihailovičs Voiniču vienmēr aizstāvēja.

Viņi abi — Liii un Vilfrīds — pilnīgi nodevās savai kopīgajai cīņai, bet atpūtas brīžos prata priecāties kā bērni.

Jau pavasarī Liliju Grigorjevnu ievēlēja «Krievu brīvības draugu biedrības» izpildkomitejas sastāvā. Sākot ar 1892. gada martu, E. L. Bulas vārds bija atrodams žurnālā «Brīvā Krievija», kurā publicēja ziņas par komitejas locekļu sastāvu. Pirmā augusta numurā parādījās jauns vārds — misis Vilfrīda Voiniča.

Ne brīdi Liii neaizmirsa savu slepeno sapni — rakstīt grāmatu par revolucionāriem, par cilvēkiem, kurus mīlēja, par kuriem nevarēja domāt bez visdziļākā saviļņojuma. Katra jauna tikšanās ar šiem varonīgajiem cilvēkiem, katra jauna grāmata par viņu drosmi un ciešanām, jauni nostāsti par cīnītāju vīrišķību atstāja neizdzēšamus iespaidus. Viņa vienmēr domāja par savu grāmatu, tās varoņi iezīmējās arvien skaidrāk un bija jau kā dzīvi, tikai daudzie ikdienas darbi neļāva ķerties pie iecerētā, bet tajā pašā laikā katra jauna diena deva arvien jaunus iespaidus.

XXXIX. SARUNA AR ENGELSU

Reiz kopā ar Voiniču viņai gadījās pabūt pie Fridriha Engelsa. Līdz tam viņa bija daudz dzirdējusi par Engelsu gan no Voiniča, gan citiem kopējiem draugiem. Beidzot radās iespēja iepazīties ar šo cilvēku personiski. Viņa

Žurnāla €Brivā Krievija» pirmā lappuse. 1892. gada 1. augusts. Sajā numurā pirmo reizi pieminēts misis Vilfridas Voiničas vārds (labās puses stabiņā 5. rinda no augšas).

zināja, ka Engelss ir starptautiskās strādnieku kustības vadonis, zinātnieks ar pasaules vārdu. Draugi viņu sauca arī par Ģenerāli.

Ar zināmām bažām Liii kopā ar Voiniču tuvojās nelielajam un mājīgajam namiņam, ap kuru atradās dārzs.

Fridrihs Engelss viņus pieņēma gaišā un diezgan plašā viesistabā. Liii uzmanīgi vērās staltajā vīrietī ar sirmu un kuplu bārdu, kurš viņus laipni uzrunāja. Vispirms Engelss painteresējās, kādā valodā viņiem būs ērtāk sarunāties. Viņš brīvi pārvaldīja vācu, angļu un franču valodu. Arī Liii brīvi runāja visās šajās valodās. Saruna notika par politisko notiesāto stāvokli Krievijā. Voiniča īsi izstāstīja par sevi.

Šajā mājā valdīja vienkāršība un pieticība.

Lielais grāmatu un žurnālu daudzums dažādās valodās liecināja par namatēva plašajām interesēm. Tas bija grūts, milzīgs un nebeidzams darbs. Ne jau velti draugi jokoja, ka Kārlis Markss un Fridrihs Engelss gan cīnās par astoņu stundu darbadienu, bet paši strādā sešpadsmit stundas.

Liii un Voiničs pie Engelsa neuzturējās ilgi, taču šī tikšanās palika atmiņā uz visu mūžu.

XL. JAUNAS IEPAZĪŠANĀS

1893. gada vasarā Liii kopā ar vīru aizbrauca uz Šveici. Vajadzēja noorganizēt sadarbību ar Zenēvā dzīvojošajiem krievu emigrantiem.

Beidzot Liii iepazinās ar Stepņaka cīņu līdzgaitnieci Veru Ivanovnu Zasuļiču. '

Vera Ivanovna bija neparasta sieviete. Viņas vārds — pirmās krievu sievietes teroristes vārds — bija labi pazīstams visā Eiropā. Viņai bija pārsteidzoši asa pasaules uztvere, tieksme pēc dziļiem vispārinājumiem, neiecietība pret jebkādiem kompromisiem. Viņa jau sen bija atteikusies no narodņiku ilūzijām un kļuvusi par pārliecinātu marksisti.

Skarba un asa savos spriedumos — viņa spēja būt aizkustinoša savās pastāvīgajās rūpēs par draugiem. Par sevi viņa domāja maz — bieži dzīvoja trūkumā, ģērbās pieticīgi.

Zenēvā Voiniči satika arī Vasiliju Bervi, kuram ar lielām grūtībām bija izdevies izrauties no Krievijas. Bervi bija patīkams cilvēks, viens no ievērojamākajiem krievu

S. Stepņaka-Kravčinska «Pasakas par kapeiku» sākums. Pasaka ievietota krājumā «.Krievu humors», kas iznaca 1895. gadā Londona E. L. Voiničas tulkojumā.

publicistiem un sociologiem. Par viņa grāmatu «Strādnieku šķiras stāvoklis Krievijā» sevišķi ieinteresējās Kārlis Markss. Šī grāmata iznāca 1869. gadā, un, lai varētu to lasīt oriģinālā, Kārlis Markss speciāli iemācījās krievu valodu. 1871. gadā Vasilijs Bervi izdeva nākamo darbu — «Sociālo zinātņu ābeci», un tā kļuva par vairāku krievu revolucionāru paaudžu rokasgrāmatu. 1877. gadā Zenēvā nāca klajā viņa romāns par nihilistiem «Uz dzīvību vai nāvi». Cara valdība V. Bervi nežēlīgi vajāja — lielākā viņa dzīves daļa pagāja cietumos un trimdā, viņa grāmatas cenzūra aizliedza.

Lai gan Vasilijs Vasiļjevičs bija ļoti slims un jau gados, tomēr viņš visiem spēkiem centās aktīvi darboties. Šveicē viņš bija ieradies ar nolūku iz^ot «Sociālo zinātņu ābeces» turpinājumu. Izrādījās, ka Zenēvā tas nav iespējams, un Bervi izvaicāja Voiniču par izdošanas izredzēm Londonā. Voiniča izteica pārliecību, ka Londonā šis pasākums izdosies, un Bervi aizrakstīja Stepņakam. Viņam doma par grāmatu šķita reāla, tāpēc viņš aicināja Bervi uz Londonu. Ar naudu gan bija paredzamas grūtības, taču Stepņaks solīja kaut ko izdomāt.

Liii ar lielu aizrautību klausījās Bervi — par viņa sarežģījumiem, draudzību ar interesantiem cilvēkiem. Savā ceļā Bervi bija saticis ievērojamus revolucionārus, rakstniekus, zinātniekus. Kopā viņi atcerējās Mariju Konstantinpvnu Cebrikovu.

Pēdējos gados Bervi dzīvoja Tiflisā. Arī Olga Ļubatoviča pēc ilgiem sarežģījumiem dabūja atļauju apmesties šajā pilsētā. Tiflisā Bervi tikās ar jauno rakstnieku Maksimu Gorkiju …

Pēc atgriešanās Anglijā Liii drīz atkal devās tālā ceļā.

Beidzot piepildījās Mihaila Voiniča sapnis — 1893. gada rudenī Liii apmeklēja Poliju un Lietuvu, pabija Varšavā, Krakovā, apciemoja viņa māti Emīliju Osipovnu.

Liii jau samērā labi pārvaldīja poļu valodu un pārzināja poļu literatūru. Viņai patika poļu tautasdziesmas, viņa cienīja Šopēna lielisko mūziku. Daudz kas no tā, ko viņa zināja no vīra nostāstiem, šeit, Polijā, kļuva tuvāks un saprotamāks.

Liii ļoti vērīgi iedziļinājās Polijas un Lietuvas ļaužu dzīves apstākļos. Pēc atgriešanās Anglijā par šiem novērojumiem viņa nolasīja ziņojumu «Krievu brīvības draugu biedrības» izpildkomitejas sēdē.

XLI. «NIHILISMA BCTIBA»

Tuvu izdošanai jau bija Garšina stāsti Eteles Liliānas Voiničas tulkojumā. Pirmā grāmata… Vienlaikus ar korektūru lasīšanu Liii steidza strādāt pie jauniem tulkojumiem. Lai propagandētu savus uzdevumus un mērķus, «Krievu brīvības draugu biedrība» gatavojās izdot īpašu kopkrājumu. Grāmatai bija paredzēts nosaukums «Nihilisma būtība».

Krājumam Stepņaks uzrakstīja trīs apceres. Pirmo — nelielu, par grāmatas rašanās ieceri — Sergejs Mihailovičs uzrakstīja angļu valodā, bet divas pārējās — «Ko mēs vēlamies?» un «Aizrobežu aģitācija» — jau bija iznākušas krievu valodā atsevišķās brošūrās Krievu brīvās preses fonda apgādā un bija jāpārtulko angliski.

To darīt uzņēmās Liii. Tulkojumi bija vajadzīgi vēl citam krājumam. Kāda visai ievērojama angļu izdevniecība gatavoja grāmatu sēriju «Internacionālais humors» — sērijā bija paredzēti krājumi «Franču humors», «Vācu humors»… Liii kopā ar Stepņaku šai sērijai gatavoja «Krievu humoru».

Strādāt pie manuskripta nebija viegli, jo humoristiskie darbi visbiežāk bija ar satīrisku ievirzi un skumju skanējumu …

Krājumu viņi nolēma sākt ar fragmentu no Gogola «Precībām». Liii iztulkoja arī Gogoļa «Ārprātīgā piezīmes», vairākus Gļeba Uspenska un Nikolaja Uspenska stāstus, divas nelielas A. Ostrovska lugas, V. Sļepcova stāstu un F. Dostojevska feļetonu. Ar lielu mīlestību Liii strādāja pie Saltikova-Ščedrina pasaku tulkošanas. Viņa izvēlējās «Pašaizliedzīgo zaķi», «Ērgli — mecenātu» un fragmentu no grāmatas «Pompadūri un pompadūras». Vēl gribējās iztulkot arī «Kādas pilsētas stāstu», taču šim darbam vairs neatlika laika.

Sergejs Mihailovičs ļoti lepojās ar Liii sekmēm. Krājumam viņš sagatavoja priekšvārdu, kurā atzinīgi novērtēja tulkotājas lielo darbu.

Pats Sergejs Mihailovičs nenogurstoši propagandēja krievu progresīvo literatūru. Viņš regulāri uzstājās ar lekcijām par Tolstoju, Turgeņevu, uzrakstīja priekšvārdus grāmatu «Rudins», «Muižnieku ligzda» tulkotajiem izdevumiem, iztulkoja Vladimira Koroļenko stāstu «Aklais muzikants» un uzrakstīja šim stāstam priekšvārdu.

Šajā laikā Liii iepazinās ar Zinaidu Vengerovu. Par viņas brāli profesoru Semjonu Afanasjeviču Vengerovu viņa bija dzirdējusi jau Pēterburgā. Profesors Vengerovs juta simpātijas pret revolucionāriem un ļāva viņiem sanāksmes noturēt savā dzīvoklī. Zinaida Afanasjevna studēja aizrobežu literatūru, kādu laiku dzīvoja Parīzē, vēlāk pārcēlās uz Londonu, kur drīz iepazinās ar Stepņaku. Viņus ātri vienoja īsta draudzība. Vengerova krievu žurnālos rakstīja par franču un angļu rakstniekiem, daudz tulkoja.

Liii iepazinās ar Zinaidas Afanasjevnas vīru — rakstnieku Nikolaju Vijenkinu, kuru zināja pēc grāmatas «Pēdējā grēksūdze» (ar pseidonīmu N. Minskis). Repins viņam bija uzdāvinājis savu gleznu «Atteikšanās no grēksūdzes», kuru uzgleznoja grāmatas ietekmē.

Liii stāstīja viņiem par savu iecerēto grāmatu; šis stāsts Zinaidai Afanasjevnai un Nikolajam Maksimovičarn likās bezgala aizraujošs.

Liii arvien vairāk nokļuva iesāktās grāmatas varā. Viņa pat pārtrauca kādu nupat sāktu darbu pie tulkošanas, jo nespēja atlikt malā savu ieceri. Viņa jau dzirdēja savu varoņu balsis, skaidri redzēja viņu stāvus, kopā domāja, cieta un cīnījās. Vēl ne visu viņa saprata savu varoņu rīcībā, taču topošās grāmatas tēli dzīvoja savu neatkarīgu dzīvi — vienus viņa bija paspējusi jau kvēli iemīlēt, pr.et citiem juta visdzijāko naidu. Tagad pats svarīgākais bija visu to ietvert iecerētā romāna lappusēs. Tāpēc Liii bija spiesta atteikt darbu pie tulkošanas.

Taču drīz atkal citi — vēl svarīgāki uzdevumi ielauzās viņas dzīvē — un atkal (jau kuro reizi!) nācās atlikt darbu pie grāmatas.

XLII. BRAUCIENS UZ ĻVOVU

Mihailam Voiničam radās domstarpības ar Krievu brīvās preses fonda komiteju par literatūras nogādāšanu Krievijā, un viņš nolēma šo pasākumu organizēt pats. Stepņaks solīja savu atbalstu. Izsvēruši visus «par» un «pret», nolēma darboties caur Galīciju: tur ir vājāka robežu apsardze un palīdzēs Ļvovas draugi. Tikai tagad kādam no uzticamiem biedriem jādodas uz Ļvovu. Braukt uz turieni kādam no emigrantiem bija bīstami.

Un uz Ļvovu devās Etele Liliāna Voiniča.

Pec Stepņaka nostāstiem un vēstulēm Liii jau zināja Ļvovas rakstnieku un publicistu Mihailu Ivanoviču Pavliku.

Dzīve M. Pavliku nebija saudzējusi. Viņa dzimtā Galīcija smaka austriešu jūgā. Kopš jaunības gadiem Pavliks iepazina cietumu un trimdas sūrumu. Viņa darbus nikni vajāja cenzūra. Grāmatas izdot aizliedza, bet jau izdotās konfiscēja. M. Pavliks labi pazina Marksa un Engelsa darbus, taču paša pasaules uzskatu vairāk ietekmēja krievu revolucionārie demokrāti. Viņš ļoti aizrāvās ar krievu literatūru. M. Pavliks iztulkoja ukraiņu valodā daudzus Ļeva Tolstoja, Saltikova-Ščedrina, Gļeba Uspenska un arī citu rakstnieku darbus.

Jaunības gados ilgāku laiku Pavliks bija pavadījis emigrācijā, dzīvojis Šveicē, kur ari iepazinies ar Sergeju Mihailoviču, Pļehanovu, Veru Zasuļiču un citiem krievu emigrantiem.

Kad Pavliks saņēma no Londonas vēstuli ar lūgumu palīdzēt literatūras nogādāšanā uz Krieviju, viņš bez kavēšanās atbildēja, ka visiem spēkiem centīsies būt noderīgs.

…Nogurusi no tālā ceļa, Liii tieši no stacijas devās meklēt Pavlika māju. Lemberga, kā toreiz austrieši ar nolūku pazemot ukraiņu nacionālās jūtas bija pārdēvējuši Ļvovu, Voiničai iepatikās ar saviem gleznainajiem skatiem. Baltais sniegs uz jumtiem izcēla senatnīgās arhitektūras līnijas. Grūtāk bija iet pa līkloču ieliņām, kuras veda pret pilsētas kalnainākajām vietām. Un beidzot klāt meklētā māja! Liii piezvanīja, priecādamās, ka grūtais ceļš jau aiz muguras, ka tūlīt nokļūs mājīgā siltumā un iepazīsies ar Pavliku, kurš, pēc Stepņaka vārdiem, viņai bija atstājis vislabāko iespaidu.

Durvis tika ātri atdarītas. Uz sliekšņa stāvēja neliela auguma cilvēks ar augstu un bālu pieri, no kuras raudzījās izteiksmīgas melnas acis. Liii saprata, ka tas ir Mihails Pavliks.

Taču Liii pat nepaspēja pateikt labdienu, kad šis cilvēks, tikai uzmetis īsu skatienu, sāka dzīt viņu projām.

Satrauktā Voiniča ar pūlēm saprata viņa vārdus:

—  Jūs esat no Parīzes! No Parīzes! Es visu zinu! Vācieties projām!

—  Nē taču, es esmu no Londonas, — tik tikko spēja izrunāt Liii un pasniedza niknajam namatēvam Stepņaka vēstuli.

Vīrietis neuzticīgi paņēma vēstuli un vēl joprojām naidīgi vērās atnācējā.

— Tātad jūs neesat no Parīzes?

Svešo sievieti viņš joprojām nelaida mājā. Pagrozīja rokās aploksni, izlasīja adresi un tikai tad izņēma vēstuli. (Tātad tas ir viņš, jo vēstule adresēta tieši Pavlikam!) Ātri pārlasīja vēstuli, uzmeta skatienu parakstam — un viņa niknumu nomainīja sarūgtinājums par savu izturēšanos pret atbraucēju.

Pavliks izmisis atvēra visas durvis un aicināja viešņu istabā. Viņš nezināja, kur Liii apsēdināt, ar ko cienāt, ko teikt. Viņa acis raudzījās tik nelaimes pilnas, izdvesa tādu sirsnību, ka šis cilvēks, par spīti dīvainajai sagaidišanai, izraisīja Voiničā dziļas simpātijas.

Nedaudz atguvies, Pavliks mēģināja paskaidrot savas neviesmīlības cēloņus.

Izrādās, ka šajās dienās viņš no ārzemēm saņēmis vēstuli, kurā brīdināts, ka no Parīzes pie viņa tiekot sūtīta provokatore, kura būšot pelēkā tērpā. Provokatore mēģināšot sakompromitēt Pavliku,lai varas iestādes viņu atkal varētu apcietināt.

Liii bija ģērbusies pelēkā kostīmā, un tieši šis apstāklis izraisījis pārliecību, ka ieradusies provokatore.

Vēlāk viņi abi bieži un ar jautrību atcerējās šo pirmo tikšanos.

Liii ātri iepatikās šis cilvēks, un viņus drīz vienoja cieša draudzība.

Viņa stāsta Pavlikam par topošo grāmatu, par revolucionāriem, kuriem tā veltīta, par viņu varonību, cīņu, bojā eju, par baznīcas un tās kalpu nodevību. Gramatas darbība notiek Itālijā trīsdesmitajos un četrdesmitajos gados, organizācijas «Jaunā Itālija» darbības laikā, kad norisa asākās cīņas ar austriešu iebrucējiem. Par šo laikmetu viņa bija izstudējusi daudz grāmatu.

Pavliks iepazīstināja Liii ar daudziem saviem draugiem, starp tiem arī ar Ivanu Franko.

Mihails Ivanovičs palīdzēja Liii izstrādāt plānus literatūras transportēšanai uz Krieviju, stāstīja par gaidāmajām grūtībām.

Par visu vienojusies, 1895. gada februāra beigās Liii gatavojās atceļam.

Tūlīt pēc atgriešanās Anglijā Liii gribēja doties uz Itāliju. Taču pa ceļam — Vīnē — viņa saslima un Londonā iebrauca galīgi slima.

Viņa Joti daudz stāstīja vīram un draugiem par šā brauciena iespaidiem, par Pavliku un viņa biedriem. Tikai marta beigās viņa tiktāl atžirga, ka varēja aizrakstīt vēstuli savam jaunajam draugam Ļvovā. Apvaicājās, kā virzās kopīgais pasākums. Rakstīt vajadzēja ar zemtekstiem, lietojot iepriekš norunātus un ārēji nenozīmīgus vārdus, citādi atkal sāktu interesēties policija. Liii aicināja Pavliku atbraukt uz Londonu, sūtīja sveicienus kopējiem draugiem.

Aprīļa sākumā Liii piedalījās tradicionālajā ikgadējā «Krievu brīvības draugu biedrības» mītiņā. Biedrības popularitāte strauji auga, tās biedru skaits arvien palielinājās. Stepņaks, kā vienmēr, uzstājās ar dedzīgu runu. Ar viņu Liii tagad redzējās retāk. Arvien vairāk laika aizņēma darbs pie romāna. Viņa vienkārši nespēja runāt vai domāt par ko citu.

Daudz laika viņa pavadīja Britu muzeja lasītavā. Te viņa pētīja Madzīni, Orsīni, Garibaldi un citu Itālijas brīvības cīnītāju dzīvi un darbību.

Viņa iztēlojās varoņu cīņu, kuru pazina no savas pieredzes Krievijā un Polijā — tas vēl labāk palīdzēja izprast nesenos notikumus Itālijā. Revolucionārās cīņas elpa nepameta viņu ne mirkli.

Un tomēr Liii juta nepieciešamību doties uz Itāliju — pastrādāt arhīvos, pavērties savām acīm uz namiem un ielām, kur dzīvojuši un cīnījušies viņas romāna varoņi.

Beidzot pienāca šis brīdis — pavasarī Etele Liliāna Voiniča aizbrauca uz Itāliju.

XL111. PA SAVU VAROŅU PĒDĀM

Piza. Tās slavenais krītošais tornis. Senatnīgā garīgā semināra ēka. Šeit viņas jaunais varonis ierodas pie semināra rektora — sava garīgā tēva kanoniķa Lorenco Montanelli.

Livorna. Lūk, drūmais cietoksnis pie ostas, kur viņas varonis pirmo reizi iepazīst cietumu. Lūk, ostas krastmala, kur viņš notēloja pašnāvību, lai aizietu svešumā.

Florence. Brīnišķīgā Florence! Visa pilsēta — viens vienīgs muzejs, kurā savākti Itālijas ģēniju nemirstīgie darbi. Kā vienmēr, pilsēta tūristiem pilna. Tikai Liii nav laika jūsmot par pilsētas greznumu — viņai jāsteidz pa savu varoņu pēdām.

Lūk, majestātiskā katedrāle, visā pasaulē pazīstamā Santa Maria del Fiore. Uz šejieni atnāk pieviltais Arturs, lai kaut iztālēm redzētu savu kādreiz mīļoto tēvu — šajā baznīcā kardināls notur lūgšanas savā sirsnīgajā un sudrabaini skanošajā balsī.

Ufici pils. Pie šā greznā nama viņas varonis izglābs izsalkušu un līdz nāvei piekautu zēnu. Pret likteņa nežēlīgajiem sitieniem bērni vēl mazāk aizsargāti…

Stundām ilgi Etele Liliāna klejoja pa pilsētu, tirgu, šaurajām ieliņām, sarunājās ar zemniekiem, pilsētniekiem un matrožiem. Liii iepazinās ar bijušo Garibaldi vienības cīnītāju — veco kontrabandistu Luidži Basāni. Večuks veda viņu pa kalnu takām, pa kurām kādreiz piegādājis ieročus, slēpdamies no robežsargiem un špikiem, stāstīja, kā reiz izglābis Garibaldi dzīvību, pats riskēdams iekrist.

Pa tādām takām cīnītājiem ieročus piegādāja arī Sergejs Kravčinskis, aicinādams kalniešus aizstāvēt savu brīvību. Šeit viņš — nebūdams itālis! — riskēja ar savu dzīvību par Itālijas neatkarību.

Tieši pa tādām takām ar ieročiem rokās uz cīņu devās viņas drošsirdīgais Dundurs, aicinādams kalniešus cīnīties par savām tiesībām. Tieši šeit viņas varonis — tikai pa pusei itālis! — riskēja ar savu dzīvību Itālijas tautas brīvības vārdā.

Kalnieši un visa vienkāršā tauta dievina varoni.

Viņš ir skaists savā cildenajā dvēseles skaidrībā, viņš apvieno sevī mocekli un drosminieku.

Daudz garu stundu Etele Liliāna pavada Maručellas bibliotēkā, Florences un Boloņas arhīvos.

Caurām dienām strādā pie sava romāna, nerunā ne ar vienu, tikai ar Arturu, Džemmu, Martīni, Montanelli.

Viņa nespēja domāt ne par ko citu kā tikai par cilvēces likteņiem, par cilvēces mūžīgo cīņu par savu laimi un brīvību, par varoņiem, kuri šajā cīņā nežēloja pašu dārgāko — savu dzīvību. Cik nenozīmīgas un smieklīgas viņai tagad šķita daudzu cilvēku ikdienas rūpes!

Tajā vasarā Toskanas zeme vairākkārt drebēja no zemestrīces grūdieniem. Etele Liliāna varēja tikai nobrīnīties par pilsētnieku paniskajām bailēm pie katra niecīgākā grūdiena. Pati Etele Liliāna nejuta ne mazāko baiļu. Viņa bija pilnīgi sava romāna varā. Avīzes neņēma rokās. Vēstules nevienam nerakstīja.

XLIV. VIŅAS VARONIS

Liii strādāja pie romāna par varonīgo revolucionāru Dunduru. Viņa varētu par savu varoni uzrakstīt daudzus sējumus, bet raksta īsi. Jo arī pats Dundurs nemīl gari runāt, visu saprot no pusvārda un ir darbības un enerģijas pilns. Tāpēc viņas grāmata būs līdzīga tās varonim — lakoniska, liesmaina un kvēlu ideju virzīta.

Tāpat kā Dundurs, Etele Liliāna neieredzēs ienaidniekus un bezgalīgi mīlēs savus cīņubiedrus. Tāpat kā Dundurs, viņa paliks uzticīga saviem ideāliem līdz pēdējam elpas vilcienam. Nekā lieka. Kalpot tikai savam mērķim. Ne gleznainas ainavas, ne satriecoši kauju apraksti, ne lappuses par sadzīves sīkumiem, tikai pats galvenais: nāvējoša cīņa starp ticību cilvēkam un ticību dievam, cīņa par brīvību un laimi — un Cilvēks. Nesalaužams, drosmīgs, cēls cilvēks — cīnītājs. Viņš iet bojā, bet vienlaikus turpina dzīvot, jo viņa varonība palika cilvēku sirdīs un šie cilvēki turpinās viņa iesākto ceļu.

Viņa rakstīja un svītroja. Atkal rakstīja. Viņa stāsta, cik naivs sapņotājs viņas varonis bijis jaunībā, kā izsāpējis ilgas un par kādu rūdītu cīnītāju viņš kļuvis vēlāk.

Savu varoni viņa nosauc par Arturu. Viņš ir tik jauns, maiguma un uzticības pilns! Augstāk par visu viņš vērtē mīlestību. Viņš bezgala mīl dzīvi. Mīl ziedus, straujas upes, grāmatas. Mīl bērnus. Mīl cilvēkus. Viņš karsti mīlēja savu māti, bet māte agri nomira. Viņš ļoti mīl savu tēvu — kanoniķi Lorenco Montanelli. Arturs savam tēvam uzticas bezgalīgi un uzskata viņu par viscēlāko cilvēku. Arturs tic viņam kā dievam.

No visas sirds Arturs mīl ari savu bērnības draudzeni Džernmu. Kādreiz viņi kopā spēlējās, lasīja grāmatas, mācījās dzejoļus. Tagad viņi kopā cīnīsies par Itālijas atbrīvošanu no austriešu jūga, kopā mirs uz barikādēm uzvaras brīdī. Uzvara būs noteikti. Un augstākā laime ir atdot savu dzīvību vispārējas laimes vārdā. Tā sludina Kristus mācība.

Arturs bezgalīgi mīl savus draugus, bet vēl stiprāka ir viņa mīlestība pret dievu. Dievs ir žēlsirdīgs, taisnīgs, gudrs, labs un visspēcīgs. Un pats dievs palīdzēs viņiem atbrīvot Itāliju no ienīstā austriešu jūga. Pēc uzvaras viņi izveidos brīvu republiku, kurā visaugstākais valdnieks būs Kristus. Ne velti nelegālās organizācijas «Jaunā Itālija» devīze — «Dieva un tautas vārdā».

Viņas varonis Arturs ir tikai paklausīgs dieva gribas izpildītājs.

Tagad, kad viņš nolēmis pilnīgi nodoties savām cēlajām idejām, dzīve šķiet vēl skaistāka. Par savām idejām Arturs nešaubīdamies ir gatavs ziedot dzīvību.

Etele Liliāna dzird sava varoņa kaismīgos vārdus. Ar dziļu mīlestību viņa raugās jauneklī — viņš vēl tik jauns un skaists! Savām acīm, kuras ir zilas kā neaizmirstulītes, Arturs uzticīgi raugās cilvēkos. Viņš ir pārāk, pārāk uzticīgs! Viņš visam nešaubīgi tic. Netaisnība viņam ir netaisnība, ciešanas ir ciešanas. Pārāk tīrs viņš ir savā dvēselē, lai pieļautu liekulību un nodevību.

Etele Liliāna ar skumjām acīm arvien dziļāk vēro savu varoni. Viņai sāpīgi, ka dzīve ir nežēlīga, nevis tik'cēla, kāda tā liekas Arturam. Viņai jāuzraksta visa patiesība,

Etele Liliāna stāstīs, kādas nelaimes būs jāpārdzīvo viņas varonim, kā sabruks Artura ilūzijas. Kā izturēs visus šos pārbaudījumus viņas varoņa gaišā dvēsele? Viņas jauneklim būs dzelzs griba. Ne jau velti aresta brīdī viņam būs tikai viena doma: palikt uzticīgam līdz galam! Viņš lūgs dievu, lai pietiktu spēka palikt nelokāmām līdz pēdējam elpas vilcienam. Taču dievs piekrāps viņu. Un tomēr Arturs izturēs — viņu nesalauzīs ne spīdzināšanas, ne pratināšanas, ne karceri, ne provokācijas.

Taču nepametīs vissmagākā apziņa, ka viņš pret savu gribu tomēr kļuvis par nodevēju. Mācītājs grēksūdzē izdibināja no Artura ziņas par sazvērestību un revolucionāru vārdus. Un dievs nesodīja savu negodīgo kalpu, kurš bija kļuvis par ziņu pienesēju..,

Viņa uzticamie cīņubiedri saprata, ka noslēpumu izpaudis Arturs. Draugos iezagās šaubas. Arī viņa bērnības draudzene Džemma noticēja, ka Arturs nav izturējis…

Un vēl viens trieciens nāk pār jauno Arturu. Izrādās, ka viņa garīgais tēvs Montanelli, pats labākais no visiem mācītājiem, ir viņa miesīgais tēvs! Tātad arī viņa mīļotā māte viņu krāpusi, jo nekad viņam to nebija teikusi…

Ko viņam tagad darīt?

Viņš pēkšņi saprata tikai vienu: visapkārt meli! A\elo gan mēmie dievi, gan nodevīgie baznīcas kalpi. Visam beigas — sīkās lauskās sasisti pēdējie elki…

Etele Liliāna saprot: ja viņas varonis pats nebūtu tik skaidras dvēseles cilvēks, ja viņš tik dziļi neticētu cilvēkiem un dievam, ja viņa mīlestība nebūtu tik neviltota, viņš šīs nodevības izturētu daudz vieglāk un trieciens nebūtu tik iznīcinošs… Viņš sākumā izlēma šķirties no dzīves, bet uzvarēja vēlēšanās nomirt tikai saviem tuviniekiem un pagātnei — pēc tam sākt jaunu dzīvi. Lai meklē viņu upē, bet pats viņš būs neaizsniedzami tālu.

Paies daudz gadu, un Etele Liliāna .atkal atvedīs Arturu viņa dzimtajās vietās. Kāds viņš atgriezīsies?

Etele Liliāna vērīgi raugās savā Arturā. Varbūt viņš tagad būs kā Edmons Dantess, kas pēc atgriešanās pieņēma grāfa Monte-Kristo vārdu un atriebās ļaundariem? Varbūt viņš pēc atgriešanās būs līdzīgs Arturam Klenam — atradīs mieru centīgā^ darbā un ģimenes laimē? Bet varbūt kā Jevgeņijs Rastiņaks — būs zaudējis visas ilūzijas un nodosies bagātību krāšanai?

Nē, Etele Liliāna jau zina, ka viņas varonis būs pavisam citāds. Arturs izvēlēsies tādu ceļu kā viņas draugi — Stepņaks, Kropotkins, Zasuļiča. Arturs turpinās tādu dzīvi, kādu izvēlējās Garibaldi, Madzīni, Zeļabovs, Varinskis, Parīzes komunāri, Košuts un daudzi citi brīvības cīnītāji, īsti varoņi, XIX gadsimta vīrišķīgākie dēli!

Viņa savā romānā parādīs, kā Arturs, izturējis visgrūtākos pārbaudījumus, sakropļots un smagi slims, tomēr līdz galam palika uzticīgs savai pārliecībai un dzimtenes mīlestībai. Nāve bieži viņam būtu vieglāka par grūtajiem pārbaudījumiem, bet viņš negāja šo vieglāko ceļu — viņš joprojām dzīvoja, lai ziedotu sevi cīņai.

Arturs palika uzticīgs savam jaunības mērķim — veltīt savu dzīvi cīņai par Itālijas brīvību. Kvēlā pārliecība, kas bija ar viņu kopā visus jaunības gadus, nebija mazinājusies.

Viņu nekas nesaista. Ne velti viņš kādreiz teica savam tēvam:

«Kāda nozīme zvērestiem? Tie nespēj saistīt cilvēkus. Ja cilvēks nokļūs cēlas idejas varā — tas attaisnos viņa rīcību!»

Ne velti savā jaunībā viņš lūdza dievu, lai dod spēku pašam galvenajam — palikt uzticīgam savai pārliecībai. Tagad Arturs zina, ka veltīgi to lūgt dievam — izturība jānorūda cīņās, jāizkaļ pašam sevī.

Nelaimīgās dzimtenes ciešanas Arturam liekas smagākas par paša ciešanām, tāpēc viņš cīnās. Tikai agrāk viņam kalpoja nelegālās organizācijas «Jaunā Itālija» devīze «Dieva un tautas vārdā», bet tagad tautas vārdā viņš cīnās pret dievu.

Etele Liliāna parādīs, kā Artura ciešanas viņu norūdīja, nostiprināja ticību cīņai un uzvarai, izveidoja par drosmīgu un nelokāmu cīnītāju. Viņš pārliecinājās, ka ne jau dievs atbrīvos tautu no ciešanām, ka tautai pašai brīvība jāizcīna ar ieročiem rokās, viņš saprata, ka reliģija kalpo apspiedējiem un ir tautas niknākais ienaidnieks. Viņš saprata, ka cilvēku ticībā reliģijai slēpjas visu nelaimju cēlonis. Viņš saprata, ka reliģija ir slimība, kas padara cilvēkus aklus un padevīgus. Visiem spēkiem viņš cīnīsies pret šo sērgu — pret cilvēku vēlēšanos padevīgi pakļauties dieva gribai.

Līdzīgi Prometejam viņš neslēpa, ka ienīst visus dievus. Viņš cīnīsies pret pasivitāti, pret reliģijas idejām, taču ar to Arturs nesamierināsies — viņš cīnīsies pret baznīcu, tās kalpiem, viņš būs politisks cīnītājs. Viņš cīnīsies ar visiem ieročiem — ar spalvu un zobenu.

Šī cīņa ir visas viņa dzīves jēga, viņa kvēlākais aicinājums. Viņa idejas, viņa dzīves mērķis jau sen viņam dārgāki par dzīvību. Šajā cīņā viņš noraida jebkurus kompromisus, jebkurus darījumus ar sirdsapziņu, pat ja šie darījumi spētu glābt viņa dzīvību.

Atgriezies dzimtenē. Arturs Bērtons pieņem vārdu Feliče Rivaress, bet draugi un ienaidnieki pazīst viņu kā Dunduru.

Dundurs! Etele Liliāna viņu redz. Viņa acīs bezgalīgas ciešanas — tās liecina par smagajiem pārbaudījumiem, kurus viņas varonim nācies izturēt. Taču Dundurs nemeklē līdzjūtību, nevienam nesūdzas par savām dvēseles mokām — viņš savas ciešanas pārdzīvo vienatnē.

Dundurs! Par viņu stāsta leģendas. Viņš ir bezgala drosmīgs, veikls, gudrs, izglītots, talantīgs un saprotošs. Viņš lieliski raksta un brīnišķīgi uzstājas sanāksmēs. Viņš vienmēr asprātīgs, viņa asprātības vienmēr vietā — drai4giem draudzīgas, ienaidniekiem dzēlīgas. Liekas, ka viņš gatavs pat nāvei pateikt savu pēdējo asprātību. Viņa humors palīdz draugiem grūtā mirklī, viņa satīra satriec ienaidniekus.

Un kā viņš mīl dzīvi! Viņš joprojām jūsmo par ziediem, par debesīm, zemi un dzīvību uz tās. Ciešanas un grūtie pārbaudījumi padarījuši Dunduru vīrišķīgu, nevis nejūtīgu. Jau savā jaunībā" Arturs vienmēr centās aizstāvēt zemnieku bērnus, arī tagad šis varonīgais cīnītājs nespēj paiet garām nelaimīgajiem nabadzīgo ļaužu bērniem.

Romāna «Dundurs» manuskripta pirmā lappuse.

Tieši bērnu ciešanas visdziļāk sāp viņa dvēselei. Jo šis sāpes ļoti labi atceras viņš pats un zina, cik tās var būt nežēlīgas. Tie ir neģēlīgi meli, ka ciešanas cilvēku padara cēlāku. Nē, ciešanas atņem spēkus, Dundurs tikai ar gribasspēku iemācījās tikt tām pāri pat tad, kad tās likās neizturamas.

Etele Liliāna apbrīno Dundura vīrišķību. Viņa apbrīno sava varoņa spējas nicināt sāpes. Taču līdzās ir arī citas ciešanas: nodevība, pazemojumi, kuri jāiztur Artura jūtīgajai sirdij.

«Cilvēka personība — pati augstākā vērtība!» — šādus vārdus Etele Liliāna liks teikt savai varonei Džemmai. Neviens nav devis cilvēkam tiesību vajāt savu līdzcilvēku. Neierobežota vara degradē ar varu apveltītos.

Despotiska, neierobežota vara spēj noturēties tikai ar karaspēka un cietumu palīdzību.

Cietumi bieži pārvēršas par kapiem, kur cilvēkus apbedī dzīvus. Taču viņas Dundurs pat arī tur paliek varonis.

Etele Liliāna attēlos sava varoņa vīrišķību, kuru Dundurs apliecināja ne tik daudz riskantās kaujās, cik neredzamajā cīņā par saviem ideāliem, varoņdarbā, par kuru citi varēja nekad neuzzināt…

Bez šaubām, Itālijas brīvības cīnītāju drosme vislabāk parādītos tieši varonīgās kauju epizodēs, taču Etele Liliāna centrā izvirzīs to vīrišķību, kas viņai šķiet visaugstākā, kas bija jāparāda pēc tam, kad viņas varonis nokļuva ienaidnieku gūstā vēl pirms īstās kaujas sākuma.

Patiesi, vai tad tā nav, ka cīņas karstumā kaujinieks ar ieroci rokā un plecu pie pleca ar biedriem ir spējīgs vieglāk paveikt varoņdarbu nekā cietumā, kur visapkārt tikai žandarmi un cietumsargi, kur nav tuvumā biedru atbalsta, kur viņa varoņdarbs bieži tā arī var palikt nevienam nezināms? Tikai īsts cīnītājs arī šādos apstākļos, netiekdamies pēc slavas, spēj palikt uzticīgs savai pārliecībai!

Tikai šādu cīnītāju drīkst rotāt varoņa un mocekļa oreols, nevis tos paļāvīgos cietējus, kurus jau divus tūkstošus gadu cildina kristīgā reliģija. It kā Kristus ar savām ciešanām un mokām būtu atbrīvojis cilvēci no netaisnības nastas. Kādi nedzirdēti meli! Ja jau Kristus ar savu bojā eju būtu izpircis cilvēku atbrīvošanu no ciešanām un mokām, tad tagad cilvēkiem nevajadzētu smakt cietumos un ziedot savas dzīvības!

Ne jau Kristus, bet revolucionārie cīnītāji atnesīs tautai laimi. Cilvēku sirdīs jādzīvo nevis Kristus, bet gan revolucionāru tēliem. Revolucionārs ir nesalīdzināmi cēlāks un varenāks par Kristu. Jo revolucionārs ir dzīvs cilvēks, kurš upurē sevi cīņai, Kristus — reliģisks mīts, uz kuru vājie grib paļauties.

«Jūsu dievs ir krāpnieks!» — sacīs Dundurs. «Neticiet viņa brūcēm, neticiet, ka viņš ir cietis, tas viss ir meli, tā ir nedzīvu elku pasaule, no kuras nāk trūdu smaka.»

«Aizejiet no baznīcas lipīgā mēra,» Dundurs aicinās savu tēvu, aicinās visus, kas sapinušies reliģijas tumsā, «es ievedīšu jūs gaišā pasaulē! Mēs — dzīve un jaunība, mēs — mūžīgais pavasaris, mēs cilvēces nākotne! Rītausma jau tuvu…»

… Nekādus darījumus ar reliģiju, nekādus kompromisus! No mācītāja Dundurs nepieņems neko.

«Izvēlieties — Kristus vai es! Ja jūs ar viņu, tad esat pret mani!» Dundurs teiks tēvam. Un Montanelli piedāvās Dunduram iespēju bēgt slepeni, bet viņam šāda baznīcas dāvana nebūs pieņemama. Tāpēc viņam būs jāmirst.

«Jūsu dievs ir izsalcis, viņš ir jāpabaro,» teiks Dundurs. Tad, kad Dundurs mirs, mācītājs centīsies piedabūt pie varoņa lūpām krustu, bet mirstošais Dundurs ar ievainoto roku aizstums krustu prom no sevis — un uz Kristus sejas, uz Kristus lūpām paliks asiņainas pēdas. Jā, asinsalkstoša ir Kristus ticība.

Dundurs mirst. Bet arī pēc nāves viņš paliek nemirstīgs.

Pēc Dundura nāves viņa idejas uzvar: Montanelli atsakās no savas ticības, no Kristus un pielūgtajām debesīm, bet draugi saņem viņa vēstuli. Tā turpina dzīvot viņa idejas, skanēt viņa balss. Viņš ir dzīvs, mūsu Dundurs!

XLV. BOJĀ EJA UN NEMIRSTĪBA

Viņa joprojām rakstīja un svītroja. Un atkal rakstīja. Viņa stāstīs par Dundura draugiem un ienaidniekiem. Stāstīs par cilvēku, kuru Dundurs mīlēja un pret kuru cīnījās, — par kardinālu Lorenco Montanelli. Viņš it kā bija labs un cilvēcīgs. Taču baznīcas kalpība šo mācītāju padarīja vāju, nožēlojamu un zemisku. Viņa gļēvulības dēļ aizgāja bojā Artura māte, viņa vainas dēļ gāja bojā arī Arturs. Taču Montanelli nespēj palikt uzticīgs pat savai bezgalīgai ticībai — nodevis savus vistuvākos cilvēkus, viņš atsakās arī no dieva.

Pat labs cilvēks, kalpodams baznīcai, kļūst par verga dvēseli!

Etele Liliāna stāstīs arī par citiem Dundura draugiem un ienaidniekiem. Galvenokārt par viņa līdzgaitniekiem. Stāstīs par viņu vīrišķību, par uzticību kopīgai idejai un bezbailību kaujās. Stāstīs par jauko un gudro Džemmu. Viņai liekas, ka Džemma ir ļoti līdzīga viņas draudzenei Šarlotei Vilsonei.

…Jaunības gados Džemma nēsās sēru drānas. Angliele Džemma ar šifra palīdzību rakstīs slepenas vēstules, izplatīs nelegālo literatūru. Angliete Džemma cīnīsies par svešas tautas — Itālijas brīvību, tāpat kā citas anglietes cīnīsies par vēl tālākas tautas — Krievijas brīvību.

…Džemma arī savā jaunībā mīlēja Viljama Bleika dzejoļus. Kopā ar Arturu viņa mācījās no galvas rindas:

Domās — viss spēks, Dzīves jēga un gaisma. Dzīve bez domām Šķiet kapsēta baisma.

Es esmu laimīgs Taurenīts, Vai dzīvoju Vai miršu rīt.

Šīs rindas Arturs atcerējās pēdējā naktī pirms soda izpildīšanas. Šajā naktī viņš atcerējās arī grāmatu par jautro zivtiņu, Džemmas bērnišķīgās bizītes, kopā pavadīto bērnību. Tā cilvēks pirms saviem pēdējiem soļiem atceras savus pirmos soļus.

…Jā, Arturs palika uzticīgs saviem jaunības ideāliem.

Šajā naktī viņš rakstīs savai mīļotajai Džemmai:

«…es esmu laimīgs un pilnīgi mierīgs… rīt iziešu pagalmā ar priecīgu sirdi kā bērns, kurš steidzas mājās uz skolas brīvdienām.»

«Es tik mierīgi un pat jautri gaidu savu pēdējo stundu,» kādreiz rakstīja narodovoļcs Aleksandrs Mihailovs.

Viņa rakstīja un svītroja. Meklēja vienīgos īstos vārdus. Atkal rakstīja. Rakstīja bez pātraukumiem, augām dienām, nepamanot, kā pienāca vakari un aizlidoja naktis. Pāri šaurajām ieliņām un smailajiem namu jumtiem ausa saule. Brīnišķīga ir rītausma zem skaidrajām Itālijas debesīm, brīnišķīgi ir Pēterburgas rīti, un neaizmirstami ir Londonas saullēkti…

Tikpat skaists bija arī tas tālais rīts.

Viņai liekas, ka pati savām acīm būtu redzējusi, cik zeltsarkani saules stari apspīdēja cietuma pagalmu un vīnstīgām apaugušās mūra sienas, kā sarkanie stari atstarojās pulkveža mundierī, atspīdēja spoži notīrītajos šauteņu stobros, iedvesa dzīvību zaļajā pagalma zālē, sasildīja mitro zemi un atmirdzēja krustā, kuru savās rokās turēja mācītājs.

Viņa redz, kā kareivju drūmās sejas cenšas novērsties no saules. Saules sārtajiem stariem uzsmaida tikai cilvēks baltajā kreklā. Viņš ir bezgala cēls šajā mirklī.

Viņš elpo pilnu krūti, priecājas par sauli, ar patiku izjūt svaigi uzraktās zemes smaržu.

Tā ir smarža no viņam izraktā kapa. Tūlīt viņu nogalinās.

Viņš joko un smejas. Raugās apkārt ar jauku smaidu skatienā. Kareivju rokās dreb šautenes, un viņi tikko spēj valdīt asaras. Viņiem jānogalina šis cilvēks, kas viņu dzīvē ienesa tik daudz gaismas…

Bet viņš ir mierīgs un laimīgs. Savu dzīves daļu viņš nodzīvojis godam. Viņu nogalina tāpēc, ka no viņa baidās. Viņš iet pretī nāvei ar pārliecību, ka viņa idejas, viņa cīņubiedri uzvarēs. Savu dzīvi viņš nav dzīvojis velti.

Un arī viņa nāve nebūs veltīga.

Tūlīt viņu nonāvēs. Bezspēkā nolaidīsies rokas, un no tām izkritīs cilvēces atbrīvošanas karogs. Taču viņa ēna no jauna pacels šo karogu. Apklusīs viņa balss, bet ierunāsies asiņainās brūces viņa krūtīs. Cīņasgars un drosme ielīs draugu rindās, bailes un sagrāves nojauta pārņems ienaidniekus…

Viņa nāve, mākslinieka iemūžināta, paliks uz mūžiem nemirstīga.

Jā, bezgala bieži tieši tā gāja bojā varoņi. Tā viņus nogalināja Krievijā, Polijā, Itālijā, Ungārijā, Francijā, Amerikā. Bet viņu idejas visur palika nemirstīgas. Visā pasaulē nerimst lielā cīņa par brīvību. Un cīnās šajā kaujā — Cilvēks. Un uzvarēs šajā kaujā — Cilvēks.

Romāns jau tuvojās nobeigumam. Bet viņa vēl un vēl slīpēja, pārrakstīja veselas nodaļas. Sevišķi grūti gāja ar sākumu, taču beidzot viņa juta, ka grāmata nespēs atstāt lasītāju vienaldzīgu.

XLVI. ATKAL LONDONĀ

Vasaras nogalē Etele Liliāna atgriezās Londonā, kur viņu sagaidīja jaunas rūpes.

Visi Voiničas pūliņi nokārtot nelegālās literatūras nogādāšanu Krievijā pāri Galīcijas robežām beidzās neveiksmīgi: naudas grūtības nejāva īstenot šo plānu. Bija izlietoti visi līdzekļi, kurus speciāli šim pasākumam bija savācis Mihails Voiničs. Bija beigušies arī visi nelielie Eteles Liliānas ietaupījumi. Viņi paši nonāca pilnīgā trūkumā. Taču nekādas grūtības nespēja atbaidīt Liii — viņa jau kopš bērnības pazina trūkumu. Vairāk viņu baidīja vīra sliktā veselība — Mihails Voiničs bija tuvu nervu sabrukumam un slimoja ar mazasinību. Neveiksme ar literatūras transportēšanu uz Krieviju viņu dziļi nomāca.

…Pa to laiku no Krievijas pienāca patīkamas vēstis. Tur arvien plašāk izplatījās revolucionārā kustība, sevišķi lielajās pilsētās — Pēterburgā, Maskavā, Jekaterinoslavā, Ņižņijnovgorodā.

Sergejs Mihailovičs, kā vienmēr, bija enerģijas pilns. «Pagrīdes Krieviju» viņš pats tulkoja krievu valodā, to izdeva Krievu brīvās preses fondā, pēc tam izdevās izplatīt Krievijā, no kurienes tagad pienāca atzinīgas atsauksmes. Fragmentu no «Andreja Kožuhova» krievu valodā izdeva 2enēvā.

Fonda līdzekļi nostiprinājās. Drīz varēs izdot regulāru avīzi, kurā solīja līdzdarboties arī Pļehanovs. Stepņaku neapmierināja «Brīvās Krievijas» šaurais lasītāju loks un ne sevišķi aktīvā atmosfēra. Draugiem taisnība — darbība jāaktivizē.

Novembrī Liii ieradās «Krievu brīvības draugu biedrības» izpildkomitejas kārtējā sēdē.

Sergejs Mihailovičs ar milzīgu interesi izjautāja Liii par viņas romānu. Ļoti gribēja pats izlasīt. Taču Liii bija tikai viens manuskripta eksemplārs, pie kura vēl piestrādāja, kaut arī Mihails Voiničs romānu uzskatīja par pabeigtu. Liii pagaidām nepietika naudas, lai pasūtītu pārrakstītājam otru manuskripta eksemplāru. Bet Liii ļoti gribēja dzirdēt Sergeja Mihailoviča domas par grāmatu. Tā vien liekas, ka šajās dienās viņa tomēr iedos izlasīt savu vienīgo eksemplāru …

Tikko nācis klajā krājums «Krievu humors», pie kura sagatavošanas viņi abi tik daudz strādāja. Pirmās atsauksmes presē labas.

Tagad Liii nevarēja bieži tikties ar Sergeju Mihailoviču. Tāpēc jo priecīgāki viņi bija katras jaunas redzēšanās reizē.

Liii joprojām jutās nevesela.

Kādu reizi Sergejs Mihailovičs iegriezās apciemot

Liii — atnāca kopā ar jautru un runīgu meitenīti. Stepņaks stādīja priekšā meitenīti:

—   Marusja Nāgele.

(Deviņdesmito gadu beigās Marusjas tēva mājās Londonā arvien biežāk pulcējās krievu politiskie emigranti. Te iegriezās arī krievu matrozis Aleksejs Novikovs, kuru vēlāk pazina kā rakstnieku A. S. Novikovu-Priboju. Ma* rusja vēlāk kļuva par šā rakstnieka sievu.)

Bet toreiz Marusjai tikko palika pieci gadi, lai gan ari jau šajā vecumā viņa bija neparasti nopietna. Viņa mierīgi spēlējās ar Eteles Liliānas pūkaino kaķi…

Sergejs Mihailovičs stāstīja par turpmākajiem nodomiem, par jauno avīzi, par gaidāmo viņa grāmatu, kas atklās stāvokli Krievijā. Šo grāmatu viņš uzrakstīja angļu valodā. Lai gan visvairāk ilgojās rakstīt savā dzimtajā krievu valodā, rakstīt romānus, stāstus, nevis politiskas grāmatas.

Ar lielu nepacietību viņš gaida iespēju izlasīt Liii manuskriptu.

Viņš iesaka Liii vairāk saudzēt sevi — viņa izskatās ļoti bāla un sagurusi. Jā, ne jau katram tāda dzelzs veselība kā viņam. Draugi bieži joko, ka viņš mierīgi nodzīvos vismaz simt gadu.

—  Nevis simt gadu, bet pusotra simta, — tādās reizēs smejas Sergejs Mihailovičs. — Simtu nodzīvošu bez zālēm, bet savus piecdesmit pēc tam izvilkšu ar dakteru palīdzību.

Tagad viņam tikai četrdesmit četri — cik daudz laika un darba vēl priekšā!

XLVII, DRAUGA NĀVE

Kopš decembra sākuma Liii vairs nespēja piecelties. Viņai nevarēja noteikt nekādu slimību. Vienkārši nebija spēka. Visi viņas spēki, viņas asinis un elpa bija ielikti uzrakstītajā romānā.

Caurām dienām viņa gulēja gultā bez kustībām, bez domām kā dīvainā stingumā. Draugi tagad centās pasargāt viņu no mazākajiem uztraukumiem, kaut gan izskatījās, ka viņu nekas arī nespētu satraukt.

Taču kādu dienu Vilfrīds ienāca Liii istabā bezgala satriekts. Tik dziļa izmisuma pārņemtu Liii viņu nekad netika redzējusi.

— Miris Sergejs. Viņš pak|uvis zem vilciena, — Vilfrīds pateica krieviski.

Miris Sergejs.

Miris viņas dārgais, vīrišķīgais un pašaizliedzīgais Sergejs Mihailovičs.

Viņš gribēja dzīvot vēl simt gadu. Viņš izbēga no cara karātavām, no itāļu kareivju lodēm, bet tagad, kad pēc tik ilgām grūtībām piepildījās viņa sapnis — sāka iznākt krievu brīvā avīze, kurā varēja pilnā balsī paust idejas par atbrīvošanās ceļiem, — bija negaidot jāaiziet no dzīves. Cik daudz palika nepabeigtu darbu — iesāktais romāns, stāsti… Un tā arī viņam vairs neiznāca pabūt savā dzimtenē, kuru viņš tik bezgala mīlēja.

Neiedomājami, briesmīgi…

Vilfrīds bija uzzinājis nelaimīgā notikuma apstākļus.

Tajā dienā nākamās redakcijas sastāvs bija sapulcējies Fēliksa Volhovska dzīvoklī. Visi jau bija sanākuši. Kavējās tikai Stepņaks. Parasti Sergejs Mihailovičs nekavējās — viņš dzīvoja netālu un nāca kājām, diezgan precīzi aprēķinājis laiku.

Tikai pēc kāda laika visi klātesošie uzzināja ļauno vēsti.

Cilvēki bija redzējuši, kā viņš gājis, dziļi nogrimis savās domās. Viņam bija jāšķērso dzelzceļa pārbrauktuve. Aizdomājies viņš nesadzirdēja lokomotīves tuvošanos. Kad lokomotīves vadītājs viņu pamanīja, bija jau par vēlu.

Tas notika 1895. gada 23. decembrī.

Nākamajā dienā gandrīz visi angļu laikraksti ievietoja sludinājumus par Stepņaka traģisko bojā eju.

Uz viņa dzīvokli, kur vēl nesen skanēja Sergeja Mihailoviča pierastā balss, pastnieki nesa simtiem telegrammu un vēstuļu. Fanija Markovna lasīja līdzjūtības apliecinājumus, pati nespēdama ticēt notikušajam.

Lūk, telegramma no Zenēvas: «Visu manu biedru vārdā lūdzu izteikt pie mūsu vīrišķīgā drauga Stepņaka kapa visdziļāko līdzjūtību un solījumu, ka viņa piemiņa krievu sociāldemokrātiem vienmēr būs dārga. Pļehanovs.»

Pienāca vēstule arī no Parīzes Komūnas varonīgās cīnītājas Luīzes Mišeias — senas Stepņaka domubiedres.

Vēstules un telegrammas no Londonas, no Amerikas un Parīzes… Cik daudz viņam draugu visā pasaulē! Tikai nevienas rindiņas no Krievijas: tur viņa tuvākie draugi atrodas cietumos un katorgā, ne no vienas Krievijas pilsē-

• tas nedrīkst sūtīt līdzjūtības apliecinājumus… Krievijā Stepņaks joprojām skaitās bīstams valsts ienaidnieks… Un vai tur biedri uzzinās par viņa nāvi? …

Lūk, vēstule no misis Mērijas Bulas, Liii mātes: «Tikko kā uzzinājām par Jūsu zaudējumu, arī mūsu zaudējumu, visu viņa draugu lielo zaudējumu.» Mērija Bula aicināja Faniju pārcelties dzīvot pie viņas.

Stepņaku apbedīja sestdienā, 28. decembrī.

Vaterlo stacijas tuvumā sapulcējās vairāki tūkstoši cilvēku, kuri bija atnākuši atvadīties no cīnītāja.

No pelēkajām debesīm līņāja drēgns lietus.

Samirkuši un nosaluši demonstrācijā gāja ang|u, franču, vācu, itāļu un krievu proletariāta pārstāvji, kuri bija ieradušies no visām Londonas malām. Viņi gāja ar sarkaniem karogiem, apliecinādami savu mīlestību krievu revolucionāram, kas bija cīnījies par viņu brīvību.

Stacijā pēdējo vārdu teica viņa draugi un līdzgaitnieki: angļu sociālists un dzejnieks Viljams Moriss, itāļu revolucionārs Eriko Malatesta, vācu sociālists Eduards Bernšteins, krievu revolucionārs Pjotrs Kropotkins, Kārļa Marksa meita Eleonora.

Atvadu vārdus teica arī ievērojamais angļu strādnieku kustības aktīvists Džons Bērns. Viņš sacīja: «Stepņaks apvienoja sevī lauvas sirdi un bērna labsirdību… Es viņu vienmēr atcerēšos kā visu apspiesto tautu īstu draugu.»

Sergeja Mihailoviča šķirstu pārklāja vainagu un ziedu kalns. Ziedus bija atsūtījušas sociālistiskās organizācijas, studentu grupas, draugi…

XLV1II, «DUNDURA» PIRMIE SOĻI

Pēc Stepņaka nāves emigrantu politiskajā dzīvē sākās apsīkums, jo viņa draugi pēc šā traģiskā notikuma ilgi nespēja atgūties. Nebija neviena, kas varētu viņu aizstāt. Stepņaka iecerētā avīze tā arī neiznāca. Traucēja sīkas domstarpības, kuras emigrantu vidū bieži mēdza izcelties. Agrāk pietika tikai ar Stepņaka klātbūtni, lai aprimtu nevajadzīgas kaislības.

Skumjā Liii pamazām aizmirsa savus bijušos līdzgaitniekus.

145

Bez Sergeja Mihailoviča viņas dzīvē bija iestājies dīvains tukšums…

6 1466

Daudz laika un spēku joprojām prasīja «Dundura» manuskripta liktenis. Pēc ilgiem meklējumiem beidzot izdevās atrast kādu, kuršbija ar mieru» izdot romānu. Grāmatai vajadzēja iznākt 1897. gada vasarā vienlaikus Londonā un Ņujorkā. Tieši šajā laikā Ajiiglija atzīmēja savas karalienes Viktorijas jubileju. Viņa. valdīja jau sešdesmito gadu. Izdevējs nosprieda, ka grāmatas iznākšana šādas jubilejas reizē var palikt nepamanīta, tāpēc nolēma angļu izdevumu laist klajā rudenī. Tā nu «Dundurs» vispirms iznāca Ņujorkā,

Cik daudz satraukuma! Tik ilgi ceļo vēstules . pāri okeānam un atpakaļ! Tik ilgi ceļ.ā kavējas korektūras lapas! Etele Liliāna rūpigi izlabo visas pārrakstīšanās kļūdas, bet tipogrāfija tās atstāja nelabotas.

Beidzot 1897. gada jūnijā Etele Liliāna Voiniča no Ņujorkas sagaidīja savu grāmatu.

Pirmo «Dundura» eksemplāru viņa atgrieza ar mazo nazīti, kuru viņas vīrs bija atvedis no Sibīrijas…

Beidzot…

Bija pagājuši jau gandrīz astoņi gadi kopš tā laika, kad pēc Stepņaka sirsnīgā ieteikuma Šarlotes Vilsones dārzā viņa bija uzrakstījusi pirmās Dunduram veltītās rindas…

Kā Sergejs Mihailovičs būtu priecājies par šo grāmatu!

Beidzot…

' Etele Liliāna ilgojās, kaut viņas grāmata ātrāk parādītos arī Krievija …

Jau pirms romāna iznākšanas Ņujorkā Liii ievadīja sarunas ar Nikolaju Minski un Ztnaidu Vengerovu par grāmatas izdošanu krievu valodā. Minskis apsolīja pamēģināt vienoties ar kādu liberālāku Pēterburgas žurnālu, tāpēc tagad Liii nosūtīja vienu romāna eksemplāru uz Franciju, kur viņš kopā ar Zinaidu Vengerovu atpūtās.

Nikolajs Maksimovičs drīz vienojās ar Pēterburgas žurnālu «Mir božij» un paziņoja par to Voiničai.

Viņš pats ar lielu interesi lasījis romānu un tagad dalījās savos iespaidos.

Liii ar lielu izbrīnu lasīja viņa vēstuli. Vai tiešām viņš nav sapratis romāna būtību? Cik dīvaini! Viņam liekas, ka romāns dziļi reliģiozs. Tad jau amerikāņu prese daudz labāk izprata viņas grāmatu. Viņai atsūtīja izgriezumus no amerikāņu žurnāliem un avīzēm ar recenzijām par «Dunduru». Lai gan vairums recenzentu atzīmēja autores literāro meistarību un romāna augsto māksliniecisko

līmeni, viņi vienprātīgi frij.a sasuitaasi par romāna saturu. Kāda lielāka avīze pat 'brīdināja savus lasītājus, ka romāns «Dundurs» ir nepieļaujami feezdievlgs.

Cik žēl, ka Minskis — «Pēdējās grēksūdzes» autors — neizprata viņas grāmatu! Tiesa gan, pēdējā laikā viņš iestidzis savādā mistikā, raksta pavisam dīvainus dzejoļus un rakstus. Un tomēr paldies viņam par palīdzību romāna izdošanā krievu valodā.

Kas tas par savādu žurnālu — «Miir božij» —, kas piekritis drukāt romānu? Spriežot ;pēc nosaukuma, tas varētu būt kāds baznīcas izdevums. Bet vai tāds žurnāls tiešām piekritīs publicēt viņas grāmatu? Kas ir žurnāla redaktors? Kādi tā Līdzstrādnieki? Un vēl — no kāda raksta žurnālā «Russkaja misļ» Liii uzzināja, ka «Mir božij» ir jauniešu izdevums, taču viņa uzskata, ka «Dundurs» adresēts ne tikai jauniešiem.

Visas savas šaubas Liii atklāti izklāstīja vēstulē Minskim. Un palūdza, lai arī Vengerova izlasa romānu — viņai ļoti gribējās dzirdēt arī Zinaidas Afanasjevnas domas.

Drīz viss noskaidrojās.

Izrādījās, ka «Mir lb«ž>ij» folija ^viens no lālafka Krievijas progresīvākajiem izdevumiem. Sākumā tas tiešām bijis iecerēts kā jauniešu izdevums, taču kopš pagājušā gada tas vairāk domāts tieši pieaugušajiem. Žurnālu rediģēja tajā laikā pazīstamais sabiedriskais darbinieks V. Ostrogorskis, izdevuma līdzstrādnieki bija legālā marksisma pārstāvji. Te pulcējās daudzi viņa domubiedri, žurnālā publicējās arī Marija Cebrikova, kura pēc soda izciešanas atkal bija pievērsusies literārai darbībai.

Protams, šis žurnāls nebija reliģiozs.

Tas viss nomierināja Voiniču.

6*

Un vēl: Zinaidai Vengerovai «Dundurs» ļoti iepatikās. Viņa bija sajūsmā par Voiničas drosmi, par viņas izaicinājumu angļu tālaika liekulīgajām manierēm. Viņai likās, ka Voiniča turpina Dikensa labākās tradīcijas, tikai Dikensa romāni vienmēr bija ar labām beigām, bet Eteles Liliānas grāmatā nebija nekāda izlīguma ar netaisnību. Viņai patika romāna cēlā un vīrišķīgā ievirze, patika spilgtais un dramatiskais galvenā varoņa tēls, kurā tik labi apvienots dziļais naids pret apspiedējiem un bezgalīgā mīlestība uz apspiestajiem. Viņa pati iemīlējusi Dunduru — šo spēcīgo un nelokāmo cīnītāju, šo maigo un nelaimīgo cilvēku.

147

Vengerovai patika arī tas, ka romāns ļoti aizraujošs. Viņa pati gribētu to tulkot krieviski. Ja Voiniča neiebildīs, tad viņa tūlīt sāks tulkošanu, lai «Mir božij» to varētu publicēt, sākot ar nākamo — 1898. gadu.

Pēc Vengerovas domām, romānam ir viens trūkums — tā autore pārāk klaji izrāda savas simpātijas un antipātijas, neslēpj tās no lasītāja, taču tik liela atklātība Etelei Liliānai ir raksturīga …

Voiniča ar prieku piekrita Vengerovas nodomam tūlīt strādāt pie tulkošanas un savu piekrišanu paziņoja arī žurnāla redakcijai.

Žurnāla 1897. gada decembra numurā tiek publicēta informācija par nākamā gada publikācijām šajā izdevumā, te arī pirmo reizi minēts romāns «Dundurs» Z. Vengerovas tulkojumā.

Dīvainas neuzmanības dēļ romāna autore nebija minēta.

Tā krievu lasītāji pirmo reizi uzzināja par romānu «Dundurs». Bet septembrī jau iznāca arī «Dundura» Londonas izdevums. Romāns literārajās aprindās izraisīja īstu vētru. Lielākajos preses izdevumos tūlīt parādījās recenzijas.

Arvien pienāca vēstis par romāna likteni Amerikā. Kaut ari buržuāzija par romānu joprojām šausminājās, tomēr «Dundurs» bija iekarojis lielu popularitāti un izdevējs paspēja izlaist vēl divas papildu tirāžas.

Arī angļu izdevējs ar šo romānu labi nopelnīja: trijos mēnešos visi «Dundura» eksemplāri tika izpārdoti, un izdevniecība laida klajā četras tirāžas.

Par romānu ātri ieinteresējās ari teātra aprindas, kas ievēroja «Dundura» dinamisko sižetu un aso konfliktu. Šajā darbā nebija liekas psiholoģiskas sarežģītības, tāpēc skatuvei tas bija īsti piemērots.

1898. gada sākumā Voiniča devās pie sava tuva drauga Bernarda Šova un lūdza viņam padomu par romāna dramatizācijas iespējām. Lai gan Šovs bija ļoti aizņemts, viņš ar lielu prieku nolēma palīdzēt Voiničai.

Viņi kopā atcerējās Sergeju Mihailoviču, un Šovs pēc veca paraduma atsāka Voiniču dēvēt par nihilisti.

Romāna dramatizējums ātri tika pabeigts. Pieredzējušais dramaturgs Šovs parūpējās arī par juridisko pusi — kā saglabāt Voiničas autortiesības.

Ļoti drīz luga tika uzvesta uz skatuves.

Tā pirmizrāde notika 1898. gada 31. martā Londonā uz teātra «Victoria-hall» skatuves; luga tika iestudēta kā dramatiska opera.

Mihails Voiničs šajā laikā revolucionāro darbību bija pilnīgi pārtraucis. Viņš sāka nodarboties ar senu grāmatu vākšanu. Voiničs nenogurstoši meklēja dažādas grāmatas un rokrakstus Francijas, Itālijas un Spānijas klosteros, grāmatu noliktavās un arhīvos. Šim darbam Voiničs nodevās ar īstu dedzību. Un viņam veicās — izdevās atrast vērtīgas un retas grāmatas, starp atradumiem bija arī Magelāna kartes oriģināls.

Liii ļoti uztrauca vīra veselība — viņš bieži un smagi slimoja. Pēc ārstu ieteikuma viņi pāris mēnešu pavadija Francijas dienvidos, pēc tam aizbrauca uz Itāliju un dzīvoja Florencē. Tajā pašā Florencē, kur viņa rakstīja savu slaveno romānu.

Eteles Liliānas skatiens šajos gados bija kļuvis vēl dziļāks un nopietnāks — to redzam viņas fotogrāfijā, kas uzņemta 1898. gada vasarā Florencē.

XL!X. «DŽEKS REIMONDS»

Voiniča bija iecerējusi jaunu grāmatu. «Dundura» panākumi deva viņai paļāvību, taču strādāja viņa nesteigdamās, pilnīgi nokļūdama jaunā romāna varā.

Arī šajā grāmatā viņa asi vērsīsies pret baznīcu un tās liekulīgajiem kalpiem. Protams, viņa nemaz necentīsies slēpt savas simpātijas un antipātijas. Kādēļ tad vispār rakstīt, ja necīnīsies pret to, ko ienīsti, un necildināsi savus ideālus!

Ar jaunu spēku viņā atgriezās neaizmirstamas bērnības lappuses… Acu priekšā kā dzīvs iznira viņas tēvocis — sadistiski cietsirdīgs cilvēks, kurš Liii bērnībā mocīja it kā tāpēc vien, lai izdzītu no viņas grēkus, kas mājojot katrā cilvēkā. Un visus savus pazemojumus viņš darīja dieva vārdā. Kādu traģēdiju nācās pārdzīvot jūtīgajai meitenei no šā nežēlīgā dieva kalpa! Viņa nekad nespēja aizmirst tēvoča apvainojumus un mocības.

Tagad Etele Liliāna Voiniča sāka rakstīt romānu par pusaudzi Džeku Reimondu. Viņa jau bija paspējusi dziļi iemīlēt savu nākamo varoni. Kopā ar mazo māsiņu viņš bija palicis bārenis, un viņus abus pieņēma audzināt tēvocis, kurš strādāja par mācītāju. Zēns bija jautrs un sirsnīgs, tāpēc viņu bērni ļoti mīlēja. Visā apkārtnē viņu pazina kā bērnu barvedi. Draugiem viņš vienmēr bija uzticīgs. Kopā ar trūcīgajiem bērniem viņi bieži ielavījās svešos dārzos, un briesmu gadījumā Džeks vienmēr palika pēdējais. Bet vecākie zēni reiz uzvēla Džekam vainu par lielākām ļaundarībām. Tēvocis nolēma par katru vari panākt Džeka atzīšanos. Viņš gandrīz vai nosita zēnu, taču Džeks neuzņēmās vainu par to, ko nebija darījis. Tā bija smaga drāma pusaudzim, kuru tēvocis nevainīgu centās piespiest atzīties ļaundarībās. Mācītājs, zinādams pats savu netikumisko dzīvi, bija pārliecināts par visu cilvēku tieksmēm uz ļaunumu un nespēja pat pieļaut domu, ka zēns būtu nevainīgs.

Tajā pašā laikā, kaut arī tēvocim nebija taisnība, Džeks sirdī juta bērnišķīgu prieku. Atbrīvojis no nebrīves mazu strazdulēnu, Džeks ar visu savu būtību izjuta dabas skaisto burvību, brīvības skurbinošo laimi un alkas cīnīties par brīvību. Visa dzīve atklāja viņam dabas noslēpumus; viņš saprata, cik vajadzīga katrai dzīvai radībai ir cilvēku labestība, viņš saprata, ka viņa tēvocim, šim aprobežotajam un cietsirdīgajam baznīcas kanonu kalpam, gaiša dzīves izpratne un labsirdība nekad nebūs pieejama.

Dziļš un nepārvarams naids šķīra šos divus cilvēkus. Tas bija divu pasaules uzskatu nesamierināms konflikts.

Džeks iestājās slēgtā zēnu pansijā. Visi viņam likās ienaidnieki, neviens viņam neticēja. Un Džeks saprata, ka ir jābūt ļoti stipram, lai spētu pretoties netaisnībai, lai spētu aizstāvēt sevi, tāpēc viņš sāka sevi rūdīt.

Tas bija gaišas dvēseles konflikts ar valdošo liekulību — tas pats konflikts, kas no Artura Bērtona izveidoja Dunduru…

Un cik liela bija laime satikt cilvēku, kas ticēja katram viņa vārdam, kas lasīja viņa domas no skatiena!

Sī slimā sieviete nebija angliete. Jeļena Mirska bija no Polijas. Viņas vīrs, poļu revolucionārs, bija miris Sibīrijā katorgā, un Jeļena tagad ieradusies Anglijā, lai izglītotu savu dēlu. Viņa atdeva dēlu tajā pašā pansijā, kurā mācījās Džeks. Jeļena gribēja savu dēlu izaudzināt par cīnītāju, lai aizstātu bojā gājušo tēvu. Viņa parasti visu saprata bez liekiem vārdiem, jo šo skolu bija apguvusi kopā ar vīru Sibīrijā. Viņa zināja, ka cilvēkiem mēdz būt tik sāpīgas rētas, kuras nedrīkst aizskart. Viņa visu saprata un pieņēma Džeku audzināšanā. Angļu mācītāja necilvēcība un poļu revolucionāres cilvēciskums — cik uzskatāms kontrasts!

Romāna «rDundurs» pirmā izdevuma krievu valodā titullapa. Gramata iznāca 1898. gadā žurnāla <rMir božij» pielikumā.

Vienlaikus ar pagātnes rētām Jeļenu mocīja arī jaunas ciešanas. Viņas mazais un jūtīgais Teodors bija muzikāli apdāvināts. Tikai saistot savu dzīvi ar mūziku, viņas Teodors varēja būt īsti laimīgs. Un māte neatrada sevī spēku audzināt dēlu par cīnītāju, upurējot šim cildenajam mērķim dēla muzikālo talantu. Teo kļūst par izcilu mūziķi. Viņš pats jutās neizsakāmi laimīgs un spēja darīt laimīgus savus klausītājus. Viņa rokās vijole ieguva burvju spēku, klausoties tās skaņas, cilvēki kļuva gaišāki un tīrāki.

Toties audžudēls Džeks piepildīja viņas cerības un kļuva par cīnītāju. Šis bērnībā pie grūtībām pieradušais un norūdītais jauneklis bija apveltīts ar lielu drosmi un cilvēcību. Džeks Reimonds izmācījās par bērnu ārstu — viņš labi atcerējās savu bērnību un zināja, ka tieši bērni ir vismazāk aizsargāti pret netaisnībām un ciešanām, tāpēc bērnu pasaule viņam kļuva sevišķi dārga. Viņš ārstēja bērnus no pašiem nabadzīgākajiem Londonas kvartāliem, tos, kuru ciešanas bija vissmagākās.

Par to būs viņas grāmata.

Arī par to, ka cīņa nekad nebeidzas. Kritušos biedrus vienmēr nomainīs jauni cīnītāji, lai cik bīstama arī būtu kauja…

Pirms nāves šos vārdus Jeļena Mirska saka saviem bērniem, tēlaini improvizējot teiksmu par krokusa ziediem un varoņiem kaujas laukā.

L. AMERIKĀ UN KRIEVIJĀ

Kad Etele Liliāna jau pilnā sparā strādāja pie sava jaunā romāna, viņai kļuva zināms, ka arī Ņujorkā tiek gatavots «Dundura» skatuves iestudējums. Pirmizrāde bija paredzēta 1899. gada septembrī.

Voiniča nolēma doties pāri okeānam, lai personiski piedalītos mēģinājumos. 1899. gada vasarā viņa ieradās Amerikā.

Rakstniece tūlīt pārliecinājās par sava romāna popularitāti. Grāmatu šeit lasīja ar milzīgu interesi. Presē visur atzīmēja romāna «Dundurs» emocionālo spēku un dziļo ietekmi uz lasītājiem. Recenzijas bija vislabākām atsauksmēm pilnas.

Taču par kādu nejēdzību teātrī bija pārvērtuši romānul Tik tiešām no romāna bija palikušas tikai «vienreizēji oriģinālas situācijas»!

Etele Liliāna šajā salkanajā melodrāmā nepazina savu romānu. Bet teātra pārstāvis palūdza Voiniču padarīt vēl pikantākas intīmās ainas!

No sākuma viņa šiem teātra darboņiem mēģināja ieskaidrot romāna patiesās idejas, taču tas bija pilnīgi veltīgi.

Pēc tam viņa kategoriski iebilda pret lugas izrādīšanu šādā interpretācijā.

Viņai vienkārši vairs ne|āva piedalīties mēģinājumos.

Etele Liliāna ieraudzīja tikai dramatizējuma pirmizrādi. Tas bija nepanesami. Pat teātra kritiķi atzīmēja, ka lugai nav nekā kopīga ar Voiničas rorfiānu.

Etele Liliāna atteicās no lugas un uzrakstīja sašutuma pilnu vēstuli laikraksta «New York Times» redakcijai. Vēstule bija publicēta 1899. gada 19. septembrī.

«Es nevaru pieļaut, ka manu vārdu saistītu ar nožēlojamo melodrāmu,» rakstīja Etele Liliāna Voiniča, «atsakos no jebkāda honorāra par šādu iestudējumu. Režisora Robsona rīcība ir nepiedodama.»

Dziļi sarūgtināta rakstniece atgriezās dzimtenē. Sie teātra mākleri speciāli sagrozījuši viņas romānu! Apzināti izņēmuši visu revolucionāro patosu, sociālo cīņu un pretreliģisko pozīciju …

Mājās Voiniču sagaidīja labas vēstis.

No Krievijas bija pienākušas ziņas, ka lasītāji ar milzīgu sajūsmu uzņēmuši viņas «Dunduru». Žurnāls ar romānā turpinājumiem tiekot izpirkts momentāni. Drīz iznākšot romāna atsevišķs izdevums. Izdevējs M. Terentjevs drukājot romānu diezgan lielā metienā — trīs tūkstošus eksemplāru. Tikai žēl, ka labojumus, kuri bija izdarīti žurnāla variantā cenzūras dēļ, nevarēs novērst arī grāmatā. Bet gan jau lasītāji tāpat sapratīs, kaut arī drošības dēļ grāmatas titullapā būs iespiests: «Romāns par dzīvi Itālijā trīsdesmitajos gados».

Etele Liliāna bija apmierināta par «Dundura» panākumiem tālajā Krievijā.

1901. gadā Anglijā un Amerikā vienlaikus iznāca viņas jaunais romāns «Džeks Reimonds». E. L. Voiniča bija kļuvusi par populāru rakstnieci, bet daudzi recenzenti nezināja, ka šo romānu autore ir sieviete, un dēvēja viņu par misteru.

Un tomēr par viņas romāniem vēl nebija neviena nopietnāka vērtējuma. Tikai angļu uzziņu grāmatā «Kas viņi ir?», kurā ievietoja ziņas par visiem ievērojamiem cilvēkiem, bija nodrukātas par viņu dažas rindiņas…

Krievijā viņas jauno romānu ātri ievēroja un publicēja viens no tālaika progresīvākajiem žurnāliem — «Russkoje bogatstvo».

Bet pati Voiniča jau strādāja pie sava trešā romāna.

LI. «OLIVIJA LETAMA»

Etele Liliāna Voiniča joprojām spilgti atcerējās neaizmirstamos iespaidus, kurus bija guvusi Krievijā pavadītajā laikā, atcerējās cīnītājus, kuri bija apveltīti ar nepieredzētu cīņas sparu un uzticību saviem ideāliem. Viņa nespēja līdz galam izprast to neglābjamo politisko traģēdiju, kad revolucionārās cīņas apjausma radās agrāk par revolucionāro domu un revolūcijas galvenajiem spēkiem, proletariāta šķiru, kura vienīgā spētu satriekt carisma jūgu. Viņa nevarēja izprast visus mokošās atbrīvošanās cīņu meklējumus, uzvaras un zaudējumus. Taču varonīgā cīņa un vienlaikus neizbēgamo zaudējumu iespēja revolucionāriem deva neizdzēšamu un nepieredzētu pašuzupurēšanās patosu. Arī tagad, kad visa Krievija joprojām dzīvoja važās, šie iespaidi spilgti atbalsojās Voiničas sirdī.

Viņu nepameta sāpes par kritušajiem cīnītājiem un dzīviem apraktajiem cietumu mūros.

Jau piecpadsmit gadu bija pagājuši kopš neaizmirstamā 1887. gada, kad viņa apmeklēja Krieviju.

Jau divdesmit gadu Šliselburgas cietumā kā kapā smok Sergeja Mihailoviča draugs Nikolajs Morozovs, gandrīz tikpat ilgi turpat aprakta Vera Fignere… Bet cik cīnītāju šajā laikā jau nomiruši, sajukuši prātā!

Dzīvi aprakti…

Un joprojām tikpat mierīgi skan cietokšņa kuranti, slavinot dievu…

Kādi notikumi šajos gados aplidojuši visu pasauli!.

Visās civilizētajās valstīs pilsētās ir jau elektrība. Atklāts rādijs, izgudrots radio. Visu Franciju divās nometnēs sadalīja virsnieka Alfrēda Dreifūsa nepamatotā apsūdzība nodevībā. Netaisnais karš atnesa negodu Anglijai. Krievijā tautas neapmierinātība ieguvusi draudošu vilni, izveidota un kļuvusi par ievērojamu spēku Krievijas Sociāldemokrātiskā strādnieku partija.

Bet cietumu mūros dzīve stāv uz vietas!

Jā, neierobežotā un despotiskā cara valdība spēj daudz: atņemt cilvēkiem dzīvību, apturēt viņu dzīves pulksteni — laiku. Tikai vienu nav spējīgs carisms — atņemt stipru cilvēku ideālus.

Bet vāju, cīņā salauztu cilvēku šī tumšā vara spēj padarīt par nelieti…

Nabaga Pašeta neizturēja un nomira Krasnojarskā. Viņas vīrs Vasilijs Karaulovs, kuram Liii nesa paciņas uz Špaleras kazemātiem, kļuva par nodevēju. Uz ceļiem viņš rāpoja žandarmu priekšā un izlūdzās žēlastību, atteikdamies no savas revolucionārās pagātnes.

Jā, nelokāma uzticība saviem ideāliem — tas ir viens no lielākajiem cilvēka varoņdarbiem.

Grāmatu izdevējs N. Glagoļevs gatavo Krievijā atkārtotu «Dundura» izdevumu.

Voiniča atkal jaunu ideju pilna un visa ir nākamā romāna varā.

Viņa rakstīs grāmatu par angļu meiteni, kurai par šauru mietpilsoniskajā labsajūtā apskurbušo cilvēciņu sabiedrībā, kuras pārstāvji tik viegli pakļaujas apstākļiem un pēc krietnām vakariņām tikai retumis atceras savas jaunības ilūzijas un kritušos biedrus.

Viņa labi pazīst angļu meiteni, kura spēj būt gan bezgala jūtīga, gan noslēgta, gan skarba. Cilvēka personība viņai par visu svētāka — kā Džemmai. Cilvēka tiesības uz brīvību, neatkarību, uz viņa iekšējās pasaules neaizskaramību šai meitenei liekas dabiskas un svētākas par visu. Šī meitene netic dievam. Viņa atzīst tikai augstu ideālu cilvēkus, kuri nekad neies kompromisa ceļus un līdz pēdējai stundai paliks uzticīgi savai pārliecībai.

Šo meiteni sauc Olīvija Letama. Viņa dziļi mīl krie^* u revolucionāru. Revolucionāra āriene ļoti skaista un vīrišķīga, bet tas nav pats galvenais. Vispirms viņš ir īsts cilvēks. īsts cīnītājs. Anglijā viņam līdzīgus dēvē par nihilistiem. Visu savu dzīvi veltījis cīņai par savas tautas brīvību. Olīvija ļoti mīl Vladimiru — tā sauc revolucionāru. Bet Vladimirs neglābjami slims ar diloni, kuru viņš dabūjis cietumā. Vladimira liktenis ir traģēdijas pilns. Jaunībā viņš mīlēja sava cīņubiedra — poļu revolucionāra Karola Slavinska māsu Vandu. Arī Vanda bija cīnītāja un aizgāja bojā. Sievietēm cietumā bieži jāiztur daudz smagākas ciešanas nekā vīriešiem. Ja sieviete ir jauna un pievilcīga, viņa var sagaidīt visneģēlīgākos pazemojumus. Vanda šos pazemojumus nespēja izturēt un izdarīja pašnāvību… Karolu sabeidza katorga.

Vladimirs to visu izturēja. Taču vairāk par visu viņu nomāc cīņas bezcerīgums. Tautai viņš nespēja dot brīvību; joprojām neierobežoti valda carisma jūgs. Tikai Vladimirs nenožēlo cīņai ziedotos. gadus. Jā, viņu cīņa neguva uzvaru, viņi nebija pietiekami stipri, un tauta vēl nebija gatava cīņai. Viņi iet bojā, bet labāk ciest sakāvi nekā samierināties ar tirāniju. Vladimirs tic, ka tie, kas turpinās viņu cīņu, spēs panākt uzvaru. Kaut arī slimi būdami, viņi abi ar Karolu tic, ka viņu idejas uzvarēs.

Vladimirs nenožēlo izvēlēto ceļu.

Bet viņam būtu ko nožēlot. Jau no bērnības viņam bija dotības zīmēšanā. Viņš loloja cerības kļūt par mākslinieku, gleznot. Taču viņš atteicās no sava sapņa, jo saprata, ka izsalkušajai un pazemotajai tautai māksla ir tikai bagātnieku atbalss. Tāpēc viņš visu savu dzīvi veltīja revolucionārajai cīņai. Bet arī sapnis par mākslu nav miris. Kad slimības brīžos viņš zaudē samaņu, rokas neapzināti kaut ko zīmē un veido.

Viņam būtu ko nožēlot. Viņš mīl bērnus, mīl dabu visā tās krāšņumā, brīnišķīgās tautasdziesmas un krievu bagāto literatūru.

Viņam būtu ko nožēlot. Viņš mīl krietno meiteni Olīviju, un šī meitene mīl viņu. Viņi iepazinās Anglijā, kur Vladimirs bija ieradies kopēt jaunu mašīnu un virpu modeļus, tādā veidā pelnīdams līdzekļus iztikai.

Un, kad Vladimirs saslimst, Olīvija ierodas Pēterburgā viņam palīdzēt. Anglijā viņa bija aizgājusi no mierīgās dzīves vecāku turīgajā ģimenē un strādājusi par žēlsirdīgo māsu slimnīcās vistrūcīgākajos rajonos. Viņa bija jau apmeklējusi angļu sociālistu mītiņus. Olīvija labi pazina trūkumu un bezdarbu, Anglijas pilsētu postu, taču viņa vēl nezināja visu ļaunumu, kādam pakļauti Krievijas impērijas pavalstnieki, viņa nevarēja paredzēt tādu vienkāršās tautas politisko beztiesīgumu un tādu cara patvaļas neierobežoto cietsirdību.

Te, Krievijā, viņa to visu dabūja izjust un iepazīt. Viņa redzēja aristokrātu aziātisko bagātību un krievu sādžu drausmīgo nabadzību^ Viņa iegriezās nabadzīgajos graustos un sniedza medicīnisko palīdzību nelaimīgiem cilvēkiem. Daži pat gribēja mirt nekā turpināt savu sūro likteni… (Krievijas sādžās trūcīgos zemniekus kādreiz ārstēja Liii Bula!)

Olīvijai nācās arī pašai izjust carisma naglotā zābaka smagumu.

Viņas mīļoto Vladimiru policija arestēja. Izrāva no slimības gultas un aizveda.

Uz kurieni?

Sākās Olīvijas sāpju ceļi no vienas iestādes uz otru. Viņa stundām ilgi gaida pieņemšanu saltajos koridoros. Viņu pieņem un tūlīt sūta pie citiem ierēdņiem. Ierēdņi šajos nedzīvajos • kabinetos klausās viņu ar nicinošu smīnu sejā. Baltas sienas un nežēlīgas sejas. Cik daudz pazemojumu viņai nācās piedzīvot, cik bieži viņa bija lieciniece citu pazemojumiem!

Viņa redzēja, cik daudz bija jāizcieš vientuļajām arestantu sievām ar bērniem rokās.

Līdz mūža beigām Olīvija neaizmirsīs šos saltos koridorus un nicīgos ierēdņu smīnus.

Viņa pārdzīvoja tik daudz pazemojumu un izsmiekla, bet juta, cik nesalīdzināmi smagāk ir ieslodzītajām sievietēm. Nekaunīgās svešu vīriešu rokas, kuras pārmeklējot tik bieži un lipīgi slīdēja pār viņu augumiem, kuras savilkās cietās dūrēs un triecās sejā un krūtīs, dzīvnieciskās sargkareivju acis, kuras bija gatavas izģērbt katru apcietināto sievieti, mokošā prombūtne no ģimenes un bērniem, nespēks apkalto durvju priekšā, pagurums no negulētajām naktīm, cietuma atslēgu un bultu ledainā žvadzoņa, varmācīgi apturētais laiks, karātavu virve, kas nakts melnumā steidzīgi uzmesta izmocītajam kaklam…

Olīvijai izdodas uzzināt, ka viņas Vladimirs ieslodzīts Petropavlovskas cietoksnī. Stundām ilgi Olīvija tagad staigā pa Ņevas krastmalu, nenovērsdama skatienu no cietokšņa. Naktīs divi blāvi lukturi uz cietokšņa vārtiem kā divas acis raugās pāri Ņevai Olīvijas vientuļajās acīs.

Cietokšņa kuranti noskandina baznīcas dziesmas melodiju, un vējš to aiznes pāri melnajā tumsā tītajai Pēterburgai.

Šī melodija nāk no kapsētas, kurā cilvēki apbedīti dzīvi…

No biedriem Olīvija drīz uzzina, ka Vladimirs cietumā miris un apbedīts.

Drausmīga iedoma pārņem Olīviju. Ja nu Vladimirs tiešam aprakts dzīvs? To viņi var izdarīt. Ja jau viņi var uz mūžu ieslodzīt kazemātos, tad šiem necilvēkiem neviens netraucēs dzīvus aprakt cīnītājusl

Un vēl ilgi pēc atgriešanās Anglijā Olivija dzird sava līgavaiņa vaidus, kurš aprakts sasalušajā zemē Pēterburgas nomalē…

Lēni, ļoti lēni Olīvija spēj atgūties pēc šiem pārdzīvojumiem. Drausmīgās atmiņas un ciešanu sāpes lika viņai noslēgties sevī. Taču rūpes par Vladimira biedriem, kuri bija spiesti bēgt no Krievijas un emigrēt uz Londonu, pamazām atgrieza Olīviju dzīvē. Olīvija kopj slimos revolucionārus, strādā emigrantu politiskajā avīzē, palīdz transportēt uz Krieviju nelegālo literatūru un arvien skaidrāk sāk izprast Vladimira dzīves jēgu.

Vladimirs kādreiz pats bija mēģinājis Olīvijai izskaidrot savas cīņas mērķus, bet viņa toreiz daudz ko tā arī nespēja aptvert. Kādreiz Vladimirs it kā pa jokam sacīja, ka viņi nespējot viens otru labi saprast tāpēc, ka sapņos redzot katrs citādas cūkas. Redzēdams vēl lielāku savas mīļotās izbrīnu, viņš turpināja: «Kāda ievērojama krievu rakstnieka grāmatā stāstīts par manu tautieti, kurš, dzīvodams ārzemēs, reiz naktī uzmodinājis visu māju ar saucieniem, ka nupat redzējis cūku. Dzīvokļa saimniece viņu mierināja, ka tuvumā esot lopkautuve un viņas mītnieki tāpēc sapņos cūkas redzot it bieži. Krievs tūlīt iebildis, ka esot liela starpība, kas redzot šo cūku. Frančiem sapnī rādoties cūka, kuru varot ēst, bet krievi visbiežāk redzot cūkas, kas ēdot cilvēkus…»

Šo epizodi Voiniča atceras no sava iecienītā krievu rakstnieka Saltikova-Ščedrina grāmatas «Ārzemēs».

Jā, nav viegli anglietei vienmēr saprast krievu. Pārāk atšķirīgas viņu dzīves…

Žandarmu trulo bezsirdību viņa attēlos virsniekā, kurš arestē Vladimiru. Šo virsnieku Voiniča nosauks par Madeiski. Bet viņa īstais vārds ir Belanovskis. Tas ir žandarms, kurš mocīja Vilfrīdu, — Etele Liliāna uz mūžu iegaumējusi vīra nostāstus par šā necilvēka neģēlībām.

Šajā smagajā laikā, kad joprojām nezūd sāpīgās atmiņas par Vladimiru, Olīvija arvien vairāk sāk izjust sava zaudētā līgavaiņa draugu biedriskumu. Visvairāk par viņu rūpējās Vladimira draugs Karols. Tieši viņš jaunības gados iesaistīja revolucionārajā cīņā jauno Vladimiru. Karols jau paspējis iepazīt cara katorgas elli. Viņa tēvs sodīts ar nāvi, māte mirusi cariskajā cietumā. Karolam bija jāpārvar vectēva vēlējums cīnīties pret krieviem, kuri apspieda Poliju. Viņš saprata, ka tikai kopā ar krievu tautu ir jācīnās pret kopīgo ienaidnieku — cara patvaļu.

Vīrišķīgais Karols ir ļoti jūtīgs un saprotošs. Kad mokošās atmiņas Olīviju noved tuvu ārprātam, viņš saudzīgi mierina meiteni un palīdz tikt pāri neciešamajām sāpēm. Viņi sāk kopā strādāt un savieno savas dzīves. Olīvija vairs nekad neatgriezīsies liekulīgajā buržuāzijas vidē. Viņa jau pilnīgi sapratusi, ka ir ari citāda dzīve, un nolēmusi sevi visu ziedot jaunajai ciņai. Viņa sapratusi, ka īsts varoņdarbs negaida ne algu, ne slavu…

Šajā grāmatā Etele Liliāna attēloja daudz no pašas pieredzētā sava brauciena laikā pa Krieviju. Karaulovu ģimeni viņa tēloja kā Darnarovus, Serjoža palīdzēja izveidot Kostjas tēlu, viņa vecāmāte grāmatā ir Soņas tante. Romāna lappusēs iegūla cietuma iespaidi, ierēdņu saltā cietsirdība, viņas pašas centieni labāk saprast mocekļus, kuri ziedoja sevi cīņai par tautas laimi.

Tāpat kā citi viņas romāni, arī šī grāmata izskanēja ar gaišu ticību nākotnei.

Romāns «Olīvija Letama» Anglijā un Amerikā iznāca 1904. gadā. Tas bija laiks, kad norisinājās krievu-japāņu karš, un tāpēc grāmata par Krieviju ātri ieguva vispārēju interesi.

Krievijā ap to laiku arvien redzamāk brieda revolūcijas uzplūdi. Etele Liliāna ar lielu uzmanību sekoja nemiera viļņiem Stepņaka dzimtenē. Pienāca 1905. gads.

Dažādi notikumi vēlās pār Krieviju. No Šliselburgas kazemātiem tika atbrīvoti politieslodzītie. Gan pašā Krievijā, gan ārzemēs atbrīvotos narodovoļcus sagaidīja ar ovācijām. Gandrīz ceturtdaļgadsimtu ieslodzījumā sabija Stepņaka draugs Nikolajs Morozovs, vairāk nekā divdesmit gadu — varonīgā Vera Fignere. Ar kādu izbrīnu un sajūsmu jaunatne lasīja viņu atmiņas — nekas nebija spējis salauzt krievu revolūcijas veterānus: izturējuši necilvēciskās ciešanas, piecēlušies no kapa, kurā bija dzīvi aprakti, viņi palikuši tomēr uzticīgi saviem jaunības ideāliem!

Sākās nepieredzēts krievu kultūraš dzīves uzplaukums.

Tajā pašā 1905. gadā N. Glagoļevs laida klajā atkārtotu «Dundura» izdevumu tam laikam nepieredzēt-! tirāžā — desmit tūkstošus eksemplāru! Diemžēl arī šajā izdevumā nebija iespējams atjaunot cenzūras svītrotas vietas.

1906. gadā Voiničas romāns «Olivija Letama» bija publicēts jau minētajā žurnālā «Russkoje bogatstvo».

Liberālajām reformām Krievijā bija īss mūžs, ātri iestājās reakcijas drūmais laiks, taču noslāpēt revolucionāros uzplūdus vairs nebija iespējams. Aiziedama dziļāk pagrīdē, revolucionārā cīņa kļuva arvien spēcīgāka.

L1I. «PĀRTRAUKTĀ DRAUDZĪBA»

Visus šos gadus Etele Liliāna nespēja šķirties no sava Dundura. Viņas varonis bija kļuvis par dzīvu cilvēku, kas neatkāpās vairs ne soli. Dundurs viņai nebija miris, lai arī romāns beidzās ar varoņa nāvi. Viņa katru dienu domās bija kopā ar savu tēlu un beidzot vairs nespēja pārvarēt nepieciešamību atkal rakstīt grāmatu par Dunduru. Protams, Voiniča nedomāja mainīt sava pirmā romāna finālu — savu vislielāko varoņdarbu viņas varonis bija veicis godam, atdodams dzīvību par brīvību, — taču varēja atgriezties pie tā posma Dundura dzīvē, kuru pirmajā romānā viņa bija izlaidusi, — aprakstīt viņa dzīvi un cīņu Dienvidamerikā, attēlot atgriešanos Eiropā, piedalīšanos brāļu Muratori vadītajā sacelšanās cīņā 1843. gadā, attēlot pārdzīvojumus pēc šķiršanās no Džemmas.

Kas ar viņu bija noticis šajos gados? Kāpēc no sapņainā Artura Bērtona viņš bija pārvērties par nelokāmo Feliči Rivaresu — Dunduru?

Pa šiem gadiem Dundura tēls nepielūdzami bija mainījies pašas rakstnieces uztverē. Tagad viņas varoni ne tik daudz vilināja brīvības cīņas, cik dziļi personiskie pārdzīvojumi, viņa cīņa par cilvēka iekšējās pasaules neaizskaramību.

Tuvplānā izvirzījās Artura-Rivaresa mokošā neuzticēšanās citiem cilvēkiem. Kā lai viņš spētu ticēt citiem, ja viņa ideāls padre Lorenco Montanelli, kuru viņš bija bezgalīgi dievinājis, atklājies kā nožēlojams krāpnieks? Un Rivaress vairs netic nevienam.

Mokoša un rūgta ir dzīve tādā noslēgtībā, bezgala smaga ir apziņa, ka tu esi pilnīgi viens. Ne bads, ne aukstums, ne vislielākās fiziskās ciešanas nevar salīdzināt ar bezgalīgas vientulības mokām. Šis vientuļais, sevī noslēgtais cilvēks ir dziļi nelaimīgs, katrā pretimnācējā viņš redz ienaidnieku un nodevēju.

Tieši ap to laiku Rivaresu satiek jauns franču zinātnieks un ļoti krietns cilvēks, kurš jau ar pirmajiem mirkļiem izjūt pret viņu dziļas simpātijas. Renē Martels ātri iemīl šo vientuļo cilvēku. Viņš pieņem nelaimīgo un smagi slimo Rivaresu par tulku. Viņi kopā strādā ģeogrāfiskajā ekspedīcijā Dienvidamerikā. Rivaress ļoti uzticīgi kalpo jaunajiem draugiem. Riskēdams ar savu dzīvību, viņš izglābj ekspedīciju un Renē.

Pēc atgriešanās Eiropā Renē iepazīstina Rivaresu ar savu ģimeni, arī ar savu māsu, kurai ir ass prāts. Viņa ir pārliecināta ateiste. Visas Renē ģimenes lielākā traģēdija ir tā, ka Margarita ir neglābjami slima un uz mūžu piekalta pie gultas.

Rivaress, kurš jau paspējis no sirds iemīlēt savu draugu Renē un viņa jauko māsu, sāk pamazām atgriezties dzīvē, sāk ticēt, ka šie cilvēki ir patiesi. Taču šajā pašā laikā pietiek ar neapdomīgāku Margaritas frāzi, lai Rivaresu atkal nomāktu neticība un šaubas.

Margarita ir iemīlējusi šo vientuļo cilvēku un nojauš, ka viņš jaunībā pārdzīvojis dziļu traģēdiju, bet Rivaresam liekas, ka viņš savu noslēpumu slimības murgos atklājis Renē, kurš tagad visu izstāstījis māsai.

Atkal sabruka Rivaresa ticība cilvēkiem, sabruka tikko sākusies draudzība.

Viens neuzmanīgs vārds — un ievainotā dvēsele atkal ieslēdzās mokošās vientulības bruņās.

Šo otro romānu par Dunduru tā arī sauks — «Pārtrauktā draudzība».

Šajā romānā Voiniča stāstīs par ekspedīcijas piedzīvojumiem tropiskajos džungļos, par Rivaresa tikšanos ar Džuzepi Madzīni, par Rivaresa piedalīšanos sacelšanās kaujās Itālijā, par viņa slimības smagajām lēkmēm, kuras sagādā neciešamas mokas, par viņa mēģinājumiem kaut iztālēm redzēt savu tēvu un daudz ko citu.

Romānā būs arī Rivaresa dzejoļi par viņa mīlestību uz Itāliju.

Romānā būs patiesi parādīta Martela ģimene — gan ticīgie, gan neticīgie šīs dzimtas locekļi.

Tikai vienu lasītāji šajā romānā vairs neatradīs — to nemirstīgo brīvības cīnītāju Dunduru, kādu rakstniece bija radījusi savā pirmajā romānā toreiz — pirms piecpadsmit gadiem.

Stāstu par to, kā romantiskais sapņotājs Arturs kļuva par bezbailīgo Dunduru, lasītājs šajās lappusēs neatradīs.

Etele Liliāna jau sen pārtraukusi savu revolucionāro darbību, nav vairs līdzās viņas vecākā drauga Stepņaka, pārtrūkuši visi sakari ar krievu revolucionāriem …

Romāns «Pārtrauktā draudzība» Londonā iznāca 1910. gadā.

Pa šo laiku romāns «Dundurs» Anglijā bija jau piedzīvojis desmit izdevumus. Grāmata bija tulkota un izdota vācu, poļu, dāņu, latviešu, holandiešu un armēņu valodā.

Krievijā romāns bija tulkots četras reizes un šī grāmata krievu valodā izdota jau septiņas reizes.

LIII. ŠEVČENKO UN ĻERMONTOVS

Vairākus gadus Etele Liliāna joprojām tulkoja no krievu un ukraiņu valodas. Daudz laika un spēka prasīia darbs pie «Dziesmām par tirgoni Kalašņikovu». Viņrii ļoti gribējās saglabāt dzejoļu melodiskumu un poēmas folkloras bagātību.

Apmēram divdesmit gadu viņa atdzejoja Sevčenko darbus, taču publicēt tos vēl nesteidzās. Viņai likās, ka tulkojumos neizdodas panākt Sevčenko daudzkrāsainību. Etele Liliāna ļoti augstu vērtēja Sevčenko daiļradi un uzskatīja, ka viņš Ukrainai ir tikpat nozīmīgs, cik Roberts Bernss Skotijai. Bet tajā pašā laikā Anglijā par Sevčenko dzeju neviens neko nezināja, arī par viņa traģisko likteni ne.

1911. gadā, atzīmējot piecdesmito atceres dienu kopš Sevčenko nāves, Londonā iznāca neliela grāmatiņa pelēkos vākos. Tā bija ar visai kautrīgu nosaukumu — «Tarasa Sevčenko seši liriski dzejoļi, E. L. Voiničas tulkojums no ukraiņu valodas».

Grāmatiņā Voiniča ievietoja rakstu par Sevčenko dzīvi un daiļradi. Viņa dzejnieka darbus atzina par nemirstīgiem..,.

Sajā grāmatiņā bija ievietots ari «Dziesmas par tirgoni Kalašņikovu» tulkojums.

Kopumā tas bija ļoti grūts darbs. Etele Liliāna ļoti centās saglabāt atdzejojumos šo sacerējumu muzikalitāti un labskanību.

LIV. ORATORIJA «BĀBELE»

Skaņu pasaules melodiskums arvien vairāk pārņēma rakstnieces iztēli.

Krievijas satriecošie iespaidi nespēja izgaist un pārtapa spēcīgos mūzikas akordos. Šīs mūzikas skaņas Voiniču vairs nepameta nekad. Viņa dzirdēja liela orķestra spēli un neapslāpējamas kora balsis. Viņa jau nojauta, ka šīs jūtas nespēs citādi izteikt kā orķestra un kora mūzikā. Pagaidām gan šīs nojautas bija diezgan nenoteiktas, jo oratorijai vēl nebija vārda. Etele Liliāna pierakstīja atsevišķus mūzikas fragmentus. Pašai rakstniecei šī mūzika likās tik pazīstama un gatava, ka pārņēma šaubas — vai tikai šie akordi nav agrāk dzirdēti… Etele Liliāna draugiem spēlēja uz klavierēm savas melodijas un vaicāja, vai arī viņi šo mūziku nekad agrāk nav dzirdējusi. Draugi uzskatīja, ka tā neapšaubāmi ir viņas muziķa. Vēl vairāk — viņi teica, ka mūzika vienkārši brīnišķīga.

Kāds no viņas draugiem šos fragmentus nosauca par «rēgu mūziku». Etele Liliāna arvien vairāk noslīpēja savas melodijas. Tikai tās joprojām bija vēl negatava darba spīdoši fragmenti. Izveidot no tiem pabeigtu kompozīciju viņa vēl nespēja.

Reiz kādā 1917. gada marta rītā, pārskatījusi avīzes, Etele Liliāna izlasīja lielu virsrakstu: «Cara atkāpšanās no troņa.»

Beidzot Krievijas revolūcija uzvarējusi! Noticis tas, par ko sapņoja un cīnījās viņas jaunības draugi!

Un tūlīt viņas «rēgu mūzika» ieguva skanīgus un svinīgus vārdus, kas viņai bija pazīstami jau kopš bērnības. Tās bija rindas no bībeles. Ļoti atbilstoši šķita dusmu P'lnie vārdi senās Bābeles netikumiem. Šie vārdi labi saderējās ar mūzikas noskaņu. Etele Liliāna tūlīt izjuta, ka taps oratorija. Oratorija par Bābeli.

Pie oratorijas par Krievijas carisma sagrāvi Etele Liliāna strādāja ļoti rūpīgi un pabeidza to tikai 1948. gadā. Viņa pati uzskatīja, ka tas ir pats nopietnākais darbs, ko viņa radījusi. Viņas iespaidi par Pēterburgu, par neredzētas patvaļas pilsētu, pilsētu, kas uzcelta krievu zemnieku un amatnieku rokām, uzcelta uz savu celtnieku kauliem, par pilsētu, kas pilna ar grezniem namiem un saltiem kazemātiem, tagad ieguva cilvēciskām skumjām pilnu skanējumu. Vispiemērotākie šai mūzikai viņai likās M. Dmitrijeva dzejoja «Zemūdens pilsēta» motīvi.

Dzejolis sākās ar bangojošas jūras tēlojumu. Jūras krastā puisēns palīdz zvejniekam izmest tīklus un vaicā, kāpēc jūra tik savādi vaidot. Zvejnieks stāsta zēnam, ka te kādreiz bijusi brīva pilsēta, kura nogrimusi jūrā tāpēc, ka pārāk grezni dzīvojuši tās bagātnieki. Šo dzejoli Etele Liliāna atdzejoja angļu valodā un komponēja tam mūziku. Tā kā viņa bija saglabājusi dzejoļa pantmēru, tad kantāti varēja izpildīt kā angļu, tā arī krievu valodā.

Protams, Eteles Liliānas muzikālo jaunradi veidoja ne tikai Krievijas iespaidu atmiņas.

Ar nemitīgu interesi viņa sekoja īru cīņai par brīvību, kuru apspieda angļu karaspēks.

Pirmā pasaules kara laikā šī cīņa ieguva sevišķi izteiktu raksturu. 1916. gada pavasarī Īrijas patrioti organizēja sacelšanos. Īrijas galvaspilsēta Dublina jau bija patriotu rokās. Viņi pasludināja republiku un ievēlēja savu prezidentu. Taču angļu karaspēks šo sacelšanos apspieda ar neredzētu cietsirdību. Dublinas ielās plūda patriotu asinis. Divu nedēļu laikā bija izpildīts nāves sods visiem sacelšanās varoņiem. Sacelšanās vadonis Konnoli kaujā tika smagi ievainots. Angļu karavīri viņu nogalināja guļošu…

Iru patriotu Rodžeru Dāvidu Kezmentu angļu varas iestādes apsūdzēja valsts nodevībā. Anglijas valdība centās viņam pierādīt spiegošanu Vācijas labā. Kaut arī tas netika pierādīts, tiesa viņam piesprieda nāves sodu. Visi Eiropas progresīvie spēki prasīja atcelt netaisno spriedumu, taču varas iestādes bija nepielūdzamas.

1916. gada 3. augustā Īrijas patriotu Rodžeru Dāvidu Kezmentu pakāra.

Tas vairs nebija tik tālu kā Pēterburgā vai Sibīrijā. Tas notika tepat, līdzās, humānajā un dziļi kristīgajā Anglijā, Londonā, kur dzīvoja arī viņa — Anglijas pavalstniece Etele Liliāna Voiniča.

Kezmenta piemiņai veltītajā mūzikā Voiničā ielika visu savas dvēseles protesta kliedzienu, kurā varēja dzirdot gan sāpes un skumjas, gan naidu par savas valsts nežēlīgo patvaļu. Mūzikas akordi lauztin lauzās uz āru, tikai Etele Liliāna ilgi nevarēja atrast piemērotu tekstu. Beidzot vārdi bija atrasti.

Tā bija viduslaiku franču dzejnieka Fransuā Vijona rūgti ironiskā «Epitāfija balādes formā».

Atzīmējot T. Sevčenko piecdesmito miršanas gadadienu, 1911. gadā Londonā iznāca grāmata «T ar asa Sevčenko seši dzejoļi un Mihaila Ļermontova «Dziesma par tirgoni Kalašņikovu», No ukraiņu un krievu valodas tulkojusi E. L. Voiniča».

Ap šo laiku Vilfrīda Voiniča grāmatu tirdzniecības pasākums bija ieguvis plašāku vērienu — viņa firmas filiāles darbojās pat Parīzē, Varšavā, Florencē, Ņujorkā… Kara izpostītajā Eiropā šis pasākums gan redzamus panākumus vēl neguva.

1920. gadā Vilfrīds Voiničs nolēma pārcelties uz Ameriku. Pirmā pasaules kara laikā Etele Liliāna ilgi un smagi slimoja — neizturēja viņas tik daudz pārcietusi sirds. Tiklīdz viņa mazliet atlaba, viņi pārceļoja uz Savienotajām Valstīm un sāka dzīvot Ņujorkā.

Drīz pēc ierašanās Amerikā viņi iepazinās ar kādu jaunu meiteni, palīdzēja viņai iegūt izglītību. Anna Nila sāka strādāt Vilfrīda Voiniča grāmatu firmā. Kopš tā laika Anna kļuva par Voiniču ģimenes īstu draugu.

Etele Liliāna daudz strādāja pie agrāk iecerēto skaņdarbu rakstīšanas. Komponēja jaunus sacerējumus. Pasniedza mūzikas stundas. Tulkoja angļu valodā sev mīļā poļu komponista Frederika Šopēna vēstules.

Ritēja gadi. Sen jau bija miruši Kropotkins, Zasuļiča, Pļehanovs… Netālu no Londonas vēl joprojām dzīvoja Stepņaka atraitne Fanija. Parīzē strādāja Minskis un Vengerova.

1930. gada martā nomira Eteles Liliānas dzīvesbiedrs Mihails Vilfrīds Voiničs. Viņi kopā bija pavadījuši trīsdesmit astoņus gadus.

Pabeigusi darbu pie oratorijas «Bābele», viņa uzrakstīja šīs kompozīcijas veltījumu — savam vīram.

Etele tagad bija palikusi pavisam viena, viņai ritēja jau sešdesmit sestais gads. Pie viņas pārgāja dzīvot Anna Nila, un viņas vairs nekad nešķīrās.

Ritēja gadi. Nepielūdzami tuvojās vecums. Taču Etele Liliāna jutās spēka un enerģijas pilna. Sirds traucējumus viņa sen vairs nejuta. Viņa daudz komponēja, pasniedza mūzikas stundas, konsultēja vīra iesāktā pas-ikuma turpinātājus. No viņas tagadējiem paziņām reti kāds zināja, ka viņa ir rakstniece. Viņas grāmatas vairs neizdeva ne dzimtajā Anglijā, ne arī Amerikā.

Pilnīgi nodevusies mūzikai, Etele Liliāna bija pārliecināta, ka tieši mūzikā viņa ir ieguldījusi visu savu dzīvi. Savu literāro darbību viņa vērtēja kā sagatavošanos mūzikai.

Viņa uzskatīja, ka visvērtīgākais no padarītā ir oratorija «Bābele».

LV. DUNDURA VECVECMĀMIŅA

Ritēja gadi. Savā iztēlē Etele Liliāna dzirdēja vienīgi mūzikas skaņas. Tikai drosmīgais Dundurs vēl vienmēr bija kopā ar viņu.

Kādu reizi Annai Nilai nācās uz trim nedēļām aizbraukt uz Vašingtonu un pastrādāt tur bibliotēkā.

Ar lielām bažām viņa uz tik ilgu laiku atstāja Eteii Liliānu vienu pašu, jo viņas draudzenei jau tuvu pie astoņdesmit gadiem.

Atgriezusies Ņujorkā, Anna izbijās par savas draudzenes sagurušo izskatu. Likās, ka Etele Liliāna nebūtu gulējusi daudzas naktis, ka viņa būtu pārcietusi kādu slimību.

—   Kas ar jums pa šo laiku notika? Jūs slimojāt? — no savas draudzenes centās uzzināt Anna.

—   Man visu laiku nedeva mieru Beatrise. Mēs abas tik daudz pārrunājām.

—   Kas tā par Beatrisi?

Etele Liliāna izstāstīja, ka tā esot Dundura vecvecmāmiņa un dzīvojusi Anglijā XVIII gadsimta vidū. Viņas dzīve bijusi ļoti sarežģīta un traģiska. Dundura senčus Ete!e Liliāna skaidri redzējusi un dzirdējusi visas šīs dienas.

Tagad Anna nomierinājās un piebilda:

—  Ja jau tā, tad būs atkal romāns.

—   Nē, esmu jau par vecu, lai sēstos pie rakstīšanas, — draudzene atbildēja.

—   Ja neesat par vecu sarunāties ar Beatrisi, nebūsiet par vecu, lai uzrakstītu par viņu, — Anna palika pie sava.

Un tiešām pēc trīsdesmit gadu pārtraukuma Etele Liliāna Voiniča sāka strādāt pie savas jaunās grāmatas. Un atkal par Dunduru — par viņa senčiem.

Šajā romānā Etele Liliāna centīsies atbildēt uz tiem lasītāju jautājumiem, kurus bija izraisījusi viņas pirmā grāmata. Daudz lasītāju dažādās valstīs un dažādos laikos bija interesējušies par Dunduru, jautājuši, kāpēc Dundurs rīkojies vai domājis tā, nevis citādi.

Tagad, raudzīdamās uz savu romānu pēc tik daudz gadu atstarpes, Etele Liliāna redzēja, ka lasītāju iebildumi vai neizpratne izraisījušies viņas vainas dēļ. Toreiz, kad viņa strādāja pie «Dundura», viņa bija vēl pavisam nepieredzējusi kā rakstniece un ne vienmēr spēja savu ieceri romānā realizēt līdz galam. Viņa gan redzēja arī to, ka vairums tās varoņa pretrunu bija saistītas tieši ar viņas pašas pasaules uztveri, ar viņas uzskatiem par cilvēka lielo sūtību.

Viņai likās, ka varēs atbildēt uz neskaitāmajiem lasītāju jautājumiem, izstāstot par Dundura senčiem.

Tas būs psiholoģisks romāns par jauna un nesamaitāta cilvēka traģisko konfliktu ar apkārtējo mietpilsonībā iesūbējušo pasauli, ar liekulību un ļaunumu, zemiskumu cilvēkos, par viņas varones centieniem saglabāt savu tīro pasauli, saglabāt līdz mūža galam savus jaunības ideālus…

Etele Liliāna mēģinās parādīt, ka jau Beatrisē meklējami viņas Dundura pretrunu un neiecietības izskaidrojumi.

Maiga, uzticīga un mīlas pārpilna būtne un — zemiska nelietība. Sīs tik viegli ievainojamās dvēseles vienīgais vairogs — noslēgšanās sevī, noslēgšanās visdziļākajā vientulībā.

Etele Liliāna stāstīs par Beatrises Telfordas dzīvi. Viņas tēvs, nelielas muižas īpašnieks, kļūst akls. Beatrise apgūst latīņu valodu. Viņas tēvs pētīja grieķu filozofu un franču enciklopēdistu darbus. Tagad, lasot šos sacerējumus, ari Beatrise iemīl humānisma idejas. Viņa pieradusi dzīvot augstu ideālu pasaulē, visaugstāk vērtēja cilvēka saprātu un garīgo skaistumu. Tad tēvs nomirst. Viņas māte, ar kuru Beatrisei bija maz garīgās tuvības, apprecas otrreiz. Beatrises patēvs izrādījās pretīgs nelietis, kura vienīgā vēlēšanās bija ātrāk iegūt Beatrises un viņas mātes īpašumus. Viņš nekaunīgi apmelo Beatrisi ļaundarībās, kurās viņa nav vainīga. Viņai liekas, ka māte atbalsta šo ļauno cilvēku. Visi viņas agrākie uzskati par cilvēku cēlumu sabrūk. Cilvēki ir truli kā rāpuļi.

Beatrise mēģināja izdarīt pašnāvību, taču viņai tas neizdevās. Un viņa dzīvoja — bez mīlestības, bez ticības, ienīzdama visus cilvēkus. Viņa vairs nespēj nevienam uzticēties, nespēj vairs nevienu ielaist savā garīgajā pasaulē.

Kad patēvs grib ātrāk atbrīvoties no Beatrises, viņu izprecinādams, Beatrise vairs nespēj pretoties. Viņu pat mierina doma, ka tā viņa atbrīvosies no ienīstā patēva un mātes.

Beatrises vīrs … Ko lai saka par šo cilvēku? Viņš nav ļauns, tikai ļoti primitīvs. Beatrisi viņš nekad nav spējis saprast, atgādina viņai vairāk vērsi nekā cilvēku.

Titullapa grāmatai «Sopēna vēstules, Henrika Opinska sakrātas, no pou un franču valodas tulkojusi, priekšvārdu un piezīmes rakstījusi E, L. Voiniča», Izdota 1931, gadā Ņujorkā.

Beatrise nespēj iemīlēt arī savus bērnus, kuri tik līdzīgi viņas vīram. Tikai meita Glēdija un jaunākais dēls Bobijs nav līdzīgi tēvam un spēj izraisīt mātes mīlestību. Bet Bobiju mātes acu priekšā nogalina saniknots vērsis…

Pēc šā smagā trieciena Beatrise ilgi slimo.

Taču jauns trieciens liek viņai saņemt spēkus un atgriezties dzīvē.

Kornvolā, kur viņa kopā ar bērniem bija ieradusies ārstēties, jūras viļņos gandrīz noslīka divi viņas vecākie dēli. Riskēdams ar savu dzīvību, viņus izglāba vecs zvejnieks. Tas bija ļoti interesants un talantīgs cilvēks, taču cīņa ar trūkumu viņam tā arī nebija ļāvusi iegūt izglītību. Bils Penvirns neieredzēja dievu, jo visapkārt valdīja dziļa netaisnība. Viņam bija liels sapnis — dot izglītību savam dēlam.

Un Beatrise aiz pateicības, ka zvejnieks izglābis viņas dēlus, pieņem audzināšanā viņa dēlu Arturu. So vienkāršo zēnu Beatrise iemīl no visas sirds.

Vienkāršajos ļaudīs — zvejnieka dēlā, sava brāļa vecajā sulainī Povisā— Beatrise saskatīja gan gaišu prātu, gan lielu sirdsskaidrību, neatkarīgu dvēseli un brīvu garu.

Beatrises rūgtā dzīve tuvojās norietam. Bet tās pēdējās stundas bija laimīgas: Arturs un Glēdija iemīlēja viens otru, un mirdama viņa deva tiem savu svētību.

«Noauj savas kurpes, jo zeme, uz kuras tu stāvi, ir svēta,» — tie bija pēdējie Beatrises vārdi bērniem. Šie bībeles vārdi it kā atgādināja, ka cilvēku zeme ir svēta, ka ikvienam jāspēj darīt tikai labu, jāspēj būt cēlam pret cilvēku, viņa iekšējo pasauli, personību — vislielāko dzīves vērtību.

«Noauj savas kurpes…»

Šie vārdi kļuva par Eteles Liliānas Voiničas romāna nosaukumu. Romānu viņa pabeidza 1944. gada novembrī. Epilogā Voiniča rakstīja, ka Artura un Glēdijas meita vēlāk bija Dundura māte.

Romāns «Noauj savas kurpes» iznāca 1945. gada maijā, kad rakstniecei jau bija astoņdesmit viens gads. Grāmatu viņa veltīja savai uzticamajai draudzenei Annai Nilai.

LVI. NORIETA TUVUMS

Arvien mazāk palika spēka, taču Eteles Liliānas radošā iztēle nespēja rimties.

Viņa ar Annu Nilu dzīvoja kāda nama septiņpadsmitajā stāvā, mazā dzīvoklītī. Etele Liliāna daudz lasīja. Spēlēja klavieres.

Diezgan bieži sniedza konsultācijas vīra dibinātās firmas darbiniekiem.

Etele savas grāmatas atkārtotus izdevumus vairs nepiedzīvoja. Viņas skaņdarbus neizpildīja. Annas izpeļņas pietika tikai vispieticīgākajai dzīvei. Aiziedama uz darb j, Anna cieši aizslēdz durvis. Un rakstniece paliek viena. Taču viņa nav viena …

Viņas logi ir austrumu pusē. No rītiem istaba ir saules pielieta.

Viņa raugās uz austrumiem un atceras savu garo un bagāto mūžu. Etele Bula, Liii, Bulciņa, Etele Liliāna Voiniča…

Viņa savā mūžā draudzējusies ar īstiem cilvēkiem. Šo cilvēku vairs nav, bet rakstniece joprojām jūt viņu tuvumu.

Ar mīlestību viņa paņem rokās kādu portretu. Fotodarbnīca «Eliots un Freijs», Londona. Viņas draugs domīgs sēž krēslā. Viņa sirsnīgās acis kā dzīvas raugās no fotogrāfijas.

Viņa dzird pazīstamo balsi: «Bulciņa…» Fotogrāfijas otrā pusē viņa lasa veltījumu: «Par piemiņu Liii Bulai, 1890. gada 19. decembrī.» Mīļais «aizbildnis», dārgais Stepņaks…

Pie sienas koka rāmī itāļu jaunieša portrets. Viņa sejā milzīgu ciešanu pēdas … Viņas Arturs …

Dzīvoklī bezgala daudz grāmatu — viņas uzticamie draugi.

Atsevišķā plauktā viņas sarakstītās grāmatas. Viņa saudzīgi paņem rokās mazu grāmatiņu plānos, dzeltenos vākos. Tas ir viņas «Dundurs», izdots Maskavā 1913. gadā.

Pēdējais viņas romāna izdevums Krievijā. Vai tiešām arī tur viņas grāmata jau nodota aizmirstībai?…

Viņa raugās austrumu virzienā. Tur, aiz okeāna, viņas dzimtene Anglija. Tālāk — Krievija …

Viņa ir nodzīvojusi ilgāk par saviem draugiem, saviem lasītājiem, savu slavu …

Viņa nezināja, ka īstenībā tā nav, ka viņas romāns joprojām dzīvo …

Epilogs NEMIRSTĪBA

Viņa nezināja, ka romāns «Dundurs» joprojām dzīvo. Grāmata, kurā bija ielikts daudz visgaišāko cilvēces ideju, kura bija rakstīta ar sirdi un asinīm, kura aicināja ikvienu cīnīties par brīvību un laimi, nevarēja tik ātri aiziet pagātnē. «Dunduru» ar mīlestību lasīja visās zemēs: Padomju Savienībā, VDR, Polijā, Bulgārijā, Čehoslovakijā, Ungārijā, Rumānijā un citās valstīs. Katru gadu pasaulē nāca klajā jauni romāna izdevumi, katru gadu Dunduru iemīlēja arvien jauni lasītāji.

Tikai neviens neko nezināja par romāna autori.

Visi lasīja un mīlēja «Dunduru», bet nezināja neko par cilvēku, kas šo nemirstīgo romānu sarakstījis. Vinas grāmatu mīlēja, kā mīl dziesmu — visbiežāk nezinot dziesmas autoru.

Un tomēr pienāca diena, kad cilvēku mīlestība pieklauvēja pie Eteles Liliānas durvīm viņas dzīvoklī Ņujorkas 24. ielā. Frīmentāla kundzes atnestais padomju žurnāla «Ogoņok» numurs bija vislabākais šīs mīlestības apliecinājums …

Dundurs tomēr nav miris! Viņš joprojām dzīvo! Dzīvo cilvēku sirdīs. Tātad dzīvo arī viņa uzticība savām idejām, uzticība brīvībai, kas Dunduram bija dārgāka par dzīvību…

Viņa redz žurnālā «Ogoņok» ievietotos portretus — no tiem raugās viņas tēvs un māte… Līdzās arī viņas portrets… Viņa nav aizmirsta tālajā Krievijā. Un viņa visus šos gadus neko nezināja!

Grūti iedomāties vēl kādu līdzīgu gadījumu, kad savā • dzimtenē rakstniece būtu pilnīgi aizmirsta, bet citās valstīs viņas slava būtu nemirstīga.

Uz Voiničas adresi Ņujorkā pienāca neskaitāmi sūtījumi — vēstules, bandroles ar jauniem «Dundura» izdevumiem, teātru iestudējumu afišas…

Padomju komponista Antonio Spadavekia operas «Dundurs» titullapa. Opera izrādīta daudzās Padomju Savienības pilsētās. Tā uzvesta ari uz Čehoslovakijas un Bulgārijas teātru skatuvēm,

Viņa atgādina savai draudzenei Annai Nilai: «Atceries, es taču tev tik daudz esmu stāstījusi par Krieviju! Nekad negribēju ticēt, ka arī šajā zemē mana grāmata jau aizmirsta.»

Pie Voiničas viesojās daudzi no Padomju Savienības — gan sūtniecības darbinieki, gan mūsu rakstnieku, žurnālistu un aktieru delegācijas.

1959. gada 11. maijā Etelei Liliānai Voiničai palika deviņdesmit pieci gadi. Šajā jubilejā viņa saņēma sevišķi daudz apsveikumu un dāvanu no draugiem Padomju Savienībā. Pēc tam viņa uzzināja, ka par godu viņas jubilejai Maskavā un citās pilsētās notikuši literāri sarīkojumi, pa radio skanējuši speciāli raidījumi.

Tā mūža nogalē viņa izjuta augstāko laimi — viņu atzina un mīlēja visa progresīvā cilvēce.

Taču speķa palika arvien mazāk. Runādama ar cilvēkiem, viņa reizēm nemanot iemiga uz pāris minūtēm, pēc tam atkal pamodās un turpināja sarunas.

Drīz laikraksti vēstīja, ka 1960. gada 27. jūlijā Ņujorkā deviņdesmit sešu gadu vecumā mirusi Etele Liliāna Voiniča.

Romāns «Dundurs» joprojām iekaro lasītāju sirdis daudzās valstīs. Šīs grāmatas tulkojumi izdoti Kubā, Ziemeļkorejā, Vjetnamā un Afganistānā. Padomju Savienībā pēc romāna «Dundurs» tiek iestudēti jauni dramatizējumi un uzņemtas kinofilmas, pastāvīgi iznāk jauni grāmatu izdevumi. 1985. gadā vien krievu valodā izdoti septiņi šīs grāmatas izdevumi, divi no tiem pa miljons eksemplāru lielās tirāžās …

Lielo cieņu pret romānu «Dundurs» apliecina arī šāds fakts: PSRS Zinātņu Akadēmijas Krimas astrofiziskās observatorijas astronome Tamāra Smirnova 1970. gada 30. jūlijā atklāja līdz tam nezināmu mazo planētu, kuras orbīta atrodas starp Marsa un Jupitera orbītām. Par godu iemīļotās grāmatas autorei savu atklāto mazo planētu Tamāra Smirnova nosauca rakstnieces vārdā — Etele. Starptautiskajā mazo planētu katalogā tai piešķirts numurs 2032… Tā romāns «Dundurs» ar savas autores vārdu uz mūžīgiem laikiem iekarojis arī kosmosu…

Maskava, 1953-1961—1966—1985

SATURS

Pirmā daļa KĀ MĒS VIŅU ATRADĀM 5

Otrā daļa

MŪSU ANGLIETĪTE JEB PATIESS STĀSTS PAR «DUNDURA» AUTORI UN VIŅAS KRIEVU DRAUGIEM

Epilogs NEMIRSTĪBA

Евгения Таратута ПО СЛЕДАМ «ОВОДА»

Рига «Лиесма» 1987 На латышском языке Серия «Рассказы об истории» С русского перевел Имантс Ластовскис Художник Дайнис Брейкш

HB № 5144

Jevgeņija Taratuta PA «DUNDURA» PEDAM

Redaktors A. Tilla Mākslinieciskais redaktors I. Zvagūzis Tehniskā redaktore M. Jaunzeme Korektore I. Kalniņa

Nodota salikšanai 14.11.85. Parakstīta iespiešanai 22 10.36. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs № 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 10,50 uzsk. iespiedi.; 10,71 uzsk. krāsu novilk.; 11,15 Izdevn. 1. Metiens 30 000 cks. Pasui. № 1466-5. Cena 60 kap. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 84/32339/J-2872. Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfija, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Taratuta J.

.Vol92 Pa «Dundura» pēdām / No kr. vai. tulk. I. Lastovskis. — R.: Liesma, 1987. — 175 lpp., [8] lp. il. — (Stāsti par vēsturi).

4702010200 84 83.34Ang

M 801(11)—87

Content

Taratuta Jevgeņija Pa «Dundura» pēdām

Pirmā daļa KĀ MĒS VIŅU ATRADĀM

Otra daļa MŪSU ANGLIETĪTE JEB PATIESS STĀSTS PAR «DUNDURA» AUTORI UN VIŅAS KRIEVU DRAUGIEM

Epilogs NEMIRSTĪBA

SATURS