Stingls Miloslavs

Pie maiju pilsētu dārgumiem

M. STINGLS

PIE MAIJU PILSĒTU DĀRGUMIEM

.

1. SEBASTJANA TORESA SALA

ŠI grāmata ir piepildītu sapņu cejojumu hronika, atmiņas par ekspedīciju pie mūžseniem dārgumiem. Tūkstoškārt par to biju sapņojis un reiz, kā par brīnumu, to īstenoju. Šis ceļojums mani ved pie maijiem, neparastajiem indiāņiem, uz viņu tikpat neparasto zemi.

Starp Prāgu, kur pirms daudziem gadiem sākās mans ce]š, un starp Vidusamerikas mūžamežiem atrodas simtiem dienu, simtiem izlasītu grāmatu, karšu un maiju pilsētu plānu studijas. Un arī daudz neskaidru priekšstatu. Un daudz sapņu. Tāpēc ka par indiāņu Vidusameriku un par maiju pilsētu dārgumiem mēs pagaidām zinām tik maz. Un tas mazums, ko mēs zinām, ir izkaisīts pa dažādiem, bieži vien grūti pieejamiem speciāliem pētījumiem. Tādēļ šo ceļojumu gribu uzsākt ne vien tāpēc, lai pats iepazītos ar maiju visievērojamāko pilsētu dārgumiem, bet ari tāpēc, lai pēcāk pastāstītu, kādas īstenībā ir šīs noslēpumos tītās Vidusamerikas indiāņu metropoles.

Tomēr man bija arī kāds personisks motīvs, kas mudināja doties šajā ceļojumā. To es atklāju, kad no desmitiem ceļojumu aprakstu, kas bija izkaisīti pa visdažādākajām bibliotēkām un arhīviem, pamazām man bija izveidojies priekšstats par šīm pilsētām. Daudzi autori, kuri par tām rakstījuši sen aizmirstus rakstus un grāmatas, zīmējuši plānus un kartes, kas mani vadīs pa Vidusameriku, mūžamežos slēpto metropoļu drupās bieži bija piedzīvojuši visbrīnumainākās dēkas. Šlīmanu un Evansu — Ēģiptes un Mezopotāmijas pilsētu atklājējus — Eiropā pazīst katrs izglītots cilvēks. Bet kas šodien zina kaut ko par drosminiekiem, kuri mēnešiem ilgi ar mačetēm cirta sev ceļu Usumasintas mūžamežos, lai beidzot atrastu sagruvušus tempļus, vai par cilvēkiem, kuri uzkāpa augstās piramīdas, nokāpa nepazīstamās alās, nolaidās upuru akās? (Varbūt vienīgi Stefensam un viņa pavadonim anglim Ke-

tervudam palaimējies izbēgt no aizmirstības.) Tātad tas bija vēl viens iemesls, kāpēc es uzņēmos šo ceļojumu un vēlāk par to uzrakstīju grāmatu. No aizmirstu ekspedīciju ceļa piezīmju un dienasgrāmatu akmentiņiem es vēlējos izveidot savu iemīļoto varoņu dramatisko likteņu mozaīku.

So cilvēku ceļojumi sen beigušies. Mana ekspedīcija pie maiju pilsētu dārgumiem sākās tikai vakar. Pēc dažām minūtēm četrmotoru milzenis nolaidīsies zemē.

Lidmašīna nosēžas. Ausis, kā parasti, sāp. Bet acis jau iztālēm saredz milzīgo uzrakstu uz lidostas ēkas: Ciudad de Mexico. Jā, Mehiko! Un aiz lidlauka vārtiem mani sagaida plati bulvāri, pilis, universitāte un brīnišķīgi, bagātīgi muzeji.

Bet kaut kur zem Mehiko ir cita pilsēta. Tenočtitlāna. Acteku valsts metropole. Tenočtitlānu spānieši plānveidīgi un gandrīz ar teitoņu rūpīgumu iznīcināja līdz pamatiem, lai nekas nepaliktu pāri no acteku valsts slavas. Maiju pilsētas piemeklēja cits liktenis. Daudzas iedzīvotāji pameta jau pirms balto atnākšanas, citas pašas padevās jaunajiem Amerikas valdniekiem. Maiju pilsētām uzbruka vienīgi laiks. Tas lika uzaugt kokiem, pārklāja piramīdas ar biezām liānām, apsedza pilis ar smagu mālu kārtu. Mēs tagad dodamies mūžamežos un kalnos, meklējam un noņemam no maiju pilsētām šo līdzcietīgo dabas apsegu, pēc tam pierakstām, ik gadus reģistrējam sarakstā aizvien jaunas krāšņas maiju pilsētas — ihdiāņu Amerikas apbrīnojamās arhitektūras visvērtīgāko mantojumu.

No Mehiko līdz Vidusamerikas maiju pilsētām ir ļoti tālu, tāpēc negribu šeit zaudēt laiku. Pie actekiem uz Tenočtitlānu, pie īstās Mehiko mūsdienu indiāņiem es došos vēlāk. Un tā Meksikas galvaspilsētā es pagaidām apmeklēju tikai šejienes zinātniekus, kuri veicinājuši Vidusamerikas maiju izpētīšanu, — Huanu Komasu, Alberto Rusu, Eusēbio Davalosu, Rikardo Posasu. Bet pēc tam — ardievu, Mehiko! Netālu no Sokalo, pilsētas svarīgākā ielu krustojuma, ir autobusu stacija. Autobusi uz dienvidaustrumiem — uz Verākrusu un Tabasko — brauc katru dienu. Manējais autobuss dodas uz Ksalapu, Verakrusas štata galvaspilsētu. Kāpēc uz Ksalapu? Tāpēc, ka šajā pilsētā vietējie arheologi sakopojuši visus pagaidām zināmos senatnes pieminekļus, kurus mums atstājuši vistālāk ziemeļos dzīvojušie maiju cilts piederīgie huasteki. Pateicoties profesora Medelina Senila un doktora Beverida Pavo ilgu gadu darbam, šo maz pazīstamo pirmskolumba laika kultūru šeit tagad pārstāv desmitiem skulptūru un stēlu un apbrīnojami savdabīga keramika.

No Ksalapas, kas ir svētceļojumu vieta visiem, kuri interesējas par seno Meksikas kultūru, es devos pie jūras. Pavadīju vairākas dienas romantiskajā Verakrusā. Un pēc tam no īstā krusta ostas, kas smaržoja pēc kuģiem un svešzemju garšvielām, ceļoju vēl tālāk, uz Papaloapanas baseinu, pārnakšņoju Koacakoalkosā, pārgāju pāri Teuan- tepekas zemes šaurumam •— neredzamajai Centrālamerikas ziemeļu robežai — un nonācu Tabasko teritorijā.

Tātad šonakt gulēšu Viļjaermosā, Tabasko galvaspilsētā. Un rīt mani gaida pirmais pirmskolumba laika indiāņu centrs. Zinātnieki pārvietojuši uz Viļjaermosu desmitiem akmens pieminekļu — stēlas, altārus un pat valdnieka mauzoleju, nesen atrastās Laventas visvērtīgākos un vislielākos dārgumus, un novietojuši tos šeit kādā arheoloģiskā parkā, ko nosaukuši par Laventu, tāpat kā tabas- kieši dēvē senā indiāņu centra vietu.

Šo senlaicīgo Laventu pasaulei atklāja amerikāņu pētnieks doktors Metjūss Stirlings. Šurp uz Centrālamerikas galējiem ziemeļiem otrā pasaules kara priekšvakarā viņu atveda kāds trīsdesmit piecus gadus vecs atklājums. Tabakas laukā pie Sanandrestukstlas pilsētas uz Tabasko un Verakrusas robežas 1902. gadā šejienes zemnieks atrada neparastu skulptūriņu — septiņpadsmit centimetrus augstu zaļa nefrīta figūriņu, kas attēloja vīrieti ar putna spārniem un putna knābi.

Skulptūriņa nonāca speciālistu rokās, kurus vairāk ieinteresēja datējums uz zaļā vīra krūtīm nekā dīvainais por- tretzīmējums. īsais uzraksts izraisīja ārkārtīgu sensāciju. Datums bija uzrakstīts ar cipariem, kas bija ļoti līdzīgi maiju cipariem. Un, kad pētnieki datumu 8. 6. 4. 2. 17 pārrēķināja pēc mūsu kalendāra, viņiem iznāca 162. gads.

Mazā vīriņa statuete uzdeva zinātniekiem divus lielus jautājumus. Un katrs no tiem — vismaz savā laikā — bija tik pārdrošs, ka sākumā izraisīja tikai neticību. Pirmkārt, kur šeit, simtiem kilometru aiz maiju pasaules robežām, kuras līdz tam laikam uzskatīja par neapstrīdamām, bija radušies maiji? Ne pirms Kolumba, ne ari laikmetā pēc Kolumba īstie maiji šajā Tabasko daļā un Verakrusā nebija dzīvojuši. Un, otrkārt, ja arī pieņemtu, ka skulptūriņu radījuši maiji, kā izskaidrojams datējums uz putnu vīra krūtīm? Visvecākais pazīstamais, ar roku rakstītais maiju vēstures datums atbilst mūsu ēras 290. gadam (uz 29. stēlas maiju pilsētā Tikalā).

Vairāk nekā simt gadu starpības starp līdz šim pazīstamo visvecāko maiju datumu Tikalā un skulptūriņu Tuks- tlā — to maiju kultūras pētnieki, kuri zināja, ka maiji mums atstājuši katram savas vēstures gadam kādu datētu pieminekli, tajā laikā nespēja izskaidrot. Un tāpēc zaļo putnu vīriņu novietoja Amerikas nacionālā muzeja nomaļā velvē Vašingtonā un pamazām aizmirsa.

Aizritēja trīsdesmit pieci gadi. Uz tropu piekrastes apgabalu pie Meksikas līča pirmo reizi pošas īsta ekspedīcija — ASV Nacionālās ģeogrāfu biedrības ekspedīcija, ko vada doktors Stirlings. Viņus vilina zaļā vīriņa tēls, ilgas atrast maiju pilsētas tur, kur, pēc līdzšinējiem uzskatiem, maiji nekad nav dzīvojuši. Un viņus vada — Met- jūss Stirlings taču ir amerikānis — arī ilgas atrast pašus pirmos, pašus senākos maijus, tos, kuri darinājuši Sanan- drestukstlas putnu vīriņu.

Reizē ar nefrīta figūriņu Stirlinga uzmanību saista vēl cita ziņa: šajā apvidū, Ueijapānas ciematiņā, pagājušā gadsimta vidū Meksikas muzeja darbinieks Hosē Melgars esot atradis milzīgu galvu, galvu bez ķermeņa, un tā bijusi izkalta no viena akmens bluķa. Galva noteikti esot afrikāņu tipa, kā Melgars izteicies, — pat etiopiešu tipa. Tātad Stirlings ar ekspedīciju dodas vispirms uz Ueijapānu.

Pēc vairāku stundu jājiena ar zirgu no Tlakotlapānas, kurai cauri bija devies Kortess savā ceļā uz acteku valsti, ekspedīcija nokļūst pie mērķa. Un tūlīt noskaidrojas, ka tur patiešām ir akmens galva! Kaut arī tā atrodas kaimiņu ciema Tresapotesas robežās. Tā indiāņu kultūras pieminekļu sarakstos iekļūst nevis Melgara minētā Ueijapāna, bet Tresapotesas ciems.

Stirlinga ekspedīcija notīra milzīgo akmens galvu un tad turpina meklējumus. Drīz viņi atrod otru gigantisku galvu. Pēc tam pirmo akmens stēlu, vēlāk otru un 1939. gada 16. janvārī trešo. Ar burtu C apzīmētā trešā stēla piepildīja viskvēlāko Stirlinga vēlēšanos. Proti, uz tās atkal bija datējums. Maiju gadu 6 Eznab 1 Uo Stirlings saskaņā ar tā saukto Spindena korelāciju pārrēķināja par 281. gada 4. novembri pirms mūsu ēras. Vēlāk izrādījās, ka viņš kļūdījies par vienu lielāko kalendāra ciklu — par divsimt sešdesmit gadiem, tātad uzraksts uz stēlas C atbilst nevis 281., bet 21. gadam pirms mūsu ēras. Tomēr Stirlings patiešām bija atradis to, ko meklēja, —vissenāko maiju stēlu, trīs un vienu ceturtdaju gadsimta vecāku stēlu par Tikalas stēlu. Pagaidām Stirlings pārāk neapgrūtināja sevi ar prātojumiem par smagajām akmens galvām.

Taču citi pētnieki sāka uzbrukt Stirlingam. Atklājumi Tresapotesā, šķiet, galīgi apstiprināja Tukstlas skulptūri- ņas īstumu un satrieca līdz šim valdošo uzskatu par maiju vēstures un viņu apdzīvotās teritorijas robežām.

Stirlings, kas bija metis izaicinājumu maijologiem, tātad spiests dot vēl citus pierādījumus, Viņš zina, kur tos. meklēt. Melgara ziņa par «etiopu galvu» viņu nebija pievīlusi. Kāpēc lai viņš neticētu savam tautietim Oliveram Lafargam, kurš kopā ar dāni Fransu Blomu ceļojumā pa Centrālamerikas mūžamežiem un džungļiem esot apmeklējis kādu brīvu salu Laventu, ko apdzīvo Sebastjana Toresa dēlu un mazdēlu sazarotā dzimta, kura runā nahua valodā? īsā apciemojuma laikā uz salas abi ceļotāji pamanījuši vairākus akmens pieminekļus. Novērtējuši pieminekļus Toresa salā, viņi vienprātīgi paziņoja: «Mēs uzskatām, ka šīs drupas pieder pie maiju kultūras.» Un tas bija tas, ko Stirlings meklēja. Maiju pilsētas aiz «maiju zemes» robežām. Tātad jaunās ekspedīcijas mērķis nevar būt nekas cits kā Laventa — Toresa sala!

Vēlāk no Laventas visu, ko vien tehniski bija iespējams aizvest, pārcēla no Toresa salas uz šejieni — uz Viļjaer- mosu. Un tā es tagad staigāju gar stēlām, gigantiskām akmens galvām un lieliem altāriem, kam nav nekā līdzīga visā Amerikā. No visām pusēm uz mani lūkojas stilizēti jaguāri, kuriem, acīm redzot, bijusi veltīta šī savādā pilsēta, un es esmu pārsteigts. Sī neparastā, robustā daiļrade pēc pirmā acu uzmetiena atšķiras no maiju mākslas gaumīgā — gandrīz vai baroka smalkuma. Taču tikpat maz kopēja tai ir arī ar pašas Mehiko, ar Tenočtitlānas mākslu, ar toltekiem, ar kareivīgajiem actekiem.

Bet Stirlings — atgriezīsimies 1940. gadā — pa to laiku aizvien vēl meklē Laventā maijus. Vadīdamies pēc Lafarga un Fransa Bloma ceļojuma apraksta, dziļi džungļos Tonālās upes un tās pietekas Blasiļjo satecē viņš patiešām atrod minēto brīvo Sebastjana Toresa salu.

Mazā ciemata vecākais svešiniekus — un svešinieki Toresa salā ir visi, kas ierodas kaut vai tikai no otra upes krasta, — nepavisam neapsveic jūsmīgi. Tam ir savs iemesls. Ja neskaitām divu pētnieku — dāņa un amerikāņa īso apmeklējumu, visos šajos pussimta gados, kamēr te saimnieko Toress — audzē banānus, cukurniedres un kukurūzu —, salu apciemojuši vienīgi svešinieki — bandīti, kas viņam visu nozaguši. Kad Toress viņiem pretojies, viņi to smagi ievainojuši un nogalinājuši abus tā dēlus. Toresa sieva, par laimi, toreiz nav bijusi mājās. Kad «salas valdnieks» pēc bandītu uzbrukuma atveseļojās, viņš varēja laist pasaulē jaunus dēlus. Tie pēc kāda laika atveda uz tēva salu arī sievas, un tā brīvā republika dūksnājā dzīvo mierīgi — bez kontakta ar svešo pasauli.

Un tad pēkšņi Sebastjana Toresa salā atkal ierodas negaidīti, neaicināti svešinieki un tieši pie dzimtas, vecākā nabadzīgās būdas viegli un it kā nejauši atklāj Jaunās pasaules visvecāko pilsētu.

2. JAGUARU GALVASPILSĒTA

Pirmatnējās Laventas dominante bija no māliem izveidotā vairāk nekā trīsdesmit divus metrus augstā taisnstūra piramīda (simt divdesmit sešus metrus gara un septiņdesmit divus metrus plata). Piramīda veido dienvidu robežu pilsētas centram, kas virzienā no ziemeļiem uz dienvidiem bija apmēram astoņsimt metru garš.

Piramīdas ziemeļu priekšplāna teritorijā Laventas celtnieki ierīkojuši divus iegarenus uzbērumus un starp tiem izklājuši savdabīgu akmens mozaīku. Aiz tās paceļas otrs uzbērums ar apļveida pamatni. Pilsētas teritoriju turpina divas citas indiāņu mozaīkas, kuras attēlo vienkāršotu jaguāra masku.

Un šeit, ziemeļos no abām mozaīkām, Stirlings atrada īpašu telpu, varbūt platformu, varbūt slēgtu laukumu, kam nav līdzīga visā indiāņu Amerikā. Celtni veido desmitiem seššķautņu bazalta pīlāru, kas cieši saistīti kopā un sarindoti nepieejamā akmens nocietinājumā. Atsevišķi pīlāri bieži sver līdz divām tonnām. Iekšā var iekļūt pa vienīgajiem akmens vārtiem, kas veidoti no tādiem pašiem bazalta pīlāriem.

Nocietinājuma dienvidu pusē paceļas trešais Laventas apbedījumu uzbērums ar apļveida pamatni. Kad Stirlings atsedza uzbērumu, tā pamatos viņš ieraudzīja jaunu pārsteidzošu atklājumu: platas, septiņus un ceturtdaļmetru garas kapenes, īstenībā mauzoleju, ko veido tādi paši bazalta pīlāri, pa deviņi katrā pusē.

Tagad es ieeju rekonstruētajās kapenēs. Grīdu sedz akmens flīzes. Mauzoleja dibenplānā no akmens plāksnēm izveidots «apbedīšanas laukums». To klāja desmit centimetru bieza cinobra kārta, un uz tās gulēja trīs vīriešu kauli (tāpēc Stirlings nosauca mauzoleju par «Triju sirmgalvju kapu»). Kopā ar apbedīto kauliem kapeņu atklajeji atrada šeit brīnumskaistu nefrīta statueti — sievieti ar

Lavenlas drupas

neparasti gariem matiem un vēl veselu virkni citu mazu savdabīgu brīnumlietiņu: sirdi, zaļu ziedu, vardes figūriņu un citas figūriņas no caurspīdīgā zilā nefrīta.

Aiz valdnieka mauzoleja — «Trīs sirmgalvju kapa», kas kopā ar apļveida apbedījuma uzbērumu veido Laventas

otro dominanti, visu pilsētu noslēdz trīs gigantiskas akmens galvas.

Pilsētas robežās Stirlings atrada vēl piecus altārus, sešas akmens stēlas un viena «sardzes cietokšņa» pamatos (pie akmens iežogojuma vārtiem bija divi mazi «cietokšņi») krusta veidā saliktus trīsdesmit septiņus serpentīna cirvjus. No serpentīna un neirīta darinātie cirvji, kurus pēc tam atrada ari citās vietās Tabasko un Verakrusā, vēlāk Stirlingam lika secināt, ka cirvis Laventas iedzīvotājiem bijis galvenais varas un ticības simbols un tas nozīmējis to pašu, ko kristīgajiem svētais krusts.

Taču vairāk nekā dīvainie cirvji mani tagad interesē milzīgās bazalta galvas; trīs atklāja pilsētas dienvidu nomalē un ceturto piramīdas ziemeļu priekšplāna teritorijā. Tās nav vienādas un, kā man šķiet, attēlo konkrētas personas. Katrai ir sava īpaša, izteiksmīga fizionomija. Gigantiskās galvas sedz bruņu cepures vai drīzāk aizsargķiveres, līdzīgas mūsu hokejistu vai Amerikā beisbola spēlētāju aizsargķiverēm. To funkciju pagaidām nespēju noteikti izskaidrot. Varbūt tie bija karaļa kroņi, varbūt virspriestera tiāra. Patiešām grūti pateikt.

Šos «karaļus» vai «priesterus» es redzu ari uz galdiem līdzīgajiem altāriem Laventā. Šeit viņu ir daudz. Taču visvairāk mani interesēja tas, ko mans pavadonis Laventā dēvē par Uzvarētāju. Altāra priekšpusē nišā sēž drukns, pilnīgi kails vīrietis. Viņa galvu rotā kronis, iespējams, no putnu spalvām, ap kaklu grezna kakla rota. Labajā rokā viņš satvēris tādu kā dunci, kreisajā rokā tur virvi, pie kuras piesiets ievainots vīrietis, varbūt ienaidnieku vadonis; skaidri redzams, ka vīrieši pieder katrs pie sava cilvēku tipa. Virs Uzvarētāja galvas kā saule paceļas milzīga jaguāra maska.

Tātad pār Uzvarētāju, Laventas valdnieku vai varbūt virspriesteri, vēl paceļas jaguārs. Un jaguārs man šeit seko uz katra soļa. Arī apbrīnojamā, Amerikā gluži neparastā mozaīka, ko atrada septiņus metrus zem zemes, attēlo jaguāra purnu, viņa acis, nāsis, ilkņus. Valdnieku kapenēs starp citiem dārgumiem atrada pat nefrīta amuletus jaguāra zobu veidā. Un no nefrīta darinātās, īpašā veidā pagarinātās bērnu sejiņas, kuras atrodam Laventā un kuras dažiem pētniekiem atgādināja mongoļu rases raksturīgos vaibstus, īstenībā ir cilvēka sejas pielāgošana jaguāra vaibstiem. Tāpēc zinātnieki šis skulptūriņas tagad dēvē ne vairs par bērnu, bet gan par jaguāru sejām.

Laventas iedzīvotāji dzīvoja zem jaguāra zīmes. Kad Amerikas indiāņu vēstures un kultūras pētnieki spriež par šiem savādajiem Laventas cilvēkiem, viņi bieži runā par tādu kā jaguāru māniju. Kur gan radusies šī reliģiskā apmātība?

Atbilde jāmeklē tieši uz altāriem un stēlām, kuras mums atstājuši Laventas celtnieki. Uz stēlas Nr. 1 parastā nišā redzama sieviete īsos svārkos. Virs viņas, virs nišas, novietota jaguāra seja. Akmens piemineklī, ko Metjūss Stirlings vēlāk atrada netālajā Portēronuēvo, Laventā tikai iezīmētā scēna izpaužas nepārprotami skaidri: tā attēlo sievietes savienošanos ar jaguāru. Un no mītiskajiem dievišķā jaguāra sakariem ar mirstīgo sievieti pēc tam, acīm redzot, radusies šī spēcīgā varoņu cilts, debess un zemes dēli, Laventas teiksmainie celtnieki, apbrīnojamā tauta, citāda nekā visas pārējās, cilvēks un reizē jaguārs. Jaguāru indiāņi.

Pēc Stirlinga pirmās ekspedīcijas uz Toresa salu jaguāru indiāņi izraisīja milzīgu sensāciju. Dažu nedēju laikā Stirlings atklāja salā pieminekļus, kas acīm redzami bija vecāki par pārējiem Amerikas augstās kultūras pieminekļiem. Tos bija cēlusi indiāņu tauta, kas jau dzīvoja pasaulē, iekams savas piramīdas sāka celt tie, kuri ticēja, ka ir bijuši pirmie, — šie savrupnieki, ģeniālie Centrālamerikas maiji.

Eiropā tajā laikā plosās karš. Kamēr Stirlings atklāj Jaunās pasaules visvecākās pilsētas atliekas, vācu bumbas grauj Vecās pasaules visvecākās pilsētas un pieminekļus. Tomēr Meksikas antropologu biedrība sasauc Ciapasas galvaspilsētā apspriedi, kurai atklājumi Toresa salā jāierindo Amerikas kontinenta vēstures notikumu secībā un it īpaši jāizskaidro īsto maiju sakars ar šiem jaguāru indiāņiem, kurus Stirlings bija atradis meklēto vissenāko maiju vietā.

Vispirms šai kultūrai vajadzēja dot kādu nosaukumu, un Ciapasas konferencē tai izvēlējās vārdu «Laventa» pēc pagaidām vienīgās reālās jaguāru indiāņu pilsētas nosaukuma. Taču citi pētnieki un žurnālisti Laventas celtniekus un akmens skulptūru un stēlu radītājus Tresapotesā sāka dēvēt par olmekiem (no acteku olli guma — cilvēki no zemes, kur aug kaučuks), proti, tā sauca indiāņus, kuri dzīvoja Meksikas līča krastos pirms pirmo spāniešu ierašanās. Amerikānistiem neatlika nekas cits kā samierināties ar šo jaguāru indiāņu apzīmējumu. Lai īstos olmekus kaut kā atšķirtu no šiem senajiem Laventas celtniekiem, otros sāka dēvēt par «arheoloģiskajiem» olmekiem atšķirībā no «etnogrāfiskajiem» olmekiem. Šos arheoloģiskos olmekus pasaulei tātad atklāja Metjūss Stirlings.

Stirlingu var apskaust. Bieži dažu stundu laikā viņš izdarīja atklājumus, kādus citi nespēja veikt visā mūžā. Kad viņš strādāja Laventā, viņu uzmeklēja viens no daudzajiem Toresa mazdēliem un pačukstēja: «Seņjor, aiz ciema mūsu jaunajā kukurūzas laukā arī ir daži lieli akmeņi.» Stirlings brīdi padomāja, tad nolēma iet un apskatīt šos akmeņus. Un viņš atrada trīs milzīgas akmens galvas.

Bet ari Stirlingam vajadzēja meklēt, kaut var likties, ka viņš vienmēr gāja ar drošu pārliecību. Instinktam, protams, te nebija nekādas nozīmes, drīzāk tā bija laimīga nejaušība, vesela sērija laimīgu nejaušību, kuras atnesa amerikāņu pētniekam ieguvumu pēc ieguvuma. Visspilgtākais šo gandrīz neticamo nejaušību piemērs ir panākumi ekspedīcijā, ko drīz pēc Laventas atklājumiem Stirlings veda uz Verakrusu dienvidos. Šoreiz viņš devās uz Serro de.Lasmesasu.

Augstā apbedījumu uzbērumā Stirlings vispirms atklāja vairākus neparastus māla traukus. Viņš tos atvēra. Katrā atradās cilvēka galvaskausa priekšdaļa, tik rūpīgi atdalīta, it kā ar īstu ķirurga griezienu amputēta. Pēc Laventā gūtās pieredzes Stirlings zināja, ka šie uzbērumi olmeku centros parasti ir visvarenākā vietējā augstmaņa kapenes, mauzolejs. Tāpēc viņš raka tālāk un tiešām «augstākā» uzbēruma iekšienē atrada otru — «zemāku», kas bija šī divkāršā sīpolveida kapa kodols. Šeit atradas viena vienīga skeleta atliekas. Galva bija atdalīta no mugurkaula un ievietota atsevišķi neparastā oranžkrāsas juras gliemežnīcā. Šī apbedīšanas gliemežnīca — urna, kurai bija jāglabā Serro de Lasmesasā mirušā cilvēka galva, — tāpat kā valdnieka mauzolejs Laventā, bija piepildīta ar tumšsarkanu cinobru, kas jaguāru indiāņiem un_ vēlāk maijiem, acīm redzot, bija mirušo krāsa. Cinobra karta atrada arī no nefrīta veidotu pērtiķa galviņu un vairakus nefrīta koraļļus. Vislabāk saglabājusies valdnieka galvaskausa daļa bija ar apzeltītiem pirīta gabaliņiem apdarinātie zobi.

Nākamajā slānī zem mākslīgi nocietinātas grīdas, kas veidoja apbedījumu vietas pamatni, Stirlings atrada vēl citas urnas, kopā piecdesmit divus māla traukus. Katrā bija ievietots jauna vīrieša galvaskauss un vienmēr pievienoti arī daži kakla skriemeļi. Tātad visi apbedītie bija nogalināti vienā laikā. Kādā sevišķi svinīgā gadījumā viņiem ar minētajiem akmens cirvjiem bija nocirstas galvas. Var iedomāties, kas bija šis gadījums: bija miris Serro de Lasmesasas valdnieks. Un kopā ar viņu brīvprātīgi nāvē gāja arī valdnieka pavadoņi vai jaunie garīdznieki. Tik daudzu olmeku skeletu atradums bija lielisks un līdz šim unikāls Stirlinga ieguvums vienā pašā apbedījuma vietā Serro de Lasmesasā. Tātad arī no šīs ekspedīcijas Stirlings varēja atgriezties ar panākumiem. Pētnieki sāka jau saiņot mantas un gatavoties aizbraukšanai. Taču dienu iepriekš izrakumu vietā atgriezās kāds no Stirlinga šejienes palīgiem. Pēc paša iniciatīvas viņš bija sācis rakt un drīz vien uzdūries jaunai noblietētas zemes kārtai. Nepacietīgi viņš to atracis un pēc dažām minūtēm zem māla kārtas atradis ar iecienīto sarkano krāsu klātu nefrīta pērtiķīti, pēc tam bruņurupuča figūriņu un vēl dažus līdzīgus priekšmetus. ' Migels, kā sauca Stirlinga palīgu, drošības dēļ ataicināja ekspedīcijas vadītāju. Stirlings uz brīdi atstāja darba rīku iesaiņošanas uzraudzību sava vietnieka ziņā un devās apskatīt Migela pētniecības rezultātus. Un tagad labāk lai runā pats Stirlings:

«Sasprindzinātā darbā, kam mēs veltījām visd priekšpusdienu (!), uzbēruma tuvumā mēs atradām telpu. Turpmāko pusstundu (!!) mēs veltījām nefrīta gabalu izcelšanai …»

Izrakums, no kura viņi pusstundu cēla laukā atradumus, saturēja septiņsimt astoņdesmit divus no vissmalkākā nefrīta "izgatavotus olmeku praktiskus un greznuma priekšmetus dažādās krāsās — no sniegbaltās līdz debeszilajai. Šis atradums ir visizcilākais un reizē visplašākais tāda veida mākslas dārgumu krājums, kāds vien ticis atklāts Jaunajā pasaulē.

Laimīgā jaguāru indiāņu meklētāja nepārtrauktie, fantastiskie panākumi tagad paši atveda pie Stirlinga iezemiešus no visām Verakrusas un Tabasko daļām ar vēstīm, ka «šur tur ir indiāņu dārgumi, kas varētu interesēt senjoru».

Viena no pirmajām tāda veida ziņām, kurai «senjors» atkal noticēja, aizveda pētniekus uz Sanlorenso ciematiņu.

Un rezultāts, kā vienmēr, trāpījums mērķī! Rezultāts — piecas akmens galvas, ieskaitot vislielāko, ko nosauca par E1 Rey (Karalis).

Un tā Stirlings septiņus gadus pēc kārtas apmeklēja Tabasko, Čiapasu un Verakrusu un sezonu pēc sezonas, gluži kā laimīgs ruletes spēlmanis, vienmēr lika uz vispareizāko skaitli. Viņa pētījumu galvenais ieguvums, protams, ir La venta, vienīgās līdz šim pazīstamās īstās olmeku pilsētas un reizē visvecākās Amerikas pilsētas atklāšana.

Stirlings ar saviem atradumiem atklāja pasaulei kultūru, ko nebija meklējis, pat nebija gribējis atrast, kultūru, par kuru tagad jau vairums Amerikas pētnieku ir vienis prā- tis, ka tā, runājot Alfonso Kaso vārdiem, bijusi visu pārējo Centrālamerikas augsto kultūru «māte» un vispār Jaunās pasaules visvecākā kultūra. Seit atkārtojas sumeru atklājums. Tāpat kā Sumerā sākas Vecās pasaules vēsture, tā šeit Laventā sākas Jaunās pasaules vēsture.

Pēc Stirlinga veiksmīgajiem atklājumiem Toresa salā vēl vajadzēja precīzi noteikt laiku, kad šī jaguāru indiāņu galvaspilsēta bijusi apdzīvota. To mēģināja noskaidrot Stirlinga palīgi un pēcteči — amerikāņu pētnieki Drukers, Heizers un Skvairs. Deviņus piemērotus Laventā iegūtus paraugus viņi apstrādāja, izmantojot radioaktīvā oglekļa metodi. Rezultāti bija negaidīti. Pēc šiem datiem (bez iespējamām novirzēm), Laventa bijusi apdzīvota veselus 1580 gadus — no 1454. gada pirms mūsu ēras līdz 126. gadam mūsu ērā! Galvenie Laventas objekti, pēc šo pētnieku vienprātīga atzinuma, tikuši lietoti starp 800. un 400. gadu pirms mūsu ēras. Tātad bija iespējams arī konstatēt, ka putnu vīra skulptūriņa, ar ko īstenībā viss bija sācies, un arī pirmā Stirlinga atrastā datētā stēla (stēla C Tresapo- tesā) īstenībā radušās tajā periodā, kad Laventa un Laventas stils jau beidza pastāvēt.

Līksmais Stirlings drīz apmeklēja ari centru, kur skaidri saskatāma olmeku kultūras pārveidošanās par maiju kultūru. Šo vietu sauc par Isapu, un tā atrodas Ciapasā, netālu no Gvatemalas robežām. Tātad maiji nebija pasaulē vieni paši. Un nebija pasaulē pirmie. Kaut gan es biju devies uz Centrālameriku «pie maiju pilsētu dārgumiem», man vispirms bija jāierodas šeit, Tabasko, Ksalapas muzejā, Viļjaermosā, jaguāru indiāņu galvaspilsētas muzejā.

Galvenās maiju kultūras atrašanās vietas 1.—16. gadsimtā

No saviem priekštečiem olmekiem maiji bija pārņēmuši ne vien ciparus un viņu rakstības sistēmu, bet arī piramīdu, stēlu un citu akmens pieminekļu celtniecību, tāpat kā prasmi lieliski apstrādāt neirītu. Un, iespējams, sākumā pārņēma ari neierobežoto, absolūto priesteru varu pār sabiedrību, teokrātiju, kas, bez šaubām, pastāvēja Laventā. Pār olmekiem, acīm redzot, valdījuši priesteri. Un priesteri katrā ziņā bija arī visuzticamākie un visdedzīgākie jaguāra kulta aizstāvji; šī visvecākā un, kā man šķiet, ari

visdīvainākā indiāņu Amerikas pilsēta radusies zem jaguāra zīmes.

Gigantiskās galvas, acīm redzot, attēlo virspriesteru — visaugstāko olmeku valsts valdnieku sejas. Olmeku valsts pastāvēšanu gan nevar pierādīt, tomēr daudzi izcili ame- rikānisti (piemēram, Alfonso Kaso) tai sāk tagad ticēt. Laventā atradu attēlotas ari citas figūras, piemēram, uz kāda altāra pilnīgi atšķirīgu, it kā semītisku tipu. Varbūt tas bija ārzemju sūtnis, varbūt vēstnieks vai tirgotājs. Laventā atrasti arī dažādi izkropļotu vīriešu — galvenokārt punduru attēli. Kāda skulptūra attēlo bērnu ar nocirstu zodu (ol- meki, acīm redzot, piedēvēja fiziski sakropļotiem cilvēkiem dievišķu izcelsmi). īpašu vietu Laventas portretu vidū ieņem dažādi kastrāti. Šķiet, priesteri uzņēma valdnieku kārtā tieši ar brīvprātīgu kastrāciju. Par to liecina kāda cita amerikāņu pētnieka atklājums Laventā: tas atrada īpašā veidā sarindotas sešpadsmit serpentīna un nefrīta skulptūriņas. Droši vien šī aina attēlo olmeku reliģisku rituālu. Kaut gan šķiet, ka visi skulptūrās attēlotie priesteri ir vīrieši, tomēr tiem visiem trūkst ārējo dzimumorgānu.

Vispār Laventā sieviešu attēli atrodami ļoti reti, izņemot ainas, kurās redzamas sievietes dievišķīgā jaguāra sabiedrībā vai tieši dzimumakta laikā. Iepriekšējās vidējās kultūras attēlo vienīgi sievieti māti, bet Laventā indiāņu Veneru tēlus atvietoja robustie vīriešu portreti (tie gan savu vīrišķību bieži vien jau bija zaudējuši).

Šeit, galvenajā jaguāru pilsētā, redzams ne vien tas, kā mainās vīrieša un sievietes loma sabiedrībā. Mainās visa sabiedrība. Priesteri, kas noteica dzīvi plašā Laventas apkaimē, no pārējiem cilts locekļiem atšķīrās ar apģērbu un tiesībām. Viņi vairs nestrādā, bet vada citu cilvēku darbu. Varbūt viņi arī sadala tīrumus un to ražu. Tātad priesteri vada saimniecisko dzīvi un nostājas sabiedrības priekšgalā. Acīm redzot, viņi arī vadīja akmeņu pievešanu La- ventai, jo Toresa salā un tās purvainajā apkaimē akmeņu vispār nebija. Līdz šim pazīstamie akmens pieminekļi Laventā sver vairāk nekā tūkstoš tonnas. Miljons kilogramu. Un visu izejmateriālu jaguāru indiāņiem vajadzēja atvest uz plostiem pa Tonālās upi no akmeņlauztuves izdzisuša vulkāna krāteri simt divdesmit kilometru attālumā!

Un viņi, priesteri, acīm redzot, ir tie, kas novēro zvaigznes, veido kalendāru, rindo punktus un svītriņas, kamēr no tiem izveido skaitļu sistēmu, un pēc tam izgudro ari burtus, ar kuriem, kā norāda cits Stirlinga atklājums, rakstītas pat pirmās indiāņu grāmatas. Tātad maiji, kuri ticēja, ka ieradušies pasaulē pirmie, un ierakstīja savā kalendārā sākuma datumu 0.0.0.0.0 vai 4 Ahau 8 Cumhu, kas atbilst 3113. gadam pirms mūsu ēras (diemžēl mēs nezinām, kas šajā 3113. gadā noticis vai, pareizāk sakot, kam vajadzēja notikt), īstenībā tikai attīstīja tālāk bagāto olmeku mantojumu.

Visvecākā Amerikas piramīda tātad atrodas Laventā, jaguāru galvenajā pilsētā. Visvecākā maiju piramīda paceļas Uaksaktūnā (tā ir piramīda E VII, kas uzcelta ap 325. gadu). Un tās atsevišķo pakāpju stūrus rotā astoņpadsmit jaguāru maskas! Tikai vēlāk jaguārs pamazām izzūd no maiju pasaules. Laventas pieminekļu vīrišķīgo robustumu vēlāk aizstāj maiju Vecās valsts pirmo lielo pilsētu smalkā arhitektūra. Tikai pēc vairākiem simtiem gadu maiju mākslinieki ceļ — tagad jau paši — savu vissmalkāko pilsētu Ciapasas Palenki. Turklāt Palenke atrodas tikai dažus simtus kilometru no Viļjaermosas, aiz zaļā Lakandonas mūžameža aizkara.

3. PIRAMĪDAS MŪŽAMEŽOS

Es atvados no jaguāru indiāņu galvaspilsētas un vispār no olmekiem un tagad braucu pie tiem, kas atnāca pēc «jaguāriem» un attīstīja olmeku kultūru par visaugstāko, visspožāko indiāņu Amerikas kultūru — par maiju kultūru. Autobuss mani ved pa vienīgo šoseju, kas aizlokās cauri Tabasko purvājiem uz Teapas pilsētiņu — izejas punktu ceļojumam pie Lakandonas mūžamežā paslēpto maiju pilsētu dārgumiem.

Vēlāk es braucu pa šo šoseju vēlreiz, kad devos pāri Centrālamerikas Kordiljeriem atceļā no celtali, soke un cocili cilšu indiāņiem, kurus biju apmeklējis Ciapasas kalnu grēdas dienvidrietumu nogāzēs. Teapa ir svarīgs krustpunkts katram, kas dodas pie Centrālamerikas Kor- diljeru indiāņiem. Mani tagad interesē maiji. Taču nevis tie, kas pašlaik nabadzīgi un panīkuši apstrādā savu senču zemi, bet tie, kas šeit pirms desmit vai piecpadsmit gadu simteņiem cēla savas metropoles, krāšņas pilsētas, kuras pārspēj visus citus indiāņu Amerikas arhitektūras pieminekļus.

Centrālamerikā maiji cēluši savas pilsētas divos pilnīgi atšķirīgos apgabalos. Pirmais, uz kurieni tagad dodos, ir plaša Centrālamerikas Kordiljeru teritorija, kas vietumis sasniedz ievērojamu augstumu; piemēram, celtali un cocili (tās arī pieder pie maiju valodu saimes) cilšu ciemi galvenokārt atrodas vairāk nekā divtūkstoš metru virs jūras līmeņa.

Visa šī apgabala ass un vissvarīgākā upe maiju vēsturē ir slavenā Usumasinta. Tās abos krastos plešas tikpat ievērojamais mežonīgais un necaurejamais Lakandonas mūžamežs. īstajam mūžamežu apgabalam Usumasintas baseinā piekļaujas vēl tā sauktais Petēnas plato — neliela un ne visai augsta plakankalne, kur pirmajā vai otrajā mūsu ēras gadsimtā radusies maiju pirmā akmens pilsēta.

Šo maiju vēstures vecāko periodu dēvē par Vecās valsts periodu. Vecā valsts izbeidzas devītajā vai desmitajā gadsimtā, kad maiju indiāņi pamet savu pēdējo krāšņo pilsētu pie dzīvinošās upes un aizceļo uz jaunu apgabalu, kas tagad uz visiem laikiem būs viņu jaunā dzimtene, — uz Ju- katānu. Un Jukatānā es atradu citas tikpat lieliskas pilsētas: Cičenicu, Kabā, Uksmalu, Dzibilčaltūnu, Saīlu, Tu- lumu. Savā ceļojumā pie maiju pilsētu dārgumiem gribu ievērot tādu pašu braucienu secību, kāds vadīja maiju ceļu laikā un telpā. Tāpēc vispirms dodos uz Lakandonas mūžamežu, pie Usumasintas, uz Veco valsti, uz tās pilsētām. Visskaistākā un apbrīnojamākā no tām ir Palenke. Turklāt tā atrodas netālu no vienīgās dzelzceļa līnijas, kas šķērso Teapu Tabaskā.

Vilcienu saraksts, kurā es izlasu arī mūžamežā paslēpušās Palenkes vārdu, vēstī, ka vilciens — ātrvilciens (!) — šeit brauc divreiz nedēļā. Pirmdienās un piektdienās. Rīt ir piektdiena. Tātad es noteikti sagaidīšu. Tāpēc atkal klaiņoju pa Teapu. Un tad pienāk piektdienas rīts. Lokomotīves zvans jau no tālienes skan kā Londonas Big Bens, «ātrvilciens» piebrauc pie stacijas, uzņem pasažieru bariņu un dodas mūžamežā.

Līdztekus vēlmei iepazīties ar šo Vecās valsts perioda skaistāko maiju pilsētu mani uz Palenki atveda vēl arī cits nolūks.

Vietējie iedzīvotāji izdod, pareizāk sakot, izdeva divus vai trīs numurus hektografēta vietēja žurnāla, kas veltīts, protams, galvenokārt šī maiju centra brīnumiem. Pirms dažām dienām man Mehiko nejauši izdevās redzēt šī žurnāla pirmo numuru, kurā bija minēts, kādi ārzemju ceļotāji jau apmeklējuši Palenki un kā sekmējuši tās izpēti. Sarakstā īpaši augstu novērtēti Frederika de Valdeka nopelni. Aiz viņa vārda minēta tautība: checoslovaco — čehs!

Valdeka čehu tautība gan ir diezgan apstrīdama. Kā apgalvo vieni avoti, viņš esot dzimis Prāgā, turpretī citi par viņa dzimšanas vietu min Vīni. Jaunībā viņš noteikti dzīvojis Prāgā. Drīz nemierīgais raksturs aizveda viņu uz Parīzi, kas valdzināja vairāk. Tur viņš interesējas par tēlotāju mākslu, sāk studēt mākslas akadēmijā, bet viņu vilina plašā pasaule. Tieši tajā laikā sākas Napoleona karagājiens uz Ēģipti — un Valdeks iestājas Āfrikas armijā. Āfrikā viņš pirmo reizi iepazīstas ar senēģiptiešu mākslas darbiem, un tie viņu apbur. Tālab kopā ar četriem biedriem viņš atstāj korsikāņa armiju. Viņi brauc pa Nīlu uz augšu līdz Nūbijai, kur iepazīstas arī ar Lejasēģiptes pieminekļiem. Četri viņa biedri ceļā vēlāk iet bojā, dzīvs paliek tikai Valdeks.

«Prāgas grāfa» turpmākās likteņa gaitas liekas gluži neticamas: Valdeks pamazām apceļo gandrīz visu Āfriku, būru zemē viņš piedalās kādā karagājienā; šoneris, uz kura Valdeks vēlāk brauc, avarē Madagaskaras šaurumā, taču viņš, kā par brīnumu, izglābjas. No Madagaskaras Valdeks aizbrauc uz Indiju, no Indijas uz Dienvidameriku, pēc tam Cīlē iestājas admirāļa Kočrana flotes dienestā. No Cīles viņš nokļūst Gvatemalā un no Gvatemalas Meksikā.

Meksikā Valdeks sastop cilvēku, kas nodarbojas ar indiāņu arhitektūru un kultūru laikmetā pirms Kolumba, ar slaveno lordu Kingsboro, kas ir pārliecināts, ka šo pilsētu celtnieki bijuši ebreji — bībelē minēto izraidīto Izraēlas cilšu pēcteči. Taču Valdeks tika redzējis Ēģipti un bija pārliecināts, ka indiāņu Amerikas piramīdas un pilis cēluši ēģiptieši. Un, tā kā senēģiptiešu mākslas valdzinājums līdz šim bija Valdeka dziļākais un ietekmīgākais pārdzīvojums, viņš piedāvā Meksikas valdībai — toreiz pie varas bija Anastasio Bustamantes vadītā hunta —, ka apmeklēs maiju pilsētas un uzgleznos Meksikas valdībai visu, ko tur atradīs ievērības cienīgu. Šinī laikā no Ciapasas Meksikā pienāca brīnumainas ziņas. Tās vēstīja par indiāņu pilsētu, kas atrodas netālu no Palenkes ciematiņa Lakandonas mūžamežā. Bustamante tad nu sūta Valdeku turp. Grāfs vēl nenojauš, ka paliks Palenkē vairāk nekā divus gadus.

1832. gada 12. maijā Valdeks pēc neiedomājami grūta ceļa nokļuva pie maiju pilsētas drupām. Viņš apmetās tieši svētnīcas iekšpusē kādas piramīdas virsotnē. Palenke sajūsmināja pasaules apceļotāju no Prāgas. Ar zīmuli un visvairāk ar otu viņš atveido apbrīnojamos ciļņus, kas grezno Palenkes piramīdu tempļus, glezno slaveno Palenkes pili un nozīmē daudzos hieroglifus', kuri rotā visas galvenās ēkas šajā krāšņajā maiju kultūras centrā.

1 Maiju rakstību vispār dēvē par hieroglifisku. Atsevišķi hieroglifi īstenībā ir kvadrātveida vai taisnstūrainas attēlu zīmes. Rakstība bija diezgan labi attīstīta, par ko liecina vairākas hieroglifu formas:

a)   vienkāršota simboliska forma,

b)  monumentālas formas hieroglifi, kas aptver vai nu visu augumu, vai arī biežāk cilvēka vai dzīvnieka galvu.

Protams, Valdeku ietekmēja toreiz valdošie uzskati mākslā. Viņš nekopēja, bet saskaņā ai' laikmeta gaumi pats atdarināja ciļņus un pat sarežģītos maiju hieroglifus. Un tāpēc mūsu dienās, kad daudzi ciļņi, kurus Valdeks bija uzzīmējis savas ilgās uzturēšanās laikā Palenkē, jau ir neglābjami pazuduši, pat atlikušie viņa zīmējumi mūs neinformē pietiekami precīzi. Amerikānistikai tāpēc bija jāpagaida vēl daži gadu desmiti līdz pirmajai nopietnajai Palenkes altāru plākšņu un hieroglifisko uzrakstu kopijai, par ko parūpējās angļu arheologs Modslejs. (1889.— 1902. g. Londonā tās publicēja četros sējumos ar nosaukumu «Biologia Centrali-Americana».) Valdeks bija arī pirmais pētnieks, kas — protams, neveiksmīgi — mēģināja atšifrēt maiju hieroglifus.

Bija vēl arī cits iemesls, kāpēc Valdeks tik ilgi uzturējās maiju pilsētā. Prāgas grāfs šeit iemīlējās indiāņu metisietē no Palenkes ciema. Un meitenes vienmēr — un visās zemēs, kur viņš uzturējās, — bija viņa «Ahileja papēdis». Simpātijas pret pievilcīgo metisieti aizturēja Valdeku Palenkē tik ilgi, ka, atgriežoties Mehiko, viņš neatrada savu vareno aizstāvi Bustamanti vairs starp dzīvajiem; Busta- mante pa to laiku bija gāzts un pēc tam arī nogalināts.

Tā Valdekam bija jādodas ceļā no jauna. Viņš aizbēga uz toreiz neatkarīgo Jukatānu un no turienes uz Parīzi. Un šeit septiņdesmit divu gadu vecumā viņš publicēja savu pirmo grāmatu — skaistāko mūža gadu atmiņas (un vienlaikus pirmo īsto grāmatu par maiju arheoloģiju vispār), slaveno «Voyage Pittoresque et Archeologique». Grāmatai bija panākumi. Sevišķi lielu ievērību izraisīja

Monumentālās formas lietoja galvenokārt uz stēlām vai plašāku uzrakstu ievadā kā virsrakstu. Sājos uzrakstos pēc «virsraksta» sekoja simboliskā formā rakstīts teksts. Maiju kodeksos (grāmatās), kas, protams, rakstīti vienkāršotā simboliskā formā, vērojam pat slīpu maiju rakstu tipu, sava veida hieroglifu kursīvu. Maiju raksti līdz šim vēl nav pilnīgi atšifrēti. Tā ir diezgan sarežģīta problēma, jo daži hieroglifi gluži skaidri ir piktogrāfiski, citi, un tādu ir vairums, ideogrāfiski (simbols ir vienkāršots un daudzreiz izsaka no sākotnējā simbola atšķirīgu jēdzienu). Problēma ir vēl sarežģītāka tāpēc, ka maiju valodā ir daudz homonīmu, kurus maiji, acīm redzot, bagātīgi izmantojuši savā rakstībā, lai pamazinātu hieroglifu skaitu. Taču tā uzrakstīts teksts pieļauj atšķirīgu lasījumu (izskaidrojumu), t. s. rēbusu lasījumu. Tā, piemēram, maiju jēdzienu «xak-pat (pach) — cuch», kas burtiski nozīmē «cienīga valdnieka uzturēšanās», varam lasīt arī: «skaista tempļa vieta — cienīgs dievkalpojums — laba upurēšana — nodokļu ievākšana — izdarīt darbu pa pusei».

grāmatai pievienotie attēli, ko Valdeks bija uzgleznojis Palenkē. Un tā grāfs — tad jau viņš tuvojas astoņdesmit un vēlāk deviņdesmit gadu slieksnim — sāka no jauna intensīvi nodoties gleznošanai. Savu simto dzimšanas dienu viņš nosvinēja ar otru grāmatu, kurai atkal pievienoti paša zīmējumi. Grāmata veltīta maiju arhitektūrai un urbānis- tikai. Viņam bija simt un viens gads, kad viņš Parīzes sabiedrībai demonstrēja arī savu pirmo gleznu izstādi. Viņš sasniedza fantastisku vecumu — simt deviņus gadus. Un nomira nevis no vecuma; palikdams uzticīgs savām tieksmēm, kuras neatmeta arī mūža novakarē, viņš Jaužu pilnajos Elizejas laukos atskatījās uz kādu pievilcīgu parīzieti — un viņu nosita garāmbraucoša kariete.

Ja es šeit runāju par savu apbīnojamo «tautieti», būtu vietā pieminēt, ka Valdeku uz toreiz nepazīstamo Palenki aizvilināja mūka Ramona Ordoņjesa i Agira ziņojums. Ordoņjess bija apmeklējis maiju pilsētas drupas drīz pēc tam, kad tās nejauši mūžamežā dažas legijas [1] no Palenkes ciema bija atradusi militāra patruļa. Brālis Ramons bija sajūsmināts par maiju pilsētas drupām. Kopš inku galvaspilsētas Kusko un acteku galvaspilsētas Tenočtit- lānas laikiem tas bija pirmo reizi, kad atkal tika atklāta jauna krāšņa indiāņu metropole. Alkas pēc maiju dārgumiem palīdzēja drosmīgajam mūkam pārvarēt briesmīgās grūtības gājienā pāri mežonīgajiem Kordiljeriem un sasniegt Palenki. Viņš mūžameža pilsētā gan neatrada zeltu, toties maiju centrs viņu tā savaldzināja, ka viņš pēc tam sava klostera klusumā uzrakstīja par Palenki veselu apcerējumu, ko nezin kāpēc nosauca par «Debess un zemes radīšanas vēsturi».

Vārds Palenke, protams, cēlies periodā pēc Kolumba. Tā saucās ciematiņš, kas šeit radās drīz pēc spāņu atnākšanas. Sākumā tā varbūt bija misionāru apmetne čolu cilts indiāņu pievēršanai kristīgajai ticībai. Ne misionāri, ne viņu indiāņu avis, protams, nenojauta, ka dažus kilometrus aiz ciema, dziļāk Lakandonas mūžamežā, pirms gadu simteņiem pastāvējusi īsta metropole, kas, acīm redzot, bijusi skaistākā pilsēta šajā indiāņu Amerikas daļā.

Pilsētas drupu apkaimē mūžamežā, tāpat kā pirms gadu simteņiem, dzīvo indiāņi — dažas izkliedētas čolu ģimenes. Čoli, kas no jauna atklājuši savu indiāņu senču

pilsētu, drupas dēvē par «Otiottiun»; čolu valodā «otiot» nozīmē «pilsēta» un «tiun» — «akmens». No čolu valodas nācis arī tagadējais vārds strautam, kas tek cauri pilsētai («Otiotum» vai «Otolum»).

Blakus čoliem Palenkes tiešā tuvumā kādreiz dzīvoja arī cita indiāņu cilts — celtali. Celtalu valodas vecākajā vārdnīcā ciema — misionāru apmetnes Palenkes vārds tulkots kā «Gho-Chan». Un, tā kā Ordoņjesa apcerējumā lasām «Na-Chan» un abi vārdi īstenībā nozīmē vienu un to pašu — Čūsku pilsēta, tad uzdrīkstos izteikt hipotēzi, ka šis vārds ir sākotnējais Palenkes apzīmējums periodā pirms Kolumba.

«Čūsku pilsēta» atrodas Lakandonas mūžameža malā apmēram simt metru virs jūras līmeņa. Atsevišķu celtņu drupas stiepjas septiņarpus kilometru garumā. Palenke piekļāvās Tumbala kalnu nogāzēm — vienam no Centrālamerikas Kordiljeru atzarojumam. Ārkārtīgi izdevīgo pilsētas novietojumu vēl papildināja kalnu upīte. Upe apgādāja Palenkes iedzīvotājus ar ūdeni, zivīm, apūdeņoja viņu kukurūzas laukus, mūžamežs papilnam sniedza zvērus, putnus, kuru spalvas bija Palenkes aristokrātijas un garīdzniecības galvenais rotājums; mūžamežs deva arī būvkokus. Vēl līdz šim Palenkes tuvumā mūžamežā atrodami ļoti augstvērtīgi koki — sarkanais ciedrs un Centrālamerikas mahagonijs. Tumbala kalni, pie kuru nogāzēm atrodas Palenke, deva maiju celtniekiem akmeņus — galveno būvmateriālu.

Palenkē vispirms apmeklēju «Grāfa templi». Sis tautas apzīmējums ieviesies arī amerikānistikas literatūrā. Tas atgādina, ka šīs piramīdas pašā virsotnē, tieši svētnīcas sienās, kuras paliekas joprojām atrodam piramīdā, vairāk nekā divus gadus mitinājās mans tautietis grāfs Valdeks. Seit viņš rakstīja, gleznoja, un šeit arī viņu apciemoja tā jaunā metisiete, kuras pievilcība viņu saistīja pie Palenkes vēl ciešāk un kuru, kā es pats pārliecinājos, tuvā ciema iedzīvotāji atceras vēl šodien.

Ejot pa Valdeka pēdām, nonāku arī «Lauvu templī». Tas atrodas apmēram simt metru uz dienvidiem no galvenā ceremoniju centra un, tāpat kā pārējie Palenkes tempļi, īstenībā ir piramīda, kuras virsotnē atrodas mazās svētnīcas vienīgā telpa. Svētnīcas dibensienā uz altāra akmens vēl Valdeka laikā pastāvēja liels cilnis, kas attēloja Palenkes virspriesteri sēžam uz troņa, no kura slejas divas jaguāra galvas.

No lielā ciļņa (sakarā ar to Valdeks nosauca celtni par «Skaistā ciļņa templi») šodien redzamas vairs tikai vienas jaguāra galvas nožēlojamas atliekas. Taču Valdeka laikā cilnis bija vēl pilnīgi neskarts. Sī ciļņa attēls ir visizcilākais Vaideka darbs no Palenkes, kaut arī te mākslinieks palika uzticīgs laikmeta manierei. Tā, piemēram, datumu, kas ietverts cilnī, pat no Valdeka attēla mēs, acīm redzot, nekad vairs nespēsim izlasīt.

«Grāfa templis», «Lauvu templis» un desmitiem citu ēku atrodas ārpus īstā Palenkes ceremoniju centra. Šeit koncentrēti četri galvenie tempļi un to vidū Palenkes pils — plaša (104X80 m), vairākkārt pārbūvēta celtne ar taisnstūra pamatni. īstās pils teritorijā citu pēc cita izstaigāju četrus iekšējos pagalmus ar galerijām visapkārt, divus lielākus un divus mazākus, kas vēlāk tika sadalīti vairākās telpās, kuru nozīmi var skaidri noteikt, tikai ar pūlēm. Galerijā pie ziemeļaustrumu iekšējā pagalma manu uzmanību sevišķi saistīja īsta tvaika pirts un pat trīs labi iekārtotas atejas.

Pils ēka atrodas uz mākslīgi uzbērtas terases. No ziemeļu puses uz pili veda platas kāpnes. Pils ārsienas rotātas ar apmetuma ciļņiem, kas daļēji vēl saglabājušies. Mani personiski visvairāk interesē maiju arhitektūrā līdz šim gluži neparasts piecstāvu tornis. Acīm redzot, tas kalpoja kā astronomiska observatorija; augšstāvā vēl līdz mūsu dienām saglabājies akmens sols, uz kura laikam sēdējis priesteris — zvaigžņu pētnieks, kas novērojis zvaigžņu stāvokli virs pilsētas.

Pieeja Palenkes pils tornim bija interesanti konstruēta. Kāpnes, kas ved uz observatoriju, sākas tikai ēkas otrajā stāvā. Lai no apakšstāva nokļūtu otrajā stāvā, Palenkes astronomiem, acīm redzot, vajadzēja izmantot pieslienamas kāpnītes.

Blakus pilij slejas trīs citas slavenas piramīdas, kuru virsotnēs bija galvenās pilsētas svētnīcas; «Saules templis», «Krusta templis» un «Lapu krusta templis», Šie jaunlaiku nosaukumi atvasināti no tempļu iekšpusē novietoto atsevišķo altāra plākšņu galvenajiem motīviem.

«Saules templim», kas uzcelts uz piecpakāpju piramīdas, ir plata fasāde, kuru sadala trīs ieejas. Kolonnas pie ieejas svētnīcā rotātas ar hieroglifiskiem uzrakstiem.

Tempļa iekšienē atrodas īstā svētnīca. Pie dibensienas novietots plašs, līdz mūsu dienām ļoti labi saglabājies reljefs. Tas atveido sauli, kas attēlota kā vairogs, kurā iedurti divi sakrustoti šķēpi. Reljefa labajā un kreisajā pusē uz vergu ķermeņiem stāv divi priesteri, kas nes saules dievam upurus. Krāšņo reljefu papildina vesela virkne hieroglifu, pēc kuriem iespējams, un tas ir ļoti svarīgi, izlasīt datējumu — 642. gads.

To pašu datumu lasām reljefā, kas rotā otru Palenkes templi — «Krusta templi». Krusts, kas veido šīs skaistās kompozīcijas centru (acīm redzot, tas šeit ir maiju svētā auga kukurūzas simbols), novietots uz galvas dīvainai maskai, kas attēlo zemes dievu. Reljefa augšgalā novietots Centrālamerikas indiāņu svētais putns — kecals. Tāpat kā «Saules templī», arī šeit divi priesteri nes dievam ziedo- j umus.

Arī trešā galvenā Palenkes svētnīca — «Lapu krusta templis» savu tagadējo nosaukumu guvis no lieliski izstrādātā reljefa, kas rotā šo templi. Galvenais motīvs šeit tāpat ir krusts, no kura uz augšu un uz sāniem gluži kā liesmas izlocījušās lapas. Augšējās lapas galā no krusta izaug stilizēta cilvēka seja. Arī pie horizontālās krusta daļas ir mazākas cilvēku galvas. Abās pusēs izvietotas četras rindas hieroglifu teksta.

Mans apbrīnojamais novadnieks Valdeks, ceļotājs un maijologs amatieris, pa kura pēdām es esmu ieradies Palenkē, īstenībā bija pirmais, kas vispār mēģināja atšifrēt šos īpatnējos maiju hieroglifus tieši šeit, uz «Lapu krusta tempļa» altāra plāksnēm.

No Palenkes Valdeks ar lielu līkumu vēlāk nokļuva kaimiņu pussalā Jukatānā. Arī es došos pa šo pašu ceļu — vēl jo vairāk tāpēc, ka senie Palenkes iedzīvotāji — strādnieki, celtnieki, šīs un citu Vecās valsts pilsētu valdnieki •— vēlāk, sākot ar piektā gadsimta beigām, sāka pārceļot uz ziemeļiem, uz Jukatānu, un pakāpeniski pameta visas savas pilsētas pie Usumasintas, ieskaitot visskaistāko, vispilnīgāko un viskrāšņāko Čūsku pilsētu, pilsētu pilsētu, jauko Palenki.

4. no Cenu zemes

uz puuku zemi

Tātad es atkal stāvu mazajā Palenkes stacijā un gaidu, kamēr no Teapas puses atskanēs braucošā vilciena signāli. Šoreiz tas nebija pārlieku gausais ātrvilciens, bet sastāvs, ko taktiski dēvē par «jauktu» vilcienu. Preču vagoni un daži lēti pasažieru vagoni sastāva beigās.

Esmu ceļojis dažādās pasaules malās ar dažādiem vilcieniem, bet šis «jauktais» bija droši vien pats gausākais no visiem. Ik pēc brīža tas apstājas, kaut arī šeit ne. tuvumā un ne tālumā nav redzams neviens ciems. Tad vilciens pa garu tiltu rībēdams pārbrauc pāri platajai Usuma- sintai, atstāj Lakandonas mūžameža novadu un dodas tieši uz ziemeļiem, uz ziemeļu Jukatānas Sisalas ostām.

Pēc piecpadsmit stundu brauciena es ar lielu prieku izkāpu no vilciena, lai apskatītu netālo Čampotonas pilsētiņu, kas atrodas pussalas rietumu krastā. Campotonā, ko sākumā maiji sauca par Čakanputūnu, bija dzīvojušas vairākas icu cilts paaudzes. Šī cilts ir viena no vissvarīgākajām Jukatānas indiāņu grupām, kuru pēdas es vēlāk gribēju sameklēt viņu slavenajā metropolē čičenicā.

No Čampotonas turpinu ceļu uz netālo Kampeči — ostu un apgabala galvaspilsētu. Krāšņā, senatnīgā pilsēta mani interesē visvairāk tāpēc, ka šeit agrākajā pilsētas cietoksnī, kas atgādina par biežajiem pirātu uzbrukumiem Kam- pečei, arheologs Rauls Pavons Abreu savācis neskaitāmus maiju mākslinieku . darbu paraugus no tā apgabala, pa kuru tagad braucu. Apgabalu sauc par Cenu zemi, tāpēc ka vesela virkne šejienes vietu nosaukumu ietver šo maiju vārdu, kas nozīmē «aka». Braukdams cauri Cenu zemei, ceļojuma dienasgrāmatā ierakstīju vairāku vietu nosaukumus — Čenkoja, Altučena, Opolčena un it īpaši svarīgo Bolončenu, par kuru vēl būs runa. Tik daudz «aku» šinī apkārtnē ir tāpēc, ka ūdens te atrodas tikai lielos dziļumos un maiji tajā laikā, kad gar krastu sāka

iespiesties tālāk Jukatānas ziemeļos, apmetās vienīgi tur, kur atradās «cenas» — dabiskās ūdens krātuves.

Maiju mākslas un it sevišķi arhitektūras raksturs šajā nelielajā Cenu zemē zināmā mērā atšķiras no Vecās valsts pilsētu rakstura. Šim stilam (dažreiz to dēvē ari par Cen- riobekas stilu) ir raksturīgas tikai vienstāva celtnes ar daudzām telpām; tām vairs nav augsti frontoni, kādus redzēju Palenkē «Lapu krusta templī», «Saules templi» un citās svētnīcās, bet gan tādi kā piloni mazu piramīdu veidā, kuri novietoti celtnes priekšā. Visa ēka īstenībā ir horizontāli sadalīta piecās daļās. Pirmo, trešo un piekto veido piramīdveida pilons, otro un ceturto — vienstāva celtne.

Cenu zemē atrodamas arī vienkāršākas ēkas. Daudzu ēku īpatnība ir neparastās ieejas, kas iekomponētas čūskas maskas reljefā.

Šejienes arhitektūra atšķiras no tās, ar ko esam iepazinušies pie Usumasintas, krāšņajā Palenkē, jo šeit fasādēs tiek lietots aptēsts akmens apmetuma vietā.

Cenu zemē tomēr nav izaugusi neviena īsti liela maiju pilsēta, ko nozīmes, plašuma un pievilcīguma ziņā varētu salīdzināt ar Palenki. Turklāt pieejamie Cenu centri biezāk apdzīvotos apgabalos (Nukucičā, Očobā, Kulukba- lamā) laikmetā pēc Kolumba bija daudz vairāk izpostīti nekā citos Jukatānas apgabalos.

Tātad Cenu zeme bija tāda kā starpstacija maiju ceļā no Usumasintas uz Ziemeļjukatānu, no Vecās valsts uz Jauno valsti. Palenki, Vecās valsts visskaistāko pilsētu, maiji pilnīgi pameta; pat priesteri, dižciltīgie augstmaņi nekad tur neatgriezās. Un, gluži tāpat kā Palenke, pakāpeniski iznīka arī visas citas klasiskā laikmeta pilsētas, visi Vecās valsts perioda maiju centri. Vienīgi Palenkē saglabājušās pēdas, kas liecina, ka pilsētu, iespējams, ar varu sagrābuši svešinieki — totonaki; pārējās pilsētas plašā apgabalā ap Usumasintu un tuvajā Petēnā tika pamestas bez jebkāda redzama iemesla.

Jautājums, kāpēc maiji pametuši Vecās valsts lieliskās pilsētas, jau vairākus gadu desmitus daudzajiem maijolo- giem ir pati galvenā problēma. Viens no ievērojamākajiem maijologiem, Ziemeļamerikas profesors Morlijs, uzskata, ka šīs indiāņu ziedošo pilsētu mīklainās pašiznīcināšanās iemesls ir augsnes noplicināšana, citi pētnieki norāda uz biežajām zemestrīcēm šajā apgabalā, turpretī daži iedomājas, ka šajā laikā — pirmā gadu tūkstoša otrajā pusē — visā Usumasintas baseinā notikusi radikāla klimata maiņa, kaut gan savu apgalvojumu nevar pamatot ar ticamiem argumentiem.

Tomēr, dziļāk analizējot, šie argumenti izrādās nepamatoti. Acīm redzot, krāšņo indiāņu pilsētu bojā ejas iemesls meklējams tieši viņu pilīs un tempļos, tieši pastāvošās sabiedriskās iekārtas raksturā. Saglabātie pieminekļi par to pastāsta ļoti maz. Tomēr ir interesanti, ka maiji drīz pēc savu pilsētu atstāšanas aizceļoja uz tādiem apgabaliem, kas pēc dabas apstākļiem ievērojami atšķiras no viņu sākotnējās dzimtenes. Proti, šajā starpbrīdī starp maiju pilsētu drāmas diviem cēlieniem maiji pārceļas uz ziemeļiem, uz Ziemeļjukatānu.

Un šeit no jauna cita pēc citas izaug neskaitāmas maiju pilsētas. Taču sociālie apstākļi, kā par brīnumu, kaut cik manāmi neatšķiras no tiem, kas, acīm redzot, bija ierosinājuši pilsētu bojā eju pie Usumasintas un Petēnā. Daudzos gadījumos nemainās pat dinastijas, kas laikus bija pametušas savus grimstošos akmens kuģus — mirstošās pilsētas. Šķiet, valdošajām dzimtām, kas pieredzēja savu pilsētvalstu pagrimšanu, pēc pārcelšanās uz Jukatānu pa lielākajai daļai izdevās no jauna konsolidēt savus spēkus un atkal uzņemties jaunuzcelto pilsētu vadību. Kā viņiem tas izdevies, to mēs līdz šim vēl nezinām. Maiju pārcelšanās laiks no Usumasintas uz Jukatānu maijologiem ir vismazāk izpētītais posms šīs indiāņu tautas vēsturē.

Jaunās maiju pilsētas vairs nav tik smalkas, tik filigrānas, tik delikātas, kāda bija Palenke. Tās ir izturīgākas, krāšņākas un greznākas. Palenkē visa pilsētas arhitektūra it kā bija pievērsta dievišķīgajām debesīm: Palenkes pili, pilsētas valdnieku rezidenci, vainago observatorijas tornis, kur priesteri zvaigžņu ceļos lasīja mūžīgos likumus, savu cildeno dievu gribu.

Turpretī Jukatānas pilsētas nav vairs celtas dievu cildināšanai un pielūgšanai. Tās vispirms ir spēcīgo dinastiju varas un slavas nemaskēti pieminekļi un reizē rezidences. Pie Usumasintas Vecās valsts pavēlnieki mums (vismaz pagaidām) ir anonīmi, bieži dieviem pielīdzināti valdnieki, turpretī tiem, kas valda indiāņu metropolēs Jukatānas ziemeļos un kas itin nemaz neslēpj, ka tiecas arī pēc laicīgās varas un slavas, maiju vēsturē ir savi noteikti vārdi. No šī laikmeta mēs pazīstam jau veselu rindu valdnieku dzimtu — Kokomi, Celi, Peči, Kaneki un citas. Mans cejš tagad ved uz Uksmalu, kas bija kādreiz slavenākās dzimtas rezidence, uz Ksiu valsts galvaspilsētu.

Uksmala atrodas 53 kilometrus uz ziemeļiem no Bolon- čenas (burtiskā tulkojumā — Deviņas akas), pēdējās vietas, kur es apstājos Cenu zemē. Neviena no Cenu pilsētām tomēr nevar līdzināties Uksmalai ne izcilās arhitektūras, ne nozīmes ziņā. Uksmala atrodas otrā maiju apmešanās vietā Jukatānā, vairāk ziemeļos, Puuku zemē (maiju valodā — pakalns) — ne visai augstā kaļķakmens paugurainā. Puukā sešus mēnešus gadā nelīst lietus, un tāpēc maiju pilsētas izauga vienīgi tajās vietās, kur iedzīvotāji spēja kaļķakmens klintīs izkalt «čultunas» — cisternas, kurās uzkrāja ūdeni lietavu laikā un pēc tam apgādāja pilsētas iedzīvotājus ar valgmi visam sausuma periodam. Pie šādas čultunas arī radusies Uksmala.

Taču Uksmala — kā liecina tās indiāņu nosaukums, kas, acīm redzot, sākotnēji skanējis Oksmala (t. i., «Trīsreiz celtā»), — dzimusi trīs reizes. Trešo — galīgo pilsētas dibināšanu piedēvē varenajai Ksiu dinastijai, par ko mēs zinām samērā daudz un par ko ir arī ziņas, kādu kārtību tā uzturējusi savā pilsētā. Turpretī pirmos Uksmalas dibinātājus, celtniekus un valdniekus nepazīstam. Par otrajiem dibinātājiem un ijt īpaši par savādo pilsētas valdnieku, par kuru vēl mūsu dienās atgādina galvenā Uksmalas piramīda — «Burvja templis», man vēlāk pastāstīja indiāņi Munā (tā ir pilsētiņa nētālu no Uksmalas). Uz turieni es devos, lai apskatītu krāšņo koloniju laika baznīcu, kas rotā Munas pilsētas laukumu, Par Uksmalu indiāņi stāstīja, ka tas esot noticis tā:

kad Uksmala tikusi celta otru reizi (par iemesliem, kāpēc pilsēta pamesta, nevarēja pastāstīt ne mani indiāņu draugi no Munas, ne arī kādi vēsturiski avoti), pilsētas tuvumā apmetusies varena burve. Viņai iepatikušās pilsētas pilis, un viņa vēlējusies, lai tajās apmestos viņai padevīgs karalis. Līdz tam viņai krāšņajā pilsētā nav bijis neviena drauga, viņa dzīvojusi tikai kopā ar odzēm. Tās, senjor, bijušas viņas vienīgās draudzenes. Turklāt viņa v.ribējusi iegūt šo pilsētu. Lai to panāktu, viņa izdarījusi savu lielāko burvestību — radījusi dēlu. Īstenībā viņa to nav dzemdējusi, bet no stiebriem un čūsku indes izveidojusi olu, un no olas izšķīlies cilvēks — viņas brīnumbērns. Zēns ātri attīstījies. Gada laikā viņš iemācījies visu, kas rilvēkam nepieciešams dzīvei. Vienīgi augums viņam nav mainījies. Viņš nav audzis lielāks, bet palicis tāds, kāds piedzimis. Punduris . ..

Pēc dažiem gadiem burve aizsūtījusi savu dēlu pie Uksmalas valdnieka. Valdnieks ar interesi aplūkojis smieklīgo punduri un tad jautājis, kas viņu atvedis uz karajnamu. Punduris atbildējis: «Es gribu ar tevi sacensties, gribu ar tevi cīnīties, jo esmu spēcīgāks par tevi.» Valdnieks uzlicis smieklīgajam pārdrošniekam vairākus pārbaudījumus, un neizskatīgais punduris, par brīnumu, tos visus lieliski izturējis. Tas sadusmojis Uksmalas valdnieku, un viņš pavēlējis, lai punduris veic to, ko nespēj neviens cilvēks, arī pats karalis. Lai vienā naktī viņš uzceļot jaunu krāšņu pili; ja nespēšot, tad gals klāt. Taču punduris ne velti bijis burves dēls, un, kad karalis no rīta pamodies, viņš ieraudzījis brīnišķīgu celtni, kas Uksmalā atrodas vēl līdz šai dienai.

Un, tā kā punduris izturējis arī šo pārbaudījumu, Uksmalas Goliātam bijis jāpieņem nekaunīgais izaicinājums, ko viņam bija izteicis šis savādais Dāvids, ierodoties pilsētā. Sacensībām Uksmalas pils laukumā, uz kurām bijuši uzaicināti visi augstmaņi un visi priesteri, indiāņu karalis izvēlējies sevišķus ieročus: kokoijola riekstus, kas ir cieti kā krams. Valdnieks noteicis, ka sacensību dalībniekiem rieksts jāparšķeļ ar galvu. Protams, pundurim vajadzējis sākt. Bet tas, savas mātes burvju mākslas pasargāts, nav sašķaidījis galvaskausu. Gluži otrādi — cietie kokoijola rieksti atvērušies. Tad pienākusi kārta karalim. Ar visu spēku viņš sitis riekstu pret galvu — un nokritis zemē beigts. Uksmalas valdnieks tātad bijis pagalam, un augstmaņi un priesteri saukuši, kā tas mēdz būt: «Karalis ir miris, lai dzīvo karalis!» Par to kļuvis šis vīrietis — bērns, no olas dzimušais lielās Uksmalas pundurvaldnieks. Viņa pēcteči esot valdījuši Uksmalas pilī līdz tam laikam, kad Puukas pilsēta tikusi pamesta otru reizi. Un viņa māte — burve? Viņa esot atgriezusies tumšā alā netālu no Manī un dzīvojusi tur vēl daudzus desmitus gadu starp čūskām, kas nāca no visas Uksmalas karalistes, kura tagad piederējusi viņas dēlam.

Blakus krāšņajai pilij, kas tagad bijusi burvja rezidence, viņš licis uzcelt īpašu piramīdu. Arī tā līdz šim laikam saglabājusies Uksmalā un saista arheologu uzmanību, kuri parasti tādām indiāņu teiksmām pārāk netic. Savu campa- mento — pagaidu atbalsta punktu — arheologi ierīkoja

Uksmalas pilsētas plāns

tieši iepretim savādajai «Burvja piramīdai». Campamerito tagad ir pamests, un mani šejienes kolēģi deva man iespēju apmesties tajā. Es izkravāju savu vienkāršo mantību, apsēžos uz kokakolas kastes, ko šeit atstājuši mani izslāpušie priekšteči, un aplūkoju «Burvja piramīdu».

Visapkārt nakts. Debesis ir augstas un virs piramīdas, piektās — visaugstākās svētnīcas virsotnē, pakārts milzīgs mēness. Piramīda ietinusies teiksmainā mēness sudrabā, un es iztēlojos, kā pa sudrabotās piramīdas augstajām kāpnēm burvju punduris kāpj pretī mēnesim. Viņš raugās uz savu Uksmalu, skatās uz mani, nekaunīgo nelūgto viesi, kurš šeit, viens un pamests viņa pils priekšā, šķiet tik nenozīmīgs, iznīcīgs zemes puteklis, mirstīga sekunde salīdzinājumā ar mūžīgo, nemirstīgo, bezgalīgo laiku, ko tik labi, tik pilnīgi saprata tieši viņi, Uksmalas celtnieki, pārsteidzošu pilsētu radītāji, mūžīgie maiji.

Tonakt es neaizvēru acis. Nakts mani aiznesa vairāk nekā tūkstoš gadu tālā pagātnē. Un tad pienāca rīts. Pa pilsētas drupām pastaigājas uzraugs. Mēs esam pazīstami kopš vakardienas. Uzraugs ir mazrunīgs. Viņš ir indiānis, un indiāņi taupa vārdus. Viņš mani sveicina tikai ar galvas mājienu. Un nejautā, kā esmu gulējis, vai man neslāpst, vai saliekamā gulta nav bijusi cieta. Viņš tikai pavaicā:

— Vai jūs, kungs, redzējāt burvi?

Es neatbildu. Bet viņš tomēr zina, ka es nevarēju neredzēt burvi, jo indiāņu Uksmala, tāpat kā Cenu zeme, tāpat kā visa maiju zeme, ir pārpilna ar savdabīgiem, neatrisinātiem noslēpumiem.

Taču ir jau rīts, dīvainie māņu tēli pazūd paši savā valstībā. Tagad ir mana kārta uzkāpt stāvajā piramīdā.

«Burvja piramīda» ir mazliet savādāka nekā tās celtnes, ar kurām iepazinos Palenkē. Atšķiras galvenokārt pamatne: tā ir ovāla, ziemeļu—dienvidu ass ir piecdesmit metru un rietumu—austrumu ass septiņdesmit metru gara.

Laikā, kad pēc nostāsta Uksmalā valdījis pundurburvis, šodienas impozantās piramīdas vietā atradies tikai neliels templis, kas sastāvēja no vairākām ap nelielu laukumu izvietotām telpām. Templi rotāja maiju gardegunainā lietus un auglības dieva Čaka konvencionālie attēli. Sis templis (tagad mēs to dēvējam par iekšējo templi Nr. 1) drīz vien vairs neapmierināja Uksmalas iedzīvotājus, tāpēc telpas piebēra ar akmeņiem un mālu un virs sākotnējā tempļa

sienām uzcēla piramīdu. Tās virsotnē maiju celtnieki uzbūvēja trīs citas svētnīcas. Tikai viena no tām — bagātīgi izrotātā ieeja II svētnīcā — šodien veido posmos sadalītās piramīdas ārējo apvalku. Pārējās svētnīcas un arī kāpnes, kuras uz tām veda, patlaban sedz cita virsbūve, ko uz pira- ' mīdās vēlāk uzcēla Ksiu dinastija — Trīsreiz celtās pilsētas trešie un galīgie atjaunotāji.

Ksiu dinastijas laikā četrām svētnīcām, kas tagad ieslēgtas «Burvja piramīdas» iekšpusē, pievienojas piektā, kas izaug tieši uz III svētnīcas jumta trīsdesmit metru augstumā virs zemes. Uz piekto svētnīcu veda jaunas platas kāpnes piramīdas austrumpusē. Citas kāpnes rotā «Burvja piramīdas» ārieni tās rietumpusē. Piramīda pakāpeniski pārveidojās, tāpat kā pārveidojās Puukas pilsēta, pār ko tā valdīja. Tajos leģendārajos laikos, kad topošajā metropolē valdīja pundurburvis un viņa pēcteči, tas bija tikai necils templis, bet Ksiu dinastijas periodā, «Trīskārt celtās pilsētas» slavenākajā periodā, augstā piramīda bija Ksiu dinastijas varas un bagātības simbols.

«Trīskārt celtās pilsētas» pēdējā atjaunotāja vārds bija Tutuls Ksiu. Par viņa ierašanos Jukatānā un par to, kā viņš Puukā no jauna dibināja Uksmalu, stāsta dažas tā sauktās «Čilam Balam» grāmatas (burtiski — pravieša Jaguāra grāmatas), kuras drīz pēc tam, kad spānieši iekaroja Ameriku, uzrakstīja kristītie Jukatānas indiāņi maiju valodā, bet ar latīņu burtiem. Vienā no tām — Manī pilsētas «Cilam Balam» — minēts, ka A Suitoks Tutuls Ksiu dibinājis Uksmalu «katun 2 Ahau» laikā. Tā kā «katun» ir maiju laika vienība, kas atbilst mūsu divdesmit gadiem, un «katun 2 Ahau» sākas ar maiju gadu 10.9.0.0.0. vai m. ē. 987. gadu un beidzas ar m. ē. 1007. gadu, mēs varam šo trešo — vienīgo vēsturiski pamatoto Uksmalas dibināšanu noteikt aptuveni ap 1000. gadu. Viena no pravieša Jaguāra grāmatām, «Cumaijelas Cilam Balam», atgādina arī par iepriekšējo Ksiu pilsētas pastāvēšanu, minot, ka 1542. gadā, kad šī grāmata tikusi uzrakstīta, pagājuši astoņsimt septiņdesmit gadi kopš Uksmalas pilsētas pamešanas un panīkšanas. Tātad liekas, ka starp Uksmalas II pa- nikšanu un «Trīskārt celtās pilsētas» dibināšanu pagājis vismaz gadu tūkstoša ceturksnis.

Tomēr celtne, kurā pēc tam valdīja Ksiu un kura visā tālākajā Uksmalas vēsturē bija tik cieši saistīta ar šīs varenās dinastijas vārdu, kā šķiet, bija uzbūvēta jau

«Trīskārt celtās pilsētas» iepriekšējā — «otrajā» periodā. Speciālā literatūra parasti dēvē šo maiju arhitektūras dārgumu par «Gubernatoru pili», «Ksiu pili» vai visbiežāk par «Karaļu pili». Es to labāk būtu nosaucis par «Pilu karali». Patiešām neesmu redzējis ne šeit Uksmalā, ne arī kādā citā Jaunās valsts maiju pilsētā tādu celtni, kas ar savu skaistumu pārspētu šo indiāņu arhitektūras pērli.

«Karaļu pils» atrodas uz apmēram divsimt metru garas, simt septiņdesmit metru platas un divpadsmit metru augstas mākslīgi uzbērtas terases. Uz tās var uzkāpt vienīgi no rietumpuses. Uz šī pamata celtnieki izveidoja jaunu terasi, mazliet mazāku. Kad es pa platām kāpnēm uzkāpu uz šī otra cokola, atradu tur vēl trešo — tikai metru augstu terasi, uz kuras atrodas «Trīskārt celtās pilsētas» pērle «Karaļu pils».

Pati pils ir deviņdesmit astoņus metrus gara, divpadsmit metrus plata un astoņarpus metru augsta. Taisnstūra formas centrālo dalu, acīm redzot, vēlāk ar sienu sadalīja divās plašās telpās, kurām no abām pusēm piekļaujas četras mazākas istabas, sava veida karaļa saloni. Šo galveno jomu abās pils pusēs no pārējām telpām atdalīja trīsstūr- veida eja, neīsta maiju velve, viena no visaugstākajām, kāda vien maiju pilsētās bija izbūvēta. Sīm monumentālajām ieejām apspriežu zālēs no labās un no kreisās puses piekļaujas abi plašie pils spārni, kur atrodas sešpadsmit citas telpas.

«Karaļu pils» augšdaļu rotā neparasti skaists milzu reljefs, kas izveidots no vairāk nekā divdesmit tūkstošiem lieliski apstrādātu akmeņu. Galvenais reljefa motīvs arī šeit, protams, ir lietus un auglības dievs Čaks.

5. PUNDURIS UN KSIU

Es atkal atstāju «Karaļu pili», kas sevī apvieno visas leģendas un visu pilsētas vēsturi, nostāstu par teiksmaino punduri, pils celtnieku, un tās īstajiem valdniekiem Ksiu, kuri no turienes, no savas rezidences, drīz devās iekarot visu Puuku zemi un visu Cenu zemi.

«Karaļu pils» priekšā paceļas ne visai augsts kvadrātveida akmens altāris. No visām četrām pusēm pie tā ved kāpnes. Agrāk uz altāra bija novietota skulptūra — akmens tronis, kas attēloja divgalvaino jaguāru. No jaguāra troņa mūsu dienās palikušas tikai nožēlojamas atliekas. Uz terases, kur uzbūvēta «Karaļu pils», ziemeļrietumu daļā vēl atrodas tā sauktā «Bruņurupuču pils» — labi saglabājusies neliela taisnstūrveida celtne, kas savu nosaukumu ieguvusi no akmens bruņurupučiem, kuri rotā citādā ziņā vienkāršo pils reljefu.

Pretējā pusē pie pašas terases, uz kuras atrodas Uksma- las pils, paceļas otra piramīda, ko dēvē par «Lielo piramīdu». Pagaidām tā vēl nav attīrīta, un tās arheoloģiskā izpēte tiks uzsākta, kā apgalvoja uzraugs, ne agrāk kā nākamajā gadu desmitā. Tāpat mēs pagaidām nepazīstam citu plašu un zīmīgu celtņu grupu, kompleksu, kurā ietilpst četras patstāvīgas pilis, kas sakārtotas ap taisnstūrveida laukumu. Vietējie iedzīvotāji pēc vienas celtnes ziemeļu fasādes izskata nosaukuši to par «Baložu māju». Šai grupai piekļaujas cita — mazāka piramīda, kas arī vēl nav attīrīta.

Ziemeļaustrumos no terases, uz kuras paceļas «Karaļu pils», es izstaigāju rituālā «basketbola» laukuma atliekas. Sporta laukumu (piecdesmit četrus metrus garu un desmit metrus platu) ierobežoja metru biezs un sešus metrus augsts mūris, kurā bija iestiprināti gredzeni. Caur tiem spēlētājiem vajadzēja izmest kompaktu kaučuka bumbu, kad gribēja gūt «grozu». Uz šiem gredzeniem meksikāņu pētnieks Erosa, kas 1943. gadā uzsāka arheoloģiskus pētījumus Uksmalā, atrada divus kalendāra datus, kurus pēc loti slikti salasāmām zīmēm atšifrēja kā 9. 10. 16. 6. 14. dienu un 9. 10. 16. 6. 15. dienu. Abi datumi atbilst mūsu 649. gadam. Tātad, ja Erosa nolasījis pareizi, arī uzraksti uz Uksmalas sporta laukuma «groziem» apstiprina, ka «Trīskārt celtā pilsēta» eksistējusi jau otrajā Uksmalas periodā, kad pilsētu pārvaldījis un tās pili cēlis leģendārais pundurburvis.

Pārgājis pāri Uksmalas stadionam, apstājos pie ieejas «Sieviešu klosterī». Celtne (šeit to dēvē par «Dienvidu ēku») it kā raugās augšup uz «Karaļu pili», no kuras to atdala tikai sporta laukums.

Apstaigāju atsevišķas celles. Nosaukums patiešām ir zīmīgs. Visu «Dienvidu ēku» astoņdesmit metru garumā galvenā siena sadala divās daļās. Iekšējo un ārējo daļu šķērssienas sadala sešpadsmit istabās, kas izskatās kā klostera celles. Celles nav savstarpēji saistītas, katrā no tām var ieiet vai nu no pagalma, vai no klostera puses.

Iekšējā pagalma pretējā pusē paceļas lielākā un skaistākā klostera ēka — «Ziemeļu pils». Tāpat kā Ksiu pils, tā stāv uz augstas terases, līdz kurai uzkāpju pa skaistām, trīsdesmit metru platām kāpnēm.

Arī šajā pilī ir celles — pavisam divdesmit divas, un tās izvietotas tādā pašā veidā. Taču «Ziemeļu pils» fasāde izrotāta ar ļoti smalkiem akmens ornamentiem, kuri virs ieejām atsevišķās cellēs izveido četras citu virs citas sakārtotas Caka maskas. Fasādes laukumu starp šiem atsevišķajiem lietus dieva attēliem aizpilda akmens mozaīkas, kas atveido cilvēku figūras, putnus un čūskas. Aplūkojot šo ārkārtīgi bagātīgo fasādi, gribētu piebilst dažus vārdus par mākslu, kas tieši saistīta ar arhitektūru maiju pilsētās, — par tēlniecību, precīzāk izsakoties, par maiju akmeņkaļu mākslu. Akmens apstrādāšanai maijiem nebija cita materiāla kā tas pats akmens. Attēlojumu objekti bija priesteri, dievi un bieži vien izrotāti hronoloģiski uzraksti. Tas nosacīja arī radītā darba veidu: stēlas, altāri, ēku frontoni, altāra plāksnes tempļos. Nepieciešamība parādīt visus svarīgākos reliģiskos simbolus veicināja darbu pārmērīgu izrotājumu.

Maiju skulpturālie darbi bija ļoti stilizēti. Tie ir monumentāli, un tiem piemīt zināms statiskums. Maiji neizmantoja perspektīvu attēlojumu; figūru lielums bija atkarīgs no veidojamās personas svarīguma. Aplūkojot Uksmalas klostera akmens skulpturālos izrotājumus, varbūt var rasties iespaids par zināmu sadrumstalotību, kas tipiska arī daudziem citiem maiju tēlnieku darbiem. Tā radusies tāpēc, ka autoriem vienmēr svarīgāk bijis radīt pilnīgu simboliku nekā panākt samērīgumu formā un proporcijās.

Vārdu klosteris, ko parasti lieto šī četru ēku kompleksa apzīmēšanai, kas izrotāts ar tik daudziem apbrīnojamiem maiju tēlnieku darbiem, es agrāk rakstīju pēdiņās. Taču tagad zinātnieki, kas izpētījuši «Trīskārt celto pilsētu», ir pilnīgi vienis pratis (un tāda vienprātība, novērtējot maiju pieminekļus, nav nemaz parasta), ka Sieviešu klosteris patiešām bijis klosteris — maiju priesteru un varbūt arī priesterieņu miteklis. Acīm redzot, viņi šeit dzīvoja, ieslēgušies sava krāšņā nama cellēs, no šejienes viņi devās uz ceremonijām, kuras noturēja «Burvja piramīdas» svētnīcās, un šeit atkal atgriezās pēc dievkalpojuma. Un klosterim pretējā pusē nogāzē uz trim terasēm viņi redzēja svelmainajā Jukatānas saulē mirdzam «Karaļu pili», patieso valdnieku, šīs apbrīnojamās pilsētas «īsteno vīru» rezidenci.

Tātad apstākļi bija mainījušies. Sākumā vienotā valdošā šķira Jaunajā valstī jau manāmi dalās. Varas grožus savās rokās saņem laicīgi, dižciltīgi maiju pilsētu valdnieki. Bet priesteriem — ākiniem, kā arī zemākajām garīdznieku kārtām — čilaniem un nokomiem bija vairs tikai pakārtota loma.

Pilsētas un pilsētvalsts priekšgalā tagad stingri stāv vienīgais neierobežotais valdnieks, tā sauktais Ulačs uiniks — «īstenais vīrs», kas savu varu manto. Tāpat kā viņš, arī augstmaņi mantoja no tēviem savu dižciltību. «īstenais vīrs», augstmaņi un arī priesteri dzīvoja maiju centru pilīs. Pati tauta — brīvie zemnieki, amatnieki un būvstrādnieki («zemie» vai «apakšējie» cilvēki), kā arī pilnīgi beztiesīgie pentakobi (vergi) dzīvoja pilsētu nomalēs būdiņās, no kurām nekādas pēdas nav palikušas. Turpretī indiāņu metropoļu akmens pilis un piramīdas par veseliem gadsimtiem pārdzīvoja savus celtniekus, akmeņkaļus un mūrniekus.

No jauna atgriežos uz terases pie brīnumskaistās pils sienām. Terase paceļas pāri pār apkaimes pakalniem. Ir ārkārtīgi skaidra diena, es redzu ļoti tālu: dienvidos manā priekšā guļ Cenu zeme, šeit ap Uksmalu ir Puuku zeme.

'Jā, ir skaidra diena, es redzu tālu, un, cik tālu vien mans skatiens sniedz, šī zeme visa kādreiz bija Ksiu valsts.

«Trīskārt celtās pilsētas» valdnieki un Motulas, Teko, Čičenicas un Maijapānas «īstenie vīri» cīnījās par varu Jukatānā. Un iedzīvotāji pilī, no kuras kāpnēm es tagad lūkojos visapkārt, piedalījās šajā cīņā par pirmo vietu ar vēl lielāku izturību nekā citās pilsētvalstīs valdošās dinastijas.

5ajā cīņā vēlāk lija daudz asiņu, gāja bojā veselas dinastijas un pilsētas. Arī Uksmalu tās iedzīvotāji vēlāk pameta, bet tie, kas no «Karaļu pils» valdīja pār viņiem, spēja pārdzīvot visus šos asiņainos karus. Tie pārdzīvoja arī Amerikas iekarošanu un pat sadraudzējās ar baltajiem (kā vienīgā maiju valdnieku dzimta), un iekarotāji iecēla viņus idalgo kārtā. Tā pirmie maiju dižciltīgie kļuva dižciltīgi arī saskaņā ar spāņu tiesībām.

Harvardas universitātes pazīstamajā Peabody Museum glabājas vesela rinda ārkārtīgi vērtīgu maiju vēstures dokumentu, kurus uzrakstījuši Jukatānas indiāņi drīz pēc tam, kad spāņi bija iekarojuši zemi. Starp tiem ir arī divi dokumenti, kas vēstī par Ksiu. Vienā attēlots Ksiu valsts izvietojums spāniešu ierašanās laikā. Taču viņu teritorijas centrs toreiz bija nevis Uksmala, bet gan Manī.

Otrs — vēl svarīgāks dokuments parāda Uksmalas Ksiu auglīgo ciltskoku. Koks izaug no Uksmalas dibinātāja ķermeņa. Blakus šim Ksiu ciltstēvam stāv viņa sieva, taču ciltskoks izaug no vīra, nevis no sievas ķermeņa. Maijiem pilnīgu pārsvaru bija guvusi tēvu līnija. Pēc šī ciltskoka un citiem vēlākiem dokumentiem, kas glabājas Peabody Museum, un, beidzot, pēc amerikāņu pētnieka Morlija atradumiem galu galā izdevās sastādīt pilnīgu Ksiu ģenealoģiju līdz pat mūsu gadsimtam.

Tātad Ksiu, kas atjaunoja pilsētu, kurā es patlaban viesojos, pārdzīvojuši ne vien spāniešu atnākšanu un koloniā- lisma periodu, bet dzīvo Jukatānā vēl šodien. Kopš tā laika, kad pirmais Ksiu pēdējo reizi dibināja «Trīskārt celto pilsētu», Uksmalas bijušo valdnieku ģenealoģijā nākušas klāt trīsdesmit deviņas paaudzes. Pēdējais no sen pazīstamās dinastijas, Herardo Ksiu, dzimis 1943. g. 23. aprīlī. Tāpat kā viņa tēvs Dionisio Ksiu un viņa vectēvs Ne- rnēsio Ksiu, viņš dzīvo Tikulā, apstrādā zemi, novāc kuku- ruzu un sisalagaves un ne ar ko neatšķiras no saviem

Tikulas kaimiņiem. Ari viņa būda ir tikpat vienkārša kā citu Jukatānas indiāņu būdas.

Bet dažus kilometrus uz dienvidiem no nabadzīgā Tikulas ciematiņa, kur dzīvo Herardo Ksiu, paceļas un tāltālu mirdz «Karaļu pils» varenie mūri Burvja pilsētā, ko pirms četrdesmit paaudzēm Herarda senči atjaunoja, — pilsētā, kuras slava nav izzudusi un neizzudīs, tāpat kā nav izzuduši un neizzudīs Ksiu un kā nav izzudis šīs lielās indiāņu dinastijās vārds un piemiņa.

6. arka un malarija

Un es atkal sakravāju mantas un atstāju Uksmalas cam- pamento, lai atgrieztos Puuku zemes dienvidos esošajā maiju pilsētā, kur kādreiz vara piederēja Ksiu dinastijai un kas bija nelielās Ksiu valsts otra pērle. So pilsētu sauc par Kabā.

Bet, iekams tur apmetos, es apmeklēju Nokakabu. Sis mūsu dienās viegli sasniedzamais maiju ciematiņš kādreiz diviem ceļotājiem pirmo reizi pavēra pieeju Kabā pilsētai. Es gribu doties pa šo ceļotāju pēdām.

Tam, kas Jukatānā meklē senās indiāņu pilsētas, šis Puukas ciematiņš šodien īstenībā nevar nekā piedāvāt. Varbūt vienīgi «sakbi» — balto ceju — maiju lielceju, kas kādreiz gāja netālu garām tai vietai, kur tagad atrodas Nokakaba. Senajos laikos Nokakabā mitinājās tikai «zemākie cilvēki», kuri apstrādāja un novāca savus laukus, lai vairotu netālās Ksiu pilsētas Kabā labklājību un slavu.

No Nokakabas uz Kabā soļoju kājām. Eju pa baltā ceļa trasi, kuras paliekas vēl saglabājušās vairākās vietās. Ceļš savienoja Kabā ar Ksiu valsts galvaspilsētu Uksmalu.

Mums zināmi jau vairāki tādi maiju lielceļi. Garāko no tiem, kas ved no Kabā uz Jaksunu, es vēlāk pārlidoju ar lidmašīnu, lai varētu izsekot tā trasei.

Maiju lielceļš Uksmala — Kabā, protams, nebija nekāda indiāņu šoseja. Tas bija tikai vietējais ceļš starp divām pilsētām. Tomēr tur, kur beidzas indiāņu provinces ceļš, paceļas viens no izcilākajiem indiāņu arhitektūras pieminekļiem, slavenā Kabā arka. Šeit es pagaidām beidzu savu ceļojumu no Nokakabas. Noņemu mugursomu, atsai- tēju garos zābakus. Un tad, uz brītiņu atbrīvojies no šiem saviem ikdienišķajiem pavadoņiem, apsēžos uz milzīgas akmens kaudzes — varbūt tas ir būvmateriāls, kas palicis pēc slavenās arkas uzcelšanas, — skatos uz apbrīnojamo arku, kam ailes platums ir četrarpus metra un kas, gluži tāpat ka monumentālās ieejas Uksmalas pilī, veidota kā pārkaru velve (liektu velvi maiji nepazina). Arheologi, kas pēdējos gados strādāja Kabā un sāka rekonstruēt pilsētas galvenos arhitektūras dārgumus, atbrīvoja laukumu arkas priekšā, tā ka uz daudzajiem apmeklētājiem, kurus šurp atvedusi interese par maiju pilsētu dārgumiem, vārtu arka atstāj neparasti suģestīvu iespaidu.

Ilgāku laiku maijologi dedzīgi strīdējās par Kabā arkas īsto funkciju. Man tās nozīme šķiet skaidra un nepārprotama. Pilsētas robežas bija iezīmētas tikai simboliski. Lai redzētu maiju pilsētu, ko apsargā mūri, man vajadzētu doties uz tālo Kintānaroo. Tomēr arī Kabā, pilsētai bez cietokšņa mūriem, ir sava triumfa arka. Cauri tai pilsētā ienāca Nokakabas zemnieks, lai atdotu to, kas pienācās Kabā «īstenajam vīram». Pa šejieni Kabā ienāca tās jaunie valdnieki no Uksmalas, kad mazā Kabā pilsētvalsts kļuva par Ksiu lielvalsts sastāvdaļu. Arka bija pilsētas vārti, ieeja un varbūt arī apzināti veidota Kabā triumfa arka.

Laukumiņu «ante portas Kabah» [2] patlaban apdzīvo tikai tūkstošiem moskītu, kuriem katrs apmeklētājs ir gaidīts upuris. Sīkdami tie laidelējas man virs galvas. Citādi ir pilnīgs klusums. Nejauši man ienāk prātā trokšņainā Parīze, Etuāla laukums, Triumfa arka un pilsētas galvenais prospekts — Elizejas lauki, pa kuru var aiziet līdz pašai Luvrai. Jā, arī no «Arco de Kabah» sākas pats galvenais pilsētas bulvāris. Tas ved tieši uz Kabā karaļa pili, uz «Tūkstoš masku pili».

Bet, iekams es iešu pa indiāņu metropoles mirušajiem Elizejas laukiem, gribu vēlreiz aplūkot un, galvenais, nofotografēt arku, kas jau iegājusi Amerikas seno laiku vēstures mācību grāmatās.

Nofotografēju arku no abām pusēm. Atbrīvotais laukumiņš man dod iespēju izvēlēties vislabāko pozīciju. Taču es steidzos. Mani vienīgie šīsdienas pavadoņi, uzmācīgie moskīti, nedod ne brītiņu miera. Viņiem piemīt reta spēja vienmēr atklāt uz miesas kādu slikti apsegtu vietu. Nebiju pacēlis krekla apkaklīti, un viņi atrod barību uz kakla. Kamēr rīkojos ar aparātu, piedurkne paslīd uz augšu — un tūlīt uz locītavas uzmetas ods. Nezin kādēļ vienīgi seju moskīti respektē. Pat vispurvainākajos apgabalos viņi nav mani tā mocījuši kā šodien šeit. Varbūt tas ir gadījums.

Varbūt tieši šodien kāds sevišķi alkatīgs odu bars bija meties uzbrukumā Kabā vārtiem.

Malāriju, protams, negribēju dabūt. Un tāpēc kopš brīža, kad karstajā Verakrusā nokļuvu malārijas zonā, ieņemu hlorohinu. Katru dienu pa graudiņam. Nieres laikam cieš, bet, kamēr manī ir pienācīga deva hlorohina, malārija man nedraudot. Bet pret odu dzēlieniem mūsu re- pudins, kas radīts pret Eiropas cilmes insektiem, protams, nepasargās.

Odus es atceros ne tāpēc, lai gaustos par ceļa grūtībām. Moskīti, čūskas, insekti un skorpioni ir dabisks inventārs katrā mazliet dēkainā ceļojumā pa šo Centrālamerikas daļu. Tomēr Uksmalas izpētīšanas vēsturē moskītiem bijusi īpaša nozīme, tie netieši veicinājuši Kabā atklāšanu.

Pie Kabā arkas baltie pirmo reizi apstājās pirms nepilniem simt divdesmit pieciem gadiem. Tātad bija pagājuši veseli trīs gadu simteņi kopš tā laika, kad spānieši ieradās Jukatānā, iekams no jauna bija atrasta Kabā, kas atrodas tikai apmēram piecdesmit kilometru no pussalas krasta. Sī maiju centra atklājēji vēl līdz mūsu dienām bauda lielu popularitāti. Tikai viņu ceļojums pārliecināja pasauli, ka šeit, Centrālamerikas mūžamežos un kalnos, eksistē apbrīnojamas pilsētas, kuru arhitektoniskie dārgumi nekādā ziņā neatpaliek no senās Ēģiptes vai Egejas jūras apgabala pilsētām.

Cilvēku, kas pirms simt divdesmit gadiem izteica šo pārdrošo apgalvojumu, sauca par Džonu Loidu Stefensu. Jaunā amerikāņu jurista pirmie «arheoloģiskie» ceļojumi veda uz Veco pasauli. Taču pēc tam, gleznotāja Valdeka Palenkes akvareļu savaldzināts, devās pa viņa pēdām uz Centrālameriku. Kopā ar viņu ceļoja izcilais britu zīmētājs Frederiks Ketervuds, kas uzzīmēja to, par ko Stefenss rakstīja. Abu ceļotāju piedzīvojumi tā ietekmēja pazīstamo K. V. Ķeramu, ka viņš atklājumiem Kopānā veltīja veselu nodaļu savā slavenajā grāmatā. Pēc sava pirmā ceļojuma lieliskais pāris no jauna atgriezās Centrālamerikā.

Stefensa un Ketervuda otra ekspedīcija plašākām aprindām ir daudz mazāk pazīstama. Ekspedīcijai pievienojās jaunais amerikāņu ārsts un dabzinātnieks Semjuels Kebots, Harvardas universitātes absolvents, pazīstamā vēsturnieka Preskota draugs, dedzīgs cīnītājs par melno vergu atbrīvošanu, izglītots amerikāņu liberālis. Doktoram Kebotam vienīgajam bija drosme atsaukties uz sludinājumu, ar ko

Stefenss «Bostonas Kurjerā» meklēja trešo dalībnieku plānotajai ekspedīcijai uz Centrālamerikas mūžamežiem.

Un tā nu trīs vīri — jurists, gleznotājs un ārsts — 1841. gada oktobrī sastapās uz šonera «Tennessee», kas no Savienotajām Valstīm aizveda viņus uz Jukatānas ostu Si- salu.

Kādu laiku pētnieki uzturējās Meridā, Jukatānas galvaspilsētā, izmantodami viena no bagātākajiem vīriem valstī — dona Simona Peona viesmīlību un citu Meridas ģimeņu draudzību. Merida bija viņu ceļā pēdējā «civilizētā pilsēta». Pēc tam visi trīs devās uz Ksiu pilsētu Uk- smalu. Viņi uzkāpa «Burvja piramīdā», lūkoja attīrīt priekšējo sienu «Karaļu pilī», kas uz dažām dienām kļuva viņu pagaidu apmetne, un beidzot viņus ieinteresēja nelielā «Bruņurupuču māja», kurā viņi sāka strādāt. Vienīgais palīgs viņiem šeit bija indiāņu puisis Caipa Ci. Taču viņš runāja tikai maiju valodā, un tāpēc ar viņu bija grūti saprasties.

Sākumā Stefensam, Ketervudam un Kebotam Uksmalā ne visai veicās. Kad pilsētas drupās viņus apciemoja viņu meksikāņu draugs dons Simons, kam piederēja visa zeme, uz kuras atradās šī Ksiu pilsēta, starp viņiem izraisījās strīds, jo dons Simons sāka apsvērt iespēju izmantot šo «tik labi apstrādāto akmeņu kaudzi» izvešanai uz netālo Ņūorleānu, kur ļoti trūka piemērota materiāla grumbuļaino ielu bruģēšanai. Esot vienīgi žēl, ka Uksmala neatrodoties Misisipi krastos. Toreiz, izmantojot izdevību, dons Simons arī aizdeva ceļotājiem savu kalpu Albino, kas sākumā bijis kalējs, tad kareivis, palīgs visos darbos; pētniekiem viņš sākumā gan nebija noderīgs un tikai traucēja.

Pievienojās vēl citas nepatikšanas: netālajā Tikulā, pilsētiņā, kur vēl šodien dzīvo kādreiz valdošās Ksiu dinastijas tieši pēcteči, nepiesardzīgais doktors Kebots apmeklēja vietējo kapsētu, atvēra dažus kapus, lai kāda sava amerikāņu drauga antropoloģiskās kolekcijas vajadzībām paņemtu dažus labi saglabājušos maiju galvaskausus un kaulus. Turklāt Tikulā trim mūsu pētniekiem bija radies uzticams draugs, pāters Estanislao Kariļjo, kas no «grēcīgās» Meridas bija pārcēlies uz kluso indiāņu ciemu. Kariļjo labi pārzināja drupas apkārtējos maiju ciemos un bija ļoti draudzīgi noskaņots pret Stefensa ekspedīciju.

Tāču Kebota izdarītā «kaulu laupīšana» kapsētā sadusmoja ne vien Tikulas indiāņus, bet arī ciematiņa pāteru.

Un «dieva sods» nelika uz sevi ilgi gaidīt. Viņi nebija pavadījuši Uksmalā vēl ne divas nedēļas, kad sākās pirmās novembra lietavas. Piepildījās un pārplūda akas, un peļķēs ātri savairojās miljoniem moskītu. Un ar tiem ieradās malārija.

Pirmais par upuri tai krita Stefenss. Un tieši tobrīd, kad Stefensam bija malārijas lēkme, «Karaļu pilī», kur ceļotāji bija apmetušies, viņus apciemoja krietnais pāters Ka- riļjo, lai nopeltu ekspedīcijas dalībniekus par Tikulas kapu apgānīšanu un izlaupīšanu. Taču, ieraudzījis Stefensu drebam briesmīgā drudzī, viņš aizmirsa sava apmeklējuma iemeslu un, paņēmis palīgā Caipu Či, pats aiznesa Stefensu uz savu mācītāja māju Tikulā.

Bet dieva pirksts trāpīja arī pašu «svētā lauka apgānītāju» doktoru Kebotu. Trīs dienas pēc tam, kad garīdznieks ar Čaipu Ci bija atnesuši nevarīgo Stefensu, kalpone uz mācītāj mājas sliekšņa atrada Kebotu, kas ar pēdējiem spēkiem bija atvilcies un paģībis tieši pie viņa durvīm.

Vēl pēc divām dienām malārija sagrāba arī kalpu Al- bino. Pat staltais kareivis un bijušais kalējs nespēja pretoties slimībai. Un, kamēr šie trīs pārmaiņus drebēja gan drudzī, gan mocījās četrdesmit grādu karstumā, Ketervuds, izturīgs un bezbailīgs, palika viens pats krāšņajā Uksmalā un zīmēja. Zīmēja divpadsmit stundas dienā.

Izjukušās ekspedīcijas pamestais Robinsons tad dzīvoja Uksmalas Sieviešu klosteri, uz kurieni bija pārcēlies no «Karaļu pils». Tomēr «dieva sods» ķēra arī viņu. 1842. gada Jaungadā negaidīta malārijas lēkme aizdzina izirušās ekspedīcijas pēdējo locekli no Uksmalas.

Tikulas mācītāja mājā nu beidzot bija sapulcējušies visi bēgļi. Maiju pilsēta bija viņus uzvarējusi. Un neviens no viņiem nevēlējās vairs atgriezties «Trīskārt celtajā pilsētā».

Taču sods par kapsētas apgānīšanu, par ko tagad sačukstējās arī indiāņi kaimiņu ciemos, vēl turpinājās. Malārija ķēra arī krietno pāteru Kariļjo. Viņš svaidījās drudža lēkmē blakus saviem tikpat nevarīgajiem viesiem un kā murgainā sapnī nemitīgi sauca: «Devuelven esos hue- sos!» — «Atdodiet šos kaulus! Atdodiet nolaupītos kaulus!»

Pētnieki kaulus neatdeva. Tikko mazliet atlabuši, viņi steidzās prom. Viņus veda Albino, kas bija atspirdzis visātrāk. Viņi negribēja atgriezties Uksmalā, kaut arī tur bija pavadījuši tikai neilgu laiku. Albino zināja stāstīt par Nokakabas ciemu, kas atradās dienvidos no Tikulas. Viņam bija draugs, kas dzimis šajā novadā un stāstījis, ka kaut kur netālu no Nokakabas atrodoties lielas akmens pilsētas paliekas. Tātad viņi devās turp. Nokakabā jaunos viesus uzņēma, protams, ar ziņkāri, jo kopš spāņu iekarotāju laikiem indiāņu ciemā nebija ieradies neviens baltais. Turklāt bija kļuvis zināms, ka ārsts Kebots mākot izārstēt šķie- lēšanu, kas nezināmu iemeslu dēļ bija ļoti izplatīta vietējo- indiāņu vidū. Un tā Nokakabas maiji uzņēma Stefensa ekspedīciju draudzīgi.

Kebots patiešām vēlāk sekmīgi izārstēja vairākus Nokakabas indiāņus. Un Albino — tagad oficiālais ekspedīcijas pārstāvis — pieprasīja par to no viesmīlīgā ciema tikai vienu: lai katru dienu daži indiāņi palīdz pārējiem ekspedīcijas locekļiem izcirst ceļu uz pirmskolumba laika maiju pilsētas drupām.

Mačetes un smagi cirvji pēc tam pavēra Stefensam un viņa draugiem pieeju pie drupām, par kurām vietējie indiāņi agrāk vispār nebija interesējušies. Seit ekspedīcija atklāja savu pirmo nozīmīgo indiāņu pilsētu Jukatānā. Pārējās vietas — Kstampaku, Čičenicu un arī viņiem tik nelaimīgo Uksmalu — jau pirms viņiem bija aplūkojuši citi apmeklētāji, kuriem nebija pietiekami daudz literāra talanta, lai spētu par izdarītajiem atklājumiem pastāstīt tik lieliski, kā to savos «Incidents» prata amerikāņu jurists.

Kabā arku, kas Ketervudam atgādināja triumfa arkas, kādas viņš bija redzējis senajā Romā, es jau pazīstu. Tagad eju pa «Elizejas laukiem» — pilsētas galveno bulvāri, pa kuru kādreiz Stefenss un Ketervuds ar Nokakabas indiāņu palīdzību izcirta sev ceļu. Bulvāra galā paceļas galvenā Kabā pils — «Tūkstoš masku pils», kā es to sāku dēvēt savās piezīmēs.

Pils ietilpa plašā, šodien jau gandrīz izpostītā četru ēku kompleksā, kas mazliet atgādināja Uksmalas Sieviešu klosteri un «Baložu māju». Saglabājusies vairs tikai plašā četr- daļīgā kompleksa austrumu puse. Tās galveno daļu veido «Tūkstoš masku pils» — četrdesmit sešus metrus gara celtne, kas paceļas uz augstas terases. Tāpat kā «Karaļu pilī» Uksmalā, arī šīs pils izvietojums atrisināts kā divu trakta elementu savienojums. Pirmās un otrās rindas telpas ir savā starpā saistītas. Katrai cellei pirmajā rindā ir sava ieeja tieši no ārpuses.

Maiji, ar kuriem es runāju Nokakabā, pili dēvē par «Codz Poop». Šo prozaisko jaunmaiju apzīmējumu, kas tagad jau ieviesies, izdomāja pirmais zinātnieks ceļotājs, kas piecdesmit gadus pēc Stefensa sāka intensīvi nodarboties ar Kabā pieminekļiem. Tas bija vācu amerikānists Mālers. «Codz Poop» ir maiju apzīmējums saritinātam pītenim. «Tūkstoš masku pilī» es viegli atradu Mālera «pīteni». Vienu no pils priekšējā trakta telpām ar blakustelpu aizmugurē savieno divarpus metru garš veltņa veida pakāpiens, taču īstenībā tas ir nevis satīts pītenis, bet gan gigantisks deguns, kas veido dieva Caka attēla visizteiksmīgāko sejas daļu.

Uz pils sienām ir vairāki simti šī visvairāk godātā maiju dieva portretu. Pilī, kas orientēta virzienā pret slaveno Kabā arku, Caks galvenokārt attēlots bagātīgos reljefos uz frīzes. Apakšējo daļu, pils nesošo mūri, veido kaila siena. Virs tās ir šaura josla īpatnēji veidotu masku. Maskas mazliet atšķiras cita no citas. Virs dzegas, kas atdala apakšstāvu no pirmā stāva, mēs redzam pirmo no vairākiem simtiem rūpīgi izstrādāto Caka attēlu. Šie attēli aizpilda vietu starp atsevišķām ieejām Kodzpoopas cellēs. Pēc tam sijojumā seko divas citas nelielas joslas, atkal izrotātas ar ārkārtīgi bagātīgiem ornamentiem. Un, beidzot, virs tām paceļas brīnišķīgās pils īstais vainagojums: trīs masku rindas cita virs citas līdz pēdējam kvadrātcentimetram aizpilda visu pils priekšējās sienas augšdaļu. Caka maskas ar milzīgiem deguniem, kas tik daudziem pētniekiem atgādināja ziloņa snuķus un bieži ierosināja pat domu, ka maiju pilsētu celtnieki nākuši no Āfrikas vai Āzijas, rotā arī pils stūrus un turpinās uz sānu sienām, kas tomēr daļēji ir jau bojātas.

Kad es atkal izgāju no greznās «Tūkstoš masku pils» un turpināju ceļu pa bijušo pilsētas galveno bulvāri, drīz vien uzdūros celtnes paliekām. Mālers, kas cītīgi devis vārdus Kabā pilīm un svētnīcām, to nosaucis par «Teokaļji ar ēku virsotnē». Grūti saprotamais nosaukums rāda, ka Mālers kļūdaini pieņēmis šo celtni par svētnīcu, par ko gan nekas neliecina, (Turklāt «teokaļji» bija acteku, nevis maiju nosaukums svētnīcai. Un tā Mālers kļūdījās pat divas reizes.) Tāpat kā «Tūkstoš masku pils», arī «Teokaļji» nesošais mūris ir bez izrotājuma, otrā stāva sijo- jumu rotā nelielu kolonnu rinda.

Apmēram sešsimt metru uz rietumiem no «Teokaļji» diezgan slikti pieejamā vietā atrodas tā sauktā «Trešā māja», kurā līdz šim arheologi nekad nav sistemātiski strādājuši. Netālu no tās es ieraudzīju Kabā vienīgo piramīdu, «Lielo teokaļji», īstenībā vienkāršu, divdesmit četrus metrus augstu uzbērumu. Sai zemes piramīdai piekļaujas kādas diezgan plašas celtnes drupas. Arī šīs drupas, kas mūsu dienās apaugušas ar bieziem krūmiem, norāda, ka tā bijusi Kabā iedzīvotājiem ļoti svarīga celtne; man šķiet, ka tieši šeit atradies reliģiskā kulta galvenais centrs.

Bez pašiem Kabā celtniecības pieminekļiem pētnieku interesē arī šīs plašās maiju pilsētas vecums un vēsture. Mēs par to zinām daudz mazāk nekā, piemēram, par kaimiņu pilsētas Uksmalas vēsturi. Mēs nezinām arī pilnīgi noteikti, kas bijis sākotnējās Kabā pilsētvalsts valdnieks. Taču šķiet, ka jau ļoti drīz pēc Ksiu ierašanās Uksmalā arī šis Puukas centrs nokļuva varenās dinastijas pakļautībā un ka vēlāk visā Ksiu valsts pastāvēšanas laikā Kabā uzticīgi piebiedrojās «Trīskārt celtajai pilsētai» kā otrā ievērojamākā Ksiu valsts pilsēta.

Par Kabā dibināšanas laiku min 879. gadu. Tomēr atšķirībā no Palenkes mums no visas pilsētas nav neviena pilnīga un salasāma kalendāra data.

Daudzi uzraksti rotāja sapote koka (tā sauktā dzelzs koka) baļķus, kuri sākumā bija iebūvēti «Tūkstoš masku pils» sienās. Frederiks Keterviļds izlauza no Kodzpoopas sienām šos bagātīgi izgrieztos baļķus un vēlāk aizveda no Kabā, lai pievienotu maiju kokgriezumu unikālajam krājumam, ko izstādīja savā slavenajā «Panorāmā».

Angļu gleznotājs vēlāk bagātināja savu maiju kokgriezumu kolekciju ar citu ārkārtīgi vērtīgu atklājumu — brīnumskaistu skulptūru, kas arī izgriezta no sapote koka un attēloja virspriesteri no kecala putna spalvām darinātā svētku tērpā. Taču Ketervuda «Panorāma» vēlāk cieta ugunsgrēkā, un tā sadega arī visi maiju kokgriešanas mākslas nenovērtējamie dārgumi.

Arī citām Stefensa un Ketervuda kolekcijām bija savāds liktenis. Pēc Stefensa un Ketervuda vienprātīga sprieduma visievērojamākais Kabā mākslinieku darbs bija divas kolonnas, kas veidoja ieeju kādā no «Tūkstoš masku pils» cellēm. Divus metrus augstās kaļķakmens kolonnas rotāja reljefs, kas attēlo ceļos nometušos vīru, kura acis sedz neparasta maska. Virs ceļos nokritušā cilvēka — droši vien gūstekņa — stāv priesteris vai karavīrs, greznojies ar augstu, krāšņu kecala putna spalvu galvas rotu. Dramatiskais attēls tā savaldzināja Stefensu, ka viņš nolēma: tieši šim darbam jābūt pirmajam pamatakmenim Amerikas senlietu muzejā, ko viņš bija iecerējis nodibināt Savienotajās Valstīs. Tā jau toreiz būtu radies pirmais amerikānis- tikas muzejs. Diemžēl Stefenss nerealizēja savu projektu. Iemesls bija arī tas, ka visa Ketervuda savāktā skaistā maiju kokgriezēju mākslas kolekcija gāja bojā «Panorāmas» traģiskajā ugunsgrēkā.

Kad Kabā reljefs beidzot nokļuva Ņujorkā (astoņiem Nokakabas indiāņiem Albino uzraudzībā vajadzēja to vispirms liānu aizjūgā aizvilkt līdz jūrai), iecerētā muzeja dibināšana bija jau atlikta. Akmens reljefs palika guļam Ņujorkas ostā, un Stefenss bija priecīgs, kad varēja apmierināt kāda sava amerikāņu drauga — bagāta fermera Kru- gera lūgumu, un'atdeva viņam reljefu. Savā īpašumā uz salas Hudzonas upē Krugers būvēja romantisku «indiāņu ainavu» un «indiāņu māju», kurai viņš meklēja «garantēti īstus» pieminekļus no visas Amerikas. Un tā Kabā reljefu beidzot iebūvēja «indiāņu sienā», kas izgreznoja Krugera sapņu dārzu.

Durvju akmens kolonnas Krugera salā pēc tam redzēja vairs tikai viens vienīgs zinātnieks — zviedru ceļotājs Bromers. Savā dienasgrāmatā pagājušā gadsimta četrdesmito gadu beigās viņš ierakstīja, ka pie Krugera redzējis sienu, kas izrotāta ar vērtīgiem akmens reljefiem no Centrālamerikas. Tas ir viss. Pēc tam uz septiņdesmit pieciem gadiem reljefs pazuda …

1908. gadā Ņujorkas amerikānists Silvans Grisvolds Morlijs nejauši izlasīja zviedru pētnieka ceļojuma aprakstu. Bromera piezīme ierosināja Morliju pamēģināt no jauna atrast pa šo laiku jau leģendāru kļuvušo Kabā reljefu, kas neapšaubāmi bija nokļuvis Savienotajās Valstīs un tur pēc tam nezin kur pazudis. Morlijam šoreiz nevajadzēja braukt pa mežonīgajām tropiskās Amerikas upēm, lai izdarītu atklājumus, bet pa rāmo, majestātisko Hud- zonu.

Plašās Hudzonas straumes vidū pie Krugera salas Morlijs patiešām no jauna atrada sen pazudušo, pēc Stefensa domām, visskaistāko maiju mākslinieku darbu, Stefensa iecerētā indiāņu muzeja pamatakmeni, reljefu, kas kādreiz bija rotājis ieeju «Tūkstoš masku pilī» maiju pilsētā Kabā.

7. dārgumi par trīs peso

Par desmittūkstoš dolāru Morlijs atpirka jaunatrasto dārgumu, iekrāva to laivā un — pēc trīsceturtdaļgad- simta — nogādāja to pa Hudzonas upi tur, kur arī es to vēlāk ieraudzīju — Ņujorkas «American Museum oi Natūrai History»

Taču vārtu arka palika Kabā. Un līdz šai dienai Kabā atrodas ari «Tūkstoš masku pils». Tomēr brīdī, kad pusdienas saule apspīdēja pils priekšējo sienu, man šķita, ka sienā ir neaizdziedēta brūce. Ievainojums, kas apsūdz. Varbūt būtu labāk, ja arī akmens kolonnas ar krāšņo reljefu atgrieztos atkal savā sākotnējā vietā.

Un dieva Čaka tēli, kuru sejas grezno krāšņo pili, — nē, tie neesot nedzīvi. Tie spējot sodīt svētumu apgānītāju. Malārija sodījusi Kebotu, kad viņš atvēris indiāņu kapus. Bet kurš, kad un kā sodīs tos, kas mūsu dienās izlaupa šīs skaistās pilsētas? Stefenss, protams, nebija zaglis, gluži pretēji, un Ketervuds bija mākslinieks. Taču viņu pēdās gāja citi — dēkaiņi no visām pasaules malām — un izlaupīja un izlaupa maiju pilsētas no Hondurasas līdz Cia- pasai. Daudzos Amerikas muzejos esmu redzējis desmitiem paziņojumu un brīdinājumu: «Tad un tad nezināmi ļaundari nolaupīja — no Kirigvā vai no Jaksčilānas — tādu un tādu stēlu. Vērtība ir neaprēķināma …»

1 Amerikas dabas vēstures muzejs.

Autors pie vienas no milzīgajām olmeku galvām

olmeku statuja, kas attēlo karavīru vai sportistu atpūtā

«Triumfa arka» Labnā

Dala frizēs kadā 110 Puukas pilsētas celtnēm

Pils fri7.es ārkārtīgi skaistajā centrālajā motīvā varam atšķirt atsevišķus akmens elementus, kas iepriekš izstrādāti sērijveidā. No tiem salikta visa frizē, it īpaši labi saglabājies pinums virs augšējās dzegas

«Lielais templis» Labtia

Autors starp divām Ksalapas muzeja ievērojamākajām skulptūrām

Viena no olmeku gigantiskajam galvām bez ķermeņa (svars 26 tonnas)

Viens no ievērojamākajiem atradumiem Sanlorenco ir neparastā olmeku statuja, kas attēlo «groza bumbas» spēlētāju

Ieejas rotājums

Olmeku mākslinieka reālisms atspoguļojas ari šajā bruņurupuča statujā

Akmens inozaika, kas novietota starp diviem kapu uzbērumiem Latentas piramīdas priekšā, arī attēlo jaguāru

Dala no frizēs, kas grezno klostera čku

Karaļu pils» Pksmalā

Kādas maiju pilsētas īstenā vīra galvas plaslika

lavenais «Sieviešu klosteris»

«Jaguāru altāris» Laventā, kura augšējo daļu grezno jaguāra maska

«Burvja piramīda» Uksmalā

Un, tāpat kā privātie spekulanti pērk Rembrantu vai Elgreko, viņi uzpērk arī trofejas no indiāņu pilsētām. Turklāt maiji — kā domā — ir miruši. Bet viņu darbi, viņu māksla, tas ir dzīvs, pasakains kapitāls. Un tāpēc tagad uz Centrālamerikas mūžamežiem dodas ekspedīcijas, kādas vēl šī gadsimta sākumā neviens nepazina. Viņi iet slepeni. Viņi nealkst ierakstīt savu vārdu maijoloģijas vēsturē. Viņi slepeni atklāj nepazīstamas maiju pilsētas, nojauc tās līdz pamatiem akmeni pēc akmens un ar kontrabandistu kuģiem aizved veselas pilis un tempļus uz veiklu spekulantu krātuvēm.

Tātad es biju iepazinies ar Kabā un atkal stāvēju pie vārtu arkas, caur kuru biju ienācis Puukas pilsētā. Esmu šeit viens, tikai miljoniem moskītu sīc ap manu galvu. Esmu šeit viens pats un varētu vārtus kaut vai tūlīt aizvest sev līdzi. Un tāpēc es baidos, ļoti baidos par šiem pusaizmirstajiem maiju centriem, kurus bieži sargā tikai viens vienīgs vietējais sargs. Šodien maiju pilsētas vēl stāv. Bet vai rīt tās vēl šeit būs? Vai Kabā paliks tās krāšņā arka? Varbūt kādreiz šeit būs vienīgi malārija un asinskārie odi?

Atbildi dos nākamība. Man šodien jāturpina ceļš pēc mana ceļojuma plāna. Nākamais mērķis ir citas pilsētas drupas, ko dažos ziņojumos dēvē par Saīlu, citos par Saiji.

Pēc kartes Saīla atrodas ne pārāk tālu no ceļa, kas ved dziļāk Puuku zemes iekšienē. Bet ir rudens, un pa nožēlojamo provinces ceļu, kas iet netālu no Saīlas, uz dažiem mēnešiem satiksme pārtraukta, jo sācies lietus periods. Un tā man atkal jāsoļo kājām.

Šoreiz man klājas daudz sliktāk nekā pirms dažām dienām, kad soļoju no Nokakabas uz Kabā. Es pat nezinu, cik kilometru man jānoiet. Un arī cits ceļš man nav zināms, izņemot to, ko lietus gāzes pārvērtušas par īstu dubļu jūru.

Taču man uzsmaida laime. Vietējais Kabā uzraugs mani iepazīstina ar indiāņu pulciņu, kas zina ceļu mežā uz šīm drupām, kuras senjors (viņš droši vien domāja — neprātis) grib šādā sliktā laikā apmeklēt.

Grupā ir kāds vecāks vīrietis, četras sievietes, daži bērni. Viņi nes pārtiku. Paņemu no vecākās sievietes viņas saini — lakatā ietītas trīsdesmit mārciņas sāls. Ap- sienu lakatu pēc indiāņu paražas ap pieri, bet, acīm redzot, esmu neveikls, tāpēc ļoti nomokos ar neparasto nastu.

Drīz mēs ieejam biezā mežā. Es cerēju, ka mežā būs labāk, bet arī koku zari nepasargā taku no nemitīgā lietus. Un tā mēs brienam. Soli pa solim. Dubļos stieg kājas. Briesmīgs ceļš.

Taču, tiklīdz jūtam cietāku pamatu zem kājām, es uzsāku sarunu ar indiāni, kas mūs ved. Tā īstenībā ir dīvaina saruna. Šis vīrs, kas labi pazīst apvidu, neprot ne vārda spāniski. Tiesa, maiju valodā šeit Puukā runā ari pilsētās. Pat mācītāji pieņemot no indiāņiem grēksūdzi viņu mātes valodā. Es kādreiz mācījos citu maiju valodu — Gvatema- las kičē. Taču atšķirība ir pārāk liela. Tikai ar pūlēm uztveru sava sarunu biedra vārdus. Un vienmēr, kad saruna tomēr sāk raisīties, kā par spīti, to pārtrauc kāds sevišķi grūts ceļa gabals. Tā mēs ejam stundu pēc stundas — aizvien uz austrumiem …

Mežs ir biezs un kļūst aizvien biezāks. Visapkārt tumš- zaļa krēsla un gandrīz pilnīgs klusums. Putnus mēs nedzirdam. Arī lietus pārstājis. Tad mežs pēkšņi atkāpjas — un manā priekšā atrodas Saīla!

Tāda dziļa satraukuma brīdī man reti nāk prātā sveša doma, kāds citāts. Bet patlaban man atmiņā iznirst kāds Stefensa izteiciens, ko rūpīgi pārrakstījuši daudzi autori: «Pilsētas drupas gulēja mūsu priekšā kā kuģis, kas cietis avāriju jūras vidū, tā masti nogrimuši, vārds pazudis, komanda gājusi bojā, un neviens nezina, no kurienes tas atbraucis, kam piederējis, cik ilgi bijis ceļā, kas bijis tā avārijas cēlonis.»

Jā, «kā kuģis, kas cietis avāriju jūras vidū» — to Ste- fenss bija rakstījis par Kopānu. Bet man patlaban radās gluži līdzīga sajūta. Visapkārt zaļa mežu jūra. Un no tās — kā no nebūtības — negaidot un pavisam neloģiski izslējās plaša trīsstāvu pils.

Pirmais iespaids ir neaprakstāms. It kā mūžamežā es pēkšņi būtu ieraudzījis Svētā Vita domu. Šīs divas pirmatnējās matērijas — zaļā meža masīvs un akmens celtne, kas tiecas uz augšu, — šodien šķiet tik sveši viens otram, it kā celtne vispār neiekļautos šajā ainavā un ainava nesaderētos ar šo celtni. Senāk, Ksiu laikā, kad šī pilsēta vēl dzīvoja, kuģis un jūra, pilsēta un telpa, kurā tā bija novietota, veidoja harmonisku veselu. Bet tagad! Jā, maiju pilsētu kuģi cietuši avāriju. Bet arī avarējuši kuģi bieži saglabā savu seno spožumu. Tā tas ir ari Saīlā.

Pilsētas drupas izkaisītas tālu necaurejamā mežā. Pieejama īstenībā ir vienīgi Saīlas pils, kuras dēļ esmu ieradies šeit. Kaut gan šī celtne nemaz nepieder pie izcilākajiem maiju arhitektūras darbiem, tomēr tā ļoti skaidri liecina, uz kādu mērķi tiecās un ko sasniedza Puukā maiju arhitektūra. Pilsētas, kuras apmeklēju vēlāk — Čičenicu, Veco Čičenu un daudzas citas —, nebūvēja vairs maiji vieni paši un tikai pēc savas gaumes.

«Puukas stils» manāmi atšķiras no iepriekšējiem «klasiskajiem» stiliem un iezīmē ne vien būtisku pavērsienu pašas maiju arhitektūras attīstībā, bet norāda ari uz pārmaiņām maiju dzīves veidā.

Tieši šeit, Puukā, kaut kad pirmā gadu tūkstoša beigās piepildījumu guvusi attīstība no tempju piramīdu un kalendāra stēlu pilsētām, kuras, kā Palenke, bija dievu un svētā kalendāra kulta centrs, līdz pilsētām, kuras bija mājoklis ne vien dieviem, bet arī cilvēkiem, kaut arī tie vispirms bija «zilo asiņu» cilvēki. Un vislabākais paraugs šai maiju pilsētu pielāgošanai cilvēku vajadzībām, ja var tā izteikties, ir Saīlas trīsstāvu pils.

Tā ir neliela piramīda, kas pārveidota par «apdzīvojamu ēku».

Es izmērīju šī mežos avarējušā «kuģa» garumu. Tas ir tieši simt piecdesmit soļu, tātad apmēram astoņdesmit pieci metri. Uz «kuģa korpusa» paceļas trīs «klāji».

Galvenā apdzīvojamā daļa droši vien bija pirmā piramīdas pakāpe. Mūsu dienās var apskatīt veselu virkni telpu, it sevišķi rietumdaļā. Pārējās telpas apakšstāvā, galvenokārt aizmugures — ziemeļu daļa, ir stipri bojātas. Tomēr es uzdrīkstējos noteikt visu telpu skaitu apakšstāvā, pils galvenajā apdzīvojamā daļā, uz piecdesmit divām. Visām telpām bija atsevišķas ieejas pa durvju ailām, vienīgi centrālajai telpai bija tāda kā parādes ieeja, ko vidū pārdalīja masīva kolonna.

Otrā pakāpe — otrais stāvs — atrodas uz pirmās pakāpes cokola. Tā ir daudz mazāka, tā ka otrā stāva telpu priekšā paveras ērta, apmēram desmit soļus dziļa terase. Otrā pakāpe ir vislabāk saglabājusies ēkas daļa. Telpas tur ir daudz lepnākas. Pils «proletāriešiem», acīm redzot, kalpotājiem, domātajam apakšstāvam galvenās nesējsienas ir gludas, neizrotātas, turpretī otrā pakāpe ir izgreznota ar bagātīgu, ļoti rafinētu akmens apšuvumu. Ieeju katrā no četrām priekšējā trakta telpām veido elegantas durvju ailas, kuras balsta divas apmēram divus metrus augstas un pusmetra biezas kolonnas. Ieejas citu no citas atdala astoņas akmens puskolonnas. Virs durvju ailām pirmo reizi Puukā redzu Centemoka — Ceļos nokritušā dieva vienkāršotu attēlu, kura dēļ es vēlāk devos uz kādu tālu viņam veltītu pilsētu Kintānaroo austrumos. Ceļos nokritušā dieva tēlu abās pusēs sargā fantastiski dzīvnieki, kas mazliet atgādina zirnekļus. Un akmens frizēs es, protams, atkal redzu parastās lieldegunainā lietus dieva maskas.

Piramīdas trešā pakāpe, kā par brīnumu, ir vienkāršāk

3* 67 izrotāta. Tomēr es iedrošinos apgalvot, ka tieši šī ēkas daļa bija Saīlas vissvarīgākā augstmaņa dzīves vieta. Varbūt tur dzīvoja pilsētas «īstenais vīrs», varbūt kāds zemes pārvaldnieks no Ksiu vai citas varenas dinastijas, kura savas valsts robežās bija ieslēgusi arī Saīlu.

Visu pili kādreiz klājušas mirdzošas krāsas. Tagad tās ir pilnīgi zudušas. Ap piramīdas virsotni riņķo vientuļš putns. Varbūt no augstuma viņš redz arī pārējās pamestās Puukas pilsētas pilis, kuras es pats mūžamežā nespēju uziet.

Negaidot es iemantoju palīgu. Netālu no drupām atrodas divas indiāņu būdas. Pieskrien kāds zēns. Viņš zina dažus vārdus spāņu valodā un piedāvājas par trim peso aizvest mani uz «miradoru». «Miradors» ir skatu tornis. Laužamies cauri mežam. Pēc pusstundas ilga un grūta gājiena tomēr izrādās, ka zēna dēvētais skatu tornis īstenībā ir Saīlas citas piramīdas drupas. Palikuši tikai apakšējās pakāpes gruveši un viena vienīga augsta siena, ko mazi kvadrātveida lodziņi sadala piecās vertikālās slejās. Varbūt tāpēc tas ir «miradors».

Indiāņu zēns, kuram «skatu torņa» īstā nozīme ir pilnīgi vienaldzīga, tātad ir nopelnījis savus trīs peso. Redzēdams, ka esmu maksātspējīgs, viņš tūdaļ piedāvā par tādu pašu maksu parādīt vēl milzīgu elku — maiju akmens tēlu, ko neviens baltais līdz šim vēl neesot redzējis.

Pats par sevi saprotams, ka es vēlējos.

Šeit Puukā atklāt milzīgu akmens tēlu — tas būtu vareni! Nu zēns mani ved vēl dziļāk mežā. Taka jau pavisam zudusi. Seja man ir neganti saskrāpēta, labi vēl, ka acis aizsargā brilles.

Jau vairākas stundas klīstam pa mežu, bet es negribu padoties. Zēns alkst saņemt vēl trīs peso, es alkstu ieraudzīt līdz šim neviena baltā neredzēto milzīgo akmens statuju.

Tikai nakts tuvošanās aizdzen mūs, līdz nāvei nogurušus, atpakaļ uz klajumu pie Saīlas pils. Abi atgriežamies noskumuši. Abiem bija zudis atklājuma prieks, kuram mēs — gan viņš, gan es — jau bijām slepenībā sākuši ticēt.

Kad būdas priekšā atvadījāmies, tomēr iedevu zēnam trīs peso, kurus viņš vairs nebija cerējis iegūt. Un tad mēs aizgājām katrs uz savu pusi — zēns mājās un es uz otru būdu, kur man bija apsolits gulamtlkls un pajumte šai naktij.

Kopš mana gājiena uz Saīlu jau aizritējis daudz laika un mani ceļojumi pa indiāņu apgabaliem man izmaksājuši vairāk nekā šie trīs peso. Bet vēl šodien es reizēm iedomājos par tiem. Vēl tagad es saku sev: «Bet ja nu šis indiāņu zēns patiešām zina mežā vietu, kur stāv maiju akmens tēls? Puuku zeme droši vien slēpj vēl daudz vērtīgu indiāņu brīnumu!» Un tāpēc es gribu vēlreiz atgriezties Saīlā. Ar to saistītas manas cerības. Tur ir mans vēl neatklātais dārgumu krājums. Dārgumu krājums, par kuru es jau iepriekš no savas plānās kabatas esmu izdevis trīs smagus sudraba peso.

8. ČIČENICA

Bez statujas, atbrīvojies no sešiem sudraba gabaliem, es no Saīlas atgriezos Kabā. Pa maiju baltā ceļa trasi devos atkal uz ziemeļiem, vēlreiz uz Uksmalu, no Uksmalas uz Munu (kur nozarojas ceļš uz Tikulu), uz brīdi apstājos pie Ksakmalas ūdens krātuves, apmeklēju Umanas pilsētiņu, līdz beidzot nokļuvu Jukatānas valsts centrā Meridā, kur vēlāk atgriezos vēl vairākas reizes. Bet ceļš mani ved tālāk — cauri Sisalas hasiendām Teijai, Olaktūnai, cauri Tāmekai, Oktūmai un Ksokčelai ar brīnišķīgām koloniālā laika baznīcām, cauri Jodzonotai un Kantunilai uz viskrāšņāko maiju pilsētu, kādu pazīstu, uz slaveno Cičenicu, uz maiju arhitektūras pilsētu pilsētu, uz maiju vēstures pilsētu pilsētu.

Atšķirībā no vairuma maiju pilsētu svētais centrs Ciče- nica bija pazīstams jau tajā laikā, kad spāņi iekaroja Centrālameriku. Un jau no tā laika Cičenica pievilka eiropiešu apmeklētājus. Mans ceļš daļēji bija tas pats, pa kuru pirms simt divdesmit pieciem gadiem uz Cičenicu devās Stefenss, Ketervuds un Kebots. Pirmie maiju arhitektūras cienītāji atstāja šo visgreznāko pilsētu kā izsmalcinātu desertu sava otrā Centrālās Amerikas ceļojuma nobeigumam.

Pēc īsas uzturēšanās Kabā trīs malārijas nomocītie ingle- ses, kā viņus šeit ļaudis dēvēja, pamazām gatavojās atgriezties Savienotajās Valstīs. Citu pēc citas viņi steigā apmeklēja vairāku nelielu, mazāk pazīstamu maiju pilsētu drupas Puukā — Keuiku, Cunuūbu, Ksamponu — un beidzot uz laiku apmetās Kstampakā (mūsu dienās Santa Rosa Kstampaka).

Ketervudu visvairāk ieinteresēja Kstampakas pils drupas (pussabrukušajās zālēs tagad vietējie indiāņi žāvē novākto tabaku). Uz pils sienām viņš atklāja plašu sienas gleznojumu paliekas.

Ketervuds sāka kopēt pils sienu rotājumu, taču nepabeidza savu darbu. Malārija bija ātrāka.

Jau pirms tam Ketervuds bija saķildojies ar Kebotu. Ekspedīcijas laikā doktors Kebots bija pazaudējis visus savus ārsta instrumentus. Un tagad šeit Kstampakā kāds indiānis bija smagi ievainojis labo roku. Viņam sākās asins saindēšanās. Lai indiānis nenomirtu, Kebots gribēja roku amputēt. Tā kā viņš bija pazaudējis visus operācijas instrumentus, neatlika nekas cits kā griešanai izmantot nazi. Bet arī naža viņam vairs nebija! Vienīgais — pēdējais bija Ketervudam. Skaists, bagātīgi izrotāts — dāvana no Itālijas laika, kad gleznotājs tur apburošu dāmu sabiedrībā bija pavadījis skaistākos studiju gadus.

Notiek kaut kas neticams: Ketervuds atsakās aizdot Ke- botam savu nazi! Sekoja vairāku stundu ilgs strīds, bet Ketervuds nepiekāpās.

Dažas stundas pēc nelaimīgā strīda Kebots saslima, viņam no jauna uzbruka malārija. Un drīz pēc tam Ketervuds guļ drudzī viņam gultā blakus.

Pie slimnieku gultām — tagad tie īstenībā ir ienaidnieki — sēž kalps Albino un blakus viņam pēdējais ekspedīcijas loceklis Stefenss, kuram šoreiz malārijas lēkme gājusi secen.

Stefenss ir nelaimīgs. Viņš ir nobažījies, ka ekspedīcija pilnīgi izjukusi un viņš vairs nevarēs iepazīties ar Cičenicu, par kuru bija sevišķi priecājies. Un tieši tajā brīdī no jauna uz skatuves parādās kā deus ex machina labais pāters Kariļjo. Tas pats, kas pirms dažām nedēļām bija aizvedis slimo Stefensu no Uksmalas, tas, kuram ekspedīcija izlaupīja Tikulas kapsētu, tas, kurš par svētumu apgānīšanu pats ticis sodīts ar malārijas lēkmi.

Pa to laiku malārija bija mitējusies, un laipnais pāters no jauna devās pie ekspedīcijas. Taču viņš atrada to sliktākā stāvoklī nekā toreiz Uksmalā. Kariļjo atstāja abus slimniekus Kstampakā Albino uzraudzībā un pie sevis uz Tikulas mācītāj māju aizveda vienīgi nelaimīgo Stefensu, kuram, acīm redzot, drīzāk bija vajadzīga psihoterapija nekā hinīns. Pieredzējušais garīdznieks izvēlējās visdrošāko līdzekli, kaut ari tas nebija vissvētākais.

Par Filipa Peona naudu Tikulā tika sarīkota liela balle. Viņa dzimtai piederēja viss šis indiāņu apgabals. Jukatā- nietes griezās dejas virpulī. Un Stefenss, kas vairākus mēnešus bija pavadījis tropiskajos mežos starp mirušu pilsētu drupām divu pārgurušu vīriešu sabiedrībā, jutās kā sapnī. Deja, neliela vēršu cīna, uguņošana un atkal deja. Un; visapkārt tik daudz daiļu meiteņu. Viena no tām, vietējā virsaiša audžumeita, lūkojās tikai Stefensā. E1 ingles zaudēja galvu. Bet te iejaucās virsaitis un piedāvāja Stefen- sam, lai viņš izvēlas jebkuru citu no vietējām maiju meitenēm: «Izvēlieties, kuru gribat, un es viņu jums nekavējoties aizsūtīšu uz mācītājmāju!» Taču savu audžumeitu viņš nedeva.

Un tā Stefenss, kuram, pēc Tikulas garīdznieka domām, vajadzēja svinībās ar meitenēm atspirgt, devās prom no Tikulas tikpat nelaimīgs, kāds bija ieradies ciematā. Aizraušanās, īsa rotaļa bez beigām.

Kad pēc tam Ketervuds, Kebots un Stefenss uz dažām dienām apmeklēja Bolončenu (pilsētiņu Cenu zemē, kurai es braucu cauri savā ceļojumā no Kampečes), lai tur tuvāk iepazītos ar slaveno vietējo ūdens krātuvi, ekspedīcijas dzinējspēks bija Ketervuds, kas uz laiku bija izlīdzis ar Kebotu. Stefenss domāja tikai par Tikulas meiteni.

Apskatījuši Bolončenas ūdens krātuvi, visi trīs tomēr devās uz Cičenicu. Viņi apmetās dona Huana Sosas hasi- endā; viņam piederēja plaši pussalas apgabali, starp tiem arī teritorija, uz kuras atrodas Cičenicas piramīdas un pilis.

Dons Huans atvēlēja saviem viesiem greznu mājokli, bagātīgu uzturu, deva viņiem kalpotājus. Tomēr ekspedīcijas locekļi palika Cičenicā tikai dažas dienas. Viņi aprakstīja visas galvenās celtnes krāšņajā pilsētā, konstatēja, ka Cičenicā atraduši «neapšaubāmi visievērojamākās drupas, kādas jebkad redzējuši». Ketervuds uzzīmēja slaveno Cičenicas Iglēsiu (ko arī es pēc tam apmeklēju un par ko vēlāk pastāstīšu mazliet vairāk) un «groza bumbu» spēļu laukumu paliekas. It īpaši viņam interesēja galvenā stadiona «grozi», bagātīgi izrotāti gredzeni, kas novietoti pie laukuma sānu sienām. Ar šāda «groza» attēlu Ketervuds vēlāk izrotāja titullapu grāmatā par otro ceļojumu pa Centrālameriku, ko pēc dažiem gadiem viņš izdeva kopā ar Stefensu.

Pēc tam viņi atkal iekāpj kuģī un pēc īsas uzturēšanās Havannā, kur Stefenss dziedē mīlestības sāpes, atgriežas Savienotajās Valstīs.

Tātad «maiju atklājēji» ilgi neuzturējās Cičenicā, un šis viskrāšņākās maiju pilsētas svarīgākie dārgumi vēl

čičenicas plāns

gaida savus atklājējus. Stefensa, Ketervuda un Kebota rīcībā bija dona Huana kungu nams. Man pietiek atkal ar campamento, jo naudas man ir maz. Patlaban arheologi Cičenicā nestrādā, un tā es naktis campamento pavadu viens pats. Vismaz varu vakaros netraucēti rakstīt ceļojuma dienasgrāmatu. Pierakstu iespaidus, ko esmu guvis, apmeklējot vairāk nekā simt pilis, piramīdas, observatorijas, groza bumbu spēļu laukumus, un par visu citu, ko tik bagātīgi piedāvā arhitektūra Cičenicā.

Vasarā izkaltusi Jukatāna veldzēja slāpes tikai no akām — dabiskajām ūdens krātuvēm, kuras izveidojušās pussalas akmeņainajā zemes garozā. Tātad savu ceļu pa slaveno Cičenicu sāku tieši no galvenās krātuves, kas deva maiju metropolei tik nepieciešamo ūdeni. Tā bija veltīta dievam Kstolokam un nosaukta viņa vārdā.

Kaut gan ūdens krātuvēm maiju reliģijā bija svarīga loma, šī indiāņu dieva aka bija gluži pasaulīga ūdens krātuve, milzīgs hidrants mūžīgi slāpstošajai pilsētai. Tāpēc to arī dēvēja par Chi Chen Itzā — icu (cilts) akas muti.

Par iciem dēvēja maiju cilti, kas 455. gadā (pēc citiem avotiem, divdesmit gadus ātrāk) bija atradusi dzīvinošo krātuvi un pie tās nodibinājusi arī pilsētu.

Akas sienā redzu iekaltus pakāpienus, pa kuriem Cičenicas sievietes nokāpa līdz ūdens līmenim, lai piepildītu māla traukus.

Divsimt vai trīssimt soļu uz dienvidiem no akas paceļas, acīm redzot, visvecākā Cičenicas ēka. Maiju valodā to dēvē par Akabdzibu (Melnā uzraksta namu). Šis nosaukums radies sakarā ar maiju priestera tēlu, kas novietots Akabdzibas dienviddaļas centrālajā telpā; priestera stāvu apņem melns maiju hieroglifu gredzens. Bez «melnā uzraksta» Akabdzibas iekšējās telpas rotā citur neredzēti sarkani cilvēka roku nospiedumi. Droši vien tos uz sienām atstājuši ēkas celtnieki, strādnieki, kuri šādā veidā sveicinājuši savu patronu — dievu Samnu, kas, pēc maiju domām, bijis «strādnieks dievu vidū».

«Melnā uzraksta nams» atstāj nepabeigtas vai drīzāk priekšlaicīgi pamestas celtnes iespaidu. Uz ēkas vidējo daļu ved platas, elegantas kāpnes, taču otrā stāva būve nav uzsākta. No astoņpadsmit telpām tikai viena ir izrotāta ar reljefu.

Cičenicas apbūves visvecākajā periodā uzcelta, acīm redzot, arī cita ēka, kas atrodas tieši blakus «Melnā uzraksta namam». Tāpat kā Uksmalā, to dēvē par «Sieviešu klosteri». Tā ir plaša četrstāvu celtne ar daudzām istabām. «Cellēs» varēja ieiet no galerijām, kas apjoza atsevišķus

stāvus.

Tā «Sieviešu klosteris» izskatās vismaz šodien. Tādu to redzu ari es. Tomēr tagad mēs jau zinām, ka sākumā ēka bijusi daudz mazāka. Par šāda fakta izzināšanu parūpējās pētnieks Leplonžons, par kuru es vēlāk vēl runāšu, patiešām īpatnējā veidā. Viņš ievietoja klostera tagadējā ārējā apvalka sienā mazu dinamīta lādiņu, aizdedzināja to, un caurumā, kas bez liekas kavēšanās pavērās ēkas iekšienē, atklājās senāks — sākotnējais mūrējums.

Klostera austrumu spārnam blakus novietota vēl viena celtne raksturīgā Puukas stilā. Tā kā tā atrodas blakus klosterim, tad mūsu dienās to dēvē par «baznīcu» (spāņu valodā — lglesia). Iglēsias skaisto, milzīgo fasādi veido trīskārša siju rinda. Mazā durvju aila — vienīgā ieeja ēkas rietumu sienā — gandrīz pazūd zem trīskāršās siju rindas smaguma. Un man varbūt nav nemaz jāpiebilst, ka arī šeit greznās fasādes rotājumu galvenais motīvs ir Caka maskas.

Starp lieldegunainā Caka sejām saskatu arī dzīvniekus. Bruņurupuci, krabi, jūras molusku un bruņnesi, Ko tie šeit dara? Acīm redzot, tie attēlo četrus dzīvniekus, kas, pēc maiju priekšstatiem, ar saviem ķermeņiem balsta dievišķīgās debesis.

Taču bruņnesis, krabis, bruņurupucis un jūras molusks nenoturēja debesis virs Cičenicas. Kādu dienu sešsimt deviņdesmit otrajā gadā ici pazuda no savas pilsētas. Mēs nezinām aiziešanas iemeslu. Kāpēc sešsimt deviņdesmit otrajā gadā viņi aizgāja no pilsētas, kura jau toreiz bija majestātiska un krāšņa un kurai arī svelmainajā Jukatā- nas vasarā vienmēr bija pietiekami daudz, pat pārpārēm dzeramā ūdens?

Droši mēs zinām vienīgi to, ka kopš septītā gadsimta beigām pār Cičenicu gūlās aizmirstības migla.

Akabdziba, Iglēsia un klosteris, visas ēkas, visi tempļi, kas divsimt gadu laikā izauga ap Kstoloka ūdens krātuvi, tika pamesti. Un vienīgi zem zemes virsmas, dziļi zem Ju- katānas pussalas kaļķakmens virskārtas, varbūt varu atrast atbildi uz jautājumu, kas notika ar icu pilsētu.

9. nokāpšana burvja alā

Tātad uz priekšu — pretī jauniem piedzīvojumiem! Pirmo reizi savā cejojumā pie maiju dārgumiem nokāpšu pazemē. Zem Jukatānas kaļķakmens garozas. Burvja alā, ko mūsdienu maiji dēvē par Balankanči — Jaguāru altāri.

Balankanči atklāja tikai nesen. Nav pagājis vēl ne desmit gadu kopš tās ievērojamās dienas, kad Cičenicas uzraugs Umberto Gomess dažus kilometrus austrumos no pilsētas nejauši atklāja klintīs plaisu, «aizdomīgu caurumu». Viņš iespraucās pa to iekšā un rāpās uz priekšu pa dubjainu eju, kas veda lejup. Ejas galā, diezgan dziļi zem zemes, viņš atrada slepenu svētnīcu.

Tagad es eju pa Gomesa pēdām. No apmetnes Cičenicā izeju agri no rīta, kad saule vēl tā nekarsē. Paņemu līdzi tikai mazliet ēdamā un lietus mēteli. Virve man vairs nav vajadzīga. Cičenicas administratīvās iestādes padarījušas pieejamu arī šo alu un ierīkojušas tajā pat pagaidu elektrisko apgaismojumu.

Tomēr nokāpšana alā nemaz nav patīkama. Slideni dubļi klāj klintī iecirstos pakāpienus. No griestiem nemitīgi pil, reizēm gandrīz vai līst. Es uzvelku lietus mēteli. Drēbes vairs nekļūst mitrasj toties es šajā divkāršajā siltumnīcā svīstu kā vēl nekad.

Ala šodien ir tukša. Tikai pār galvu man pārlido sikspārnis. Tad vēl viens. Nokāpju zemāk. Tagad ceļu ietver stalaktīti un stalagmīti, kas gluži kā samuraju zobeni vērsti pret nepiesardzīgo gājēju. Un ceļotājs patiešām liek laiku pa laikam iešķindēties draudīgi izstieptajām kaļķakmens lāstekām, jo glumajos dubļos nemitīgi slīd kājas. Un, kad beidzot nokāpju līdz Jaguāru altārim, esmu netīrs, ar dubļiem novārtījies, turklāt apdauzījies pret bāl- ganpelēkajiem stalaktītiem.

Beidzot stāvu altāra priekšā. Uz tā ir skulptūra. Ko gan tā attēlo? Acīm redzot, Tlaloku! Tlaloku! Dieva seja ir nokrāsota zila: Tlaloks bija lietus dievs. Un zila ir ūdens — rudens lietavu krāsa. Viņa pieri sedz melna krāsa, jo Tlaloks bija ari vētru dievs, smago, tumšo negaisa mākoņu dievs.

Skulptūrai blakus stāv trauki, kuros tika uzglabāts «ko- pāls» — indiāņu vīraks. Smaržīgo sveķu paliekas saglabājušās traukos vēl līdz mūsu dienām.

Par «Jaguāru altāri» nosauktā ala tomēr pie altāra vēl nebeidzas. Tāpēc eju dažus desmitus metru tālāk. Un pēkšņi man šķiet, ka atrodos Demēnovas alā Slovākijā: mazītiņš ezeriņš, maigi bālgani stalaktīti un neticams klusums.

Virs ezeriņa paceļas otrs altāris — «Šķīstā ūdens altāris», Un uz tā atkal Tlaloks — mākoņu un lietus dievs, ūdens dievs.

Tas bija Tlaloks, kas mani atveda uz Balankanči. Un vēl tas, ko man pastāstīja vīrs, kurš Balankančē bija pavadījis visdīvaināko, visbriesmīgāko dienu savā mūžā.

Šo vīru sauc par Ramonu Pavonu Abreu, viņš ir arheoloģijas muzeja pārvaldnieks Kampečē. Ceļā no Ciapasas uz Jukatānu es apstājos šajā pilsētā tikai tālab, lai personiski iepazītos ar viņu.

Līdz tam es pazinu Kampečes maijologu tikai pēc viņa rakstiem; par Balankančes alu man nebija ne jausmas. Bet jau toreiz, kad sēdēju pītajā šūpuļkrēslā viņa darbistabā, tūlīt pēc pirmajiem sarunu biedra vārdiem nolēmu, ka man jāapskata Balankančē. Kaut arī man būtu jāpārdzīvo tikpat fantastiskas dēkas kā viņam.

Tas noticis tā: indiānis Umberto Gomess, Cičenicas drupu uzraugs, kas nejauši bija atradis alu, protams, visiem palielījās ar savu atklājumu. Un tā jau pēc dažiem mēnešiem uz Balankanči devās vesela kompleksa ekspedīcija. Tās gaitas daudzējādā ziņā bija līdzīgas Stirlinga pirmajai ekspedīcijai uz olmeku zemi. Arī šoreiz neviens pārāk neticēja ekspedīcijas panākumiem. Tomēr amerikāņu «National Geographic Society» atvēlēja Balankančes pētīšanai prāvu summu dolāru. Par ekspedīcijas vadītāju iecēla vietējo speciālistu Ramonu Pavonu Abreu.

Par spīti skeptiskajiem paredzējumiem, Pavona ekspedīcija apstiprināja Gomesa ziņas. Ekspedīcija atbrīvoja arī pieeju alai. Pētījumi bija sekmīgi, un reizē ar to ievērojami pieauga ekspedīcijas vadītāja profesora Pavona zinātnieka prestižs.

Tātad viss bija kārtībā, bet tikai šķietami. Drīz pēc veiksmīgajiem pētījumiem alā pie profesora ieradās nepazīstams cilvēks, vietējais indiānis, un teica, ka esot Jukatā- nas augstākais āmens, tas ir, maiju burvis.

Pavons labi zināja, ka āmeni, senie indiāņu burvji, līdz šim vēl darbojas Jukatānā. Viņš zināja arī, ko mūsu dienās maiju burvji dara. Tie nodarbojas ar senseno, īpatnējo indiāņu maģisko dziedniecību. Taču Pavons un arī neviens cits maijologs nenojauta, ka Jukatānas maiji līdz šim vēl saglabājuši pirmatnējos reliģiskos rituālus, kādi pastāvēja laikā pirms Kolumba. Viņi godina savus senos dievus un, tāpat kā olmeki pirms tūkstoš gadiem, pat pielūdz jaguāru, kuram bija veltīta šī ala un tās galvenais altāris.

Pavons nenojauta, ka ar savu ekspedīciju uz Balankanči apgāna jaguāru svēto mājokli un «bezgalīgi sadusmo» jaguārus. (Ekspedīcijas zinātniskie rezultāti Jukatānas galveno āmenu, protams, neinteresēja.)

Tā kā apgānīto alu vajagot šķīstīt, sakaitinātos jaguārus nomierināt un pētniekus, kas alu apgānījuši, pasargāt no jaguāru atriebības, esot nepieciešams, kā āmens apgalvoja, sarīkot lielu maģisku ceremoniju.

Draudošās briesmas burvis attēloja ar Dantes precizitāti. Saniknotie jaguāri iznāks no mežiem un sāks slepkavot. Protams, vispirms tie saplosīs viņu, Pavonu, svētumu apgānītāju vadoni. Pēc tam saplosīs pārējos pētniekus, kas atdarījuši Balankančes ieeju. Un tad briesmīgie atriebēji metīsies virsū visiem Jukatānas iedzīvotājiem. Apokaliptiskajai jaguāru atriebības ainai, kas beigsies ar visas cilvēces iznīcināšanu, piemita senās māņticības spēks. Jā, tieši tā daudzas vecās Amerikas indiāņu tautas iedomājās pasaules bojā eju.

Meksikas indiāņi ticēja, ka pasaule tikusi jau četras reizes radīta un trīs reizes iznīcināta. Pirmo reizi to iznīcināja saule, otro reizi vējš un trešo reizi ūdens, kam šīs zemes dzīvē vienmēr bijusi vissvarīgākā loma. Un ūdens valdnieks bija Tlaloks, kura skulptūra grezno «Jaguāru altāri». Tieši viņš bija iznīcinājis šo trešo pasauli. Viņš uzsūtīja zemei milzīgus plūdus, applūdināja indiāņu pilsētas un piramīdas, un cilvēkus, kas pārcieta katastrofu, pārvērta par putniem.

Tlaloks un jaguāri tagad atkal draud. Un vienīgi liela maģiska ceremonija var — to āmens zina — nomierināt jaguārus. Tāpēc nekavējoties jāsarīko rituāls, un Ramons Pavons Abreu ne vien drīkstot, bet viņam tieši jāpiedalo- ties tajā. Un ne tikai viņam, bet visiem viņa biedriem, kas kopā ar viņu nokāpuši alā. Tā Pavonam faktiski neatlika nekas cits kā piedalīties rituālā — galvenokārt tāpēc, lai nezaudētu indiāņu uzticību, jo bez viņu palīdzības seno maiju dārgumu meklēšana būtu daudz grūtāka.

Burvju ietekme uz indiāņiem vēl arvien ir ļoti liela. Ameni darbojās maiju vidū jau pirms tūkstoš gadiem, un viņu dziedniecības paņēmieni, viņu diagnostikas metodes kopš laika pirms Ķolumba gandrīz nav mainījušās. Toreiz indiāņi pie slimnieka aicināja vai nu priesteri, vai dziednieku, vai burvi. Konkistadori vispirms iznīcināja priesterus. Taču maiju inteliģences likvidāciju pārcieta šie maģiskie dziednieki, burvji, kuri mūsu dienās ne vien «dziedē» indiāņus, bet slepus notur arī senus rituālus.

Par Jukatānas burvju dziedniecības paņēmieniem ir zināms daudz vairāk nekā par viņu pagāniskajiem rituāliem. Periodā pēc Kolumba indiāņu āmeni sarakstīja pat grāmatas, kurās sniedz veselu rindu recepšu saviem pēctečiem. Ārsts fon Hāgens dažas norakstījis. Receptūra dzeltenā drudža ārstēšanai, piemēram, ir šāda: «Ņem gumiju «chactez», kaulu smadzenes «cecropie», tauriņu «ix tuzil», sarkanos mālus, papagaiļa «chac piliz mo» spalvas, kar- dinālputna spalvas, tad samal «macoc» un samaisi ar eifor- bijas sulu. Zāles izdzer!»

Vēzi āmeni ārstēja ar apliekamiem, kas pagatavoti no samaltām vēža spīlēm, bet starp maijiem diezgan izplatīto epilepsiju ar brieža ragu vai gaiļa sēklinieka novārījumu. Bez tam āmeni ārstēja dzelteno kaiti, dažādas ādas slimības, galvenokārt kašķi, sievietēm menstruācijas traucējumus un vīriešiem impotenci (pēdējo ļoti poētiski — ar ko- librija sirdi), un, protams, arī Jukatānas indiāņu visparastāko slimību — malāriju, ko dēvēja par nakts drudzi, un kaites, kuras izraisīja nabadzīgā un ārkārtīgi vienmuļā kukurūzas barība.

Vienmēr mani ir pārsteidzis, ka maiji, kas cēluši tik greznas pilis un tempļus, veltījuši tik daudz laika savu pilsētu izgreznošanai, veidojuši izcilas freskas un izkaluši skaistas stēlas, gadiem ilgi novērojuši zvaigznes, lai atklātu kosmosa vispārējos likumus, guvuši tādus panākumus matemātikā un rakstniecībā, tik maz darījuši sevis, savas veselības labā.

Viņu zināšanas medicīnā ir apbrīnojami trūcīgas. Turklāt daba viņiem piedāvāja bagātīgu ārstniecības augu izvēli. Par cilvēka ķermeni un tā uzbūvi viņiem bija iespējams uzzināt daudz vairāk nekā viņu viduslaiku kolēģiem Eiropā, jo, upurējot cilvēkus, viņi taču uzšķērda ķermeni, tātad varēja iepazīt tā uzbūvi un pamatfunkcijas. Bet maiju priesteri labāk skatījās zvaigznēs. Un tie āmeni, kuri dzīvo mūsu dienās un līdz šim ietekmē Jukatānas indiāņus, nav pārņēmuši ne maiju priesteru, ne dziednieku mācību, bet turpina pūšļotāju tradīcijas ar visu, kas tajās ir smieklīgs un nederīgs.

Esmu dzirdējis, un sava daļa taisnības tur laikam būs, ka āmeni zinot arī citas — sliktākas lietas. Viņi protot pagatavot indīgus novārījumus no mūžameža liānām un varot pat nonāvēt. Minēšu vismaz vienu piemēru, ko esmu dzirdējis vairākas reizes.

Atcerieties traģisko Austroungārijas—Francijas imperiālistisko avantūru, čehu «zemes kunga» Franča Jozefa brāli! Maksimiliāns Habsburgs par Napoleona III naudu un ar viņa ekspedīcijas armijas durkļu atbalstu kļuva par Meksikas «ķeizaru». Pēc kāda laika zeme tika atbrīvota un brīvās Meksikas indiāņu prezidents, slavenais Benito Hua- ress, «ķeizaru» sodīja ar nāvi. Tātad Habsburgs par savu Amerikas avantūru samaksāja ar dzīvību. Bet kas notika ar viņa sievu Šarloti? Viņa atgriezās Eiropā un pēc kāda laika kļuva ārprātīga.

Parastā aristokrātijas deģenerācija? Laikam gan ne. Ju- katānā iedzīvotāji ir pārliecināti, ka Šarlote tikusi saindēta ar totoače ekstraktu. Šī inde sākot iedarboties tikai pēc vairākiem mēnešiem. Maiju burvji esot pagādājuši īpaši viltīgu totoačes eksemplāru, lai sodītu ienīsto ķeizarieni.

Taču atgriezīsimies pie Pavona. Pēc dažām dienām pie Kampečes arheologa no jauna ieradās galvenais burvis. Šoreiz viņš jau paziņoja noteiktu dienu, kad notiks slepenais rituāls. Bez tam burvis pavēstīja, ka Ramons Pavons Abreu jaguāru rituāla laikā kļūšot par vienu no viņiem, par āmenu. Ar savu aktīvo līdzdalību viņš varot vēl iedarbīgāk vērst par labu to, ko viņš un pārējie ekspedīcijas locekļi nodarījuši, apgānot Balankanči.

Kas šajā rituālā notiks, cik ilgi tas vilksies, kāda loma tajā būs Pavonam, kuram būs jātēlo burvis, — tas viss pagaidām palika pilnīgs noslēpums.

Beidzot pienāca āmena noteiktā diena. Burvju pulciņš, zēnu koris un «grēcinieki» — amerikānisti — iegāja Balankančē. Tad alas ieeju nosprostoja ar lielu klints bluķi, Divdesmit četras stundas — tagad Pavons to jau zina — neviens nedrīkstēja atstāt Balankanči.

Pati ceremonija notika pie «Jaguāru altāra». Trīspadsmit burvju (divpadsmit indiāņu un viens baltais) trīspadsmit reižu atkārtoja trīspadsmit lūgšanas. Maģiskais skaitlis tātad bija trīspadsmit. Bargā Tlaloka seju apgaismoja trīspadsmit vaska sveces. No trīspadsmit kausiem trīspadsmit burvji dzēra stipru medaļu. Dzēriens neapreibināja, tikai uzbudināja.

Burvju pulks skaitīja lūgšanas, gandrīz raudādams: «Piedodiet, varenie, ka cilvēks apgānīja jūsu māju!» Un lūdza: «Pieņemiet mūsu upuri!»

Trīspadsmit burvji upurē dzīvus dzīvniekus. (Divpadsmit āmeni norauj vistām kaklus, trīspadsmitajam, Ra- monam Pavonam Abreu, jāpārlauž kakls dzīvai tītaru mātītei un ar asiņu šalti jāapslaka «Jaguāru altāris».)

«Es drebēju kā vēl nekad. Ne aiz bailēm. Bet es pēkšņi iegāju citā pasaulē …»

Tā tika izdzertas trīspadsmit pudeles medalus, trīspadsmit reižu noskaitītas trīspadsmit lūgšanas un, beidzot, ziedotas trīspadsmit vistas un tītaru mātīte. Visa rituāla laikā dziedāja savdabīgais koris. Apmēram desmit gadus veci zēni korī un solo atdarināja dzīvnieku un putnu balsis.

Izdziest trīspadsmit sveces. Trīspadsmit burvji katrs saņem trīspadsmit peso. Arī Pavons saņēma savu burvja «honorāru». Un pēc dažām dienām Balankanči varēja atkal atvērt, jo jaguāri esot pārvākušies uz citurieni. Un jaunos apmeklētājus — arī mani — vairs neskāra viņu atriebība.

Ramons Pavons Abreu bija pirmais, kas vadīja zinātnisku ekspedīciju uz Balankanči. Bet tagad viņš man teica, ka līdz mūža galam nekad vairs neieiešot alā,

Patlaban es stāvu altāra priekšā. Tūkstoš gadus vecais rituāls, par ko Pavons man stāstīja, bija izgaisis. Redzu vairs tikai drāmas kulises. Stalagmītus un stalaktītus. «Jaguāru altāri», uz tā smaržīgo sveķu traukus un vidū Tlaloku. Tlaloks? Maiju zemē viņš ir tāds pats svešinieks kā es.

Es biju nokāpis Burvja alā, lai atrastu atbildi uz jautājumu, kas noticis ar pilsētu ap Kstoloka ūdens krātuvi, ar icu cilti un maijiem, kad septītajā gadsimtā Cičenicā tika pamesta. Atbilde ir manā priekšā. Viņa vārds ir Tlaloks. Svešinieks Tlaloks uz maiju altāra.

Tātad man jādodas pie viņa uz Tlaloka dzimteni. Jāseko viņa vētrainajam solim laikā un telpā.

10. spalvaino čūsku

valstībā

Tātad Tlaloks. Nelūgts viesis uz maiju altāra. Viņš ieradies Jukatānā no Meksikas, no īstās Meksikas, no plakankalnes, kur dzīvoja Montesumas tauta — varenie acteki un pirms viņiem viņu tiešie priekšteči un skolotāji — tol- teki.

Tlaloks ieradies pie maijiem kopā ar toltekiem. Tagad — 1965. gadā — es varu šeit, Jukatānā, noteikt, kas novietojis maiju burvju alā šo maijiem neraksturīgo dievu.

Tolteku ceļš beidzies slepenā pazemes svētnīcā netālu no brīnišķīgās Cičenicas. Bet kur tas sācies, no kurienes šurp atnākuši tie cilvēki, par kuriem es apgalvoju, ka tie bijuši tolteki? Tā kā mana grāmata ir veltīta indiāņu pilsētām, tad pastāstīšu par to arhitektūru. Lai divu pilsētu — Cičenicas un Tulas drupas arī tagad man ir izteiksmīgi liecinieki.

Kad es beidzu viesoties pie pagātnes un mūslaiku maijiem, devos pretējā virzienā no maiju zemes uz īsto Meksiku. Šoreiz pie indiāņiem un uz indiāņu centriem šajā Amerikas daļā. Apmeklēju vairākas indiāņu metropoles. Es ceru, lasītājs man piedos, ja atmiņās pasteigšos uz priekšu un pārlēkšu pāri tūkstoš piecsimt kilometriem, kas atdala burvju alu Cičenicā no mūsdienu Meksikas pilsētiņas Tulas, kuras pilnīgs nosaukums ir Tula de Aļjēnde.

Tulā es uzturējos tikai vienu dienu, kad atgriezos no purepeču cilts indiāņu apciemojuma kalnainajā Mičoa- kānā. Pēc zaļajos kalnos un augstkalnes ezeru vientuļajās indiāņu salās pavadītajām dienām es šeit jutos ļoti patīkami. Šī jautrā provinces pilsētiņa ir visnotaļ patīkami meksikāniska: te smaržo kukurūzas plāceņi, dun baroka baznīcu zvani, piesmēķētos krodziņos dzied un spēlē tautas muzikantu mariači orķestri, te strādā un dzīvo tik jauki, kā to prot tikai Meksika. Divdesmitā gadsimta Meksika. Un tomēr šī ārēji gluži nenozīmīgā provinces pilsētiņa jau

vairāk nekā divdesmit piecus gadus (precīzāk, kopš 1940. gada) ir visu pirmskolumba laika Amerikas indiāņu pagātnes pētnieku svētceļojumu vieta.

Jau agrāk, kopš tiem laikiem, kad cilvēki sāka nodarboties ar Meksikas indiāņu vēsturi, runāja par citu — leģendāru Tulu, kas, pēc indiāņu hroniku vienprātīgām ziņām, pirmā gadu tūkstoša beigās bijusi galvenā un reizē viskrāšņākā tolteku pilsēta. Tolteki bijuši augsti attīstīta indiāņu cilts, no kuras kultūras mācījušies un ko atzinuši visi, kas dzīvojuši Meksikā pēc viņiem.

Un tomēr līdz pat deviņpadsmitā gadsimta beigām, kā par brīnumu, nevienam neienāca prātā meklēt veco Tulu tajā vietā, kam vēl šodien šis vārds. Tiesa gan, 1880. gadā uz Tulu de Aļjende devās franču arheologs Dezirē Šarnē, sāka pārrakt aizdomīgu pauguru pilsētas nomalē un patiešām atklāja tā iekšienē milzīgu piramīdu.

Šarnē izrakumi Tulā pierādīja, ka jau periodā pirms Kolumba pilsētai vajadzēja būt svarīgam centram — vismaz reliģiskajā ziņā. Taču, kad Šarnē atstāja Tulu un pēc tam arī Ameriku, viņa pētījumus aizmirsa un Tulu, leģendāro, slaveno tolteku Tulu ar nenogurstošu neatlaidību meklēja visur citur, tikai ne tur, kur pilsēta ar tādu pašu vārdu atrodas vēl šodien.

Iemesls, acīm redzot, bija ari tas, ka meksikāņi ne sevišķi gribēja atcerēties franču pētnieku. Ievērojamais arheologs, ko pasargāja zinātnieka «diplomātiskā imunitāte» un senās Amerikas vēstures izcilā pazinēja slava, jau agrāk bija darbojies Meksikā kā toreizējā Francijas karaļa Napoleona III spiegs. Ar Maksimiliāna Habsburga palīdzību, kurš bija Meksikas karalis no 1864. gada līdz 1867. gadam, Napoleons III gribēja pakļaut Meksiku. Šarnē apceļoja indiāņu arhitektūras pieminekļus un vienlaikus rūpīgi novēroja un apsvēra visu, kas varētu interesēt Meksikas iekarotājus.

Kad Napoleona III un Maksimiliāna Habsburga Amerikas dēka piedzīvoja neveiksmi, franču arheologs atgriezās Amerikā vēl vairākkārt — šoreiz par miljonāra Lorilāra naudu. Tātad Šarnē bija ilgi strādājis Meksikā, un savā laikā viņu neapšaubāmi var uzskatīt par vienu no labākajiem Amerikas arheoloģijas pazinējiem. Tomēr, kā es pats pārliecinājos, meksikāņi un viņu draugi līdz šim vēl atceras Šarnē ar nepatiku. Laikam tāpēc vairāk nekā pusgadsimtu tika ignorēti ari neapšaubāmi vērtīgie viņa arheoloģisko ekspedīciju atradumi. Un varbūt tāpēc arī tik ilgi meksikāņi meklēja leģendāro tolteku Tulu, kaut gan Napoleona informators to bija atklājis jau pirms piecdesmit gadiem.

Tikai 1940. gadā tolteku metropoles meklējumos no jauna pievērsās provinces pilsētiņai Idalgo štatā Tulai de Aļjende. Un pietika tikai pacelt lāpstu, ko šeit bija atstājis Dezirē Šarnē, lai atklājumi nebūtu ilgi jāgaida. Vienas pašas izrakumu sezonas laikā uz neliela kalna, tikai dažus simtus metru atstatumā no mūsdienu Tulas centra, tika atsegtas plašas pirmskolumba laika pilsētas drupas.

Tātad es devos uz atkal atklāto tolteku galvaspilsētu. Kopš 1940. gada, kad beidzot nolēma turpināt pētījumus Tulā, pakalnu aiz pilsētas dēvē par Serro del Tesoro — Dārgumu kalnu. Un nosaukums ir pamatots, jo tas, ko 1940. gads deva Amerikas arheoloģijai, patiešām bija dārgumi, turklāt vērtīgi arī tāpēc, ka palīdzēja zinātniekiem izprast daudzas līdz tam neizprotamas sakarības un attiecības starp atsevišķām indiāņu kultūrām.

Tomēr es negribu šeit plaši aprakstīt tolteku Tulas pilis un piramīdas. Gribu tikai pieminēt, ar ko šīs pilsētas pieminekļi varbūt varētu palīdzēt noskaidrot atbildi uz jautājumu, ko es pirmo reizi sev uzdevu noslēpumainajā burvju alā Cičenicā.

Vispirms es uzkāpju pa vienīgajām kāpnēm stāvajā piramīdā, kas bija — kā man šķiet — pilsētas īstā sirds. Līdz šim Tulā Dārgumu kalnā bija atraktas divas piramīdas: dienvidu un šī — ziemeļu piramīda. Meksikas indiāņi ziemeļu piramīdu dēvē par Tlauiskalpantekutli — Veneru vai Rīta Zvaigzni.

Šīs planētas kultu šejienes tolteki bija pārņēmuši no saviem ziemeļu kaimiņiem klejotājiem. Tiem, tāpat kā vēlāk Tulas toltekiem, Venera bija varenā Mikskoatla pārstāve; šis dievs prasīja cilvēku upurus.

Piramīdai, kuras pamati ir apmēram četrdesmit reiz četrdesmit metru, ir piecas pakāpes. Tā izrotāta ar akmens reljefiem, jaguāru un arī ērgļu attēliem, kuri ēd cilvēku sirdis. Ērgļi un jaguāri simbolizēja Centrālmeksikas kareivīgo cilšu sava veida bruņinieku vai drīzāk virsnieku ordeņus. Starp atsevišķiem ērgļu pāriem, kas rotā piramīdas apvalku, vienmēr novietots Veneras simbols — atvērta čūskas mute. Un čūskas mutē cilvēka galva. Piramīdas virsotnē, acīm redzot, atradās Venerai veltīta svētnīca, no kuras saglabājušies tikai milzīgi akmenī izkalti cilvēku tēli, atlanti, katrs četrus metrus sešdesmit centimetrus augsts. Astoņas šādas kolonnas, kuras, kā man liekas, attēloja tolteku bruņiniekus, acīm redzot, balstīja svētnīcas jumtu, kas jau sen sabrucis.

Tlauiskalpantekutli tuvumā aplūkoju vēl citu apbrīnojamu Tulas celtni. Vairāku īstās Meksikas indiāņu cilšu kopējā valodā nahua to dēvē par Koatepantli — «Čūsku sienu». Gluži kā piramīdā ērgļi, tā šeit Koatepantli čūskas (klaburčūskas) aprij cilvēkus, īstenībā tikai cilvēku skeletus. Kauli bez miesas šeit simbolizē karalaukā kritušus tolteku kareivjus. Čūskas — divas kolonnas čūsku ķermeņu formā es redzēju ari piramīdā. Akmenī izcirstie zvīņainie ķermeņi sargā ieeju pašā svētnīcā. Čūskas, kas savienoja tolteku galvenās svētnīcas grīdu un griestus, simbolizēja zemes (tolteku pasaules) un debesu (indiāņu dievu pasaules) savienību.

īsi pirms manas ierašanās meksikāņu arheologi bija atraduši Tulā vēl vienu interesantu objektu — Čaku Moolu — īpatnēju akmens skulptūru, kas izcirsta no tumša bazalta. Čaks Mools atrodas guļus, ar viegli pievilktiem ceļgaliem un augstu paceltu galvu. Acīm redzot, viņš attēlo kādu dievu sūtni, kuru labā tēls pa īpašu caurumu, kas dažreiz atrodas tieši uz vēdera vai, kā šeit Tulā, Uz kreisā pleca, pieņem upurus, it sevišķi vispatīkamāko — cilvēka asinis.

Aplūkojis Čaku Moolu, visjaunāko atradumu mūžsenajā pilsētā, es beidzu savu ceļojumu pa tolteku metropoli un atkal atgriežos pie pirmskolumba laika maijiem, krāšņas arhitektūras, matemātikas un astronomijas pasaulē, kurā valda precīza un pati par sevi saprotama kosmiska kārtība. Un tajā nav vietas nekādai nesaskaņai, nekādam karam.

Tulai, ko man vajadzēja apmeklēt, lai saprastu, kas noticis ar maijiem, ar Cičenicu, ir cita seja. Kareivju skulptūras, virsnieku ordeņu patronu akmens portreti — ērgļi un jaguāri un laimīgā nāvē kritušo karotāju tēli. Visur nāve zem svētā kara zīmes. Visur atbaidoša militārisma kults. Un arī cilvēku upuru kults. Un pat Caks Mools, kas ar savu akmens muti — īstenībā ar pleciem iesūca upurēto asinis.

Jā, maiju pasaule, krāšņās Cičenicas pasaule ir citāda. Tomēr kaut kas šeit nesaskan. Burvju pazemes alā, miklajā Balankančē, es atradu uz altāra dieva Tlaloka statuju.

Meksikāņu, nevis maiju dievu. Un virs zemes? Netālu no Balankančes atrodas Cičenicā. Līdz šim es rakstīju tikai par tās vecāko daļu, par tās tipisko Puukas arhitektūru. Bet tikai dažus simt metrus no Puukas Cičenicas es atradu it kā gluži citu pilsētu. Tajā es ieraudzīju jaguāru un ērgļu attēlus, kas ēda cilvēku sirdis. Es uzkāpu arī uz akmens platformas, uz kuras priesteri upurēja cilvēkus. Upurēšanas vieta bija veltīta Venerai, ko jukatānieši agrāk nemaz nebija pielūguši. Un tad es šajā «otrajā» Cičenicā apmeklēju monumentālo «Tūkstoš kolonnu pagalmu». Visas kolonnas izgreznotas ar karavīru portretiem, kas uz mata līdzinās saviem dubultniekiem Tulā.

Un beidzot es Cičenicā sadūros ar galvaskausu kultu, par ko liecina vesela «Galvaskausu siena» jeb Compantli. Nē, par to nevar būt šaubu: tas, kas cēla un izgreznoja Tulu, cēla un izkala arī šos Cičenicas akmens pieminekļus. Līdzība ir pilnīga. Man pat šķiet, ka bruņiniekus — ērgļus un bruņiniekus — jaguārus, baismīgās akmens galvaskausu rindas un Veneras tēlus kā šeit, tā tur izkalis viens un tas pats cilvēks.

Bet kā viņš šeit nokļuvis? No īstās Meksikas uz Juka- tānu es braucu ar autobusu un tad ar vilcienu vairākas dienas. Pa labu šoseju, pa dzelzceļu. Taču toreiz ceļu starp abām pilsētām aizšķērsoja augsti kalni, dziļas upes un vesela josla necaurejamu purvu. Un kas īsti devās šajā tālajā ceļā? Jukatānas maiji vai Meksikas tolteki? Cilvēki no Cičenicas vai ļaudis no Tulas? Pēc visām pazīmēm spriežot, tie bijuši tolteki no Tulas.

Un kas viņus veda? Kas pēc tam šeit uzsāka pilsētas pārbūvi? Kas piespieda maijus pakļauties, pieņemt jaunos kungus, pielūgt Veneru un novietot Balankančē svešu dievu tēlus? Kas vadīja šo bezgaltālo ceļojumu?

Lai rastu atbildi, atveru grāmatu, kas mani pavadīja ceļā pa maiju pilsētām.

To uzrakstījis spāņu bīskaps Djēgo de Landa jau 16. gadsimtā. Viņa «Relcicičn de las cosas de Yucaldn» ir visdrošākais ziņu avots par maijiem. Landa atzīmē: «Indiāņi tic, ka kopā ar iciem, kuri valdījuši Cičenicā, ieradies lielais (svešais virsaitis) Kukulkans. Viņi saka (maiji par Kukul- kanu), ka viņš atnācis no rietumiem, taču nav vienis prā- tis, ka viņš ieradies pirms vai pēc (icu atnākšanas) vai varbūt ieradies kopā ar viņiem. Pēc (Kukulkana) aiziešanas Meksikā (!) viņu uzskatījuši par dievu un nosaukuši par Kecalkoatlu. Jukatānā (maiji) viņu (tagad) ari uzskatot par dievu …»

Ko Landa mums šeit pavēsti? Kādreiz (tagad mēs uzskatām, ka desmitā un vienpadsmitā gadsimta mijā) Cičenicā ieradies svešs virsaitis Kukulkans, kura dzimtene bijusi Meksika. Šo izcilo, vareno virsaiti Cičenicas iedzīvotāji vēlāk sākuši pielūgt kā dievu. Tieši viņam par godu ici uzcēluši galveno pilsētas ēku. Un beidzot nedrīkstam piemirst šī dzīvā meksikāņu dieva un vēlākā maiju dieva vārdu. Meksikā tas ir Kecalkoatls. Ja par dievu pielūgtā virsaiša abus vārdus pārtulkojam, tad noskaidrojam, ka tie apzīmē gluži to pašu. Maiju valodā «kukulkans» un nahuā valodā «kecalkoatls» nozīmē «spalvaina čūska». Spalvaina čūska!

Kā liekas, dievu Kecalkoatlu Meksikas indiāņi pielūdza jau sen pirms tam, iekams radās tolteku Tula. Spalvainās čūskas kults laikam radās indiāņu ciltīs, kas apdzīvoja apgabalu ap mūsdienu pilsētu Tampiku. Sls ciltis pēc tam atdeva tālāk savu dievu plakankalnes indiāņiem — teo- tiuakaniem, toltekiem un, beidzot, arī visvarenākajiem — actekiem. Centrālās Meksikas indiāņi pielūdza «Spalvaino čūsku» kā īsto civilizācijas devēju, kā vēju dievu un piedēvēja viņam savos priekšstatos arī dažādas citas funkcijas. Daudziem viņš bija pasaules radītājs, bet tiem, kuri, tāpat kā acteki, ticēja, ka zeme vairākkārt bijusi radīta un iznīcināta, Kecalkoatls radījis otro pasauli, ko vēlāk iznīcinājušas vētras.

Bet kā gan dievs, ko indiāņi sākuši pielūgt daudzus gadsimtus pirms tam, kad tolteki likuši pamatakmeni savai galvaspilsētai, nokļuvis Tulā? Un kā viņš varējis pēc tam — pat dzīvs — no Tulas atkal aiziet un atnākt, lai pakļautu maiju pilsētu Cičenicu? Uz šiem jautājumiem Landas ziņas man vairs nesniedz atbildi. Tad man jāatver citas grāmatas un indiāņu hronikas. Tās vēsta, ka Tulā, ko astotajā gadsimtā dibinājis valdnieks Calčiutlanecins, tronī uzkāpis — droši vien 980. gadā — līdzšinējā Tulas valdnieka pirmdzimtais dēls, princis, kuram pēc viņa dzimšanas datuma bijis dots vārds Viena Niedre — Se Akatls; pilnā vārdā — Mūsu kungs Viena Niedre vai nahua valodā, Meksikas indiāņu valodā — Se Akatls Naksitls To- pilcins.

Jaunais spējīgais karalis, kas vienlaikus bija tolteku augstākais priesteris, pēc uzkāpšanas tronī pieņēmis dieva vārdu — Kecalkoatls, kuram tolteki gribēja kalpot. Jaunais valdnieks drīz pierādīja, ka ir spējīgs tolteku karaspēka organizators, kalendāra reformators un, protams, arī dedzīgs tā dieva kulta piekopējs, kura vārdu viņš bija pieņēmis.

Tomēr tolteku metropolē pret valdnieku rodas opozīcija. Kamēr viena pilsētas daļa padevīgi pielūdz «Spalvaino čūsku», citi — starp tiem arī valdnieka mirušā tēva kara- draudzes. locekļi — sāk tolteku panteonā pirmajā vietā izvirzīt dievu Teskatlipoku. Tulā iedegas reliģiski strīdi. Cīņa pārņem arī karaļa pili. Un beidzot valdnieku Kecalkoatlu no Tulas padzen.

Daudzus gadus vēlāk baltie Meksikā pieraksta šādu indiāņu dziesmiņu, tā saukto «Tolteku žēlabu dziesmu»:

Naksitl Tolpicin, tu aizgāji, aizgāji tālu No Tulas — Tollanas, kur kādreiz ienāci. Lai kļūtu valdnieks. Ak, Naksitl Tolpicin, Nekad tavs vārds netiks aizmirstsl Mūžīgi tevi apraudās tavi pavalstnieki. Tirkīza namu, čūsku namu Tu pirmais uzcēli Tur, Tulā — Tollanā, Kur iegāji, lai k|ūtu valdnieks.

Valdnieks ar dieva vārdu tātad ir zaudējis un spiests atstāt Tulu. Kopā ar gāzto valdnieku aiziet tūkstošiem Tulas iedzīvotāju. Viņš dodas uz austrumiem, uz turieni, no kurienes kādreiz ieradies dievišķais Kecalkoatls. Valdnieks «Spalvainā čūska» pazūd no Meksikas apvāršņa. Kas tālāk noticis ar Kecalkoatlu, Meksikas hronikas vairs nestāsta. Turpretī maiji, kā no jauna vēstī bīskaps Landa, «atceras, ka toreiz savas tautas priekšgalā uz Cičenicu atnācis svešinieks, vārdā Kukulkans». Bet kad bija šis «toreiz»? Nē, nezinu, kā un kurp Kecalkoatls—Kukulkans gāja. «Spalvainās čūskas» ceļā zinu tikai divas vietas — startu un mērķi. Starts, bez šaubām, bija Tulā, mērķis — Cičenicā. Un kad? Kaut kad desmitā gadsimta beigās. Nezināms tolteku mākslinieks toreiz netālu no Dārgumu kalna (šodien šo klinti dēvē par Serro de Malinče — Ma- linčes kalnu) izkalis klintī tolteku valdnieka figūru, ko apvij spalvaina čūska. Un pievienojis ari attēlotā cilvēka vārdu — Se Akatls — Viena Niedre, tātad nākamais Kecalkoatls. Turklāt anonīmais tolteks pierakstījis savam darbam vēl datumu, kas atbilst mūsu 980. gadam. Acīm

Saules novērošana Uaksaktunā (Gvatemalā)

redzot, gadu, kad Tulas tronī uzkāpis tolteku princis. Tātad Kecalkoatls aizgājis no Tulas kaut kad desmitā gadsimta astoņdesmitajos vai deviņdesmitajos gados. Pēc dažiem gadiem viņš ar saviem tolteku bruņiniekiem iekarojis Cičenicu (pa kurieni un kā viņš gājis, mēs, protams, nezinām). Un pēc pilsētas pakļaušanas viņš droši vien tūlīt sacīja: «Tagad tā būs mūsu jaunā Tula! Dodiet tai tolteku seju!»

Un tā mākslinieki izkala karavīrus, attēloja Veneru, izcirta akmenī jaguārus un ērgļus, kas ēd cilvēku sirdis… Jā, ar jaunajiem valdniekiem Cičenicā sākās jauna kārtība. Ar viņiem pie varas nāca meksikāņu dievi: Balan- kančē — Tlaloks, un šeit, tieši blakus senatnīgajai Akab- dzibai, paceļas Spalvainās čūskas piemineklis.

Piemineklis nav maijiem raksturīgs. Tā sākotnējo vārdu mēs nezinām. Spāniski to dēvē par Karakolu—Gliemežnīcu. Jūras gliemežnīca bija viens no parastajiem Kecal- koatla — vēju valdnieka simboliem. Karakola atrodas apmēram puskilometra uz dienvidiem no Kukulkana

piramīdas. Bet jau no tālienes Karakola duras acīs. Pirmo reizi redzu maiju pilsētā celtni ar apļa pamatni. Tās cilindriskā forma man atgādina, ka arī Meksikā tās vienmēr ir tikai Spalvainās čūskas svētnīcas, kurām ir apļa pamatne. Acteku galvaspilsētā Tenočtitlānā vienīgā apļveida celtne bija tieši Kecalkoatla dieva templis.

Tolteku valdnieks Spalvainā čūska, acīm redzot, pavēlēja, lai uzvarētajā maiju pilsētā vispirms uzceļ svētnīcu tam dievam, kura vārdā viņš nosaukts. Taču pilsētas iedzīvotāji nebūtu īsti maiji, ja šo celtni nesaistītu vai vismaz piedevām nepakļautu ne vien dieviem, bet arī kalendāram. Sākotnējai apļa celtnei vēlāk tika apbūvēta apkārt terase; apakšstāvam Karakolas celtnieki uzbūvēja otru stāvu, atkal apļa veidā, bet daudz mazāku. Augšstāva sienās bija izvietoti četri kvadrātveida caurumi, un virsbūves vidū atradās pati observatorija, no kuras pa šīm četrām spraugām Cičenicas zvaigžņu pētnieki novēroja debesis.

Karakola, kas sākumā bija tikai Spalvainās čūskas svētnīca, vēlāk k]uva par īstu indiāņu observatoriju, jo Cičenicas iekarotāji tolteki pamazām piemērojās maiju dzīves veidam. Karakolas augšstāvs liecina, ka observatorija bijusi pat speciāli izbūvēta tikai izvēlētu astronomisku parādību novērošanai, it sevišķi saulgriežu un ekvinokcijas novērošanai. Tā, piemēram, rietumu lūka kalpoja pavasara un rudens ekvinokcijas novērošanai. Tā bija konstruēta tā, lai 21. martā un 21. septembrī saule stāvētu tieši pretī zvaigžņu pētnieka acij. Arī cita lūka pierāda, cik teicami būve bija orientēta, proti, tā vērsta tieši pret dienvidiem.

Kaut gan maiju arhitektūra pēc 1000. gada sāk pagrimt un nekad vairs nespēj radīt tik izcilas, tik filigrāni smalkas celtnes, ar kādām iepazinos Palenkē vai skaidri izteiktās Puukas pilsētās, tomēr arī šajā tolteku periodā Jukatānas metropolēs rodas celtnes, kuras vairāk gan savas praktiskās nozīmes dēļ pelna lielu ievērību. Karakola kļūst par maiju astronomu centru, par tādu pašu, kāds agrāk bija Uaksaktūnā un pēc tam Palenkē.

Maiju astronomi Karakolā toreiz lietoja divējādu kalendāru, tātad īstenībā divējādu skaitļu sistēmu un matemātiku, kas maijiem bija cieši saistīta ar kalendāru. Viens maiju gads ilga divsimt sešdesmit dienas, un tam bija trīspadsmit mēneši ar divdesmit dienām katrā. Indiāņi to dēvēja par colkinu. Otram gadam bija astoņpadsmit mēnešu, un tiem pievienoja vēl piecas dienas. So trīssimt sešdesmit piecas dienas garo saules gadu maiju valodā sauca par «haab». Divdesmitdienu mēnesim atbilda maiju divdesmitnieku skaitļu sistēma. Divdesmit maiju gadu veido vienu «katunu». Divdesmit «katunu» ir viens «baktuns», divdesmit «baktunu» — viens «piktuns», divdesmit «piktunu» — viens «kalabtuns», divdesmit «kalabtunu» — viens «kin- čiltuns», un, beidzot, divdesmit «kinčiltunu» ir viens «alautuns», tas ir, vairāk nekā divdesmit trīs miljardi dienu. Maiji rakstīja uz savām stēlām šādās vienībās atbilstošus datējumus, kuri mums tagad, kad pētnieks jau var balstīties uz samērā precīzu korelāciju starp mūsu un maiju kalendāru (tā sauktā Gudmena-Martīnesa-Tom- sona korelācija, saīsināti GMT), parasti ļauj precīzi noteikt dienu, kad kura maiju celtne vai stēla bijusi radīta.

Taču tad maiju pilsētā ienāca valdnieks Spalvainā čūska un diviem maiju kalendāriem pievienoja, kā liekas, trešo kalendāru, kurā gada garums ir atvasināts no Vene-, ras riņķojuma laika (piecsimt astoņdesmit četras dienas). Un Karakolā indiāņu zvaigžņu pētnieki, kuri debess ķermeņu savstarpējās attiecībās meklēja vienīgo absolūto kārtību, protams, ātri atrada sakarību starp maiju civilo gadu un planētas Veneras gadu. Pieci tolteku gadi līdzinās diviem tūkstošiem deviņsimt divdesmit dienām. Un divi tūkstoši deviņsimt divdesmit dienas ir precīzi astoņi maiju «haab» — saules gadi.

Ar toltekiem Cičenicā ienāk Venera. Tātad nevaru neapmeklēt viņas pieminekli, ko rotā baismīgais Rīta Zvaigznes tēls, kuru pazīstu jau no Tulas Tlauiskalpantekutli. Veneras templis Cičenicā ir zema kvadrātveida piramīda, uz kuru no visām četrām pusēm ved platas kāpnes. Piramīdas virsotnē tolteku priesteri tajā laikā, kad valdīja Spalvainā čūska, kuras attēli grezno piramīdas sienas, un viņa pēcteču laikā upurēja cilvēkus.

Upurēšanas platforma vienlaikus noderēja ari par brīvdabas skatuvi. Maiji, jautri un sabiedriski cilvēki, labprāt izklaidējās. Spēlēja galvenokārt komēdijas, bet dažām lugām bija reliģisks raksturs. Līdz mūsu dienām saglabājusies tikai viena — «Rabinal Achi». Aktieri uzstājās krāšņās maskās. Dažas no tām es vēlāk ieraudzīju fresku reprodukcijās. Freskas atrada amerikāņu ekspedīc"" ^ādā maiju pilsētā — Bonampakā Lakandonas mūžan tieri tērpušies putnu un dzīvnieku maskās. V

4-707 krokodilu, otram ir vēža spīles. Pie ausīm viņi piestiprinājuši ūdensrozes. Un tie, kuri nav maskējušies, vismaz netaupa grimu.

Sevišķa rosība valdīja uz skatuves Veneras piramīdas virsotnē «xul» mēnesī, maiju gada sestajā divdesmit dienu mēnesī. Sis mēnesis maiju vēstures tolteku periodā bija veltīts Kukulkanam. Pie icu cilts akas dibinātajā pilsētā dieva un valdnieka Spalvainās čūskas piemiņu godināja ne vien ar reliģiozām svinībām, bet arī ar teātra izrādēm.

Spalvainā čūska un viņa pēcteči maiju Cičenicu pārveidoja pilnīgi pēc tolteku parauga. Visvairāk mani šeit, protams, interesē celtne, par kuru bīskaps Landa min, ka Jukatānas indiāņi to nosaukuši tieši par «Spalvaino čūsku». Kukulkana piramīda acīm redzami ir maiju—tolteku metropoles sirds. Deviņu pakāpju piramīdai ir īsta kvadrāta pamatne. Uz virsotni ved četras kāpnes, kuras ietver ba- lustrāde, kas sākas apakšstāvā ar skaisti izstrādātu čūskas galvu un turpinās līdz pašai augšai kā čūskas ķermenis.

Katrām kāpnēm ir deviņdesmit viens pakāpiens. Četrreiz deviņdesmit viens ir trīssimt sešdesmit četri. Kur ir trīssimt sešdesmit piektais pakāpiens — gada pēdējā diena? Es atrodu to pašā piramīdas virsotnē pie Kukulkana—Ke- calkoatla svētnīcas, kas paceļas uz piramīdas cokola.

Tomēr ar gada katras dienas uzskaitījumu kalendārs piramīdā nebeidzas. Vēl man jāatrod vieta, kur Spalvainās čūskas ļaudis ierakstījuši sienās mēnešus. Tas nemaz nav tik grūti. Katru no četrām piramīdas sienām kāpnes sadala divās pusēs. Piramīdai ir deviņas pakāpes, divreiz deviņi ir astoņpadsmit. Jā, trīssimt sešdesmit piecu dienu garam gadam, ko piramīda attēlo, ir astoņpadsmit mēneši. Tātad Spalvainās čūskas piramīda ietver indiāņu kalendāra dienas, mēnešus un gadu. Taču tolteki ieviesa maiju astronomijā ne vien Veneras gadu, bet vēl kādu jaunu elementu: savu augstāko kalendāra ciklu, kas ilgst tieši piecdesmit divus gadus ar trīssimt sešdesmit piecām dienām katrā. Maijiem šis augstākais cikls turklāt bija ļoti piemērots — nezaudējot nevienu dienu, tas ietvēra arī viņu svēto gadu «colkinu». Proti, septiņdesmit trīs colkini ir tieši piecdesmit divi gadi — viens tolteku cikls. Arī šo savu augstāko kalendāra vienību pieminekļa celtnieki atainoja svētnīcas sienās. Katru piramīdas sienu rotā tieši piecdesmit divi akmens reljefi.

Piramīdas ārpuse pieder kalendāram, turpretī tās iekšpuse veltīta Spalvainajai čūskai. Pašā templī, kas atrodas piramīdas virsotnē, es ieeju no ziemeļu puses. Ieeju svētnīcā atkal veido varenas kolonnas spalvaino čūsku formā. Kad arheologi sāka izpētīt šo piramīdu, viņi pārsteigti atklāja, ka zem celtnes virsējā apvalka slēpjas otra deviņu pakāpju piramīda, nedaudz mazāka. Tātad ieeju šajā «piramīdā piramīdas iekšienē» un beidzot svētnīcā, ko pirms dažiem gadu desmitiem atklāja tās iekšpusē, un kā apburts apstājos. Telpas vidū stāv apbrīnojami skaists jaguāra izskatā izkalts akmens tronis. Varenā plēsoņas akmens ķermeni viscaur klāj sarkana krāsa, un tajā iestrādāti septiņdesmit trīs nefrīta diski, kas attēlo plankumus jaguāra ādā. No nefrīta skulptori veidojuši arī plaši atplestās zvēra acis. Zobi izkalti no pedernala, vulkāniska akmens.

Un kam indiāņu mākslinieki radījuši šo grezno troni, kādu es ne pirms tam, ne ari vēlāk neesmu redzējis indiāņu Amerikā? Droši vien Spalvainajai čūskai vai kādam viņa vietniekam, kas valdīja maiju—tolteku pilsētā zem Spalvainās čūskas zīmes līdz pat Cičenicas pēdējai pastāvēšanas dienai.

11. tolteku mantojums

Kukulkans — leģendārais Spalvainā čūska un viņa jau konkrētākie pēcteči, protams, necēla vienīgi tempļus un upurēšanas vietas. Cičenicā, šajā apbrīnojamā maiju centrā, ko pilnveidoja Spalvainās čūskas bruņinieki, es atradu arī daudzas liecības par sākotnējo arhitektūru, ko veidoja daudz praktiskākie, vairāk laicīgajai pasaulei nekā zvaigznēm pievērsušies tolteki.

Taču pie šīm civilajām celtnēm man bija jādodas līdz pašai pilsētas nomalei. Vispirms mani interesēja īstas tvaika pirtis, kuras tolteki šeit uzcēluši apmēram vienpadsmitajā vai divpadsmitajā gadsimtā. Es izstaigāju uzgaidāmo telpu, tad pašu pirti ar diviem soliem, uz kuriem sēdējuši apmeklētāji. Grīdā līdz šim vēl saglabājušās pavarda paliekas, kalpi (vergi?) tajā sakarsējuši līdz sarkankvēlei akmeņus, uz kuriem pēc tam lējuši ūdeni, lai rastos tvaiks. Telpas sienās ir mazi caurumi, kuri atvēsināja gaisu pirtī.

Citu interesantu maiju—tolteku perioda celtni, īstenībā celtņu kompleksu, kas atrodas tieši blakus pirtij, vietējie indiāņi spāņu valodā dēvē par mercado — tirgu. Šis celtņu komplekss burta T veidā patiešām bijis savdabīgs indiāņu tirgus. Jau tolteku laikā Meksikā bija ļoti rosīga tirdzniecība starp atsevišķiem apgabaliem. Un tā Jukatānas tolteku valdnieki sāka atvērt «starptautiskajai tirdzniecībai» arī savas maiju pilsētas, kas agrāk dzīvoja zināmā izolācijā no pārējās pasaules. Jukatānas tirgotāji («ppolm») veica tālus ceļojumus pa sauszemi un jūru un piegādāja Cičenicas tirgum visu, kas pilsētai un galvenokārt tās valdniekam bija nepieciešams.

Atsevišķās tirgus novietnēs pārdeva putnu spalvas, no kurām maiji izgatavoja svētku rotājumus, smaržīgus sveķus, kramus, no pārtikas — kukurūzu, medu, pupas un žāvētus medījumus, bez tam kaltētas zivis, bruņurupučus un

iecienītās bruņurupuču olas, sēpiju un dažādās Centrālamerikas garšvielas. No dārgmetāliem tur piedāvāja zeltu, ko «ppolm» piegādāja pat no Panamas, un tikpat vērtīgo nefrītu — saules akmeni. Cičenicas tirgū pārdeva arī vergus. Maksāšanas līdzeklis maiju—tolteku pilsētās — par to lasu atkal Landas hronikā — bija kakao pupas, kuras tirgotāji ieguva Nikaragvā. Vergus pārdeva uz visu mūžu par simt pupām, turpretī par vieglām meitenēm «guata- pol», kuras Cičenicā piedāvāja tieši šeit, tirgū, bija jāmaksā desmit kakao pupas par vienu nakti.

Šejienes tirgū bija ieviesies vēl cits netikums — naudas viltošana. Vietējie naudas viltotāji atdarināja maiju valūtu — kakao pupas, izlobot no čaumalas pašu pupu un atvietojot to ar māla lodīti. Šokolādes «naudas» viltotājus un citus negodīgus tirgotājus Cičenicā stingri sodīja. Tirgus laukuma dienvidu pusē vēl šodien redzama labi saglabājusies celtne ar plašu, vairāk nekā astoņdesmit metru garu kolonnu galeriju. Pie tās piekļaujas kvadrātveida āt- rijs. Sis īpaši rūpīgi iekārtotais pagalms bija Cičenicas tiesas mītne. Pagalma vidū atrodu pat akmens sola, tāda kā troņa paliekas, tur sēdēja maiju tiesnesis «hol-pop». Tas tiesāja ne tikai «valūtas» viltotājus, bet arī citus ļaundarus — pēc maiju taisnības izjūtas — slepkavas, laupītājus un laulības pārkāpējus.

Pēc maiju uzskatiem, cietušais vienmēr ir atsevišķs cilvēks, bet ne sabiedrība. Un tā loģiski vienīgais hol-popa spriedums varēja būt tikai vainas noskaidrošana; sodu izpildīja cietušais vai viņa radinieks. Kad un kur — tas bija atkarīgs no cietušo gribas. Maiju paražu tiesībās valdīja princips «aci pret aci, zobu pret zobu». Tātad zaglim vajadzēja nodarīto zaudējumu atlīdzināt ar savu darbu vai samaksāt nozagto mantu vērtību kakao pupās. Slepkavu drīkstēja nogalināt noslepkavotā radinieki. Un, ja arī tā nebija tīša slepkavība, bet tikai nejauša nogalināšana, vainīgajam bija jāmirst. Laulības pārkāpumā cietušais bija neuzticīgās sievas vīrs. Maiju tiesības par galveno vainīgo uzskatīja pavedēju, nevis vieglprātīgo sievu. Ja laulības pārkāpējus pieķēra — protams, tikai «nozieguma vietā», un tas starp Amerikas indiāņiem negadījās bieži — un hol-pops atzina pārkāpumu, cietušais vīrs drīkstēja nosist pavedēju ar lielu akmeni. Bet, ja vīrietis no vienkāršās tautas paveda kunga sievu, viņam draudēja briesmīgs sods: vivisekcija. Pieviltais vīrs drīkstēja uzšķērst pavedējam vēderu un vēl dzīvam izņemt iekšas.

No Cičenicas hol-popa akmens troņa pa tiesas pagalmu es atgriežos uz tirgus izeju. Un, kad atkal eju pa garo kolonādi, es atskārstu, ka arī šo mercado esmu jau kaut kur redzējis. Jā, protams, atkal tur, tolteku Tulā, kur atrodas tā precīza, tikai nedaudz mazāka kopija.

Tolteku mirušos Cičenicā man atgādina arī Compantli — «Galvaskausu siena», meksikāņu mirušo — īstenībā reliģiskā rituālā nogalināto nežēlīgā kulta simbols. Līdzīgā ēkā, ko pirmo reizi ieraudzīja spānieši acteku galvaspilsētā, bija sakrauti vairāki desmiti tūkstoši upurēto cilvēku galvaskausi. Arī Compantli reljefi atgādina šādu «mirušo noliktavu». Trijās rindās novietoti simtiem un simtiem galvaskausu. Kāpnes, kas ved uz Compantli augšējo platformu, kur droši vien upurēja cilvēkus, rotā reljefi: tolteku karavīri nes nogrieztās uzvarēto ienaidnieku galvas.

Jā, nāves kults, militārisma kults. Tam veltīta arī celtne, kuru apmeklēju beigās. To sauc par «Karavīru templi». Tajā laikā, kad Cičenicu apmeklēja Stefenss, Kebots un Ketervuds, «Karavīru templis» pasaulei vēl neeksistēja. Par to nezināja arī dažus desmitus gadu vēlāk, kad Jukatānā ieradās franču maijologs Ogists Leplonžons, kas vispār pirmo reizi mēģināja izdarīt īstu arheoloģisku Cičenicas izpēti. Tikai 1925. gadā uz Cičenicu atbrauca pētnieks, kas sāka atrakt simtgadīgos zemes slāņus, lai zem tiem uzmeklētu un rekonstruētu visu šīs neticamās pilsētas apveidu. Tas bija Iris Moriss.

Šis amerikāņu arheologs pēc tam pavadīja Cičenicā vairākus gadus. Viņš attīrīja desmitiem celtņu, no kurām par visvērtīgāko uzskatīja «Karavīru templi» — pakalnu, kas paceļas austrumos no Spalvainās čūskas piramīdas. Kalna pārrakšanu pilsētas vidū un vispār visu iecerēto ilgstošo izpēti Moriss nevarēja, protams, veikt ar paša līdzekļiem. Un tāpēc šo plašo pasākumu uzņēmās finansēt bagāts fonds — Vašingtonas Karnedži institūts. Karnedži institūts pat noslēdza ar valdību līgumu, saskaņā ar kuru tas uz desmit gadiem ieguva vienīgās tiesības un uzņēmās pienākumu izpētīt un rekonstruēt indiāņu pilsētu. Līgums stājās spēkā 1924. gada 1. janvārī. Un pēc dažiem mēnešiem Cičenicā no jauna atbrauca Iris Moriss, šoreiz kopā ar savu sievu, vietnieku Monroe Amsdenu, kartogrāfu J. O. Kil- martinu un veselu pulku citu palīgu. 28. maijā pirmo reizi iedūra lāpstu kalnā indiāņu pilsētas vidū.

No tā laika fotogrāfijām redzams, ka «Karavīru templis» nebija pilnīgi paslēpts zem nogulām. It īpaši viena kolonnu rinda, kas no vairākām pusēm noslēdz šo kompleksu — tā sauktā ziemeļaustrumu kolonāde —, bija samērā viegli pieejama. Tāpēc Moriss sāka īstos pētījumus šeit. Viņš lika pakāpeniski attīrīt visas kolonādes kolonnas, kas kopā ar vairākām "svētnīcām noslēdz plašo laukumu, tā saukto «Tūkstoš kolonnu pagalmu».

Kad Moriss bija atracis visu ziemeļaustrumu kolonādi, viņš saskaitīja desmit rindas kvadrātveida kolonnu. Katra no tām attēlo tolteku karavīru svētku tērpā. Tad pētnieki sāka strādāt rietumu kolonādē, kur bija trīs metrus garas kolonnas; kolonāde ir simt divdesmit piecus metrus gara un vienpadsmit metrus plata. Arī trešā kolonāde ir simt divdesmit piecus metrus gara, taču kolonnas tur ir zemākas un apaļas. Visām kolonādēm sākumā bijis jumts, taču tos sen aiznesis laiks.

Un tagad, kad esmu iepazinies ar kolonādēm, ar impozanto «Tūkstoš kolonnu pagalmu», varu ieiet pašā «Karavīru templī». Tikai šeit beidzās slavas pilnais tolteku karavīru ceļš, viņiem par godu bija uzcelts šis templis un vairums kolonnu pagalmā veidoti viņu izskatā. Turklāt viss templis ir precīza Veneras piramīdas kopija, kurā es uzkāpu Tulā. Ne vien forma ūn ārējais izskats, bet pat izmēri ir vieni un tie paši. Tā ir piramīda ar četrdesmit reiz četrdesmit metru pamatni un četrām pakāpēm; piramīdas virsotnē atrodas svētnīca ar diviem traktiem.

Ieeju templī apsargā dieva attēli, ar kura zīmi kareivīgie tolteki ienāca maiju zemē. Tās ir divas augstas kolonnas spalvaino čūsku formā. Ieeju pa vārtiem svētnīcā, un arī šeit mani neatstāj Tulā gūtie iespaidi. Tempļa viņā galā ieraugu lielu akmens altāri, tādu kā galdu ar trim rindām atlantu.

Šķita, ka, atsedzot divkāršo galveno svētnīcu «Karavīru tempļa» virsotnē, ir pabeigta divdesmit akru lielā kalna izpēte. Bet tā nebija. Moriss atklāja, ka šīs karavīru kulta svētnīcas pamatos iemūrēta kāda cita — senāka celtne. Tāpēc viņš izlauza augšējā tempļa sienas un atklāja tā iekšienē gluži tādu pašu, tikai nedaudz mazāku templi, atkal ar diviem traktiem. Uz iekšējās piramīdas abu telpu sienām Moriss pēc tam ieraudzīja brīnumskaistus sienu gleznojumus, kas attēloja Spalvainās čūskas kareivju varoņdarbus, iekarojot Jukatānu.

Apraktajā templī pētnieki atrada vēl kaut ko: Tulas Čaku Moolu! Es nofotografēju guļošo dievu, kura skulptūru amerikāņu pētnieks, par laimi, nebija aizvedis sev līdzi. Un man šķiet, ka «Karavīru tempļa» Čaks Mools ir uz mata līdzīgs savam Tulas dvīņu brālim. Čaka Moola svētnīcu Cičenicā varbūt cēlis pats leģendārais priesteris un valdnieks Spalvainā čūska. Viņa pēcteči tikai paplašinājuši sākotnējo templi un ar jauno piramīdu pilnīgi apseguši Caka Moola svētnīcu.

Šis negaidītais atklājums, protams, atnesa Morisam daudz slavas. Bet amerikāņu pētnieks arī tad vēl negribēja pamest «Karavīru templi». Viņu visvairāk interesēja akmens altāri, pie kuriem maiju—tolteku priesteri noturēja ceremonijas. Viņš ticēja, ka atradīs dažādus dievkalpojuma priekšmetus, kurus nakomi izmantojuši savos rituālos templī. Ilgi viņš meklēja veltīgi, līdz beidzot kādu dienu ievēroja, ka grīda zem altāra, kura tuvumā viņš strādāja, skan kaut kā dobji. Pētnieks sāka izklaudzināt svētnīcas grīdas plātnes centimetru pēc centimetra, un patiešām — viena no tām skanēja mazliet citādi. Viņš pacēla grīdas akmeni un atklāja savādu Iedobumu. Kā izrādījās, tā bija valdnieka dārgumu krātuve.

Indiāņiem, dabiski, bija cits vērtību mērs nekā mums. Nefrītu — saules akmeni viņi vērtēja augstāk nekā zeltu un sudrabu. Tāpēc pirmais, ko Iris Moriss ieraudzīja dārgumu krātuvē, bija skaista nefrīta lode. Blakus tai zem kaļķakmens putekļu kārtas atradās nefrīta plāksne, kurā bija izgriezta cilvēka seja. Un visapkārt gulēja desmitiem kakla rotu no jūras gliemežvāciņiem. Moriss aizsūtīja savu palīgu pēc speciālas kamieļa vilnas otas un sāka slaucīt nost kaļķakmens putekļus, kas biezā slānī bija nosēdušies uz indiāņu dārglietām kopš tiem laikiem, kad Cičenicas īstenais vīrs pēdējo reizi bija pārcilājis savus dārgumus šajā slēptuvē zem «Karavīru tempļa» grīdas.

Un tad valdnieka dārgumu krātuves atradējs ieraudzīja brīnumu. Kad uzvirpuļoja simtgadu putekļi, starp kakla rotām un nefrīta lodītēm iezaigojās pasakaini mirdzošs zilums. Moriss ātri noslaucīja pēdējo putekļu kārtu, un zem otas parādījās brīnumskaista tirkīza mozaīka. Trīs tūkstoši rūpīgi apstrādātu pusdārgakmens gabaliņu veidoja krāšņu gleznu, kuras krāsas nebija izbalējušas pat gadu simtos, kas bija pārklājuši ar putekjiem Cičenicas dārgumu. Mozaīka bija novietota uz koka diska. Protams, koks pa šo laiku bija satrunējis un atsevišķi mozaīkas akmentiņi atdalījušies. Taču restaurētājs (viņš bija ataicināts no Tokijas, jo vienīgi daži japāņu meistari protot strādāt tikpat filigrāni, kā to mācējuši indiāņu mākslinieki) mozaīku atkal salika un novietoja uz jauna diska, kas bija darināts no trim sapote koka kārtām; tikai pēc tam visā savā smalkajā daiļumā atklājās brīnišķīgā kompozīcija, ko bija veidojis indiānis, atradis amerikānis un restaurējis japānis. Kad Moriss pēc tam rakstīja kopsavilkumu par savu darbību Cičenicā, viņš bez lielīšanās varēja teikt, ka «šī mozaīka ir visskaistākais Amerikas indiāņu mākslas darbs, kāds jebkad ticis atrasts izrakumos».

Mēs pilnīgi noteikti gan nezinām, kas šajā slēptuvē zem Caka Moola svētnīcas grīdas «Karavīru templī» nolicis savus dārgumus. Varbūt šī krāšņā tirkīza mozaīka un visas nefrīta un pērļu brīnumlietiņas, kuras Iris Moriss atrada zem tempļa grīdas, piederēja tam, kas kādreiz ieradās Cičenicā no Tulas līdz ar varu un savu gaumi, — Spalvainajai čūskai, Kecalkoatlam — Kukulkanam.

Vienalga, vai šie dārgumi būtu Spalvainās čūskas vai kāda cita viņa dinastijas pēcteča īpašums, katrā ziņā tie piederēja tolteku valdniekam. Jā, tieši «Karavīru tempļa» apmeklējumā man visskaidrāk atklājās, cik pilnīgi un galīgi tolteku bruņinieki pakļāva savai varai ziemeļu Juka- tānu un tās visskaistāko pilsētu. Meksikāņu ieceļotāju šeit bija nesalīdzināmi mazāk kā īsto maiju. Tolteki Jukatānā drīz arī zaudēja savu valodu, sāka runāt maiju valodā, pārņēma nesalīdzināmi augstāk attīstīto Centrālamerikas maiju garīgās kultūras daudzus elementus. Vienīgi arhitektūrā viņi saglabāja savu gaumi un tradīcijas.

Kaut ari tolteki Cičenicā un pārējās Ziemeljukatānas pilsētās pielāgojās maijiem, tomēr vienu, vissvarīgāko, viņi patur savās rokās arī turpmāk — varu, virskundzību. Leģendārais Spalvainā čūska un viņa pēcteči valda Cičenicā kopš vienpadsmitā gadsimta sākuma. Spalvainās čūskas dēli un mazdēli tomēr nav vienīgā tolteku dinastija Jukatānā. Cita valdnieku dzimta — Kokomi — tajā paša laikā sagrābj savā varā svarīgo centru Maijapānu (likteņa ironijas dēl šis vārds nozīmē «maiju karogs»), un, beidzot, Ksiu dinastija, kas tajā laikā no jauna dibina Uksmalu, tāpat ir cēlusies no toltekiem. Par to liecina ari Uksmalas jaunā dibinātāja vārds. Tutuls Ksiu Meksikas indiāņu valodā poētiski nozīmē — Tirkīza putns. Ksiu, Kokomi un daudzi citi tolteku dižciltīgie, acīm redzot, no Meksikas ieradās Jukatānā ar savu valdnieku, kas bija padzīts no Tulas, taču šeit izšķīrās. Katra atsevišķā tolteku bruņinieku grupa laikam mēģināja sagrābt savā varā kādu pilsētu, kas piederēja militāri neorganizētajiem maijiem. Trīs svarīgākās tolteku dinastijas — Spalvainās čūskas dēli Cičenicā, Tirkīza putna dēli Uksmalā un Maijapānas Kokomi pēc tam mēģināja nodibināt vienotu tolteku varu pār visu zemi. Šī mērķa labad viņi 1004. gadā izveidoja triju maiju—-tolteku pilsētvalstu konfederāciju un nosauca to par Maijapānas ligu. Un visā Ziemeļjukatānā iestājās miers. Galvenā loma bija Cičenicas valdniekiem un kopā ar viņiem Tirkīza putna pēctečiem — Uksmalas Ksiu. Tātad Maijapānas līgā Maijapāna, kā par brīnumu, bija pēdējā vietā. Kokomiem tas nepatika. Pēc diviem miera gadsimtiem Unaks Sēls, Maijapānas valdnieks, ar milzīgu karaspēku negaidot uzbruka Čičenicai, iekaroja to, saņēma gūstā tās īsteno vīru Caku Ksibu Čaku (burtiski: īsteno sarkano vīru) un aizveda sev līdzi uz Maijapānu. Agrākā tolteku vienība, kaut arī tā bija tikai formāla, Jukatānā uz visiem laikiem bija beigusies.

Spalvainās čūskas mazmazdēlam bija jāatstāj sava pilsēta. Pakļautā Cičenicā pagrima, un drīz tās iekarotāji to pilnīgi pameta. Spalvainās čūskas pilsēta izmira. Visā pilsētā dzīvo vairs tikai viena vienīga vieta, kas turklāt likteņa ironijas dēļ ir mirušo vieta. Vieta, ko sauc par Nāves aku.

12. pie nāves akas

Pie Čičenicas upuru akas svētceļnieki nāca vēl ilgi pēc tam, kad iedzīvotāji bija pametuši Spalvainās čūskas pilsētu. Nāves aka padarīja Cičenicu par to, kas šī pilsēta īstenība bija: indiāņu Amerikas vislielākais, visslavenākais svētceļojumu centrs.

Tāpēc svēto aku es biju izraudzījies par pēdējo — visievērojamāko punktu savā šejienes programmā, čičenicas centru, kurā paceļas Spalvainās čūskas piramīda, ar upuru aku savienoja «svētais ceļš», divsimt septiņdesmit četrus metrus garš un desmit metrus plats bulvāris, līdzīgs maiju baltajam ceļam «sakbe», pa kuru es nesen soļoju no No- kakabas uz Kabā arku. Ceļš no Nokakabas uz Kabā savienoja divas maiju pilsētas. Turpretī svētais ceļš savieno divas Čičenicas svētās vietas — Kukulkana piramīdu un upuru aku.

Šodien pa baltā ceļa akmeņiem es soļoju viens pats, vienīgais vientuļais svētceļnieks. Pirms dažiem gadsimtiem šeit gāja ļaužu tūkstoši, lai paklanītos Jumam Kaksam — lauku un mežu dievam, jo katra indiāņa dzīvība bija atkarīga no ūdens, kas Jukatānas kaļķakmens zemē uzglabājas tikai tādās ūdens krātuvēs; tāpēc Jums Kakss apmeties tieši šeit — Nāves akas dibenā. Svētceļnieki lūdza upuru akas iemītnieku dāvāt dzīvinošo veldzi. Atlīdzībai par ūdeni un lietu viņi ziedoja visskaistākās jaunavas un dārgakmeņus.

Svētais ceļš ir jau attīrīts. Uzmācīgie krūmi atkāpušies līdz senās sakbes malām. Pirms simt trīsdesmit gadiem, kad Čičenicā ieradās Stefenss ar saviem draugiem, viņiem ar pūlēm vajadzēja izcirst ceļu selvā. Upurētās līgavas un dārgakmeņus lietus dievs Stefensa laikā vēl sargāja ār bieza meža joslu. Un tā Stefenss varēja Nāves aku tikai ieraudzīt, bet neko vairāk.

Cilvēks, kas gribēja izpētīt un pārbaudīt, cik daudz tais

no

nības ir visās teiksmās par akā paslēptajām zelta dārglietām, ieradās svētceļojumu pilsētā tikai sešdesmit gadus pēc Stefensa ekspedīcijas. Tomēr tas bija viens no pirmajiem pētniekiem, kas vispār varēja Čičenicā strādāt. Vairākus desmitus gadu Cičenicu un visu Jukatānu savā varā bija pārņēmuši sadumpojušies maiji, kuri necieta nevienu balto savā jaunatgūtajā dzimtenē. Indiāņu revolucionāri toreiz nogalināja arī tā kreolu muižnieka ģimeni, kurš toreiz savā hasiendā tik ķēnišķīgi bija uzņēmis Stefensu, Ke- botu un Ketervudu.

Un tad, kad brīvie maiji bija atkāpušies dziļāk selvā, izmirušajā hasiendā netālu no tikpat izmirušās indiāņu pilsētas ierodas vīrs, kuram visi pareģo tādu pašu likteni — viņš nekad neatgriezīsies no Čičenicas, ko dumpinieki tikai nesen bija pametuši.

Un patiešām — Edvards Herberts Tomsons, kā sauca šo drosminieku, nekad vairs neatstāja Čičenicu.

Tomsons ieradās Spalvainās čūskas pilsētā vairāk nekā pusgadsimtu pēc Stefensa. Un tomēr abiem bija daudz kas kopējs: Stefenss nebija arheologs, arī Tomsons ne. Stefensu pie maijiem atveda grāmatu un autoru ziņas, kurām neviens neticēja, arī Tomsonu uz krāšņāko maiju pilsētu atvilināja tikai daži īsi teikumi no Landas ziņojuma, ko toreiz tāpat neviens īsti neņēma vērā. Lai varētu doties uz maiju pilsētām, Stefenss vispirms pieņēma Savienoto Valstu konsula amatu toreizējā Centrālamerikas republikas valdībā. Tāpat bija ar Tomsonu: lai atklātu Nāves akas noslēpumu, viņš pieņēma Amerikas konsula amatu Juka- tānā. Stefenss iegājis Amerikas arheoloģijas vēsturē, starp citu, ari ar to, ka nopircis veselu indiāņu pilsētu. Kad viņš ar Ketervudu Centrālamerikas mūžamežā apmeklēja pirmo no maiju centriem — Kopānas pilsētu, no netālā ciematiņa pie viņa ieradās šo drupu īpašnieks un uzrādīja viņam dokumentus, kas liecināja, ka šim cilvēkam pieder minētā mūžameža daļa un tātad arī pilsētas, kas tajā atrodas. Un tā Stefensam neatlika nekas cits kā par piecdesmit dolāriem atpirkt veselu indiāņu pilsētu no tās īpašnieka. Lai atzīmētu noslēgto pirkšanas līgumu, Viņa Ekselence Savienoto Valstu pilnvarotais ministrs toreiz bija spiests sarīkot visiem mūžameža ciematiņa iedzīvotājiem lielu banketu; tikai pēc tam jaunais Kopānas «īpašnieks» varēja strādāt savas pilsētas drupās. Sešdesmit gadus vēlāk tas pats bija jādara Tomsonam. Lai varētu pārbaudīt, vai

Landas ziņas par Nāves akas dibenā paslēptajiem dārgumiem ir patiesas, viņam vispirms bija jāatpērk no sākotnējā īpašnieka pēctečiem hasienda, uz kuras zemes atrodas upuru aka un arī visas Čičenicas celtnes.

Divdesmit piecus gadus vecais Amerikas Savienoto Valstu konsuls Edvards Herberts Tomsons tā kļūst par San Isidro hasiendas īpašnieku un pavada tajā gandrīz visu savu mūžu. No San Isidro līdz konsulātam Meridā vāirā- kas stundas jājāj ar zirgu, bet, šķiet, Tomsons savam oficiālajam amatam veltījis tikpat maz laika kā kādreiz Stefenss. Par Tomsona dzīves mērķi kļuva upuru akas izpēte. Jaunajam amerikānim īstenībā trūka visa, kas bija nepieciešams izraudzītā uzdevuma veikšanai, Viņam nebija naudas; visu ģimenes mantu viņš bija atdevis par San Isidro hasiendu. Viņam nebija arheoloģiskas izglītības. Un nekad viņš nebija strādājis zem ūdens. Taču viņam priekšā bija visa dzīve, ko viņš gribēja veltīt vienīgajam uzdevumam, kura nosaukums bija — Nāves aka.

Stāvu pie ūdens krātuves. Tās diametrs ir apmēram sešdesmit metru. Ūdens līmenis ir kādus divdesmit vai divdesmit pieclīs metrus zem augšējās malas. Svētā ceļa galā pie akas atrodas līdz šim vēl labi saglabājusies maza svētnīca, kurā izvēlētās meitenes pēdējo reizi rituāli šķīstīja, iekams tās kļuva par Juma Kaksa iīgavām. Blakus svētnīcai akas malā atrodu upurēšanas akmens plāksnes paliekas. No šejienes pēc šķīstīšanas «Pēdējā rituāla svētnīcā», kā Tomsons nosaucis šo mazo templi, acīm redzot, priesteri iemeta meitenes dziļajā akā.

Cenšos iedomāties, kā visa ceremonija apmēram izskatījusies. Svētceļnieki no apkārtējām maiju pilsētām laikam sapulcējās ceremoniju laukumā pie Spalvainās čūskas piramīdas.. Kad čičenicas svētnīcās beidzās dievkalpojumi, priesteri uzlika krāšņi tērptās jaunavas, kuras bija izraudzītas par tīrumu dieva līgavām, uz koka katafalka un nesa viņas pa svēto ceļu uz Nāves aku. Maiju bungas — tunkuli rībināja soļu takti, no jūras gliemežnīcas darinātās taures skanēja Jumam Kaksam par godu, cilvēki dziedāja slavas dziesmas. Un tad dīvainā bēru procesija ieradās šeit, «Pēdējā rituāla svētnīcā». Meitenes nokāpa no katafalka, priesteri viņas no jauna šķīstīja ar kvēpināmo sveķu «pom» dūmiem, vēlreiz ieskanējās fleitas, un tad atlika vairs tikai pēdējais. Priesteri aizveda meitenes uz upurēšanas platformu, satvēra aiz abām rokām un kājām, spē- clgi sašūpoja, un jaunavīgās līgavas iekrita Juma Kaksa ūdens pili. r

Cilvēki lūdzās: «Ak, dievs, dod mūsu laukiem ražu, liec izaugt kukurūzai, dāvā mums lietu un pieņem šīs jaunavas savā namā, savā gultā! Ak, dievs! Un pieņem arī citas mūsu dāvanas …» Nāves akas ūdens līmenis no jauna saviļņojās. Pēc upurētajām meitenēm svētceļnieki meta ūdenī zelta'un nefrīta dārglietas, smaržīgu sveķu bumbiņas. Un bungas bez apstājas rībēja, un ticīgie vaimanāja: «Ūdeni, dod mūsu pilsētām ūdeni, dievs …»

Agrāk, iekams maiju pasaulē nebija ieradies Spalvainās čūskas dievs, Jukatānas indiāņu ziedojumi Jumam Kak- sam neprasīja asinsizliešanu. Taču tagad, kad šeit bija ieviesusies jaunās reliģijas mācība, maiji pārņēma no tol- tekiem arī viņu asiņaino rituālu. Tīrumi dod kukurūzu. Kukurūza ir dzīvība — visu, visas pilsētas, visas tautas dzīvība. Vai tad Juma Kaksa labvēlība nebija dažu jaunu meiteņu dzīvību vērta, kuras maiju priesteri ziedo Jumam Kaksam?

Mans uzticamais informators Landa min veselu virkni citu cilvēku upurēšanas veidu, ar kādiem iepazinies, apmeklējot maiju—tolteku centrus Centrālamerikā. Acīm redzot, senākais veids bijis upura nogalināšana, nošaujot to ar bultām. Izraudzīto upuri vispirms piesēja pie moku staba. Tad pie upura piegāja priesteris, pārgrieza viņam ar nazi dzimumorgānu un ar aiiņu šalti nozieda dieva tēlu, kuram par godu rituāls notika. Un pēc tam varēja sākties pati rituālā deja. Dejotāji ar lokiem un bultām rokās riņķoja ap stabu, aplis bungu ritmā sakļāvās un atkal atvērās, kamēr beidzot cits pēc cita viņi upurējamā ķermenī iešāva savu bultu. Upura ķermenis bija nokrāsots ar zilu krāsu, tikai sirds uz krūtīm bija apzīmēta ar baltu aplīti — mērķi.

Toltekiem raksturīgs ir cits reliģiskās upurēšanas veids, ko apraksta Landa. To izpildīja četri ar zilu krāsu apzīmēti priesteri uz piramīdu upuru platformām. Šeit, Spalvainās čūskas pilsētā, es apmeklēju divas no tām — Veneras piramīdu un Ērgļu un jaguāru piramīdu. Piramīdas virsotnē uz upuru akmens priesteri uzlika izraudzīto vīru. Pēc tam priesteris ar akmens nazi pāršķēla viņam krūtis, ar vienu tvērienu izrāva viņam vēl pukstošo sirdi un ar strauji plūstošām asinīm apslacīja altāri vai tā dieva statuju, kuram bija veltīts rituāls. Tad upurētājs nosvieda cilvēka ķermeni bez sirds no piramīdas leja. Tur ķermeni satvēra citi priesteri, novilka mirušajam ādu un uzvilka to sev.

Taču bīskapa Landas 'sašutumu šis baismīgais rituāls izraisīja daudz mazāk nekā cits — netikumīgs un grēcīgs, kā viņš izsakās, brīvprātīgas masveida pašupurēšanās veids, kam gan ne visos gadījumos bija jābeidzas ar nāvi. Vīrieši, kas ar piedalīšanos rituālā vēlējās iegūt dievu labvēlību un savu tautiešu cieņu, sapulcējās templī, sarindojās pie vienas sienas, noģērbās kaili un tad pēc norunātas zīmes vienā acumirklī ar akmens nazi visi pārdūra dzimumlocekli. Viņi izvilka tam cauri garu auklu un, tādējādi maģiski saistīti, sāka dejot. Pats par sevi saprotams, ka vairums dejotāju noasiņoja. Bija arī vīrieši, kas pārcieta «netikumīgo un grēcīgo» rituālu, un atradās pat indiāņi, kas no jauna pieteicās piedalīties šādā briesmīgā dieva cildināšanā.

Tātad vīrieši atdeva dieviem savas asinis, sievietes visu miesu. Gadu pēc gada, mēnesi pēc mēneša pie čičenicas akas ieradās procesijas, un vienmēr no jauna atkārtojās nežēlīgais rituāls — dievišķīgā akas iemītnieka saderināšanās ar upurēto indiāņu meiteni.

Tomsona satraucošās Nāves akas izpētes apraksts pārkāpa speciālās literatūras robežas un kļuva zināms plašākām aprindām. Ari es par Nāves aku uzzināju, būdams vēl mazs zēns. Taču nevis ar Tomsona, bet gan ar viņa tautieša Ričarda Heliburtona starpniecību. Tas bija oriģināls ceļotājs, pasaules klaidonis, kas par savām dēkām uzrakstīja vairākas saistošas grāmatas, kuras man patika. Heliburtons, kas laikam bija apceļojis visu pasauli, protams, nevarēja atstāt neievērotu dīvaino Nāves aku. Viņš gribēja izbaudīt tāda cilvēka izjūtas, kurš iemests pie viņsaules vārtiem, no kurienes nav ceļa atpakaļ. Apģērbies, ar kurpēm kājās viņš no upurēšanas platformas ielēca akā. Lēciens izdevās; viņš piepeldēja pie akas malas, novilka kurpes un tad lēnām kāpa pa sienu augšā uz «Pēdējā rituāla svētnīcu». Ticis augšā, viņš atcerējās kurpes, kuras bija atstājis virs ūdens līmeņa pie ūdens krātuves sienas, un ielēca pēc kurpēm vēlreiz.

Noliecos pār ūdens krātuvi. Nē, Heliburtonu es neatdarināšu. Ko gan lai es akā darītu? Dārgumu lielāko daļu no tās bija jau izvilcis Edvards Herberts Tomsons. Naudu akas izpētei viņam beidzot sagādāja dažas amerikāņu iestā

tu des, taču ūdenslīdēju viņam nebija. Un tā Tomsonam vajadzēja nolaisties akā pašam.

Šodien arheoloģijai zem ūdens (baidos no izteiciena «zemūdens» arheoloģija) ir vairāk nekā divdesmit gadu pieredze. No jūras dibena izcelti valdnieka Kaligulas kuģi, grieķu un romiešu pilsētu drupas un pie Zviedrijas krastiem trīssimt gadu vecais karaļa šoneris «Vasa». Bet toreiz! Tomēr Tomsons neļāvās atrunāties. Neatradis neviena, kam varētu uzticēt akas izpētes vadību, viņš nolēma pats ienirt Nāves akas dibenā. Viņš atrada sev skolotāju, amerikāņu ūdenslīdēju Ifreimu Vorfu, kas gan jau divdesmit gadu bija pensijā, tomēr — Tomsons atzīmē — «viņa pacietīgajā profesionālajā vadībā es drīz vien kļuvu par samērā labu, kaut arī ne teicamu ūdenslīdēju, kā pēc kāda laika varēju pārliecināties».

Tātad «labais, kaut arī ne teicamais ūdenslīdējs» ķeras pie Nāves akas izpētes. Viņam ir noteikts plāns. Pirmkārt, viņš strādās tikai akas dibenā. Vienīgi tur varēja atrasties dārgumi, par kuriem bija stāstījis spāņu bīskaps. Otrkārt, dūņas no akas dibena viņš mēģinās izcelt ar speciālu ekskavatoru, un tikai to, ko ekskavatora kauss nespēs satvert, izcels Tomsons pats kopā ar citiem ūdenslīdējiem. Sim darbam Tomsons izraudzījās divus pieredzējušus grieķu jūrniekus, kuri pirms tam pie Bahamu salām nira pēc jūras sūkļiem.

Kamēr grieķu ūdenslīdēji vēl atradās Bahamu salās, Tomsons sāka īstenot sava plāna pirmo daļu. Savienotajās Valstīs viņš nopērk jūras ekskavatoru un sūta to uz Juka- tānu. Līdz Progreso ostai tas atnāk viegli, bet tad ekskavators jāizjauc sastāvdaļās un platos ratos jātransportē uz Dzitasas ciemu, kas atrodas apmēram divdesmit piecus kilometrus no Čičenicas. No Dzitasas indiāņu nesēji uz saviem pleciem aiznesa visu ekskavatoru gabalu pa gabalam uz Nāves aku. Kādu dienu visi darbi bija galā, ekskavators no jauna samontēts, Tomsons to iedarbināja — un svētās akas izsmelšana varēja sākties.

Kauss iegremdējās dūņainajā dibenā, aizcirta savus tērauda zobus un izcēla pirmo kravu. Un pēc tam otro, trešo, simto, tūkstošo. Un aizvien tikai dubļi, pussatrunējuši zari, meža zvēru kauli. Akas malā pakāpeniski sakrājās vesels brūngans kalns, Tomsona nolīgtie trīsdesmit indiāņi to pārmeklēja, bet aizvien veltīgi.

Beidzot netīrajā, glumajā masā indiāņi atrada divas brūnganas oliņas. Pēc notīrīšanas tās izrādījās kopāla sveķu lodītes, kuru smarža pavadīja visas maiju ceremonijas. Pēc dažām dienām ekskavators izsmēla groziņa paliekas un tajā vairākas mārciņas kvēpināmo sveķu. Un tad indiāņu strādnieku sietā parādījās arī pirmie «hulče», maiju vienkāršie koka ieroči, ar kuriem tik bieži attēloti tolteku karavīri. Acīm redzot, ekskavatora kauss jau diezgan dziļi bija iegrauzies dūņās. Sasprindzinājums sasniedza augstāko pakāpi. Vai izdosies akā atrast pierādījumus par cilvēku upuriem?

Izdevās. Kādu dienu kauss izcēla apmēram septiņpadsmit gadus vecas meitenes labi saglabājušos galvaskausu. Un pēc tā otro un trešo.

Tātad tagad bija pienācis laiks Tomsonam pašam nokāpt zem Nāves akas līmeņa. Viņš telegrafēja abiem grieķu ūdenslīdējiem; drīz vien tie ieradās, un dzīvo zemes iedzīvotāju pirmā ekspedīcija uz mirušo pasauli varēja sākties. Grieķi atveda sev līdzi visu, kas nepieciešams ūdenslīdējiem: ūdenslīdēju tērpus, zābakus ar' vairāku centimetru biezām dzelzs pazolēm, sakaru cauruli un, galvenais, sūkņus, kas pievada ūdenslīdējiem gaisu.

Trīsdesmit indiāņi, kas līdz šim bija pārmeklējuši izceltos dubļus, tagad mācījās apkalpot sūkņus, izpildīt pavēles, kuras viņiem dos ūdenslīdēji ar tauvu no akas dibena. Visi ūdenslīdēji tagad pārcēlās uz blīva pontona, ko Tomsona indiāņi ar virvēm nolaida uz akas ūdens līmeņa. Pēc tam pienāca ilgi gaidītā diena. Amerikas Savienoto Valstu konsuls Meridā uzliek ūdenslīdēja misiņa ķiveri, atvadās no saviem indiāņiem, nokāpj pa virvju kāpnītēm un drīz pazūd zem ūdens.

Indiāņi, kas bija iemīļojuši donu Edvardu, kā viņu dēvēja San Isidro, kļuva skumīgi. Viņi domāja, ka Tomsons vairs nekad neatgriezīsies. Vai tad akas dibenā nedzīvo milzu čūskas un bīstami zvīņneši? Un vai gan laiku pa laikam akas ūdens nav asiņu krāsā? (So asins nokrāsu, kāda Nāves akas ūdenim reizēm patiešām rodas, vēlāk Tomsons spēja izskaidrot. To ūdenim piešķir kāda akas krastos augoša stāda sēklas.)

Un tā pirmo reizi maiju pagātnes pētīšanas vēsturē sākas indiāņu kulta priekšmetu meklēšana zem ūdens. Tomsons un alai grieķi nokāpj aizvien dziļāk. Starp Nāves akas ūdens virsmu un tās dūņaino dibenu ir divdesmit piecus metrus biezs ūdens slānis. Pirmajos piecos metros vēl iespiežas saules stari, tālāk jau ir pilnīga tumsa. Grieķi atveduši no Bahamu salām modernu zemūdens reflektoru. Bet arī tā gaisma nespēj ielauzties šokolādes krāsas virā, kas pilda akas divas trešdaļas. Tur bija koku zari un saknes, kurās saķērušies akmeņi, reizēm īsti prāvi bluķi. Gaismas ūdenslīdējiem nebija, tāpēc viņiem vajadzēja iemācīties redzēt ar tausti. Dienu pēc dienas trīs aklie aptaustīja zariņu pēc zariņa simtgadīgajā virā, lai atrastu to, ko nebija izcēlis ekskavators.

Tomsona cerības pamazām piepildījās. Viņi atrada desmitiem indiāņu priekšmetu. No nefrīta darinātas figūriņas, divdesmit zelta gredzenus, divdesmit vienu varžu, skorpionu un citu dzīvnieku zelta figūriņu, skaistu zelta masku. Maskai bija aizvērtas acis, tā it kā att-ēloja mirušo. Viņi atrada arī desmitiem citu «hulče» — visparastāko maiju ieroču tolteku periodā un izcēla no dubļiem vairāk par simt zelta zvaniņu, kuriem pirms iemešanas Nāves akā bija izrautas mēlītes. Proti, indiāņi ticēja, ka lietas dzīvo tāpat kā cilvēki, un tāpēc priesteri nogalināja upurējamos priekšmetus, tāpat kā nogalināja cilvēku upurus.

Un pēc tam ūdenslīdēji atrada visskaistākos priekšmetus: ar divkārt savītu spalvaino čūsku rotātu zelta kroni. Šo galvas rotu Tomsons uzskatīja par visskaistāko maiju zeltkaļu darbu. Viņi atrada arī maijologiem tik svarīgos reljefos zelta diskus. Uz tiem — Tomsons pakāpeniski izcēla no akas divdesmit sešus — maiji bija attēlojuši savus dievus, parādījuši, kā tolteku karavīri iekaro maiju pilsētas, pat jūras kauju ainas un ari cilvēku upurēšanu.

Loks noslēdzas. Aka padodas un atdod drosmīgajam pētniekam neapšaubāmus pierādījumus par cilvēku upuriem, par kuriem bija stāstījis bīskaps Landa. Tomsons, piemēram, atrada upurēšanas nazi ar rokturi čūskas formā. Ar tādiem nažiem tolteku priesteri izgrieza saviem upuriem sirdis. Un beidzot Tomsons no akas dibena izcēla arī citus meiteņu galvaskausus. Jumam Kaksam upurēto līgavu kauli ir Tomsona uzvaras galvenie liecinieki.

Tas nebija viegli. Amatieris arheologs Tomsons savai mīlestībai pret maijiem patiešām ziedoja visu dzīvi. Lielāko mūža daļu viņš pavadīja hasiendā San Isidro, pie Nāves akas, pie čičenicas pilsētas tempļiem.. Dēka Nāves akā viņam kā amatierim ūdenslīdējam varēja beigties liktenīgi. Kādu dienu, aptaustot akas dibenā lielu zvanu, viņš aizmirsa atvērt gaisa ventiļus. Tagad pēc atgrūšanās no akas dibena viņš lidoja uz augšu kā piepūsts balons; par tādu ātru pacelšanos ūdenslīdēji parasti samaksā ar mokošu, briesmīgu nāvi. Tomsons, par laimi, paspēja atvērt ventiļus, iekams bija sasniedzis ūdens virsmu. Viņš atsitās ar galvu pret pontona apakšu un zaudēja samaņu. Un tā par savu ielaušanos svētajā Nāves akā viņš samaksāja «tikai» ar dzirdes traucējumiem uz visu mūžu.-

Tātad beidzot Tomsonam piederēja dārgumi, par kuriem viņš tik ilgi bija sapņojis. Taču viņš tos nepaturēja, bet visus atdeva slavenā amerikānistikas Peabody Museum kolekcijām Harvardas universitātē. Šī muzeja fondos ir desmitiem tūkstošu indiāņu priekšmetu. Bet šodien, tāpat kā pirms sešdesmit gadiem, muzeja kolekciju zelta nagla ir pakurlā konsula atrastie dārgumi — Nāves akas dievišķā iemītnieka jaunavīgo līgavu brīnumskaistās kāzu dāvanas.

13. pirāti parāda ceļu

Raugos Nāves akas duļķainajā ūdenī, bet netīrais, stāvošais šķidrums ir pilnīgi necaurredzams. Edvards Herberts Tomsons, kas izpētīja aku, ir jau miris. Tomēr upuru aka nedod miera arī mūsdienu pētniekiem. Pirms dažām nedējām, drīz pēc savas atlidošanas Meksikas galvaspilsētā, es apmeklēju vienu no viņiem — amerikānistu Da- valosu Urtado.

Arī viņu ir savaldzinājuši Nāves akas dārgumi. Savā darbistabā viņš man pastāstīja: «Es neticēju, ka konsuls Tomsons ar saviem primitīvajiem rīkiem toreiz bija izpētījis visas dūņainā dibena kārtas. Un tā es nolēmu ar vairākiem kolēģiem un ar mūsu ūdenssporta kluba ūdenslīdēju atbalstu no jauna pārbaudīt upuru aku. Varbūt Tomsons tur atstājis kaut ko ari mums …»

Davaloss Urtado izstrādāja citu metodi maiju ūdens krātuves izpētīšanai, viņš to nosauca par «Port Royal». Port- roijala, pilsēta Jamaikā, radās indiāņu, precīzāk, aravaku ciema vietā. Spāņu konkistadori šeit nodibināja koloniju Santjāgo de la Vega. Kad septiņpadsmitā gadsimta vidū angļi iekaroja Jamaiku, viņi spāņu «Svētā Jēkaba pilsētu» pārvērta par angļu «Karalisko ostu». Protams, tikai vārda pēc. īstenībā tas bija visievērojamākais pirātu midzenis visā rietumu puslodē. Britu korsāri no šejienes devās uzbrukumos spāņu galerām un pilsētām. Pirāti drīz vien pārvērta Portroijalu par vienu no bagātākajām pilsētām Jaunajā pasaulē. Visas bagātības, kas bija salaupītas uz jūras un uz zemes, gāja caur ostu un šeit tika pārvērstas par laicīgām izpriecām — skaistām sievietēm, dārgiem dzērieniem, izmeklētiem gardumiem. Šī bija Amerikas Sodoma un Gomora.

Un pēkšņi pirātu pilsētu ķēra tas pats liktenis kā bībelē minētās vietas, kur valdīja grēks. Tas notika 1792. gada 7. jūnijā. Pēkšņi jūrā sacēlās milzīgi viļņi un uz sauszemes atvērās dziļas plaisas. Zemestrīce! Un reizē ar to briesmīgi plūdi. Dažās stundās Portroijala, Jaunās pasaules pirātu midzenis, pazuda jūrā.

Tajā vietā, kur kādreiz bija atradusies Portroijala, pēc zemestrīces izveidojās līcis, kurā pazuda septiņas astotda- ļas ostas ar visiem tās dārgumiem. Un tādēļ nav jābrīnās, ka mūsu dienās pēc tiem jūras dibenā nolaidās grupa -pieredzējušu pētnieku no Savienoto Valstu Nacionālās ģeogrāfu biedrības. Portroijala bija pirmā nogrimusī pilsēta, kur amerikāņu pētnieki sekmīgi izmēģināja jaunu metodi zem ūdens esošo dārgumu izcelšanai, izmantojot ļoti spēcīgu sūkņu iekārtu.

Sarunā ar Davalosu Urtado no pirātu ostas atgriezāmies uz Jukatānu, uz kurieni es toreiz gatavojos doties. Meksikas maijologs smiedamies piebilst: «Un tā mums pirāti parādīja ceļu. Un metodi, kas ieguvusi nosaukumu no pirātu pilsētas.»

Davaloss Urtado nolēma pamēģināt vēlreiz «izkāst» Nāves aku ar zemessūcēju, kas izrādījās noderīgs Portroijalā. Un ne vien metodei, bet arī ierīcei vajadzēja būt tai pašai. Viņš lūdza Nacionālo ģeogrāfu biedrību aizdot viņam šo pārbaudīto zemessūcēju. Amerikāņi piekrita viņa lūgumam, un tā meksikāņu pētnieks varēja no jauna doties uz Mirušo meiteņu aku, kurā, izņemot Ričarda Heliburtona drosmīgo lēcienu, kopš Tomsona laika nebija nokāpis neviens cilvēks.

Davaloss Urtado uzaicināja piedalīties arī vietējā Odens- sporta kluba ūdenslīdējus. Arī viņi, protams, bija labāk apgādāti akas izpētīšanai nekā savā laikā konsuls Tomsons ar savu puscentneru smago skafandru. Meksikas ūdenslīdēji izmantoja vieglas un drošas akvalanga ierīces. Viņi varēja iekļūt akas duļķainajā virā ari tajās vietās, kuras nespēja aizsniegt pat spēcīgās sūcējiekārtas. Gluži kā kabatas zagļi viņi aptaustīja katru spraudziņu akas dibenā un meklēja it īpaši smagus vai lielus priekšmetus, kas varēja būt tur nogrimuši.

Jau pirmā diena atnesa ūdenslīdējiem pavisam neparastu atradumu: trīsdesmit centimetrus lielu maiju dieva figūriņu, kas bija darināta no tīra kaučuka. Pēcāk viņi iznesa no akas vēl vairākus desmitus tādu gumijas dievu, cilvēku un dzīvnieku figūriņu. Un, ko neizcēla ūdenslīdēji, to dūņainajā dibenā atrada zemessūcējs. Divpadsmit un vairāk stundu dienā no akas dibena cēla augšā biezos dubļus, un Davaloss Urtado ar saviem palīgiem no tiem kā rozīnes no svētku rauša izlasīja visu to, ko kādreiz svētceļnieki un maiju priesteri bija iemetuši Nāves akā.

Ar laiku stiepļu sietā parādījās apzeltīts vara gredzentiņš, ko uz Čičenicu bija atnesuši svētceļnieki no šolaiku Britu Hondurasas; apbrīnojama, neredzēta koka sejas maska, kurā bija izgriezts arī lakatiņš ar lielisku ornamentu; sietā palika arī ar mozaīkas intarsiju rotāti koka auskari. Pēc tam arī upurēšanas nazis, uz kura spala, ko klāja zelta plāksne, bija hieroglifisks uzraksts.

Četrus mēnešus strādāja zemessūcējs, četrus mēnešus Davaloss Urtado neatstāja campamento Čičenicā. Tagad šeit dzīvoju es. Pēc mūsu sarunas Davaloss Urtado to piedāvāja man par mitekli pilsētā pie icu cilts akas.

Prāmis, uz kura bija novietots zemessūcējs, palicis uz Nāves akas ūdens līdz šai dienai. Nofotografēju vismaz pamesto prāmi, kas balstās uz tukšām benzīna mucām.-Zemessūcēju Davaloss Urtado jau atdevis amerikāņiem. Bet pats Urtado vēloties, kā viņš man noslēpumaini piebilda, vēlreiz atgriezties pie Nāves akas. Visas labas lietas ir trīs… Ja nu arī šoreiz upuru aka nav atdevusi visus maiju dārgumus? Davalosam Urtado ir vēl cits plāns, cita metode. Nevis izsmelt, bet nosusināt. Nosusināt Nāves aku vismaz uz kādu laiku. Pēc tam pārrakt, pārmeklēt akas izžuvušos dubļus — kārtu pēc kārtas.

Šādai izpētei no arheoloģijas viedokļa būtu liela priekšrocība. Tā ļautu noteikt atsevišķas kārtas vai, kā izsakās speciālisti, noteikt stratigrāfiju. Varētu noskaidrot, kādi priekšmeti Nāves akā iemesti agrāk un kādi vēlāk. Tomsona laikā upuru akas nosusināšana būtu ļoti grūti izdarāma, bet šodien uz čičenicu ved diezgan laba šoseja, vienīgi jāsagādā līdzekļi vajadzīgās iekārtas iegādei, un tad, iespējams, maiju pagātnes pētnieku programmā atkal varētu būt Čičenicas Nāves aka.

Otrs svētās akas pētnieks Eusēbio Davaloss Urtado, ar kuru mani vēlāk saistīja sevišķi dziļa draudzība, 1967. gadā, kad es no jauna gatavojos doties ceļojumā uz Ameriku, savukārt apciemoja mani Prāgā. Un visās kopīgajās pastaigās pa pilsētu, vakariņās pie Meksikas vēstnieka, Vltavas tvaikonī — vienmēr un visur mēs runājām īstenībā tikai par vienu. Par jaunu nākamo Nāves akas dārgumu izcelšanu, ko Davaloss Urtado gatavojās sākt 1968. gada pavasari. Viņš mani vairākkārt aicināja piedalīties savā jaunajā Čičenicas ekspedīcijā. Un es, protams, ar prieku piekritu. Kad dažus mēnešus vēlāk no ceļojuma pie Kanādas eskimosiem iebraucu Savienotajās Valstīs, piezvanīju Eusēbio. Taču pie telefona pienāca viņa institūta sekretāre. Eusēbio Davaloss Urtado negaidot bija 24. janvārī nomiris. Tātad mans jaunais ceļojums uz Nāves aku nenotika. Pievienoju šīs rindiņas nevis tāpēc, ka nožēloju savu nerealizēto ceļojumu, bet lai atcerētos labu cilvēku, mīļu draugu un izcilu zinātnieku, kura vārds vienmēr stāvēs ievērojamā vietā kopā ar citiem drosmīgiem vīriem, kuri pirms viņa vai pēc viņa palīdzēja atklāt maiju pilsētu dārgumus, it īpaši Čičenicas Nāves akas bagātības.

Daudzus mākslas priekšmetus, kas bija izcelti no akas dūņainā dibena, es pats savām acīm redzēju Meksikas nacionālajā muzejā. Jau pirmajā mirklī mani pārsteidza fakts, ka vairums no tiem nav radušies Jukatānā, bet, acīm redzot, apgabalos, kas atrodas tūkstošiem kilometru attālu no Čičenicas. Mazās zelta figūriņas, piemēram, nākušas no tālās Panamas, citas upuru akā nokļuvušas no mūsdienu Hondurasas teritorijas, Kostarikas, Belizas un citas, kā šķiet, pat no Dienvidamerikas — no mūsdienu Kolumbijas.

čičenicas akas pirmo pētnieku Herbertu Tomsonu vairāk interesēja nefrīts nekā zelts viņa fantastiskajā ieguvumā. Nefrīts, saules akmens, kas cēlies tālu aiz maiju pasaules robežām, it kā norādīja uz svešu — varbūt pat ne- amerikānisku maiju izcelsmi. (Par olmekiem toreiz vēl nebija zināms.) Tātad kur īsti bija šīs augstākās maiju kultūras sākotnējā dzimtene? No kurienes maiji bija ieradušies?

Jaunībā Tomsons mēģināja izklāstīt savu teoriju par maiju izcelsmi rakstā «Atlantis, not a myth», ko bija uzrakstījis, būdams Vorčesteras institūta students, un ko pēc tam 1879. gadā bija publicējis žurnālā «Popular Science Monthly». Tajā viņš apgalvo, ka maiji, pareizāk sakot, viņu priekšteči, ieradušies no nogrimušās Atlantīdas. At- lantīdas bēgļi, kas piestājuši pie Ziemeļamerikas austrumu krastiem, pēc tam sākuši apmesties Augšezera apgabalā. Tomēr turienes barbariskās indiāņu ciltis izdzinušas civilizētos Atlantīdas iedzīvotājus, tāpēc tie atkāpušies tālāk uz dienvidiem, kamēr beidzot apmetušies uz pastāvīgu dzīvi jau kā maiji Centrālamerikas Jukatānā.

Pēc ierašanās Jukatānā Tomsons tā aizrāvās ar Nāves akas izpēti, ka gandrīz aizmirsa Atlantīdu un tās izceļotājus.

Taču tagad, kad dārgumi jau izcelti un uz Tomsona delnas mirdz brīnišķīgas nefrīta dārglietas, visapkārt paceļas Čičenicas celtnes, kas liecina par savu radītāju ārkārtīgi augsto līmeni, Tomsonam no jauna jājautā: no kurienes atnākuši tie, kas iemetuši upuru akā nefrīta dārglietas? Kas īstenībā bijuši maiji? No kurienes ieradušies brīnišķīgās pilsētas celtnieki? Uz šo jautājumu gribot negribot rodas atbilde, kas uzreiz visu izskaidrotu. Atbilde, ko deva jaunais Tomsons savā pirmajā rakstā, — Atlantīdas iedzīvotāji.

Priekšstatus par maiju neamerikānisko izcelsmi izraisa viņu panteons, hieroglifu raksts, ārkārtīgi attīstītā astronomija un matemātika, plašā rakstniecība un visvairāk, protams, brīnišķīgā maiju pilsētu arhitektūra, kas pārspēj visas citas kultūras senajā Amerikā. Turklāt atrodami arī pašu maiju rakstu avoti. Vai tad, piemēram, «Popol Vuh», maiju kiči cilts sava veida bībelē, kas drīz pēc eiropiešu ienākšanas pārrakstīta ar latīņu burtiem, nav runāts par trīs varoņu ceļojumu uz austrumiem, lai tur zvērētu uzticību varenam karalim? Kas varēja būt šis augstākais valdnieks, un kas tā par zemi austrumos no kiču zemes, kura tajā laikā sniegusies līdz pat mūsdienu Gvatemalas austrumu krastam? Varbūt pati Atlantīda un tās karalis? Vai gan vienā no «Chilam Balam» — pravieša Jaguāra grāmatām, kas rakstītas maiju valodā latīņu burtiem, nav tieši aprakstīta Atlantīdas bojā eja? Tur teikts: «Sākās negaidīts, spēcīgs lietus, kad trīspadsmit dievi bija pazaudējuši savus zižļus, debesis sagāzās, sabruka pār zemi (applūdināja to), kad četri dievi, četri bakabi to bija iznīcinājuši.»

Un, beidzot, vai mans senais pavadonis pa Jukatānu bīskaps Landa savā «Ziņojumā» skaidri neraksta, ka daži veci indiāņu vīri pastāstījuši to, ko dzirdējuši no saviem senčiem: viņu zemē apmetusies tauta, kas nākusi no austrumiem, tauta, ko no iznīcināšanas pasargājis dievs, atvērdams šai tautai divpadsmit ceļus pāri jūrai.

Lai apstiprinātu hipotēzi par izceļotājiem no Atlantīdas, pietiktu šīs trīs ziņas, kas minētas saglabātajos maiju rokrakstos, izklāstīt pēc sava prāta un sakārtot noteiktā laika secībā. Tādējādi jau pirms Atlantīdas bojā ejas viens šjs kultūras tautas atzarojums («Chilam Balam» ziņa) devās pāri jūrai pa divpadsmit ceļiem (Djēgo de Landas ziņa); taču izceļotāji vēl ilgu laiku uzturējuši sakarus ar savu sākotnējo dzimteni («Popol Vuh» ziņa).

Tiem, kuri tic Atlantīdas eksistēšanai, šāds pārdrošs maiju rakstu pieminekļu izklāsta veids padarītu maijus par visticamākajiem Platona minētās nogrimušās salas izceļotāju pēctečiem. Un, kopš sāku nodarboties ar senās Amerikas vēstures un kultūras studijām, es vienmēr sastapos ar tādu autoru darbiem, kuros starp maijiem un Atlantīdas iedzīvotāju pēctečiem likta vienlīdzības zīme.

Kad uzturējos Savienotajās Valstīs, manās rokās nonāca žurnāls «Mayan», ko 1930. gadā izdeva doktors Harolds Emersons. Taču šis žurnāls nebija veltīts, kā to varētu domāt pēc nosaukuma, tikai maiju kultūrai, bet vispirms At- lantidai un pat dažādām maiju «slepenajām zinībām». Emersona žurnāls iznāca Bruklinā. Savienoto Valstu otrā malā Teksasas San Antonio es vēlāk uzzināju par organizācijas «The Maya» pastāvēšanu. Šie Teksasas «maiji» tomēr necentās izpētīt maiju kultūras īsto seju, bet propagandēja nez kādu savdabīgu okultisku sistēmu, ko esot pārņēmuši no maiju priesteriem.

Valsts padomnieks un arhitekts Alberts Eihorns, šīs grāmatas autors, nonāca pie secinājuma, ka maiju arhitektūra ir tieši saistīta ar senās Grieķijas arhitektūru un tātad tajā laikā loģiski vajadzēja būt kontaktam starp abām zemēm. Bet cilvēkiem, kuri tic «augstākajam noslēpumam» un tamlīdzīgām lietām, senā Grieķija nozīmē ne tikai Spartu un Atēnas, bet arī Platonu un viņa nogrimušo Atlantīdu. Un tā es no atmiņām par savu pirmo grāmatu, kas veltīta (vismaz pēc virsraksta spriežot) maiju arhitektūrai, labāk atgriežos īstajās maiju pilsētās. No visām, kuras es

Centrālamerikā pagaidām biju apmeklējis, mani — kā jau tas mēdz būt — visvairāk savaldzināja pēdējā, kurā tagad atrodos, Cičenica. Tagad es vairs nesoloju pa jūsmīgā Berlīnes celtniecības padomnieka pēdām, pa Bruklinas vai San Antonio maiju noslēpumu izskaidrotāju pēdām. Tagad es sekoju tiem, kuri nevis pie zajā galda, bet zaļajā selvā palīdzēja atklāt šīs pilsētas īstos noslēpumus. Pēdējais bija Davaloss Urtado, pirms viņa Iris Moriss un vēl agrāk Tomsons.

Tomēr arī amerikāņu konsuls īstenībā nebija pirmais, kas izpētīja Čičenicu. Ilgi pirms .viņa šeit bija ieradies franču zinātnieks Ogists Leplonžons ar savu sievu amerikānieti. Stefenss, Ketervuds un Kebots šeit pavadīja tikai dažas dienas, turklāt galvenokārt viesmīlīgā Peona hasiendā, turpretī Leplonžons ar sievu nodzīvoja maiju pilsētas drupās veselus piecus gadus. Viņš veica pirmo īsto visas pilsētas teritorijas arheoloģisko izpēti, no aizmirstām piramīdām un tempļiem noņēma zaļo selvas pārsegu, ilgi pirms Morisa un trīs ceturtdaļgadsimta pirms tolteku Tulas atklāšanas atrada arī guļošā dieva skulptūru, kuram deva vārdu Caks Mools. Taču viņš iedomājās, ka šis Caks Mools bijis viens no Čičenicas valdniekiem, un tādā veidā atraitne pēc viņa nāves viņu cildinājusi.

Leplonžons tātad bijis pirmais arheologs, kas izpētījis Čičenicu. Un kāpēc viņš to darījis? Lai atklātu, ieraudzītu, izprastu visvairāk attīstītās indiāņu tautas lielisko arhitektūru? Nē. Atkal tikai tāpēc, lai iegūtu pierādījumus par maiju izcelsmi Atlantīdā, par maiju un seno grieķu ilgstošiem savstarpējiem sakariem, kuru kopējais kultūras šūpulis bijis Atlantīda. Leplonžonam bija zināmi avoti, kuri vismaz tjem, kas šos avotus tā izskaidro, norāda uz maiju izcelsmi Atlantīdā, — «Popol Vuh» stāstījums un pravieša Jaguāra grāmatas. Šos manuskriptus gan bija uzrakstījuši maiji, taču latīņu burtiem un tikai pēc Amerikas pakļaušanas. Tāpēc Leplonžons centās — īstenībā pēc Valdeka pirmo reizi — atšifrēt maiju hieroglifisko rakstu un izlasīt arī kādu no trim maiju grāmatām, tā sauktajiem kodeksiem, kas saglabājušās. Viņš iedomājās, ka vienā no šīm grāmatām (Codex Tro-Cdrtesianus) izlasījis būtiski svarīgu teikumu: 6 Kan gada Zac mēnesī notikusi milzīga zemestrīce, kas ilgusi līdz 13 Chuen. Pēc viņa «izskaidrojuma» tātad Atlantīda esot gājusi bojā pirms 8100 gadiem.

Leplonžons veica Čičenicas drupās milzīgu darbu. Viņš atbrīvoja no selvas daudzus pieminekļus un uzzīmēja tos. Viņš atrada Caku Moolu. Taču viņš nevis publicēja nopietnus arheoloģisko objektu aprakstus, bet centās no icu pilsētas drupām, no maiju kultūras pieminekļiem, kurus tieši viņam pirmo reizi kopš Stefensa laika bija iespējams iepazīt tik plašos apmēros, izlasīt apstiprinājumu savai teorijai.

Pēc kāda laika viņš publicēja rakstu «Svētie noslēpumi stagj maijiem un kičiem pirms 11 500 gadiem un to sakari ar Ēģiptes, Grieķijas, Kaldejas un Indijas svētajiem noslēpumiem». Šajā un arī savos turpmākajos darbos viņš nonāk pie secinājuma, ka starp seno Grieķiju un maijiem pastāvējis intensīvs, ilgstošs kontakts. Un maiju arhitektūru viņš uztver vienīgi kā grieķu dievu savdabīgu cildinājumu, reliģisko himnu atveidojumu akmenī. No otras puses, viņam šķiet, ka grieķu alfabēts ir tikai maiju psalmu grafisks attēlojums no bojā gājušās Atlantīdas laikiem. Leplonžons savā grāmatā apgalvo arī, ka vesela trešdaļa maiju vārdu esot cēlušies no grieķu valodas. Tas, protams, nav tiesa. Taču interesanti, ka Leplonžons, pamatodamies uz saviem pētījumiem Cičenicā, piedēvē maijiem ari metriskās mērvienību sistēmas izgudrošanu (tātad no viņiem to pārņēmuši eiropieši — bet kad, kā un kur?) un pat brīv- mūrniecības «izgudrošanu», jo tā esot bijusi tikai maiju slepeno biedrību atdarinājums.

Un tā Leplonžons, drosmīgais romantiķis, ar savu grūto pētījumu gandrīz slimīgi fantastiskajiem, aplamajiem secinājumiem pilnīgi izstājies no maiju senatnes īsto pētnieku skaita. Mūsu gadsimta sākumā Leplonžona uzskatus par Čičenicu un maijiem atkārto cilvēks, kura vārdam arheologu vidū ir laba slava. Tas ir doktors Pauls Šlīmans — slavenā Heinriha Šlīmana, Trojas atklājēja mazdēls. 1912. gadā viņš publicēja rakstu «Kā es atklāju Atlantīdu, visas civilizācijas pirmavotu». Jaunais Šlīmans tajā atsaucas uz dažādiem rokrakstiem, kas pierāda Atlantīdas eksistenci. Tos viņš esot atradis sava vectēva atstātajos darbos; viņš no jauna citē arī maiju «Codex Tro-Cortesianus», ko viņš esot lasījis Britu muzejā (kaut gan kodekss atrodas Mad- ridē un līdz šim nekad nav atstājis Madrides bibliotēku).

«Atlantīdas teorija» neizzuda ar Leplonžonu un Tomsonu. īsi pirms mana ceļojuma speciālistu aprindas aplidoja vēsts, ka atklāta pilsēta, kas atrodas tikai simt kilometru no čičenicas, bet kas nepavisam neatbilst priekšstatam par šīs Centrālamerikas da]as vēsturi pirms Ko- lumba, kādu par to bija sev izveidojuši pētnieki. Šī pilsēta ir tik neparasta un tik neiedomājami izstiepta, ka tāpēc tās celtniecību atkal daudzi piedēvē cilvēkiem, kas atnākuši no «kultūru mātes», no nogrimušās Atlantīdas. Šo pilsētu sauc par Dzibilčaltūnu, un tā, protams, bija nākamais mana cejojuma mērķis.

«Tūkstoš masku pili» Kabā rotā milzigi dieva Caka akmens deguni, kas atgādina ziloņa snuķus

Akabdziba — «Melnā uzraksta nams» — laikam ir pati vecākā Cicenicas celtne

Kolonnu rindas «Tūkstoš kolonnu pagalmā» Cičenicā un Tulā

Veneras templī tolteku periodā tika upurēti cilvēki Ieeju šajā templi grezno Kukulkana akmens attēli

Atlanti uz pleciem tur altāri «Karavīru templī»

Caks Mools Kampečē

Karakola — Cičenicas observatorija

El Castillo — galvenā Čičenicas devinpakāpju piramīda

«Karavīru templi» atraka Iris Moriss

Spalvainās čūskas piramīdas visām četrām kāpnēm ir deviņdesmit viens pakāpiens Piramīdai ir deviņas pakāpes

Cičenicas tirgus laukuma drupas

Cornpanlli — «Galvaskausu siena»

Spalvainās čūskas piemineklis — galvenā piramida Čičenicā

Akmens spalvainās čūskas apsargā ieeju «Karavīru templi»

Izteiksmīgas akmens frizēs ar ērgļu, jaguāru un čūsku attēliem

14. Atlantīdas pēdējĀ

pilsēta?

Tagad es atvados no Čičenicas, no Spalvainās čūskas pilsētas, no Nāves akas uz visiem laikiem. Sasaiņoju savas mantas un atgriežos Jukatānas galvaspilsētā Meridā, kura, kā man šķiet, ir vispiemērotākais izejas punkts ceļā uz Dzibilčaltūnu.

Aizeju uz Jukatānas Nacionālo muzeju, kas atrodas Meridā, prasīt padomu, kā vislabāk nokļūt Dzibilčaltūnā. Tāpat kā nesen Pavona Abreu darbistabā Kampečē vai pie Davalosa Urtado Meksikā, es tagad sēžu iepretī Antonio Kanto Lopesam, vienam no nedaudzajiem Jukatānas mai- jologiem.

Sākumā gan gribēju runāt ar viņu par maiju un mūsu kalendāra korelācijas tabulām, kuras Kanto Lopess patlaban izstrādā, bet drīz pievēršos vissvarīgākajam jautājumam: kā lai nokļūstu līdz Dzibilčaltūnai?

Kanto Lopess ir ļoti labi informēts. Un tūlīt es arī uzzinu, kāpēc. Pirmās ziņas par Dzibilčaltūnu, kuras ieguvu pirms ceļojuma uz Centrālameriku, vēstīja tikai par amerikāņu pētniekiem no Ņūorleānas, kuri nesen sākuši strādāt Dzibilčaltūnā. No šiem pašiem avotiem es uzzināju arī, ka amerikāņu pētnieki Villijs Endrjūss un Džordžs Brai- nerds Dzibilčaltūnu pirmo reizi apmeklējuši jau kara laikā, 1941. gadā. Pirms dažiem gadiem Endrjūss vadīja pirmo ekspedīciju, kas šeit uzsāka sistemātiskus pētīšanas darbus. Bet kā vispār atklāja šo vēl nesen pilnīgi nezināmo pilsētu, kuras izcelsme radījusi tik daudz savādu hipotēžu?

Kā par brīnumu, Kanto Lopess pazīst, pat personiski, Dzibilčaltūnas atklājēju. Sis cilvēks vairumam maijologu laikam paliks arī tikai bezvārda varonis maiju pilsētu meklēšanas un atklāšanas vēsturē.

Teritoriju starp Jukatānas galvaspilsētu Meridu un galveno ostu Progreso vēl šodien pa lielākajai daļai klāj bieza Belva. Dažus kilometrus uz austrumiem no Progreso šose-

Jas, kas ierobežo Ziemeļjukatānas selvu, Meridas zēni atrada līdz tam laikam nezināmu ūdens krātuvi. Jukatānā ārkārtīgi trūkst ūdens, to es pats biju piedzīvojis. Kur nu vēl ūdens peldēšanai! Un tā dēvētie atklājēji (kuri nevienam nebija vēl palielījušies ar savu atradumu), soļus netaupīdami, vairākus gadus ik dienas gāja septiņus kilometrus no Progreso šosejas pa taciņu, ko paši laika gaitā bija ieminuši selvā, lai izpeldētos klusā, aizmirstā ezeriņā.

Tieši pie ūdens krātuves paceļas pakalns, kas atšķirībā no apkaimes apaudzis tikai ar zemiem krūmiem. Parasti pēc peldēšanās zēni uzkāpa tajā, lai aplūkotu savu mazo karaļvalsti. Kādu dienu notika kas neparasts. Kāpjot lejā no pakalna, kāds zēns paslīdēja un nošļūca uz dibena vairākus metrus lejā pa klinti. Slīdot viņš nogrūda zemes kārtu, kas sedza klinti. Visiem zēniem par milzīgu pārsteigumu zem tās atklājās — šeit, dziļi selvā — no rupji apstrādātiem akmeņiem celta siena. Apstrādāti akmeņi, mūris — tas nozīmē ēku un varbūt arī veselu pilsētu! Jukatānā, maiju indiāņu zemē, tātad tā būs maiju pilsēta. Tik laimīgi un reizē tik nelaimīgi pakritušā zēna biedru pulkā bija arī Jukatānas muzeja direktora Barrēras Vaskesa dēls.

Mājās pie vakariņu galda zēns pastāstīja, kā viņa biedrs, nejauši pakrītot, selvas vidū atsedzis daļu akmens sienas. Barrēram Vaskesam ar to pietika. Tūlīt nākamajā dienā viņš aizsūtīja savu kolēģi Kanto Lopesu uz selvā paslēpušos ūdens krātuvi. To pašu Kanto Lopesu, kas patlaban mani pacienā ar karstu Čiapasas kafiju.

Šodien jau iesirmais Meridas maijologs atceras, kā zēni viņu toreiz aizveduši uz savu slepeno peldvietu un parādījuši atsegto sienas daļu. Vairāku citu senu ēku drupas pēc tam Kanto Lopess pats atradis akas tuvumā. Viņš atrada arī paaugstināta akmens ceļa atliekas. Ceļš no ūdens krātuves veda divos virzienos līdz aizdomīgiem pauguriem, kuri savā iekšienē varēja slēpt kādu templi vai piramīdu. Tačņ tur bija selva, kurai viens cilvēks nevarēja izlauzties cauri. Ja arī Jukatānas muzeja darbinieki būtu izcirtuši ceļu līdz šiem objektiem, viņiem tomēr nebūtu pietiekami daudz līdzekļu, lai izdarītu orientācijas izrakumus. Turklāt pilsēta jau pēc pirmā iespaida izpletās daudz lielākā platībā nekā, piemēram, visa Čičenica, kas līdz tam laikam bija lielākais Jukatānas centrs.

Tāpēc Kanto Lopess un Barrēra Vaskess paziņoja par visu bagātākiem Amerikas muzejiem un universitātēm. No Nūorleānas Tulanas universitātes, kas pēc tradīcijas nodarbojas ar Centrālamerikas arheoloģiju, pēc tam uz Dzibilčaltūnu devās divi amerikāņu pētnieki — Villijs Endrjūss un Džordžs Brainerds. Endrjūss uzrakstīja informatīvu ziņojumu par ārkārtīgi plašo metropoli selvā un tad gaidīja un cerēja, ka viņa universitāte vai cits kāds bagāts zinātnisks fonds sagādās pietiekamus līdzekļus turpmākiem pētījumiem. Un viņš gaidīja piecpadsmit garus gadus.

Tikai 1956. gadā Nacionālā ģeogrāfu biedrība (kas bija finansējusi arī Stirlinga pētījumus olmeku zemē) atvēra maku, tai pievienojās arī Endrjūsa universitāte Ņūorleānā, un beidzot uz savādajām drupām ZiemeJjukatānas selvā devās pirmā kompleksā ekspedīcija. Tās vadību uzticēja izturīgajam Endrjūsam. Un vairākus gadus ilgie pētījumi Dzibilčaltūnā noveda pie visiem tiem pārsteidzošajiem secinājumiem, kas Dzibilčaltūnu dažu romantiski noskaņotu cilvēku iztēlē padarīja par «pēdējo Atlantīdas pilsētu».

Dzibilčaltūnas ekspedīcijas vissvarīgākais rezultāts ir konstatējums, ka šī pilsēta nodibināta jau otrajā gadu tūkstotī pirms mūsu ēras, turpretī visi citi Centrālamerikas maiju centri, kurus zinātne pagaidām pazīst, radušies, visagrākais, mūsu ēras pirmajā gadu tūkstotī.

Noslēpumainā Dzibilčaltūna pārspēj Cičenicu un pārējās Centrālamerikas pilsētas ne vien ar savu Metuzālema vecumu, bet arī ar celtņu skaitu. Kā liekas, šeit kādreiz pastāvējušas ap četrsimt celtņu. Turklāt tās visas, un tas ir otrs svarīgs konstatējums, bijušas izkaisītas četrdesmit astoņu kvadrātkilometru lielā platībā. Tātad patiešām visvecākā un vislielākā senās Amerikas pilsēta. Pat Villijs Endrjūss neiedrošinājās precīzāk noteikt, kad tā radusies. Un kad tā gājusi bojā? Un kā? Kanto Lopess man pastāstīja, ka Atlantīdas versijas piekritēji cenšas šīs pilsētas likteni izlasīt senā teikā, kas vēl līdz šim laikam plaši izplatīta Jukatānas indiāņu vidū.

Kādreiz Jukatānā dzīvojis lielas pilsētas valdnieks. Kādu vakaru pie viņa iegriezies sirmgalvis. Parasts, nabadzīgs vecs cilvēks. Viņam nav bijis nekā cita kā vienīgi veca soma. «Esmu noguris, augu dienu iedams, dod man naktsmājas, Īstenais vīrs!» Un valdnieks nav atraidījis, pat pacienājis svešo sirmgalvi. Ceļinieks sirsnīgi pateicies virsaitim un, lai atlīdzinātu, iebāzis roku somā un izvilcis no tās brīnišķīgu, milzīgu jaspisu. Dāvana pārsteigusi valdnieku. Kur nabags ieguvis tik skaistu mantu? Viņš pamanījis arī, ka sirmgalvis slēpj somā vēl kaut ko, un jautājis par to, bet sirmgalvis klusējis. Varenais valdnieks par to saskaities un pavēlējis saviem kalpiem nogalināt nabagu, bet somu atņemt. Kā viņš bija pavēlējis, tā noticis. Jau ap pusnakti ceļinieka soma bijusi īstenā vīra istabā. Viņš nepacietīgi to atvēris. Bet — kāda vilšanās: tajā bijis tikai parasts akmens. Valdnieks saniknojies, paķēris akmeni, atvēzējies kā vēl nekad un iesviedis to tālu jūrā. Un tad noticis kas negaidīts. Jūra saviļņojusies, sākusi mutuļot, celties, milzu bangas vēlušās pret krastu un sasniegušas pat valdnieka lielo pilsētu. Pēc tam milzīgi plūdi apbedījuši savos viļņos visu seno pilsētu un tās ļauno valdnieku …

Es pateicos Kanto Lopesam par interesanto teiksmu, kas ari it kā norādīja uz Atlantīdu. Tagad man šī pilsēta patiešām jāredz savām acīm. Tāpēc es atvados un iztaujāju ceļu uz Dzibilčaltūnu. Kanto Lopess man atbild ar jautājumu: «Kā jūs īstenībā ceļojat?» Saku taisnību: «Kājām, vislabāk kājām.»

Kanto Lopess iesmejas: «Kājām jūs Dzibilčaltūnu nekad neizstaigāsiet. Vēl šodien no šiem četrdesmit astoņiem kvadrātkilometriem deviņpadsmit divdesmitdaļas īstenībā aizšķērso selva. Lai ieraudzītu visu Dzibilčaltūnu vismaz no putnu lidojuma, jums vajadzētu lidmašīnu.» Lidmašīnul Jā, man, kam Prāgā Valsts banka visam ceļojumam piešķīra sešus dolārus!

Varbūt vēlāk pamēģināšu ar lidmašīnu. Deviņpadsmit divdesmitdaļas Dzibilčaltūnas ir tā vērtas. Taču pagaidām jau rīt pat došos uz Dzibilčaltūnu kājām. Apskatīt vismaz to vienu divdesmitdaļu, ko Endrjūsa ekspedīcija jau ir attīrījusi.

Mans maršruts šoreiz ir vienkāršs. Ar Meridas—Progreso līnijas pirmo rīta autobusu aizbraukšu pa valsts šoseju līdz ceļa atzarojumam uz Dzibilčaltūnu. Pēdējos gados Jukatānas vietējā administrācija izbūvējusi uz drupām provizorisku ceļu, pa kuru iespējams braukt arī lielākiem automobiļiem. Iestādes pamatoti cerēja, ka vēsts par «Atlantīdas pēdējo pilsētu» atvedīs uz Dzibilčaltūnu tūkstošiem tūristu, galvenokārt bagātākos no ziemeļiem — amerikāņus un kanādiešus. Bet Jukatāna atrodas pārāk tālu, un tā tūristu pieplūdums pagaidām nav manāms. Un šoseja ir tikpat izmirusi kā savdabīgā pilsēta, uz kurieni tā ved.

Tātad es soļoju pa šoseju viens. Pirmais cilvēks, ko sastopu pēc septiņiem kilometriem, ir kasieris. Tas nozīmē, ka beidzot atkal atgriežos civilizētā pasaulē! Šo milzīgo pilsētu apsargā oficiāla uzrauga ģimene un no tierti, kas iet cauri vārtiem, iekasē ieejas maksu. Vārti ir apmēram četrus metrus plati, Dzibilčaltūnas apkārtmērs ir četrdesmit astoņi kilometri. Atlikusī robeža — nedaudz vairāk par četrdesmit septiņiem kilometriem — ir brīvi pieejama. Visu mūžu man kāds māca kārtību. Tā es ieeju pa vārtiem, samaksāju divus peso, un tad taciņa mani aizved pie ūdens krātuves un netālā «paugura» — senas celtnes drupām, kuru oriģinālā atklāšana atveda uz Dzibilčaltūnu Kanto Lopesu un pēc tam amerikāņu pētniekus.

Šī celtne pa kreisi no ūdens krātuves bija viena no pils kompleksa ēkām. Tuvumā atrodu vairāku citu diezgan plašu ēku paliekas, kas izvietotas ap galveno aku. Gandrīz desmit hektāru platībā pletās pats lielās pilsētas centrs. Pils ēkas ietvēra divi četrstūraini laukumi. Viena laukuma ziemeļu puse ir acīm redzami līdzīga vissenākās pagaidām zināmās maiju pilsētas Uaksaktūnas vissenākajām celtnēm.

No pils kompleksa drupām atgriežos pie ūdens krātuves. No turienes ved tipisks maiju baltais ceļš uz templi, kas paceļas uz augstas, pusaizbērtas piramīdas. Šo «sakbi» arheologi Dzibilčaltūnā attīrīja pašu pirmo. Un šodien tas noder arī man kā teicams satiksmes ceļš šajā nepieejamajā pilsētā. Biju jau iepazinies ar balto ceļu, kas pa uzbērumu savienoja Nokakabu ar Kabā, Čičenicā es vairākkārt biju gājis pa svēto ceļu no Spalvainās čūskas piramīdas uz Nāves aku. Taču šī «sakbe», pa kuru es patlaban soļoju, visādā ziņā pārspēj abus jau minētos ceļus. Tā ir apmēram trīs kilometrus gara un divarpus metru augsta. Pa to cits citam blakus var braukt reizē četri moderni automobiļi.

Gar lielo balto ceļu Dzibilčaltūnas cēlāji savirknējuši stēlas un akmens skulptūras, kā arī dažas sevišķi svarīgas ēkas. Ūdens krātuve atrodas ceļa vidū. Ja no tās skatās taisni uz priekšu, ceļa galā redz vienīgo ēku, ko arheologi jau pilnīgi rekonstruējuši, minēto templi uz pusaizbērtās piramīdas cokola. Atskatoties redzama cita — droši vien tikpat svarīga svētnīca, ko Endrjūss sāka dēvēt vienkārši par «Stāvo templi». Tāpat kā ēku paliekas pils laukumos, arī «Stāvais templis» (labāk sakot, sākotnējā svētnīca, kas iebūvēta tempļa pamatos) drīzāk līdzinās vissenāko maiju pilsētu nekā indiāņu Jukatānas kaimiņu pilsētu celtnēm.

Šī tempļa pamatos Endrjūss atrada krāsainu keramiku, kas šeit bija atgādāta, acīm redzot, no Uaksaktūnas jau mūsu ēras pirmajos gadsimtos.

«Stāvais templis» ir viena no nedaudzajām Dzibilčaltūnas celtnēm, kas pārdzīvojusi pilsētas bojā eju. Bet arī šo templi laiks pārklājis ar tonnām smagu zemes slāni. Lai atraktu, piemēram, tikai pils drupas, pēc Endrjūsa aprēķiniem vajadzētu strādāt nepārtraukti vairākiem simtiem strādnieku vismaz desmit līdz piecpadsmit gadu. Turklāt vienā pašā izmēģinājuma izrakumā Dzibilčaltūnas bijušajā centrā piecus metrus garā un četrus metrus platā laukumā Endrjūss atrada ceturtdaļmiljona maiju podnieku izstrādājumu lausku.

Dzibilčaltūna ir bagātīgs darba lauks veselai arheologu paaudzei. Taču nolīgums, ko Nacionālā ģeogrāfu biedrība un Tulanas universitāte noslēdza ar vietējām iestādēm, bija paredzēts tikai uz četriem gadiem. Tāpēc Endrjūss nolēma, ka mēģinās uzzīmēt visu milzīgās pilsētas karti un attīrīs, un centīsies rekonstruēt vismaz divus objektus, kuriem Dzibilčaltūnā noteikti bijusi ļoti svarīga loma. Pirmām kārtām «sakbi» un pēc tam templi uz piramīdas, pie kuras kāpnēm beidzas lielais baltais ceļš.

Ar Dzibilčaltūnas «sakbi» es jau biju iepazinies. Tagad izmantoju to no jauna un eju pa ceļu, pa kuru, acīm redzot, kādreiz atgriezās svētceļnieku procesija no svētās akas uz šo droši vien galveno savdabīgās pilsētas templi.

Tempļa priekšā novietots daudzpakāpju cokols, uz kura atrodas neparasti vienkārša stēla. Arī tā apliecina pilsētas ievērojamo vecumu. Un aiz tās, «sakbes» pašā galā, uz piramīdas paceļas templis. Taču nesējas piramīdas ievērojama daļa līdz šim paslēpta zemē. Svētnīcu tās virsotnē, tik vienkāršu salīdzinājumā ar Uksmalas vai Čičenicas tempļiem, amerikāņi jau pilnīgi attīrījuši un rekonstruējuši. Lai lasītājs labāk spētu iztēloties, man jāpiebilst, ka svētnīcas atsegšanai nesējiem uz muguras vajadzēja iznest trīs tūkstošus tonnu materiāla (tas ir, četri preču vilcieni ar četrdesmit vagoniem). Septiņi tūkstoši tonnu vēl līdz šim sedz piramīdas apakšdaļu.

Tātad templis tagad ir jau pieejams. Esmu apmeklējis daudzas maiju celtnes, bet šī mani tūlīt pārsteidza vairāku iemeslu dēļ. Virs svētnīcas jumta paceļas maiju tempļos gluži neparasts tornis. Un tempļa sienās es redzēju pat īstus logus, kādus nebiju redzējis nevienā maiju celtnē.

Tempļa ārpusi grezno bagātīgas fasādes atliekas. Var saskatīt krabjus, jūras putnus, dažādas zivis. Ieeju tempļa iekšienē. Mani interesē svētnīcas grīda. Endrjūss tajā atklāja apmēram pusmetru dziļu iedobumu, kurā pēc tam atrada septiņas māla statujas. Divām uz muguras bija milzīgs kupris, četrām deformēts vēders, septītā varbūt attēloja punduri. Statuju uzdevums droši vien bija palīdzēt priesteriem aizdzīt tās slimības un miesas kaites, kuras tajās bija simbolizētas. Taču ir arī iespējams, ka šīs maģiskās statujas pašas «vadīja» Dzibilčaltūnas priesterus, viņu rituālus. Padziļinājumu ar pašu svētnīcu saistīja akmens caurule, kas varbūt kalpoja kā sava veida maģisks «telefons», pa kuru statujas no savas pasaules ar priesteru starpniecību deva cilvēkiem pavēles un norādījumus. Ērmīgās statujas devušas arī piramīdai un svētnīcai tās virsotnē nosaukumu, ko tagad lieto: «Septiņu statuju templis».

Tieši virs maģiskā «telefona» izejas cauruma tempļa celtnieki pēc tam uzcēluši vēlāk divreiz pārbūvēto galveno svētnīcas altāri. Pats altāris nav interesants, saistošāks ir — īstenībā bija — medaljons, kas rotāja altāri. To es pirms vairākām dienām redzēju Meridā, Jukatānas Nacionālajā muzejā. Uz medaljona ir hieroglifisks datējums no tā laika, kad mēs nezinām nevienā citā pilsētā nevienu ar pašu indiāņu roku rakstītu datumu, — no 14. gadsimta sākuma, kad arī Cičenica jau bija iznīkusi. Šis unikālais atradums bija nākamais vērtīgais atklājums. Taču Endrjūss, kas atrada altāra medaljonu, nebija apmierināts. Viņš dibināti izvirzīja jautājumu: ja jau viss altāris ticis vairākkārt pārbūvēts, kāpēc līdz ar to nevarēja mainīt savu izskatu arī altāra medaljons, kāpēc zem apmetuma kārtas nevarētu slēpties kāds senāks teksts vai datējums? Tāpēc Endrjūss rūpīgi nokopēja virsējo uzrakstu, pēc tam ar skalpeli nogrieza medaljona virsējo apmetuma kārtu un zem tā patiešām atrada ar veseliem sešsimt gadiem vecāku datējumu izrotātu disku.

Tātad templis kalpoja savam mērķim vismaz sešsimt gadus. Maiju arhitektūras vēsturē tas ir gluži neparasti. Arī skaistākā Jukatānas pilsēta — tolteku perioda Cičenica — pastāvēja tikai pusi no šī laika. «Septiņu statuju templī» es ievēroju arī «durvju» koka pārsegumu, kas līdz šim vēl saglabājies celtnē. «Septiņu statuju tempļa» celtnieki to izcirtuši no viscietākā Jukatānas koka «subinče». Pietika izzāģēt dažus centimetrus subinčes pārseguma un aizsūtīt pārbaudei ar radioaktīvo oglekli Cu. To izdarīja cits pētnieku grupas loceklis — Limans Brigs. Ar metāla apstrādes zāģīti — tik cieta ir šī koksne — viņš izzāģēja no pārseguma divus paraugus un aizsūtīja divām dažādām Ziemeļamerikas laboratorijām. Par viena klucīša vecumu radioaktīvais ogleklis noteica 458. gadu (±200 gadu), par otra klucīša vecumu 508. gadu. Tātad abu paraugu vidējais skaitlis norāda uz 483. gadu. Tas nozīmē, ka «Septiņu statuju templis» kalpojis vismaz tūkstoš gadu. Un cik ilgi dzīvojusi visa Dzibilčaltūna? Atraktā pilsētas divdesmitā daļa — lielais baltais ceļš, «Septiņu statuju templis», «Stāvā tempļa» paliekas — pagaidām pārāk daudz nestāsta par pilsētas dzīvi vai vecumu. Bet kur gūt tālāku informāciju par metropoles dzīvi selvā? Tā kā es biju ieradies Dzibilčaltūnā no Cičenicas, tad bez vilcināšanās atbildu: ūdens krātuvē, akā. Arī Čičenicā tā pauda pētniekiem, kuriem bija drosme nokāpt akas dibenā, tik daudz interesanta par cilvēkiem, kuri kādreiz ieradās pie akas malas.

Nāves akas veiksmīgās izsmelšanas paraugs aizveda arī Dzibilčaltūnā strādājošos arheologus pie pilsētas svētās akas. Līdz šim pētnieki tai veltījuši tikai divas sezonas, īstenībā intensīvi strādājuši tikai vienu sezonu. Un tagad, kā man šķiet, ūdens krātuve no jauna pieder tikai tiem, kuri kādreiz bija atklājuši pilsētu, — peldētājiem. Par to vismaz liecina liels paziņojuņis, ko cītīgais kasieris un drupu uzraugs novietojis ūdens krātuves malā: «Peldēšanās bez peldbiksītēm aizliegta». Nebija grūti uzminēt, ka ūdens krātuve līdz šim vēl Meridas zēniem ir patīkama, kaut arī diezgan patāla «atpūtas vieta», un, acīm redzot, par peldkostīmiem viņi pārāk galvas vis nelauza.

Pavirši apskatot, ūdens krātuve šķiet mazāka par Cičenicas Nāves aku. Tās diametrs ir apmēram četrdesmit metru, toties tā ir ievērojami dziļāka. Mūsdienu Jukatānas indiāņi dēvē šo aku par Kslakā (Vecā pilsēta). Tās sākotnējo nosaukumu mēs, protams, nezinām. Par Dzibilčaltūnas aku un pat par visu šo milzīgo pilsētu maiju tekstos nav saglabājusies neviena rindiņa (atšķirībā, piemēram, no Spalvainās čūskas pilsētas, par kuru Landa un citi atzīmējuši desmitiem svarīgu faktu). Un tā Dzibilčaltūnas pirmie pētnieki pat nezināja, vai Kslakā ūdens krātuvē arī tikuši mesti cilvēku upuri. Ja tas tā noticis, tad akā slēpjas tādi paši dārgumi kā Cičenicas akā. Un tāpēc pirmās Dzibilčaltūnas sezonas strādniekos Villijs Endrjūss savā grupā ieskaitīja arī divus palīgus. Viņu darbs solīja sevišķus piedzīvojumus. Ar akvalangistu piederumiem apgādātiem studentiem vajadzēja nolaisties akas dibenā un uz labu laimi meklēt tajā visu, kas varētu interesēt arheologus. Puiši nevarēja vien sagaidīt. Tiklīdz viņi bija izturējuši semestra pārbaudījumus (starp citu, ar viduvējām sekmēm) Floridas valsts universitātē, abi «izvēlētie», Dēvids Konkle un Vaitnejs Robinets, atbrauca uz Jukatānu. Viņu vienīgais arheoloģijas darbu instruments bija akvalangi. Abi ūdenslīdēji amatieri, dabiski, nekad pirms tam nebija strādājuši tādos apstākļos. Un tomēr jau pirmajā dienā viņi izcēla kaula auskarus, pēc tam pilnīgi saglabājušos māla trauku, krama nazi un vairākus citus priekšmetus. Līdz brīvdienu beigām no Kslakā akas viņi izcēla ap trīstūkstoš dažādu priekšmetu, visvairāk senas keramikas lauskas.

Konkle un Robinets brīnišķīgi pavadīja brīvdienas. Bet ekspedīcijas vadītājs Villijs Endrjūss toreiz atzīmēja: «Pirmās sezonas beigās mums visiem bija skaidrs, ka esam noķēruši aiz astes pamatīgu arheoloģijas lāci.» Un Endrjūss bija nolēmis šo Dzibilčaltūnas «lāci» vairs neizlaist no rokām.

15. zem ūdens un gaisa

Tāpēc nākamajā ekspedīcijā uz Dzibilčaltūnu piedalījās nevis tikai divi amatieri, bet vesela grupa profesionālu ūdenslīdēju, kurus vadīja Luiss Mardens, viens no izcilākajiem amerikāņu akvalangistiem, kas kļuva slavens, netālu no Pitkairnas salas Klusā okeāna vidū atrodot izdaudzinātā dumpinieku šonera «Bounty» paliekas. Tas notika 1956. gadā. Piecus gadus vēlāk Mardens stāv teicami apgādātas ūdenslīdēju grupas priekšgalā Kslakā ūdens krātuves krastā un gatavojas ienirt ari tur, kur studenti ar saviem vienkāršajiem rīkiem nebija iekļuvuši. Akas malā tiek sakrauti skābekļa rezerves baloni, dzijuma mērītājs, elektriskās spuldzes un zemūdens, kameras. Ko nespētu uztvert fotokamera, to vajadzēja atzīmēt otram šīs ekspedīcijas galvenajam loceklim, ūdenslīdējam amatierim un gleznotājam Beitam Litlhalsam. Ekspedīcijā vēl piedalījās meksikānis Iris Behts un Jukatānas indiānis Fernando Euans, kas strādāja par Kanto Lopesa palīgu Jukatānas Nacionālajā muzejā.

Mardenam un Litlhalsam, kas bija pieraduši pie tropisko jūru saules caurstrāvotajiem ūdeņiem, darbs akā bija loti grūts. Nolaižoties metru pēc metra akas iekšienē, gaisma zuda. Sešus metrus zem ūdens līmeņa bija jau pilnīga tumsa. Desmit metru dzijumā viņi atklāja veselu oļu kalnu, kur pēc tam atrada desmitiem māla krūku, kuras stiepju grozos uznesa augšā.

Mardena un Litlhalsa pētīšanas darbi bija nesalīdzināmi bīstamāki par Čičenicas Nāves akas izsmelšanu. Kslakā ir daudz dziļāka, un tās forma ir neregulāra. Kad ūdenslīdēji bija tikuši galā ar oļu kalnu, zem tā apmēram divdesmit piecu metru dziļumā viņi atrada īpatnēju akmens slieksni, vairāku rūpīgi apstrādātu akmens stabu atliekas. Indiānis Euans kādreiz bija uzticējis Mardenam maiju teiksmu, ko Jukatānas indiāņi stāsta vēl šodien. Tā ir teiksma par vareno virsaiti, kura pils kādreiz stāvējusi ļoti dzijas ūdens krātuves krastā. Pie viņa atnākusi māte un lūgusi mazliet ūdens no akas. Valdnieks noraidījis lūgumu un izdzinis māti. Tāda rīcība bija jāsoda. Dievi satricinājuši zemi, un virsaiša skaistā pils un visi, kas tajā dzīvoja, iegāzušies ūdens krātuvē.

Vai ari šajā teiksmā bija patiesības graudiņš? Nezinu. Katrā ziņā abi ūdenslīdēji Kslakā patiešām atrada daudzu labi apstrādātu un izrotātu celtņu da]u atlieku — kolonnas un pat lielu akmens durvju pārsegumu. Mardens centās elektriskās laternas gaismā saskatīt hieroglifiskos uzrakstus, kurus kaļķakmenī varētu būt izkaluši nogremdētās pils celtnieki. Bet visus akmeņus jau sedz bieza ūdensaugu kārta.

Nākamajā dienā ūdenslīdēji uzdrošinājās nokāpt vēl dziļāk akas krāterī. Septiņdesmit, astoņdesmit, deviņdesmit pēdas. Dziļuma mērītājs jau rādija pāri simtam. Un tad abi drosminieki sasniedza simt divdesmit, simt trīsdesmit, simt četrdesmit pēdas zem ūdens līmeņa. Tur viņi gan atrada pamatu, taču tas nebija ūdens krātuves dibens. Aka turpinājās kaut kur tālāk dīvainā, zemā tunelī. Kur?

Akvalangisti mēģināja iekļūt arī šajā noslēpumainajā tunelī. Spuldzes gaismā Litlhalss tur pamanīja zemē kādu aproci. Vēlāk izrādījās, ka tā bija māla krūkas osa. Litlhalss gribēja pacelt priekšmetu, taču līdz viducim iegrima biezajos dubļos. Dubļi uzvirmoja, aizsedza elektrisko spuldžu gaismu, un abi ūdenslīdēji uz bridi pakļāvās panikai. Kad dubļi atkal nosēdās, Mardens ar Litlhalsu mēģināja iet vēl tālāk pa noslēpumaino tuneli. Taču viņu ierīces nebija piemērotas darbam tādos dziļumos, un viņi lēnām atgriezās virs ūdens. Nākamajā dienā abi no jauna devās tunelī. Šoreiz viņi paņēma līdzi izturīgu neilona virvi un nostiprināja to ar piecus kilogramus smagu enkuru tuneļa galā. Viņi mēģināja iekļūt vēl tālāk tunelī, bet spēja aizpeldēt tikai piecpadsmit metrus un bija spiesti griezties atpakaļ.

Ūdens krātuve, kas atteicās izpaust savus noslēpumus, sodīja abus drosminiekus. Ceļoties augšup, viņi aizmirsa piesardzību un uznira pārāk ātri, tā ka viņiem asinīs sāka iespiesties gaisa burbuliši. Akas izpētē ūdenslīdēji lietoja akvalangus, kas bija pildīti ar skābekļa un slāpekļa maisījumu, Šajā gadījumā nepiesardzīgiem ūdenslīdējiem visvairāk bīstams slāpeklis, iestājas gāzu embolija, kas parasti beidzas ar nāvi.

Pret šo «kesona slimību» derīgs tikai viens līdzeklis — dekompresijas kamera, kurā Mardenu un Litlhalsu ilgāku laiku pakļautu tādam pašam spiedienam, kāds uz viņiem iedarbojās akā. Dekompresijas kameras arheologiem nebija, tāpēc ūdenslīdējus tūlīt aizveda ar džīpu uz Meridu. Tur pēc viņiem atlidoja īpaša četrmotorīga lidmašīna, kas viņus nogādāja Panamas pilsētiņā Floridā, kur amerikāņu armijai ir dekompresijas centrs. Pēc dažām dienām abi bija atkal atlabuši, taču uz Dzibilčaltūnas aku atgriezās vairs tikai Mardens. Viņš vairākas reizes nokāpa akā, tomēr līdz noslēpumainā tuneļa ieejai nekad vairs nenokļuva.

Tātad jautājums, vai Dzibilčaltūnas ūdens krātuve ar šo tuneli bija savienota ar citām ūdens krātuvēm, palika bez atbildes. Uz otru jautājumu, vai Kslakā cisternā, tāpat kā Cičenicas Nāves akā, meta cilvēku upurus, pētījumi atbildēja apstiprinoši, kaut arī ne gluži nepārprotami. Akā atrada cilvēku — visvairāk sieviešu kaulus, starp tiem ari tipiski pēc maiju paražas saplacinātus galvaskausa kaulus, atrada māla stabuli, ko spēlēja nelaimīgā vai varbūt maiju priesteris, iekams upuri iegrūda akā. Jebkuras šaubas par mazās stabules nozīmi bērēs izklīdināja tās zilā krāsa, kas maijiem simbolizē upuri.

Bez šiem atradumiem, kas mani sevišķi interesē, ūdenslīdēji vienā sezonā izcēla no Kslakā akas ap trīsdesmittūk- stoš citu sīku priekšmetu, galvenokārt keramikas lauskas un pilnīgi saglabājušos traukus, kaula matu stīpu, ko rotāja plašs hieroglifisks uzraksts, dzeltenu kaula gredzenu un vēl daudz citu lietu.

Tomsons par Nāves akas izsmelšanu samaksāja ar kurlumu. Mardenam un Litlhalsam Kslakā akas izpētīšana maksāja gandrīz dzīvību. Un tomēr viņi to pilnīgi neizpētīja. Neviens nezina, kurp ved noslēpumainais tunelis un vai varbūt Dzibilčaltūna patiešām nebija savienota ar jūru, kā tagad daudzi Jukatānas indiāņi tic. Un kā ūdens krātuvē nokļuva jūras dzīvnieki, kuru kaulus tur ūdenslīdēji atrada? Vai Dzibilčaltūnas ticīgie meta Kslakā arī jūras dzīvniekus par upuri savam jūras dievam? Nezinu. Arī to visu nezinu.

Pagaidām akas izpēte skaidru, nepārprotamu atbilžu vietā drīzāk gan uzdevusi tikai jaunus sarežģītus jautājumus. Man, piemēram, no šiem trīsdesmit tūkstošiem priekšmetu, kurus ūdenslīdēji iznesa no Kslakā, ārkārtīgi interesē mazā, jau vairākkārt publicētā koka maska, kas it nemaz nav maijiem, varētu pat teikt, nav indiāņiem raksturīga. Tās dzimteni es drīzāk meklētu Melnajā Āfrikā. Tā atgādina bieži atkārtotos minējumus, kur cēlušies Dzibilčaltūnas celtnieki, kas savu pilsētu esot sākuši būvēt jau pirms vairākiem tūkstošiem gadu, — tie neesot maiji un pat nenākot no Amerikas.

Tāpēc atkal pievēršos rezultātiem, ko sniedza pārbaude ar radioaktīvo oglekli. Vispirms materiāli par Endrjūsa pētījumiem «Septiņu statuju templī». Tie rāda, ka svētnīca tikusi lietota neapšaubāmi vismaz tūkstoš gadu. Turpretī dažas maiju pilsētas, piemēram, Kirigvā, pastāvējušas tikai piecdesmit vai sešdesmit gadu. Endrjūsa sarakstā es atradu ziņas arī par citiem Dzibilčaltūnas objektiem. Otrajā ekspedīcijā Endrjūss ar saviem kolēģiem nokļuva pie kādas pilsētas celtnes, kuras drupas, ieraugot tās no lidmašīnas, izraisīja pētniekos lielu interesi. Šī objekta (tas apzīmēts ar kārtas Nr. 226) pamatu pagaidu apskatē atrastie materiāli — pēc pētījumiem ar radioaktīvo oglekli — cēlušies jau 300. gadā pirms mūsu ēras. Arī pamati blakus piramīdā (īstenībā trim piramīdām vienā) bijuši likti, kā pierādīja radioaktīvais ogleklis, jdu ceturtajā vai trešajā gadsimtā pirms mūsu ēras. Neskaitāmi citi atradumi, ari diezgan vienkāršā keramika un seno pilsētas iedzīvotāju skeletu atliekas beidzot deva iespēju Endrjūsam pavēstīt, ka Dzibilčaltūna dibināta starp 2000. un 1000. gadu pirms mūsu ēras. Tātad nesalīdzināmi agrāk nekā jebkura cita maiju pilsēta. Un, acīm redzot, pat agrāk nekā senā La- venta — jagjjāru indiāņu (olmeku — maiju priekšteču) galvaspilsēta. Ārkārtīgi lielais Dzibilčaltūnas vecums un tās neparastais plašums varbūt patiešām varēja romantiskiem jūsmotājiem radīt iespaidu, ka pilsētu cēluši kādi sevišķi cilvēki, kuriem ar maijiem un citiem indiāņiem nav bijis nekas kopējs.

Bet, jau pirmo reizi apmeklējot pilsētu, es pārliecinājos, ka, par spīti savam vecumam, īstenībā visas tās celtnes (un arī šeit atrastā keramika) stipri līdzīgas citu tajā pašā laikā celtu maiju pilsētu arhitektūrai. Un, ja man kāds Atlantīdas teorijas aizstāvis jautātu: «Ko tu saki par Dzi- bilčaltūnu?» — es nešaubīdamies varētu atbildēt: «Es tur biju, un ari šo pilsētu, acīm redzot, cēluši indiāņi, nevis atlanti, nevis ieceļotāji no Atlantidas.»

Par to es esmu pārliecināts. To skaidri apliecina ari izrakumi pilsētas pieejamajā divdesmitajā daļā un nepabeigtie Dzibilčaltūnas ūdens krātuves pētījumi. Tomēr es nevarētu pateikt, pie kādas cilts piederējuši tie indiāņi, kas dibinājuši Dzibilčaltūnu jau pirms īsto maiju parādīšanās. Tāpat es nevaru ari izskaidrot, kā tas iespējams, ka tā sauktās Vecās valsts periodā, tātad periodā, kad, pēc maijologu uzskatiem, maiji dzīvoja Usumasintas apkaimē un Gvate- malas Petēnā, bet Jukatāna būtībā bija neapdzīvota, ka toreiz Jukatānas ziemeļos eksistēja tik milzīga pilsēta, kas ar savu platību un iedzīvotāju skaitu pārspēj visas toreiz pazīstamās pilsētas. Dažus gadsimtus vēlāk sāk izmirt ari Jaunas valsts pilsētas Jukatānā. Un 1441. gadā tika iznīcināta arī Kokomu pilsēta Maijapāna. Cičenica bija pamesta jau agrāk un vēlāk ari Uksmala.

Taču Dzibilčaltūna, vienīgā no četrām lielajām indiāņu metropolēm Jukatānas ziemeļos, vēl joprojām pastāvēja. Un pat uzņēma savās pilīs spāņu iekarotājus. Un, beidzot, spāņi to apdzīvo vēl ilgi pēc Amerikas iekarošanas, kad baltie Jukatānā cēla paši savas pilsētas (tas pilnīgi sajauc manus ierastos priekšstatus par maiju pilsētām). Par to liecina katoļu kapela, kuras drupas atrodas tieši pils laukuma vidū. Uz kapelas ir slikti salasāms datējums (varbūt 1593. gads), un tā droši vien bijusi veltīta Svētajai Ursu- lai. Vēlāk Svētās Ursulas attēls pārnests citur, laikam uz indiāņu ciemu Cablekalu, kur šīs svētās kults vēl līdz šim ir dzīvs.

Vērojot kapelu, man rodas cits jautājums: kā tas iespējams, ka par indiāņu Dzibilčaltūnu, kas bijusi apdzīvota ari pēc spāņu atnākšanas, mums nav nevienas ticamas ziņas par laiku pēc Kolumba? Kā tas ir iespējams, ka jaunie Jukatānas valdnieki šo milzīgo metropoli vēlāk pilnīgi aizmirsa?

Tas notika pēc tam, kad spāņi iekaroja zemi. Bet kā bija indiāņu laikos? Ar ko izskaidrojams, ka par pārējām Jukatānas pilsētām bieži ļoti plaši runā maiju hronikas — pravieša Jaguāra grāmatas un citi rokraksti, bet lielākā maiju pilsēta nekur nav pat pieminēta? It kā Dzibilčaltūnai nebūtu nekāds sakars ar maijiem. Un tomēr jau pēc pirmā acu uzmetiena ir skaidrs, ka Dzibilčaltūna, kur pētnieki saskaitījuši četrsimt pa lielākajai daļai jau sagruvušas ēkas,

nevarēja pastāvēt pati par sevi bez ļoti plašas ekonomiskas aizmugures, kas šo milzīgo pilsētu apgādātu ar visu dzīvei nepieciešamo. Nē, Dzibilčaltūna nevarēja pastāvēt viena pati!

Indiāņu senatnes pētniekus šeit Dzibilčaltūna gaida vēl daudz neatrisinātu problēmu. Savāda pilsēta, protams, ame- rikānistiem ir ļoti vērtīga, turklāt nevis izvirzīto jautājumu, bet iespēju dēļ, kuras tā sniedz amerikāņu arheoloģijai. Proti, Dzibilčaltūna ir vienīgā līdz šim atklātā pilsēta, kas bijusi nepārtraukti apdzīvota kopš savas dibināšanas laika un visā Vecās un Jaunās valsts periodā. Dzibilčaltūna pārdzīvojusi Palenki un Kabā, Saīlu un Uksmalu, Bonam- paku un Cičenicu, pārdzīvojusi arī pēdējo vareno maiju— tolteku metropoli Maijapānu, pārcietusi pat baismos laikus, kad spāņi iekaroja Jukatānu, un iznīkusi tikai 17. gadsimta sākumā. Mēs zinām ap simt piecdesmit maiju pilsētu. Vienīgi Dzibilčaltūna dod pētniekiem iespēju vienā vietā izsekot visai maiju kultūras attīstībai: gan tam, kas bija pirms maijiem, gan tam, kas sekoja pēc tam.

Kādreiz Dzibilčaltūna obligāti būs jāapmeklē visiem maijoloģijas pirmā kursa klausītājiem. Taču pagaidām pilsēta selvā vēl guļ. Aizritējuši Endrjūsa ekspedīcijas četri gadi, kas bija paredzēti nolīgumā par arheoloģiskajiem pētījumiem. Un pilsēta atkal pieder galvenokārt Meridas zēniem, kas, kā liecina paziņojums pie ūdens krātuves, iet peldēties akā, kurā kādreiz priesteri meta cilvēku upurus.

Nedaudzie Dzibilčaltūnas apmeklētāji iet pa lielo balto ceļu, apmeklē «Septiņu statuju templi» un tad, mazliet vīlušies, dodas atpakaļ. Neviens cits objekts pagaidām nav pietiekami restaurēts. Pārējo pilsētu vēl līdz šim klāj selva.

Es negribēju doties projām no pilsētas, iekams nebiju iepazinies ar visas pilsētas izvietojumu. Selva to neļāva. Tā es atkal atcerējos vārdus, ar kuriem Meridā no manis atvadījās profesors Kanto Lopess: «Jums vajadzētu lidmašīnu.»

Jā, man vajadzētu lidmašīnu!

Atcerējos arheologu grupas un šeit Jukatānā sastaptos amatierus, kas interesējās par maiju senatni. Jā, tie divi amerikāņi Balankančē, tie taču bija atlidojuši uz Jukatānu ar lidmašīnu! No jauna apskatu viņu vizītkartes, uz kurām viņi uzrakstījuši man savu šejienes adresi: Džons Roiss un Viljams Fergusons, hotelis Kolona, Merida, Jukatāna.

Sastapu viņus nesen «Burvju alā» netālu no Cičenicas.

Viņi gatavoja kopīgu grāmatu par maiju vēsturi. Protams, tajā nedrīkstēja trūkt Tlaloka slepenā pazemes svētnīca.

Toreiz mēs kopā paēdām vakariņas, salīdzinājām savus ceļojumu plānus un ātri sapratāmies. Viņi bija atlidojuši uz Meridu ar privātu lidmašīnu «Beechcralt Bonanza», jau paguvuši apmeklēt maijiem radniecīgo uaksteku indiāņu pilsētu drupas Austrummeksikā un tad apmetušies Jukatānas galvaspilsētā. «Beechcraft» viņi bija atstājuši Meridas aerodromā un paši devušies uz Balankanči ar noīrēto apvidus automašīnu. Toreiz viņi man piedāvāja kopīgu atpakaļceļu uz Meridu. Tas man nebija izdevīgi, jo gribēju vēl kādu laiku pavadīt Cičenicā. Vai es nebraukšot kopā ar viņiem uz Kabā? Taču to es jau biju apskatījis. «Tad vismaz iegriezieties pie mums Meridā patērzēt. Dzīvojam Kolona viesnīcā, 27. istabā. Tur pāris dienu rakstīsim savu grāmatu.» Džons Roiss un Viljams Fergusons aizbrauca uz Meridu, bet es paliku Cičenicas apkārtnē, no kurienes pēc īsas uzturēšanās Jukatānas Nacionālajā muzejā devos uz Dzibilčaltūnu.

Kājāmgājējam pilsēta vairāk nekā neparādīs. Tā man bija jāšķiras no Dzibilčaltūnas. Soļoju atkal pa to pašu ceļu tos pašus septiņus garlaicīgos kilometrus līdz Pro- greso šosejai un pa to ar autobusu braucu uz Meridu. Vēl tajā pašā vakarā greznajā Kolona viesnīcā netālu no aerodroma pieklauvēju pie durvīm ar numuru 27. Durvis atver Bils. «Kur tad jūs bijāt?» — «Dzibilčaltūnā.» Un pēc brītiņa piebilstu: «Un gribētu tur atgriezties.» Paskaidroju, kāpēc. Džons un Bils tūlīt ir ar mieru. Viņi uzaicina mani piedalīties visā viņu turpmākajā lidojumā pa Centrālameriku, tieši pāri maiju pilsētām. Piekrītu, pats par sevi saprotams, ka piekrītu. Un tā kopš rītdienas neceļošu viens. Esam trīs — tres faciunt colJegium.

Starp manas profesijas cilvēkiem nav pārāk daudz pilotu. Abi mani ceļa biedri kara laikā dienējuši jūras aviācijā, pat vienā frontē: abi karojuši pret japāņiem, Bils, starp citu, slavenajā Gvadalkanalā. Džons vēlāk lidojis uz Filipīnām. Klusā okeāna ilgie kara gadi iemācījuši viņus dzīvot džungļos, paciest tropisko karstumu, mitrumu un slāpes. Viņi ir vienkārši, jautri, šķiet gluži jauni, it kā šie divdesmit gadi, kas jau aizritējuši kopš kara beigām, viņus nebūtu skāruši. Lidmašīnām, kuras viņi iemācījušies vadīt Klusā okeāna kara laikā, viņi palikuši uzticīgi $rī miera laikā. Abi nopirkuši vienādas lidmašīnas, speciāli konstruē

tus «Beechcraft», kas pilnīgi atbilst aviācijas arheoloģijas vajadzībām. Viņu aviācijas ekspedīcija uz maiju zemi patlaban tikai sākas.

Precizējam uz lidotāju kartes plānotās ekspedīcijas atsevišķus posmus. Vispirms ar lidmašīnu pārlidosim visas galvenās Jukatānas pilsētas — Čičenicu, Kabā, Uksmalu, Saīlu un ciematiņu, kas atrodas Kokomu pilsētas Maijapā- nas vietā. Pēc tam mēs gribam ar mūsu «Beechciait» doties arī uz maz pazīstamās Kintānaroo teritorijas austrumiem. Taču vispirms mēs lidosim pār Dzibilčaltūnu, pāri tām atlikušajām deviņpadsmit divdesmitdaļām pilsētas, kuras pagaidām iespējams apskatīt tikai no lidmašīnas.

Startēsim jau rit. Džona un Bila mantas atrodas lidmašīnā. Arī tam, kas man visvairāk nepieciešams, tur atradīsies vieta. Pārējo pagaidām novietošu Meridas stacijas glabātavā.

Nākamajā rītā agri ar savām mantām ierodos aerodromā. Plašajā lidlaukā, no kurienes gaisa milzeņi izlido uz Jamaiku, Britu Hondurasu, Floridu un Mehiko, mūsu «Beechcraft» izskatas kā smieklīgs rūķītis. Ļoti ietilpīgs rūķītis! Es vispār neticēju, ka mūsu mazās aviācijas ekspedīcijas ierīces varētu saiet tik mazā mašīnā. Ko mēs īsti ņēmām līdzi? Galvenokārt pārtiku, kannas ar dzeramo ūdeni, segas, guļamtīklus, medikamentus un, protams, Centrālamerikas šīs daļas lidotāju karšu komplektu. Bez tam ari lielākas degvielu rezerves. Lidlauki Centrālamerikā bieži atrodas nevis «laukos», bet gan dziļi selvā.

Lidmašīna ir četrvietīga. Priekšā sēž abi piloti, es apsēžos uz aizmugures sēdekļa labajā pusē. Blakus brīvajā vietā mēs noliekam mūsu septiņus fotoaparātus un Bila speciālo teleobjektīvu, kas pielāgots uzņemšanai no gaisa.

Pirmo uzņēmumu ar teleobjektīvu Bils izdarīja virs Dzibilčaltūnas. Džons, kas tobrīd vadīja lidmašīnu, gandrīz apstājās, kā man šķita, tieši virs Kslakā ūdens krātuves zaļās acs. Pēc tam mēs laidāmies zemāk un lēnām, ļoti lēnām vairākkārt pārlidojām plašās pilsētas taisnstūri. Pirmajā — orientācijas lidojumā mēs ieturējām kursu uz «sakbi». Apakšā redzams pusaizbērtais «Stāvais templis». Pēc tam es saviem draugiem parādīju divkāršo pils laukumu ar pils kompleksa atliekām, un beidzot mēs vairākas reizes riņķojām virs «Septiņu statuju tempļa».

Mani nesenā Dzibilčaltūnas apmeklējuma iespaidi ir vēl pilnīgi svaigi, un tā es varu salīdzināt. Jā, skats no putnu

lidojuma patiesi paver pētnieka acij pilnīgi «jaunu dimensiju». Acis pakāpeniski pierod orientēties arī šķietami vienveidīgajā selvas zaļumā, pamanīt vismazākos, visniecīgākos izciļņus, aizdomīgos paugurus un uzminēt, kas zem tiem atrodas.

Zem mums slēpjas — kā bija novērtējis Endrjūss — četrsimt piļu, svētnīcu, piramīdu un stēlu. Četrsimt celtņu! Iedomājos par dažiem agrakajiem pētniekiem, kuri bieži bija šaubījušies, vai maiju pilsētas vispār ir pilsētas šī vārda īstajā nozīmē. Un tagad pēkšņi lejā zem «Beech- craft» spārniem no zaļās selvas laužas ārā četrsimt celtņu paliekas. Cik tūkstošu cilvēku dzīvoja Dzibilčaltūna pirms tūkstoš gadiem? Un cik daudz pirms divarpustūkstoš gadiem, kad, pēc Endrjūsa pārliecības, Dzibilčaltūna bija lielāka par Atēnām — lielāko helēņu pasaules pilsētu?

Atēnās esmu bijis. Lai aplūkotu pilsētu visā tās plašumā, man bija jāuzkāpj Likabetosa virsotnē. Šeit, Dzibilčaltūnā, man augsto Likabetosu simtkārt aizvieto mūsu mazais «Becchcraft». Skats no lidmašīnas! Skats uz Dzibilčaltūnu! Skats uz maiju pagātni, kas slēpta selvā visur zem mums…

16. AR LIDMAŠĪNU PĀRI BALTAJAM CEĻAM

Par mūsu mazās aviācijas ekspedīcijas nākamo uzdevumu mēs izvirzījām iepazīšanos ar visām galvenajām maiju pilsētām Jukatānā no šīs «jaunās dimensijas». Mēs pārlidojām pāri vietai, kur kādreiz bija atradusies Mai- japāna, tad Kabā un Nokakabai, Ksiu valsts pilsētai Uk- smalai un, beidzot, krāšņajai Čičenicai. Skats no lidmašīnas uz Cičenicu ir īpaši aizraujošs. Jukatānas pārējās indiāņu pilsētas — izņemot Dzibilčaltūnu — nav tik plašas, un apmeklētājam kopiespaidu sniedz jebkura pietiekami augsta vieta. Uksmalā, piemēram, man pietika uzkāpt «Burvju piramīdā». Bet Čičenica! īstenībā tikai no lidmašīnas es to ieraudzīju visā plašumā.

Mēs slīdam virs centrālā ceremoniju laukuma, virs milzīgā stadiona, virs vecākās pilsētas daļas ar Akabdzibu un spoži balto Iglēsiu, virs tirgus laukuma, tiesas laukuma un tvaika pirtīm. Sevišķi dīvaina no lidmašīnas izskatās indiāņu observatorijas Karakolas gliemežnīca. Fotografēju, kamēr man pietiek filmas, un tikai tagad pagriežamies virs Spalvainās čūskas piramīdas regulārajām kāpnēm un dodamies uz tām vietām, kur es pirms neilga laika nevarēju iekļūt, tāpēc ka šo ceļa posmu — kā mani toreiz Cičenicā informēja — varēja uzņemties tikai vismaz divu ceļa biedru pavadībā.

Tagad apskatu šo maiju celtnieku ārkārtīgi nozīmīgo darbu, kas mani ļoti interesē, vismaz no mūsu «arheoloģiskās» lidmašīnas lodziņiem. Proti, tā ir vislielākā no līdz šim zināmajām šosejām «sakbe», kas savienoja maiju pilsētas Jaksunu un Kobā. No abiem indiāņu centriem šodien, protams, palikušas tikai drupas. Un tāpēc arī šī visgarākā maiju šoseja, kas kādreiz tās savienoja, iegrimusi miegā — un vairākās vietās to pārklājusi uzmācīgā selva.

«Sakbe» sākas Jaksunas pilsētā. Mans sākotnējais ceļojumu plāns, ko es biju sastādījis saskaņā ar speciālo literatūru vēl pirms braukšanas uz Ameriku, vēstī, ka Jak- suna atrodas 17,8 kilometrus uz rietumiem no Čičenicas (no Spalvainās čūskas piramīdas). No tuvējās Čičenvjēho, ko es savā sākotnējā plānā biju paredzējis par ceļojuma izejas punktu, līdz Jaksunas drupām, jājot ar zirgu, ir sešas stundas ceļa. To varētu izdarīt. Arī zirgu es netālajā indiāņu ciemā Piste varētu sameklēt. Taču tālāk pa «sakbi» es viens pats vairs nespētu tikt uz priekšu.

Un tā es tagad dodos uz lielo balto ceļu nevis zirga mugurā, bet ar «Beechcraft» spārniem. Manā ceļojuma plānā atzīmētas arī Jaksunas koordinātes: 20° 32' 06" ziemeļu platuma un 81° 39' 40" rietumu garuma. Tātad lidojam pa izvēlēto kursu, un pēc dažām minūtēm zem lidmašīnas spārniem jau iznirst smails uzkalns, zem kura droši vien apslēpta pilsētas centrālā piramīda. Blakus apraktajai piramīdai redzu aku. Un netālu no tās var saskatīt maiju lielā baltā ceļa paliekas, kas sākas no Jaksunas.

Nolaižamies vēl zemāk, samazinām ātrumu, un drīz vien «Beechcraft» ēna slīd tieši pa indiāņu maģistrāli. Pietiek nostādīt lidmašīnas kursu, un automātiskā vadības ierīce no tā nenovirzās. Tā ir moderna lidmašīna. Taču man šķiet pilnīgi neticami, ka šoseja, ko indiāņi būvējuši pirms tūkstoš gadiem, ir tik pilnīgi taisna, it kā tās būvi būtu vadījis kāds automāts. Jā, tiklīdz «sakbes» baltā lenta atkal parādās no selvas zaļganās puskrēslas, šoseja vienmēr ir tieši zem lidmašīnas korpusa.

Visu balto ceļu 1931. gadā izpētīja Meksikas amerikā- nists Alfonso Viļ ja. Kopā ar divpadsmit maiju indiāņiem viņš 93,450 kilometrus «sakbes» no Jaksunas uz Kobā nogāja divdesmit vienā dienā. Tātad nepilnus piecus kilometrus dienā. Viļja vienlaikus mēģināja attīrīt arī ceļu, kur tā balto virsmu sedza krūmi. Viņš iezīmēja kartē visu ceļa trasi, nokopēja akmens pieminekļus, kurus maiji bija uzcēluši ceļa malās.

Pieci kilometri dienā — gājējam tas patiešām nav liels sasniegums. Bet Viļjas ekspedīcijas rezultāti bija ļoti vērtīgi. Tie, kas interesējās par maiju celtnieku darbiem, pirmo reizi ieguva konkrētas ziņas par maiju šoseju raksturu un uzbūvi. Un pirmais, ko Viļja noskaidroja, bija tieši tas fakts, kas arī mani tagad tik ļoti pārsteidz: indiāņu maģistrāle stiepjas desmitiem kilometru bez neviena pagrieziena, bez nevienas virziena maiņas. Precīzāk sakot: veselus sešdesmit kilometrus šoseja iet absolūti taisni!

Tikai sešdesmitajā kilometrā tā pirmo reizi mazliet pagriežas. Visā ceļa garumā tādas virziena maiņas ir tikai sešas. Virziena maiņa, nevis līkums. Vislielākā «virziena maiņa» nepārsniedz 10°l Indiāņu celtnieki it kā neieredzēja jebkuru novirzi no izvēlētā kursa. Ceļš iet pa purviem, un netālu no Kobā celtnieki labāk būvējuši ceļu uz augsta dambja pa ezeru, kas atradās ceļā, nekā novirzījušies no taisnās līnijas. Varbūt arī šeit izpaužas maijiem raksturīgā matemātisku (un netieši varbūt arī ģeometrisku) parādību pielūgsme.

Divpadsmit indiāni un viņu vaditājs Alfonso Viļja, ejot pa «sakbi», vairākkārt izmērīja šī lielā baltā ceļa platumu: tas visur ir desmitarpus metru.

Tāpat kā Nokakabā un Dzibilčaltūnā, arī šī «sakbe» atrodas virs apvidus līmeņa. Šosejas vaļņa augstums stipri svārstās, pēc Viļjas mērījumiem, starp sešdesmit līdz divsimt piecdesmit centimetriem.

«Sakbe» ir būvēta ļoti vienkārši. Vaļņa ārējās sienas veido labi apstrādāti kaļķakmens bloki. Starp tiem maiju ceļa strādnieki novietojuši neapstrādātus akmeņus — jo augstāk, jo mazākus. Ceļa virsmu veido mazi akmeņi, kuri vēl pārsegti ar sasmalcinātu kaļķakmeni, kas bija sajaukts ar ūdeni. Šo maisījumu maiji dēvēja par «sacsab». Pēc tam virsmu krietni nostiprināja un nolīdzināja. Kā? Tāpat kā visur citur pasaulē: ar veltni! Ar veltni? «Jā, bet kas gan te tik dīvains, ja ar ceļa veltni?» man varētu jautāt lasītājs, kuram liktos, ka es ar to domāju parastu veltni. Veltnis nav nekas dīvains, izņemot kādu sīkumu: indiāņi nekad nav pazinuši riteņa principu. Turklāt viņi izgudrojuši veltni, no kura līdz ritenim ir tikai viens solis. Un tā maiji likteņa ironijas dēļ sava ceļa būvē izmantoja veltni, ko nekad nepārvietoja ar riteņiem. Un tieši šī parastā «šosejas būvmašīna» bija Viļjas ekspedīcijas visnozīmīgākais atklājums. Viņa indiāņi atrada tādu veltni, vienīgo, ko pagaidām zinātne pazīst, netālu no Kobā pilsētas drupām — baltā ceļa gala punkta. Veltnis izkalts no kaļķakmens, tas ir vairāk nekā četrus metrus garš, sver apmēram piecdesmit centneru, un tā diametrs ir gandrīz viens metrs.

Šī svarīgākā pagaidām atklātā maiju «maģistrāle» beidzas Kobā un turklāt ļoti īpatnēji: astoņstūrainā laukumā, kur satek arī citi ceļi, kas ved uz Kobā. Laukuma vidū saglabājusies maza piramīda ar kvadrātveida pamatni. No visām četrām pusēm pa piramīdu uz augšu ved kāpnes, un

«Jaguāru templis»

Ieeja «Jaguāru templī»

Maska no Palenkes

Virspriestera galva 110 Palenkes

Ieejas Sailas pili atgādina grieķu tempļu portālu risinājumu in antis (ieejas sadališana tris ailās ar divām kolonnāml

Vecākās celtnes Cičenicš būvētas Puukas slilā Sevišķi skaists ir Cičenicasl klosteris. Attēlā tā austrumu fasāde

Caks Mools — ievērojamākā «Karavīru tempļa» statuja

Iglesia (baznīca) pieder pie skaistākajām Cičenicas celtnēm pirms tolteku perioda

«Septiņu statuju» templis Dzibilēaltunā

Palenkes pils. kas reizē ir arī observatorija

Slavenā Kabā arka

Ieeja Snilas pili

Maiju-tolteku atlants Cičenvjēho

Puukas stilā būvēto celtņu frizēs bieži ir pat pārmērigi bagātīgas (Kabā|

«Uzrakstu templis» Palenkē

Atlanti, kas rotā Rīta Zvaigznes templi Meksikas tolteku galvaspilsētā Tulā

virsotnē, kā parasti, maiju celtnieki novietojuši svētnīcu. Acīm redzot, ceļinieki tajā noskaitījuši lūgšanas, ar smaržīgiem sveķiem sveikuši dievu, kas sargā ceļiniekus, un tad turpinājuši ceļu pa kādu no četrām maiju «sakbe», kas sākās no šī savādā krustpunkta.

Piramīdai pa laukumu var apiet apkārt. Taču dižciltīgie ceļotāji, acīm redzot, kāpņu lej galā atstāja savas nestuves, un, kamēr paši upurēja, viņu nesēji apgāja apkārt piramīdai un pagaidīja pie attiecīgajām izejas kāpnēm.

Es gan pārāk neticu maiju dievam — ceļu sargātājam, un kvēpināmos sveķus lidmašīnā līdzi nepaņēmām, tomēr izlūdzos, lai mēs atrastu vēl kādu citu maiju ceļu, par kuru mēs iedomājāmies, ka tas no Kobā vedis uz jūras krastu Kintānaroo pašos austrumos, turp, kur tagad dodamies ar mūsu «Beechcraft». Kobā apkaimē pārlidojam vairākiem citiem — mazākiem baltajiem ceļiem, kuri no lidmašīnas saredzami, bet pa kuriem droši vien neviens mai- jologs līdz šim nav gājis. Tomēr tas, ko mēs meklējam, pagaidām nav atrodams.

Kobā, bez šaubām, bijusi vislielākās «sakbe» krustceles visā maiju pasaulē. Pirms vairākiem gadiem šeit bija ieradies slavenais angļu maijologs Ēriks Tomsons, tikpat ievērojamā Nāves akas pētnieka vārdabrālis (nevis radinieks), lai tieši šeit, selvā ieslēgtās maiju pilsētas drupās, ar savu drosmīgo jauniņo sievu pavadītu medusmēnešus. Un šī diezgan ekscentriskā kāzu ceļojuma (pat britu profesoram) rezultāts bija ne vien maz pazīstamā maiju centra precīzs plāns, bet arī piecpadsmit citu — «apgabala» un «rajona» — «sakbe» atklāšana pilsētas apkaimē.

Tagad mūs uz Kobā ved lidmašīna. Patlaban zem «Beechcraft» spārniem aizslīd selvā paslēpies ezers, kam ir tāds pats nosaukums kā tuvajai pilsētai. Tad zem mums paspīd Makanksoka ezera ūdeņi, tā krastos labi saskatāmas piramīdas drupas un vairākas citas celtnes — varbūt Kobā īstenā vīra rezidence.

Džons, kas patlaban vada lidmašīnu, neatrod piemērotu nosēšanās vietu. Kaut mums būtu hidroplāns! Makanksoka ezers būtu tam tieši kā radīts. (Man jau rodas nepieticīga vēlēšanās.) Džons tomēr neuzdrošinās nosēsties purvainajā vietā. Tātad turpinām lidojumu.

Mūsu mazās aviācijas ekspedīcijas plāns paredzēja, ka tālāk dosimies tieši uz Kintānaroo austrumiem. Šīs teritorijas rietumu un centrālā daļa, ko klāj mežonīgā tropiskā selva, noteikti ir vismazāk pazīstamais novads šajā Centrālamerikas daļā. Turklāt te vēl šodien indiāņi ir ne- daudzo vietējo iedzīvotāju absolūtais vairākums.

Arheologi daļēji jau izpētījuši Kobā. Arī visgarāko pazīstamo maiju «sakbi», kas ved no Jaksunas uz Kobā, jau izstaigājis pirmais pētnieks — Alfonso Viļja ar divpadsmit pavadoņiem. Taču apgabals uz austrumiem no Kobā pieder pie vismazāk pazīstamiem un izpētītiem visā Centrālamerikā. Un tieši aviācijas arheoloģija varētu atklāt vēl citas pilis un piramīdas, kas droši vien līdz šim slēpjas Kintānaroo selvā.

Ar aviāciju veiktie pētījumi jau vairākas reizes palīdzējuši atklāt ievērojamus pirmskolumba laika indiāņu kultūras pieminekļus. Tā, piemēram, 1942. gadā aviācijas pētījumi virs Peru piekrastes pustuksnešainās teritorijas grupai Amerikas pētnieku ar vadītāju Džordžu Džonsonu deva iespēju atklāt veselu virkni pusaizbērtu čimū nocietinājumu un pat līdz tam laikam nezināmu «Peru Ķīnas mūri» — garu cietokšņa valni Santas upes ielejā.

Peru amerikāniste Marija Reihe atklāja un izpētīja no lidmašīnas — citādi tas nebūtu pat iespējams — gigantiskus, bieži vien vairākus kilometrus garus zvīņnešu, zirnekļu, jūras polipu, putnu un zivju attēlus, kurus naska indiāņi bija izveidojuši no garām akmeņu rindām. Skats no putnu lidojuma deva iespēju Peru arheologiem, kuri strādāja Vaļja de Palpā, atklāt veselu sarežģītu taišņu sistēmu. Taisnes izgāja no viena punkta un, kā Marija Reihe vēlāk noskaidroja, īstenībā attēloja milzīgu astronomisku kalendāru. (Dažas taisnes, piemēram, simbolizē ekvinokciju, citas saulgriežus un tamlīdzīgi.)

Ziemeļu Panamas mūžamežos pie Kostarikas robežām amerikāņu arheologi no lidmašīnas atklāja lielas indiāņu pilsētas paliekas, Kalifornijā saskatīja zemē ieraktu cilvēku, iespējams, karavīru tēlus. Līdz šim neizpētītos Kintānaroo un Britu Hondurasas apgabalus pirmo reizi ar zinātnisku mērķi pārlidoja izdaudzinātais pulkvedis Lind- bergs, kas ar savu «Sentluisas garu» pirmoreiz pārlidoja Atlantijas okeānu. Taču viņa orientācijas lidojums nedeva nekādus vērtīgus atzinumus.

Patlaban «Beechcraft» mūs ved uz to pašu apgabalu. Mums tur ir divi konkrēti mērķi. Pirmkārt, mēs cenšamies rietumu Kintānaroo un centrālās Kintānaroo selvā reģistrēt apvidus nelīdzenumus, kas varētu sevī slēpt līdz šim

nezināmu, neatklātu maiju pilsētu celtnes. Otrkārt, mēs centīsimies atrast iespējamās «sakbes» varbūtējās paliekas. Mēs bijām pārliecināti, ka tā gājusi no Kobā uz Kintānaroo austrumu piekrasti. Proti, mums šķiet neloģiski, ka Kobā, ko tik daudzi celi savienoja ar apkārtējiem maiju apgabaliem, nebija tiešas satiksmes ar indiāņu pilsētām jūras krastā. Galvenokārt mūs interesē Tuluma, vislielākais maiju centrs Kintānaroo. Tuluma atrodas dienvidaustrumos no Kobā, bet mēs lidojam ļoti lēnām un ļoti zemu tieši uz piekrasti. «Beechcraft» patlaban vada automāts, un mēs varam visu uzmanību veltīt bezgalīgajam, zaļajam okeānam zem mums. Taču «nezināmo pilsētu avarējušo kuģi» un varbūtējo «sakbi» aizsedz selva ar biezu zaru aizkaru. Pieci, desmit, divdesmit kilometri… «Beechcraft» klusi rūc, mēs sasprindzināti skatāmies lejup. Beidzot vienveidīgo selvas plašumu patiešām pārtrauc aizdomīgi paaugstinājumi. Un pēc dažām minūtēm citi. Vai tās būtu drupas? Atzīmējam koordinātes. Bila lidotāja kartē rodas divi sarkani krustiņi. Šeit, protams, nevaram nolaisties, taču krustiņus no speciālās kartes neviens vairs neizdzēsīs. Bils ar Džonu nolemj kādreiz doties tur lejā Kintānaroo selvā. Kājām, ar mačeti rokās.

—    And what about you, Mii?

—    Un jūs vēl jautājat! Ja es varēšu un jūs ņemsiet mani līdzi, protams, iešu labprāt.

Aizdomīgie paaugstinājumi paliek aizmugurē. Pēkšņi zaļgansirmajā selvā parādās pelēkbaltas «sakbes» paliekas! Jā, mēs neesam maldījušies. Pa taisni, kas savieno Kobā un Kintānaroo piekrasti, kādreiz patiesi gājis maiju baltais ceļš. Šis neizpētītais maiju ceļš varētu būt mūsu nākamās ekspedīcijas objekts.

Tagad mēs arī vairs nešaubāmies, kurp ved «sakbe»: tieši no mūsu «Beechcraft» patlaban pavērās skats uz gaišzilo Kārību jūru. Tā apskalo skaistus, tukšus liedagus Kintānaroo austrumu piekrastē. Cik vien tālu acis sniedz, to ietver kokospalmas. Un starp zilajiem jūras viļņiem un zaļajām selvas bangām mēs patiešām atrodam nelielas indiāņu pilsētas drupas.

Tātad «sakbe» ved šurp. Spriežot pēc kartes, tā ir Kselā Pirmā maiju osta, ar ko es iepazīstos. Un ne tikai osta. Mēs lidojam ļoti zemu, un tā es varu aplūkot arī mūrus, īstus mūrus, ar kuriem maiju pilsētu apjoza maiju — tol- teku celtnieki.

No Kselā «sakbe» griežas uz dienvidiem, mēs pagriežam arī lidmašīnu. Un pēc dažām minūtēm zem mums ir pilsēta, ko mēs — abi mani draugi un es — tā vēlējāmies iepazīt. Jā, tā ir Tuluma. Lidotāja karte vēstī, ka Tulumā ir lidlauks. Pēc neilga laika atrodam to selvas malā. Un tā baltais ceļš un mūsu ceļš kopīgi beidzas šajā vislielākajā indiāņu pilsētā Kintānaroo austrumos. Pilsētā, kuru sauc par Tulumu.

17. KINTĀNAROO AUSTRUMOS

Kokospalmas ietver Kārību jūras piekrasti no apvāršņa līdz apvārsnim, taču dzeltenais liedags lejā zem mums tieši saduras ar selvas zajo sienu. (Karte vēstī, ka tikai dažus simtus metru no krasta sākas bīstams purvs.) Starp jūru un selvu šeit īstenībā nav nekādas pārejas, nekādas telpas cilvēkam, zemkopim, kas apstrādā laukus. Pie krasta redzu tikai vienu pašu būdu. Varbūt tā pieder vientuļam indiāņu zvejniekam, varbūt šo apkārtējo palmu rindu sargam.

Netālu no vientuļās būdas smilšu liedagu pārtrauc klinšu rags. Uz šī akmens pamata atrodas pilsētas drupas, kuras es meklēju. Tuluma!

Nedaudzajiem indiāņu pilsētas apmeklētājiem maijolo- giem, kuri reizumis šeit ierodas, kādreiz selvā aiz Tulumas tika izcirsta ne pārāk plata, bet pietiekami gara josla. Bils pagriež lidmašīnu. Laižamies arvien zemāk, taisāmies nosēsties. Bet uz «lidlauka» — kāds lepns vārds šim grumbuļainajam klajumam — mierīgi ganās govs. Pilots laižas viņai tieši virsū, bet govs pat nepakustas. Izliecos pa kabīnes lodziņu, kliedzu, cik jaudas, uz rāmo dzīvnieku. Bet viņa skatās tik miermīlīgām, rāmām acīm.

Tātad mēs ar kaunu esam zaudējuši divkaujā starp «Beechcraft» un indiāņu gotiņu. Bezspēcīgi riņķojam virs Tulumas un uzrunājam tiepīgo dzīvnieku vārdā, kas tam zooloģijā paredzēts un tāpēc šajā gadījumā īstenībā nav lamu vārds.

Beidzot mūs paglābj daži bērni, kas uzskrien uz lidlauka un aizved gotiņu. Bils ātri apgriež lidmašīnu, mēs no jauna sākam nosēšanos, un pēc brīža es jau sajūtu pazīstamo drebināšanu, kad lidmašīna lēkā pa Tulumas «lidlauku»' Tikko «Beechcraft» propelleris apstājas, pie lidmašīnas pieskrien maiju bērni, kas mūs atbrīvo no naidīgi noskaņotās gotiņas. Vecākais zēns runā mazliet spāniski. Viņš grib ieskatīties lidmašīnas kabīnē. Džons viņam labprāt parāda ierīces, ieslēdz radio, cenšas paskaidrot pat kompasa nozīmi.

Tulumas plāns

Kad pamazām esam ieguvuši bērnu uzticību — mēs jau zinājām, ka viņi dzīvo vienīgajā būdā, ko pamanījām no lidmašīnas, — lūdzam, lai viņi mūs aizved uz «vecās pilsētas» drupām. Bērni neatteicas. Un tā pēc dažām minūtēm mēs ieejam pa vieniem no pieciem vārtiem Tulumas mūros.

Jā, pilsētas mūri. Tuluma, tāpat kā netālā Kselā, kurai mēs pirms brīža bijām pārlidojuši, atšķiras no visām pārējām maiju pilsētām, kuras es pagaidām esmu apmeklējis, ar to, ka atrodas tieši pie jūras (maiju arhitektūras vēsturē tā ir izņēmuma parādība) un ka to apjož mūri. Varenie mūri devuši šim neparastajam maiju piekrastes cietoksnim ari tā pašreizējo nosaukumu: Tuluma maiju valodā nozīmē mūri vai nocietinājumu. Taisnstūrveida mūri sargāja bijušo piejūras cietoksni no trim pusēm. Taisnstūra ceturto malu veido augsta piekrastes klints, uz kuras uzcelta Tuluma. Mūru garākā mala ir apmēram 450 m, abas īsākās 200 m garas. Aizsargmūri vietumis ir līdz sešus metrus plati un trīs līdz četrus metrus augsti. Toreizējam laikam tātad teicams piekrastes cietoksnis. īsts indiāņu Kintā- naroo Gibraltārs. Pa vieniem no pieciem vārtiem pilsētā ieiet arī «sakbe», kurai mēs sekojām no Kobā ar mūsu «Beechcraft». Uz mūriem bijuši pat sargtorņi.

Tātad pret svešiniekiem Tuluma bija nocietinājusies kā varbūt neviena cita indiāņu pilsēta visā Centrālamerikā. Turklāt pret svešiniekiem to sargāja ari biezais tropu mežs. Tomēr tieši šī labi apsargātā pilsēta bija pirmais maiju centrs, ko apmeklēja baltie un pat apdzīvoja kopā ar indiāņiem.

Tas notika tā: 1511. gadā no nesen dibinātās pirmās spāņu apmetnes Amerikas kontinentā, Darienas Panamā, aizbēga daži desmiti kolonistu, kuri nebija apmierināti ar apmetnes pārvaldnieku — pazīstamo Vasko Nuņjesu de Balboa, vēlāko Klusā okeāna atklājēju. Neapmierinātie virsnieka Valdivio vadībā slepus atstāja Darienu un ar kuģi gribēja atgriezties Espaņjolas salā, kas toreiz bija spāņu kolonizācijas galvenā bāze.

Taču Valdivio kuģis Odžu sēklī avarēja. Tikai divdesmit vīru izglābās no grimstošā kuģa. Viņi ielēca mazā laivā bez burām, viņiem nebija arī nekādu pārtikas krājumu. Vairākas dienas viņi klīda pa Kārību jūru, un tikai pēc dažām nedēļām labvēlīga straume viņus aižnesa pie Kintā- naroo krastiem. Bet, kad desmit pēdējie līdz nāvei izbadējušies vīri, kas bija pārcietuši braucienu, Kintānaroo izkāpa krastā, viņus sagaidīja jaunas briesmas. Kādas šodien grūti nosakāmas maiju pilsētas valdnieks saņēma viņus gūstā un, kā atzīmē spāņu hronists, upurēja Valdivio un vēl četrus vīrus «saviem elkiem».

Kad pārējie nelaimīgie atskārta, kas viņus gaida, viņi aizbēga no pilsētas un devās tālāk uz dienvidiem pa nepazīstamās zemes tukšo piekrasti. Pēc vairākām dienām viņi nonāca līdz citai pilsētai, kuras valdnieks, vārdā Kiničs, gan nelika viņus nogalināt, bet pārvērta par saviem vergiem. Taču baltie vergi, daudzo ciešanu izvārdzināti, cits pēc cita drīz vien nomira, līdz beidzot no kuģa komandas dzīvi bija palikuši tikai divi — Gonsālo de Gerrēro un garīdznieks Heronīmo de Agilars.

Kiničs vēlāk atbrīvoja Gerrēro. Kuģa avārijā cietušais spānietis turpināja savu piespiedu ceļojumu pa Kintānaroo piekrasti viens pats un nekad vairs neatgriezās Tu- lumā. Kiniča rezidencē palika vienīgi Heronīmo de Agilars. Pilsētas Īstenais vīrs ar laiku ļoti iemīlēja spāņu garīdznieku. Viņš pat piešķīra Agilaram kādu Tulumas meiteni par sievu. Taču Agilars, būdams uzticīgs savam garīdznieka solījumam, kategoriski atteicās dzīvot ar sievieti. Kā stāsta pazīstamais amerikāņu vēsturnieks Pres- kots, Kiničs «uzlicis viņam stingrus pārbaudījumus ar dažādiem citiem kārdinājumiem, līdzīgus tiem, ar kādiem velns esot kārdinājis svēto Antoniju». Bet Agilars vīrišķīgi pretojies visiem vilinājumiem. Un, tā kā indiāņi augstu vērtē atturību un pašsavaldīšanos, garīdznieks ar savām spējām pretoties sieviešu pievilcībai beidzot ieguvis jaunā kunga pilnīgu uzticību. Tulumas īstenais vīrs viņam pēc tam pat uzticējis uzraudzību pār savām daudzajām sievām.

Kiniča rezidenci sākotnēji sauca par Samā Vai Rītausmu. Laikam tāpēc, ka tā atrodas Kārību jūras krastā un katru rītu no jūras uzlec saule.

Atšķirībā no visām pārējām Jaunās valsts pilsētām, ar kurām es pagaidām esmu iepazinies (izņemot tūkstošgadīgo Dzibilčaltūnu, kas neiekļaujas nekādā laika secībā), maiju pilsētu Samā indiāņi apdzīvoja vēl tajā laikā, kad eiropieši ieradās Amerikā.

Pirmo maiju pilsētu, ko baltie ieraudzīja, nekad, kā man šķiet, viņi neaplenca un neiekaroja. No Amerikas atklāšanas un kolonizācijas perioda saglabājusies tikai viena pati ziņa par Tulumu. To rakstījis Huans Diass, garīdznieks kādā no pirmajām ekspedīcijām uz maiju zemes krastiem. Kuģa kapelāns atceras, kā 1518. gada 7. maijā «pirms saules rieta viņu kuģis pabraucis garām tik plašai pilsētai, ka salīdzinājumā ar to pat Seviļja nelikās ievērojamāka un skaistāka». Pilsētu apsargājuši vareni mūri. Un cietokšņa vidū pacēlies neparasts tornis — kā mēs šodien zinām, tā bija klints virsotnē uzceltā galvenā pils. Jūras krastā toreiz sapulcējušies indiāņi, kuri ar rokas mājieniem aicinājuši spāņus apciemot pilsētu. Bet piesardzīgie baltie nav izmetuši enkuru, un tā pirmā un vienīgā spāņu ekspedīcija, kas tuvojās Tulumai, atkal aizbrauca, pat neiegājusi pilsētā.

Tātad tas bija 1518. gadā. Kopš tā laika indiāņu pilsēta, kas bijusi «skaistāka par Seviļju», pilnīgi pazudusi no Amerikas vēstures. Tikai 19. gadsimta vidū, vairāk nekā trīssimt gadu pēc Agilara apmeklējuma, atkal parādījās ziņas par šīs maiju pilsētas pastāvēšanu Kintānaroo jūrmalā. Vēsturnieks Huans Peress Pio 1840. gadā rakstītā vēstulē piemin kādu Huanu Galvesu, kas ceļojumā no De- bessbraukšanas līča uz Katočes ragu braucis gar Kintānaroo piekrasti un apmeklējis senu maiju pilsētu, ko vietējie indiāņi dēvējot par Tulumu. Kāds bijis Tulumas liktenis starp 1518. gadu, kad pilsētai pabrauca garām spāņu kuģis, un 1840. gadu, kad Tulumā ieradās Huans Galvess, mēs laikam nekad vairs neuzzināsim.

Tāpat mēs laikam nekad nespēsim precīzi noteikt, kad pilsēta nodibināta. Uz kādas saglabājušās stēlas, ko Tomass Gans, koloniju ārsts tuvajā Britu Hondurasā un vienlaikus maiju senatnes teicams pazinējs, pārveda no Tulumas uz Britu muzeju, mēs gan lasām skaidru datējumu 9. 6. 10. 0. 0., kas atbilst mūsu 564. gadam, bet, tā kā Kintānaroo nav atrasti nekādi citi pierādījumi, ka tajā laikā tur dzīvojuši maiji, jādomā, ka Tulumas stēla ar šo seno datumu nāk no kādas citas maiju pilsētas, kas droši vien pastāvējusi netālās Hondurasas republikas teritorijā, un šeit tā pārnesta kādā svinīgā gadījumā. Maiju pilsētās dažreiz patiešām notikusi šāda stēlu pārvietošana.

Tātad, ja datējumu nepalīdz noteikt šī stēla, man jāatrod citi pierādījumi tieši celtņu raksturā vai stilā, kādā izstrādāti akmens reljefi un freskas. Kas mani visvairāk savaldzināja Tulumā? Tie, bez šaubām, bija varenie nocietinājumu mūri, kas, cik man zināms, nepastāvēja nevienā citā maiju pilsētā tik agrā periodā, uz kādu norāda stēla. Nocietinājumi paredzēti karam. Un ne tik daudz uzbrukumam, cik aizsardzībai. Bet aizsardzība un viss, kas saistās ar karu, maiju vēsturē parādās tikai ar Spalvainās čūskas atnākšanu, ar kareivīgajiem tolteku bruņiniekiem. Nē, šaubu nav. Nocietinājumu mūrus maiju pilsētā Samā uzcēluši tolteki. Droši vien arī Kiničs bijis vietējās maiju — tolteku dinastijas pēctecis.

Tāpēc es meklēju Tulumas celtnēs kādas tolteku ietekmes pēdas. Uz to, tāpat kā Čičenicā, norāda, piemēram, kolonnas spalvaino čūsku formā. Arī slavenie Tulumas sienu gleznojumi, kurus apbrīnoju vairākās Kiniča pilsētas celtnēs, parāda acīm redzamu tolteku parauga ietekmi.

Viskrāšņākās celtnes maiju — tolteku Tulumā bija uzbūvētas abās pusēs galvenajai ielai, kas iet cauri visai pilsētai no vārtiem mūru dienvidu malā uz ziemeļu vārtiem. Līdz mūsu dienām no šīm celtnēm galvenajā ielā saglabājies akmens templis un četras pilis, kurās, acīm redzot, dzīvoja vietējie augstmaņi. Visskaistākā no tām ir pilsētas īsteno vīru rezidence, kas uzcelta stāvā krasta visaugstākajā vietā. Tāpat kā daudzas citas Tulumas ēkas, arī pils ir vairākas reizes pārbūvēta. Sākotnējā būve saglabājusies tikai ziemeļu un dienvidu pusē. Ēkas vidējā — galvenā daļa vēlāk tika rekonstruēta, feākumā centrālo daļu veidoja divas galerijas — iekšējā un ārējā. Abas bija savienotas savā starpā ar trim ieejām. Ārējo galeriju vidū sadalīja vairākas kolonnas, kas rotāja arī ieeju galerijā. Pils jumts bija līdzens. Otrajā periodā visa ēka tika pārbūvēta augstāka. Centrālajā daļā piebūvēja klāt galvenās svētnīcas otro stāvu. Ieeju lielajā svētnīcā sargā divas kolonnas spalvaino čūsku formā; to ķermeņus sākotnēji sedza krāsains gleznojums, kas attēloja putnu spalvas. Svētnīcas ārsienas rotā trīs nišas. Vidējā bija novietota «Krītošā dieva» skulptūra; acīm redzot, viņu, tāpat kā acteku Contomoku, identificēja ar rietošo sauli.

Šim dievam ir veltīts arī cits Tulumas templis — divstāvu «Krītošā dieva templis». Visu tempļa fasādi rotāja freskas: sienas apakšdaļā bija attēlotas divgalvainas čūskas, augšdaļā — maiju lietus, kukurūzas un sāls dievi. Arī tempļa iekšpuse bija bagātīgi izgreznota. Plata josla, kas klāj visu svētnīcas austrumu sienu, attēlo nakts debesis, kurās saskatu Veneru un citas zvaigznes, un starp tām atkal divgalvainās čūskas.

Sienu gleznojumi rotā arī visievērojamāko Tulumas celtni, izdaudzināto «Fresku templi», kuram, tāpat kā galvenajai Tulumas pilij, vēlāk tika piebūvēts otrs stāvs. «Fresku templis» īstenībā bija galvenais mērķis manā cejojumā uz Tulumu. Maiji jāuzskata par senās indiāņu Amerikas vislabākajiem tēlniekiem un galvenokārt vislabākajiem gleznotājiem. Arī tas mazums, kas saglabājies līdz mūsu laikiem, var apstiprināt šo spriedumu. Muzejos esmu iepazinies ar maiju daudzkrāsaino keramiku, ko bieži rotā plaši izvērstas, ļoti dramatiskas ainas. Drēzdenē un Parīzē man bija iespēja iepazīties ar maiju grāmatām — kodeksiem, kas saglabājušās. Un tagad, kad skatos uz maiju gleznotāju darbiem Tulumas pilī, «Krītošā dieva templī» un «Fresku templī», man gandrīz šķiet, ka šīs Tulumas freskas nav nekas cits kā indiāņu kodeksu kopijas. Sakarība ir acīm redzama.

Maiju sienu gleznojumi ir indiāņu tēlotājas mākslas augstākais sasniegums. Dažus no tiem atklāja Kstampakā, citus atrada Edvards Tomsons Kskičmookas pilsētā, vēl citus atrada Čakmultūnā un citur. Taču trijās vietās atklāja plašas freskas, kurām maiju kultūras izpratnē ir vissvarīgākā nozīme: Tulumā, Čičenicā un Bonampakas pilsētā Lakandonas mūžamežā.

Katrai no šīm trim indiāņu «galerijām» piemīt kaut kas īpatnējs, ar ko tās atšķiras. Tāpēc, kad devos iepazīties ar maiju pilsētu dārgumiem, biju nodomājis apskatīt galvenokārt šos trīs indiāņu centrus.

Taču Bonampaku man neizdevās redzēt. Sī pilsēta atrodas dziļi Lakandonas mūžamežā, kura bezgalīgos plašumus apdzīvo simt sešdesmit seši Lakandonas indiāņi — visprimitīvākā maiju valodā runājošā cilts. Neviesmīlīgo Lakandonas mūžamežu apmeklē vienīgi tad, kad grib iegūt kādu no tā dārgumiem. Kādus gan dārgumus Centrālamerikas mūžamežs var piedāvāt drosminiekiem? Kopumā trīs: meža cirtējiem vērtīgo sarkano mahagoniju, «čikle» vācējiem sapote koka sveķus, kas ļoti nepieciešami košļājamās gumijas ražošanai, un, beidzot, maijologiem līdz šim neatklātās, mūžamežā paslēptās indiāņu pilsētas.

Bonampaku īstenībā atrada «čikle» meklētāji. 1946. gada pavasari viens no tādiem pieredzējušiem «čikle» vācēju vadītājiem, amerikānis Čārlzs Freijs, ar savu palīgu Džonu

Bornu (abi bija izdaudzinātās United Fruit Company dienestā) nokļuva līdz Lakanā upei. Viņus veda «čikle» vācējs indiānis Akāsio Cans. Sajā reizē indiānis parādīja Freijam akmens pilsētas paliekas, kuras pirms kāda laika bija atradis Lakanā ielejā. Protams, Canam kilograms «čikle» šķita daudz vērtīgāks nekā vesela viņa senču pilsēta. Taču Freijs rūpīgi apskatīja visus objektus indiāņu mūžameža pilsētā, viņa draugs Borns pēc tam tikpat rūpīgi uzzīmēja visas pilsētas ēkas, izņemot vienu. Un tā notika, ka Amerikas vislielāko indiāņu galeriju atklāja tikai Freija kolēģis Džils Heilijs, cits United Fruit darbinieks, kas, pamatodamies uz Freija ziņām, pēc dažām nedēļām apmeklēja šo nepazīstamo maiju pilsētu. Heilijs, kas jau agrāk Lakandonas mūžamežā bija atradis dažu citu indiāņu pilsētu drupas, piemēram, Okslauntūnu pie San Pedro upes, apmeklēja visas Bonampakas ēkas un iegāja arī pēdējā — ārēji visneizskatīgākajā, ko Freijs bija aizmirsis apmeklēt un Borns — uzzīmēt.

Viņš iegāja, iededzināja elektrisko lukturi un ieraudzīja brīnumu. Ēkas trīs nelielo telpu divpadsmit sienas klāja divas viena virs otras novietotas brīnišķīgu fresku joslas. Tās attēloja visu šīs pilsētas dzīvi.

Es redzēju Bonampakas fresku kopijas Meksikas mākslas izstādē Varšavā, kur pilnīgi bija rekonstruēta Bonampakas «galerija». Kopijas bija darinājis meksikāņu gleznotājs Augustins Villegra Kalēti. Pagāja vēl veseli pieci gadi, iekams es nokļuvu tuvāk oriģināliem — Lakandonas mūžameža pašā malā. Kad es gatavojos savam Centrālamerikas ceļojumam, man šķita, ka nokļūt līdz Bonampa- kai būs pavisam vienkārši: braukšu ar kuģi no Tenosikes, kur dzelzceļa līnija šķērso Usumasintu, līdz vietai, ko sauc par Piko de Oro, un no turienes atkal ar kuģi augšup pa Lakanā upi līdz pat Bonampakai,

Taču kuģa nebija, ceļoju viens, un tā man jādod priekšroka otram variantam — lidmašīnai. Kad es Meksikā galīgi precizēju savu ceļojuma plānu, Davaloss Urtado, cilvēks, kas bija izsmēlis Nāves aku, norādīja man, ka no Tenosikes pilsētiņas uz Lakandonas mūžamežu reizi mēnesī dodas lidmašīna, kas piegādā pārtiku diviem vīriem, kuriem jāaizsargā Bonampakas pieminekļi ne vien pret uzmācīgo mūžamežu, bet arī no dēkaiņu bandām, kuras specializējušās maiju pieminekļu izlaupīšanā un to slepenā izvešanā.

Kaut arī lidmašīnā nekad nepaliek pāri daudz vietas, draugi Meksikā nokārtoja, lai es ar šo apgādes lidmašīnu varētu apmeklēt mūžameža novadu un pavadīt tur starp indiāņu pilsētām un mūsdienu Lakandonas indiāņiem mēnesi līdz nākamajai lidmašīnai.

Aizlidošanas datums bija precīzi noteikts jau Mehiko. Saskaņoju šo datumu ar savu ierašanos Palenkē, no kurienes varēju piezvanīt uz lidlauku Tenosikē. Telefonēju pirmajā vakarā un saņēmu atbildi: «Mums ļoti žēl, bet mūžamežā līst. Nosēšanās laukums Bonampakā ir galīgi izmircis.» Piezvanīju otrā vakarā: «Joprojām līst, varbūt rīt — manana.» Trešo vakaru atkal: manana. Pēc četrām dienām es kapitulēju. Un tā man viena no trim izgleznotajām maiju pilsētām pagāja secen.

Bonampakas freskas pagaidām esmu redzējis tikai Augustīna Villegras teicamajās kopijās. Tās jālasa kā maiju hieroglifiskie uzraksti — no kreisās uz labo pusi. Katra no trim svētnīcas telpām vēstī par patstāvīgu notikumu. Pirmajā attēlota sagatavošanās dejai par godu zemes dievam. Otrajā parādīts kareivju uzbrukums mazam ciemam, tā iedzīvotāju sagūstīšana un gūstekņu sodīšana. Trešajā telpā atainoti lieli deju svētki. Maiju pilsētas Bonampakas sienu gleznojumi darināti gluži Eiropas mākslinieku manierē. Uz mitra pamata maiju fresku gleznotājs vispirms uzzīmēja kontūras — acīm redzot, pēc iepriekš sagatavotas skices. Kontūras zīmētas ar gaiši sarkanu, dažreiz ar melnu krāsu. Gleznas laukumus gleznotājs noklāja vēl ar desmit citām krāsām.

Freskas, kas rotā «Karavīru templi» un «Jaguāru templi» Čičenicā, radītas daudz vēlāk. Apmeklētājam tās stāsta gan par svinīgiem, gan arī vienkāršiem notikumiem maiju dzīvē Ziemeļjukatānā.

Pirmais lielais sienu gleznojums, ko es redzēju Cičeni- cas «Karavīru templī», attēlo jūras kauju. Citu kauju, tolteku karavīru strauju uzbrukumu maiju ciemam, rāda plašs sienu gleznojums «Jaguāru templī». Ciema karavīri aizstāvas pret tolteku iekarotājiem, aizsegušies ar lieliem vairogiem. Aiz būdu sienām paslēpušās maiju sievietes, kāda šausmīgi raud… Aiz kāda karotāja paceļas milzīga čūska — laikam karavīru patrons dievišķais Kecalkoatls.

Taču visvairāk Čičenicā man iepatikās freska «Karavīru templī» ar neparasti miermīlīgu, pat miera tematiku: tā ataino vienkārša Jukatānas piekrastes ciema dzīvi, ar salmiem segtas būdas, iedzīvotājus — sievieti, kas mazgā veļu jūras krastā, citas sievietes, kas sarunājas, vīru, kas nes uz muguras smagu nastu, un galvenais — zvejniekus, jo šī piejūras ciema iedzīvotāji katrā ziņā pārtika no zvejniecības. Zvejnieki brauc pa jūru vienmēr pa trim rupji darinātos vienkočos, un apkārt viņiem ūdenī peld zivis, bruņurupuči un krabji. Un no ciema tempļa atkal parādās Spalvainā čūska, lai pasargātu tā iedzīvotājus no nelaimes. Kāds miers, kāda omulība dveš no šīs gleznas!

Bonampakā saglabājušās freskas no Vecās valsts perioda ir maiju glezniecības pirmais posms. Jaunās valsts perioda sienu gleznojumi, ar kuriem iepazinos Čičenicā, pārstāv maiju glezniecības attīstības otru posmu. Lai apskatītu trešo, es braucu šurp — uz Tulumu. Maiju lietišķās mākslas noslēguma fāzē sienu gleznojumi sāk līdzināties drīzāk indiāņu grāmatām — slavenajiem maiju kodeksiem. Tulumas freskas ir interesantas un savdabīgas, bet paskaidrot to saturu man ir tikpat grūti kā kādreiz skolā iztirzāt sireālistisku dzejoli. Tulumas gleznotāji atšķirībā no Bonampakas un Čičenicas priekštečiem nestāsta nevienu konkrētu notikumu. Šeit nav ne zīmes no tā sienu gleznojumu reālisma, ko apbrīnoju «Karavīru templī». Gleznojumi, kas rotā Tulumas «Fresku templi» vai netālo «Krītošā dieva templi», ir tīri simboliski. Tiem nav nekā kopēja ar cilvēku pasauli. Es< gan šeit atrodu ziedus, augļus vai kukurūzas vālītes, taču gleznotājs tos nav radījis tāpēc, lai attēlotu pasauli, kas ietver cilvēku, bet gan lai cildinātu dievišķās zemes maģisko, auglīgo spēku.

«Fresku tempļa» gleznaino rotājumu Tulumas fresku darinātāji veidojuši ar košu zilganzaļu krāsu uz melna pamata. Visbagātākie gleznojumi rotā svētnīcas rietumu sienu. Atsevišķās rindās, kas atrodas cita virs citas, šeit defilē viss neparasti komplicētais Tulumas panteons. Tāpēc jau pirmais pētnieks amerikāņu maijologs Holmss, kas aprakstīja plašo Tulumas dievu skati, apzīmēja atsevišķos dievus tikai ar burtiem: dievs A, dievs B, dievs C un tā tālāk. Dažas attēlotās figūras var «atmaskot», kā, piemēram, no Meksikas atvesto dievu Ksočikecalu. Citi dievi, kas attēloti «Fresku tempļa» sienu gleznojumos, šodien maz saglabājušies (par laimi, mums ir Holmsa sākotnējās oriģinālkopijas), un to īstie vārdi vēl gaida savus atklājējus.

Es atvados no Tulumas freskām un no tempļa, kas tās sargā. Sava ceļojuma beigās pa Tulumu es gribēju apmeklēt kapenes. Šī maiju pilsētās pavisam neparastā būve patiešām bija mauzolejs. Celtnes iekšpusē pētnieki atklāja savdabīgu kapu krusta formā. Krusta četros galos bija novietoti dzīvnieku kauli: vienā haizivs skelets, otrā — ķirzakas atliekas, trešajā — gārņa un ceturtajā leguānas kauli. Un vidū, krustojuma vietā, atradās cilvēka kauli. Man liekas, ka zinu, kam tie pieder. Tulumas īstenajam vīram. Un droši vien tieši tam, par kuru es jau vairākkārt esmu runājis, — varenajam Kiničam.

Viņš tātad apglabāts krusta vidū, jo maijiem krusts bija dzīvības simbols, dzīvinošās kukurūzas simbols, bet spāņiem nāves simbols. Maiju zemes iekarotāji, kas šeit ieradās ar krusta zīmi, nekad neieņēma ne Kiniča kapenes, ne arī Kiniča pilsētu. Un tā nu šīs pilsētas īstenais vīrs, gulēdams uz krusta starp svēto dzīvnieku kauliem, savādā krustveida kapa vidū, aizvien vēl ir nomodā par savu indiāņu brīvību, par savas pilsētas dzīvi.

18. runājošo krustu ēna

Tuluma atšķirībā no pārējām maiju pilsētām, kuras es apmeklēju (vienīgais izņēmums ir gluži netipiskā Dzibil- čaltūna), dzīvoja vēl pēc Kiniča nāves. Indiāņi vēlāk gan pameta Tulumas pilis, bet pie pilsētas un tās izturīgajiem mūriem viņi turējās arī pēc tam. Un Kiniča dzīvības krustam un kristīgo nāves krustam viņi pievienoja vēl savu simbolu — trīskāršo maiju krustu, kura ēna vēl šodien guļ pār seno Tulumu.

Atkal atceros mūsu mazo piedzīvojumu Tulumas lidlaukā. Naidīgi noskaņoto gotiņu no nosēšanās laukuma aizveda vienīgā šejienes iedzīvotāja bērni. Sim cilvēkam atšķirībā no vairuma pārējo indiāņu, kas mīt Kintānaroo, ir spāņu vārds Huans. Viņš ir zvejnieks un vajadzības gadījumā pavadonis pa indiāņu pilsētas drupām, dzīvo šeit kopā ar sievu un pieciem ziņkārīgiem bērniem. Viņa radinieki un vairāki simti citu maiju dzīvo ciemā, kas atrodas pāris stundu gājiena attālumā uz rietumiem. Ciemu ari sauc par Tulumu.

«Vecās» Tulumas sākotnējo iedzīvotāju pēctecis izskatās tāds pats kā citi indiāņi Kintānaroo. Viņš valkā «eex» — baltas kokvilnas bikses un baltu kreklu, kājās «xanap- keuel» — briežādas sandales. Viņa sieva, protams, valkā- «huipil» — kreklu ar īsām piedurknēm un vienkāršus baltus brunčus — «pik». Svinīgos gadījumos Huana sieva izgreznojas ar milzīgiem, apaļiem tīra zelta auskariem. Taču šejienes indiāņiem svinīgo gadījumu nav pārāk daudz. Precas ļoti ātri (Huans septiņpadsmit gadu vecumā, viņa sievai toreiz bija piecpadsmit).

Huans ir zvejnieks, taču viņš ķer arī jūras bruņurupučus. Šejienes indiāņi parasti zivju zvejai izmanto vienkāršus cilindriskus tīklus, bet agrāk esot ķēruši arī ar harpūnu. Zvejnieka Huana ģimenes galvenā pārtika aizvien vēl ir kukurūza, visvairāk pazīstamo tortilju — kukurūzas plāceņu veidā. No rīta šejienes indiāņi dzer «pozole» — no kukurūzas un silta ūdens pagatavotu dzērienu, ko reizēm saldina ar pilienu medus. Kukurūzas laukus parasti ierīko zemes gabalā, kas tikko atkarots selvai. Sagatavojot nākamo tīrumu, indiāņi vispirms ar mačetēm izcērt mazākos krūmus (novembrī vai decembrī). Lielos kokus viņi atstāj līdz pat sausuma perioda beigām (maijam), pēc tam izkaltušos kokus nodedzina, pagaida, kamēr nākamo tīrumu apslacina pirmais lietus, un pēc tam sēj kukurūzu.

Audumus un keramiku, ko agrāk katra indiāņu ģimene darināja pati, tagad iegūst no Meksikas tirgotājiem. Mājās viņi taisa vairs tikai «ak» — liānu grozus, kas noder novāktās kukurūzas ražas pārnešanai no lauka.

Huans, senās Tulumas sargs, nedaudzie mūsdienu Tulumas iedzīvotāji un indiāņi no dažiem citiem zemes iekšienes ciemiem dēvē sevi par «maya Chan Santa Cruz». Baltie, kuri gan šeit reti iemaldās, sauc viņus spāniski par «indios sublevados» — dumpīgajiem indiāņiem. Mūsdienu Tulumas indiāņi, protams, nerīko nekādus dumpjus, nekādu sacelšanos, bet viņu tēvi, vectēvi un vecvectēvi piedalījās vislielākajos indiāņu nemieros visā Amerikas mūsdienu vēsturē (ko nosauca par rasu karu), un tie sākās tieši šeit, Kintānaroo.

Tas notika tā: Kintānaroo, kas bija laikam visgrūtāk pieejamā Centrālamerikas teritorija, līdz pat 18. gadsimta beigām dzīvoja pilnīgi neatkarīgi no Jaunās pasaules jaunajiem kungiem. Laiku pa laikam baltie gan centās šeit nostiprināties, vismaz piekrastē. Hronikas, piemēram, vēstī par soda ekspedīciju pret vietējo maiju virsaiti Eku Boksu, kas bija «noziedzies», saņemdams gūstā spāņu karavelu, kura jau agrāk bija mēģinājusi piekļūt indiāņu pilsētām Kintānaroo austrumos. Citu ekspedīciju uz šo apgabalu 1602. gadā vadīja Ambrosio de Argeļjess. Krastu tuvumā viņš nejauši sastapās ar angļu pirātiem, kas Kintānaroo piekrastes ūdeņus uzskatīja par savu domēni un uzbruka soda ekspedīcijai. Spāņi kapitulēja un bez kaujas atdeva pirātiem kuģi, ieročus un visu kravu. Par to pirāti viņus palaida vaļā.

Meksikas kreoli sāka šajā malārijas piemeklētajā indiāņu zemē no jauna iespiesties 19. gadsimta pirmajā pusē. Vispirms ieradās viens, tad divi, trīs, un drīz vien uz Kintānaroo uzdrīkstējās doties veselas vērtīgā «čikle» vācēju ekspedīcijas. Taču ilgi tas nevarēja vilkties, jo ne no šā, ne no tā notika brīnums. Tāds brīnums, par kādu līdz šim nebija vēstījusi pat visdīvainākā indiāņu teiksma.

Kādā šejienes ciemā — Čanā cilvēku valodā sācis runāt no milzu koka stumbra izgriezts krusts. Kristiešu krusts. Un šis kristiešu krusts, Santa Cruz, kas vienīgi savas līdzības dēļ ar maiju simboliku iegāja indiāņu pagāniskajos priekšstatos ar spāņu nosaukumu, pavēlējis: «Celieties uz lielo svēto karu pret baltajiem! Aizdzeniet viņus no robežām, no Kintānaroo krastiem! Apvienojieties ar saviem indiāņu brāļiem Jukatānā un pārnesiet svēto karu arī tur! Uzticamais krusts jūs pavadīs …»

Nezinu, kāds brīnums lika krustam Canas ciemā runāt. Taču noteikti zināms, ka maiji no Kintānaroo 1847. gadā patiešām uzbrukuši baltajiem. Sacelšanās izvērsās visā Jukatānā, un dažu gadu laikā visa plašā teritorija atguva indiāņu raksturu. Un krusts, par kuru man stāstīja vecais Huans Tulumā, kļuva par viņu ārkārtīgi savdabīgās revolucionārās reliģijas stūrakmeni.

Canas runājošais svētais krusts pēc tam vēl vairākkārt vadījis maiju likteņus. Tas pareģojis, sniedzis padomus, devis kara pavēles. Un beidzot tas licis, lai tam — krustam — Canā uzceļ lielu svētnīcu. Indiāņu revolucionārā reliģija tā ieguva savu pirmo templi. Tajā pēc tam tika uzstādīti trīs jauni runājošie krusti.

Svētnīcā kultu vadīja jaunās ticības pirmais virspriesteris, kas indiāņiem ari izskaidroja jaundzimušās «runājošo krustu svētās trīsvienības» pavēles un padomus. Šīs pavēles, starp citu, nemaz nebija aplamas. Krusti, piemēram, skubināja sublevados griezties pie angļiem, tuvējās Britu Hondurasas pavēlniekiem, ar lūgumu pēc ieročiem. Angļi piegādāja ieročus indiāņu republikai. Bet vienlaikus viņi sāka starptautiskajā forumā taktiski ierunāties par savām tiesībām ietekmēt šo neatkarīgo indiāņu teritoriju. Triju krustu ēna tādējādi krita ne vien uz kreolu lielajām muižām Jukatānā, bet ietekmēja arī visu Centrālamerikas politiku. Gvatemala, Britu Hondurasa un visvairāk Meksika sāka apzināties, kāds spēks ir indiāņu zemei, kas sacēlusies zem triju krustu zīmes.

Varenā Meksika ar stūrgalvīgu neatlaidību sūtīja savu karaspēku pret dumpīgajiem indiāņiem. Cīņa vēl paasi- nājās, kad varu Meksikā ieguva diktators Porfirio Diass. Jukatāna pēc tam patiešām sāka pamazām atgriezties kreolu rokās, tikāi ne Kintānaroo teritorija. 1899. gadā

Diass nolēma sūtīt pret indiāņu republiku lielu soda ekspedīciju, kuru vadīja pieredzējušais ģenerālis Bravo (Bravo nozīmē «drosmīgs»).

Taču «drosmīgajam» ģenerālim bija nepieciešami veseli trīs gadi, iekams viņš iekaroja Čanu Santakrusu, triju krustu pilsētu. Uzvara? Varbūt militārajās mācību grāmatās. īstenībā maiji no Čanas Santakrusas laikus atkāpās selvā. Viņi gaidīja, kā ģenerālis rīkosies tālāk.

Viņš pirmkārt atmeta pārmērīgo, virsniekiem nepiedienīgo kautrību un iekaroto pilsētu nosauca savā vārdā. No šī brīža Čanu Santakrusu vajadzēja saukt par Santakrusu de Bravo. Protams, indiāņiem tas nenodarītu nekā ļauna. Sliktāks bija otrs ģenerāļa nodoms: ar dzelzceļa līniju savienot zemes iekšienē esošo Čanu Santakrusu un Debess- braukšanas līci. Dzelzceļa līnija drīz vien tika uzbūvēta, lai gan brīvie indiāņi pretojās. Taču, tikko strādnieki bija nolikuši selvā pēdējo gulsni, pašā Meksikā uzliesmoja liela tautas revolūcija. Ģenerāli Bravo atsauca, viņu atvietoja cits un to savukārt kāds cits ģenerālis. Taču indiāņu uzbrukumi nemitējās, un 1915. gadā maiji beidzot no jauna iekaroja savu zaudēto galvaspilsētu.

Bija 20. gadsimta pirmā puse. Siouksu, apaču, kečua un ajmarā cilšu indiāņi Amerikā jau sen dzīvoja pēc jaunās kārtības. Bet šeit, Tulumas apkaimē un Kintānaroo teritorijā, maiji atkal bija savas zemes absolūti valdnieki. Vispirms viņi nojauca ienīsto dzelzceļa līniju, tad iznīcināja ostu Debessbraukšanas līcī, kurai bija paredzēta izšķīrēja nozīme indiāņu valsts pilnīgajā iekarošanā. Un turpmāk viņi atkal dzīvoja pēc sava prāta.

Kad nomira virsaitis Či, kas bija Čanas Santakrusas indiāņu vadonis cīņas sākumā, viņu likteņus noteica No Ka- lans Maijo. Bet ne jau viens. Viņš tikai izpildot triju runājošo krustu pavēles. Meksikāņiem, spāniski runājošiem kreoliem, krusti neuzticoties. Katru, kas ierastos Kintānaroo, krusti pavēlot nogalināt. Starp tiem, kas gāja bojā pie Tulumas klints, bija arī seši baltie no Kosumelas salas, kuru kuģis cieta avāriju 1917. gadā. Pie nogrimušā kuģa sagūstītās ekipāžas piederēja arī zēns, kas veda sev līdzi vairākas mācību grāmatas. Tās viņam izglāba dzīvību. Maiji vēlējās, lai jaunais gūsteknis iemāca viņus lasīt un rakstīt.

Pret angļiem krusti bija žēlsirdīgāki. Laiku pa laikam no Britu Hondurasas angļi ieradās Kintānaroo dienvidos pēc selvas vērtīgajiem kokiem. Un dažreiz Tulumas apkaimē iedrošinājās parādīties arī britu «čikle» vācējs.

Kad sākās svēto krustu karš, Tuluma ar saviem varenajiem nocietinājumu mūriem kļuva par sacēlušos maiju svarīgu atbalsta punktu. Diasa karaspēks trīsreiz ieņēma Tulumas nocietinājumus, un trīsreiz indiāņi viņus atkal izdzina no turienes. Tikpat neatlaidīgi indiāņi dzina prom no Tulumas maijologus, kas stūrgalvīgi un aizvien tikpat nesekmīgi laiku pa laikam devās šurp. (Vienīgie pētnieki, kas vēl pirms sacelšanās uz īsu laiku šeit nokļuva, bija Stefenss, Ketervuds un Kebots.)

1895. gadā Tulumas krastmalā ar mazu jahtu piebrauca profesors Holmss. Taču indiāņi aizdzina viņu atpakaļ jūrā. Septiņpadsmit gadus pēc Holmsa neveiksmīgā brauciena Tulumas bīstamajos ūdeņos beidzot iedrošinājās doties cita jahta ar ceļotājiem Houu un Pāmīlu. Viņiem patiešām izdevās piestāt Tulumas krastā, taču pēc divām dienām indiāņi viņus aizdzina atpakaļ jūrā. Tikai astoņdesmit gadu pēc Stefensa Tulumu no jauna iedrošinājās apmeklēt baltie. Tā bija Vašingtonas Karnedži institūta ekspedīcija, ko vadīja Semjuels Kirklands Losrops. Indiāņi uzskatīja amerikāņu pētniekus par angļiem, kuri vienīgie dzīvoja mierā ar šejienes maijiem.

Kad Losropa ekspedīcijas locekļi pie Tulumas klints izkāpa krastā, viņiem ceļā nostājās liels bars apbruņotu augstmaņu.

— Uzrādiet mums karalienes Viktorijas rakstisku atļauju, citādi jums draud nāve!

Ko nu lai dara? Ekspedīciju izglāba Losropa atjautība. Viņš atbildēja, ka karaliene Viktorija ir jau mirusi, taču pavadvēstuli uz Tulumu izdevis viņas pēctecis jaunais angļu karalis, turklāt pat mutiski. Tad Losrops atvēra kādu no daudzajiem saiņiem, izņēma no tā gramofonu ar milzīgu tauri un pārsteigtajiem klausītājiem nospēlēja kādu tolaik modernu angļu šlāgeri.

Viņa Majestātes karaļa nodziedātais vēstījums indiāņus tā apstulbināja, ka viņi atļāva Losropam un viņa draugiem kādu laiku palikt pilsētā. Par ieejas maksu Tulumā Losropam vajadzēja atdot gramofonu un šo «karaļa» plati.

Pēc kāda laika amerikāņi atkal aizbrauca, gramofons kaut kur pazuda, un Kintānaroo un Tuluma, pēdējais maiju cietoksnis, dzīvoja brīvi tālāk.

Tikai 1935. gadā Meksikas valdība ļoti diplomātiski izbeidza karastāvokli: aizsūtīja lidmašīnu pēc brīvo indiāņu virsaiša Maijo un viņa palīga Koču (kas ir maiju Koču dinastijas tiešs pēctecis, konkrēti — Nakauns Koču, kas spāņu ierašanās laikā valdīja pār apgabalu dienvidos blakus Tulumai), uzaicināja viņus uz Meksiku, piešķīra sub- levados vadonim ģenerāļa algu, formas tērpu un zelta ordeņus un piedāvaja indiāņiem pieņemamus miera noteikumus. Tādus, kas izbeidza deviņdesmit gadus ilgo rasu karu. Mieru, kas indiāņiem apsolīja pilnīgu autonomiju, savu valdību, kuras priekšgalā arī turpmāk stāvēs ģenerālis Maijo un pēc viņa nāves augstākais virsaitis, ko izvēlēs paši Canas Santakrusas indiāņi.

Virsaitis Maijo nomira 1952. gadā, un bijušie sublevados par viņa vietnieku izvēlēja vīru, vārdā Vega. Balto, kuram pirms pusgadsimta vienīgajam bija dāvājuši dzīvību, kad kuģis avarēja pie Tulumas klintīm. Indiāņu zemes baltais virsaitis pārcēla savu rezidenci no Canas Santakrusas uz Cumponas pilsētiņu, lielāko apmetni, kas atrodas apmēram pusceļā starp Tulumu un bijušo dumpinieku metropoli.

Brīvo indiāņu oficiālā reliģija šodien, tāpat kā agrāk, ir trīs runājošo krustu kults. Arī krustus pārnesa uz Cam- ponu. Reizi gadā, kā es sapratu no Huana sliktās spāņu valodas, indiāņi atnes runājošos krustus uz Tulumas ciemu, kur veselu nedēļu tos izstādaļ ticīgo apskatei Arī Huans ar saviem bērniem svēto nedēļu pavada «jaunajā» Tulumā. (Viņš un pārējie sublevados, starp citu, ir stingri pārliecināti, ka miera līgums, ko 1935. gadā virsaitis Maijo parakstīja Mehiko, atnesis brīvajiem indiāņiem uzvaru pār Meksiku un visu balto pasauli.)

Vecā Tuluma, kas rasu kara laikos spēja pasargāt indiāņus pret ienaidniekiem, bija izpildījusi savu uzdevumu. Tagad brīvie maiji ar mierīgu sirdi var to atstāt pētnieku ziņā. Un tā mēs nebaidīdamies varējām ieiet pa pilsētas vārtiem. Par ieejas maksu mums nevajadzēja sargiem atdot gramofonu, kā tas pirms nedaudziem gadiem bija jādara Losropam.

Tikpat viegli un bez grūtībām mēs ar Džonu un Bilu atstājām Tulumu. Diena beidzas. Zem Tulumas klints nokāpjam pie jūras. Izkaram guļamtīklus, lai pārnakšņotu tukšajā pludmalē, pasargāti no uzmācīgajiem selvas insektiem. Un nākamajā rītā mūs pamodina spirgta brīze, kas pūš no jūras. Mēs atkal sasaiņojam savu pārnesamo guļamistabu. Vannas istabu mums aizstāj jūra, brīnišķīgi viegli viļņi, ēdamistabu pludmales smiltis, rīta tēju daži kokosrieksti, kurus Huans mums vakar bija pārdevis. Tad mēs atgriežamies selvas lidlaukā un no jauna iedarbinām «Beechcraft» motoru.

Lidmašīna paceļas gaisā gandrīz reizē ar lecošo sauli. Tās pirmais zelta stars skāra pils sienu. Ausa gaisma. Jau atkal ausa gaisma. Kā tad indiāņi sākumā īsti sauca Tulumu? Par Samā — Rītausmu.

19. septiņas salamankas un viena merida

Atvadoties pārlaižu pēdējo skatienu Tulumai un turpinu ■— īstenībā turpinām — lidojumu maiju laikā un telpā. Mūsu mazās aviācijas ekspedīcijas pēdējā daļā gribam doties pa maiju zemes iekarotāju, pa maiju kultūras iznīcības pēdām.

Vispirms mēs atgriežamies atpakaļ pa to pašu trasi, pa kuru vakar atlidojām uz Tulumu, tas ir, gar jūras krastu uz Kselā. Tuluma bija pirmā maiju pilsēta, kurā uzturējās baltais, bet Kselā bija pirmā pilsēta, ko spāņu konkistadori ieņēma maiju zemē. Riņķojam virs Kselā. No lidmašīnas pilsēta ir ļoti labi pārredzama. Piekļāvusies nelielam līcim, tā savā laikā patiešām bija piemērota osta. Tātad no šejienes slavenais Montēho sāka Kintānaroo un visas maiju zemes iekarošanu.

Pilots «pakāra» (vismaz man tā šķita) lidmašīnu virs pilsētas mūriem, un mēs — «Beechcraft» trīs vīru lielā ekipāža — kopīgi atcerējāmies, ko zinām par šo pilsētu celtnieku vēstures noslēguma periodu, kas pakāpeniski iezīmēja pilsētas un tās iedzīvotāju bojā eju. Vispirms par šīs drāmas galveno aktieri — Fransisko de Montēho. Par vīru, kas iznīcināja, aizdedzināja un izpostīja maiju pilsētas, diemžēl arī jāstāsta grāmatā par manu ceļojumu pie indiāņu metropoļu dārgumiem.

Tātad kas bija Fransisko de Montēho? No viņa «kadru anketas» norakstu vismaz tās ailes, kas mūs var interesēt. Profesija: konkistadors, maiju pilsētu iekarotājs. Stāšanās darbā: īstenībā diezgan ātri. Jau 1514. gadā viņš ieradās «Indijā», kā toreiz mēdza teikt. Sapratis", ka Panamā viņam sevišķi lielas laimes nebūs, viņš devās pie Kubas pārvaldnieka Djēgo de Velaskēsa. No Kubas viņš pēc tam aizbēga ar bēdīgi slaveno Kortesa ekspedīciju, kas vēlāk nolīdzināja ar zemi acteku galvaspilsētu Tenočtitlānu. Tur gan Fransisko de Montēho vairs nebija klāt. 1519. gadā

Kortess aizsūtīja savu izglītoto, bet cietsirdīgo pavadoni no Meksikas piekrastes uz Spāniju, lai viņš atdod karalim šī iekarotāju uzņēmuma līdzšinējās peļņas likumīgo piektdaļu un lai galmā aizstāv Kortesa tiesības uz varu pār pakļauto Meksiku un tās dārgumiem. Kortesa sūtnis tik labi aizstāvēja sava kunga intereses, ka pēc astoņiem gadiem karalis piešķir Montēho tiesības iekarot maiju zemes un līdz ar to adelantado titulu, kas pienākas šādai funkcijai.

Tātad Montēho ekspedīcija pie maijiem varēja sākties. Adelantado četrsimt vīri 1527. gada vidū atstāja Spāniju. Pēc dažām nedēļām mazā flotile piestāja Ispaniolā, kur Montēho uz klāja nogādāja vēl piecdesmit trīs zirgus. Un tad kuģi, vīri un zirgi devās taisni uz mūsdienu Kintānaroo piekrasti, tieši tur, kur atrodas Kselā, virs kuras patlaban metam lokus.

Kintānaroo austrumu krastus Montēho pirmoreiz bija ieraudzījis jau daudz agrāk. 1517. gadā uz nepazīstamās maiju zemes piekrasti bija devusies triju kuģu flotile, ko komandēja Hernandess de Kordoba. Sājos pagaidām nepakļautajos apgabalos spāņi meklēja jaunus vergus savām muižām Kubā. Taču toreiz ekspedīcija piestāja tikai pie Sieviešu salām (kur ari mēs vēlāk gribam doties) un tad Kampečes līcī. Turienes pilsētas Čampotonas īstenais vīrs A Močs Kučs tomēr spāniešus aizdzina atpakaļ. Divus sagūstītos baltos ziedoja maiju idieviem, daudzus ievainoja. Pats Hernandess de Kordoba cīņā dabūja trīsdesmit trīs ievainojumus.

Tātad pirmā ekspedīcija atgriezās no maiju zemes krastiem Kubā bez panākumiem. Tomēr daži zelta priekšmeti, kurus Hernandess de Kordoba bija ieguvis Sieviešu salās, neļāva baltajiem mierīgi gulēt. Jau pēc gada vairāki kuģi no jauna devās tajā pašā virzienā. Ekspedīciju šoreiz vadīja Huans de Grihalva, salas augstākā ierēdņa brāļadēls. Šīs ekspedīcijas dalībnieku vidū atkal bija izturīgais Fransisko de Montēho.

Lidojam ar mūsu «Beechcraft» pa sen avarējušo Grihal- vas kuģu pēdām. Mūsu programmas nākamais punkts saucas Kosumela. Karavelas pirmoreiz izmeta enkurus šeit — pie Kosumelas salas, kas atrodas Kārību jūrā tieši iepretī Kselā. Pēc dažiem desmitiem kilometru, ko ar lidmašīnu nobrauc nemanot, jūra paliek aiz mums un uz brīdi no jauna parādās zeme — zaļa sala, kas no augšas izskatās kā liels bumbieris.

Džons vada mašīnu gar Kosumelas krastu. Pēc lidotāja kartes, kas izklāta uz blakussēdekļa, atrodu Sanmigelas pilsētiņu, tās ostu, no kuras zvejnieki izbrauc jūras sūkļu zvejā, un dienvidu stūrī otru apmetni — Elsedralu. Sala ir gandrīz līdzena, ļoti zema. Nelielajā zaļajā mežaudzē cenšos saskatīt kādas maiju pilsētas paliekas. Lielas pilsētas uz šīs indiāņu salas nebija.'Toties Kosumela (sākumā to sauca par A Kusamilu Petēnu vai Bezdelīgu salu) bija milzīgs svētceļojumu centrs, blakus Čičenicai droši vien vislielākais visā maiju pasaulē.

Kosumelā indiāņi pielūdza trīs vietējos dievus. Pirmais bija Tēla Kusama — «dieviete ar bezdelīgas kājām», par kuru es ne pirms tam, ne arī vēlāk nekā nedzirdēju. Otrs Kosumelas dievs, pie kura uz salu ieradās tūkstošiem maiju svētceļnieku, bija Aulnebs, dievs ar loku, par kuru tāpat zinu ļoti maz. Taču visvairāk maiju devās uz Kosu- melu, lai pielūgtu sala^ patroni — dievieti Iksčelu, visa sievišķīgā sargātāju, grūtniecības, dzemdību un jauno māšu aizstāvi, sieviešu darbu aizgādni, lielā dieva Icamnā — debesu valdnieka sievu. Svētceļnieces, galvenokārt topošās mātes, ieradās salā īpaši 8 «Zip» dienā, kas maiju kalendārā bija veltīta šai dievietei. (Iepriekšējā diena piederēja viņas varenajam vīram Icamnā.)

Salas patronei bija veltīts ne vien desmitiem statuju un daudz tempļu, bet arī maiju pasaulē vienīgais orākuls. Ar priesteru starpniecību Iksčela šeit pareģoja svētceļniecēm nākotni. Taču jautājumi bija tīri sievišķīgas dabas. Vieta, kur atradās orākuls, nav zināma. Varbūt tas atradās jau diezgan sabrukušajās celtnes paliekās netālu no Sanmigelas, kuras Džons tagad pamanīja. Kaut arī kā vienmēr lidojam tik zemu, cik vien apstākļi atļauj, nekādu plašāku saglabājušos celtni neredzu.

Grihalvas un Montēho ierašanās laikā Bezdelīgu salā vēl valdīja rosīga dzīve. Svētceļnieki šeit pavadīja tikai dažas dienas, taču salā uz pastāvīgu dzīvi bija apmetušies vairāki simti indiāņu. Un, tā kā Kosumelas indiāņi uzņēma spāniešus daudz draudzīgāk nekā maiji Kampečes līcī, sala kļuva par parastu apstāšanās vietu visām spāņu ekspedīcijām, kuras devās uz šīs Amerikas daļas krastiem. Gadu pēc Grihalvas Kosumelas ūdeņos enkuru izmeta Kortess. Nākamais Meksikas iekarotājs_jau šeit parādīja, ko spēj. Viņš pavēlēja iznīcināt dieva Aulneba, Tēlas Kusamas un lksčelas statujas, pie kurām uz salu ceļoja maiji no visas Centrālamerikas, un to vietā lika uzsliet koka krustus.

Starp Kortesa pavadoņiem Bezdelīgu salā atradās ne vien Fransisko de Montēho, kas bija paaugstināts par virsnieku, bet arī Heronimo de Agilars — garīdznieks un Tulumas valdnieka Kiniča agrākais uzticamais kalpotājs. Ko- sumelā Kortess bija uzzinājis, ka otrā pusē šaurumam, kas atdala Kintānaroo piekrasti no Bezdelīgu salas, divās maiju pilsētās dzīvojot baltie vīri, tiem pat esot bārdas, kas indiāņiem bija pavisam neparasti. Ar iezemiešu ziņnešiem viņš aizsūtīja nepazīstamajiem baltajiem spāniski rakstītas vēstules. Saņēmis Kortesa aicinājumu, Heronimo de Agilars lūdza Kiniču atbrīvot viņu no dienesta. Kaut gan nelabprāt, tomēr Kiničs piekrita, un tā kādreizējais kuģa avārijā cietušais, vergs un pēc tam valdnieka padomnieks atkal nokļuva pie savējiem un vēlāk pavadīja savu jauno pavēlnieku viņa slavenajā karagājienā uz Meksiku.

Bet kas notika ar Agilara biedru Gonsālo de Gerrēro pēc tam, kad viņš atstāja Tulumu? Viņš turpināja ceļu gar Kintānaroo piekrasti tālāk uz dienvidiem, kamēr sasniedza Ce- tumalas pilsētu, kuras valdnieks Načans Kans uzņēma dīvaino bārdaino svešinieku ļoti draudzīgi. Cetumalas īstenais vīrs vēlāk pat deva spāņu karavīram savu meitu princesi par sievu. Gerrēro jaunajā vidē — maiju pilsētā un maiju ģimenē — jutās ļoti labi. Un, kad viņa tautieši atsūtīja viņam uzaicinājumu atgriezties, viņš atteicās un paskaidroja: «Man šeit ir sieva, trīs bērni —,kā lai es viņus pametu? Man ir tetovēta seja, caurdurtas lūpas, ausīs auskari…» Un viņš palika Cetumalā.

Kortess ar saviem ļaudīm vēlāk atstāja Kosumelu. Taču visizturīgākais no viņa ekspedīcijas dalībniekiem pēc deviņiem gadiem no jauna atgriezās Bezdelīgu salā, nu jau trešo reizi. Tas bija Fransisko de Montēho, kuram tagad bija vienādas tiesības ar Kortesu. Tam viņš gribēja līdzināties arī darbos. Montēho ekspedīcija šoreiz uzturējās viesmīlīgajā Kosumelā tikai četras dienas. Tad viņš pārcēlās uz pretējo krastu, un šeit Kselā pilsētas tuvumā jaunizceptais konkistadors nodibināja savu pirmo spāņu pilsētu maiju zemē. Viņš nosauca to par Kselā de Salamanka. Fransisko Montēho bija dzimis spāņu Salamankā.

Amerikāņu Salamankas dibinātājam toreiz, patiesībā laimējās. Uz sauszemes viņš sastapa savu vienīgo maiju draugu, Kosumelas īsteno vīru A Naumu Patu, kas bija pārcēlies pār jūras šaurumu, lai kopā ar četrsimt citiem Bezdelīgu salas iedzīvotājiem pavadītu savu māsu, kura precējās ar kādu šejienes piekrastes pilsētas valdnieku.

Tātad ar A Nauma Pata draudzīgu palīdzību un aizsardzību Montēho nodibināja Salamanku, atstāja tajā un netālajā indiāņu pilsētā Polā samērā lielu garnizonu — vairāk nekā simt divdesmit vīru — un ar pārējiem, uzklausījis Kosumelas valdnieka padomus, devās tālāk ziemeļu virzienā. Viņš apmeklēja Moči, Konilu un pie Caukas izcīnīja savu pirmo kauju ar maijiem, kuri stājās ceļā adelantado iebrukumam. Vēl sekmīgāku kauju Montēho izcīnīja pie Akes pilsētas. Tā viņš pakāpeniski iekaroja desmitiem brīnišķīgu maiju pilsētu. Taču konkistadori nekāroja to svētnīcas un pilis, bet meklēja zeltu. Un tomēr neatrada to. Kamēr Kortess Meksikā ieguva neiedomājamas bagātības, kamēr dažus gadus vēlāk citam lielās indiāņu kultūras apgānītājam Pizarro Peru valdnieks inka Ataualpa par savu dzīvību piedāvāja pilnu zāli ar zeltu, konkistadors Montēho iekaroja tikai savādas pilsētas ar savādām pilīm, tempļiem, akmens statujām. Arī par maiju dzejnieku pantiem zeltu viņš neieguva. Tad viņš pārdeva saviem tautiešiem — Kubas un Haiti spāņiem — vismaz iekaroto pilsētu iedzīvotājus. Montēho laika biedrs, viņa darbu aculiecinieks taisnīgais garīdznieks Bartolomē de 1as Kasass, savā darbā «īsas ziņas par Indiju, izpostīšanu un cilvēku iznīcināšanu» minējis, kāda bijusi šī tirdzniecība un kādu cenu Montēho prasījis par saviem gūstekņiem: «No visiem indiāņiem tieši šīs provinces iedzīvotāji (t. i., maiji) bija visattīstītākie. Šis tirāns (Montēho) ar trīssimt vīriem pret šiem nevainīgajiem, kas dzīvoja savā dzimtenē un nevienam ļauna nedarīja, uzsāka karu, kas iznīcināja bezgala daudz cilvēku. Un, tā kā šajā novadā nebija zelta (ja tas būtu bijis, iedzīvotāju mūžs raktuvēs būtu īss), lai zeltu tomēr iegūtu no viņu miesām un dvēselēm, kuru dēļ Jēzus Kristus gāja nāvē, in summa visus, kuriem nebija atņēmis dzīvību, padarīja par vergiem un pildīja ar viņiem kuģus, kurus baumas un valodas bija atvedušas šurp, un piepildītus aizsūtīja prom, apmainījis indiāņus pret vīnu, eļļu, etiķi, sālītu cūkgaļu, pret drēbēm, zirgiem un pret citu, ko viņš atzina, ka tas nepieciešams atsevišķiem cilvēkiem. Viņš piedāvāja izvēlēties no piecdesmit vai simt jaunavām, un to, kas izcēlās starp citām, viņš apmainīja pret vismazāko vīna muciņu, eļļu vai etiķi, vai pret sālītu cūku un tāpat piedāvāja izvēlēties no trīssimt vai divsimt pieklājīgiem jaunekļiem. Un notika, ka zēns, kas, acīm redzot, bija virsaiša dēls, tika atdots par sieru un simt cilvēku atdoti par zirgu …»

Montēho pārspēja pārējos konkistadorus ar gandrīz neticamu cietsirdību. Mati ceļas stāvus, atceroties viņa fan- tasmagoriskās šausmu valdīšanas sīkumus. Rodas jautājums, kāpēc šis izglītotais un galantais bruņinieks plosījās miermīlīgajās maiju pilsētās kā masu slepkava, kā veselu indiāņu apgabalu bende. Varbūt tāpēc, ka, kad pēc tik ilgiem sagatavošanās gadiem ierodoties savā Amerikas daļā, viņam neizdevās atrast zelta dārglietas, kurām pēc viņa pārliecības vajadzēja viņu šeit gaidīt. Un varbūt tāpēc, ka neieguva arī slavu, pēc kuras bija tiecies vēl vairāk nekā pēc zelta, kaut bija neticami izturīgs. Tātad viņš nespēja līdzināties ne Kortesam, ne citiem tajā laikā apbrīnotajiem Amerikas iekarotājiem.

Montēho slepkavošanas kara laikā mira ne vien maiji, bet arī spānieši. Un pēc dažiem mēnešiem Montēho pēkšņi atskārta, ka zeme, kurā viņš izlējis tik daudz asiņu, kurā izdarījis tik daudz barbarisku noziegumu, viņam savlaicīgi jāatstāj, iekams indiāņi pamana, ka viņu slepkava palicis viņu dzimtenē gandrīz viens pats — bez apsardzības. Tāpēc viņš deva pavēli atkāpties un ātrā pārgājienā atgriezās savā vienīgajā atbalsta punktā Salamankā de Kselā. No vairākiem desmit šeit atstātajiem vīriem dzīvi bija palikuši vairs tikai divpadsmit. Un spāņu garnizonu netālajā Polas pilsētā maiji bija iznīcinājuši līdz pēdējam vīram.

Montēho beidzot nolēma vismaz uz laiku atstāt maiju zemi, ko viņš neveiksmīgi bija centies iekarot. Savā Salamankā de Kselā viņš atstāja vairākus desmitus karavīru un vietnieku Davilu, kas tomēr drīz atstāja savu posteni un netālu no turienes nodibināja jaunu spāņu pilsētu, ko par godu sava komandiera dzimtajai pilsētai atkal nosauca par Salamanku (šoreiz par Salamanku de Ksamanā). Montēho devās ar kuģi uz ziemeļiem līdz Kankuenas salai un pēc tam gar Jukatānas ziemeļu piekrasti un Tabasko uz Verakrusas ostu. No turienes viņš turpināja ceļu uz Mehiko, lai tur acteku valsts iekarotājam Kortesam lūgtu palīdzību maiju apspiešanā.

Mūsu «Beechcraft» lido tajā pašā virzienā. Lejā zem sevis atkal redzam neticami zilu jūru un pēc tam garu, šauru smilšu joslu — burvīgo salu Kankuenu. Taču mēs šeit nenolaižamies, jo nav piemērotas vietas, kaut gan šis nomaļais Kārību jūras smilšu sēklis mani interesē. (Salas vidū Holmss kādreiz bija atradis mazas maiju pilsētas paliekas.) No Kankuenas dodamies tālāk uz ziemeļiem pāri Sieviešu salām. Galvenās izstieptās kaļķakmens salas ziemeļu piekrastē redzu gandrīz izmirušo Doloresas ostu, kādreiz izdaudzināto Kārību jūras pirātu reidu. Dienvidu piekrastē ieraugu pilnīgi saglabājušos maiju ēku uz zema cokola, kura, tāpat kā Tulumas pils, paceļas uz stāvas klints Sieviešu salu pašā dienvidu galā. Cenšos no lidmašīnas nofotografēt vēl citas sliktāk saglabājušās ēkas, kas atrodas dažus simtus metru no piekrastes. Arī Sieviešu salas bijuša! maiju svētceļojumu vieta. Ieraudzījuši dievietes Iksčelas daudzās statujas, pirmie spānieši nosauca salu vārdā, kādā to sauc vēl šodien.

Virs augstas celtnes salas dienvidu galā mainām lidojuma virzienu. Tagad lidojam uz ziemeļrietumiem — mūsu tuvākais mērķis ir Jukatānas galējais atzarojums, Katočes rags. Pēc tam dodamies tieši uz Meridu, citu Montēho pilsētu, kas vēlāk kļuva par galveno dzīvības centru Ziemeļ- jukatānā.

Zem «Beechcraft» spārniem atkal aizslīd pussalas ziemeļdaļas lidzenā zeme, sisala plantācijas, vējdzirnavas (šeit to ir ap piecpadsmit tūkstoši), kas mūsu dienās sūknē ūdeni no artēziskajām akām, laiku pa laikam pavīd kāds indiāņu ciems, ikreiz ar skaistu baroka baznīciņu vidū, un tad beidzot ir Merida, mūsu «Beechcraft» mājvieta. Un lidlaukā parastā vieta lidmašīnas novietošanai.

Meridā esmu bijis jau četras reizes, bet, izņemot Jukatānas Nacionālo muzeju, universitāti un Nacionālā arheoloģijas un vēstures institūta darba telpas, īstenībā šeit pagaidām nekā cita neesmu redzējis. Džons un Bils tāpat. Un tā mēs norunājam, ka vismaz mūsu ceļojuma nobeigumā pamatīgāk apskatīsim Jukatānas galvaspilsētu. Jo vairāk tāpēc, ka Merida īstenībā arī ir maiju pilsēta. Ne vien tāpēc, ka priekšpilsētās dzīvo daudz maiju, bet visvairāk pilsētas pagātnes dēļ. Meridu nodibināja adelan- tado dēls Fransisko Montēho senās maiju pilsētas Tio vietā.

Kas notika ar Montēho pēc tam, kad viņš atstāja maiju zemi? Kortess viņam nesniedza nekādu palīdzību jaunai ekspedīcijai. Viņš saņēma vismaz augstāku goda titulu. Viņu iecēla par Tabasko pārvaldnieku, kaut gan šis amats jau agrāk bija piešķirts citam cilvēkam. Tad viņš devās uz Tabasko un nodibināja tur citu — jau trešo Salamanku (Salamanku de Ksikalanko). Un Lagūnas de Terminosas krastā viņš dibināja pēc tam ceturto — Salamanku Icam- kanaku. Taču pēc tam Tabasko atgriezās pirmais spāņu pārvaldnieks, atcēla Montēho un ieslodzīja viņu cietumā.

Pēc izkļūšanas no cietuma viņš kopā ar savu dēlu Fransisko de Montēho, jaunāko, mēģināja vismaz atkarot to, kas viņam uz papīra sen piederēja, — maiju zemi. Atkal savervētu piecsimt algotņu priekšgalā viņš no dienvidiem iegāja mūslaiku Kampečes štata teritorijā, nodibināja tās tagadējo galvaspilsētu — piekto Salamanku (Salamanku de Kampeče). No šejienes pēc vairāk nekā desmit gadiem viņš uzsāka karagājienu, lai beidzot iekarotu pašu maiju zemes sirdi — Ziemeļjukatānu, apgabalu, kurā atrodas viskrāšņāko, taču tagad jau pamesto pilsētu Čičenicas, Uks- malas un Maijapānas drupas.

Ziemeļjukatānas karagājienu tagad vadīja divi Fransisko Montēho — adelantado dēls un brāļadēls. Iekarotāju jaunais karaspēks arī šoreiz uzsāka savu gājienu no dienvidrietumiem. Pa ceļam, abi brālēni vispirms nodibināja jau sesto iekarotāju dinastijas Salamanku. Pēc tam viņi Kampečē sastopas ar toreiz visvarenākās Jukatānas dinastijas Ksiu pārstāvjiem, pieņem viņu uzticības solījumu un, Ksiu draudzības atbalstīti, nonāk līdz pat pussalas ziemeļiem. Šeit, maiju centra Tio vietā, Montēho nodibina Meridu, kura kopš tiem laikiem līdz mūsu dienām ir Jukatānas galvenais centrs.

No senās Tio nekas nav palicis. Toties Meridai ir ko piedāvāt viesiem. Šī ir liela pilsēta. Uz Dzibilčaltūnu, Saīlu un Kabā es ceļoju kājām, dažreiz izmantoju automobili, beidzot arī lidmašīnu. Lai apskatītu senatnīgo Meridu, noīrējam pulpito — ormaņa ratus. Tik vecus, tik sagrabējušus, ka tie, šķiet, izjuks, tiklīdz riteņi sāks griezties. Taču zirgs sāk kustēties, un kučieris un braucēji to pārdzīvo laimīgi. No Kolona viesnīcas, kur apmetušies Bils un Džons, vispirms braucam uz glīto, nelielo Meridas galveno laukumu. Apstājamies kreisajā pusē, kur atrodas milzīga katedrāle, kas veltīta svētajam Ildefonso, Toledo arhibīskapam. Ildefonso tā veltīta tāpēc, ka tieši tajā dienā, kad katoļu kalendārā ir Ildefonso vārds, jaundibinātajā pilsētā, kurai visapkārt bija pakļautie, naidīgi noskaņotie maiji, ieradās Ksiu valdnieks, no jauna piedāvāja spāniešiem sadarbību un atdeva iekarotājiem arī savas dāvanas — kukurūzu un medījumus (vēl šodien maiji dēvē Jukatānu par Fazāna un brieža zemi). Montēho līksmi pieņēma dāvanas un it sevišķi sadarbības piedāvājumu. Pēc tam Ksiu pat pieņēma Meridā svēto krustu. Varenākās maiju pilsēt- valsts valdnieks palīdzēja konkistadoriem iekarot un vēlāk arī galīgi pakjaut visu Kampeči un Ziemejjukatānu. Viņš izsūtīja pa visu zemi delegācijas, kuras vadīja atsevišķi viņa dzimtas locekļi, un visur pieprasīja, lai viņa tautieši padodas baltajiem vīriem. Vislielāko delegāciju Ksiu aizsūtīja pie saviem bijušajiem ienaidniekiem Kokomiem, kuri vairs nedzīvoja Maijapānā, bet bija apmetušies Sotu- tas pilsētā. Nači Kokoms, toreizējais Sotutas īstenais vīrs, atteicās kļūt par nodevēju un padoties. Ksiu sūtņus, kuri viņam bija atnesuši apkaunojošo kapitulācijas piedāvājumu, viņš bez žēlastības nogalināja. Visus, izņemot vienu — Kin Ci. Vispirms Kin Ci bija jānoskatās visu Ksiu delegācijas locekļu nogalināšanā, pēc tam Nači Kokoms lika viņam izdurt acis un sacīja: «Un tagad skrien mājās un pastāsti visiem, ko esi redzējis, iekams zaudēji redzi! Un pasaki arī, ka Fazāna un brieža zemes brīvā tauta šādi sodīs visus, kas padosies un sniegs iekarotājiem roku.» [5]

Daži no Ksiu dzimtas tomēr paglābās, un ar viņu palīdzību Montēho ļaudis vairākās izšķirošās kaujās beidzot galīgi uzvarēja Jukatānas maijus. (Vecākais Montēho tikai īsu laiku vairs piedalījās citu maiju teritoriju pakļaušanā. ' Viņš no jauna devās uz Kintānaroo piekrasti, tur nodibināja pēdējo — septīto Montēho Salamanku — Salamanku de Uaijmilčetumalu. Taču teritoriju, kas atradās aiz šīs pēdējās Salamankas robežām, viņš nespēja pakļaut.)

Septiņas Salamankas nīkuļoja, dažas iznīka pavisam. Tikai viena Montēho pilsēta — Merida — pārdzīvoja nemierīgos cīņu laikus un visas indiāņu sacelšanās.

No katedrāles koka portāla, kas bagātīgi rotāts ar kokgriezumiem, kučieris mūs ved uz vecāko pilsētas māju. Tā celta 1549. gadā un piederēja, protams, Montēho. Divu bruņinieku figūras, kas grezno pils krāšņās durvis, it kā atgādina iekarotāju uzvaru un maiju sakāvi: spāņu bruņi

nieki ar Montēho ģerboni stāv uz nocirstām maiju valdnieku galvām.

Pilis un piramīdas mēs esam redzējuši. Maiji ir miruši, maiji ir miruši — tā mēs atkārtojām.

Lūdzam kučierim: «Aizvediet mūs kaut kur, kur ir jautri!»

Kučieris pamāj, un tad mēs ar ļodzīgo pulpito līgojamies no Plaza Mayor uz plašās pilsētas klusajām ieliņām. Tā kā koloniju laika indiāņi neprata lasīt, Meridas celtnieki ielu stūros lika nevis ielu nosaukumus, bet plāksnītes ar zīmējumu. Tā vienu ielu sauc Dos Caras, un patiešām — uz izkārtnes uzzīmēta divkārša seja. Citu sauc par La Mujer Vieja — Vecā sieva un tā tālāk.

Beidzot sagrabējušie rati apstājas pie priekšpilsētas deju lokāla «Tulipanes». Maksājam pēc nobrauktajiem kilometriem, tāpēc kučieris aizveda mūs tik tālu. Apsēžamies pie galdiņa tieši pie estrādes, uz kuras dziedātāja metisiete orķestra pavadījumā dzied savas bezgalgarās un skumjās Jukatānas dziesmas. Patiesi nekad un nekur neesmu dzirdējis maigākas un reizē sērākas dziesmas.

Sūcam no glāzēm garšīgu «kstabentumu» — Jukatānas degvīnu, kas pagatavots no anīsa un medus. Kad esam izdzēruši trešo glāzīti, pienāk viesmīlis (mēs, acīm redzot, esam labi viesi) ar lieku jautājumu: «Vai senjori ir ārzemnieki? Nāciet man līdzi, es jums kaut ko parādīšu.» Viņš ved mūs kaut kur lejā. Un šeit — tieši zem estrādes, uz kuras sēž muzikanti, — aka!

«Vai senjori interesējas par tiem, kas šeit kādreiz dzīvojuši?» (Viņš pats ir visindiāniskākais indiānis, kādu vien var iedomāties.)

«Un vai senjori zina, ka šeit, kur atrodas mūsu Merida, agrāk bijusi viņu pilsēta? To sauca par Tio.» Mirkli viņš klusē.

«Un šī, senjori, bija Tio galvenā aka.»

Maiju pilsēta zudusi, bet palikusi tikai viņu akā, dzīvinošā ūdens avots. Šodien tā kļuvusi par priekšpilsētas krodziņa atrakciju. Viesmīlis par pāris peso ielaiž šeit ziņkārīgos apmeklētājus, tad ieslēdz starmešus, kurus uzņēmīgais restorāna īpašnieks ierīkojis maiju akā, un atstāj mūs vienus.

Virs mums uz estrādes sēri skan jaranes — visskaistākās, visskumjākās dziesmas pasaulē. Vai tas vien palicis no maijiem?

Elektrisko spuldžu gaisma ielaužas akas kristāltīrajā ūdenī. Ieskatos dziļi. Un man kļūst bezgala skumji. Vai tā būtu šķiršanās? Izņemu no naudas maka lielāku sentavo monētu un iemetu akā, lai vēlreiz šeit atgrieztos.

Dzeltenā monēta lēnām, vieglītiņām grimst dibenā. Kas ar to notiks? Iekritīs un būs nolemta aizmirstībai? Aizvien vēl to redzu. Monētas vienā pusē izkalta indiāņu piramīda.

Es nesaku nekā. Arī Džons klusē. Vienīgi Bils jau kopš brīža, kad atstājām Montēho namu, murmina pie sevis: «Maiji ir miruši. Maiju vairs nav.»

20. MAIJU AUGŠĀMCELŠANĀS

Nākamajā dienā mēs sniedzām cits citam roku un atvadījāmies. Bilu un Džonu viesnīcā gaidīja telegramma — viņiem nekavējoties jāatgriežas Savienotajās Valstīs. Es cejoju atpakaļ pa to pašu trasi un tādā pašā veidā — ar gauso ātrvilcienu uz Kampeči un tad t^lāk gar Lakandonas mūžameža malu uz Čiapasu un Tabasko. Vienu pilsētu atpakaļceļā gribu apmeklēt vēlreiz: tieši to, no kuras es uzsāku savu ceļojumu pie maiju pilsētu dārgumiem, — Pa- lenki.

Ari šī Vecās valsts skaistākā pilsēta iznīkusi, šķiet, jau mūsu ēras astotā gadsimta beigās. Maijologi Palenkē līdz šim atšifrējuši četrpadsmit kalendāra datumus, un bez tam tos droši vien satur arī vienpadsmit citi uzraksti. Visvecākais pagaidām zināmais uzraksts atklāts «Lapu krusta templī». Šeit lasām datējumu 5 Eb 5 Kayab — 9. 5. 1. 11. 12., kas pēc šodien lietotās korelācijas (GMT) atbilst mūsu ēras 536. gadam. Liels uzraksts «Krusta templī» satur datumu 13 Ahau 18 Kankin — 9. 10. 10. 0. 0. vai mūsu ēras 642. gadu. Tajā pašā gadā darināts reljefs «Saules templī». Uzraksts, ko redzēju Nacionālajā antropoloģijas muzejā, radies 652. gadā, reljefs «Lapu krusta templī» 692. gadā, un, beidzot, pilī tika atrasta plāksne ar datējumu 13 Ahau 13 Muan — 9. 17. 13. 0. 0. vai mūsu ēras 782. gadu.

Es šeit daudz runāju par maiju datējumiem. Tāpēc mēģināšu paskaidrot, kādā veidā maiji datēja savas celtnes un stēlas. Tas ir ārkārtīgi komplicēts jautājums. Labākas izpratnes dēļ es izvēlējos tieši šo Palenkes pils datumu: 9. 17. 13. 0. 0., 13 Ahau 13 Muan. Maiju laika skaitīšanas pierakstā (datumā) vispirms redzam skaitli. Šie piecu ciparu dati uzrakstīti noteiktā divdesmitskaitļu sistēmā, ko lietoja vienīgi maiji. Šis skaitlis ir analogs mūsu gadam, piemēram, 1968. Turklāt tas ietver ne vien aptuvenu aizritējušo gadu skaitu, bet arī kopš maiju laika skaitīšanas sākuma visu aizritējušo dienu precīzu skaitu. Nākamais datuma norādījums — šeit 13 Ahau — ir maiju divsimt sešdesmit dienu garā svētā gada colkina diena, kad skaitli 13 var iedomāties kā zināmu nedēļas dienu, piemēram, mūsu svētdienu, un Ahau atbilst mūsu kalendāra svētkiem, piemēram, Ziemsvētkiem. Beidzot, trešais norādījums — šeit 13 Muan — liecina, par kādu mēneša dienu ir runa, piemēram, par 25. decembri. Tā mēs varam iedomāties datuma 9. 17. 13. 0. 0., 13 Ahau 13 Muan nozīmi, piemēram, kā 1968. gadu, svētdienu, Ziemsvētkus, 25. decembri (protams, atceroties, ka maiju skaitlis ir divdesmitskaitļu sistēmā, colkina datums 13 Ahau sastāv no skaitļiem 1 līdz 13 un viena no divdesmit kalendāra dienu patroniem un ka trīssimt sešdesmit piecu dienu gada — haaba — datums sastāv no astoņpadsmit mēnešiem ar divdesmit dienām katrā un piecām liekajām dienām).

Pēc šī gada 9. 17. 13. 0. 0., 13 Ahau 13 Muan (vai mūsu 782. gada) visi tālākie datumi pazūd. Un Palenke — Čūsku pilsēta — kaut kad šajā laikā iznīkst. Atšķirībā no Vecās valsts pārējo centru absolūtā vairākuma, kur par pilsētas bojā ejas vai pamešanas iemeslu speciālisti vēl līdz šim nevar vienoties, Palenki, acīm redzot, pēc īsās, spožās divsimt piecdesmit gadu ilgās pastāvēšanas iznīcināja svešinieku karaspēks, kas iebruka pilsētvalsts teritorijā.

Pēdējos gados pilsētas teritorijā izdarītie rūpīgie pētījumi rāda, kas bijuši šie uzbrucēji. Palenkes drupās tika atrasti vairāki akmens jūgi un it īpaši tā sauktās palmas (rituāla akmens cirvji), ko Kārību jūras apgabalā lietoja tikai viena indiāņu cilts — totonaki, kuri tajā laikā bija apmetušies un vēl tagad dzīvo Verakrusas štatā. Tātad totonaki, acīm redzot, iekaroja un izpostīja Palenki. Un, ļoti iespējams, fiziski iznīcināja arī visus aristokrātijas un garīdzniecības pārstāvjus Čūsku pilsētā.

Palenkes ārkārtīgi rūpīgā arheoloģiskā izpēte, kas nesen atbildēja uz jautājumu, kādā veidā, kad un kas izpostīja krāšņo Čūsku pilsētu, deva vēl vienu negaidītu atklājumu. Tas bija atklājums Palenkes ceturtās lielākās piramīdas — «Uzrakstu tempļa» iekšienē.

Tātad es atgriezos Palenkē ne vien tālab, lai vēlreiz apskatītu šo indiāņu Amerikas «vissmalkāko» pilsētu, bet galvenokārt, lai ielūkotos daudzām leģendām apvītās piramīdas iekšpusē. (Kad ierados pirmo reizi, piramīda publikas apskatei bija slēgta. Tad vēl restaurēja svētnīcas augšējo dalu.)

Iekams es nokāpu šīs deviņpakāpju piramīdas «Uzrakstu tempļa» iekšienē, vispirms pa desmitiem pakāpienu jāuzkāpj divdesmit četru metru augstumā. Tikai tur atrodas pats templis. Atsevišķas durvju kolonnas rotā reljefi, kādus es agrāk nevienā citā maiju pilsētā neesmu redzējis. Tie attēlo ne vien vīriešus, bet arī sievietes. Mātes tur klēpī bērnus. Sevišķi pretīgus bērnus: katram bērnam sejas vietā ir lietus dieva maska, no kājiņām izaug odzes. Varbūt šie savādie māšu un bērnu portreti attēlo Centrālamerikas indiāņu parasto priekšstatu, ka dzemdībās mirušās sievietes nokļūst speciāli viņām un kaujās kritušajiem cīnītājiem domātās debesīs.

Tempļa iekšpusē es atradu varbūt vislielāko maiju uzrakstu — trīs hieroglifu plāksnes, kas apklāj svētnīcas dibensienu. Uz akmens plāksnēm 620 hieroglifu. Tekstā atrodu atkal veselu rindu kalendāra datumu, kas papildina jau pazīstamos no «Krusta tempļa», «Lapu krusta tempļa», Palenkes pils un citiem pilsētas objektiem. Zīmīgi arī, ka šis trīsdaļīgais akmens uzraksts ietver kalendāra datumus veselu desmit katunu periodā (viens maiju katūns atbilst divdesmit gadiem, tātad kopā divsimt gadu). Par galveno kalendāra datumu uz akmens plāksnēm Palenkes «Uzrakstu templī» maijologi uzskata to, kas atbilst mūsu 692. gadam.

Šīs hieroglifu plāksnes pētniekiem bija pazīstamas jau ilgāku laiku. Daudzi maijologi pavadījuši uz svētnīcas akmens grīdas vairākas dienas, lai rūpīgi nokopētu šo dārgumu. Un viņiem nebija ne jausmas, ka tieši zem viņiem, zem tempļa akmens grīdas, glabājas cits dārgums, kura atklāšana vēlāk ārkārtīgi pārsteigs visu Ameriku. Tagad, salīdzinot «Uzrakstu templi» ar citiem maiju tempļiem, man ienāk prātā, kāpēc neviens no pētniekiem, kuri sēdēja piramīdas virsotnē un nozīmēja maiju hieroglifu dīvainos veidojumus, nekad neizvirzīja jautājumu, kādam mērķim šī celtne īstenībā kalpojusi. Maiju pilsētās piramīdas parasti ir lieliskas, tomēr tās ir tikai pamatnes mazākai svētnīcai, kur — tuvāk debesīm — noturēti dievkalpojumi. Tomēr celtne, kas vainago uzrakstu piramīdas virsotni, acīm redzot, nav bijusi templis. Telpas vidū mēs atrodam tikai skaisto hieroglifisko uzrakstu un nekā vairāk. Pie krāšņā reljefa stāvējuši gan grāfs Valdeks, gan Stefenss ar saviem draugiem Ketervudu un doktoru Kebotu, gan rūpīgais britu arheologs Modslijs, Maršals Sevils un desmitiem citti izcilu un mazāk ievērojamu pētnieku. Viņi apbrīnoja bagāto hieroglifisko uzrakstu, neparastos reljefus uz ieejas kolonnām un tad pa stāvajām kāpnēm atkal atgriezās lejā uz Palenkes pili.

Tātad kādam nolūkam kalpoja Palenkes «Uzrakstu templis»? Lai dabūtu atbildi, pirms sava ceļojuma pie maiju pilsētu dārgumiem Mehiko Nacionālajā autonomajā universitātē es apmeklēju profesoru Alberto Rusu, kas pirmais bija uzdevis šo jautājumu. Pēc tā, ko man pastāstīja profesors, un pēc tā, ko par Palenkes piramīdas noslēpumu vēstī eksponāti mazajā Palenkes muzejā, kas atrodas tieši pilsētā, varu rekonstruēt, kā toreiz viss norisinājies.

1949. gadā profesors Russ apmeklēja Palenki; jau agrāk viņš bija ieradies tur vairākas reizes, jo viņu valdzināja augstās piramīdas noslēpums. Tomēr ne slavenais uzraksts, ne arī savādie reljefi uz durvju kolonnām viņam nekā neizpauda. Tad viņš pievērsa uzmanību telpas grīdai. Atšķirībā no citu Palenkes tempļu grīdām, kuras celtnieki nebija tik rūpīgi apdarinājuši, šī grīda bija izlikta ar teicami apstrādātām akmens plātnēm. Grīdas vidū pētnieka uzmanību saistīja kāda plātne, kuras malās bija caurumi. Šos divpadsmit caurumus pilnīgi noslēdza akmens tapas. Tā kā plātne bija mazliet augstāka nekā pārējās, Rusa grupas viri mēģināja to ar svirām pacelt. Pēc ilgākām pūlēm tas izdevās. Kad akmeni noņēma, Rusa skatienam atklājās kāpņu telpa, kuras griestus un, acīm redzot, arī ieeju kādreiz veidoja tieši šī ar divpadsmit akmens tapām noslēgtā grīdas plātne.

Kaut gan kāpnes bija aizbērtas ar tonnām akmeņu un mālu, tās sienas bija pilnīgi saglabājušās. Kādreiz šādā veidā kāds bija noslēdzis pieeju pašas piramīdas iekšienei. Sākās nogurdinošs, garlaicīgs darbs. Veselus četrus gadus pētnieku grupa kopā ar desmitiem indiāņu strādnieku atbrīvoja pakāpienu pēc pakāpiena, urbās uz priekšu pa aizbērtajām kāpnēm, lai atklātu neparastās piramīdas noslēpumu. Pirmajos divos gados attīrīja divdesmit vienu pakāpienu. 1951. gadā pētnieki nokļuva līdz ventilācijas šahtām, kas kāpnēm pievadīja gaisu un gaismu.

Apmēram sešpadsmit metru dziļumā ekspedīcija nonāca līdz vietai, kur kāpnes beidzās un parādījās ieeja kādā gaitenī. Bet darbs ar to vēl nebeidzās. Gaiteni aizšķērsoja ar kaļķu javu sastiprinātu akmeņu mūris. Ari cits atradums norādīja, ka mūris noslēdz pieeju kādai «svētai» vietai. Sienā iemūrētā māla traukā pētnieki atrada ziedojumus — sarkani nokrāsotas gliemežnīcas, trīspadsmit milimetrus lielu brīnišķīgu pērli un daudz nefrīta dārglietu.

Kad pētnieki bija izlauzuši mūri, viņi ieraudzīja citu sienu, veselus četrus metrus biezu. Tās galā Russ izdarīja vēl kādu pārsteidzošu atklājumu. Tādā kā «pagaidu kapā» bija saliktas sešu personu — piecu vīriešu un vienas sievietes — atliekas. Apbedīto ķermeņus (kā izrādījās, tie bija upuri) kaprači vispirms bija sadalījuši gabalos, jo citādi tik mazā telpā tiem nebūtu vietas,

Bez pietātes samestie sešu mirušo kauli savādi kontrastēja ar acīm redzamajiem pierādījumiem par viņu dižciltīgo izcelsmi — deformētajiem galvaskausiem un zobu inkrustāciju, ko izdarīja tikai augstmaņiem.

Un tad Russ un viņa vietējie strādnieki nonāca pie pēdējā šķēršja — milzīgas akmens plāksnes. Kad arī to pētnieki bija noņēmuši, viņi iegāja plašās kapenēs, kas atradās divdesmit piecus metrus zem piramīdas virsmas. Tas notika 1952. gada 15. jūnijā, un Russ šo dienu atceras kā visskaistāko savā mūžā. Šīs kapenes, viņš stāsta, atgādināja Disneja filmu pasaku pasauli. Mūžameža ilgstošās tropu lietus gāzes, kas vismaz tūkstoš divsimt gadu bija applūdinājušas piramīdu, bija izveidojušas kapeņu griestos baltu stalaktītu režģus.

Zem stalaktītu aizkara gulēja monolīta plāksne, kas klāja kapeņu grīdas lielāko daļu. Kapenes ir ļoti plašas — deviņus metrus garas, četrus metrus platas, gandrīz septiņus metrus augstas. Vienu sienu rotā deviņu Nakts valdnieku, deviņu maiju apakšzemes dievu apmetuma reljefi. Visi ir svinīgi greznojušies ar kecala spalvām Un jostām, uz kurām ir trīs cilvēku galvaskausu attēli.

Tempļa grīdu un akmens plāksnes virsmu klāj bagātīgi ziedojumi. Tur ir arī, manuprāt, visskaistākais indiāņu portretistu darbs — lieliski modelēta vīrieša galva, kas liecina par tās radītāja absolūto tehnisko meistarību. Šī vīrieša — priestera vai augstmaņa seja nav tikai portrets vien; tā vēlas paust visu, ko maiju pilsētu valdnieki laikam bija apvienojuši sevī, — gara cildenumu, bagātu iekšējo pasauli, stingru vienotību ar matematizēto lietu kārtību.

Tagad Russ un viņa biedri vairs nešaubījās, ka atraduši slepenu svētnīcu, kurā Palenkes reliģiozie augstmaņi sapulcējās uz ceremonijām, kas nebija publiskas, un ka šis milzīgais akmens bija piramīdas slepenās svētnīcas centrālais altāris. Un, tā kā akmens altāris līdz mūsu dienām palicis sākotnējā vietā, Rusa atradumu varu salīdzināt ar pārējiem indiāņu mākslinieku darbiem, kurus esmu jau apskatījis maiju pilsētās.

Plāksne patiešām ir milzīga, un tās apmēri pārsniedz visus līdzīgos veidojumus, kas līdz šim atrasti Amerikas indiāņu pilsētās. Tā ir 3,80 metrus gara, 2,20 metrus plata un 25 centimetrus bieza. Visa altāra plāksnes virsma ir bagātīgi izrotāta. Tās vidū saskatu jauna vīrieša figūru; tas, acīm redzot, nav konkrētas personas portrets, bet gan cilvēka — cilvēku cilts vispārīgs attēlojums. No viņa izaug krusts, un tas, kā izpratu jau «Lapu krusta- templī» un citur Palenkē, bija dzīvinošās kukurūzas simbols. No kukurūzas lapām uz abām pusēm izlokās čūskas ar divām galvām. Maiju uztverē čūska bija saistīta ar ražu, precīzāk sakot, ar lietu (jo lietus mākoņi lienot pār zemi kā laiska čūska).

Dzīvības krusta pašā galā redzu kecalu —*- Centrālamerikas indiāņu svēto putnu, ar kura spalvām drīkstēja greznoties tikai maiju pilsētu dižciltīgie iedzīvotāji, it sevišķi priesteri. Sānos piekārti stilizēti saules dieva attēli. No jaunek]a ķermeņa izaug dzīvība, taču jauneklis pats balstās uz nāves vaiga — uz fantastiska zvēra pretīgās galvas, kam no rīkles rēgojas asi ilkņi. Deguns un zods tam ir tikai kauls bez miesas. Un mežonīgās acis it kā meklē jaunu upuri. Jā, tā ir nāves seja un Centrālamerikas maiju iztēlē arī mātes zemes dievība. (Zemes dievu maiji iedomājās kā milzīgu rāpuli, kas dzīvo zemē un pārtiek no cilvēku un dzīvnieku miesām, jo pēc nāves visi atgriežas zemē.)

Šīs dramatiskās akmens gleznas jēga ir pilnīgi skaidra. Jā, cilvēks mirst, nokļūst zemē, bet vienīgi tāpēc, lai kādreiz, gluži tāpat kā svētās kukurūzas grauds, no jauna atdzīvotos, no jauna atgrieztos šajā pasaulē.

Kopš 1952. gada jūnija Alberto Russ vairākus mēnešus pētīja šo nemirstīgās cilvēces svētnīcu. Kad akmens altāri rotājošais attēls un deviņu Nakts valdnieku portreti bija rūpīgi nokopēti, Russ sāka nodarboties ar akmens altāra pamatni. Milzīgā altāra plāksne novietota uz varena akmens cokola. Bez tam altāra plāksni balstīja vēl seši nelieli akmens pīlāri, arī bagātīgi izrotāti. Apakšējais nesošais kvadrs svēra vairāk par divdesmit tonnām, pati altāra plāksne piecas tonnas. Pētnieki vispirms izklaudzi- not mēģināja noskaidrot, vai patiešām tas ir monolīts kvadrs jeb vai varbūt tas ir ar dobu vidu.

Tā iekšienē, izrādījās, patiesi bija dobums. Kas tajā varētu būt? Vairākas dienas viņi mēģināja atrast akmens cokola virsmā kādu salaidumu. Kāds no strādniekiem to patiešām sataustīja, un tad pētnieki ielaida pa spraugu diegā pakārtu vienkāršu zondi. Kad zondi izvilka, uz tās bija sarkanas krāsas pēdas. Tas deva ļoti svarīgu atziņu. Sarkanā krāsa nozīmēja austrumus. Un, tā kā austrumos, pēc maiju uzskatiem, katru dienu no jauna dzimst saule, kas iepriekšēja vakarā mirst rietumos, sarkanā krāsa nozīmē atdzimšanu. Augšāmcelšanās no miroņiem. Tātad tā pati tēma, kas ir altāra rotājumā. Un, tā kā sarkanajai krāsai vajadzēja nodrošināt apbedītajiem augšāmcelšanos un mūžīgu dzīvošanu, Vecās valsts laika maiji ar šo krāsu nokrāsoja mirušos un visus priekšmetus, kurus deva tiem līdzi kapā. Krāsoja pat kapeņu sienas. īsts kaps (ja neņem vērā bez jebkādas cieņas novietotās sešu mirušo atliekas šīs svētnīcas priekštelpā) līdz šim nevienā indiāņu piramīdā nav atrasts. Tāpēc pētnieki paredzēja, ka altāra plāksnes akmens cokola dobumā atradīs ar sarkanu krāsu apzīmētus upurējumus. Tātad ar slepenās svētnīcas atklāšanu «Uzrakstu templī» Palenkes piramīdas izpēte vēl nav beigusies.

Un tā Rūsam vajadzēja mēģināt pacelt akmens plāksni un ielūkoties tā pamatnes iekšienē. Tas bija ārkārtīgi grūts darbs. Šaurais gaitenis neļāva ievest kapenēs tehniskas ierīces, tāpēc akmens bija jāpaceļ vienīgi ar baļķiem, kurus atnesa vietējie strādnieki. Plāksnes noņemšana ilga dienu un nakti, veselas divdesmit četras stundas. Visā šajā laikā neviens no lielā piedzīvojuma dalībniekiem nepameta smacīgās kapenes.

Kad beidzot akmens sakustējās, pētnieks varēja savam palīgam Cesaram Saenso tieši virs atsegtā altāra iekšpuses nodiktēt telegrammu republikas prezidentam: «Šodien es atklāju karaļa kapu tā sauktā «Uzrakstu tempļa» piramīdas kapenēs. Ar visdziļāko cieņu Alberto Russ Luiļjērs, Palenke, 1952. gada 27. novembrī.»

Tā tika atklāta pirmā indiāņu piramīda, kas bija kapenes. Akmens sarkofāgā atdusējās mirušais, ko priesteri šeit laikam bija ielikuši 692. gadā. Apbedītais salīdzinājumā ar citiem indiāņiem bija diezgan gara auguma (1,73 m), samērā plecīgs. Viņš bija miris apmēram četrdesmit piecu gadu vecumā. Ievērojamais gaisa mitrums bija bojājis skeletu, visvairāk ķermeņa augšdaļu. Tāpēc nebija iespējams noskaidrot, vai apbedītā vīra galvaskauss bijis deformēts, kā tas parasts dižciltīgajiem maijiem. Uz mirušā zobiem nav vērojama inkrustācija; zobi bija izgreznoti arī priekštelpā apbedītajiem, kuri, kā mēs tagad noprotam, tikuši upurēti pie ieejas kapenēs, lai viņu dvēseles pēc nāves apsargātu apbedītā dvēseli un pakalpotu tai.

Valdnieks, acīm redzot, bija apglabāts svētku tērpā, taču arī tas jau satrunējis gaisa mitruma postošajā ietekmē. Tomēr saglabājušās viņa dārglietas: deviņās rindās savirknēta kakla rota ar vairāk nekā tūkstoti nefrīta graudiņu. Uz abām rokām rokas sprādzes, uz katra pirksta nefrīta gredzens. Pie mirušā kājām bija saules dieva statuete.

Visfantastiskākās rotaslietas greznoja galvu. Milzīga diadēma, pie kuras bija piekārts dieva sikspārņa nefrīta tēls. Ar hieroglifiem klātas auskaru plāksnītes. Mutē mirušajam bija skaista gliemežnīca, ar kuru viņam, acīm redzot, bija jāsamaksā par pārtiku viņsaulē. Un pašu seju sedza neticami skaista mozaīkas maska, kas veidota no vairāk nekā divsimt nefrīta gabaliņiem. Tikai acīm Palenkes mākslinieks izmantojis obsidiānu un gliemežnīcas. Kā liecina akmens zārka izpēte, šī maska apbedīšanas laikā droši vien ar kaļķu javu tika uzlīmēta tieši uz dižciltīgā vīra sejas. Tāpēc šķiet, ka mozaīkas maska ir samērā līdzīgs mirušā portrets.

Fantastiskais kapeņu atklājums Palenkē izraisīja lielu ievērību. Taču šo uzmanību vairāk izraisīja tradicionālais jautājums, kas man nesen nedeva miera Dzibilčaltūnā: vai maiju pirmdzimtene neatrodas Ēģiptē? Tur, kur ir līdzīgas piramīdas, kas celtas kā valdnieku kapenes? Zinātnieki jau sen zina, ka tā nav. Tā ir tikai divu vienādu apbedīšanas paražu nejauša līdzība. Bet tādas nejauši līdzīgas paražas, ieradumus, materiālās vai garīgās kultūras līdzīgas iezīmes var daudz atrast starp atsevišķām dažādu pasaules daļu kultūrām. Un tas, kurš no tām censtos radīt pasaules ainu, meklēt ceļus, pa kuriem pirms tūkstoš gadiem pa mūsu planētu virzījušās tautas un kultūras, drīz vien pats apmaldītos savos priekšstatos. Tāpēc ir ļoti grūti iedomāties, ka ar toreizējām navigācijas spējām ēģiptieši būtu nokļuvuši līdz Amerikai vai maiji līdz Ēģiptei. Taču atklājums Palenkē no jauna atdzīvināja vēl pārdrošākas un nepamatotas teorijas par to, ka maiji ieradušies no leģendārās Atlantīdas.

Rusa atradums maijologiem izvirzīja citus jautājumus, piemēram, kas apbedīts šajā krāšņajā mauzolejā. Tā atklājējs uzskatīja apbedīto par karali — tātad par Palenkes īsteno vīru. Taču maiju pilsētu valdnieku funkcijās, kā mēs jau zinām, bija atšķirības. Man šķiet, ka Vecās valsts periodā un konkrēti šeit, Palenkē, pilsētas īstenais vīrs apvienoja sevī divas galvenās funkcijas: viņš bija valsts augstākais laicīgais vadonis un reizē augstākais reliģiskais vadītājs, virspriesteris. Tāpat var iedomāties, ka šis Palenkes divkāršais valdnieks bija savas krāšņās kapenes «plāna autors» un «projektētājs». Pēc nāves priesteri noguldīja viņu iepriekš sagatavotajā mauzolejā, noslēdza ieeju kapenēs ar lielu akmens bluķi. Un upurēja vairākus dižciltīgus jaunekļus un vienu sievieti, varbūt sava kunga galveno sievu, lai viņi kopīgi pavada savu valdnieku uz viņsauli. Beidzot viņi aizbēra visas kāpņu telpas ar akmeņiem un māliem un augšējo izeju noslēdza ar grīdas akmens plāksni piramīdas virsotnes telpā, un neparastās piramīdas noslēpuma izdibinātājiem tā kļuva par pirmo atslēgu šajā mīklā.

Lai sakari ar viņsaulē aizgājušo nebūtu uz mūžu zaudēti, augšējās telpas grīdu ar kapenēm savienoja ļoti gara čūsk- veidīga caurule, kas veidota no kaļķu javas; no akmens plāksnes, kas svētnīcā aizsedza ieeju piramīdas iekšienē, tā aizlocījās pa atsevišķiem kāpņu pakāpieniem, pa gaiteņa grīdu līdz pašam sarkofāgam, kur ceļš it kā beidzās.

Taču maģiskā čūska neatjaunoja sakarus ar nomirušo virspriesteri. Čūsku pilsētas valdnieks nogulēja savās krāšņajās kapenēs ar mozaīkas portreta aizsegtu seju veselus tūkstoš divsimt gadus. Līdz tai novembra dienai, kad Al- berto Russ Luiļjērs pacēla akmens sarkofāga vāku un tā pirmo reizi indiāņu Amerikā atrada kapu piramīdā.

Pēdējo reizi stāvu pie akmens plāksnes un vēroju augšāmcelšanās ainu. Maiju augšāmcelšanos no miroņiem! Pie Meridas akas mēs teicām: maiji ir miruši. Taču šis brīnišķīgais reljefs runā citu valodu: kapeņu celtnieki, maiju pilsētu celtnieki nav miruši, viņi atkal celsies un atgriezīsies pasaulē. īstenībā viņi vienmēr ir šeit. Krāšņajās Palenkes akmens kapenēs, noslēpumainajā Dzibilčaltūnā un teicami iekārtotajā Uksmalā, ar mūriem nocietinātajā Tu-

Iumā un aizmirstajā Saīlā, Bonampakas mūžameža galerijās, Balankančes apakšzemes svētnīcā un no Čičenicas svētās akas izceltajos dārgumos. Jau tagad, maijologu roku atbrīvoti, tie paceļas apburtā ceļotāja acu priekšā kā brīnumainais, nemirstīgais putns Fenikss.

Pie lielā valdnieka kapenēm, pie piramīdām un pilīm Jukatānā un pie plašās Usumasintas pagaidām ierodas lielākoties tikai pētnieki. Bet kādreiz, kad plaši atvērsies vārti uz šo nomaļo, aizmirsto Centrālamerikas daļu, šeit droši vien sabrauks cilvēki no visām pasaules malām. Un ieraudzīs ne tikai piramīdas, staltas pilis. Ieraudzīs maiju, indiāni. Ieraudzīs cilvēku, ar kura gribu, talantu un saprātu pacēlās piramīdas, slējās stēlas un ar kura darbu radušies visi šo maiju pilsētu brīnumi, visi dārgumi.

PĒCVĀRDS

Ekspedīcija pie maiju pilsētu dārgumiem beigusies. Sava ceļojuma tālākajā posmā es apmeklēju šīs Amerikas daļas tagadējos indiāņus, pirmkārt tos, kas pieder maiju dzimtai, Jukatānas maijus, it īpaši Ciapasas celtalus un cocilus, un pēc tam aizbraucu uz Meksiku, lai iepazītos ar turienes indiāņu pagātni un tagadni.

Tātad es atvadījos no maiju pilsētām, un tagad man jāsaka ardievas arī šīs grāmatas lasītājiem. Bet, iekams nolieku spalvu, es gribētu pievienot dažus nopietnus vārdus tieši tiem, kas dziļāk interesējas par Amerikas indiāņu problemātiku, tiem, kurus grāmatu lasīt varbūt mudināja ne tik daudz interese par maiju indiāņiem, cik interese par maiju arhitektūru.

Sava ceļojuma apraksta pirmajos teikumos es paskaidroju, kāpēc uzsāku ekspedīciju pie maiju pilsētu dārgumiem. Un tagad gribu paskaidrot, kāpēc uzrakstīju šo grāmatu. Vienīgi tāpēc, lai parādītu šo pilsētu krāšņumu un tās seno radītāju ārkārtīgi augsto kultūras līmeni.

Pēdējos gadu desmitos ievērojami attīstījusies Centrālamerikas maiju vēstures un kultūras pētniecība, it sevišķi dažās rietumu zemēs. Kamēr laika gaitā no amerikānis- tikas — zinātnes, kas studē Amerikas pirmiedzīvotāju, tātad indiāņu vēsturi uņ kultūru, — izdalījās vesela patstāvīga zinātnes nozare — maijoloģija (maijistika).

Šī attīstība, protams, ir pilnīgi likumsakarīga. Tāpat kā orientālistikas ietvaros pakāpeniski izdalījās, piemēram, sinoloģija, tā zinātnē par Jaunās pasaules pirmiedzīvotājiem pakāpeniski veidojās meksikānistika un pēdējā laikā kā patstāvīga disciplīna arī maijoloģija. Mūsu dienās tas jau ir patstāvīgs studiju priekšmets dažās universitātēs. Šīs zinātnes nozares tapšanas un attīstības īsajā vēsturē bija savas uzvaras un savi zaudējumi. (Šeit varu norādīt kaut vai uz vienu interesantu maijoloģijas problēmu, kuras risinājuma rezultātus arī es sākumā pārvērtēju, — runa ir par maiju hieroglifu raksta atšifrēšanu ar elektronisko skaitļojamo mašīnu palīdzību. Sī eksperimenta rezultāti bija neprecīzi, jo neņēma vērā faktu, ka daudziem maiju hieroglifiem ir vairākas nozīmes.)

Tiem, kas dziļāk interesējas par maijoloģijas priekšmetu, metodi un vēsturi, varu ieteikt vismaz divus darbus — Selhasa «Fūnizig Jahre Mayalorschung» (Zeitschrift lūr Ethnologie, 69. gads, 365.—389. lpp.) un Tocera «Maya Research» (publicēts tāda paša nosaukuma žurnālā «Maya Research», I sēj., 3.—19. lpp.). Par maijoloģiju vēl šodien var sacīt to pašu, ko par to pirms piecpadsmit gadiem rakstījis vācu maijologs Francs Termers: «Maijoloģija ir ame- rikānistikas visjaunākā atvase, pagaidām to nomāc visas jaunības stadijas brieduma trūkuma kaites. Tās attīstība tikko tikusi pāri pozitīvisma robežām. Mēs joprojām virzāmies jaunā zemē, kur pētnieks ir pionieris, kas, tēlaini izsakoties, spiests izcirst ceļu biezokņos, necaurejamos džungļos.»

Tātad to saka Francs Termers, viens no maijoloģijas pro- tagonistiem Vācijā. Blakus vācu zinātniekiem maijoloģijas pamatus, it sevišķi pirmajos gados, lika francūži (Etjēns Brasērs de Burbūrs) un angļi (Alfrēds Persivels Modslijs). Mūsu dienās visplašākās maijoloģijas studijas notiek Savienotajās Valstīs un Meksikā. Arī PSRS daži ievērojami pētnieki nodarbojas ar maiju vēsturi un kultūru. Šeit es gribētu minēt vismaz labi pazīstamā padomju etnolingvista Jurija Knorozova vārdu.

Un Cehoslovakijā? Pagaidām te sākušās tikai amerikā- nistikas pamatstudijas. Specializētas amerikānistikas studijas — konkrētajā gadījumā specializēti pētījumi par Centrālamerikas maiju vēsturi un kultūru — mūs vēl tikai gaida. Tātad ar šo grāmatu gribēju pievērst sabiedrības interesi maiju arhitektūrai, tās radītājiem — maiju indiāņiem un uzsvērt, ka šo krāšņo pilsētu celtnieki pelnījuši mūsu uzmanību un interesi un nākotnē. varbūt arī pie mums specializētus zinātniskus pētījumus.

Šeit, gluži dabiski, rodas jautājums, vai vispār mums — nelielai tautai Viduseiropā — jānodarbojas ar sen mirušas indiāņu kultūras studijām. Noteikti jā. Turklāt vairāku iemeslu dēļ. Pirmkārt, uzskatu, ka, pētot civilizācijas vēsturi, jāveltī uzmanība visām kultūrām, kas veicinājušas tās attīstību. Un pie šīs vēstures pieder ne vien Vecā pasaule, Palestīna, Ķīna, Krēta vai Ēģipte, bet tāpat arī Jaunā pasaule — acteki, inki un galvenokārt maiji, pirmskolumba laika Amerikas visvairāk attīstītā indiāņu kultūra.

Un ne tas vien. Katrs no mums jūt, kā pasaule, planēta, uz kuras mēs dzīvojam, gadu pēc gada kļūst mazāka. Zemes, kuras vēl pirms gadsimta ceturkšņa mums labākajā gadījumā bija tikai eksotisku romānu romantiskas kulises — Vjetnama, Nepāla, Jemena un arī Gvatemala, viena no «maiju zemēm», šodien jau kļuvušas par mūsdienu pasaules vispārzināmām sastāvdaļām. Šo zemju attīstību, likteņus mēs vērojam ar tādu pašu un bieži pat ar lielāku interesi nekā mūsu tuvāko kaimiņu attīstību. Izprast tagadni var vienīgi tas, kas saprot šo zemju, šo tautu pagātni.

Protams, varētu būt vēl šāds iebildums: pieņemot, ka arī pie mums tik speciālu problēmu studijām tomēr ir savs pamatojums, vai nav jau par vēlu tās uzsākt? Vai maijo- loģijas jautājumu pētniecība nav jau pabeigta? Nē, nav. Maijologiem vēl ir vesela rinda neatrisinātu jautājumu. Turklāt aizvien jaunu maiju pilsētu atklājumi (patlaban mēs zinām jau simt piecdesmit) izvirza citus jautājumus. Un vairākām šādām neatrisinātām problēmām ir patiešām kardināla nozīme. Te atkal atgādināšu populāro jautājumu par maiju hieroglifiskā raksta atšifrēšanu. Man personiski no maijoloģijas tematu kompleksa visvairāk interesē maiju mākslas, literatūras, glezniecības, skulptūras un arhitektūras problēmas.

Tādēļ es arī devos šajā ceļojumā. Ceļojumu aprakstā neesmu, protams, ievietojis visus faktus par maiju celtniecību un arhitektūru. Tāpēc es, tos nedaudz apkopojis, ievietoju šajā pēcvārdā, kas paredzēts tikai speciāli ieinteresētiem lasītājiem ar dziļākām tehniskām zināšanām. Šo «enciklopēdisko izziņu» par maiju arhitektūru esmu izstrādājis kopīgi ar speciālistu — inženieri Zdeneku Uheru.

Maiju arhitektūras sākumu, tas ir, to laiku, kad maiji sāka lietot savām celtnēm akmeni, var attiecināt uz mūsu ēras pirmā gadu tūkstoša sākumu, un tās attīstības ilgumu ierobežo spāņu konkistadoru ierašanās Jukatānā. Atsevišķu objektu celtniecības laika noteikšana un līdz ar to periodu vēsturiskā secība un ilgums ir diezgan problemātisks, jo atkarībā no izmantotajām metodēm rezultātos rodas atšķirības pat līdz trīssimt gadiem. Epigrāfija ļauj noteikt maiju hronoloģiju, pat precīzi norādot dienu, tomēr tikai klasiskā perioda sešsimt gadiem, kad lietoja tā saukto Initial Series (sīku maiju kalendāru). Un, beidzot, keramikas attīstību un klasifikāciju iespējams noteikt tikai lielos vilcienos un ar daudziem izlaidumiem. Stilistiskās secības elementu maiju arhitektūras, tēlniecības un. glezniecības attīstībā tās drīzāk reģionālā rakstura dēļ var izlaist.

Ar maiju arhitektūras klasisko periodu no 1. līdz 10. gadsimtam sastopamies gandrīz visā Jukatānas pussalā, Gvate- malas un Britu Hondurasas teritorijā. Klasiskā perioda stils izpaužas vairākās modifikācijās, kas raksturīgas apmetņu galvenajiem centriem: agrā klasiskā perioda centrs ar visvecākajiem pieminekļiem ir paugurainā Petēna Ziemeļgva- temalā, kas savos ziedu laikos bija biezāk apdzīvota nekā Ņujorkas štats mūsu dienās; pie Usumasintas un arī pie Motagvas upes, kuras ierobežo Jukatānu dienvidos, ir vairāki centri, kas pieder galvenokārt vidējam klasiskajam periodam. Cits hronoloģiski strīdīgs centrs ir Riobeka, sauss apgabals Vidusjukatānā, un, beidzot, divi pēdējie centri vēlajā klasiskajā periodā, līdzenā Cena un paugurainā Puuka, kas atrodas Jukatānas ziemeļrietumdaļā. Apmēram ap 1000. gadu sākas maiju—tolteku periods maiju arhitektūrā, ko manāmi ietekmē tolteku ieceļošana no centrālās Meksikas. Šī perioda celtnes jau būtiski atšķiras no klasiskā maiju stila celtnēm, un dažas no tām, galvenokārt Cičenicā, ir gandrīz Tulas tolteku celtņu kopijas,

Aplūkojot maiju arhitektūru, mums vispirms jānoskaidro, kādā veidā senie maiji apstrādāja būvmateriālu. Maiji tikpat kā nepazina metālus; nedaudzie maiju pilsētās atrastie zelta, sudraba un vara priekšmeti cēlušies citur, jo Jukatānas neauglīgā kaļķakmens augsne ir nabadzīga ar metāliem. Viņi nepazina riteni, un viņiem nebija arī jūga lopu (tas attiecas ne vien uz Jukatānas indiāņiem). Vienīgais instruments, ar ko senie maiji apstrādāja savus akmens kvadrus piramīdām, neskaitāmos krāšņos reljefus un frīzes no kaļķakmens, tufa, smilšakmens, koka pārsegumus un reljefus no «dzelzs koka» sapote, šis vienīgais instruments atkal bija akmens — akmens kalts. Iedomāsimies, ka Prāgas Svētā Vita doma portāla rozeti viens akmeņkalis ar mūsdienu instrumentiem darinātu visu mūžu līdz astoņdesmit gadu vecumam, un ar cieņu nolieksim galvu maiju celtnieku izturības un prasmes priekšā. Un mūsu tehnikas laikmetā pat grūti iedomāties, ka vienpadsmit metrus garu akmens bluķi, kas sver 65 tonnas (kā stēla Kirigvā), varētu transportēt tikai ar rokām, virvēm un koka svirām.

Vērojot maiju celtnes, vispirms duras acīs materiāla ma- sīvums un varenums. No mūsdienu viedokļa maijiem bija ļoti primitīvas zināšanas par celtņu konstrukciju, par ko liecina, piemēram, Akabdzibas celtne Čičenicā. Tai gan ir vairāki stāvi, taču apakšstāvs zem virsbūves īstenībā ir monolīts aizbērts vai izmūrēts kvadrs, kas veido virsbūves pamatu un ir veikli pielāgots fasādei. Agrās klasikas celtnēm raksturīgas biezas, masīvas sienas un mazas iekštelpas. Mūri pa lielākajai daļai bija veidoti no apstrādātiem akmens kvadriem un pārklāti ar biezu apmetuma kārtu (Petēnā). Vēlākā laika celtnēs jau parādās plānāki mūri, tie ir būvēti no emplektona (kaļķu betona) un apšūti ar akmens plāksnēm, kurās iekalti reljefi (Puukā). Kaļķa javas kā saistvielas izlietošana vispār ir tipiska maiju arhitektūrai, jo citur Amerikas kontinentā ar šo tehnoloģiju nesastopamies. īsto velvi maiji nepazina, iekšējās telpas noslēgumu viņi atrisināja ar pārkaru velvi, tas ir, ar neīsto velvi, kur visi salaidumi ir horizontāli un akmeņi virzienā uz velves pacēlumu ir izbīdīti uz priekšu. Velvi maiju celtnieki izbūvēja vai nu uz balstošās sienas, vai uz koka baļķiem, kurus balstīja akmens kolonnas. Interesanti, ka viņi prata veidot velves cokola akmeni, tomēr neno- nāca līdz saņēmējakmens atrisinājumam un tādējādi līdz liektās velves atklāšanai. Taču pārkaru velve un kolonna maijiem ir tik raksturīgi konstrukcijas elementi, ka ar tiem sastopamies no visagrākajām celtnēm līdz pat tolteku periodam. Maiju arhitektūrā ir skaidri izteikta celtņu tekto- nika. Uz balstošiem elementiem — sienām, pīlāriem vai kolonnām novietots balstāmais elements — iekšējā velve, kas fasādē izteikta ar spēcīgu sijojumu (arhitrāva sistēmā celtnes daļa, kas guļ uz vertikāliem balstiem un ar savu formu skaidri izsaka balstāmā elementa funkciju; balstāmais elements horizontāli novietots uz vertikāliem stabiem — balsta elementiem), kura augstums atbilst velves augstumam. Arhitrāva vietā (sijojuma apakšējā daļa, kas guļ tieši uz kapiteļa vai sienas) šeit ir trīsdaļīga dzega, tā sauktā atadura (atadura spāņu valodā nozīmē savienojums, sāstiprinājums, maiju arhitrāva modifikācija). Atadura būtībā nav sijojuma, tas ir, balsta elementa daļa.

Maiju sākotnējās koka būvēs tai varēja būt vertikālo koka stabu saistitājfunkcija tieši zem horizontālajām sijām. Ataduras (kā nosauc šo neīstā arhitrāva veidu) forma maiju akmens arhitektūrā ir vertikāli saliktu niedru vai zāļu stiebru kūlītis, kas horizontāli pārsiets ar virvi. Tā ir pirmā mākslinieciski izteiktā saistošā vainaga funkcija arhitektūrā. Virs tās ir plata, parasti ar reljefiem bagātīgi izrotāta frīze, kas augšā nobeidzas ar dzegu, kura bieži vien ir ataduras formā. Šī klasiskā sijojuma konstrukcija ir tipiska galvenokārt Puukas stilam.

Citur, kā, piemēram, Palenkē (Usumasintas lejgalā), < maiji sijojuma vietā lietoja materiālu mansarda jumta formā. Ar savu izskatu tie visvairāk līdzinās senajiem un līdz mūsu dienām tipiskajiem salmu jumtiem vienkāršo maiju mītnēs. Pēc maiju celtnēm var konstatēt, ka maiju celtnieki pazinuši un lietojuši moduļa tīklu, kaut gan tas nebija tik izstrādāts un obligāts kā senajā Grieķijā. Tomēr bez tā maiji nebūtu spējuši uzcelt tādas būves kā, piemēram, Karaļu pili Uksmalā (Puukā).

Vispārsteidzošākās celtnes, ar kādām sastopamies maiju pilsētās, šķiet, ir pakāpju piramīdas, kuru augšējā platformā atrodas templis.

Taču pārsvarā maiju celtnēs bija vienstāva būves, parasti garas divu traktu ēkas, kuru telpās varēja iekļūt pa durvīm lielākoties tieši no ārienes. Starp iekštelpām durvju nebija. Plašās un sadalītās celtnēs dispozīcija risināta būtībā kā divu traktu elementu kompozīcija. Daudzas celtnes, galvenokārt tempļi, risinātas kā klasiskā dispozīcija in antis ar divām kolonnām vai pīlāriem (in anlis — latīniski: starp izvirzījumiem, grieķu antīkā tempļa plāna tips, kura fasādi veido divas kolonnas starp pagarinātām ceļļu sienām — centrālās telpas). Logus maiji nebūvēja, izņemot Dzibilčaltūnu, jo iekštelpas apgaismošanai viņiem, acīm redzot, pietika ar gaismu, kas ieplūda pa durvju ailām un bagātīgi atstaroja no baltajām apmetuma sienām un kaļķakmens grīdām. Kāpnes nokļūšanai augstākos stāvos, ja vien tā nebija monumentāla pieeja, novietoja ēkas iekšienē, droši vien lai neizjauktu fasādes vienoto koncepciju.

Celtnes fasādi maiji risināja pārdomāti un rūpīgi, ar proporcijas un ritma izjūtu, turklāt izmantojot optiskās uztveres korekciju. Puukas stila celtnēs balstošās sienas gludā, līdzenā plakne, ko pārtrauc vienīgi ritmiski atkārtotās durvju ailas, kontrastē ar spēcīgā sijojuma sadalīto plakni un bagātīgi izrotāto frīzi. Vienveidīgas garas fasādes vēl sadalīja ar plašiem, izvirzītiem portāliem, daudzreiz šajās izvirzītajās fasādes daļās novietoja monumentālus vārtus ar pārkaru velvi, kā, piemēram, Karaļu pilī Uksmalā. Atsevišķi stāvoši vārti, sava veida triumfa arka, arī nav nepazīstams elements maiju arhitektūrā (piemēram, slavenā Kabā arka).

Taču starp maiju celtnēm atrodam ne vien pilis, tempļus un klosterus, bet arī observatorijas, tiesu pagalmus, tirgus laukumus, ceremoniju platformas vai terases, pat atsevišķas ēkas tvaika pirtīm. Droši vien pirtis kādreiz bija ierīkotas visās pedantiski tīrīgo maiju pilsētās. Tās, acīm redzot, bija domātas vienīgi augstmaņiem, jo visas pilsētas vajadzības tās nespētu apmierināt; tomēr maiju indiānis arī mūsu dienās ir paradis vismaz reizi dienā atjauties karstu peldi. Pirts ēkas saglabājušās vēl mūsu dienās dažādās pilsētās, piemēram, Čičenicā. Citā maiju pilsētā — Pjed- rasnegrasā saglabājušās pat vairākas tvaika pirtis, kurās uguns iekuršanas un tvaika radīšanas telpa atdalīta no pašas pirts. Šajā pilsētā viena pirts pat atrodas tieši blakus bumbas spēles laukumam, acīm redzot, tā kalpojusi spēlētāju vajadzībām. Ar šādu higiēnu nesastopamies pat senajā Romā, kur bija gan daudz sporta laukumu, bet ne pie viena no tiem nebija pirts.

Senie maiji būvēja ne tikai virszemes celtnes vien. Samērā sausā un ar ūdeni nabadzīgā Jukatāna spieda viņus būvēt ūdens rezervuārus, tā sauktos «čultunob» (tās bija lielas, klintī izkaltas ūdens cisternas, iekšpusē apmestas ar kaļķu javu), akvaduktus un grāvjus. Lietus periodā ar kanalizāciju un drenāžu savukārt bija nepieciešams novadīt lieko ūdeni no plašajiem bruģētajiem sapulču laukumiem, pagalmiem un ātrijiem. Lai gan maiji nepazina riteni, tomēr būvēja šosejas — «sakbe», apvidus augstuma atšķirības pārvarot ar uzbērumiem un ierakumiem. «Sakbes» tika būvētas kā stipri un izturīgi satiksmes ceļi starp pilsētām, droši vien lai atvieglotu ceļu gājējiem uz svētceļojumu vietām. «Sakbes» pamata konstrukcija parasti ir no akmeņiem mūrēts valnis, ceļa virsma veidota no kaļķu betona, kas noblietēts ar akmens veltni. (Turklāt riteni viņi nepazina! Veltnis gan ir saglabājies.) «Sakbes» nepavisam nav nenozīmīgas vietēja rakstura būves (piemēram, baltais ceļš no Jaksunas uz Kobā). Maiju arhitektūras sastāvdaļa ir ari stēlas, augsti akmens bluķi, kas attēlo «katūna» — divdesmitgadu cikla patrona stāvošu figūru ar tās divdes- mitgades kalendāra datiem, kurai par godu tā bija uzstādīta. Akmens stēlas pārņēma, acīm redzot, agrāko koka stēlu funkcijas tajā laikā, kad maiji sāka lietot akmeni; stēlu kults galvenokārt bija izplatīts agrajā periodā tā sauktajā Vecajā valstī; vēlāk stēlas gandrīz vairs necēla. Līdzās akmenī kaltajiem reljefiem maiju celtņu bagātīgs rotājums ir sienu gleznojumi, mozaīkas un apmetumā veidotie reljefi.

Mēs šeit runājām par apmetumu, kaļķu javu, emplek- tonu — kaļķu betonu. Kur senie maiji savām būvēm ņēma kaļķus? Atbilde nav tik sarežģīta: Jukatāna ir akmeņains kaļķakmens ģeoloģisks veidojums. Tātad kaļķakmens maijiem bija pietiekami. Bet kā no tā izgatavot kaļķus, ja viņiem nebija kaļķu cepļa? Maiji dedzināja kaļķus bedrēs. Tādu iztaisīja viegli: no zariem un apaļkokiem, kurus salika staru veidā, sakrāva apaļu sārtu apmēram sešus metrus diametrā un pusotra metra augstu, sārta vidū atstāja vertikālu caurumu apmēram trīsdesmit centimetru diametrā. Uz šī sārta sabēra gabalos saskaldītu kaļķakmeni nepilna metra biezā kārtā. Krāvumu aizdedzināja ar lapām un skaidām no padziļinājuma vidū. Un, ja nepūta vējš un nelija lietus, nepilnās divās dienās kaļķi bija izdedzināti. Dažās pilsētās jūras piekrastē, piemēram, Tulumā, kaļķu vietā maiji izmantoja jūras gliemežnīcas.

Maiju pilsētām ir tipiski, ka tās būvētas brīvi — bez jebkādas pakļautības galvenajām asīm vai centrālajam plānam, bez simetrijas laukuma apbūvē. Sīs pilsētas ir dažāda veida celtņu grupējums, dažādos līmeņos izvietotu brīvu un atklātu telpu arhitektūra. Šeit mēs neatradīsim ne galveno ielu kā Meksikas Teotiuakanā, ne arī centrālo laukumu kā acteku Tenočtitlānā. Maiju pilsētās nevar nosaukt par centru kādu noteiktu vietu vai kādu celtni; centrs šeit vienmēr ir pati pilsēta, tas nozīmē — viss apbūvētais laukums. Maijiem nepatika arī sistēma savu pilsētu plānojumā, un tas veicināja celtņu brīvu izvietojumu uz visām debess pusēm. Pilsētu arhitektūrā izpaužas maijiem raksturīgā telpas un celtņu formu harmonija, kontrastu un ritma izjūta. Viņu arhitektūra tieši atspoguļo tautas raksturu, tās cildenumu, morālo skaidrību, nepatiku pret kariem, militārismu un lielām autoritātēm vispār, cieņu pret otru cilvēku. Atsevišķās celtnes un atklātās telpas pēc nozīmes un izvietojuma ir līdzvērtīgas, tāpat kā līdzvērtīgas ir atsevišķas maiju pilsētas. Maijiem .nekad nebija viens valdnieks, kas valdītu pār visu zemi, pār visu tautu. Centrālā vara un valdība maijiem bija pilnīgi sveša, un nekad ne «vecajā», ne «jaunajā» valstī neatrodam nevienu galveno pilsētu; visas ir vienlīdzīgas tāpat kā celtnes pašā pilsētā, tikai dažas pilsētas ir it kā nejauši lielākas, citas mazākas. (Ja ar maiju pilsētām salīdzinām, piemēram, acteku Tenočtitlānu, kurā mita centrāli pārvaldītās lielās valsts varenais valdnieks, Tenočtitlānas vidū redzam galveno piramīdu, tai apkārt galveno laukumu ar karaļa pili un no laukuma uz visām četrām debess pusēm četras galvenās ielas.)

Mums nav īpaši jāuzsver, ka maijiem piemita izpratne par pilsētas izvietojumu ainavā, taču uzskatāmības labad varam minēt piemēru. Petēnā, "kalnainā apgabalā ar dziļām aizām, atrodas Tikalas pilsēta, kuras celtnes, bieži vien uzbūvētas pašā nogāzes malā, ar samērā nelielu pamata laukumu, ir ievērojami augstas (piramīda IV ir 70 m augsta) un tā pasvītro aizu dziļumu un ainavas struktūru. Līdzenās Ziemeļjukatānas pilsētās celtnes aizņem lielāku pamata laukumu, tās nepavisam nav tik augstas kā Tikalas celtnes, atstatumi starp tām ir lielāki, un ar savu iegareno formu celtnes it kā saglabā un papildina ainavas horizontālo līniju.

Iekams atstājam maiju arhitektūras klasisko posmu, apkoposim vēl tās raksturīgos elementus pēc lokālām īpatnībām. Klasiskajai maiju arhitektūrai kopīgi pamatelementi ir akmens, java, balsti un velve. Pārējie elementi, kā redzēsim, ir tikai vietējā modifikācija.

Petēna: masīvas celtnes, kur iekštelpai praktiski nebija nekādas lomas, augsts frontons, ar kaļķu javu saistītu akmens kvadru mūris, fasāde apmetumā ar veidnēs izlietiem rotājuma elementiem, kolonnas ar entazi un raksturīgi mansarda jumti. Mansardi šeit sniedzas pār balstošo sienu ar dzegū un atrodas tādā pašā slīpumā kā pašas piramīdas sienas. Šādā dīvainā, kaut arī vienkāršā veidā ir panākts organisks piramīdas formas nobeigums, ko vainago monumentāla frontona siena.

Motagva: celtnes bez frontona. Šeit arhitektoniski bagātīgs pilsētas risinājums Kopānā, kurai raksturīgas celtņu fasādes apmetumā, kontrastē ar Kirigvā pilsētu, kurā nav daudz ēku un tās būvētas no smilšakmens, kas šeit izņēmuma kārtā saistīts ar māliem. Nelielo ēku daudzumu Kirigvā atsver lielais stēlu skaits.

Usumasinta: Usumasintas lej galam Čiapasas štatā ir raksturīga Palenkes pilsēta. Konstrukcijas ziņā Palenke ir pretstats Petēnai; celtnēm šeit ir plānas sienas un lielas, komplicēti risinātas iekštelpas, divu traktu galerijas, kolonādes; pilij ir tornis, piramīda ar kapenēm, akvadukts. Raksturīgs elements paliek mansarda jumts un frontons. Taču Usumasintas lejasapgabalā ir vēl cits retums — vienīgais Amerikas kontinentā pirms tā atklāšanas: maiju pilsētā Komalkalko sienas mūrētas no ķieģeļiem ar izmēru 19X25X24 cm, turklāt no dedzinātiem ķieģeļiem.

Petēnas, Usumasintas un Motagvas apgabalus, kas atrodas Dienvidjukatānā Kordiļjeru piekājē, sakarā ar maiju vēsturi biežāk apzīmē ar kopēju nosaukumu — Vecā valsts, dažreiz ari no hronoloģiskā viedokļa kā Inilial Serles periodu, kas amerikānistikā ir ieviesies termins Vecajā valstī lietotajam sīkajam maiju datējumam. Par Jauno valsti dēvē Jukatānas ziemeļdaļu, ko senie maiji apdzīvoja vēlajā klasiskajā maiju periodā (Puukā) un maiju—tolteku periodā. Par pārejas periodu starp Veco un Jauno valsti (vairāk piemērots varbūt būtu apzīmējums «ietekmes starpnieks» vai Vecās un Jaunās valsts «starploceklis», jo runa drīzāk ir par ģeogrāfisku teritoriju, kas atrodas starp Veco un Jauno valsti, nekā par hronoloģisku periodu; ņemot, vērā apmetņu rašanos un ilgumu kā Vecajā, tā ari Jaunajā valstī, tas ir diezgan strīdīgs jautājums) varam nosaukt Cenas, respektīvi, Cenas Riobekas stilu.

Cena: fasādes ir no apstrādāta akmens (Petēnā fasādes apmetumā). No Riobekas šis stils atšķiras ar mazāk komplicētu arhitektonisku formu un vienkāršāku izstrādājumu. Cenai raksturīgas ieejas ailas, kas iekomponētas čūsku maskas reljefā.

Puuka: šis stils jau ievērojami atšķiras no pārējiem klasiskajiem stiliem un nozīmē principiālu pavērsienu ne vien arhitektūras attīstībā, bet signalizē arī par pārmaiņām maiju dzīves veidā. Puukas arhitekti vēlajā klasiskajā periodā mainīja visus iepriekšējos maiju celtnieku paņēmienus. Agrākās celtnes kā Jukatānā, tā Petēnā vai Usu- masintā būvētas no apmens kvadriem un plāksnēm, kas lielākoties bija pārklātas ar apmetumu. Puukas celtnieki izveidoja ar kaļķu javu saistītu šķembu serdeni (emplek- tonu), kas ielikts vai drīzāk ieliets plānā apstrādāta akmens apvalkā. Dienvidu celtņu masīvos pīlārus aizstāja slaidi pīlāri un kolonnas, kas jāva iegūt lielāku daudzveidību, risinot fasādes un telpas apgaismojuma aiļu formas un padarot vieglākas sienas. Dienvidos parastās fasādes apmetumā vairs nebūvēja: tās atvietoja ģeometriskie apstrādāta akmens elementi, no kuriem kā no tipizētām" detaļām veidojās visas fasādes ārējā mozaīka. Seit vairs nav monumentālas un varenas frontona sienas, bet vienkāršas stāvu ģēveles. Jumta mansardu aizstāj bagātīgi rotāts sijojums, kas asi kontrastē ar gludo balstošo sienu. Būves konstruktīvā materiāla maiņa no akmens mūra uz monolītu betonu, kas apšūts ar iepriekš sagatavotām akmens plātnēm moduļa tīklā, nozīmē pavērsienu uzskatos un progresu zināšanās. Grūtā un netipiskā fasādes rotājošo elementu iekļaušana lielu kvadru neregulārā konstrukcijā aizvietota ar vienkāršu kompozīciju, kas sastāv no maziem elementiem, kuri izstrādāti pēc modeļa iepriekš noteiktam moduļa tīklam.

Izbeidzas kalendāra un dievu godināšana, pazūd stēlas un monumentālie tempļi, celtnes nozīmi vairs nenosaka dievība, bet lietderība, no filozofiskā viedokļa galvenais tagad nav dievs, priekšplānā izvirzās cilvēks. Šāda apvērsuma piemērs var būt piramīdu formas apzināta pielāgošana par vairākstāvu pili Saīlā.

Puukas stils mūs tieši mudina nosaukt to par renesansi ne vien maiju arhitektūrā, bet arī maiju dzīvē. Šis stils mums jāaplūko kā Puuku zemes īpatnība. Un, kaut arī būtībā tas izriet no vienādiem mākslas kritērijiem un no formas vienas pamatkoncepcijas, tas sasniedz lielu dažādību.

īpatnējo un daudzsološo maiju arhitektūras un visas maiju kultūras attīstību diemžēl pārtrauca Meksikas tolteku ierašanās. Šajā laikā — ap 1000. gadu — otrreiz mainās maiju dzīves veids Ziemeļjukatānā. Sākas pilnīga pāreja no agrākā laucinieciskā dzīves veida uz pilsētniecisku dzīves stilu. Taču vienlaikus sāk izpausties tolteku kareivīgās mentalitātes postošā ietekme. Par ideālu kļūst varas iegūšana un noturēšana. Turklāt tolteku dinastija (šeit Ko- komi) valda ne vien Maijapānā, bet arī-Vairākās citās pilsētās. Tolteku bruņinieki alkst pēc cīņām, pēc kariem. Impozantu ēku celtniecībai, tāpat kā solīdam amatnieku darbam neatliek laika (varbūt akmeņkaļiem vajadzēja iet karā?), ēkas tiek būvētas drīzāk pavirši nekā neprasmīgi, konstrukcija ir vāja, ēku izvietojums notiek vairāk spontāni nekā pēc pārdomāta plāna. Arī arhitektūrā izpaužas augsti attīstītās maiju kultūras pagrimums, jo tā nespēja pilnīgi saplūst ar tolteku kultūru. Lai gan abas kultūras pēc mākslinieciskās izteiksmes bija samērā tuvas, tomēr ļoti atšķīrās principiālos morāles kritērijos. No arhitektoniskā viedokļa šeit vērts pieminēt vienīgi Maijapānas piramīdu, kas, acīm redzot, bija Čičenicas Spalvainās čūskas piramīdas kopija. Vēlāk līdz pamatiem pārveidotās Maijapānas mūri ietvēra apmēram četrtūkstoš ēku, lielākoties dzīvojamo māju, kas bija izvietotas četru kvadrātkilometru platībā.

īpaša vērība mums beidzot jāveltī diezgan izolētā Kin- tānaroo apgabala arhitektūrai. Šajā teritorijā parādās divi galvenie attīstības periodi vai, citiem vārdiem sakot, divi galvenie celtniecības stili. Vecākās pilsētas, piemēram, Kobā, būvētas klasiskajā Petēnas stilā. Jaunākās pilsētas, kas pa lielākajai daļai atrodas Kārību jūras piekrastē un tuvākajās salās, mums sniedz pārskatu par dažādiem maiju arhitektūras stiliem, sākot no klasiskā Petēnas stila ar ma- sīvajām sienām un augstajiem frontoniem, Puukas stila celtnēm un līdz pat maiju—tolteku būvniecības izpratnei. Šeit tomēr jāuzsver, ka termins «maiju—tolteku celtniecība», runājot par šīm ēkām, nav īsti precīzs, jo tolteku perioda celtnes krasi atšķiras gan no maiju būvkonstrukcijas izpratnes, gan arī no tolteku izpratnes par celtnes stilu un formu. Šejienes celtņu un arī pilsētu kopējā koncepcija rada iespaidu, it kā šos centrus būtu veidojusi viena tauta. Tas nozīmē, ka Kintānaroo piekrastē izdevies tas, kas neizdevās Čičenicā, proti, pilnīga maiju un tolteku saplūšana. Par šādu visraksturīgāko pilsētu varam uzskatīt Kiniča pilsētu Tulumu.

Te mums jāatgriežas pie senās maiju duālisma filozofijas, pie viņu uzskata par lietu un jēdzienu dažādību, apzinoties to pašreizējo vienību. Tas nozīmē,-ka jēdziens vai doma ir pilnīga, ja ietver sevī tēzi un antitēzi; vienīgi labais kopā ar neizbēgamo ļaunumu (kas ir cilvēcīgi) veido vienību (esamību).

Reliģijā maijiem bija daudz attīstītāka un pilnīgāka viendievība nekā kristīgajai ticībai un it īpaši 16. gadsimta spāņu katolicismam. Maiju «vienīgais dievs» — Hunab-Ku (burtiski: Hun — viens, vienīgs; -ab ir daudzskaitļa galotne; Ku — dievs) apvieno sevī ne vien kristiešu dievu, bet arī kristiešu velnu. Tās bija maiju dieva divas puses, un to varētu nosaukt par «vienības apziņu».

Ja mēs ņemam vērā maiju pasaules uzskatu, atziņu, ka veselais kļūst par vienību tikai tad, kad ietver vienlaikus arī abas galējības, konstatējam, ka šeit Kintānaroo arhitektūra un, acīm redzot, ne vien maiju un tolteku arhitektūra principā ir un arī nav mainījusies. Mainās izpratne par ēkas konstrukciju, un šī pārvērtība izpaužas arī arhitektoniskajā formā. No sarežģītās velvju būves viņi gandrīz ir atsacījušies, ēkas griestu noslēgumam lieto vienkāršus un vieglus koka siju griestus ar nelielu konstruktīvo augstumu, kas parādās fasādē un visā ēkas formā. Baļķu griestu nelielo biezumu fasādē parāda vienīgi vienkārša dzega, kas šeit aizstāj sijojumu, augstās, posmainās frīzes vispār ir atmestas, tā ka ēkas ir vienkāršas, zemas un liek mums nojaust, ka šeit varētu veidoties jauna, augstāka, viēnota koncepcija. Taču celtnes saglabā maiju raksturu, turklāt tieši tādas iezīmes, kas radniecīgas toltekiem; ieeju ar kolonnām un reljefu nišā virs durvīm lieto arī turpmāk, jo tas ir tipisks kā maijiem, tā toltekiem; tolteku čūsku kolonnas un noliektais ēkas cokols veiksmīgi savienots ar maijiem raksturīgo apmetuma dekorāciju. Tā joprojām paliek maiju un tolteku arhitektūra, kaut gan īstenībā tā jau ir jauna gan arhitektonikas, gan konstrukcijas izpratnes ziņā; to varētu nosaukt par «jaunmaiju» arhitektūru. Diemžēl ziņu par tās tālāku attīstību mums nav, jo tādas vairs nebija. Šīs apbrīnojamās kultūras pēdējais cietoksnis, kad spāņu kolonizācijas laikā maiju kultūra it kā sāka atmosties no iepriekšējās dekadences, nebija pietiekoši stiprs, lai, atvairot spāņu iekarotāju nemitīgos uzbrukumus Kintānaroo, varētu ne tikai noturēt savu patstāvību, bet arī attīstīt tālāk savu kultūru.

Grāmatas tekstu es iedalīju divdesmit nodaļās, tāpat kā divdesmitnieku pamatsistēmā maiju mēnesis sastāv no divdesmit dienām. Nodaļas atsevišķas dienas es norādīju ar šo dienu maiju hieroglifiem. Jukatānas maiju valodā šīs dienas sauc tā: ik, akbal, kan, chiccan, cimi, manik, lamat, muluc, oc, chuen, eb, ben, ix, man, cib, caban, etznab, cauac, ahau un imix.

Bez hieroglifiskajiem dienu apzīmējumiem katru titullapu papildina maiju mākslinieku darbu reprodukcijas:

1.  nodaļa (ik) — sienu gleznojums Tamuinā, kur attēloti maiju cilts huasteku dievi.

2.  nodaļa (akbal) — stēla Nr. 5 no olmeku centra, kas šodien pazīstams ar nosaukumu Serro de 1as Mesasa.

3.       nodaļa (kan) — apmetuma reljefs, kas rotā Palenkes pils torņa grīdu. Reljefs satur bagātīgu hieroglifisku uzrakstu.

4.      nodaļa (chiccan) — frīze Jaksčilānā. Uz frīzes datējums 9. 14. 15. 0. 0.

5.    nodaļa (cimi) — Uksmalas stēla Nr. 7.

6.      nodaļa (rnanik) — stēla Nr. 10, kas nākusi no mazas maiju pilsētas Ksultūnas Petēnā.

7.      nodaļa (lamat) — viens no slavenajiem sienu gleznojumiem, kas rotā Karavīru templi Čičenicā.

8.       nodaļa (muluc) — reta maiju kokgriezuma daļa, tas atrasts IV templī Tikalā (Petēnā), patlaban deponēts Britu muzejā Londonā.

9.        nodaļa (oc) — maiju priesteris (varbūt augstmanis) .svētku tērpā. Darbs atrasts Pjedrasnegrasā (Usumasinta).

10.   nodaļa (chuen) — parastais maiju čūskas-putna motīvs. Reproducētais kokgriezums, kura izcelsme nav noskaidrota, deponēts Bāzeles muzejā.

11.   nodaļa (eb) — maiju—tolteku Rīta Zvaigznes motīvs no Jaguāru tempļa Čičenicā.

12.   nodaļa (ben) — viens no slavenajiem zelta diskiem, kurus konsuls Tomsons izcēla no Nāves akas. Šodien Nacionālajā antropoloģijas muzejā Mehiko.

13.   nodaļa (ix) — cits disks, kas izcelts no Čičenicas Nāves akas. Tas izrotāts ar dieva attēlu un virkni kalendāra datu.

14.   nodaļa (men) — Ratilinksulā atrasta maiju trauka rotājums.

15.   nodaļa (cib) — nezināmas izcelsmes maiju stēla. Tā attēlo pilsētas īsteno vīru, kas pieņem trīs pavalstnieku cildinājumu.

16.  nodaļa (caban) — daudzkrāsains gleznojums uz maiju trauka, kas atrasts Čiksoijas upītes ielejā,

17.   nodaļa (etznab) — ne visai parasts sienu gleznojums maiju pilsētā, ko šodien sauc par Santaritu.

18.  nodaļa (cauac) — Uaksaktūnā atrasta daudzkrāsaina trauka gleznojums.

19.  nodaļa (ahau) — divi monumentāli maiju uzraksti. Kreisajā pusē no Jaksčilānas, labajā pusē no Kopanas.

20.   nodaļa (imix) — kapakmens no Augšāmcelšanās kapenes Palenkē, Ainas satura paskaidrojums tekstā.

SATURS

1.  Sebastjana Toresa sala………………………………………. ?

2.  Jaguāru galvaspilsētā………………………………….. 15

3.   Piramīdas mūžamežos…………………………………….. 27

4.  No Cenu zemes uz Puuku zemi…………………………. 37

5.  Punduris un Ksiu……………………………………………. 47

6.   Arka un malārija…………………………………………….. 53

7.   Dārgumi par trīs peso……………………………………… 63

8.   Čičenicā………………………………………………………….. 7 '

9.  Nokāpšana Burvja alā……………………………………… 79

10.  Spalvaino čūsku valstībā………………………………… 87

11.  Tolteku mantojums……………………………………… 101

12.  Pie Nāves akas . …………………………………………. 109

13.  Pirāti parāda ceļu…………………………………………. 119

14.  Atlantīdas pēdējā pilsēta?……………………………… 129

15.  Zem ūdens un gaisā……………………………………… 139

16.  Ar lidmašīnu pāri baltajam ceļam …. 149

17.  Kintānaroo austrumos………………………………….. 157

18.  Runājošo krustu ēna…………………………………….. 169

19.  Septiņas Salamankas un viena Merida . . 177

20.  Maiju augšāmcelšanās………………………………….. 189

Pēcvārds………………………………………………………….. 201 _

Miloslavs Stingls

PIE MAIJU PILSĒTU DĀRGUMIEM Sērija «Stāsti par vēsturi»

Redaktore J. Roze. Māksi, redaktors A. Llpins. Tehti. redaktors L. Rudzltis. Korektore B. Vārpa. Nodota salikšanai 1973. g. 19. decembrī. Parakstīta Iespiešanai 1974. g. 28. martā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2 un dobspiedes papīrs 100 g, formāts 81X108/32. 8,25 liz. iespiedi.; 13,86 uzsk. Iespiedi.; 12,80 izdevn. i. Metiens 45 000 eks. Maksā 61 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulvārī 24. Izdevn. Nr. 229/26394 J-2481. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrālijā «Ciņa» Rīgā, Blaumaņa Ielā 38/40. Pašūt. Nr. 707-L. Vāki un ielikumi iespiesti Rīgas Paraugtipogrāfijā Vienības gatvē II Pašūt. Nr. 738.

[1] 1 legija — 4,83 km.

[2] pie kabā vārtiem.

[3] vai vēlaties, senjor? (Spāņu vai.)

[4] viens no maiju pētniecības dibinātājiem Etjens Brasērs de Burbūrs 19. gs. pārtulkoja tolteku vārdu «Naual» kā «sciencia suprema» vai «mislerio supremo» — visaugstākā zinātne vai visaugstākais noslēpums.

[5] Šeit jāpiemin, ka Kokomi Sājos gados divreiz uzbruka Ksiu; pirmoreiz tas notika, kad Ksiu svētceļnieki devās uz Cičenicas Nāves aku noturēt aizlūgumu. Daudzi autori nepareizi saista šos divus notikumus.

Content

Stingls Miloslavs Pie maiju pilsētu dārgumiem

1. SEBASTJANA TORESA SALA

2. JAGUARU GALVASPILSĒTA

3. PIRAMĪDAS MŪŽAMEŽOS

4. no Cenu zemes uz puuku zemi

5. PUNDURIS UN KSIU

6. arka un malarija

7. dārgumi par trīs peso

8. ČIČENICA

9. nokāpšana burvja alā

10. spalvaino čūsku valstībā

11. tolteku mantojums

12. pie nāves akas

13. pirāti parāda ceļu

14. Atlantīdas pēdējĀ pilsēta?

15. zem ūdens un gaisa

16. AR LIDMAŠĪNU PĀRI BALTAJAM CEĻAM

17. KINTĀNAROO AUSTRUMOS

18. runājošo krustu ēna

19. septiņas salamankas un viena merida

20. MAIJU AUGŠĀMCELŠANĀS

PĒCVĀRDS

SATURS