Dorbe Herberts

Pie Ventas grīvas

H. DORBE

PIE VENTAS GRĪVAS

pirmā nodaļa

1

No pilsētas puses pa Ventspils — Kuldīgas lielceļu gāja divi jauni cilvēki — vīrietis un sieviete. Viņi gāja palēni, nesteigdamies, varētu sacīt — soļus skaitīdami. Un kāpēc gan viņiem steigties? Bija svētdiena, kad nekāds darbs negaida, un laiks turklāt patīkams, mierīgs, saulaihs — pats rudens sākums, kad koki vēl kupli un zāle ceļmalā, gandrīz jau nokoptie lauki vēl vasaras zaļumā, kad starp smilgām šur tur vēl redzams pa sarkanā āboliņa ziedam, pa retai mēra puķei, un tāpat arī citi sīki košumi vēl it omulīgi turas tikko aizgājušās vasaras jaukumā. Gaiss gan tāds savādi rēns: tajā jūtams platāls vēsums — vasaras ardievas un reizē rudens sveicinājums vispirms zaļajai zemei, tad cilvēkam; un kurš gan lai to nemanītu? Ir uz vaiga, ir sirdī.

Noiets vēl nebija nekāds lielais gabals — tikai kādas sešas verstis, un noguruma pagaidām itin nekāda. Pie Pasiekstes, tuvu lielceļam, pa kreisi klajā laukā bija redzamas savestas laukakmeņu grēdas, ķieģeļi, baļķi, grants.

—   Kas te tiks celts? — jautāja Trūde Pēterim, kas pašlaik pārlika nesamo no kreisā uz labo kamiesi.

—   Vējsudmalas. Pats pēdējais laiks jau tām te pacelties. Vieta kā radīta. Visapkārt klaji un plaši lauki. Kad gan te nepūš vēji! Sevišķi no jūras puses, un vējš ir dzirnavnieka labdaris. — vienmēr gaidīt gaidīts. Vēja spēks tas pats kas ūdens spēks, tiem abiem klausa dzirnavrats: viens vējsudmalās, otrs ūdensdzirnavās.

—   Tu esi redzējis, — Trūde kā pārdomās jautāja, — to ratu griežamies?

—   Zūrās.

—   Uz kurieni pašlaik soļojam?

—    Dzirnavas ir nevis šai pusē, kur muiža, bet otrpus Ventai, verstis divas pa kreisi no upes. Tur tikpat kā blakus vējsudmalas un ūdensdzirnavas. Ja nemaļ vienas, laiž vaļā otras. Ērti un izdevīgi. Malējam nekad ilgi nav jāgaida, bet melderim nemitīga peļņa — naudā un graudā.

Nosoļojuši vēl pāris verstu, gājēji sastapa laucinieka pajūgu, ko bija apstādinājis, pēc visa spriežot, uzpircējs, un pašlaik notika kaulēšanās par preci, kas atradās vezumā. Kad gājēji bija pietuvojušies pajūgam un parasto labdienu padevuši, zemnieks attapīgi griezās pie pienācējiem:

—   Par cik tad tagad pilsētā iet rāceņu pūrs?

Pēteris bez liekas apdomāšanās pateica pašreizējo cenu, jo kartupeļu — mazturīgo ļaužu galvenā pārtikas produkta cenu katrs it labi zināja.

—   Nu re, — uzpircējs apmierināts ieteicās, — vai neteicu pareizi?

Un abi tad turpināja pārtraukto valodu, noslēgdami, redzams, abpusēji izdevīgu darījumu, bet gājēji soļoja tālāk.

Ceļš priekšā nebija vairs tik līdzens — tikai nesen vēl pa posmiem nograntēts, pa ceļa virsu izsvaidītā grants vēl nebija labi piebraukta. Nelielie akmeņi un oļi kavēja iešanu, vajadzēja meklēt gludāku taku pa grāvja malu, kur vairs nevarēja turēties cieši blakus kā līdz šim. Bet ceļa posmi — līdzeni un nelīdzeni — mainījās līdz ar māju uzrakstiem uz otrpus grāvim ieraktajiem zemajiem ceļa stabiņiem, pēc kuriem tad ceļa pārlūki varēja sekot un zināt, kā kuru māju saimnieks kopj un uztur kārtībā savu ceļa gabalu, kas bija jādara klaušu kārtā: katru gadu jāuzved grants un jāiztīra lielceļa grāvji.

Parasti ikkatrs ceļavīrs, bet it īpaši mazie gājēji, ceļu mērodami, kavē laiku ar šo māju nosaukumu lasīšanu, kas bija glīti uzkrāsoti uz ceļa stabiņiem. Kā zināms, Jānis Pliekšāns savā laikā tādā kārtā atradis un izvēlējies sev par literāro pseidonīmu vārdu Rainis.

Bet nu laiks iepazīties ar abiem mūsu varoņiem un viņu gaitām.

Pēteris, uzvārdā Žvingulis, jauns cilvēks ap divdesmit pieciem gadiem, vidēja auguma brūnēts. Viņš jau pāris gadu strādāja pie ostas izbūves darbiem, kuru apmēri bija grandiozi. Attiecīga valsts resora plānos bija paredzēts Ventspils ostu pārvērst par vienu no lielākajām valstī, ar milzīgu labības elevatoru, saldētavu, dažādām ierīcēm. Un tam visam dos dzīvību dzelzceļa artērija, pa kuru plūdīs uz šejieni plašās Sibīrijas neizsmeļamās bagātības, labību un sviestu ieskaitot, kas tad pa jūrām un okeāniem tvaikoņos aizlīgos uz visām pasaules malām.

Pēteris bija vienīgais dēls saviem vecākiem, no kuriem dzīva bija tikai māte, un tādēļ viņš netika iesaukts karadienestā; viņš tad iestājās darbā kādā ostas strādnieku brigādē, bet nu jau otrs mēnesis, kopš izgājis malā: savainojis labās rokas plaukstu. Nu jau gan tik tālu, ka varēja sākt darīt kādus vieglākus darbus, kā to dakteris sacīja. Pašlaik abi ar Trūdi viņi devās uz kartupeļu ņemšanu Zūru muižas laukos, kur maksāja desmito tiesu: no desmit nolasītiem pūriem vienu pūru darba darītājam. Tas nav smags darbs un veicams arī ar kreiso roku.

Trūde Adītāja — Pētera līgava. Kāzas nolemts svinēt labi pirms Ziemassvētkiem, kad būs šim dzīvē svarīgajam notikumam pienācīgi viss sagatavots. Trūdei bija ap divdesmit. Viņa bija pievilcīga, atjautīga meita. Bet savukārt jāsaka: arī Pēteris diezgan meklējams puisis, uzņēmīgs un par visām lietām liels grābiatnieks. Nācis no trūcīgas ģimenes, kas viņam bija spējusi dot tikai veselus locekļus un nesalaužamu gribu, viņš vēl arvien loloja cerības panākt dzīvē to, kas ģimenes mazroclbas dēļ bija nokavēts.

Augumā Pēteris nebija diez cik padevies, toties visā raženumā izraisījās viņa raksturs: par enerģijas, uzņēmības, labas gribas trūkumu viņš nekad nevarēja sūdzēties. Varēja taisni pabrīnīties, cik daudz dzīvības iemājoja šajā nelielajā stāvā. Ja Pēteris bija ko nodomājis vai tikai iecerējis, no tā viņu neviens vairs .nevarēja ne atrunāt, ne atturēt: uz izraudzīto mērķi viņš traucās droši, uz saviem spēkiem paļāvīgs un par sava nodoma īstenošanu negrozāmi pārliecināts. Tāds viņš bija ikdienas sīkās lietās, tāds lielos pasākumos, bet it sevišķi tādos, kam bija sakars ar vispārības interesēm, kuros atbalsojās sabiedrības vajadzības un prasības. Tādās lietās viņš ne tikai atstāja neievērotas personiskās vajadzības, bet bija gatavs citu labā nest upurus. Varbūt dažureiz viņš būtu pelnījis pārmetumus no tuviniekiem, tā rīkodamies, bet pats viņš neatguvās, no izvēlētās takas nenogriezās, kauču arī tā dažkārt bija grūti ejama. Šinī ziņā viņam bija daudz kopēja ar Jēkabu Adītāju, Trūdēs tēvu.

Tāds bija Pēteris, un nav jābrīnās, ka taisni šī trauk- smainība un dzīvīgums saistīja Trūdi, kura raksturā bija lēnīga un apdomīga. Trūde iemīlēja Pēteri dziļi un patiesi. Iemīlēja tāpēc, ka Pēteris bija neliekuļots, atklāts, taisnīgs.

Pētera jūtu pasaules bagātība neatpalika no prāta asuma un gaišo domu loka, ko viņš bija guvis patstāvīgās pūlēs un neatlaidīgā cīņā. Skolas solā viņš bija sēdējis tikai četrus gadus — četras ziemas pilsētas draudzes skolā. Nevarēdams turpināt izglītību skolā, viņš savas alkas pēc zināšanām centās remdēt pašmācības ceļā. Kur vien bija iespējams un izdevība tikt pie grāmatām, viņš iegādājās tās, ja pietrūka līdzekļu, urbās bibliotēkas sējumos pilsētas grāmatu lasīšanas biedrībā, kur par nelielu mēneša maksu bija pieejamas ne tikai grāmatas, bet arī laikraksti.

Tāds bija īsumā šī censoņa necilās personības raksturojums, turklāt viņš arvien papildināja savu garīgo kopumu bargajā dzīves skolā, cenzdamies jo vairāk tvert un apgūt ar visu savu jaunekļa dedzību un aizrautību.

—   Kā tu domā, Trūde, iegriezīsimies? — Pēteris vedināja, kad ceļmalā bija redzams Leču krogs un lielākais ceļa gabals jau paveikts.

—    Ja tu tā vēlies, man nav ierunu, — Trūde bilda un pavilka uz augšu galvas lakatiņu, kas bija noslīdējis uz pleciem.

Viņi līdz šim soļojuši vaļi un bezbēdīgi; ne vienu vien reizi Pēteris no sāniem tīksmīgi nolūkojies Trūdēs sārti pietvīkušajā atsegtajā vaigā, rožainajā austiņā, virs kuras līgodamās rotaļājās dzeltenīgu matu cirtas.

—   Trūde, tu esi daiļa, daiļa, — Pēteris tad sacīja, paspēris pāris soļu uz priekšu un ar smaidīgu skatienu Trūdi nomērījis no galvas līdz potītēm.

—   To nemaz līdz šim nezināju, bet nu būs vien jātic, ja ļaudis tā runā un Pēteris arīdzan, — Trūde smiedamās atbildēja.

—    Ak tu, — Pēteris meklēja savu jūtu izpausmei atbilstošu vārdu, — … rozīte mana … Labi, mana daiļā, bet nebūsim nu tādi skopuļi, arī tik nabagi neesam, lai neatvēlētu sev garajā ceļā kausu bairīša, — viņš vēl piebilda. —- Bet ko tev? — Tu jau zini, ka es nebaudu tās vīriešu dziras.

— Nu, tad es tev izsaukšu glāzi vīna, kā to kungi mēdz darīt, — Pēteris dižodamies, komiskā pozā izslējies, noteica un nospieda kroga durvju kliņķi.

Pievakarē abi ceļinieki nonāca Aizupjos, kas bija viņu šodienas gājuma ceļamērķis. Tās bija nelielas lauku mājas netālu no lielceļa, muižas plašo lauku malā. Māju apsaimniekoja kāds Trūdēs mātes attāls radinieks, pie kura nācēji nolēmuši apmesties to nedēļas laiku, kuru viņi pavadīs muižas tīrumā pie kartupeļu rakšanas. Te viņus kā saviešus saņēma mājinieki un tūdaļ sēdināja pie maltītes galda. Zemnieku ļaudis parasti vakariņo agri, jo nākamās dienas rīta cēliens arī sākas vēl tumsiņā. Ciemiņi reizē ar labdienām no mājiniekiem pasniedza brangu kuli ar jūras maizi — svaigām plekstēm. Laucinieki ar tādu mantu nav izlutināti, kaut gan pašiem savi Ventas ūdeņi nav tālu, bet kad gan zemnieka cilvēkam, ar darbiem kaujoties, vaļa bradāt pa dūņām un kāst upes ūdeņus.

Mājasmāte nekavējās apprasīties par savu lolojumu — dēlēnu Modri, kas mita Trūdēs vecāku ģimenē un maizē, ko viņa tiesu, protams, bez kādiem stingriem mēriem un svariem piegādāja māte no tās lauku svētības, kuru viņi te sapūlēja. Modris nodots par mācekli pie galdnieka, lai dienās kļūtu par amata meistaru, jo viņš rautin rāvās uz pilsētu — tuvāk lielajai dzīvei un tās devumiem.

Modris pārcēlās no laukiem uz pilsētu ar lieliem nodomiem galvā un vecu vijoli padusē. No kāda ciema muzikanta viņš bija sadzinis šo instrumentu, galīgi aplupušu un apbružātu, bet tas skanēt skanēja. Jau agrīnās puikas dienās, dzirdējis kādu ciemnieku spēlējam vijoli, viņš nebija licies mierā, līdz beidzot ticis pie šī mūzikas rīka.

Sākumā tas drausmīgi spiedza, kad Modris to neapnicis čīgāja, jo viņa griba iemācīties spēlēt bija apbrīnojama. Nu jau viņš tik tālu ticis, ka spēle vairs negrieza ne paša, ne citu ausīs, un tāpēc ar mierīgu sirdi un priecīgu prātu ņēma instrumentu sev ceļabiedros, pāriedams dzīvot pie pilsētas radiem, būdams pārliecināts, ka ar savu spēlēšanu neviena netraucēs un neatbaidīs no sevis, kā tas notika viņa spēlēšanas sākuma laikā ar mājiniekiem, kas, izdzirdot viņu čīgājam, tikpat kā kaut kur nobēga. Turklāt viņa nodoms bija vijoles spēli pietiekami iemācīties pie kāda meistara pilsētā, kas viņam arī izdevās.

—   Kas vainas, māt? — Pēteris bilda. — Modrim ir ķēriens ne tikai pie zāģa un ēveles: viņš nemitīgi sniedzas arī pēc kā cita. Vijoles spēle un grāmatu gudrības puikam palīdzēs tālāk tikt, ar laiku, protams.

—   Kad tikai tas netraucē amatam? — māte bažījās.

—    Nu nieki, — tēvs tam nepiekrita. — Gaiša galva der visiem darbiem un visiem amatiem. Muļķis nepratīs pat collmēru pielikt, kur tas vajadzīgs, bet lietpratējs iztiks tikai ar acumēru.

—   Modris jau tā dzinās pēc skolas, bet vajadzēja apmierināties ar tām pašām četrām ziemām tepat pagastskolā. Lai jau nu dieviņš palīdz viņam tikt pie laba amata, pie gudrībām, kas nāk cilvēkam dzīvē tikai par labu un svētību pašam un citiem, — māte piebilda ar vēlīgu gaišumu vaigā.

Taču viena lieta mūsu griba un nodomi, bet gluži kas cits to piepildījums dzīvē, ko grūti iepriekš nozināt. Un labi, ka tā. Kā tad būtu, ja katram no mums jau iepriekš kā uz delnas tiktu izlikti gan visi jaukie notikumi, gan visas nelaimes un nedienas, kas arī var sagaidīt aiz katra mūža gājuma pagrieziena, aiz katra ceļa līkuma? Par ko tad pārvērstos mūsu dzīve? Kas gan to vēlētos, un kam tas būtu pa prātam?

Arī Pēterim un Trūdei neizdevās savu nodomu līdz galam īstenot: jau pēc trīs dienu nostrādāšanas vajadzēja atgriezties pilsētā. Taču viņu pasākums nepalika bez taustāmiem ieguvumiem: tuvu pie desmit pūru kartupeļu bija kā atrasti, bez lielas kaulu lauzīšanas. Zūru lauku auglīgā zeme, Ventas gadskārtējos pavasara plūdos ar glūdu mielota, arvien deva bagātīgas ražas. Ne velti Zūru muiž- turis savā laikā to izmantoja cukurbiešu kultivēšanai, tās pārstrādājot šejienes cukurfabrikā, kas bija pirmais šāda veida rūpniecības uzņēmums Latvijā.

2

Adītājiem bija savs namiņš pilsētas nomalē, netālu no lopkautuves, ko te dēvēja par slaktūzi. Tādi vienstāva koka nameļi rindojās visgarām gar ielas vienu pusi, gar pretējo pusi stiepās senas kāpas palieka, viscaur apaugusi ar krūmājiem un retiem pīlādžiem. Aiz kāpas pletās klaji, neapbūvēti aploki līdz pat Kuldīgas ielai.

Namiņš glīti • uzkopts, visur redzama rūpīga saimnieka roka un vērīga acs: vai nu tas būtu lakšu žodziņš ielas pusē, vai svaigais sienu krāsojums, vai arī stingri atkabinātie slēģi, kas vējā ne ļodzījās, ne klaudzēja — viss liecināja par kārtību. Darba gaitās un satiksmē ar līdzcilvēkiem Adītājs bija sabiedrisks, atsaucīgs, biedriski izpalīdzīgs, allaž vadījās no kopības interesēm, turpretī mājas dzīvē turējās kā liels savrupis — nekad nevarēja labi justies īres mājas burzmā. Te viņam trokšņains kaimiņš, te kvekšķīgs suns kopīgā gaitenī sagādāja nepatikšanas un sarūgtināja atpūtas brīža jaukumu. To visu viņš piedzīvoja pirmos gados, pārnācis uz dzīvi pilsētā no Ugāles mežu miera un klusuma, tādēļ drīz vien ar tēva un radinieku palīdzību pacentās tikt pats savā pajumtē, kas gan nebūt nedevās tik viegli. «Jūties kā pagasta nabags, mētādamies pa svešiem kaktiem citiem pa kājām,» mēdza izsacīties Jēkaba Adītāja tēvs un nežēloja no sava iekrājuma nebaltām dienām, lai tikai tiktu zem sava jumta.

Un ģimene iekārtojās tīri piemīlīgi: vecajam tēvam savs kambaris, Jēkabam ar sievu īpaša istaba, abiem meitiešiem Trūdei un Annai palika trešā istaba, neskaitot vēl galīgi nepabeigto bēniņu izbūvi, ko sev paredzēja jaunais pāris — Pēteris un Trūde.

Saime pašlaik, ieturējusi vakariņas, brīdi kavējās turpat pie ēdamgalda. Te bija visa Jēkaba Adītāja ģimene kopā, izņemot Trūdi: pats ar sievu, jaunākā meita Anna, vecaistēvs, Modris, kas, kā pats mēdza izteikties, uzskatīja sevi par vecātēva apakšīrnieku, jo abi mita viņa kambarītī. Ģimenes galvam bija ko padomāt, lai visi ģimenes locekļi būtu apgādāti. Kauču arī Trūde vasaras sezonā ņēmās ar tīklu lāpīšanas darbiem un Anna strādāja par kalponi, ko bija iesākusi vēl tikai nesen, tomēr ne mazums ģimenes rūpju izvagojušas Adītāja darba vīra no- brūnējušo vaigu, ko ar sirsnīgu līdzjūtību allaž vēroja viņa mūža draugs Marija krietnas sievas uzticībā un saderībā.

— Varēji taču, Anniņ, ko iebaudīt, — māte griezās pie meitas, to glāstīgu skatienu uzlūkodama.

—     Paldies, māt, kam jūs apgrūtināt ar lieku muti: pāriešu mājā, sēdīšos pie kungu galda.

—   Nu lepni, kā lielmāte, — jokodamies teica Modris

Māte ar rūglumu piebilda:

—     Pie kungu galda . .. Diezin vai vienmēr esi paēdusi, kā nākas, savus saimniekus pie pilniem galdiem ēdinādama. Kungiem vienmēr un visur divi mēri, divi galdi — tas viens pašiem, otrs visiem citiem, gājējus ieskaitot.

—   Bet viņi taču tik bagāti — tie Zebas, — Anna iebilda.

—     No viņu bagātības neviens nabags nav paēdis, — bilda Adītājs un tad, pret māti pagriezies: — Tu, māt, neko vairāk šovakar uz galda neliksi? Paldies par vakariņām.

—   Veseli, veseli ēduši, mīļie, — māte bilda.

Vecaistēvs piecēlies tipināja uz savu kambari, bet durvīs attapās un, pret Modri pagriezies, vedināja:

—     Vai tad nenāksi noskandināt kādu vakara meldiņu? Ak tev jau tā stīga vējā …

—     Nu jā, vecotēv, — Modris teica, — to vainu rīt pat mēģināšu salabot.

Vakaros, bet it sevišķi svētdienās Modris ar vecotēvu nereti dziesmotās gaitās ņēmās divatā: Modris spēlēja tautas dziesmas un pats dziedāja līdzi, viņam ar labpatiku piebalsoja vecaistēvs, kas sevišķi bija iemīlējis «Tumša nakte, zaļa zāle», un tā nekad neiztrūka viņu diezgan ierobežotajā repertuārā.

Māte turpināja:

—     Tā tas mūsu nelielajā saimē, bet ir taču vēl lielākas; neskaitāmās ģimenēs — trīs četri mazgadīgi bērni, vecie un paši un tikai viens pelnītājs. Arī tiem jādzīvo, un dzīvo.

Māte pa tam sāka nokopt galdu, Anna ņēmās mātei palīdzēt.

—     Labāk atpūties, meit, tavas rokas droši vien katru dienu tirpst, Zebu trauku kaudzes mazgājot un citus simt darbus veicot.

Anna nu jau divus mēnešus strādā lieltirgotāja Zebas namā par istabeni. Tā viņas pirmā darba vieta, kur viņa aizņemta no agra rīta līdz vēlai vakara stundai, un tikai paretam izraujas uz kādu brīdi, lai aizsteigtos pie savējiem apremdināt sirdi.

—     Nez ko šovakar Trūde dara? Un Pēteris? — Anna ieminējās.

—   Nu jau arī, jādomā, pie miera pēc dienas pūliņiem. Lai gan viņi neskaitās muižas gaitniekos, tomēr nav viegli diendienā līkņāt pa kartupe]u vagām. Trūdei jau būtu laiks noņemties ar daudz ko tepat mājā.

—   Jāloka pūrs, — Modris, kas pa tam bija paņēmis no plaukta kādu grāmatu un to priekšā sev atšķīris, šķelmīgi teica.

Viņam norājoši atteica Anna:

—   Tu jau nu viņas vietā to vis nedarīsi.

—   Kāpēc? Es turēšu pūra vāku, kamēr viņa pielocīs, — un tad pēkšņi uzsāka:

Bēda, bēda, liela bēda, Kas to bēdu izbēdās; Tēvs nopirka lielu pūru, Kas to pilnu darinās?

—   Nebēdāsim, mīļie, pūru pielocīs Trūde Adītāja, bet to atslēgs mans draugs Pēteris Žvingulis. Tā gan.

—   Zobgalis! — Anna viņu norāja.

—   Liec nu meitiešus mierā, rezgali, tā nav tava rieža; tev līdz precēšanās laikam vēl tālu. Skaties labāk grāmatā, — māte nāca Annai palīgā.

Modris ar strauju kustību, galvu plecos ierāvis, noliecās pār grāmatu

—   Meklējiet rakstos, un jūs tālu tapsiet, tā saka lielie pasaules gudrie, kuriem mums, mazajiem, būtu tā kā jāklausa.

—   Vai tā tur tai grāmatā stāv rakstīts? — Anna asu mēli vaicāja.

—   Tā te vis nestāv rakstīts, bet runāts gan tā tiek, — Modris atteica un nodevās lasīšanai.

Adītājs pa tam noņēma naglā pakarināto tabakas griežamo un iesāka griezt lapu tabaku, ko veikalos varēja dabūt pirkt ķieģeļa apjoma iesaiņojumā zilā papīrā, pie kam pakas apakšpusē papīrā bija iegriezums pieckapei- kas lielumā, lai pircējs pīpmanis paožot varētu pārliecināties par markas stipruma pakāpi.

Katrā ģimenē, vai tā laimīga vai nelaimīga, liela vai maza, pārtikusi vai ar trūkuma piemeklēta, nereti ir vakara stundas, kad visi saimes locekļi mēdz kavēties katrs savā nodabā, bet kuras tomēr vieno neredzamas tuvības saites .spožiem uguņiem apgaismotā telpā, tāpat arī istabiņā, ko skopi apgaismo vienkārša pie griestiem virs kopīga galda uzkārta petrolejas lampa. Un ir tik labi, ka bez šis istabas gaismas un siltuma cilvēkos mājo kāda iekšēja gaisma, ko bez pārspīlējuma varēja sacīt par Adītājā saimes locekļiem, kas te šovakar bija vienkopus.

Kādu laiku tā kavējušies vakara reizē, mājinieki izdzirdēja soļu troksni priekšiņā, un drīz vien pie iekšdur- vīm atskanēja klauvējieni. Uz aicinājumu durvis pavērās, un uz sliekšņa parādījās divi ienācēji: Adītāja labs paziņa — vecais zvejnieks ar koka kāju Sieksāts un viņa sābris Vimba.

Padevuši labvakaru un sarokojušies, ciemiņi apsēdās uz piedāvātajiem ķebļiem. Sieksāts, savu koceni labi uz priekšu pastiepis, teica:

—   Man jau tas kumeļš nav tik viegli pievietojams. Ak tad vakaru jau uzņēmuši?

—    Uz to pusi gan. Rīt nav svētdiena. Diena dzen dienu, darbs darbu, tā tas mums, tai rūķu ciltij, no laika gala nolemts. Lūdzu, ciemiņi, nupat kā no pašu fabrikas — gluži svaiga manta, — un Adītājs piebīdīja ciemiņiem tuvāk lādīti ar sasmalcināto tabaku.

Vīri piebāza pīpes un uzkurināja.

—   Jā-ā, dūms kā cisumaiss, — Sieksāts, krietni ievilcis, to ar labpatiku un redzamu baudu izpūta gaisā. — Tāda manta pat sultānriņķiem noderīga.

Par sultānriņķiem sauca māku ievilkto dūmu mutuli izpūst gredzenos, ar ko mēdza palielīties profesionāli pīpmaņi.

—   Gluži vai dvašu velk ciet, — teica Vimba, vecīgi nokrekšķinādamies.

Tad Sieksāts, kā uz ko svarīgu gatavodamies, skatienu apkārt laidis, iesāka:

—   Ja nu tu mūs esi pacienājis ar smēķi, tad mēs savukārt tevi ar jaunāko vēsti: par kartupeļiem būsiet dzirdējuši?

—    Par to izvešanu? Kā nu ne — tā lieta tagad visus aizņem, par to daudz runā, — Adītājs atbildēja.

—   Runāt runā, bet ar vārdiem vien nekādu panākumu nebūs. Te vajadzīga darīšana, — un, jo drīzāk, jo labāk. Vajadzīga stingra rīcība.

—   Un tā būtu? — Adītājs jautāja.

—    Skaidrs viens: kartupeļus neļausim izvest. No kā tad mūsu pilsētas iedzīvotāju lielum lieki daļa pārtiek? No kartupeļiem un zivīm. Bet nu notiek tādi brīnumi, ka kartupeļu paliek arvien mazāk un mazāk. Vienā smukā dienā mēs piedzīvosim, ka to vairs nebūs nemaz.

—: Tas brīdis jau ir pienācis, — Marija bilda. — Bodēs kartupeļus grūti dabūt. Ja arī kur ir — gluži kā naudā sverami: ar katru dienu top dārgāki.

—   Pareizi, sābrien, gluži pareizi, manējā saka to pašu, to saka katra namamāte, — piekrita Vimba.

Sieksāts turpināja:

—   Veikalos nevar nopirkt, tirgū arī tikpat kā nav — kāpēc? Lieltirgotājs Zeba tos pievāc. Zemnieki ved uz pilsētu kartupeļus, lai pārdotu tirgū, bet kas notiek? Zebas cilvēki jau agri no rīta visos ceļos sagaida zemnieku vezumus ar kartupeļiem un uzpērk tos. Pārdošanā nelaiž, krāj spīķeros. Tie nu ir pilni līdz jumtam. Lai mantu no- fraktētu, ostā ienākuši un jau gaida divi prūšu kuģi.

—   Krastā pie Mālera un Zebas spīķeriem, — Vimba papildināja.

—    Zinu, — teica Adītājs.

—   Nu lūk, tādas tās lietiņas, — nobeidza Sieksāts.

—   Slikti, viņi aizvedīs mūsu maizi, bet paši cietīsim badu, — pārdomās bilda Adītājs.

—   Kā tālajās Krievzemes guberņās, kur neraža un bads. Tā jau kopš laba laika raksta avīzēs un nupat vēl. Varbūt neesat vēl lasījuši? —; Un Sieksāts izvilka no praķa iekškabatas salocītu avīzēs numuru. — Kam tādas gaišākas acis? Man bez brilles tie raksti lēkā acu priekšā kā siseņi pa zāli.

—   Nu, nu, — Adītājs sniedzās pēc laikraksta. — Se, Modri, lasi mums priekšā, varbūt kas jauns un nedzirdēts.

Modris, ar labpatiku paņēmis laikrakstu, sāka lasīt:

«Vēstulē «Novoje Vremja» redakcijai kāda korespondente raksta: «Kaut ari pēdējā laikā organizēti daži centri, kur ienāk ziedojumi, taču kā aculieciniece briesmīgajam postam, kas iestājies mūsu rajonā sakarā ar šī gada neražu, iedrošinos griezties pie visiem, kas nav vienaldzīgi pret līdzcilvēku nelaimi.

Bads — šis briesmonis, nepielūdzams un draudošs, mums tuvojas arvien neatlaidīgāk, un viņa upuriem nav kur bēgt, nav kur paslēpties. Ļaudis ēd balandas maizes vietā, bet arī balandu drīz pietrūks, taču stāv priekšā vēl vesels gads — drausmīgs bada un aukstuma gads. Nav ne kartupeļu, ne kāpostu, ne gurķu; nav ar ko barot lopus, kurināmā arī nav; nav ne pelavu, ne salmu, nav ari no kā kaut ko izlūgties — tādiem pašiem nelaimīgiem, kam nav ko dot. Pilnīgs bezizejas stāvoklis.

Sīs briesmas vēl pavairo ugunsgrēki: simtiem un tūkstošiem ģimeņu paliek bez maizes un pajumtes zem klajas debess — badam nolemtie, ko gaida nāve.

—    Jā-ā, bēdīgas lietas, — Adītājs noteica pēc klusuma brīža, kad Modris bija beidzis lasīt. — Bads nav brālis. Cik neapmira badā arī mūsu pusē pirms gadiem divdesmit, kad Kurzemes guberņu piemeklēja neraža.

Sieksāts turpināja izklāstīt savu nodomu:

—    Tas jau draud arī tagad. Tāpēc mums jāgādā, lai kuģi no mūsu ostas aizietu bez kartupeļu kravas.

—    Lai brauc ar gaisa kravu pie velna krustmātes, — pārgalvīgi iesaucās Modris, kas pārrunās iesaistījās ar visu savu pusaudža interesi. Viņa izsauciens sacēla jautrību pārējos sarunas biedros.

—     Jā gan, lai aiziet tukšā, — tā Adītājs, — bet to nevar panākt ne Sieksāts, ne Adītājs, ne kāds cits, to var visi kopīgi, visi pilsētas iedzīvotāji, pirmām kārtām tie, kam ar kartupeļu izvešanu draud bads.

•— Pirmdien sāks iekraušanu, — turpināja Sieksāts. — Štauera formanis Ziepe jau sarunājis krāvējus, bet lieltirgotājs Zeba no prieka berzē rokas.

Adītājs kā attapies tad griezās pie Annas:

—   Anna, tu taču arī varbūt ko esi dzirdējusi šai lietā?

—    Viņi priecājas par lielo naudu, kas ienākšot par kartupeļiem, — Anna teica.

—    Nu, lūk, arī tu vari būt mums piepalīdzīga, ja pie Zebām kas tāds notiek, bet par lielo naudu lai viņi pāragri nepriecājas.

Sieksāts turpināja:

—     Pirmdien jāpulcina ļaudis jau no rīta pie spīķeriem. Mūsu prasība lai būtu: kartupeļu iekraušana kuģos nedrīkst notikt. Pirms tam, svētdien, iedzīvotāji jāapziņo tā neuzkrītoši — pie baznīcas, krogos un citur, kur jau nu cilvēki brīvdienā mīl pulcēties. Bet, lai lieta būtu kārtīga un likumīga, no iedzīvotāju vidus jāizrauga runasvīri, kam jādodas pie apriņķa priekšnieka ar to pašu prasību: nedrīkst iekraut!

—    Tu runā pareizi, tādas arī manas domas, — Adītājs apmierināts bilda. — Pareizi un labi, bet viegli gan nenāksies.

Viņam pievienojās Marija:

—   Tiem vīriem tādi spēki kā nauda un vara.

—    Tas, māt, nav viss, — Adītājs iebilda. — Ir vēl kāds trešais spēks, un tas pieder mums: pretspēks šai naudai un varai.

—   Tā ir īsta vīra runa, Adītāj, ta domā vecums, un ta runā jaunība.

—   Tas viss ir skaidrs, — Adītājs turpināja, — bet paliek viena neskaidrība: kas būs tie runasvīri? Tiem jābūt ar prātu. Viņiem visa tā lieta jāievada un ari jāizved galā.

—    Tava jautāšana, Adītāj, mana atbildēšana: viens no šiem vīriem būs Adītājs, otrs — Žvingulis, trešais — Vimba.

Pēc šiem vārdiem mājinieki saskatījās — tas tomēr viņos radīja pārsteigumu.

—   Jums tādas gaišas galvas, — Sieksāts turpināja. — Ja būs vajadzīgs, atradīsies vēl: starp zvejniekiem un amatniekiem daudz krietnu vīru. Vai nav tā, kaimiņ?

—    Bet šiem vīriem tak jābūt vietā jau pirmdien un tāpat arī vēlāk, ja tas būs vajadzīgs? — Adītājs jautāja.

—   Tikai tā, kaimiņ, tikai tā, — Sieksāts apstiprināja

Adītājs turpināja:

—    Man tas būtu iespējams, zāģētavā vajadzības gadījumā, man iztrūkstot, mani varētu aizstāt; ari Žvingulis pašlaik, sacīt, uz vaļu ar savu ievainoto roku, bet lieta tā, ka viņš ar Trūdi pašlaik Zūrās kartupeļu ņemšanas darbā. Un vai tad nav to daudzo vajadzību? Mūsu saime turklāt paplašinās: Žvingulis — mans nākamais znots.

—   Zinām, Adītāj, zinām, — vēlīgi bilda Sieksāts.

—   Labu znotu tu dabū, Adītāj, labu znotu, — piebilda Vimba.

Mazo neveiklības brīdi, kas iestājās pēc Vimbas uzslavē juma, pārtrauca Sieksāts:

—   Jums pašiem jāizšķiras — kā rīkoties, ko darīt.

—    Te nu nav daudz ko pārlikt, lieta skaidra. Ja mēs esam izraudzīti par uzticības vīriem, tad tādiem mums arī jābūt. Ja atteiksies viens, otrs, trešais, kas tad" būs tie darītāji? Tā nav mūsu, bet visu pilsētas darba cilvēku lieta, tā uz to jāskatās, ne citādi, un esmu pārliecināts, ka tādas arī to visu domas, kuri ir par mūsu izraudzīšanu šim svarīgajam uzdevumam.

—   Pareizi, brāl, tādas ir mūsu visu domas. Tad nu varam uzskatīt lietu par labi nodarītu. Būs ari jāstaigā, jo ir jau vēls.

To dzirdot, Anna atguvās.

—   Vai dieniņ, kā esmu aizkavējusies! Izrāvos tikai uz brīdi, bet nu … — Un viņa sāka atvadīties.

—   Pieskrien, meit, ja mani ko tādu, ko mums būtu no svara zināt, — Adītājs vēl pieteica Annai, kas jau vēra durvis uz priekšiņu.

—   Tad palieciet veseli un uz drīzu redzēšanos, — atvadījās ari Sieksāts un Vimba.

—   Bet ietikšana gan pie jums raibu raibā. Nebūtu man šī koka zirga, — sūrstījās Sieksāts, uz koka kāju rādīdams, — tad ari es ko vairāk iespētu …

—   Mūsu ieliņa izrakņāta kā rāceņu lauks, es jūs izvadīšu, — Adītājs bilda, izvadīdams ciemiņus.

Pēc laiciņa atgriezies, Adītājs izsacījās, ka rīt ar kādu iebraucēju no pagasta Žvingulim jāpadod ziņa, lai tūlīt atgriežas pilsētā kādā visai svarīgā lietā.

—   Bet kā ar Trūdi? — māte ieminējās.

—   Par to lai viņi paši izlemj. Trūde jau var vēl kādas dienas tur palikt.

—   Man tomēr tāds nemierīgs prāts, — māte bilda. — Tā ir grūta lieta, ko tu uzņemies, Jēkab. Visādi var gadīties…

—   Kā jau teicu, un pati tu saproti, ka tā nav mūsu darīšana vien. Vārdu esmu devis un pie norunas jāturas. Protams, uz visu jābūt gataviem, kungi tik viegli nepiekāpsies, bet nedomāsim tūlīt to ļaunāko. Bet tu, — viņš tad griezās pie Modra, — rīt pusdienas laikā mēģini saķert iebraucamās sētās kādu zūrinieku, ar ko padot ziņu Žvingulim.

Modris tādam uzdevumam, protams, bija atsaucīgs ar sirdi un dvēseli, sevī nopriecādamies, ka onkulis uzņēmies svarīgo lomu priekšā stāvošajā lielajā notikumā, tādēļ nebūtu jābrīnās, ja Modris, nesastapis iebraucēju no pagasta, tās septiņpadsmit verstis būtu gatavs nosoļot kājām — vēlu vakarā turp un rīta agrumā atpakaļ. Tas Modrim šķita varonīgi, tā piedaloties šajā noslēpumainajā aizrautīgā pasākumā.

3

Tā sākās 1891. gada oktobra pirmajā pusē šī Ventspils pilsētas darbaļaužu protesta kustība, kas vēsturē pazīstama ar apzīmējumu «kartupeļu dumpis» un kas norisa nepilnās desmit dienās. Protams, šie nemieri neguva tādu vēsturiski izcilu un plašu atbalsi tautā kā bebrēniešu un kauguriešu sacelšanās, tomēr pārskanēja pilsētas un novada robežas. Un, lai gan šai kustībai nebija tieša sakara ar Dundagas līvu nemieriem, kas šinī novadā notika gadus trīsdesmit pirms ventspilnieku atklātas iziešanas ar savām prasībām, tomēr nav apstrīdama zināma radnieciska sasaukšanās starp abiem šiem protesta izvirdumiem pagājušā gadsimta otrajā pusē.

Ventspils tolaik bija neliela apriņķa pilsēta ar aptuveni desmittūkstoš iedzīvotājiem, kuru šķiriskā noslāņošanās tik tikko iesākās. Pilsētā darbojās daži ne visai plaši rūpniecības uzņēmumi — kokzāģētavas, ķieģeļnīcas, dažāda veida darbnīcas, kur nodarbināja dažus simtus strādnieku; līdzās šiem uzņēmumiem iedzīvotāju otra plašāka darba nozare bija zvejniecība.

Zvejnieku vidū populāra bija trīsgadīgā jūrskola, kuras pamati bija likti tautas atmodas ievērojamā darbinieka Krišjāņa Valdemāra ietekmē. Latviešu sabiedriskā dzīve pilsētā tikko tā īsti bija modusies. Darbojās dažas biedrības: sadraudzīgā, lasīšanas, brīvprātīgo ugunsdzēsēju biedrība, bēru kases, gan iztrūkstot arodnieciskai kustībai vārda īstā nozīmē.

Tiesa, plašāk Ventspils bija pazīstama ar savu dabisko ostu pretstatā jūras smilšu krastā mākslīgi ierīkotajai Liepājas ostai; tās salīdzinot, varētu sacīt: ja toreiz Liepājas tirdzniecības osta bija kā rūpīgi veidota mākslīga papīra puķe, Ventspils ostu tai pašā laikā varēja apzīmēt par vēl neplaukušu zieda pumpuru, kura negaidītā un straujā uzziedēšana notika vēlāk. Šo dusošo skaistuli pie Ventas grīvas uzmodināja Maskavas — Ventspils dzelzceļa līnijas būve, kas sākās tūlīt pēc tam, kad impulsu bija devusi attiecīgu valstu vadošo resoru un sabiedrisko organizāciju ierosme, starp citu, Krievu rūpniecības un tirdzniecības veicināšanas biedrība ar savu 1889. gada priekšlikumu attiecībā uz Ventspils ostas izbūvi un dzelzceļa posma pagarināšanu no Tukuma līdz Ventspilij. Pēc šā posma izbūves caur Ventspili sāka plūst druvu un lopkopības bagātības no plašiem Krievzemes apgabaliem, Sibīriju ieskaitot. Maskavas — Ventspils dzelzceļa līnijas izbūves darbi tika veikti samērā īsā laikā. Varbūt tādēļ, ka pats Nikolajs Otrais ar prāvu akciju žūksni esot figurējis šīs būves sabiedrības akcionāru sarakstos? Šā vai citādi, bet grandiozo izbūves darbu rezultātā mūsu gadsimta pirmajā gadu desmitā Ventspils tirdzniecības osta necerēti uzplauka, aizsteigdamās priekšā kaimiņienei Liepajai. Bet pirms tam ventspilnieki — tās darbaļaudis ar savu vienprātīgo uzstāšanos un dedzīgām prasībām, iziedami atklātā cīņā pret bagātnieku šķiras pārstāvjiem, kas it labi jutās pasargāta zem cariskās patvaldības melnā ērgļa plaši izplestajiem spārniem, rādīja priekšzīmi, kuras ietekme nenoliedzami iesniedzās tuvākā un tālākā nākotnē pilsētas sabiedriski politiskās dzīves turpmākā attīstībā.

Pēc atgriešanās no Zūrām Pēteris negāja uz savu dzīvokli, bet devās līdzi Trūdei pie Adītājiem. Viņš bija nesapratnē, kas par iemeslu pēkšņai ziņai, ka jāatgriežas pilsētā, un dega nepacietībā uzzināt skaidrību šai lietā. Viņš un Trūde pārbrauca ar kādu laucinieku, kas atveda ne tikai viņus pašus, bet arī tos dažus pūrus kartupeļu, ko viņi bija par darbu saņēmuši. Sanāca kādi trīs maisi; tos atveda pie Adītājiem un sabēra mājas pagrabiņā. Drīz vien pārnāca Adītājs no darba, un Pēteris steidzās viņu izjautāt.

Adītājs pastāstīja par tā vakara ciemiņiem, kas ziņojuši par nodomu pretoties kartupeļu izvešanai un par izvēli, kas kritusi uz viņu un Pēteri būt par zinātājiem un darītājiem šai lietā.

— Skaidrs, — bilda Pēteris, — tā ir neatliekama un svēta lieta. Un, ka notiek kas neparasts un sevišķs, to jau nopratu ceļā uz Zūrām. Jau netālu no pilsētas uzpircēji apturēja laucinieku pajūgus ar kartupeļu maisiem un tos aizrunāja, iemaksādami uz vietas rokasnaudu, lai ved uz Zebas spīķeriem. Un arī drudzis muižas laukos liecina to pašu. Tur visgarām kustējās līdzās pašiem muižas gaitniekiem natūrā algoti talcinieki no pilsētas. Tas ir kas nedzirdēts, tā ir bada aicināšana mūsu pilsētā un novadā, pret to ir jācīnās.

Daudz vēl par šo lietu runāja abi vīri, ko darīt, kā riko- ties. Pēteris nolēma to pašu vakaru iet pie Sieksāta un ievākt tuvākas ziņas.

Trūde arī jau no mātes bija uzzinājusi par notikumiem, par turpmāk gaidāmo, un līdzīgi mātei bija rūpēs par Pēteri un tēvu, taču jaukties viņu darīšanās un atrunāt viņus nedomāja.

Pēteris vispirms no Adītājiem devās uz savu mītni, kur viņu sagaidīja māmuļa. Māte ar dēlu apdzīvoja maza na- meļa vienu galu, otrs, jau stipri laika zoba saēsts, palika neapdzīvots, ja neskaita kazu un dažas vistas, kas tur mita. Māte bija jau stipri gados, slimīga un ar dievu uz pusēm apkopa mājas soli, vasaru kustēdamās mājas dārziņā, kur audzēja dažādus sakņaugus pašu vajadzībām. Kas vien bija smagāks un prasīja spēcīgākas darba rokas, to veica Pēteris, un tā viņi iztika. Bija jau nolemts, ka vēl pirms Ziemassvētkiem, tūlīt pēc Pētera kāzām ar Trūdi, māte pārcelsies uz dzīvi laukos pie sava brāļa, kās apsaimniekoja nelielas pusmājas un kam bija nepieciešama aukle viņa ģimenes atvasei. Tādu pienākumu māte bija solījusies labprāt uzņemties, bet nameli pilsētā pārdot.

OTRA NODAĻA

1

Tā tikai nejaušība, ka Vimbām gadījās tur būt un redzēt notikušo nelaimi. Vecais Kaiva palaidis ganīties aplokā netālu no sava namiņa kaziņu, ko no kāda paziņas nesen iegādājies, lai izaudzinātu par piena devēju govs vietā, jo govi iegādāt šim mazrocīgajam vīram nebija pa kabatai. Kaivam jau pāri septiņdesmitiem. Viņš bieži slimoja, mocījās ar reimatismu, ko bija sadzinis, visu garo mūžu ik gadus iedams jūrā no zvejas laika paša sākuma līdz pat vēlam rudenim, līdz beidzot zvejai bija jāmet miers un jāiztiek no tā, kas palicis. Kas tad? Plika dzīvība. To viņš vēl vilka kā varēdams ar zvejas ļaužu palīdzību un dažādiem vieglākiem pakalpojumiem — ar tīklu lāpīšanu un zivju pienešanu viņu «kundēm».

Jā, kam gan vajadzīgs vecs zvejnieks, kas nespēkā atstājis jūru un iznācis malā uz visiem laikiem? Labi, ja ir kāds mazumiņš atlikts nebaltai dienai, bet ne jau nu katrs to iespējis. Glābiņš, ja nu vēl ir kādi piederīgie, kas apžēlojas un palīdz gādāt par siltu kaktu un siltu viru galdā. Bet, ja arī to nav, nīksti un gaidi savu pēdējo stundiņu …

Todien pie Kaivas bija atnācis Vimba, kas neaizmirsa agrāko darba biedru šad tad apraudzīt. Abi viņi bija iznākuši namiņa pagalmā, kad pamanīja suni, kas, pēkšņi no ielas puses pieskrējis, uzbruka kaziņai un to saplosīja. Tai pašā brīdī pa ieliņu aizdrāzās ormanis ar lieltirgotāja Mālera dēlu, ko pilsētā pazina ar iesauku dullais Josifs, Mūžīgais students un citādi. Sis dīkdienis atklātībā bija populārs ar dažādām dīvainībām, ērmībām, trakulībām, pat publiskiem skandāliem, tiklab skaidrā prātā, kā būdams pillā. Arī tagad viņš aurodams aizbrauca ormanī uz pilsētas pusi, bet viņam nopakaļ skrēja pūdelis, kas tikko bija nodarījis savu asiņaino darbu, nokozdams aplokā nabaga vīra kaziņu.

Vimba ar Kaivu, papriekš nobeiguši lopiņu, kas vēl mocījās nāves krampjos, norunāja iet uz policijas valdi, ziņot par notikušo un prasīt, lai vainīgais tiktu saukts pie atbildības, piedzenot no viņa pienācīgu atlīdzību. Kaivam šodien gan tā pagrūti veicās ar iešanu, mājiņa attālā pilsētas nomalē un līdz policijas iecirknim brangs gabals, taču lieta nebija atliekama, tādēļ viņš saņēmās ar visu nevarību un abi aizgāja.

Tā bija parasta kroņa iestādes telpa, gaiss oda pēc stipras tabakas dūmiem, dienesta mundieru siksnām un vēl pēc kaut kā nenosakāma, bet svešam ienācējam nepatīkama.

Iecirknī abus ienācējus saņēma policists durvju sargs Bravka, kas norādīja iet pie skrīvera Petaka, bet tas savukārt raidīja pie pristava Ģintera.

Uzzinājis, kāda vīriem darīšana, un nepieciešamo iztaujājis, arī Ģinters abus lūdzējus — sūdzētāju un viņa liecinieku — noraidīja, sacīdams, lai iet un iesniedz miertiesā civilprasību pret vainīgo, bet tad kā atguvies:

—   Bet kā jūs zināt, ka tas bija Mālera suns?

—   Kas nu to nezina, pristava kungs, — Vimba bilda.

Viņš bija uzņēmies liecinieka lomu šai lietā, jo Kaivam grūti nācās visu to skaidri un kungam saprotami izklāstīt.

—   To jau pilsētā katrs suns pazīst, — Vimba nobeidza.

—   Ko pazīst — suns suni? — Ģinters atvaicāja.

—   Nu to dullo Jo- , — viņš tikko neizgrūda «dullo

Josifu», bet atguvās: — to Māleru un viņa pūdeli.

—   Pūdelis ir gudrs suns, — tā Ģinters.

—   Jums taisnība, pristava kungs, — Vimba slēptā šķelmībā piekrita, — cits suns gudrāks par savu kungu un dažu labu prātvēderu.

Ģinters pameta pētījošu skatienu uz runātāju, bet, redzēdams viņa acumirklī pieņemto nevainīga cilvēka sejas izteiksmi, apmierinājās.

Bet tad burta kalpam kas ienāca prātā: viņš labi zināja lieltirgotāju Māleru un viņa pagalam neizdevušos ģimenes atvasi, tas nav ar pliku roku ņemams. Pirmās ģildes tirgotājs, ar viņu arī Ģinteram dažu labu reizi bijusi darīšana — rokai roku mazgājot, un tādēļ viņa — Ģintera interesēs novērst nepatikšanas, kas naudīgajam tēvam varētu celties viņa lempīgā dēla nesmukās nevērības dēļ.

Un Ģinters iejautājās:

—   Sūdzības rakstu tiesai protat sastādīt?

—    Kur nu, kungs, neesam tik pulka mācīti, būs jāpalūdz kāds pratējs, kas to izdarīs, — Vimba atbildēja.

—    Nu redzi, tas maksās brangu naudu. Varbūt vairāk, nekā tā kaza vērts. Tāpēc es jums abiem ieteicu: aizejiet uz tirgotāja Mālera kantori, pasakiet par savu būšanu, un tur jums to skādi samaksās, uz galvošanu.

Par savu galvojumu Ģinters bija pārliecināts, jo ne vienu vien reizi viņš tādā kārtā bija pasargājis savu netiešo šefu, kauču arī ne no lielām, tomēr nepatikšanām, par ko, protams, Mālers nepalika parādā.

Patencinājuši par labo padomu, abi apmeklētāji devās uz izeju. Pie durvīm uz priekštelpu Vimba, kas gāja pa priekšu, apstājās.

Bravka, nelaipni noskatījies uz abiem, noņurdēja zem ūsām:

— Nu ej, ej, gribēsi vēl, lai paveru durvis kā kādam lielkungam? Nu, velkas visādi tizli, nedod kungiem miera.

Vimba, durvis pavēris, rāva tās tik sparīgi un plaši vaļā, pats pakāpdamies sāņš, ka durvju mala ķēra Brav- kas pieri.

—    V-velnsI — Bravka nīgri nosaucās un, pieri braucīdams, aizcirta durvis.

Bet abu klapatātāju gājiens uz netālo tirgotāja kantori, kā to paredzēja Ģinters, nebija veltīgs.

Šo nevarēja saukt par izdevušos dienu Ģintera valstībā. Patiesībā šīs valstības īstais — augstākais vadītājs bija apriņķa priekšnieks Silenko, kura kabinets atradās blakus istabā, taču ieeja no ielas bija kopīga kā policijas iecirkņa kancelejā, tā pie apriņķa priekšnieka. Par Ģintera valstību varētu runāt varbūt tik daudz, ka no priekštelpas veda durvis uz gaiteni, no kura varēja iekļūt Ģintera dzīvokli. Uz gaiteni veda durvis arī no kancelejas.

Ja kāds fotokolekcionārs meklētu tipus bildīšu kolekcijai un iegrieztos šai policijas iecirknī, viņš pirmām kārtām apstātos pie skrīvera Petaka. Nebūtu ko kavēties pie paša priekšnieka Silenko, kurā nekā savdabīga nevarēja saskatīt — kroņa mundierī ietērpts policijas priekšnieks, kādu bija leģions pa visu plašo zemi — katrā policijas iecirknī pa eksemplāram. Varbūt drusku īpatnējāka bija pristava Ģintera figūra: mazs resnītis ar platbārdu, gan ne visai kuplu, bet apcirptu, kas staroja uz visām pusēm, pušķojot viņa sejas apakšdaļu. Parasti viņš kustējās uz priekšu sīkiem, steidzīgiem solīšiem, un, viņā noskatoties, varēja gaidīt, ka viņš kuru katru brīdi sāks lēkt ar abām kājām reizē kā zvirbulis, kas — visiem zināms — savā mūžā neviena soļa nesper, bet kustas uz priekšu palēkdamies. Uztraukuma brīžos, kad Ģintera gaita bija sevišķi mudīga, varēja gaidīt, ka viņš savos soļos sapīsies kā vista pakulās.

Taču šiem no izskata parastiem policijas valstības darboņiem bez kādām īpašām iezīmēm pilnīgs pretstats bija Petaks. Garš, tievs, tievām, garām kājām, itin kā izbadējies, izkāmējis, kādus bildēs parasts skatīt augstu domu bruņiniekus, kauču gan no gara bruņinieka viņam nekas nepiemita. Viņa gaita dažā ziņā atgādināja ar auklu sadiegtu papes vīriņu: ja pierauj, viss kustas. Viņam bija saraina kazas bārda, kas skumji tiecās uz leju garumā, tādēļ visa viņa fizionomija šķita kā nerātnas likteņa rokas stateniski pavilkta, bet retās ūsas uz abām pusēm it brangi sniedzās līdz pat ausu ļipām. Bālgans plieķis jau bija apņēmis visu viņa galvas virsu, atrazdamies sīvā cīniņā ar baltu pagaru matu paliekām, kam bija jāapmierinās ar rajonu galvas kausa lejas daļā. Viņa plieķis šķita līdzīgs kailam kalnam, ap kuru krūmāji un čukšņi atraduši sev mājvietu un labvēlīgu augsni vēl vienīgi kalna pakājē. Runāja viņš vienmēr lēni un nopietni, vārdus medīdams kā no noslēpumainas burvja lādītes, un, skatoties nezināmu iemeslu izvagotajā sejā, varēja rasties jautājums: diezin vai šis cilvēks savā dzīvē kādreiz palaidis arī kādu smiekliņu?

Kancelejas iekārtojums bija vienkāršs, nepievilcīgs: brūni krāsots aktu skapis, tādā pašā krāsā galdi ar sēdekļiem, bet labi saredzamā vietā pie sienas, pretī Ģintera galdam, cara Aleksandra Trešā eļļaini spīdīga ģīmetne zeltītā ietvarā. Telpa ar koka balustrādi sadalīta divi daļās: lielākajā izvietojušies nedaudzie kancelejas ierēdņi, mazākā, tāda kā šaurs aizgalds, apmeklētājiem. Nožogojumā viens posms ar atveramu ieeju, kas parasti stāvēja ciet. Nožogojuma iekšpusē pie margām cieši piebīdīts neliels brīvs galdiņš. Tas šķita kā sava veida altāris, pie kura apmeklētāji kā grēksūdzē izlika savas vajadzības un sūdzības vienam no ierēdņiem, kurš, nu jau pie galdiņa pienācis, apsēdās, lai ienācēju visžēlīgi uzklausītu. Tik tiešām, katrs te ieradās dzīves nepieciešamības dzīts, meklēdams savu taisnību, cits jautājums, vai to še atrada.

Pēcpusdiena. Ģinters patlaban bija atgriezies no dzīvokļa pēc maltītes ieturēšanas un nosēdies pie sava galda, kas atradās pa labi, tuvāk durvīm uz apriņķa priekšnieka kabinetu. Viņš uzprasīja Bravkam:

—   Nu kas tev tur, Bravka, — ir kāds apmeklētājs?

Bravka braši raportēja:

—   Nav neviena, jūsu labdzimtība! Tukša priekštelpa. To čigānieti Bravka pats izvadīja uz goda, jūsu labdzimtība!

—   Centība laba lieta, bet tu man nepārkāp instrukcijas.

—   Taisni tā, jūsu labdzimtība, nepārkāpt instrukcijas!

Tad Ģinters sāka kārtot iņapi ar dienesta papīriem

priekšniekam parakstīšanai un griezās pie Petaka:

—   Jums arī kādi papīri parakstīšanai? Ja ir, dodiet šurp.

Petaks steidzīgi un pakalpīgi, drebošiem pirkstiem kārtoja rakstus, runādams:

—    Ir, ir, jūsu labdzimtība. Kas būtu pasaule bez papīriem un bez priekšniecības? Lūdzu, jūsiļ labdzimtība, — un viņš pasniedza dažas lapas Ģinteram, kas tās ievietoja savā mapē, tad, ūsas pabraucījis, plecus uz augšu sarāvis, dienesta siksnu ap vēderu ciešāk savilcis, braši iegāja pie priekšnieka.

Pēc dažām minūtēm steidzīgi no āra ienāca Feifuss. Viņu pamanījis, Bravka komiski nokomandēja:

—   Mierā! Slepenpolicija nāk! Piecelties!

Feifuss uzlika roku Bravkam uz pleca un nospieda viņu uz ķebļa.

—   Es tevi uz īlena nosēdināšu! — tad pajautāja Peta- kam, uz priekšnieka kabineta durvīm norādīdams: — Tur ir kāds?

—   Nupat pristava kungs iegāja, — Petaks atbildēja.

Feifuss paspēra dažus soļus uz priekšnieka kabineta

pusi, tad kā pārdomās apstājās un atgriezās:

—    Ek nu, drusku agrāk vai vēlāk, — tad piesēdās pie brīvā galda iepretī Petakam, izvilka no kabatas dažas saņurcītas papīra lapas, tās ar plaukstu izgludinājis, iesāka steidzīgi rakstīt, palaikam lapiņās ielūkodamies.

Kādu brīdi bija dzirdama tikai spalvu čirkstoņa: Petaks rakstīja smagi un lēni, kā bluķus veldams, Feifuss viegli un ātri. Feifuss bija slepens aģents, kādu policijas valdē bija divi: katrā pilsētas kvartālā pa vienam. Lai arī kā šie vīri maskējās, tie, kam tas bija nepieciešams, viņus pazina kā raibus suņus un ne jau tikai tāpēc, ka Feifuss, piemēram, staigāja raibos svārkos, ar pensneju uz deguna, un viņa iemīļotākais paņēmiens bija — aizdomās kritušā izturēšanos un rīcību novērot pa izdurtu caurumiņu avīzē, kuru viņš turēja sev priekšā atvērtu, itin kā cītīgi to lasītu.

Pašlaik Feifuss atsteidzās no ostas, kur notika kas neparasts un dumpīgs, par ko nekavējoties vajadzēja ziņot priekšniekam.

Pēkšņi no priekštelpas lepni un bravurīgi iesoļoja kāds veikls un kustīgs, diezgan uzkrītoši ģērbies kungs ar spīdošu misiņa tauri padusē. Bravka viņu kā labu paziņu nemaz nemēģināja aizturēt, un tādu rīcību pret savu personu ienācējs arī nebūtu pieļāvis.

—   Moin! — ienācējs izmeta. — Nama pakaļdurvis ir ciet, tāpēc pasaules gājējs Ceihbuters, tas prūšu muzikants un vanderzellis, ienāk pa šejieni, — to viņš teica, visādi locīdamies un ērmīgi klanīdamies, — un iet uz turieni, — norādīdams sev ceļu uz gaiteni, — vai tas kādam patīk vai nepatīk, — un prom bija.

—   Nu būs atkal elle vaļā, — nopūzdamies teica Petaks.

—   Ko tas ķēms te meklē? — Feifuss, galvu nepacēlis, bet turpinādams rakstīt, izgrūda.

—   Viņš pasniedz mūsu pristava kundzei mūzikas stundas, spēlē abi — šis tauri, šī ģitāru, bet vecais traks.

—   Kurš kuram tās stundas pasniedz, tas vēl ir jautājums.

—   Tur jau ir tā kroka! Sākumā spēlē, bet tad klusums: ne čiku, ne grabu — laikam spēlējas, — un Petaks nosmējās sīku smiekliņu, — hi, hi, hī!

—   He, he, hē! — gari novilka Feifuss.

—   Ho, ho, ho! — zirga balsī piebasoja Bravka.

Šai brīdī no priekšnieka kabineta atgriezās Ģinters ar papīru mapi padusē. Smiekli pēkšņi aprāvās, Petaks iežmiedza galvu apkaklē, Feifuss aizšāva plaukstu mutei priekšā, Bravka nostiepās kā stīga, visi trīs kā uz norunu tā aizmaskēdami savu valšķību par priekšnieku un viņa bezbēdīgo sievu.

Pamanījis Feifusu, Ģinters, kā priekšniecisku labvēlību parādīdams, pievērsās viņam ar jautājumu:

—    Kas jauns slepenībā?

—        Bez jaunumiem jau nav, pristava kungs. Ir šis tas arī priekš jums.

Viņš nepaspēja nobeigt sakāmo, kad no priekštelpas atskanēja soju troksnis un paskaļas balsis. Caur durvju stiklu bija redzami vairāki ienācēji, kas jau vēra durvis uz kanceleju.

—        Stop! Atpakaj! Nevar! Papriekš jāpiesakās, — stingrā balsī teica Bravka un mēģināja vīrus atturēt.

—        Nu tad mēs piesakāmies, — atskanēja balsis, un, Bravku pastūmuši sāņš, kancelejas aizgaldā ienāca seši vīri, starp tiem Adītājs un Žvingulis.

Ienācējiem parādoties, Feifusp slēpdamies nolīda loga nišā, bet Ģinters stingri noprasīja:

—   Ko jums vajag?

—       To tūlīt pateiksim, tikai vispirms gribam runāt ar apriņķa priekšnieku.

Šai brīdī no Ģintera dzīvokļa caur gaiteni diezgan spēcīgi atskanēja pazīstamās dziesmas «Viss ir jauks vasarā» melodija vulgārā izpildījumā: spēlēja kornets ģitāras pavadījumā.

To padzirdējis, Ģinters nelaimīga cilvēka balsī noņurdēja zem ūsām:

—   Arī tas vēl!

—        Kas tad tur par kaķu koncertu? — Žvingulis ironiski bilda, ar galvu pamājis uz to pusi, no kurienes nāca neparastās skaņas.

—        Nav jūsu darīšana! — Ģinters asi atcirta un tad ne visai skaņi, bet iedvesmojoši, kā čukstēdams teica Peta- kam:

—   Ejiet, sakiet, lai nespēlē!

—   Bet vai mani klausīs? — Petaks bikli jautāja.

Tāds bābiskums Ģinteram ķērās pie dūšas, un, aizmirsis pats savu bijību pret sievu, viņš asi nokomandēja:

—   Marš!

Petaks, garās kājas locīdams, žigli aizsteidzās, bet Ģinters izdarīgi griezās pie ienācējiem:

—        Nu, ko jums vajadzēja? Ak tā, pie priekšnieka? To var, to var, — un tūdaļ pagriezās, lai ietu pieteikt, bet priekšnieks jau parādījās sava kabineta durvīs, varbūt satriecošo mūzikas skaņu iztraucēts, bet reizē ar viņa ienākšanu no gaiteņa iesteidzās atpakaļ Petaks un, rokas noplātījis, pačukstēja Ģinteram:

—   Viņi neklausa …

Ka tas tā, liecināja vēl vienmēr plūstošās skaņas no pristava apartamentiem.

Bet tad savu priekšniecības vārdu, manāmi neapmierināts, teica Silenko:

—        Esmu jums jau agrāk aizrādījis, pristava kungs, ka tā bazūnēt blakus telpās darba laikā nevar.

—    Piedodiet, jūsu augstdzimtība, tā tas vairs nenotiks.

Tad Silenko, ar skatienu norādījis uz ienācējiem, jautāja Ģinteram:

—    Ko viņi grib?

Mūzika pa tam bija apklususi, un Ģinters atviegloti atbildēja:

—   Viņi grib runāt ar jums, jūsu augstdzimtība.

Bet tad durvīs no gaiteņa parādījās frau Ģintere, aiz viņas pleca Ceihbutera ziņkārīgais ģīmis. Aizvainotas sievietes balsī frau Ģintere griezās pie vīra.

—        Kā tu uzdrīkstējies ar savu kalpu dot man rīkojumus? — Bet pamanījusi Silenko: — Ah, priekšnieka kungs, pardon!

Ģinters, galīgi sašutis, piesteidzās pie sievas, sāka drudžaini bīdīt viņu atpakaļ durvīs, iedvesmojoši čukstēdams:

—        Pazūdi, dieva dēļ pazūdi! Prom! — un ar skubu aizcirta durvis viņai deguna priekšā, tad atkrita krēslā, pie sevis dvesdams: — Mans krusts un mana sodība! Dievs lai žēlīgs …

Pēc šīs nepatīkamās, uzspiestās priekšspēles, kas gan, paldies dievam, norisa visai straujā tempā, Silenko griezās pie deputācijas:

—   Kas jums sakāms?

—        Mums daudz kas sakāms, priekšnieka kungs, — Adītājs bilda.

—   Jūs kāds sūtījis? — Silenko turpināja jautāt.

Adītājs samulsa, bet Žvingulis, paspēris soli uz priekšu,

droši atbildēja:

—        Mūs neviens nav sūtījis. Paši satikāmies un tad kopīgi norunājām, — Žvingulis it kā aprāvās, bet tikai uz mirkli, — norunājām ziņot.

—        Ko tad jūs īsti ziņosiet? — jaušami dzēlīgā balsī jautāja Silenko.

Viņam atbildēja Adītājs:

—       Jūs zināt, priekšnieka kungs, ka šis gads nav bijis ražīgs mūsu zemē.

—   Tas dieva prāts, viņš zina, ko dara, — tā Silenko.

—        Nu jā, priekšnieka kungs, pieņemsim, bet arī mums pašiem kas jādara. Lieta tāda: ostā gatavojas iekraut divos kuģos kartupeļus izvešanai uz ārzemēm. Mēs esam atnākuši jūs lūgt — neatļaut izvest kartupeļus no mūsu pilsētas.

—   Kāpēc? — Silenko brīnījās.

—        Kartupeļi ir mūsu dienišķais uzturs, — Adītājs atbildēja. — Zivis mūsu jūras maize, kartupeļi mūsu zemes maize. Kā gan mēs tos varam dot projām, ja pašu zemē neraža un draud bads. Kartupeļi pie mums jau labu laiku tiek uzpirkti, un vēl arvien tas tiek darīts tuvākā un tālākā apkārtnē. Tas ir tāpat kā ār zivīm: ja vienā dienā pēkšņi mūsu pilsētā vairs to nebūtu, no kā tad mēs, darba cilvēki: zvejnieki, amatnieki un citi iedzīvotāji, lai pārtiekam.

—        Ari jums, priekšnieka kungs, — kāds vecītis no delegācijas locekļiem izmeta, — labs zutītis vai lasītis it brangi…

Viņš nepaspēja nobeigt teikumu, kad Žvingulis dusmīgu skatienu viņu apmāca, un vecītis pierāvās.

—        Tas nu tā, — Silenko bilda, — bet jūsu iebildumiem nav nekāda likumīga spēka, un es tos nevaru pieņemt. Kartupeļu izvešanu nav iespējams apturēt.

Adītājs jautājoši paskatījās uz Žvinguli, it kā vaicādams, ko teikt tālāk. Žvingulis sacīja:

•— Bet izvest uz ārzemēm?

—        Izved tie, kam tiesības to darīt. Tāds ir pirmās ģildes tirgotājs Mālers.

—        Mālers? Bet to izvešanu kārto un rīko Zeba, — Žvingulis iebilda.

Viņu papildināja Adītājs:

—   Un Zeba ir otrās ģildes tirgotājs.

—        Kā viņi savas lietas kārto, tā viņu darīšana. Nekā nevaru jums līdzēt, — noteica Silenko, gribēdams jo drīzāk viņam nepatīkamo sarunu izbeigt.

Žvingulis tad redzamā uztraukumā iekarsis teica:

—   Kā tad tā? Jūs nevarat līdzēt? Nu, tad mēs paši.

Silenko kļuva uzmanīgs:

—   Ko — paši? Ko tad īsti jūs paši esat nodomājuši?

Žvingulis, sapratis, ka aizrāvies nevietā, atbildēja:

—   Tad mēs paši būsim vainīgi…

—        Neviens nav vainīgs, katrs dara to, kas viņam nolikts, — Silenko redzami sāka nervozēt.

Adītājs, lai stāvokli izlīdzinātu, nosvērtā balsī teica:

—        Jums taisnība, priekšnieka kungs, tā ir. Bet saprotiet arī mūsu — mazo ļaužu likteni. Jūs esat augstā amatā un varat daudz ko darīt. Mēs jūs lūdzam — rūpējieties tad nu par mūsu pilsētas iedzīvotāju vajadzībām, apturiet to kartupeļu izvešanu.

Silenko jutās glaimots un tēvišķi bilda:

—        M-jā, tā ir, tā ir. Nu labi, es sazināšos ar Kurzemes gubernatora kungu, tad redzēsim, kā tās lietas tālāk kārtojamas. M-jā, pēc tam redzēsim, — ar savu «m-jā» likdams saprast, ka audience beigusies.

Deputācija, pagaidām apmierinājusies, devās uz izeju. Bravka, plaši durvis pavēris, cēla roku pie cepures loka kā salutēdams, bet tad atguvās, ka tas taču aplam darīts — parādīt godu kungu traucētājiem, dusmīgi atrāva roku un to kā apsvilinātu aizšāva sev aiz muguras.

Tikko āra durvis noklaudzēja, Ģinters, kas visu laiku priekšniekam jutis līdzi, kā tas viņa kroņa mundierim piestāv, iesāka:

—   Tas jau, tas jau …

—        Dumpis! Formāls dumpis! — dusmās iesaucās Silenko. — Un es gribētu zināt, ko jūs visi esat darījuši šai lietā, lai novērstu draudošās briesmas?

Šie priekšnieka asie pārmetuma vārdi kā krusas graudi pa skārda jumtu nobira pār viņa apakšnieku galvām. Cik labprāt viņi visi šai brīdī būtu gatavi aizbāzt ausis, lai nedzirdētu šos nepelnītos pārmetumus, jo katrs viņu solis, spalvas vilciens pa kroņa papīru taču ziedots vienam mērķim: pret katru dumpības garu un tā izpausmēm, kas augoši un jaušami sāka ieperināties pilsētas iedzīvotājos, pirmām kārtām darba ļaudīs, kuru ir vairāk par citiem iedzīvotāju slāņiem — ierēdniecību, tirgotājiem, garīdzniecību un birģeļiem.

—     Feiius, vai jums kas tuvāk zināms par šiem nemiera cēlājiem?

—    Tikko gribēju jums ziņot, priekšnieka kungs, bet viņi ieradās un es nepaspēju.

—     Ak nepaspējāt, bet gribējāt? Barot suni, kad vilks jau sētā? Ne vairs sētā, bet pārlēcis jau slieksni, jau še, — un Silenko norādīja uz vietu, kur nupat bija stāvējusi deputācija. — Jūs pazīstat šos dumpiniekus?

—    Ir zināmi, — Feifuss nedroši atbildēja.

—   Visi? Kā viņus sauc?

—    Jēkabs Adītājs, Pēteris Žvingulis, — un Feifuss iesāka stomīties, — Žvingulis …

—   Divi Žvinguļi? — Silenko viņu pārtrauca.

—   Nē, viens …

—     Redzat nu! — Silenko ļaunā priekā teica. — Jūs nezināt to, kas jums jāzina. Sastādās deputācija no dumpiniekiem, bet neviens nezina, kas tie tādi un no kurienes.

—     Tas viens bija Vimba, jūsu augstdzimtība, — Petaks pasteidzās piebilst.

—     Tā, tā, tā, pēc stundas pa ēdamkarotei. Varbūt kāds vēl iežēlosies, nāks un pasacīs mums, kā sauc tos dumpiniekus. Vai tā ir modrība? Vai to sauc par kalpošanu tronim? Nekas tas nav! Tas ir čiks! — Un tad, griezdamies tieši pie Feifusa: — Visdrīzākā laikā jūs man sniegsiet izsmeļošas ziņas par aktīvākajiem nemierniekiem un par to kartupeļu būšanu visā visumā!

—    Klausos, priekšnieka kungs! Tiks izpildīts.

Un viņš nemeloja: sapratis, ka nespēs visu vajadzīgo acumirklī izokšķerēt, ar gudru ziņu viņš griezīsies žandarmērijas nodaļā pie kāda slepena aģenta, ar kuru viņš lielos draugos pie glāzītes tukšošanas un kuram katrā ziņā būs jau drošas ziņas. Tas viņam nekādā ziņā tās neliegs.

—     Bravka! — Silenko tad ar īkšķi norādīja sev par kreiso plecu.

Šo labi pazīstamo žestu Bravka saprata un zināja, ko tas nozīmē. Viņš piesteidzās pie drēbju pakaramā priekšnieka kabineta durvju tuvumā, paķēra mēteli, palīdzēja priekšniekam to uzvilkt, pasniedza cepuri, portupeju ar zobenu un visādi citādi priekšniekam palīdzēja ietērpties

pilnā formā, pat pūciņu uzmanīgi ar diviem pirkstiem noņēma no mēteļa apkakles mugurpusē.

Silenko, pa to laiku jau mazliet nomierinājies, runāja tīri tēvišķīgā balsī ar saviem padotajiem, ko nupat priekš- nieciskā stingrībā bija patricinājis:

— Visiem mums jābūt nomodā, arī jums, pristava kungs. Un pasakiet savai frau, ka skaņu māksla piekopjama ar mēru, tikai ar mēru, mīļo Ģinter.

Tad, piešiem žvadzot, Silenko devās uz izeju, viņa ierēdņi noliektām galvām, paliekot katrs savā vietā, viņu izvadīja ar skatieniem, bet Bravka, āra durvis pavēris, braši nostiepās, labpatikā salutēdams.

2

Parunu, ka nav ģimenes bez kropļa, bez iebilduma varēja attiecināt uz lieltirgotāja Mālera ģimeni, kuras vienīgā atvase bija padevusies neiepriecinoša, nīkuļojoša, aizlauzta. Tāds bija Mālera dēls Josifs, ko ļaudis saukāja par dullo Josifu. Īstenībā par dullu viņu varēja saukt vai vienīgi reizēs, kad viņš bija ieķēris no glāzītes pāri mēram. Tad viņš sāka visādi ālēties, kļuva neapvaldīgs. Parasti gan viņš bija diezgan apātisks, pasīvs, balstāms un stumdāms radījums, kas atzina galvenokārt savas vājās miesas prasības, bez garīgām interesēm, ko gluži nevarēja teikt skolas gadu vecumā: beidzot vietējo reālskolu un mītot vecāku pajumtē. Bet, kad aizgāja uz Rīgu studēt un palika savā vaļā, paklīda galīgi.

Pabijis dažus gadus Rīgas politehnikas sagatavošanas kursos un tālāk neticis, viņš nu mita pie vecākiem brīvā maizē, kuldamies kā piektais ritenis tēva plašajos uzņēmumos, vadīdams dzīvi kā nu mācēdams. Viņa iemīļotākās izpriecas vietas bija ostas krodziņi, jau retāk viņš iegriezās klubos un pieklājīgos lokālos.

Pēdējā laikā viņa krogu brālis bija jau zināmais prūšu muzikants Ceihbuters, ar kuru viņš labi sapratās. Prūšu muzikants bieži kāvās ar naudas trūkumu, bet Josifam tās reti pietrūka. Ja arī tēvs viņam reizēm liedza rīcības kapitālu krogus tēriņam, māte bija atsaucīgāka, un tad vecāku starpā notika savstarpēji pārmetumi.

Krodziņā Josifs bija atklājis kartupeļu izvešanas afēras aizkulises, izpļāpādams, ka Zebam kā otrās ģildes tirgotājam nav tiesību nofraktēt kartupeļus ārzemju firmām, bet to viņa vietā dara Mālers, kas pieder pie pirmās ģildes tirgotājiem. Kaut gan tas nebija nekāds liels atklājums, taču tādā kārtā tumšāko traipu šai lietā bez īpaša nolūka apgaismoja pasākuma kārtotāja miesīgs dēls, par ko tēvs, protams, viņam galviņu vis neglaudīja.

Mālers dēlu nosvētīja bez žēlastības. Kad negaiss bija norimis, māte visā nopietnībā prasīja ģimenes un uzņēmuma galvam ko tuvāk paskaidrot par ģildēm, par ko viņai nebija lielas jēgas, un Mālers ar labpatiku aizpildīja šo robu sievas zināšanās, jo tik reti bija gadījumi, kad viņam palaimējās to izdarīt.

Kas tad bija šīs ģildes, un ko tās deva?

Ģildes, šis Vakareiropā viduslaikos dzimušais iestādījums, kā tirgotāju apvienības Krievijā sāka dibināties 18.—19. gs., nodrošinot tirgotāju intereses un lomu pilsētu pārvaldēs. Likumdošanā ģildes pirmo reizi minētas Pētera Pirmā valdīšanas laikā 'muižnieku varas un tirgotāju šķiras atbalstīšanai. 1719. gadā nodibinātās komerc- kolēģijas sāka izveidot ģildes atsevišķās pilsētās, un pēc pāris gadiem ar galvenā maģistrāta reglamentu tika nosacīta pilsētu iedzīvotāju iedalīšana ģildēs resp. regulāros un neregulāros pilsoņos. Pie pirmās ģildes piederēja ievērojamākie tirgotāji, rūpnieki, ārsti, aptiekāri, dažas amatnieku grupas, un tiem bija tiesības piedalīties maģistrāta vēlēšanās, tāpat ari pie otrās ģildes piederošiem sīktirgotājiem un amatniekiem. Pārējie pilsoņi, neskaitot garīdzniecību un ārzemniekus, piederēja pie neregulāro kategorijas. Ģildes neskaitījās brīvprātīgas organizācijas, bet gan valsts institūti. Katrīna Otrā ar 1775. gada manifestu tirgotājus pēc viņu mantas stāvokļa iedalīja trijās ģildēs, atstājot tirgotājiem pašiem noteikt sava kapitāla apmērus «pēc sirdsapziņas».

Ģilžu biedri tika atsvabināti no rūpniecības nodevām un galvasnaudas. Ar valdošā senāta tā paša gada lēmumu pie pirmās ģildes skaitījās tirgotāji ar kapitālu virs 10 000 rubļu, pie otrās — no 1000 līdz 10 000 rubļu, pie trešās — līdz 1000 rubļu. Vēlāk trešā ģilde tika likvidēta un noteiktas obligātas apliecības visiem tirdznieciski rūpnieciskiem uzņēmumiem, t. i., ģilžu biedriem.

Tāds visā īsumā ģilžu vēsturiskais apskats, ko lieltirgotājs Mālers visā nopietnībā centās iedabūt savas gaspa- žas untumainajā galviņā.

TREŠA NODAĻA

1

Adītājs skaitījās ūdensvīrs — tā viņu sauca zāģētavā darba biedri tādēļ, ka viņš strādāja tā sauktajā ūdens- darzā, un viņa darbs tur norisa vienīgi vai uz ūdens. Kāna zāģētava atradās ostas teritorijā Ventas kreisajā krastā Plosta ielas galā un nodarbināja pāri par simts strādnieku pašā zāģētavā, laukumos, krautuvēs. Kokmateriālus tā saņēma no plostiem, ko pludiņi pa Ventu dzina no Zlēku lielajiem mežiem. Odensdārzā strādāja ap desmit vīru, kuru uzdevums bija baļķu sagarināšana, šķirošana, padošana zāģgateru šķūnlgajā telpā. Adītājs strādāja ūdensdārza kanālā, kur ap baļķu galiem apmeta ķēdi ar īpašiem āķiem un tad tos pa slīpu planku grīdu ar krāci vilka pie zāģgateriem. Augu dienu ūdensvīriem nācās kustēties pa plenicām, lēkāt pa peldošiem baļķiem. Te bija vajadzīga attapība un veiksme, lai neuzmanības pēc neiemautos starp baļķiem ūdenī. Tādas peldes nav patīkamas ne agrā pavasarī, ne vēlā rudenī.

Vīri bija labi saraduši un sastrādājušies, viens otram izpalīdzīgi, tā ka vajadzības gadījumā nebija grūti reizēm no darba izpalikt — darba biedri aizstāja, bet dienas izpeļņu tādos gadījumos gan nācās zaudēt.

Adītājs bija paprāva auguma vīrs, izskatā stūrains, tuvu piecdesmitiem. Pārsestdienās viņš apcirpa ūsas, tās nolīdzinot līdz virslūpas malai, un šis mājas kārtībā piekoptais (dzēšanās veids viņa sejai piešķīra tādu kā skarbāku izteiksmi. Viņš nēsāja arī bārdu, kas apklāja lielu daļu no vaigiem un zodu. Matos, kuri, nelūkojoties uz brangu gadu skaitu, vēl turējās kupli un vijīgi, bija jau iezadzies labi redzams sirmums. Tādi sirmi strēķi bija saskatāmi arī bārdā.

Adītājs nebija daudzrunīgs, bet, ko teica, tas bija labi pārdomāts. Viņš gandrīz nekad nepārlaboja reiz izsacītās domas un neatkārtoja arī, arvien palikdams pie sacītā, par kura pareizību bija drošs un nelokāms. Varbūt taisni šo labo īpašību dēļ darba biedri viņu bija iecienījuši un uzticējās viņam jautājumos, par kuriem izcēlās pārrunas un strīdi. Tādās reizēs sarunu biedri vērīgi klausījās, ko teiks Adītājs, un, ja viņš savu atzinumu bija izteicis, pie tā arī turējās.

Tāds viņš bija darbā, tāds mājas dzīvē, noturīgs, patstāvīgs, negrozīgs, bet tas nenozīmēja, ka viņš būtu akli ietiepīgs vai iedomīgs. Labprāt viņš uzklausīja citu spriedumus un, atzinis tos par pareiziem un pieņemamiem, neatturējās atzīt savas domas par pārvērtējamām un likt to vietā pareizākās citu atziņas. Tā auga un pieņēmās ar gadiem uzticība un paļāvība uz viņu. Dzīve Adītāju nekad nebija lutinājusi. Sākot jau no bērnības, būdams sīk- zemnieka dzimtas atvase, kas audzis sūros apstākļos Ugāles mežainā apvidū, un, redzēdams vecāku darbīgos solus, pats agri iesaistījās lauku darbos, kuru pirmais posms bija neiztrūkstošās gana gaitas. Uz pilsētu pārnāca pēc karadienesta gadiem un drīz vien te nodibināja ģimenes dzīvi.

Šodien pie Adītāja pienāca laukuma uzraugs un pateica, ka viņš varot saņemt prasītos dēlus, ko Adītājs reiz bija aizrunājis bēniņistabas priekštelpas grīdai. Uz to viņu bija skubinājusi Trūde, gatavojoties ar Pēteri pēc kāzām apdzīvot bēniņu istabu. Taču šodien Adītājs atteicās no šī darījuma, jo daudz pienākumu bija saradies kartupeļu lietā, kura negaidīja, un daudz kas bija kārtojams neatliekami un ar steigu.

Lai jau, Adītājs nodomāja, dēļi grīdai neizmuks, kauču arī uzraugs teicās izmeklējis labu mantu, tos tikpat labi varēs izpirkt un mājās pārgādāt citu reizi. Tovakar Adītājam bija jābūt vienā slepenā sanāksmē, kur jāpārrunā strādnieku pulcināšana nākamajā dienā ostmalā pie kar- tupeju spīķeriem. Sakarā ar to, ka rosīgākos dalībniekus uzraudzības iestādes jau bija novērojušas, sanāksmes vairs nenolika vienā vietā, bet dažādās un nekādā ziņā pie Adītāja. Kaut arī viņš dzīvoja nomalē, drošības dēj labāk sapulcējās pie atklātībā mazāk pazīstamiem.

Pēc atgriešanās no Zūrām arī Trūde kļuvusi tramīgāka. Viņa nedomāja Pēteri atrunāt no piedalīšanās nemierīgajā un riskantajā pasākumā. Labi pazīdama Pētera straujo dabu, viņa brīdināja to būt uzmanīgākam un tīšu prātu nebūt pārgalvīgam, jo neapdomība nav varonība un nekur nav vietā. To, protams, labi saprata arī Pēteris pats, taču pret savu pārliecību viņš nekad nedomāja nostāties. Šai ziņā viņš labi sapratās ar Adītāju — savu nākamo sievastēvu, par kuru savukārt bija norūpējusies māte, kurai vienlīdz sāpēja sirds par katru ģimenes locekli, ja tam varētu draudēt kas ļauns.

Sabiedrisks darbs ir darbs citu — līdzcilvēku labā. Un ir ļaudis, kuri no šī darba vairās un bēg, allaž un visur pirmā vietā stādīdami personiskās intereses, pašlabumu. Ir liela māksla saskaņot šīs divas kalpošanas tā, lai neciestu ne viena, ne otra puse, viena otru netraucētu, viena otrai nedarītu pāri. Tāds cilvēks godam pildījis savu dzīves uzdevumu un, no šīs saules aiziedams, atstājis kuplu ražu sabiedrisku pienākumu druvā par labu vispārībai. Vietā atcerēties dzejnieka vārdus: cik un kuri no mums, kapa smiltiņās rakti, atstās ārā saviem veikumiem par piemiņas zīmi savu vārdu kā citkārt tautas atmodas laikmeta darbinieki Andrejs Spāģis, Krišjānis Valdemārs, Atis Kronvalds, Krišjānis Barons un citi?

Adītājs izprata sabiedriskā darba lielo nozīmi un ne- atliekamibu vajadzības brīdī un bija nosvērts varbūt arī savu brieduma gadu dēļ — taču pāri pusmūžam! Žvingulis savā jaunības dedzībā nespēja sevi tā disciplinēt, līdzsvarot, īpaši pasākumos ar vispārības nozīmi. Viņam garā radniecīgs bija Modris, gan vēl tikko sācis izraisīties no pusaudzības.

Iepretī atsaucīgajai Trūdei, vairāk it kā savrupā stāvoklī turējās Anna. Katrā vaļākā brīdī Anna tomēr nekavējās pieskriet vecāku mājā un tā satiksmē ar savējiem atvieglināt sirdi, kā pati izteicās. Tam laiku viņa iedalīja uz iepirkšanās laika lēses tirgū vai staigājot pa veikaliem. Arī tās dienas rīta cēlienā viņa savu soli tā bija iekārtojusi, ka varēja atskriet pie mātes. Cita neviena mājās nebija.

Pastāstījusi mātei par savu darbu un citu, Anna neaizmirsa pavēstīt, ka viņas kungi gatavojas rīkot lielas viesības. Tas gan viņiem neesot nekāds retums, un kas tad galu galā esot visa viņu dzīve? Viena vienīga dzīrošana bezrūpībā un pārpilnībā, bez mazākās vēsmas no darba dzīves sūruma. Sūrums vienīgi pavadot viņu gājēju un kalpotāju soļus diendienā. Citādi visa viņu mājas dzīve veļoties kā salds miega mākulis.

Viesībās būšot lielie pilsētas kungi — pats apriņķa priekšnieks, pilsētas maģistrs, biržas kungi, štauers un nezin kādi tur vēl dižmaņi — pasauldaudz un dažādi. Visai tai būšanai esot sakars ar to pašu kartupeļu lietu. Lai šo ēdāju un dzērāju pulku piepildītu, tiekot gādāts visa papilnam un atliku likām. Aicināšot mācītu pavāru no Misses biedrības kluba, un īpaši sulaiņi — arī no kluba — apkalpošot viesus, sniedzot tiem visādus gardumus, ārzemju konjakus, šampanieti, svešzemju gliemežus jeb austeres, kā tos saucot. Arī muzikanti būšot, lai kungiem pie galda rastos lielāka apetīte, bet pēc tam — dancošanas prieki.

—   Kas nekaiš bagātniekiem, — māte nopūtās. — Var tikai pabrīnīties, no kurienes viņiem tā bagātība radusies un rodas. Mazais cilvēks sūri un grūti kustas no agra rīta līdz vakara tumsai, ne lāgā paēdis, ne izgulējies, kā vajadzētu, bet šie tev nopūlas ar to, kā savu sarausto bagātību nodzīvot, kas laikam tik viegli nemaz nedodas.

—   Tā ir neizprotama kārtība un pavisam netaisna, kas valda pasaulē, vai tā nav, māt? — Anna izbrīna pilnām acīm vērās mātē.

—    Jā, bērns, par to ir gribot negribot jādomā, un, jo tu par to lauzi galvu, jo raibāks un mīklaināks viss tas liekas. Nemāku to tev tik labi izskaidrot. Tēvs gan zina par to saprotami runāt, arī Pēteris. Tāpēc jau viņus izraudzīja par darītājiem tai kartupeļu būšanā.

2

Todien Trūdei laimējās veikalā nopirkt kādu papildinājumu pie līgavas tērpa, kas bija jau agrāk nodots šūdināšanai pie pazīstamas šuvējas Lizbetes. Vakarā Trūde gatavojās pirkumu aiznest, lai tērpa šūšana neaizkavētos.

Krēslā gadījās pienākt Pēterim. Trūde nopriecājās, ka nu varēs aizstaigāt pie šuvējas abi divatā. Sakarā ar pēdējo dienu notikumiem viņi reti redzējušies un, ja arī, tad tikai nevajā un steigā. Nu būs patīkama pastaiga, Trūde nodomāja. Šuvēja dzīvoja Pārventā, nelielā pašas namiņā mežmalā. Labs gabals, ko iet.

Pēteris sākumā mēģināja atrunāties, jo viņam vēl tovakar esot priekšā kāda iešana, bet Trūde viņu tik lūdzoši skubināja uz šo patīkamo gājienu, ka viņš nespēja atsacīt.

Un viņi gāja.

Būs brangi ko nostaigāt, "savs strēķis pa Ganību ielu, tad cauri visai pilsētai, pāri Tirgus laukumam, tālāk Plosta iela, pa Plosta tiltu pāri Ventai, viņā krastā līdz priežu mežmalai, kur paslēpusies Trūdēs paziņas vienstāva mājiņa, svešai acij no ielas puses tikko pamanāma.

Vakars bija bez vēja, kas šai ostas pilsētā gadās reti, jo tā izvietojusies tikpat kā uz zemesraga, it kā pussalā, kas brangi iestiepjas jūrā un ko no trim pusēm apskalo Dzintarjūras nemierīgie viļņi, bet pāri joņo neaicinātie jūras vēji.

Pilsētas laternu aizdedzinātājs, saukts gaismas nesējs, ar pagarām kāpnēm plecos apstaigāja galvenās ielas, aizdedzinādams petrolejas lampas laternu stabos. Pie katra staba ielas malā viņš pieslēja savas kāpnes un, vienu aizdedzinājis, devās pie nākamās. Laternas atradās labā atstatumā viena no otras, un tik vien no tām bija tās gaismas, cik no tālienes varēja saskatīt kā kaķa aci mirgojošu uguntiņu.

Trūdei ar Pēteri šais dienās tikai retumis iznāca redzēties. Bet bija taču tik daudz ko pārrunāt, vismaz Trūdei. Un tas, kas interesēja viņu, arī Pēterim nevarēja būt vienaldzīgs. Trūde ar nepacietību vadīja dienas, domās vienmēr tuvodamās brīdim, kad viņi ar Pēteri saliks kopā ne tikai rokas, bet ari abu dzīves gājumus.

—   Tā taču laime, Pēter, vai ne?

—   Kas tad? — Pēteris atvaicāja.

Un Trūde atguvās, ka soļodama sapņojusi vaļējām acīm, lolodama domas, kas šobrīd Pēterim nav zināmas.

—    Nu tas, ka mēs sāksim kopīgu dzīvi. Zinu, ka tu šais dienās esi aizņemts, bet es tik bieži kavējos sap- ņojumos par mūsu kopējo laimi. Vīrieši laikam to tā neizjūt un nesaprot. Kad es sēžu pie kāda darba, sevišķi pie tīklu lāpīšanas, labodama pairušas linuma acis, man liekas, ka ar katru aizpinumu nostiprinu mūsu nākamās dzīves audumu, tādu stingru, drošu, izturīgu dzīves ban- gojumā un negaisa vētrās. Tā taču būs liela laime, Pēter … Nu saki — vai tu tā nedomā?

Pēteris klausījās Trūdēs vārdos. Tie šajā vēsajā vakarā bija siltas jūsmas apdvesti, un viņam bija patīkami tos dzirdēt, bet pašlaik viņš tomēr nebija īsti noskaņots tik intīmām lietām un nožēloja savā sirdī, ka nespēja Trūdei atbildēt ar to pašu.

—   Tas labi, mīļā Trūde, ka tu tik skaistu iztēlo mūsu nākotni. Bet tu zini, ka manas domas un mieru patlaban aizņēmušas citas lietas, un man grūti sameklēt tādus mīļus vārdus, ko tev atbildēt. — Un viņš saņēma Trūdi zem rokas.

Viņa pieglaudās tuvāk Pēterim, un turpmāk abi soļoja klusēdami: arī tā bija labi, Arvien vairāk satumsa, priekšā pagadījās vien reti gājēji, un viņi netraucēti, nesteigdamies turpināja ceļu. Drīz vien klāt bija tilts, uz tā vāri gaismojās dažas laternas, tomēr varēja izvairīties no ūdens lāmiņām… Tilts bija taisīts no brusām un plankām un kā plosts, pārmests no viena krasta uz otru, gulēja uz ūdens. Tilta vidū Pēteris pagausināja soli, uz brīdi viņi apstājās, pagriezušies pret straumi, kas nesās uz jūras pusi, sīkiem vilnīšiem mirgojot vājajā laternas gaismā.

—   Ventas straume ir tumša un barga kā pati dzīve,— Pēteris ierunājās, apņēmis Trūdi ap pleciem. — Diezin no kādiem laikiem viņa tā rit un rit bez mitas, bez apstājas, nesdama uz jūras plašumu savus straujos ūdeņus kā tautas likteņus un bēdas, ko nevar vien beigt aizskalot. Un mēs, cilvēki sīki un maziņi, kā skudras pūlamies no paaudzes uz paaudzi, palaikam nesam šīs nedienas un gāžam upes tumšajos atvaros, taču to nepaliek mazāk, bet arvien šķiet augam augumā. Tāda reize, kad jānes uz upi slīcināt nelabumus, pienākusi arī mums, ja runājam par kartupeļu nebūšanām. Vai mums izdosies tās pārvarēt, vai mūsu spēkošanās būs veltīga, to rādīs tuvākās dienas, un vai šī spēkošanās būs pēdējā? Ak! — Pēteris sakustējās un vedināja Trūiļi uz iešanu.

—   Nevajag tā, Pēter, nedomā ik brīdi par to. Ceri uz labu. Tev taču ir kur sirdi piesiet, par ko priecāties, ko ar ilgošanos un nepacietību gaidīt… tā ir mūsu nākotne.

—   Labā, tu mīļā, — Pēteris cieši saņēma Trūdi un nomutēja.

—   Nerātnis! — Trūde smējās viņam taisni sejā.

—   Te taču neviens neredz, — Pēteris bilda, un viņi uzsoļoja pa peldošu bulverķi Ventas labajā krastā.

Pēterim līdz šim nebija gadījies pabūt kādas sieviešu šuvējas darba telpā, dzīvoklī vispār. Tāpēc viņš ar interesi aplūkoja visu, kas te atklājās acu priekšā katram ienācējam. Lizbete, ko viņš labi atcerējās no Jāņuvakara, jau iegājusi vecmeitas gados, te valdīja pār visu ko, un viņas valstība daudzējādā ziņā varēja saistīt cilvēka uzmanību, kurš te ienāca pirmo reizi. Nerunājot par darba galdu, šujmašīnu, citiem šūšanas darba piederumiem un mācekli skuķi pie galda iepretī pašai saimniecei, viss pārējais domāts cilvēka iedzīvei, jo pati šuvēja šai telpā ne tikai strādāja, bet arī dzīvoja: ēda, gulēja, vadīja atpūtas stundas, ja vien tādas sev atļāvās.

Kā savdabīgs pasaku valdnieces tronis vai elku dievības altāris pie logam pretējās sienas dižojās gulta, kuras abos galos bija spilveni, skaitā trīs vai četri cits uz cita, pie kam vismazākais pašā augšā kā perētājs balodis. Viss te bija balts, mežģiņots un stērķelēts. Protams, tas parādes dekorējums, jo iegulties šajā dzīva cilvēka sarkofāgā, pašreiz skatāmajā arhitektoniskajā veidojumā, pie labākās gribas nebija iespējams, un, jādomā, pirms gulētiešanas šo savdabīgo pagodu nācās nojaukt un pielāgot cilvēka normālai guļvietai.

Otra lieta, kas ne mazāk saistīja ienācēja vērību, bija kumode ar visu, kas uz tās atradās: vidū neliels spogulis ar divām virpotām sānu staklēm un mazu atvilktnīti apakšā; spoguļa priekšā krājkasite — ģipša dogs, kuram galvas virsā ietaisīta sprauga monētu iemešanai. Dogam apkārt visādas kastītes, spilventiņi, pudelītes, rāmīši ar sunīšu un kaķīšu nobildējumiem, visādi sīkumi un krikumi, kuriem Žvingulis nezināja ne nosaukuma, ne pielietojuma.

Starp diviem logiem pie sienas zeltītā, bet krietni nobružātā ietvarā bija eļļaini spīdīga bilde ar ainavu: nevainīgs bērniņš iet pa bezdibenim pārliktu šauru laipu, bet bērniņu sargā eņģelis milzīgiem gulbja spārniem, kailām kājām, kā lidinādamies, kā iedams pa gaisu.

Žvingulis saprata, ka te nav nekā ļauni smejama, ap- ņirgājama. Viss liecināja par lielu gribu un ne mazāku labas gaumes trūkumu, par neprašanu padarīt jauku savu mītni. Un viņš sirdī sajuta atvieglinājumu, iedomājoties Trūdēs kaktu necilajā Ganību ielas namiņa dzīvoklī: arī tur atradās vieta dažādiem sievišķīgiem sīkumiem un nieciņiem, taču tas viss mīlīgas pieticības un dzīves vienkāršības pieņemtajās robežās.

Pie šuvējas priekšā jau bija Podziņa, ko uz šejieni atvedusi tā pati šūšanas vaina. Nekāda ilga kavēšanās neiznāca. Trūde nodeva vajadzīgo piederumu, sarunāja, kad būs jānāk uzlaikot, pārrunāja arī vienu otru sīkumu, kam sakars ar svinīgā tērpa pagatavošanu.

Atpakaļ nāca trijatā, jo ari Podziņa, savu lietu nodarījusi, atvadījās no šuvējas. Nenozīmīgu sarunu gaitā Podziņa pēkšņi iejautājās:

— Pēter, kā būs ar tiem kartupeļiem?

•— Pirmkārt, — Pēteris atbildēja, — par to tumsā skaļi nerunāsim, jo tumsai ir ausis, otrkārt, ka rīkosimies, tā būs.

—   Nejaus izvest? Tagad par to vien visur runā.

—   Skaidrs, un skaidrs arī tas, ka nejaus.

Un Pēteris ieteica arī Podziņai, lai pavēsti zināmiem cilvēkiem, ka jābūt gataviem izziņotā laikā pulcēties ostas malā pie Zebas spīķeriem, kur noenkurojušies tie divi prūšu kuģi, lai aizkavētu iekraušanas darbus ne tikai ar vārdiem, bet, ja tas būs vajadzīgs, arī ar noteiktu rīcību.

Kad gājēji bija pārnākuši pāri tiltam pilsētas pusē un pagājuši gabalu pa Plosta ielu, viņu uzmanību saistīja kāds spoži apgaismots nams ielas labajā pusē un bariņš ziņkārīgo turpat ielas malā. Te atradās pilsētā plaši pazīstama patricieša G. mītne. Tā bija saistoša savā arhitektonikā, bet stilā neizturēta celtne Plosta ielas un iebrau- ces stūrī.

Trijotne, apstājusies pret namu ielas pretējā pusē, vēroja, kā pieripoja lepni pajūgi, iegriezās iebraucē zem kuplām kastaņām, kur no ratiem izkāpa uzposušies kungi un dāmas un nozuda plaši atvērtajās durvīs. Starp piebraukušajiem viesiem bija redzami pilsētas dūži: apriņķa priekšnieks, pilsētas maģistrs, mācītājs un citi dižmaņi.

—   Kas gan šādiem kundziņiem nekaiš dzīrot, — Pēteris ieteicās. — Viņiem ir nauda un vara. Tas pats G., kam savā laikā piederējusi vai puse pilsētas: viņš kara laikā pilsētai Napoleona uzlikto kontribūciju samaksājis viens pats no savas personiskās naudas lādes, lai nebūtu jāko- lektē 110 saviem ciltsbrāļiem .. ,

—   Stirniņa! — Trūde pārsteigta ieteicās, norādīdama uz aizžogojumu viņiem aizmugurē.

Sai ielas pusē atradās G. vasaras dārzs ar izturētā stilā celtu paviljonu, kurā starp divi posmiem atradās atklātas vītņu kāpnes, kas veda uz vaļējām galerijām augšstāvā, un šo celtņu komplekts ielas abās pusēs veidoja redzami saskaņotu ansambli. Paviljons atradās savdabīgi veidotā nelielā dārzā, arī ar mākslīgiem džungļiem, kuros uzturējās stirnu pāris, un viena no viņām, varbūt dzīvnieciskas ziņkāres vilkta, bija pietuvojusies stiepļu pinuma žogam.

Trūde pabāza pirkstus caur pinumu un sajuta dzīvnieka silto purniņu ar salto degungalu.

Frakoti kungi dārgos mēteļos un ar spīdošiem cilindriem galvā līdz ar savām dāmām vienā pusē, turpat līdzās pulciņš ziņkārīgo, plānos mētelīšos tērpušies, bet mazliet nostāk trīs mēmi vērotāji, kuriem šķeļ domas šis asais, dzīves netaisnības radītais kontrasts, ko nav grūti saskatīt pat šī vēlā rudens vakara sabiezējušā tumsā.

3

Pēteris vēl nebija, sacīt, labi degunu apsildījis un ar mājiniekiem vārdu pārmainījis, kad Modris viņu saņēma pie rokas, sacīdams:

—    Nāču, — un vilka viņu sev līdzi uz zvaigžņu lūko- tavu, kā viņš bija iesaucis bēniņu istabu, kur noturēja savus vijoles spēles seansus un arī citādi izmantoja savai vienatnībai.

—    Kas ir? — Pēteris vaicāja, kad abi bija uzsteigušies pa šaurajām kāpnēm. — Un tāda steiga! Nepaguvu pat Trūdei labvakaru pasacīt.

—    To gan vēl paspēsi, neaizmuks — tā tava Trūde, bet man kas personisks un svarīgs. Apsēdies. — Un Modris pastūma Pēterim ķebli.

—   Lai no pārsteiguma nenogāztos garšļaukus? — Pēteris atjokoja.

—   Ko var zināt, bet es spēlēšu teātri, — Modris tad svarīgi teica un skatījās Pēterim taisni sejā, gribēdams tajā nolasīt pārsteigumu, kādu būs radījis viņa pēkšņais atklājums.

—    Kā tas jāsaprot? — Pēteris vaicāja, pie kam nekāda sevišķa pārsteiguma zīmes viņa sejā nevarēja saskatīt, varbūt arī tādēļ, ka telpā valdīja pustumsa, kas šai gadījumā visu notušēja.

—   Nu tā — iemācīšos lomu un tad uz skatuves kā jau aktieris.

—   Svēta lieta. Esmu allaž par sabiedriskiem pasākumiem, tikai pie mums tie vēl nav sevišķi plaši izvērsti. Kā tad tu nāci uz tādām domām?

Un Modris pastāstīja, ka viņu paskubinājis mūzikas skolotājs Paventis, kas darbojās pie vietējās sātības biedrības teātra trupas, ja vajadzēja ko tādu, kam sakars ar mūziku. Trupu vadot kāds Jānis Jēka, kas esot arī teātra direktors. Uzņēmīgs cilvēks.

—    Pagājušā gadā noskatījos vienu viņa sagatavotu teātra izrādi, patika. Tikai tā luga nekāda nebija, vismaz mani neaizrāva; saucās «Rūķītis jeb labais mājas gars», bet spēlēja, manuprāt, labi.

—   Un ko tad tagad gatavo? — Pēteris ievaicājās.

—    «Pašu audzināts» vai «Priekos un bēdās», vēl neesot galīgi izlemts. Tās sarakstījis Ādolfs Alunāns, kas esot liels teātra meistars. Dzīvojot Rīgā un tur strādājot pie teātriem. Pats arī rakstot lugas, ko izrādot ne tikai Rīgā vien, bet arī citās pilsētās. Un bieži ar saviem aktieriem viņš braucot arī uz laukiem. Jēka esot pie viņa aizbraucis, Alunāns daudz ko pateicis, pamācījis, kā visu labāk veikt. Vai tu arī negribētu piedalīties?

—   Nē. Tagad, pats zini, svarīgākas lietas kārtojamas.

—   Pareizi, bet skolotājs man ieteica parunāties ar paziņām, kam tas varētu interesēt. Un vispār viņš tāds mo- dīgs. Kad es sākumā prasīju, cik man būs jāmaksā par mācīšanos pie viņa, viņš atteica: «Redzēs, kā tu tai spēlēšanā ņemsies, cik tuvu tev tā būs pie sirds. Tas svarīgāks nekā tavi graši.»

—    Ir jau tādi ideālisti, un tavs skolotājs viens no tādiem, — Pēteris bilda.

Šis ideālists, kā Pēteris viņu apzīmēja, bija īpatns arī ar savu dzīves veidu. Pēc nostrādātiem darba gadiem kroņa mācību iestādē viņš tagad dzīvoja no pensijas un privātstundām. Būdams stingrs atturībnieks un nepīpētājs, viņš labu grasi varēja arī atlicināt. Dzīvoja viens pats atsevišķā dzīvoklī kādas radinieces nelielā nama augšstāvā. No maizes darba brīvs, viņš tagad turējās mūzikas pasaulē un centās tur iesaistīt katru, kas vēlējās šai pasaulē ieiet tīrām domām un skaidru sirdi. Sadraudzībā ar dižajiem mūzikas gariem viņš apmierināts vadīja dienas, nevienam ne par ko nežēlodamies.

—   Pie biedrības arī dziedātāju koris nodibinājies, to vada skolotājs Indriķis Sproģis. Mēģinājumi notiek pa vakariem un svētdienās biedrības namā pie Tirgus laukuma. Tai garajā mājā uz stūra, kur nogriežas uz Vent- malu.

—   Jā, Modri, tavu nodomu varu tikai apsveikt. Tāds sabiedriskais darbs cilvēku ne tikai noslīpē, bet arī māca un audzina. Galvenais, tas tiek veikts sabiedrības labā, vispārībai par svētību. Cilvēki iet, pūlas, ziedo savu brīvo laiku ar apziņu, ka tas nāk visiem par labu.

—   Tāds, acīm redzot, ir arī tas Jēka, Sproģis un citi.

—       Tie ir cilvēki, kas nav ieslēgušies tikai savā personiskajā dzīvē kā gliemeži čaulā, bet savas spējas nežēlo, neprasot, kas viņiem par to būs. Cilvēks ir sabiedriska būtne un nedrīkst apmierināties tikai ar savu aizgaldu vien. Bet kam tu to savu nodomu turi kā kādu noslēpumu?

—    Domāju, varbūt onkulim un citiem mājiniekiem nepatiks, cels iebildumus, mēģinās atrunāt. Tādēļ vispirms gribēju sazināties ar tevi. Nodomāju: ja tu piekritīsi, tad droši varu sākt, tad man ciets pamats zem kājām tālākai rīcībai.

—    Redzi ko, cik apdomīgs. Nu tad jau stūrē tikai tālāk.

—   Man bija vajadzīgs tavs padoms, tavs atbalsts, un to tagad esmu ieguvis. Nu vari iet pie savas Trūdēs, viņa jau tā tevis noilgojusies, — Modris šķelmīgi teica, — bet par tavu biedrisko atbalstu — še mana ķepa!

4

Kroņa policijas resora vietējās klabošās sudmalas turpināja malt savu maļamo, un laimīgs bija tas cilvēks, kam nevajadzēja būt to tuvumā — putekli un pelējums ap tām viļņot viļņoja, tādēļ arī katrs, kam vien bija iespējams, labāk meta tām līkumu nekā spēra soli pār to slieksni.

Gaiss policijas iecirkņa kancelejā vienmēr bija piepī- pots un citādi piedvingots, bet paši darbinieki to pat vairs nejuta. Petaks pašlaik pazemīgi stāvēja pie Ģintera galda un sniedza papīrus parakstīšanai. Ģinters tos, ai skatienu pārskrējis, visā nopietnībā kā kādā svinīgā rituālā parakstīja. Savu parakstu viņš veidoja lēni ar vienu svītru augšā un diviem astainiem krikumiem apakšā — lai viņa pristavisko parakstu kāds neiedomātos ar vieglu roku viltot.

—   Sis te ir paziņojums par galvasnaudas ieturēšanu no mūrniekzeļļa Akotiņa Piltenes pilsētas valdei par labu, — Petaks, nolicis Ģinteram priekšā rakstu no savas atvērtās mapes, ziņoja.

Ģinters parakstīja.

Petaks pasniedza nākamo.

—    Protokola noraksts tiesai par patvarīgu muižas meža ciršanu.

— Kā sauc vainīgo, un cik viņš nocirtis?

—    Indriķis Zīle, jūsu labdzimtība. Nocirtis nedaudz, laikam nepaspējis, tikai bomi siena vezumam. Bet tas par biedinājumu citiem.

—   Pareizi. Tev nebūs iekārot svešu mantu. Ļaudīm nav vairs īstas bijāšanas ne pret dievu, ne kungiem. Katrs rauj, kur vien tiek klāt… — Bet tad pēkšņi aprāvās, kaut kur zemapziņā iezagās nekaunīga doma par paša veiklām padarīšanām.

—   Sludinājums par ūtrupi. Tiek pārdota zvejnieka Tauvas atraitnes kustamā manta īres naudas samaksai namsaimniekam Milnām par labu.

—   Paskat laukā! Zem droša jumta dzīvot grib, bet maksāt negrib. Kādas mantas?

—   Grabažas, jūsu labdzimtība, — Petaks atmeta ar roku, — kas nu tur var būt par mantu? Tas viss, jūsu labdzimtība. — Un Petaks, papīru mapi aizvēris, atkāpās pie sava galda.

Pēkšņi no priekštelpas atskanēja spiedzoša balss, un ar sparu aizcirtās āra durvis. Bravka pārsteigts pielēca no sava kroņa ķebļa, uz kura klusākā un mierīgākā brīdī mēdza atsēsties un pie gadījuma arī pasvārstīt tabaku — pasnaust. Kāds pēc činas un izskata jaunākais gorodovojs turēja aiz rokas Podziņu un kā lielu grēcinieci vilka pie tiesas galda. Podziņa bija pazīstama ostas krodziņos, kur viņa mēdza šad tad iegriezties. Viņa ģērbās uzkrītoši, un visa viņa izturēšanās nebija visai piedienīga. Vai ziema, vai vasara — viņa pastāvīgi nēsāja līdzi miniatūru rozā krāsas rotaļlietussargu, ar kuru viņa rīkojās visai amizanti.

Krodziņos Podziņai draugu netrūka. Tur viņa priecināja viesus ar jautrām dziesmiņām un rečitatīviem, bieži vien ventiņu izloksnē, par jaunākiem sadzīves notikumiem pilsētā. Kur viņa parādījās, tur radās rosme, skaļums, nereti arī skandāli. Taču krodziņu saimnieki viņu ne tikai cieta, bet izturējās pret viņu labvēlīgi, jo viņa uzjautrināja un piesaistīja viesus. Ļaunas mēles gan visādi tenkoja par Podziņu, bet nebūsim nu sīkumaini, jo labi zināms, ka vieglāk par otru cilvēku melst ko ļaunu nekā pateikt labu vārdu; sevišķi par cilvēku, kam dzīves kārtā ievilkta kāda skrambiņa. Nepētīsim arī, no kurienes sācies Podziņas ceļš un kur tas var novest. Šobrīd tas viņu bija atvedis policijas iecirknī.

Podziņa izrāva rociņu no policista spalvainās ķepas un apskaitusies iesaucās:

—   Neķeries klāt, mūlāps! Pati iešu.

—        Zebiekste, nu tu man vairs neizspruksi, — policists aizelsies teica, ik brīdi gatavs saķert viņu no jauna.

Tā grūstīdamies un raustīdamies viņi iedrasēja kancelejā.

—        Kas par trokšņošanu? Te ir kroņa iestāde! — Ģinters svarīgi bilda.

—        Pareizi, pristava kungs, bet šis te, — Podziņa norādīja uz policistu, — neprot uzvesties ne šeit, ne kroga.

—   Kas par lietu? — Ģinters jautāja policistam.

—        Uzmanies, tu man te nedomā melot! — Podziņa draudēja policistam ar pirkstu.

—        Nu, nu, nu, tu te nekladzini! — Ģinters aprāja Podziņu.

—        Es viņu saķēru ostas krodziņā, Ventas malā pie spīķeriem, viņa skandalēja un vilināja vīriešus.

—        Tev kauna nav šitā izrunāties? — Podziņa vērsās pret policistu. — Kas te vēl nebūs jādzird? Vai tu, mīlīt, nevarētu tuvāk paskaidrot, kā to īsti dara? Ko tad es īsti novīlu? Tavu senci no ceturtā auguma, vai? Man nebūs brīv vairs krodziņā ieiet? Un baznīcā arī ne savu dievu kungu pielūgt?

—        Derētu jau gan tev tur kādreiz iegriezties savus grēkus nožēlot, — ieminējās Petaks.

—       Svētais velns! Tieci vien pats ar saviem grēkiem galā, un gods dievam.

—   Neizrunāties! — Ģinters pacēla balsi.

—        Man visas parādīšanas kārtībā, lūdzu! — Podziņa nolika Ģinteram priekšā uz galda rokas somiņā sameklētos dokumentus. — Un laidiet mani prom. Man nav vajās dievam dienas zagt, kā jūs to te darāt.

Ģinters nepalūkojies sniedza Podziņai atpakaļ viņas dokumentus.

—        Ej, ej un nerādies. Nākamo reizi būs protokols. — Bet tad kā atguvies: — Bērns, kur tu dzīvo?

—        Nu, nu, nu, vecā labdzimtība! Ko teiks jūsu dusmīgā frau?

—   Nu taisies, taisies prom! — Ģinters īgni norūca.

—        To es saprotu! — Podziņa noteica, knipi pametusi ne nu gluži policistam pie deguna. — Uz redzēšanos! — un prom bija.

—   Uguns, ne skuķis! — Bravka, ūsu skrullēdams, izmeta.

—   Bravka! — Ģinters brīdinošā balsī nosauca.

—   Klausos, jūsu labdzimtība!

—   Liec mierā tauriņus, — Ģinters tad griezās pie policista. — Kā uzēdies. Tik vien zini savā postenī kā ķert tauriņus.

—   Viņa mani nolamāja, jūsu labdzimtība, — policists taisnojās, — krodziņā, kur visi dzird.

—    Muļķības! Tas nav tik traki, kā kad paša sieva ho- lamā. Tu laikam nezini, kā tad ir? — Bet tad atguvies, ka izrunājies nevietā: — Mjā, — un pavisam bargā balsi: — Dumpiniekus, zagļus, razbainiekus — ķer tos! Bet tu — skuķus!

—   Klausos, jūsu labdzimtība, ķert dumpiniekus, razbainiekus, zagļus un skuķus! — policists braši atsaucās.

—   'arš! — Ģinters tad nokomandēja, savu parasto «'arš!» izgrūdis.

Policists devās uz izeju un, sastapies ar Māleru un Zebu, kas parādījās durvīs, pieklājīgi palaidis tos garām, izgāja.

Šie divi bagātākie pilsētas lieltirgotāji bija ka dvīņu pāris. It bieži tos varēja redzēt kopā visādās darīšanās un skriešanās, jo veikalnieciski darījumi tos saistīja ciešām saitēm. Ja nekāda lielā līdzība nebija manāma viņu sejās, tad visā pārējā izskatā gan: abi gandrīz vienādos melnos apģērbos, abiem katliņi nedaudz atstumti uz pakausi kā nemitīgā steigā un nevaļā, abi rosmes pilni gan kustībās, gan valodā, viņiem bija liela līdzība ar Bobčin- ski un Dobčinski — nemirstīgajiem personāžiem no Go- goļa «Revidenta». Lai cik bargu sejas izteiksmi viņi centās dusmu brīžos izrādīt, no tā nekas neiznāca — drīzāk jau kas pretējs: mierīgā novērotājā tas varēja radīt tikai negribētu jautrību.

Ienācējus pamanījis, Ģinters viņus laipni sveicināja, savā krēslā puspacēlies. Mālers un Zeba strupi atņēma sveicienu:

—   L'bdien.

Abi tirgotāji izskatījās norūpējušies, ar ko ļoti neapmierināti, pat nobijušies.

Ģinters norādīja uz sēdekļiem.

—   Lūdzu. Ar ko varu pakalpot lieltirgotāju kungiem?

—   Mēs pie priekšnieka, — Mālers vēsi atbildēja.

— Priekšnieka kungs diemžēl izgājis. Tagad jau to no tikšanu daudz un dažādu, — Ģinters nepaspēja nobeigt teikumu.

—        Ari jūsu pienākums būt tur, — Mālers pārmetoši teica.

Ģinters neizpratnē rādīja garu ģīmi.

—        Jūs laikam nezināt, kas notiek ostmalā? — Zeba savukārt knāba Ģinteram, bet Mālers piebalsoja:

—   Varasdarbi! Un tieši jums tos vajadzētu novērst.

—   Varasdarbi? — Ģinters iepleta acis.

—   Jā, jā, īsti varasdarbi, — Zeba piebilda.

—        Buntavnieki neļauj iekraut kartupeļus kuģos, — Mālers sašutis turpināja. — Mums ir kartupeļi, mums ar ārzemju firmām ir līgumi, termiņi, kas jāpilda, bet mums neļauj to darīt. Sakiet — kas to skādi atlīdzinās? Kur tas dzirdēts, ka ļaužu bars dara, ko vien grib, bet neviens viņus nesavalda?

—        Kas to varēja domāt, — Ģinters muļķīgu sejas izteiksmi bilda.

—        Ostmalā tikai pāris gorodovoju! Ko tie var iespēt? Vai viņi var savaldīt pūli? Dariet taču jūs ko, lai mūsu cilvēki var netraucēti strādāt pie iekraušanas darbiem!

—        Neparedzēts gadījums! — Ģinters noplātīja rokas. — Tiešām nezinu, priekšnieka kunga nav.

Bet tad no āra durvīm steidzīgi parādījās Silenko.

—        Paldies dievam, — Ģinters, kā krustu aizmēzdams, atviegloti izdvesa.

—        Nekārtības! Patvaļa! — Silenko noskaldīja kā ar cirvi. — Viss tas gaišā dienas laikā, pilsētas vidū, tikpat kā deguna priekšā. — Abus tirgotājus pamanījis, tūlīt pievērsās tiem. — Jūs pie manis? Lūdzu. — Un visi trīs nozuda aiz priekšnieka kabineta durvīm.

Tūlīt pēc tam no āra pabailīgi, visapkārt šaubīgi glūnēdams, ienāca Feifuss. Viņš bija redzami iereibis, bet turējās un valdījās, kas viņam arī izdevās. Ģinters ar Pe- taku vēl nebija attapušies no pēkšņā pārsteiguma, kā neziņā visapkārt blenzdami.

—   Kas tik nu būs? — Ģinters neizpratnē vaicāja.

—   Pjē-ē-ē! — Feifuss nicīgi novilka.

—   Būs kartupeļu kari, — Petaks bilda.

—        Jā, tas nav uz labu. Tādas trakas lietas mūsu mierīgajā pilsētā, — Ģinters piebilda. — Lai dievs žēlīgs.

—   Ko tie ģildes kraukļi te sapūta? — Feifuss griezās pie Ģintera.

—   Ka ostmalā ejot vaļā, ļaužu pūlis neļaujot kartupeļus iekraut kuģos, — Ģinters teica.

—   Nav jau tik traki, — ar pastlvu mēli šļupstēja Feifuss. — Velns nemaz nav tik briesmīgs, par kādu to bieži vien izmālē.

—    Patiesi? — Ģinters naivā ticībā atvaicaja. — Es jau domāju… — No priekšnieka kabineta atskanēja zvaniņš, Ģinters steidzās turp. Nu pienāca Bravkas kārta, un viņš lielīgi bilda:

—   Paļāvuši man tos dumpiniekus, es viņus paņemtu viens divi — un ragā! Lai nepīkst.

—   Skaidrs, — Feifuss piekrita. — Un kad ostas malā nav ļaužu? īpaši pie Mālera un Zebas spīķeriem? Vienmēr. Un vēl tagad, kad turpat noenkurojušies tie divi prūšu kuģi. Tur ir krāvēji, matroži, meitas. Un nevienu aiz apkakles neķer, kaķiem jāsmejas.

No priekšnieka kabineta izsteidzās Ģinters, paķēra no sava galda kādus papīrus un mudīgi atkal iesteidzās.

—   Vai tad daudz to ļaužu? — Petaks jautāja.

—    Ta velns viņus skaitījis! — Feifuss errīgi atrūca. — Piecdesmit, simts, varbūt vairāk… Un kas par to? Kas viņiem par daļu, es gribētu zināt? Man arī vēl teikšana, Feifuss nav zemē kritis, viņš dzīvos un celsies augsti! Vienu krambambuli, divus krambambuļus, veselus trīs! Es tos iemetu kā odziņas, un kas tur kādam daļa? — viņš muldēja kunga dūšā, aizmirsis uz brīdi savus daudzos priekšniekus un savu sunisko lomu viņu priekšā.

Bet kas tad ostmalā pie spīķeriem notika? Tas, kam patiesībā vajadzēja notikt.

Pēc tam kad nodomātā pasākuma rosinātāji ar Adītāju un Žvinguli priekšgalā bija visus lietas apstākļus noskaidrojuši un izlēmuši, ko turpmāk darīt un kā rīkoties, gan viņi paši, gan ar uzticamu cilvēku starpniecību izziņoja pilsētas lielākajos uzņēmumos un darbnīcās par pulcēšanās dienu un laiku pie kartupeļu spīķeriem ostas malā. Sevišķi rosīgi tika apziņoti zvejnieki, kas apdzīvoja tā saukto Ostgalu, pilsētas daļu, kas piekļāvās ostai Ventas kreisajā krastā, sākot no Avota akas līdz loču tornim. Mazas, šauras, līkumotas ieliņas, mazi namiņi ar retiem dārziņiem pie tiem, bet neiztrūkstošām zivju kūpinātavām, kurās zvejas ļaudis dūmoja reņģes, plekstes, mencas, zušus, bet rudeņos arī lašus, jo iztirgot nozveju tikai svaigā veidā nebija iespējams. Sevišķi darbīgs zvejas ļaužu apziņošanā bija vecais Sieksāts.

Izvēlētie delegāti griezās pie darbu rīkotājiem ar prasību, lai kartupeļu iekraušana tiktu pārtraukta. Tie, par šādu rīcību pārsteigti, bija neziņā un atteicās paklausīt. Kungiem pakalpīgie sulainiski steidzās pie Mālera un Zebas ziņot par notiekošo. Kad pēdējie atsteidzās, darbi bija jau pārtraukti, jo krāvējiem tika piedraudēts ar noteiktu rīcību, ja iedzīvotāju prasībām nepakļausies. Tika apgāztas dažas ķerras, kuras pa estakādi krāvēji teciņus stūma turpu un atpakaļ starp spīķeriem un kuģu lūkām.

Tā darbi tika apturēti, nekādu varas pārstāvju tobrīd uz vietas nebija, izņemot pāris policistu, kuriem vīri pie-' draudēja, ja izrādīs kādu pretestību. Un tie bez priekšniecības rīkojuma paši neko nemēģināja iesākt. Tad abi ieradušies ģildes viri sakarsušām galvām zem grabošajiem un spīdošajiem katliņiem devās uz policijas iecirkni. Pašlaik visi četri iznāca no Silenko kabineta un Mālers atvadīdamies vēl teica:

—   Lūdzam, priekšnieka kungs, lūdzam.

Silenko pakalpīgi atbildēja:

—   Tiks darīts viss iespējamais, kungi, varat paļauties.

Kad abi tirgotāji bija jau aiz durvīm un Feifuss savukārt nolīdis loga nišā, Ģinters nelaimīgs griezās pie Silenko:

—   Jūsu augstdzimtība… — bet nepaspēja neko vairāk, kad Silenko, viņā neklausīdamies, ļāva vaļu visiem saviem priekšnieka reģistriem:

—    Jo tālāk, jo labāk! Es saku: jo tālāk, jo labāk! Kurš no jums man var ziņot, kas notiek ostā? Neviens! Neviens nekā nezina! Visi muļķi, un es tas lielākais… — aprāvās. — Ko dara mani likumības un kārtības sargi? Pirmām kārtām jūs, pristav? — Ģinters, kā pļauku dabūjis, sakumpa. — Nekā jūs nezināt, kas notiek jūsu kvartālā ostmalā! Ko dara policijas departamenta trešās nodaļas žandarmērija? Neko. Te ir slepenpolicijas pārstāvis, — viņš norādīja uz Feifusu, — kas nezina ne mū, ne bē! Kam gan viss tas jāzina? Man vienam tā putra būs jāizstrebj? Man vienam tie dumpinieki būs jāsavalda un beigās arī jāpakar, lai jūs ar savām mačkām saldi varētu atdusēties uz tītarspalvu pēļiem? Lai jūs varētu baroties un vairoties, raust kukuļus, bet man uz visu to mierīgi jānoskatās? Velns un elle! Es saku — stop! Līdz šejienei un stop! Bet tagad uz notikuma vietu! Mobilizēt visu policiju! Ziņot žandarmu priekšniekam! Ne-ka-vē-jo-ties!

Tas patiešām bija pilsētas priekšnieka ārdīšanās cie- nīģs skats. Kā pašam nelabajam pa roku apakšu laimīgi izmanījās Feifuss, un no viņa mudīgajiem soļiem nemaz vairs nebija redzams, ka viņš iemetis lieku čarku. Ģinters ķēra no vadža mēteli un jostu ar zobenu, Petaks bez kādas vajadzības jaucās pa saviem papīriem, tos šķirstīdams un mētādams uz visām pusēm, Bravka savā postenī nostiepās kā stīga. Bija ienācis atpakaļ Mālers, ko neviens lāgā nepamanīja, bet Silenko turpināja ārdīties:

—   Katrs savā vietā! Tūlīt marš, marš! — vicinādams dūres Māleram turpat vai deguna priekšā.

Mālers, uztraukumā atkāpdamies, izbrīnā pārvērstu seju tik vien attapās:

—   Bet, priekšnieka kungs, atļaujiet!

Silenko, atgūdamies un uz Māleru kā uz neredzētu brīnumu noskatīdamies, atvainojās:

—   Piedodiet, Mālera kungs! Te cilvēks gaišā dienas laikā uz līdzenas vietas var palikt stulbs un traks. Stulbs un traks! Lūdzu kabinetā, Māler^ kungs.

Un abi nozuda kabineta durvīs.

CETURTĀ NODAĻA

1

Pat dienas laikā briesmu signāls, kas vēstī par nelaimi, rada cilvēkā satraukumu un baigu nojautu, kur nu vēl naktī! Miegainā miera stundā tas šķiet sevišķi drausmīgs. Pilsētā katrs, tādu signālu padzirdējis, cenšas izzināt, kur nelaime izcēlusies, protams, runājot par ugunsnelaimi.

Policists, kas tais laikos dežurēja ielās, bija bruņots ne tikai ar zobenu un revolveri, bet arī ar īpašu tauri, kas izdeva griezīgas, tālu sadzirdamas skaņas. Taure sargam bija jāpūš ugunsnelaimes izcelšanās gadījumā, ja viņš, atrazdamies postenī, to bija novērojis, dodot vispirms vienu vai divus īsus signālus — pilsēta bija iedalīta divos kvartālos —, pēc tam nepārtrauktu garāku, kas aicināja ļaudis doties uz nelaimes vietu, sniegt cietušajiem palīdzību.

Šoreiz signāls vēstīja par ugunsnelaimi pirmajā kvartālā, kur ietilpa arī Ostgals. Sieksāts, kura namiņš atradās Avota ielā, pamodies no trauksmes skaņām, uzrāvies no gultas, tūlīt sāka ģērbties, kad vecais sienas pulkstenis tikko nodungoja divi pēc pusnakts. Arī veča bija pamodusies un traucās pie loga. Netālu uz ostas pusi bija redzama sārta blāzma, kas, biedinoši plandīdamās, cēlās arvien augstāk pret mākoņainajām debesīm. Varēja saskatīt pat dzirksteļošanu, kas liecināja, ka nelaime diezgan tuvu piemeklējusi kāda zvejnieka iedzīvi. Aiz loga jau dzirdēja dobju soļu troksni, sarunas, izsaucienus — tur no nakts miera iztraucētie steidzās uz nelaimes vietu.

Sieksāts pa tam bija jau saģērbies un devās uz āru. Bija atsteigušies arī ugunsdzēsēji. Sieksātam garām pabrauca pajūgs ar komandu un ugunsdzēsības rīkiem — rokas šļircēm, šļūtenēm, skrituļiem un kāpnēm. Pajūgs valstīdamies un kuļādamies aizkustējās pa nebruģēto, kolkaino ieliņu.

No degošās mājas līdz Ventas krastam nebija visai tālu, tikai dažas desmit asis, taču šļūtenes to nesniedza, ugunsdzēsēju ūdens mucas vēl nebija piebraukušas, tādēļ ūdeni nācās ņemt no tuvējām akām, bet tās visas bija seklas un nabagas ar ūdeni. Iekams visas dzēšanas ierīces laida darbā, nams jau bija pilnās liesmās, un kuru katru brīdi draudēja iebrukt jumts. Maz kas bija paglābts: pagalmā un uz ielas redzamas dažas istabas lietas — gultas drānas, apģērba gabali, un tas viss raksturoja trūcīgās zvejnieku Zvīņu ģimenes iedzīvi un mazrocību. Ap degošo māju un starp mantām rosījās ugunsdzēsēji, nelaimes piemeklētie mājas saimnieki un ļaudis, kas bija atsteigušies palīdzēt glābšanas darbos.

Tā bija bēdīga aina, asiņainas blāzmas apgaismota. Šo ģimeni nu gaidīja trūkums un tuvās ziemas sals. Tai bija nepieciešama līdzcilvēku palīdzība.

Sieksāts un večiņa, kas arī pa tam bija atsteigušies, mierināja nelaimes piemeklētos un palīdzēja ievīstīt segā meitenīti, kas no pārciestām briesmām skaļi kunkstēja. Onkulis un tante nu gatavojās viņu ņemt pie sevis, tālāk no nelaimes vietas, kur līdz šim bija ritējusi ikdienas dzīves rosme, ar maziem priekiem un bēdām, bet kur nu nākamajā rītā būs skatāma postaža — pelni un krāsmatas.

Otrās ģildes tirgotājam Hermanim Zebam šī nebija priecīga diena. Pēc tekoša darba un neparedzētām klapatām kantorī viņš arvien meklēja un cerēja atrast kādas klusākas, mierīgākas stundas dzīvoklī, kur allaž valdija miers, ērtības, jo viņa savrupmāju Ūdens ielā apdzīvoja tikai viņa ģimene. Apakšstāvā atradās kantoris, pagraba stāvā plaša virtuve un saimniecības palīgtelpas, noliktava, veļas mazgātava. Abus pārējos stāvus aizņēma dzīvoklis. Un tomēr frau Zeba nebija apmierināta ar šo mītni, jo Māleriem esot plašāka, pārāka, lepnāka. Seit tikai dārza pusē bija veranda, no kurienes varēja caur dārzu nokļūt uz ielas, kad negribēja lietot parādes durvis, bet Māleriem bija kaut kas līdzīgs ziemas dārzam. Tādās reizēs Zeba atgādināja savai kundzei, ka viņš ir tikai otrās ģildes tirgotājs, bet Mālers pirmās ģildes, ar lielāku rīcības kapitālu un, protams, lielāku apgrozījumu un prāvāku peļņas procentu.

Pašlaik Zeba izvadīja caur verandu Silenko, kas laipni atvadījās, samanīdams formas tērpa iekškabatā ļoti patīkamu spiedienu krūšu rajonā, kas jau tā jauko labsajūtu tikai pavairoja.

Uz Zebas smaidīgo: — Ne vienmēr pasaules alga ir nepateicība, — Silenko atbildēja:

—    Cerēsim, ka viss izdosies labi. Nosūtīju gubernatoram ne tikai ziņojumu, bet arī nepārprotamu atzinumu, ka par kartupeļu iekraušanas apturēšanu, kā to vēlas pūlis, nevar būt ne runas.

—   Pareizi, priekšnieka kungs, — atzinīgi piebalsoja Zeba, — citādi tas ļaužu bars galu galā vēl sāks prasīt, cik mēs pelnām un cik tērējam.

—   Nekas nebūs, mēs viņus pielieksim.

Aizvadījis viesi līdz dārza vārtiņiem, Zeba steidzās atpakaļ, bet verandā sastapās ar sievu, kas viņu, likās, bija gaidījusi, lai saķertu netraucēti. Neko patīkamu no sievas puses negaidījis, Zeba izmeta, ar galvu uz vārtiņu pusi pamājis:

—   Bebrādas kažoku tas man maksāja, tādas tās lietiņas.

—    Cik labi, ka satieku tevi, — frau Zeba čivināja. — Tu pašlaik man esi ļoti vajadzīgs.

•— Nu? — Zeba paskarbi jautāja.

—        Modiste atvedusi no Rīgas jauno manto, ko jau agrāk pasūtīju.

—   Tātad ne mani, bet naudu tev vajag.

—        Tu esi neatsverams laulāts draugs — manas vajadzības nekļūdīgi nolasi no mana vaiga. Nu, nu, dod buču. — Un viņa pastiepās uz priekšu, lai vīrs varētu vieglāk nomutēt.

Zeba, kā nepieciešamu ceremoniju izdarīdams, piegrūda lūpas sievas sasmaržotajam vaigam.

—        Un tur stāv rakstīts: tikai dod un ar katru sezonu vairāk.

—        Vai tad mēs maz pelnām? Cik tie kartupeļi vien neienesīs!

—        Kartupeļi, kartupeļi! — Zeba errīgi izgrūda. — Tie vēl neko nav devuši, bet prasījuši tikai samaksu skaidrā naudā. Varbūt tie vēl savārlsies tādā putrā, ka strēbdami neizstrēbsim. Taisās jau un rūgst. Pati zini, cik tā lieta netīra.

—   Bet nauda nav netīra.

—   Nu, nu … Cik?

—   Trīs simti.

—   Trīs simti? Vai tad no gāgas pūkām tas manto, vai?

—        Tāds ir Mālera kundzei, un es tokš arī lētāku nevaru, un viņa turklāt par mani vecāka.

—       Tu vienmēr aizmirsti, ka Mālers ir pirmās ģildes tirgotājs.

—       Tas viņam uz pieres nav rakstīts, un arī tev ne, ka tu piederi pie otrās ģildes.

—        Tā var runāt, ja negrib būt atbildīgs par savu stāvokli un ienākumiem.

—        Man pilnīgi pietiek ar to stāvokli, kādu ieņemu, bet neaizmirsti, ka tu nerunā ar kādu biržas komitejas locekli, bet ar savu laulāto draudzeni. Tā, mīļais. Un tu tiešām gribi, lai es atsaku savai modistei un pavēstīju, ka esam kļuvuši maksāt nespējīgi? Bet tas var maksāt lielu atkāpšanās naudu. Un kur tad blamāža pa visu pilsētu! Nē, nē, nē, tu reizēm esi nepārspējams uz jokiem, mīļais, bet šī lieta ir pavisam nopietna.

Zeba saprata, ka domu izmaiņā ar sievu zaudējis. Atlika vienīgi vilkt maku no kabatas, un to viņš darīja ne bez krietnas porcijas žults.

—       N_a, na, — viņš drebošiem pirkstiem aši atlapoja vajadzīgo skaitu kredītbiļešu un nolika uz galda. — Kam bebrādu kažoks, kam gāgas dūnu manto, viena zupa, tikai streb un streb, kamēr žokļi kust.

—   Tu laikam šodien neesi labā omā?

—   Kad velk sirdi no krūtīm laukā, uz vienas kājas vis nedejosi.

—   Bet es jau tev neizvilku sirdi, tikai maku.

—    Ak, nu nerunā! Visiem tikai grūd un grūd, bet diezgan vien nav. Jo grūd, jo rodas arvien vairāk to nepiepildāmo caurumu. Ber kā caurā maisā, zem kura velns tur savu nekad nepiepildāmo ķeseli. Tāds laikam tirgotāja liktenis — ar vienu roku plēst un raust, ar otru jau grūst tiem, kam vara un teikšana, jo bez tiem nav dzīvošana. Var taisni pabrīnīties, cik smalki viss ierīkots tai plašajā kukuļošanas sistēmā, sākot ar gorodo- voju un viņa priekšnieku, beidzot ar ministriem. Stāsta, ka arī pats dieva svaidītais esot ar brangi pagariem pirkstiem un turklāt lipīgiem, sevišķi, kas attiecas uz dzelzceļa sabiedrību un citām akcijām. Kā pa trepīti. Tikai — jo augstāk pakāpies, jo plašāk atver maku. Un vai tad jābrīnās, ka reizēm uznāk vēlēšanās — kaut visa tā badakāšu un kukuļņēmēju banda reiz aizrītos kā vilks ar kaulu!

—   Lai mēs varētu netraucēti bāzt savās kabatās, — šķelmīgi smaidīdama, atkal čivināja Zebas kundze.

—    Klausies, tu man nerauj aknas laukā, man jau tā līdz šejienei. — Un nelaimīgais ģildes kalps novilka ar roku gar rīkles griguli, kas viņam bija it prāvs, kā norīdams visu šai brīdī mutē sakrājušos rūgtumu.

—   Nu labi, mīļais, pietiek. Tev, redzams, šodien karsta galva. Pakavējies āra gaisā, nomierinies, gan pāries. — Un, ceremoniāli nomutējusi vīru uz vaiga, Zebas laulātā draudzene iesteidzās istabās.

Pēc maza brīža ar iepirkumu grozu atgriezās Anna, viegliņa, gaiša, saulaina, un nemaz negribējās domāt, ka šai liegajai būtnei diendienā jāveic visi smagie darbi šai namā.

Viņa ienāca pa dārza vārtiņiem no ielas un devās uz sētas ieeju namā, kad viņu pamanīja Zeba. Saerrojies viņš nu meklēt meklēja, ar ko izklaidēties, un, kāpdams lejup pa verandas kāpnēm, apturēja Annu:

—   Paga, meitēn, kur tev jāsteidzas?

—   Darbs gaida, kungs.

—   Daudz darba?

—    Varētu būt mazāk …

—        Un kāpēc gan ne? Tas varētu notikt, ja tikai tu vēlies.

—        Nesaprotu. — Anna platām acīm vērās Zebā, kas viņai bija piestājies it tuvu.

—        Gribi, lai būtu viegli? Lūdzu. Jaunu kleitu, spožas kurpes? Bet, lūdzu. Rokas sprādzi? Arī to var. Ja tikai tu būtu piemīlīgāka … Nu, nu. — Un viņš pastiepa roku, lai. ..

Anna aši atrāvās un skriešus devās ap verandas stūri, kur tikko neieskrēja krūtīs Žvingulim, kas nāca no pretējās puses.

—        Anna, kas tev? — viņš paspēja ievaicāties, kad Anna, viņam neatbildējusi, aizsteidzās garām.

Zebu tas saniknoja, un viņš skarbi noprasīja Žvingulim:

—   Ko vajag?

—        Pieklājīgi cilvēki vispirms atņem labdienu, tas pirmkārt; otrkārt, bez vajadzības jau nu vis nenāktu.

—        Tur ir ķēķa durvis, — Zeba pamāja ar galvu uz sētas pusi.

—   Tieši no turienes nāku.

—   Un kas jums sakāms?

—        Nāku zvejnieka Zvīņa uzdevumā. Pēc nesenā ugunsgrēka, kad nodega viņa māja, viņš pašlaik slimo, pie labiem ļaudīm piemeties, kas viņam devuši patvērumu. Es viņa uzdevumā vēlētos saņemt par jūsu ķēķim piegādātām zivīm.

—   Ko? Atkal naudu? Cik?

—    Deviņi rubļi piecdesmit kapeikas.

Protams, deviņi rubļi gan mazāk par trīs simtiem, bet Zebam tas t§ nelikās, un viņš asi atcirta:

—   Nav man tādas naudas! Prasiet saimniecei ķēķī.

—    Nupat nāku no turienes, sūtīja pie jums.

—    Citā reizē. Lai nāk vecais pats, kad būs vesels.

—        Viņam nav ar ko zāles nopirkt, lai kļūtu vesels. Kauna lieta — jūs taču ēdāt viņa piegādātās zivis, bet maksāt negribat.

—    Ko katrs ēd, tā viņa paša darīšana. Kam ir, tas ēd.

—   Tā ir cilvēka apzagšana, to es jums saku!

—   Ko? Ejiet! Citādi pasaukšu policiju, lai jūs aizved.

—   Nu lai tad arī policija zina, ka bagātais Zeba prieka majas nodzīvo simtus, bet nieka parādu nabaga vīram negrib maksāt, — Žvingulis apņēmīgi teica.

Zeba saprata, ka ar šo cilvēku niekoties nevar. Sapīcis, īgns viņš izrāva no maka desmit rubju kredītbiļeti un meta to uz galda, bet tā nolidoja uz grīdas.

—       Na, un pazūdiet! — Bet pats aizsteidzās caur verandu, itin ka no pēriena bēgdams.

—        Pats jūs to pacelsiet! — Žvingulis viņam nosauca pakaļ un apgriezās, lai ietu, bet šai brīdī viņu pārsteidza Anna:

—    Pēter!

—        Tu, Anna? Esmu līdz pēdējam uztraukts. Tāds neģēlis!

—   Kas notika?

—        Tas pats Zvīņa parāds. Tielējās, līdz beidzot nometa naudu zemē.

Anna, palūkojusies uz grīdu, pamanīja naudas zīmi un noliecās to pacelt.

—   Suns lai to ēd! Lai paliek, Anna.

—        Nē, atdošu. Teikšu, ka tepat atradu, citādi vēl sāks domāt, ka esmu pacēlusi un paturējusi. Te ir smaga dzīve, Pēter. Kā ādu ģērētavā. Es te vairs negribu palikt. Jāstrādā, protams, visur, bet te vēl bez tam draud visādas nejēdzības.

—   Tev kas tāds gadījies?

—        Pateikšu citu reizi. Redzi šo tepiķi. — Anna norādīja uz dārgu grīdas paklāju, kas bija pārkārts pār verandas malu.

—   Tas te nolikts zagšanai, vai?

—        Varbūt tad šis skaistais priekšmets atrastu sev labākus saimniekus. Vakarējās dzīrēs tas tika nošķiests, ka kauns redzēt. Es to iztīrīju, bet šī nama negodu un netikumus neviens nespēs iztīrīt.

—        Te nelīdz suka, bet vajadzīgs pavisam kaut kas cits, daudz asāks. Pienāks laiks, kad runāsim mēs, bet viņi klusējot mūs uzklausīs. Lai jau, bet tagad es eju.

—        Nē, Pēter, — Anna viņu aizturēja. — Nāc pie saimniecības vadītājas, varbūt samaksās daļu parāda.

—   Es jau tur biju, noraidīja.

—   Tas nekas, viņa tomēr nav slikts cilvēks, sapratīs.

Un abi aizgriezās uz sētas pusi.

No kā īsti Ceihbuters dzīvoja un kādi bija viņa nolūki, to neviens nezināja un laikam neviens par to arī neinteresējās, izņemot viņu pašu. Jāšaubās, ka viņš pārtika vienīgi no tiem grašiem, ko sanabagoja, staigādams pa sētām un pūzdams savu tauri, kaut gan jāsaka, ka bez tā, kas krita cepurē, nereti nāca arī kas taustāmāks. Viņš prata ne tikai pūst ragā, bet par honorāru nekautrējās saņemt šo to arī graudā, un šai ziņā viņam izpalīdzīgas un pretī nākošas bija viena otra gaspaža, no kurām Ceihbuters ievāca otru ražu, neskaitot kolektes, kas krita cepurē pie namu logiem un balkoniem.

Mājas draugos viņš bija kļuvis ari Ģintera kundzei, pasniegdams viņai intīmas ģitāras spēles mācību stundas, un ne jau nu viņai vienai. Viņa acs bija apskaužamā gatavības pakāpē allaž saskatīt un samanīt, no kuras puses nāk labvēlīga vēsma un ko tā var nest, jo šai ziņā viņa lozungs skanēja: degunu allaž pret vēju!

Ļaunas mēles melsa, ka Ceihbutera uzdevumi un nodomi esot pavisam skaidri bez liekas galvas lauzīšanas. Ne jau nevainīgas pastaigas nolūkos šis vīrs ieradies šai zemē, ne jau tikai tādēļ, lai skatītu dabas jaukumus un baudītu ceļošanas tīksmi, bet gan — lai zem kalnu mednieka mundiera maskas vērotu, klausītos un citādi pieķertu ko tādu, ko sauc par slepenu ziņu vākšanu ārvalstu slepenās izlūkošanas dienestam. Ārvalstu — bet kādu tad? Nu, protams, — pirmkārt prūšu zemes izspie- gošanas tīklam. Un laikam jau šie minējumi nebija tikai zīlējumi kafijas biezumos.

Pašlaik Ceihbuters ar neiztrūkstošo tauri padusē un fazāna spalvu pie cepures, ienācis no ielas pa Zebas dārza vārtiņiem, vērīgi palūkojās visapkārt kā cilvēks, kas zina, ko dara un kāpēc to dara. Tad, nostājies verandas malā, uzsāka pūst pazīstamas dziesmas melodiju «No salda miega modies». Ceihbuters nepūš sevišķi skaļi, bet noteikti tādā stipruma pakāpē, lai sadzirdētu arī istabās. Un muzikants nav maldījies: pēc laiciņa uz verandas vaļīgā mājas ģērbā iznāk Zebas kundze. Viņa brīdi vēro Ceihbuteru, itin kā klausīdamās viņa spēlē, tad piestājas tuvu margām. Ceihbuters turpina pūst. Tad Zebas kundze sataisa mūķenes seju, skatienu vērsusi augšup pret to vietu, kur vajadzētu atrasties tā kunga vaigam, un, izdvesusi maigu «Ah!», pabāž pēdu caur verandas margām. Ceihbuters beidz pūst un pašķielē uz pabāzto rozā pēdiņu. Viņš šo mājienu it labi saprot. Bet frau Zebai liekas, ka prūsis nevajadzīgi kavējas, un viņas lūpiņas izdveš: — Nu toč!

3

Bija viens vakars Adītāju namiņa bēniņu istabā, kuras izbūve, kā zināms, vēl nebija galīgi pabeigta, bet, paredzot Trūdēs un Pētera drīzu kopdzīves nodibināšanu, bija jau daļēji savesta kārtībā. Vēl vajadzēja ielikt grīdu priekštelpā, istabā nokrāsot logus, durvis, grīdu. Taču tas vēl nebija viss: telpa bija gluži tukša, vajadzēja mēbeles. Kad Modris iestājās pie galdnieka, tur tad pasūtīja vajadzīgās istabas lietas: pāris galdu, krēslus, platu gultu, ko zinātāji sauc par franču gultu, drēbju skapi. Daļa no visa jau bija gatava un atradās darbnīcas noliktavā, kas ar mēbelēm bija pilna līdz griestiem. Taču pagaidām telpa stāvēja tukša, bet tīra un skanīga, tā pievēršot Modra uzmanību.

Pēc tam kad Modris bija sarunājis iet mācīties vijoles spēli pie pensionētā skolotāja Paventa, viņš vaļas brīžos ņēmās pastiprinātā kārtā ar uzcļoto vingrinājumu gatavošanu spēles tehnikas attīstīšanai, un viņš manīja, ka šī vienmuļīgā «vīlēšana» vecotēvu un arī pārējos nervozēja, un tā viņš nāca uz domām šai nodarbībā nodalīties no pārējiem mājiniekiem, izmantojot tukšo un skanošo bēniņu istabu, pret ko, protams, nevienam nevarēja būt nekādu iebildumu.

Kā tas parasti iegadījās pēdējās nemierīgajās dienās, Anna, atnākusi pie savējiem, mājā sastapa tikai māti. Laiciņu runājušas, kā iztālēm izdzirdēja augšistabā spēlējam Modri, kam šoreiz bija vaļas diena. Anna kļuva uzmanīga, viņu valdzināja šīs skaņas. Agrāk viņa nereti bija lūgusi Modri, lai kaut ko uzspēlē, bet Modris parasti atteicās, jo neesot tāds meistars, kas spētu ar savu čīgāšanu kādu aizraut. Šoreiz Anna uzlavījās bēniņu stāvā, brīdi klausījās aiz nepievērtajām durvīm, tad uzmanīgi iegāja, aizslēpusies aiz pāris pie sienas pieslietiem dēļiem durvju tuvumā. Modris ienācēju nepamanīja, jo spēlējot bija pagriezies pret logu.

Modris spēlēja, atkal un atkal no jauna atsakdams vienu un to pašu, vēlēdamies apgūt uzdoto etīdi. Skaņas saistīja Annu, bet vai tikai skaņas? Vai arī ne pats spēlētājs? Par to Anna nebija skaidrībā. Ja nu Modra vietā spēlētu kāds cits? Anna sev jautāja. Varbūt viņa tāpat klausītos un vērotu, bet varbūt arī ne. Kaut kas neapjausts, neskaidrs, lāgā neizprotams modās Annas dvēselē. Brīžiem viņai šķita, ka vijoles skaņas itin kā sasaucas ar viņas sirdsbalsi, ar daiņojošu viļņojumu, kas auga no viņas dvēseles dzīlēm. Daudzreiz dzirdēts runājam par spēlēšanu uz dvēseles stīgām. Bet Modris? Vai viņš būtu pieskāries viņas dvēseles stīgām? Ak mūžs, kādas ērmīgas domas! Anna pasmaidīdama atgaiņāja no sevis kā kādu saldu sapņojumu pusnomodā. Ko tikai visu neiespēj mūzikas skaņas! Pat ja tās nav liela mākslinieka uzburtas, bet tikai iesācēja spēle, ja vien to pavada paša spēlētāja sirds siltums un ja klausītājs to uztver ne tikai ar dzirdi, bet ar tīru, skaidru jūtu atsaucību.

—    Kas tur? — Modris, spēli pārtraucis, pagriezās uz durvju pusi un, tur pamanījis kādu stāvu, jautāja. — Anna? Tu jau sen? Klausījies?

—   Klausījos.

—   Vaļējām vai aizturētām ausīm?

—   Kāpēc aizturētām?

—   Nu tā … Cik tā mana člgāšana var būt patīkama …

—    Kas par runāšanu? Ja nepatiktu, nebūtu sākusi klausīties.

—    Ilgi jau?

—    Nezinu. Butu ar mieru klausīties vēl. Spēlē, Modri, vienalga, ko, es no mūzikas neko nejēdzu, bet, kad tu spēlē, man ir labi. No tavas spēles tāds savāds … siltums, vai? Vai tā var teikt?

—    Kāpēc gan ne. Labām domām visi labi vārdi ir vietā. Tikai nevarēju iedomāties, ka mana spēle tev varētu patikt. Vecamtēvam jā, to es saprotu, viņam patīk dziesmu meldijas, ko spēlēju, bet nupat zāģēju vingrinājumus un to, kas ienāca prātā. Bet ja tu dzirdētu, kā spēlē mans skolotājs! Laikam kā īsts mākslinieks. īstu vijoles mākslas meistaru neesmu dzirdējis spēlējam, tikai varu iedomāties . ..

—   Tu mācīsies par muzikantu?

Modris nopūtās:

—    Kur nu! Cik labprāt es šai pašā brīdī būtu gatavs ēveli un kaltu apmainīt pret vijoli uz visu mūžu, bet tas nav iespējams. Tas ir tikai sapnis.

—        Kāpēc, Modri? Vai tad nav lasīts un dzirdēts, ka no trūcīgiem ļaudīm nākuši censoņi, kas dzīvē daudz ko sasnieguši.

—        Redzi, pirmkārt, es neesmu tik traki trūcīgs, — Modris nenopietni teica. — Tad būtu jāapauj vīzes un jākar kaklā kule ar sausu maizes donu, kā tas Arhan- gelas zemnieku puisis darījis vai ari tas pats mūsu Valdemārs no Sasmakas, bet visi tādi nevar būt.

—        Nu jau tu sarunāji greizi. Kāpēc tad nevar būt, ja grib?

—   Caur sienu varētu izskriet — tā es gribu!

—        Nu, lūk, un tāpēc met tādas gauduja domas un nopūtas pie malas! Saproti?

—        Būs jāmēģina, — Modris smaidīgi bilda, sirdī nopriecādamies par Annas uzmundrinošajiem vārdiem, kuri nekad nevar būt lieki, kauču tie atkārtotu paša vēlēšanos un nodomus. Tādus viņš no meitenes dzirdēja pirmo reizi, un nu jutās tik labi viņas tuvumā. Kas tas bija, šī gribētā tuvuma sajūta? Kā to sauc? Vai, vai tikai ne … Un Modris, kā nedarbā sevi pieķēris, apklusa, mēmi uz meiteni lūkodamies.

—        Ko tu tā skaties uz mani kā uz kādu neredzētu brīnumu?

—        Ka tu . .. Skatos un brīnos, | kāpēc visi tevi sauc par Annu?

—   Kā tad citādi? Tas taču mans vārds!

—        Nesaku jau, bet tomēr tā savādi: tu tāda šautrīga, pasīka, tieviņa, bet Anna. Anniņa tev labāk piestāvētu, un tā es tevi arī turpmāk saukšu.

—        Vai dieniņ, sauc, kā vien tev patīk. Tev taisnība. Bet zini ko: es tevi tad saukšu par Modrīti, ja?

—   Tas nu gan tā ķiparīgi izklausās. Nē, neder.

—        Kāpēc neder? Es taču par tevi vecāka. Cik gadu man ir vairāk?

Tāds jautājums Modrim nebija pa prātam. Un viņš nolēma mazlietiņ sameloties:

—   Tu gribi zināt, cik man gadu? Tā ap divdesmit.

—        Ko nu mels! — Anna iesmējās, zinādama, ka Modrim tikai labi sešpadsmit gadiņi.

—   Nu cik tad tu man dotu?

—   Vairāk jau nu gan par desmit.

Un abi sirsnīgi sāka smieties.

—   Nu vienalga, — Anna šķelmīgi bilda, — man tu tomēr patīc, kaut arī pūt tīros niekus par saviem gadiem.

Modris saprata, ka Anna runā patiesi, atklāti, un viņam kļuva priecīgi ap sirdi: Anna kā uzminējusi viņa domas par mūziku, īstāk — vēlēšanos, jo šādus pat vārdus viņš bija gatavs pirms tam sacīt meitenei.

Bet taisni šobrīd, kad Anna jutās tik labi, viņu pēkšņi izsita no šīs jutoņas skaudra doma, kas izskrēja caur smadzenēm un lika sirdij nodrebēt: nesenais notikums tur pie verandas … Un viņa sarāvās, kā kaut ko nejauku no sevis nokratīdama.

—   Tev salti? — Modris, to pamanījis, piestāja ar jautājumu. — Bet te nemaz nav tik auksts.

•— Mīļo Modri, — Anna teica. — Mēs te runājam par jaukām un tīrām lietām pasaulē, kas dzīvi dara gaišu, saulainu, bet cik daudz ap mums, pat uz katra nejauša soļa, jāsastopas ar nejaucībām, atbaidošām un nosodāmām. Ir tā: tu ej pa ziedošu pļavu, skaties uz zaļo zāli, ziediem un smilgām un jūties tik labi… Bet tad pēkšņi starp zaļo un ziedošo klāju pamani bedri, kas pilna visādiem neradījumiem. Tu novērsies un bēdz prom no šīs nelāgās vietas. Tikusi drošībā, attopies un jautā: kāpēc tam tā jābūt? Kāpēc pasaulē iekārtots tā, ka līdzās labajam turpat mīt arī riebīgais, kas liek ar nicību novērsties un ierauties sevī. Un tu nevēlies vairs ne putnu dziesmās klausīties, ne mīļo sauli redzēt…

—   Cik tu daiļi runā, Anna, — Modris jūsmīgi teica. — Tas varbūt pasaulē tādēļ tā, lai mēs jo dziļāk izprastu un mīlētu visu labo, gaišo, tīro, par ko tu nupat runāji.

4

No ļaunas puses mūs bieži pārsteidz nezināmais, par ko vismazāk domājam un ko nekad negaidām. Viens tāds negants uzbrukums cilvēkiem ir slimība.

Slimība bija piemeklējusi Adītāja ģimeni — saslima māte, saslima pēkšņi un smagi. Ne par ko nežēlojusies un neko sliktu sevī nemanījusi, viņa vienu rītu palika gulta ar stiprām galvas sāpēm un lieliem karstumiem visā ķermenī. Tas radīja mājiniekos satraukumu un nemieru, tādēļ izsauca pilsētas feldšeri, kas uz ātru roku bija vieglāk pieejams. Viņš bija piedzīvojis dziednieks un izsacīja aizdomas uz tīfu. Jau dzirdot šo vārdu, ļaudīs radās

priekšstats par ko bargi draudošu un pagalam Jaunu nelaimi, tādēļ nekavējoties ataicināja ārstu, kas pēc rūpīgas izmeklēšanas un iztaujāšanas aizdomas apstiprināja — māte saslimusi ar izsitumu tīfu, ko tautā pazina ar apzīmējumu galvas tīfs.

Atbrauca pilsētas ātrās palīdzības kariete, kā sauca divjūgu furgonu, un slimnieci nogādāja pilsētas slimnīcas lipīgo slimību nodaļā, kas atradās vienā no pilsētas vecākajām ielām — Užavas ielas sākumā. Tā bija diezgan atbaidoša izskata vienstāva ķieģeļu celtne, kas atgādināja kādu sendienās pamestu noliktavu; sānos nobrukusi ar augstu dakstiņu jumtu, kas, likās, tūlīt šo neizskatīgo būvi iemaus jo dziļāk zemē.

Katra slimība jau par sevi nomāc ne tikai pašu slimnieku, bet jo sevišķi tuviniekus un citus, kas dalās cietēja likteni, bet šī bēdīgā iestāde, to tikai uzlūkojot, nomāktību pavairoja un radīja visdrūmākās domas par tiem, kam bija lemts spert soli pār tās slieksni.

Adītāja mājā nu palika viena tukša vieta, to nācās aizpildīt Trūdei, atsakoties no darba ārpus mājas, ar ko viņa bija aizņemta līdz šim. Nevarēja atstāt trīs vīriešu mutes neēdušas, arī citādi šos vīrus vajadzēja aprūpēt. No rīta nācās pagatavot viņiem brokastis un kā Adītājam, tā Modrim dot līdzi somiņā arī pusdienas tiesu, kaut gan Modris reizēm pusdienas pārtraukumā atsteidzās mājās, lai ko ieēstu. Tiesa, pie mājas allaž turējās vecaistēvs, bet no laika gala viņš no tādām sievišķām padarīšanām kā ēdiena gatavošana un produktu sagāde turējās nostāk. Tagad nu Trūdei vajadzēja visos sīkumos ieiet mājas dzīvē, tās vajadzībās, kas viņai gan nebija svešas.

Visiem atlika cerēt uz mātes drīzāku izveseļošanos, kaut gan no šīs slimības labu galu reti kāds gaidīja, stādamies pareģa lomā ar visādiem ļauna un laba zīlējumiem un minējumiem.

PIEKTĀ NODAĻA

1

Sarunātie izziņotāji dienu pirms iekraušanas darbiem ostā rosīgi apsekoja jau iepriekš paredzētās darba vietas, lai pavēstītu strādājošiem un vispār iedzīvotājiem noteiktā laikā pulcēties ostmalā ar prasību noliegt kartupeļu iekraušanu kuģos un to izvešanu. Lielajās darba vietās mazāk rādījās Adītājs, tāpat ari Žvingulis, lai netiktu pārāk iezīmēti. Viņi abi apstaigāja nelielās darbnīcas, kur bija pazīstami ļaudis, kam varēja uzticēties. Šādu darbnīcu pilsētā bija daudz vairāk salīdzinājumā ar lielākiem uzņēmumiem.

Žvingulis, pabijis šais darbnīcās, redzēja, ka strādnieki tajās nodarbināti bez stingri noteikta darba laika un strādā ļoti sliktos darba apstākļos, nerunājot par darba higiēnu un aizsardzību. Sevišķi atbaidošu iespaidu atstāja ādu ģērētava, kur aukstā šķūnī ņēmās pieci vīri kā pa mārku. Visapkārt vāļājās liellopu ādas, saiņos savīstītas ar spalvu uz ārpusi, — brūnas, melnas, raibas, bet attītas ādas jēlas turpat zemē. Jau uzskatot vien šo ainu, kļuva nelabi, bet sevišķi neciešama bija smirdoņa, kas ienācējam sitās pretī, durvis paverot, un tūdaļ radās vēlēšanās drīzāk izkļūt ārā. «Kā te var strādāt?» Žvingulis pie sevis brīnījās.

Cita aina skatienam atklājās podnieka darbnīcā, kur strādāja pats meistars un viņa palīgs, ko sauca par zelli; esot arī māceklis, kas šobrīd ticis kur aizsūtīts.

Ar interesi Žvingulis vēroja, kā no māla ņukas uz virpas diska veiklas rokas acu priekšā izveidoja piena krūku vai alus krūzi, kas, apvāpētas un mufeļa krāsnī apdedzinātas, priecināja ar savu skanīgumu un ārējo daiļumu.

Apstaigājis šīs darbnīcas, Žvingulis guva iespaidu, ka tās tikko spēj uzturēt savus saimniekus, kuri iztiek vai vienīgi ar paša, savu piederīgo darba spēku un tikai atsevišķos gadījumos ar algotu. Visi šie darbaļaudis bija atsaucīgi Žvinguļa aicinājumam.

Vakarā Žvingulis atnāca pie Adītāja, kur Trūde pastāstīja, ka apmeklējusi māti. Mātes stāvoklis esot bez pārmaiņām. «Satikšanās» notikusi caur logu, un viņa māti redzējusi tikai iztālēm, gultā guļošu, bet ziņas sniegusi māsiņa, laipna un atsaucīga pret apmeklētājiem. Adītājs savukārt pastāstīja, ka viņš laidis ziņu zāģētavas strādniekiem, kuri esot caurcaurēm dūšīgi vīri, kas nelikšot velti uz sevi gaidīt. Modris runājis ar galdnieka zelli, bet atturējies ko teikt darbnīcas īpašniekam. Neko sliktu par viņu sacīt nevarot, cik pa šo laiku Modrim bijis iespējams viņu iepazīt, bet ko tādu kārklu vācieti varot zināt, — allaž uzsverot savu amata meistara činu, esot uzpūtīgs un iedomīgs. Sieksāts, Vimba un citi bija uzņēmušies apziņot zvejnieku tautu.

2

Abi Zebas preču spīķeri atradās ostas krastmalā, kur izbeidzās Jāņa iela. Labajā pusē tai muitas nams, kreisajā — Pilskalna pakāje ar akmens kāpnēm, kas veda augšup, un diviem mūra stabiem, kas slējās abpus kāpnēm — ar dzelzs bumbām galos. Spīķeri bija pamatīgas, veclaicīgas būves ar dakstiņu jumtiem, bez logiem. Iekšpusē uz otro stāvu veda platas koka kāpnes. Apakšstāvs bija sadalīts apcirkņos, kas bija pilni līdz augšai ar šoruden sapirktiem kartupeļiem. Pret katru spīķeri bulverķa malā pietauvojies nelielas tonnāžas burinieks. Viena spīķera apakšstāva stūri bija logs un durvis ar nelielu lieveni. Šeit atradās kantora filiāle, kur kārtoja preču izkraušanas un iekraušanas darbu formalitātes.

Pilnā sparā noritēja kartupeļu iekraušanas darbi abos kuģos. Dažs gājējs, ziņkārības skubināts, no Pils ielas nogriezās Jāņa ielā un, nonācis laukumā, vēroja rosību pie kuģiem un spīķeriem, no kurienes atskanēja darba troksnis, sarunas, saucieni. Laukuma malā, Pilskalna pusē, bija redzams ļaužu pūlis — apziņotie, kas pagaidām mēmi vēroja notiekošo. Viņiem palaikam pievienojās novēlojušies atnācēji. Pūli redzami dažādu vecumu ļaudis, gan sievietes, gan vīrieši. Vairums darba apģērbos — kā jau no darba nākuši.

No ļaužu bara atdalījās Adītājs, Žvingulis, Sieksāts, Vimba, tuvodamies formanim Ziepem, kas uzmanīja darba norises \m kārtību.

—     Kas devis rīkojumu atsākt iekraušanas darbus? — Adītājs griezās ar jautājumu pie Ziepes,

—     Nezinu, — viņš izvairīgi atbildēja. — Man maza teikšana, daru, ko liek.

—     Nevajag darīt to, ko nepiederas darīt. Vai tad nesaproti, kas te notiek?

Ziepe samulsis atteica:

—     Ko es varu iebilst? Tirgotāja Zebas rīkojums.

—     Tā viņi grūž viens uz otru. Beigās neviens nebūs

vainīgs. Viss noticis pēc dieva prāta, — Žvingulis nervozēdams teica.

—             Pēc viņu, pēc viņu prāta, Pēter, tas notiek, — bilda Adītājs.

Ziepe, redzēdams, ka iztaujātāji paši nav skaidrībā, uzstājās drošāk:

—     Prasiet Zebam, tā viņa darīšana.

—             Kas tam par dalu! — Žvingulis īgni sacīja. — īstais kartupeļu lietas kārtotājs ir Mālers. Tas ir atbildīgs un ari jūs, kas še rīkojaties.

—            Ak tā? Kam tad man īsti būtu jāatbild? Laikam jums? Kāda jums daļa?

—             Tas jums nav jāzina, kungu sulaini! — Žvingulis atcirta.

—     Nelamājieties, jo par to arī jāatbild.

Adītājs, nevēlēdamies šādu nevajadzīgu sadursmju izcelšanos, paklusu aizrādīja Žvingulim:

—             Paga, paga, tu nepārsteidzies, — tad izlīdzinoši pret Ziepi pagriezies: — Mēs tikai gribam noskaidrot, lai vēlāk neceltos pārpratumi.

Tad Adītājs ar biedriem pagāja sāņš un sāka par kaut ko sarunāties.

Ziepe uzpūtīgs pagrieza, pēc viņa domām, šiem dumpiniekiem muguru, kad viņam pabailīgi un iztapīgi tuvojās Diegabikse.

—     Jūs būsiet tas formaņa kungs?

—     Es tas esmu, — Ziepe lepni atbildēja.

—             Labdien, kungs, — Diegabikse, zemu klanīdamies, turpināja. — Gribu lūgt darbu. Pieņemiet mani, ek, tais pašos krāvējos, turēšos stingri.

—             Ko tad nu ņems, — Ziepe, degunu uzrāvis, atteica. — Pats redzi, ka jau pieņemtajiem neļauj strādāt.

—            Kas var neļaut? Kungiem tā teikšana, — Diegabikse neatlaidās.

—            Ko tie līdēji te vazājas! — Žvingulis skarbi teica, nicīgi noskatīdamies uz Diegabiksi. — Kauns!

Diegabikse, bailīgi atskatīdamies, aizčāpoja.

Neviens laikam nezināja, kāds viņa īstais vārds. No kaut kurienes iebraucis un apmeties uz dzīvi pilsētā, viņš drīz vien sāka parādīties ostā, piemezdamies dažādos darbos un nekur ilgi nepalikdams, bet gan šaudīdamies no vienas vietas uz otru. Kāpēc? Tam bija dažādi iemesli. Ģērbās viņš vienās un tais pašās drēbēs — zaļganā vamzī

un pelēkās biksēs, pie kam katrs viņa apģērba pielabo- jums — ielāps biksēm vai praķim, piediegta poga — viss likās kā kaut kā pielipināts vai diegā piekārts, vai nu paša, vai sievas nevīžības dēļ, un tā kādam zobgalim labpaticies viņu nosaukt par Diegabiksi. Šo iesauku pēc tam pārņēma visf, kam gadījās ar Diegabiksi kāda saskare. «Viegls vīrelis» — par viņu sprieda. Viņa vārdus un darbus reti kāds ņēma nopietni.

Bet drīz vien viņa šaudīgā un mīklainā izturēšanās radīja aizdomas. Izrādījās, ka viss, kas notika, sacīt, blicēs, kā ostas vīri apzīmēja strādnieku grupas gadījuma darbos, par ko tur runāja vai ko slēpa no uzraugiem, pēdējiem nāca zināms. Vīri sāka vērot Diegabiksi un noskaidroja, ka no viņa tas nesmukums. Ostas vīri nebija ar pliku roku ņemami. Viņi sāka Diegabiksi skolot un pa savai vīzei pāraudzināt gan ar tēvišķīgām pamācībām, gan arī ar daudz ko ietekmīgāku, taču izrādījās, ka Diegabikse nebija labojams. Tad vīri no viņa novērsās, sāka viņu boikotēt, un Diegabikse kā tāds svešķermenis kūlās pa dažādiem darba iecirkņiem ostā, nekur piestāju neatrazdams, kā nelabā trenkts, kā dieva nepieņemts. Vai tur bija vainojams Diegabikses vieglais, nenoturīgais raksturs, prāta aprobežotība vai kas cits — neviens par to tuvāk neinteresējās un to nepēļtīja.

Pēc Žvinguļa asajiem vārdiem Diegabikse, bailīgi atskatīdamies, aizčāpoja.

Pa tam no ielas puses piesoļoja divi policisti, viens no viņiem nostājās posteni ielas stūri pa labi, otrs pie spīķera stūra.

—     Edz, — Vimba, uz policistiem norādījis, teica Siek- sātam, — kādu godu mums parāda.

—     Ne jau te-? brāl, ne tev, — Sieksāts bilda, norādījis uz savu koceni, — tas manam klibiķim par godu.

Pēc laiciņa pašāvās garām Feifuss, ar ceļa somu maskējies kā iebraucējs, velti cerēdams paslēpt savu āža kāju. Bet, ka policisti nebija veltīgi atsūtīti un nostādīti, drīz vien atklājās: no spīķeru aizmugures parādījās Ģinters ar vēl vienu policistu.

Ziepe, pamanījis Ģinteru, pakalpīgi tam tuvojās. Ģinters viņu tūdaļ uzrunāja:

—     Nu, forman, kā veicas?

—      Iztiekam, pristava kungs, iztiekam.

—     Darbi netiek traucēti?

—             Bija mēģinājums, bet nekas nopietns, pagaidām nekas vairāk.

—      Iekrauj abos kuģos?

—     Abos, pristava kungs, lai ātrāk sokas.

Bet tad no otras spīķera puses atskanēja saucieni, kliedzieni, troksnis. Diegabikse, piesteidzies Ziepem, aizgūtnēm pateica, ka sagāzušās stalažas starp kuģi un spīķeri, un Ziepe tūlīt aizsteidzās. Viņam sekoja daži no ziņkārīgajiem, kas līdz šim bija pasīvi vērojuši notiekošo.

Ģinters, pamanījis Adītāju, Žvinguli, Sieksātu, aizgriezās, jo viņam nebija ne mazākās vēlēšanās satikt šos nemierniekus, pat redzēt tos negribējās. Taču, kā par spīti, Adītājs ar dažiem biedriem droši tuvojās viņa labdzimtībai Ģinteram, un Adītājs jautāja:

—             Pristava kungs, kad pārtrauks kartupeļu iekraušanu? Ļaudis ir lielā nemierā un prasa darbus izbeigt.

—             Var prasīt tikai to, kas likumīgs, — Ģinters atbildēja. — Ļaužu prasība ir nelikumīga, un tāpēc tā noraidāma. Katrs, kam ir kāda prece, to var pārdot. Zvejnieks pārdod zivis, bodnieks maizi un citu ko. Neviens to neaizliedz.

Ģinters nepaspēja teikumu pabeigt, kad no ielas parādījās Silenko, žandarmu rotmistrs barons Reke, Zeba un divi policisti. Redzams, lieta kļuvusi pavisam nopietna, ja visi augstie priekšnieki cēlušies spārnos.

Ģinters piesteidzies raportēja priekšniekam. Pa tam Ziepe nostājās līdzās gaidītāja pozā. Beidzis ziņot priekšniekam, Ģinters pievērsās Ziepem:

—     Nu, kas tur noticis?

—            Nekas sevišķs, pristava kungs. Kāds ar ķerru nokritis no stalažām, bet nav nopietni cietis.

Silenko kļuva uzmanīgs:

—     Kas noticis?

—            Pie otra kuģa stalažas drusku sašķiebušās, nekas vairāk, jūsu augstdzimtība.

No kantora puses atspurdza Zebas kundze un tuvojās kungiem, laipni smaidīdama. Viņu pamanījis, Silenko piegrūda pirkstus pie cepures loka.

—     Vai Zebas kunga šeit nav? — viņa čivināja.

Viņai pakalpīgi atsaucās Ģinters.

—            Tūlīt pasaukšu Zebas kungu. A, tepat jau viņš ir, — un Ģinters norādīja uz tuvojošos tirgotāju.

—     Nu? — Zeba ar nepatiku jautāja.

—     Tev te ilgi kas paredzams?

—     Un tad?

—     Man atnesa jauno manto. Es tev saku — šiks!

—             Tad nu atradusi īsto laiku! Man jau bez tava manto šitā! — Zeba, roku gar kaklu aizvilcis, errīgi atteica. — Ja tev nav nekā cita ko teikt, lūdzu, netraucē.

Zebas kundze aizvainota demonstratīvi aizgriezās uz iešanu, kad Ģinters piedāvājās: 1

—            Atļaujiet jūs pavadīt, kundze, te šodien visādi salašņas blandās apkārt, — un abi aizgriezās aiz spīķera stūra.

Pakalpīgais kavalieris policista mundierī drīz vien atgriezās. Adītājs, kam viss šis plezīrs šķita pretīgs balagāns, pa tam, pienācis pie priekšnieka, cieti un asi tam sacīja:

—            Priekšnieka kungs, es nezinu, ko jums pirms brīža ziņoja pristavs, bet man jums jāsaka, ka ļaudis satraukti un ļoti nemierā ar to, kas še notiek.

—            Par ko tad viņi nemierā, un kas še īsti tāds notiek?— Silenko ironiski jautāja.

—            To jūs zināt tikpat labi kā es un visi citi, kas še atrodas, — Adītājs skarbi atteica. — Kartupeļu iekraušanas darbi ir jāizbeidz.

—     Pavēle? — Silenko izslējās.

—            Pavēlēt mēs nevaram, bet prasām gan to darīt, — Adītājs uztraukts atbildēja.

Silenko aizsvila:

—             Jūs prasāt? Prasāt pārtraukt akciju, kurai sakars ar ārzemēm? Jūs maksāsiet mūsu un ārzemju firmām, kurām no tam var celties milzu zaudējumi? Tāda prasība vien-, kārši bērnišķīga, smieklīga. Tās aplamību jūs nemaz neesat spējīgs saprast. »

—            Tad atliek mums pašiem rīkoties! — Adītājs skarbi bilda.

—            Draudi? Par tiem jus atbildēsiet! — Silenko vairs nevaldījās.

—            Jums ari būs jāatbild! Jūs droši vien kalpojat vācu ķeizaram, bet ne krievu caram, ka tā rūpējaties par kartupeļu izvešanu uz Vāczemi, kad Krievijā bads!

Tas nu priekšniekam bija par daudz, viņš kliedzošā balsī pavēlēja:

—     Pietiek! Es jūs arestēju!

Reke, kas visu laiku, nemierīgi mīņādamies, nervozēja, ari vairs nevaldījās un uzkliedza Adītājam:

—     Dumpinieks! Uz cietumu!

Silenko norādīja Ģinteram:

—     Apcietināt Adītāju!

Ģinters pavēlēja turpat stāvošam policistam:

—     Ņemiet viņu ciet!

Bet tūdaļ atdzīvojās un runīgs kļuva ļaužu pūlis, kas jau bija pievirzījies it tuvu. Atskanēja saucieni, draudošas protesta balsis, skaļas un vairs neslēptas. Ģinters nervozi tvarstīja zobena spalu, kad Adītājs uzsauca policistam:

—     Nost! Neķerieties klāt!

Adītāju tūdaļ apstāja tuvākie no bara — Žvingulis un citi, ieslēdza viņu pūlī, kas draudoši kā siena bija nostājies pret vajātājiem. Kaut kur manīja Trūdi. Pirmajā rindā bija izvirzījušies un nostājušies vīri, kuru cietās sejas pauda gatavību un apņēmību uz tālāku rīcību, nerēķinoties ar sekām, kas varētu nākt pēc tam.

Priekšnieki, pagājuši nostāk, par kaut ko dzīvi apspriedās. Tad Ģinters skaļā balsī, lai visi dzirdētu, teica līdzās stāvošajam Zebam:

—     Pārtraukt iekraušanas darbus!

Zeba, rokas noplātīdams, ne pie viena negriezdamies, vairāk sev nekā citiem, galvu saķēris, izsaucās:

—     Pārtraukt, pārtraukt — bet kas man to skādi samaksās?

SESTĀ NODAĻA

1

Spals ieradās ar tvaikoni «Dagmāra», kas uzturēja kārtēju satiksmi starp Rīgu, Ventspili, Liepāju. Viņš apmetās pie kāda drauga ieteikta uzticama cilvēka, bet šo mājvietu neizpauda, lai būtu drošs no iespējamiem pārsteigumiem, sevišķi sākumā, kamēr pagūs iepazīties ar vietējiem apstākļiem un ļaudīm, uz kuriem varētu paļauties. Un, tā kā neviens nezināja, no kurienes viņš šeit uzradies, viņa persona bija zināmā noslēpumainībā tīta. Ļaudis zināja tikai to, ka viņu sauc par Spalu. Deviņpadsmitā gadsimta otrajā pusē Krievijas studējošā jaunatnē un inteliģencē vispār radās kustība, ko apzīmēja par «iešanu tautā». Izglītoti ļaudis uzņēma sakarus galvenokārt ar zemniecību, cenšoties to noskaņot pret carisko patvaldību. Gadsimta beigās Latvijā nodibinājās pirmie revolucionārie pulciņi studentu un vispār studējošās jaunatnes vidū, pirmkārt Rīgā. 1862. gadā Rīgā sāka darboties Politehniskais institūts ar priekšskolu, un gadsimta beigās jau bija izveidojušies dažādi studentu pulciņi, kuros sāka ieviesties revolucionāras darbības vēsmas. Šo nelegālo pulciņu biedri uzņēma sakarus ar Pēterburgas, Maskavas un citu Krievijas augstskolu studējošās jaunatnes pulciņiem.

Latviešu tautības studentu un skolu jaunatnes nelegālās darbības sākumi meklējami deviņdesmitajos gados. Pulciņu biedri rīkoja sanāksmes, kurās lasīja referātus, pārsprieda dienas notikumus saimnieciskajā un politiskajā dzīvē, paši rakstīja un sāka izplatīt nelegālu literatūru apzinīgākajā strādniecības dajā lielajos rūpniecības uzņēmumos, uzņēma sakarus ar citu tautību studentiem un viņu organizācijām. Darboties, protams, vajadzēja, slēpjoties no varas iestāžu izsekotājiem, kas nāca no tā saucamās ohrankas.

Pulciņos darbojās ne tikai studenti, kas nāca tieši no Rīgas, bet arī trauksminieki nd citām lielākām pilsētām Kurzemē, Zemgalē, Vidzemē, tāpat ari no lielākiem un turīgākiem lauku apvidiem, kas deva ne tikai ar stāvokli nodrošinātus izglītības alcējus, bet arī dažu labu «atraitnes dēlu». Pirms šiem pulciņiem pie Rīgas politehnikuma jau pastāvēja studentu korporācijas un biedrības ar šauri norobežotiem mērķiem. To darbībai, protams, nebija nekāda sakara ar progresīvo studentu nelegālajām organizācijām, kuras cītīgi pūlējās izsekot valsts drošības iestādes, un, ja kaut ko pretvalstisku izdevās «atklāt», sekoja represijas — aresti un izsūtīšanas.

Šāds laikmeta sabiedriski politiska strāvojuma auklējums bija Spals, kas atsūtīts no Rīgas, kur jau bija nonākušas ziņas par Ventspils nemieriem.

Vakarā pēc nemierīgā notikuma ostā Žvingulis bija paveicis mājas darbus mazajā personiskajā saimniecībā, jo māte šodien nejutās labi, un nodomāja aiziet pie Adītājiem, lai tiktos ar Trūdi, kuru šodien ostā izdevās sastapt tikai uz īsu brīdi. Gribējās ari uzzināt, kā klājas viņas mātei slimnīcā. Viņš pašlaik bija nomazgājis rokas un gribēja vilkt mugurā praķi, kad pie virtuves durvīm kāds pieklauvēja. Viņš pavēra durvis un priekšiņā ieraudzīja svešinieku, kas, padevis labvakaru, jautāja, vai šeit dzīvo Pēteris Žvingulis.

Žvingulis aicināja svešinieku istabā, aizdedzināja nelielu galda lampu un izgāja pievērt slēģus, kaut arī istaba atradās sētas pusē. Apsēdušies pie apklāta galda, vārdu pa vārdam iesāka sarunu, kā tumsā pa neiemītu taku taustīdamies, pamazām no parastām frāzēm un vaicājumiem, kā tas notiek, pirmo reizi tiekoties, pārgāja uz tiešām sarunām par dienas notikumiem. Svešinieks manīja, ka Žvingulis uzmanīgi un atturīgi izteicās par lietām, kas viņam labi zināmas, pazīstamas.

Lai izkliedētu Žvingulī aizdomas, Spals atklāti pateica, kā viņu sauc, no kurienes un kādēļ nācis, un minēja kāda cilvēka vārdu. Žvingulis šo cilvēku labi pazina kā domu biedru.

—      Jūs jau te lielas lietas pasākuši, — Spals teica. — Atbalsis, kā redzat, nonākušas pat līdz Rīgai.

—      Nezinu, vai tas tik svarīgi, — Žvingulis bilda, — bet, mūsuprāt, tas ir nepieciešami.

—      Tas ir gan ļoti svarīgi. Jūs varbūt paši neesat padomājuši par to, ka jūsu pasākumam ir plašāka nozīme. Tas ir arī paraugs citiem. Jūs jau droši vien zināt, kas tagad notiek Krievijā sakarā ar neražu. Laikrakstiem taču sekojat?

—     Nekārtīgi un ar lielu novēlošanos.

—      Latviešu prese nav tik labi un plaši informēta par traģēdiju. Man te līdzi daži krievu laikraksti, varu jūs iepazīstināt, lai aina būtu skaidrāka. Patiesībā jau tas posts draud ari mums, tāpēc ir liela nozīme tam, ko esat pasākuši, aizkavēdami pārtikas produktu izvešanu uz ārzemēm, kad pašu zemē ļaudis mirst badā. Bet vai es jūs kaut kā neaizkavēju?

—     Nebūt ne, nevaru iedomāties, kas gan šobrīd varētu būt svarīgāks par to, ko esam sākuši pārrunāt.

—      Priecājos, ka esmu atradis domu biedru jūsu personā.

—      Es tikai uz brīdi" palūkošos, kā ar māti, viņa šodien tāda nevesela. — Žvingulis piecēlās, lai ieietu pie mātes viņas kambarī.

—     Ludzu, lūdzu, — tā Spals. — Citu svešu ļaužu jūsu mājā nav?

—     Varam būt pilnīgi droši. »

Žvingulis, pēc brīža atgriezies, tad pabijis ķēķī, nolika uz galda šķīvīti ar dažiem pīrādziņiem un piedāvāja ciemiņam.

—     Paldies, nesen vēl kā ieturēju maltīti, bet neklājas apsmādēt cienastu. — Un viņš sniedzās pēc piedāvātā. — Jūs arī pīpētājs? — pēc brītiņa viņš iejautājās.

—     Jā gan, bet ne sevišķi, — Žvingulis atbildēja.

Viņi sapīpēja, un Spals turpināja:

—     Tie ir briesmīgi ziņojumi, kas no bada apgabaliem nokļūst ar cenzūras kropļojumiem laikrakstos. Es jums nolasīšu tikai pāris raksturīgākos.

Un Spals sāka lasīt:

—   «Savāra vienu pudu balandas — iznāk kaut kas dubļiem līdzīgs ar atbaidošu smaku, tad tur iekaisa mazliet miltu un cep maizi. Iznāk zemei līdzīgs cepums, smirdošs, ja ieēd siltu, paliek nelabi, suņi un kaķi šādu cepumu neēd, bet vistas, to ieēdušas, nobeidzas. Bērni no tādas maizes mokās sāpēs, raud un aizmieg. Bet arī šīs maizes pietiks tikai nedēļu, ne vairāk. Briesmīgs stāvoklis zīdaiņiem, veltīgi mātes tos baro ar tukšu krūti, pašas neēdušas un izbadojušās.»

Laikraksts «Nedēļa» ziņo no Jekaterinburgas:

«Zemnieku masas, skrandās vai bez tām, arvien biežāk sāk parādīties pilsētas ielās un lūdzas pēc maizes. Naktis viņi pavada naktsmītnēs, kur uz 200 vietām sanāk 1000 ļaužu. Protams, tādos apstākļos rodas slimības un mirstība, un šīs naktspatversmes pārvēršas par slimnīcām un līķu kambariem. Administrācija izlīdzas tādā veidā, ka sūta šos zemniekus atpakaļ uz pamestām sādžām.

Bet tas tikai pagaidām, jo šais sādžās atklājas drausmīga aina: lopi izkauti, iedzīves lietas un drēbes pārdotas vai ieķīlātas, mājas aiznaglotas. Ja ari kādi vēl palikuši šais sādžās, tie badodamies gaida, kad apmirs bērni, lai tad paši varētu doties uz pilsētu. Pilsētā viņi nonāk neēduši, izbadojušies. Noticis šāds gadījums: četru bērnu māte ieradusies pie sādžas garīdznieka uz grēksūdzi un atzinusies, ka nolēmusi nogalināt savus bērnus, jo nespējot redzēt, kā tie pamazām nobeidzas bada nāvē. Garīdznieks, kaut ko ēdamu paņēmis, gājis mātei līdzi, lai bērnus kaut cik pabarotu, bet bijis jau par vēlu: pēc tam kad bērni ieēduši atnesto, sākuši mocīties krampjos un nomiruši.»

—     Kas tad visā kailumā īsti notiek, runājot par ventspilnieku pasākto akciju? Divu interešu krustošanās, divu varu sadursme- Vienā pusē nejaušu gadījumu dēļ izvirzījušies bagātnieki ar pašu piesavinātām vai valsts varas visžēlīgi piešķirtām privilēģijām, tad, augsti pakāpušies, vēro un lēš, kā tikai vēl ko pieraust klāt, vēl ko izmantot sev par labu. Šo mantraušu negausībai nav nekāda mēra, ne robežu.

Viņiem pretī darbaļaudis, kuru vienīgā bagātība rokas, ar ko celt un nest, muguru liecot un sviedriem līstot, ari vēl vērīga acs, lai, šīs pārmērīgās nastas nesot, nekluptu pie šķēršļa, kas pagadīsies ceļā, lai kāja nepaslīdētu no kalpības gaitu šaurās takas un lai ar visu nesamo neie- mautos muklājā. Jā gan, viņu bagātība darba spēks, ar bērniem bagātas ģimenes, bet, lai varētu savu dzīvi vilkt, savas darba rokas jāpiedāvā bagātniekam, kam pieder fabrikas un zeme un kas to vien domā kā mazāk atlīdzināt, kā vairāk ieraut savu bagātību vairošanai, kā vairāk pelnīt. Viņi patiešām ne sēj, ne pļauj, ir tie, kas neskatās uz putniem gaisā, kas ne sēj, ne pļauj, tikai ievāc un pievāc sējēju, pļāvēju, krāvēju darba augļus, bet pašiem darba darītājiem nav ko ēst.

—     Pazīstam tos nepiepildāmos rāvējus, — Žvingulis bilda.

—     Nu lūk, — Spals turpināja. — Lai droši varētu justies, augstu pakāpties, vajadzīgs balsts. Un šo bagāto slāņu balsts ir vara ar daudzajiem iestādījumiem, kuru uzdevums neļaut šķobīties un jukt tam pamatam, uz kura turas šī šķira. Viņu pašu nav diez cik daudz, bet viņu priviliģētā stāvokļa sargātāju — leģions, jo aiz katra strādnieka, kas kādreiz skaļāk paceļ balsi protestam pret šo priviliģēto šķiru un tās balstītājiem, nolikts pa okšķerim, kas izspiego visu līdz pēdējam, ievākdams ziņas, ko tāds kaitīgs nemiernieks runā, kur iet, ko dara… Varas nesēji, sākot ar gorodovoju, beidzot ar «mūsu tēvs Pēterburgā», neguļ, tāpēc mums par savu dzīvi un taisnību vienmēr jābūt nomodā.

Ko mēs varam stādīt pretī šai varai? Protams, pret flinšu zalvēm un dižgabaliem ar siena dakšu un malkas cirvi neko neizdarīsim, vajadzīgi citi līdzekļi, un tie ir vienprātība, drosme, nelokāmība, arī zināšanas, jā gan, zināšanas apgaismo ceļu uz mērķi, un tas ir — ienīst šo liekēžu šķiru un tās apsargātājus, drupināt melnās varas pamatus, lai tie sāk ļodzīties un sašķīst.

Spals pierausās no sēdekļa un sāka soļot pa istabu. Žvingulim, visu laiku uzmanīgi klausoties runātājā, tagad daudz kas kļuva skaidrāks, saprotamāks. Tagad viņam

nenāksies tik bieži meklēt pēc vārdiem, lai savas domas darītu citiem saprotamas jautājumos, kas viņu pēdējā' laikā nodarbināja. Žvingulis saprata, ka jautājums daudz sarežģītāks, nekā tas var likties paviršā skatījumā. Ko nozīmē pāris ierāvēju — tirgotāju? Te jāiziet ar prasību pret visu liekēžu slāni, pret mazo ļaužu apspiedēju sugu.

Pēkšņi atskanēja troksnis, bija dzirdams, ka kāds nepacietīgi rausta āra durvis, jo pirmīt Žvingulis, no āra nākdams, bija tās aizkrampējis. Abi runātāji saskatījās, tad Žvingulis cēlās no krēsla un gāja ielaist.

—     Kas tur ir? — viņš jautāja.

—      Ielaid, Pēter, — skanēja balss aiz durvīm.

—            Tu, Trūde? — Žvingulis attaisīja durvis. — Šovakar biju nodomājis tevi apmeklēt. Vai kas gadījies?

—     Nelaime. — Trūde iesteidzās istabā.

Pēteris viņai sekoja.

—     Tev ciemiņš? — viņa jautāja, ieraudzījusi Spalu.

—            Mana līgava, — Žvingulis teica Spalam, kas bija piecēlies. — Kas noticis, Trūde?

—     Tēvs apcietināts.

Iestājās klusuma bridis, Trūde spieda pie acīm lakatiņu.

—     To jau varēja gaidīt, — Pēteris teica.

—     Adītājs? — Spals jautāja.

—     Jā, — Pēteris apstiprināja.»— Kur?

—            Tūlīt pēc darba, — Trūde teica. — Gaidījām, gaidījām, jau sen pāri parastajam laikam, bet tēva nav. Man jau radās tumšas aizdomas. Steidzos uz zāģētavu. Ceļā sastapu vienu viņa darba biedru, kaš nāca, lai pavēstītu mums par notikušo. Policija saņēmusi tēvu uz ielas, neļāvusi ne atvadīties no darba biedriem, ar kuriem kopā nācis mājās. Tēvs tikai dabūjis pasacīt, lai paziņo mājiniekiem. Tais pašās darba drēbēs, varbūt vēl slapjās, viņš taču strādā uz ūdens. — Un Trūde atkal ņēma lakatiņu.

—            Apmierinies, Trūde, — Žvingulis teica un nosēdināja viņu uz krēsla gultas galā.

—            Bēdīgi, — Spals bilda, — d6mā iebaidīt, bet visus viņi neapcietinās un neiebaidls.

—             Neko viņi neiebaidīs. Tādi spaidi var tikai saniknot un pamudināt būt prasīgākiem par savām tiesībām, — Žvingulis teica. — Tikai tagad jāpārdomā, kā rīkoties tālāk un kam stāties Adītāja vietā.

Spals palūkojās uz Žvinguli ar nozīmīgu skatienu.

—     Vai man? — Žvingulis pārlika kā sevī, bet dzirdami.

—            Domāju gan un šaubos, vai citu atbilstošāku cilvēku šai vietā varēs atrast, — Spals bilda.

Trūde sāpīgu skatienu lūkojās Pēterī.

—            Neskumsti, Trūde. Tēvs gājis pa taisnu un pareizu ceļu, un, ja viņš spiests savu gājienu pārtraukt, iešu viņa vietā līdz galam. Lai viņi, tie cilvēku mednieki, nedomā, ka pie pirmā zaudējuma mēs padosimies, izklīdīsim kā avju bars. Mēs vēl mēģināsim izlauzt zobus šiem patvaldības ķēdes suņiem.

—             Tas ir krietni, Žvinguli, ka jums tik nelokāma apņemšanās, — Spals teica. — Un varat ticēt uz visāda veida palīdzību no mūsu puses.

—             Bet man, Pēter, viena neskaidrība, — Trūde nedroši iesāka. — Kā lai ar māti — vai viņai teikt vai neteikt par tēvu?

—             Nekādā ziņā viņai par to vēl nesaki. Tas viņu pārāk satrauks. Trūdēs māte slimnīcā, — Pēteris paskaidroja, palūkojies uz Spalu.

—            Tad jau gan labāk viņai pagaidām neko neteikt, — Spals piekrita.

—            Un noklusēt nav grūti, jo tiešas satiksmes ar māti nav, tikai ar māsiņas vidutājību, — Trūde teica.

—     Viņa smagi slima? — Spals jautāja.

—            Ar tīfu, lipīgo slimnīcā. Šis jautājums tad nu būtu nokārtots. Bet kā ar turpmāko? — Žvingulis vērās Spalā.

—            Rīt tiksimies, bet tagad iešu, — Spals teica un piecēlās.

—     Man arī jāiet, Anna solījās pienākt, — tā Trūde.

—            Tad jau iesim visi reizē, — Žvingulis griezās pie Spala.

—            Labāk ne, arī tumsā labāk, ja mazāk kopā, — Spals sacīja un atvadījies izgāja.

—            Nu, mīļā, — Pēteris, palaidis Spalu, un atgriezies no priekšnama, saņēma Trūdēs rokas.

Trūde viņam pieglaudās, un viņi apsēdās uz veclaicīga dīvāna ar brīnum augstu atzveltni.

—            Man ir smagi, Pēter, — Trūde klusi teica. — Ja cilvēks nomirst, katram saprotams, ka visas saites ar dzīvi sarautas uz visiem laikiem, tas neprasa nekādu lieku domāšanu. Bet, ja cilvēku izrauj no dzīves uz ilgu vai īsāku laiku, tas ir pavisam kas cits. Viss aiz viņa paliek kā gaisā karājoties, sauc atpakaļ, rodas visādi sarežģī

jumi, kas prasa atrisinājumu, noskaidrošanu, bet šai ziņā, mēģinot ko sākt, tu atsities kā pret sienu. Arī tēvam savukārt sirdēsti par māti, par mājām, par pasākto nodomu izvešanu. Mūsu dzīve tagad kā izputināta, viss kā pusceļā pamests, kā vagas galā atstāts arkls bez paša arāja … Vienīgi tu man vēl esi, Pēter. — Un Trūde, saņēmusi Pētera roku, draudžaini spieda to sev pie vaiga.

—      Ja arī tā tas ir, Trūde, bet nekas nav mūžīgs šai pasaulē. Viss pāriet, mainās, atgriežas. Māte izveseļosies, tēvu mūžīgi apcietinājumā neturēs. Esmu lasījis, ka par tādām lietām piespriež pāris gadu, bet var arī notikt, ka viņš tiek cauri ar mazāku sodu. Redzēs, kā būs vēlāk, varēs parunāt ar kādu advokātu, kam tādas lietas pazīstamas.

—      Var jau būt, bet tagad mūsu dzīve saplosīta. Ja nu vēl ar tevi kas notiek… — Trūde nepabeidza teikumu.

—      Mīļā Trūde, nerunāsim par to. Pašlaik mums ir labi, vai ne? Esam taču kopā …

—     Ir labi, Pēter, par ko citu nemaz negribas domāt. Bet nu man jāiet, mājās taču gaida.

—     Mājās? Vai tad te tev nav mājas? Zini ko? Paliec, Trūde, neej …

—     Kā lai palieku? Varbūt Anna atnāk, Modrim un vecamtēvam arī kas jāpagatavo.

—      Anna var arī neatnākt, tas viens, un, otrām kārtām, ja arī atnāks, vecaistēvs viņai pateiks, kā ar māti, un gan jau viņi abi ar Modri ko sameklēs vakariņām. Tu taču pateici, ka nāc pie manis?

—     Teicu, bet viņi var sākt domāt, ka noticis kas ļauns.

—     Tev taisnība, bet redzi: man tepat kaimiņos dzīvo tāds labs draugs, es viņu aizsūtīšu uz tavām mājām ar ziņu, ka tev iegadījies pārhakšņot pie manis, jā?

—     Bet ko teiks tava māte?

—     Viņa nemaz nezinās, parasti viņa staigā caur vir- tuvīti, mani netraucēdama. Turklāt, kad ieradās Spals, es viņai jau pateicu, ka man ciemiņš.

—      Redzu, ka tu proti būt arī viltīgs, — Trūde smaidīdama bilda.

—      Kāda te viltība, Trūde? Viss īsts un patiess līdz plikumam. Nekas nav samelots, ne pie matiem pievilkts, izņemot par tevi, bet atbilst pašreizējiem apstākļiem te uz vietas. Un tad — tu te tā mīļi pasaimniekosi,

pagatavosi mazas vakariņas, kopīgi iebaudīsim, bet es vērošu, kā tu proti saimniekot — vai esi labi sagatavojusies savam sievas un saimnieces uzdevumam. Tā, mīļā, un reiz tev tik un tā būs jāpaliek — mazliet agrāk vai vēlāk, kāda tam nozīme? Bet nu es steidzos. Ja māte ienāk, pasaki viņai, ka es solījos drīz būt atpakaļ.

Pēteris aizsteidzās. Trūde palika viena ar pārdomām par šo dienu un vakaru, par nakti, kas viņu gaida. Kāda un kā izkārtosies mūsu kopdzīve, kāda būs mūsu nākotne? — Trūde sev vaicāja, domādama par to, ka pēdējā laikā Pēteris maz ļāvies kopīgām pārrunām par tik nozīmīgu gaidāmo notikumu viņu dzīvē. Vai viņš neilgojas pēc tās, nododamies lietām, kam nav tieša sakara ar personisko? Un kāds viņš būs kā mūža draugs? Vai viņa to tik labi jau pazīst, lai saistītu ar viņu savu mūža gājumu?

Un Trūde ļāvās atmiņām, kas nebija nemaz tik senas. Tikai pagājušā gada Jāņos… Pulciņš jaunu ļaužu sarunāja iet palīgot Kaziņmeža priežu jaunaudzē pilsētas tuvumā aiz vasarnīcu rajona, jūrmalas kāpu aizvējā. Tur bija arī Trūde ar Annu, Lizbete, Podziņa, kas vēl nebija aizgājusi tik tālu pa nevēlamo taku, dažas draudzenes un Pēteris ar paziņām. Katrs bija ko paņēmis līdzi groziņā Līgo svētkiem piemērotu un tā jautri vadīja Zāļu vakaru. Pēc līgošanas iesāka iet rotaļās laukumiņā, ko no visām pusēm apņēma jaunaudze.

Lustīgs tēvs un māmuliņa — Dēls noķēra cielaviņ'; Tā nebija cielaviņa, Tā bij dēla līgaviņ'.

Jaunieši dziedāja, rokās saķērušies, virzījās aplī, bet puisim bija jānoķer meita, kas pa rotaļnieku pacelto roku apakšu muka no ķērāja, kas šāvās pa to pašu ceļu, pie kam abus viņus rotaļnieki šad tad aizkavēja, aizsprostojot ceļu ar nolaistām rokām. Šai rotaļā Pēteris Trūdi nenoķēra un palika ar garu degunu.

Nākamajā rotaļā «Pēdējais pāris laukā!» Pēteris bija manīgāks. Kaut gan Trūde meta loku, caur priedītēm bēgdama, Pēteris, pasities no pretējās puses, satvēra Trūdi cieši ap pleciem un ar to pašu tvērienu Trūdi arī nomutēja, tā ka Trūdei neatlika ne izvairīties, ne dusmoties — tas jau bija noticis. Ar šo vakaru ari sākās Trūdēs un Pētera draudzība, no kuras uzplauka mīlestība kā teiksmains papardes zieds, ko viņi domājās atraduši šajā Zā(u vakarā …

Pēteris tovakar aizkavējās ilgāk un, lūk, kāpēc: viņš pie tā paša gājiena iegriezās pie kāda pazīstama bodnieka. Vēlā laika dēj veikaliņš bija jau slēgts, un Pēteris iegāja pa sētas pusi, kā to nereti jau agrāk bija darījis. Viņš sapirkās dažādas ēdamlietas vakariņām un neaizmirsa ari dažus kārumus mazam prieciņam skarbajā ikdienā.

Bet ne vienmēr viss notiek tik labi, kā iepriekš izplānots, un tā arī šoreiz. Laiciņu pirms Pētera atgriešanās kambarītī atskanēja mātes balss, un tai pašā brīdī māte pavēra durvis uz Pētera istabiņu.

—     Labvakar, — Trūde samulsusi teica, aizgriezdamās no neliela sienas spogulīša, kur pašlaik bija kārtojusi matu pīni.

—     Tu, meit? — māte izbrīnījusies vaicāja. — Kur tad Pēteris?

Trūde pateica, ka Pēteris kādā steidzamā lietā izgājis pie kaimiņa un ka ari viņa to ga'idot atpakaļ.

—     Un kā tad tu nokļūsi mājās? — māte norūpējusies vaicāja.

—     Nezinu … — Trūde apjukusi bilda.

—     Ir taču vēls, Pēteris lai katrā ziņā tevifaizvada, — māte piemetināja un mīkstās čībās izšļāca virtuvē.

Driz pēc tam pārnāca Pēteris. Trūde pastāstīja sarunu ar māti un izteica šaubas par savas palikšanas iespējamību. Māte jau tam nepiekritīs.

—     Kas par niekiem! — Pēteris viņu sapurināja, ap pleciem saņēmis. — Es vēl šo to sagādāju mazām vakariņām, — viņš teica, attina pārnesto vīstoklīti un nolika to Trūdei priekšā uz galda, bet pats iegāja pie mātes.

—      Tu aizvadi Trūdi uz mājām, — māte saņēma Pēteri.

—     Katrā ziņā! Rīt es to izdarīšu, bet tagad viņa paliks pie mums.

—     Pa nakti? Kā tad tas nu iznāk? Nē, dēls, tas nu neder, tas neder.

—     Kāpēc? Trūdei lielas bēdas, negribu viņu atstāt vienu.

—            Arī bēdās cilvēkam jāprot vienam ar sevi tikt galā. Vai viņas mātei sliktāk?

—     Ne sevišķi, bet tēvs apcietināts.

—     Tas nu gan nav labi. Par ko tad?

—            Sakarā ar nemieriem, kas notiek pilsētā ap kartupeļu lietu.

—            Tu jau arī, dēls, par daudz noņemies ar to pašu. Var iznākt slikti arī tev.

—     Par to šovakar nerunāsim, māt.

—     Kā vēlies. Bet Trūdi tu aizvadi.

—     Kāpēc?

—      Nav labi, ja viņa paliek.

—            Ja tu domā par kādu ļaunumu un apgrēcībām, tad to var izdarīt it visur. Bet, ja tu tā vēlies, aizvadīšu Trūdi uz viņas mājām un palikšu šonakt tur. Viņa viena savā istabā.

Māte kļuva domīga. Trūdei tiešām smagi būt vienai ar savu nelaimi. Drauga vārds un padoms tagad vairāk kā nepieciešams, bet, no otras puses, māte negribēja pieļaut domu, ka abi jaunie vadītu nakti kopā.

—     Kā tad nu lai paliek, māt? — Pēteris neatlaidās.

—            Tikai katrs savā vietā. Paņem no skapja baltu palagu un jaunu segu, uzklāj uz dīvāna, Trūdei lai paliek gulta, un lai tā arī būtu. Iešu vēlāk pārbaudīt, — māte teica, ar savu sirdsapziņu noslēgusi tādu kā mazu kompromisu, bet tā jau arī bija vienīgā pieņemamā izeja no radušās stāvokļa.

—             Nu kā tad citādi, māt, tikai tā, tikai tā, bet tev gan tad maz kas iznāks šonakt no gulēšanas, — Pēteris teica un, sevī smaidīdams, piegāja pie skapja, vajadzīgo paņēmis, atstāja mātes kambari.

—     Māte nav mierā? — Trūde prasīja.

—            Redzi šos lietiskos pierādījumus, — Pēteris rādīja uz nesamo. — Mātes noteikumi: tu gultā, es uz dīvāna. Lai notiek pēc viņas padoma, bet pēc mūsu pašu prāta. Vilks būs paēdis, bet, kā ar to kaziņu, — dieviņš lai zina…

—            Bīsties nu grēka, tā runādams, — Trūde smaidīdama paņēma gultas drānas un sāka klāt gan gultu, gan dīvānu.

Naktis mēdz būt garas un arī pārāk īsas; viegli aizlidojošas un dziļi sirdī paliekošas; tumšas un mēnesnīcas apspīdētas un acu mirdzuma gaismotas, šķirošas un vienojošas, gaistošas un liktenīgas.

SEPTĪTĀ NODAĻA

1

Pilsētas kungi nobijušies. Kaut arī viņiem nekādas briesmas nedraudēja, tomēr pats notikums bija kas nepiedzīvots. Kā tad nu iznāk? Priekšnieki, vadītāji, augstos amatos iecelti un apstiprināti, noteicēji par visu, vairs nevarēs justies brīvi, nevarēs darīt, ko grib. Pūlis sāks jaukties viņu rīkojumos un darīšanās, priekšniekiem nebūs vairs noteikšanas un rīcības izvēle visās lietās, kā tas bijis līdz šim? Kur tas dzirdēts? Nu nē, tas nav pieļaujams, tas jāaptur uz vietas un jo drīzāk jāiznīdē, lai sērga neizkļūst uz ārieni, lai tās baciļi neizplatās, jo tā var apdraudēt ne tikai šeit viņus, bet visu valsts kārtību.

Apriņķa priekšnieks Silenko vispirms bija atbildīgs par kārtību pilsētā. Tāpēc viņš sasauca pilsētas augstmaņu apspriedi. Tajā piedalījās žandarmu rotmistrs barons Reke, birģermeistars Kupfers, konsuls Reinke, štauers Šoneris, mācītājs Bei^īdts, skolu kurators Bēte un daži mazāki gari, kuriem bija jāzina par neparasto notikumu un līdzekļiem, kā to nosprostot.

Galds, kura galā sēdēja Silenķo, bija klāts ar zaļu vadmalu, gan ne pirmā svaiguma, bet pašā vidū ar aizdomīgiem caurumiņiem un traipiem — vai nu smēķu izdedzinātiem, vai kožu saēstiem. Galda abās malās bija novietojušies pārējie sanāksmes dalībnieki. Pašam Silenko pa labai rokai pirmais bija rotmistrs barons Reke. Pie sienas iepretī galda galam cara Aleksandra Trešā ģīmetne — liela formāta, krozainā, zeltītā ietvarā.

Silenko piecipa ar kreiso roku sudraba zvaniņam, kas atradās turpat līdzās uz galda, bet neskandināja, jo, kad visi klātesošie, savas vietas ieņēmuši, apsēdās, iestājās arī pilnīgs klusums.

— Kungi, — Silenko iesāka, — šīs apspriedes dienas kārtībā viens vienīgs jautājums, par kuru jūs tūlīt informēšu. Šinīs dienās mūsu mierīgā pilsēta piedzīvojusi satricinošu notikumu: iecēlies dumpis, kartupeļu dumpis. Protams, nosaukums te nav svarīgs, bet galvenais ir dumpja raksturs. Un te man jāziņo, ka tas iezīmīgs ar varas darbiem. Nemiernieki patvarīgi aizkavēja kartupeļu iekraušanu kuģos sūtīšanai uz ārzemēm, jo prece taču pārdota ārzemju firmām! Nemierniekiem jau ir savi vadoņi, aģitatori, uzkūdītāji — ko tikai vēlaties, un visi tie dara savu posta darbu. Viņi sakūda iedzīvotājus, liek tiem pulcēties ostā pie iekraušanas darbiem, lai ar pūļa palīdzību panāktu savu. Mūsu novada robežās tāds dumpis noticis tikai Dundagā pirms trīsdesmit gadiem, kad līvi sacēlušies pret savu dzimtkungu, bet nu izrādās, ka dumpja sēkla saglabājusies līdz mūsu dienām. Ko tas nozīmē? Tas rāda, ka neesam bijuši pietiekami modri un uzmanīgi savās vietās, kurās esam likti, esam ļāvuši ļaunajai sēklai ne tikai saglabāties, bet arī uzdīgt! Kungi, tas liek mums par daudz ko padomāt, kā šo mēri apslāpēt un apturēt. Uz mums skatās augstākas iestādes un prasa no mums ne tikai atbildību, bet arī noteiktu rīcību. Mums, kas esam ielikti sargu vietās par zemes mieru un kārtību, nekavējoties jāizlieto visi līdzekļi dumpja apspiešanai un nemiernieku savaldīšanai. Lai nolemtu, kā to vislabāk izdarīt, esam sanākuši uz šo apspriedi. Lūdzu kungus izteikt savas domas un apsvērumus.

Silenko pārlaida klātesošiem pētījošu skatienu, kas apstājās pie rotmistra Reķes.

—     Varbūt jums, rotmistra kungs, ir kāds priekšlikums?

Rotmistrs, plecīgs un resns, smags un neveikls, krēslā

pagrozījies, iesāka:

—      Manas domas, kungi, ka mūsu mantai un dzīvībai draud briesmas. Šodien nemiernieki ķeras pie tirgotāju precēm, rīt tikpat labi viņi var grābt mūs pie rīkles. Kādi tad ir mūsu spēki? Pāra desmit gorodovoju un daži žandarmi, tas viss. Cik tie var apšaut nemierniekus viņu uzbrukšanas gadījumā? Ja pagājušo reizi ostā bija pulcējušies tikai daži desmiti nemiernieku, rīt var jau būt simti un tūkstoši. Ko tad lai iesāk drošības nedaudzie sargi? Neko viņi neiespēs, bet viņus pašus dumpinieki var nolaist no kājas. Mums vajadzīgs karaspēks un lielgabali! Steidzīgi jāpieprasa no Kurzemes gubernatora kunga, lai nekavējoties tiktu atsūtīta attiecīga karaspēka vienība, un jāierosina jautājums par pastāvīgu garnizona novietošanu mūsu pilsētā. Nav normāli, ka pilsētā ar deviņi tūkstoši iedzīvotājiem nav pašiem sava garnizona.

Sim priekšlikumam visi piekrita, un Reke jutās gandarīts par savu iniciatīvu.

—     Rotmistra kungs runā pareizi, vajadzības gadījumos mums jāiet pie citiem tikpat kā nabagot, lai sūta glābējus, bet tāda gaidīšana uz citu žēlastību var izrādīties par vēlu, — svarīgi bilda štauers Šoneris.

—      Bet kā jūs, mācītāja kungs, būdams draudzes gans, izskaidrosiet šo parādību, ka dumpības sēkla atradusi jums uzticētā draudzē tik auglīgu zemi? — Silenko griezās tieši pie Berndta.

—      Tas ļaunais gars staigā apkārt kā rūkdams lauva, un kāds tad brīnums, ja tas ķēris arī mūsu draudzi, — svētu ģīmi sataisījis, nopūzdamies teica Berndts.

—      Nepareizi, mācītāja kungs, tie aģitatori savu tumšo darbu veic pavisam klusi un pavisam tālu no lauvas rūkoņas, — teica Reke.

—     Gluži manas domas, — piekrita konsuls Reinke. — Tie tev izvilks pat ziloni caur sienu bez redzamām zīmēm. Un, ka viņi to prot it labi, rāda notikums mūsu pilsētā. Vai iepriekš bija kas manāms? Gluži nekas.

—      Es patiesi brīnos, — teica birģermeistars, — kā tas trakums varējis izcelties mūsu pilsētā. Kaut kur jau ir tā vaina un ne jau lauvās, kādu mūsu zemē nemaz nav, izņemot zvēru dārzu.

Mācītājs Berndts jutās savās pozīcijās apdraudēts, redzēdams, ka neviens negrib ticēt viņa pravietiskajai prognozei, tāpēc viņš vērsa kažokam otru pusi:

—      Jūs mani esat pārpratuši, kungi. Dieva vārds nav jāuzņem tieši un taustāmi kā ar pliku roku. Svētie raksti runā uz mums simbolos, līdzībās. Ar lauvas rūkoņu domāju to Jaunumu, kas cilvēkā iemājo no mazām dienām. Ar gadiem augdams augumā, tas beidzot pārvērš cilvēku par ļaundari no augšas līdz apakšai, no ārpuses un iekšpuses. Tāds cilvēks tad kjūst kā koks, kas nes rūgtus augļus. Tāds koks ir apskādēts līdz saknei. Tāds koks ir arī cilvēks, kas dumpojas, neklausa valdībai, min kājām dieva svēto bauslību, un tāpēc tas ir iznīdējams.

—      Tātad jūs piekrītat rotmistra kunga priekšlikumam, ka mums vajadzīga kareivju vienība, kas vajadzības gadījumā tos dumpiniekus nolikvidētu? — jautāja Silenko.

—      Tas būtu taisnīgs tā kunga sods pār dumpinieku grēcīgajām galvām, — Berndts svinīgi bilda.

—     Kādas būtu jūsu domas, kuratora kungs? — Silenko griezās pie Bētes. — Lūdzu.

Bēte nejutās visai omulīgi starp šiem pilsētas tresainajiem augstmaņiem. Viņš bija paradis vienmēr turēties sāņš, bet, ja vajadzēja uzstāties, jutās kā sprukās. Lai gan pēc profesijas viņā vajadzēja iemist kaut cik no oratora spējām, bet patiesībā tur maz kas no tā bija manāms. Uztraukumā viņam valoda aizrāvās, vārdi pinās kā auzu ķiļķeni pa muti, ka ne norīt, ne lāgā izspļaut. Ja ar Bētes garīgo bagāžu bija diezgan bēdīgi, viņa ārējais izskats bija gluži skolmeistarisks. Garš un izstīdzējis, mazliet kā uz priekšu salīcis, bet tai pašā laikā ari stalti izslējies, viņš izskatījās gan kā izsaucēja, gan ari kā jautājuma zīme. Viņš nēsāja acenes, nošņaucās puķainā prāva izmēra kabatas drānā. Tā vien likās, ka viņš to būtu noraisījis kādai večiņai no galvas. No malas noskatoties viņa figūrā, prasīt prasījās, lai viņam padusē būtu iežmiegts senais audzināšanas simbols — žagaru bunte, tad šā skolas kuratora portretiskais gleznojums būtu pilnīgs.

—      Ko tad nu es, ko tad nu man, — Bēte iesāka, — man maza darīšana ar lielajiem, bet tikai ar bērniņiem, un ko bērniņiem ar dižgabaliem? Tas būtu tikpat kā ar dižga- balu šaut zvirbuļus. Bet, ja kāds delveris neklausa ne tēvam, ne mātei, ne skolmeistaram, tad tādam palaidnim uzskaita vienkārši pa dibenu. Nē, nē, bērniņi nevar būt nekādi dumpinieki, pat Jēzus ir sacījis: laidiet tos bērniņus pie manis, — Bēte drebošā balsī bilda un nopauzēja kā pārdomās, ko teikt tālāk.

—      Jo viņiem pieder tā debesu valstība. Tā tas skan svētajos rakstos, — cienīgtēvs svinīgi papildināja kuratoru.

Silenko, redzēdams, ka nekas viņam noderīgs no Bētes mutes nav gaidāms, pasteidzās:

—      Man šķiet, kungi, ka jautājumā pēc būtības visi lietišķi izsacījušies un citāti no bībeles te daudz ko līdzēt nevarēs, tādēļ uzskatu jautājumu par vispusīgi apspriestu un sēdi ar to slēdzu.

Visi, kā smagu darbu veikuši, atviegloti nopūtās un cēlās no iesildītajiem sēdekļiem.

2

Silenko nervozi staigāja pa kabinetu. Tikšanās ar dumpiniekiem nebija patīkama, bet viņa amata pienākums bija tiem sekot pa pēdām, tos vajāt un pret viņu darbību vērsties ar visiem līdzekļiem. Viņi apdraud visu valsts kārtību, varu un tās pastāvēšanu, un viņam, valsts varas pārstāvim un sargātājam, jābūt nomodā ik brīdi, ik uz soļa. Ir taču dots zvērests: par ticību, caru un tēviju! To viņš ir devis un pie tā turēsies nelokāmi.

Norunātā laikā ieradās rotmistrs Reke, pristavs Ģinters jau bija savā vietā, tepat arī skrīveris Petaks, kas protokolēs nopratināšanas gaitu, tādēļ noliktā procedūra varēja sākties. Aiz zaļā galda novietojās Silenko, viņam līdzās pa labi Reke, pa kreisi Ģinters, Petaks ieņēma vietu galda galā.

Vispirms Silenko lika iesaukt Diegabiksi — pūļa celto nekārtību aculiecinieku. Diegabikse, iztapīgi klanīdamies, nostājās kungu priekšā pie zaļā galda. Labi redzēdams, ka kungiem piekļūšana nav iespējama un rokas bučošana nav izdarāma, viņš palika mīņājoties uz vietas.

Taču pratinātāji neko jaunu un sev noderīgu izdabūt no viņa nevarēja. Savos izteicienos Diegabikse pinās kā vista pakulās, atkārtodamies un domās jukdams. Jautāts ko tuvāk pasacīt par Žvinguli, kad par Adītāju viņš tikai kā grābstīdamies pateica pratinātājiem jau zināmas lietas, Diegabikse bilda:

—      Jā gan, augstie kungi, tas pats vien ir, par Žvinguli viņu sauc. Pēteris Žvingulis tā dusmīgi paskatījās uz mani un nolamāja par līdēju, kad formanim lūdzu darbu pie kartupeļu iekraušanas kuģos. Kas es par līdēju, augstie kungi? Paši redzat, ka tāds nemaz neesmu un nekad neesmu bijis, es tikai par dieva taisnību. Lūdzu tikai darbu, lai kādu grasi nopelnītu.

—      Labi, labi, — Ģinters kļuva nepacietīgs. — Cita nekā tu nezini?

—     Kā tad nezinu, augstie kungi, visu zinu.

Pratinātāji kļuva uzmanīgi. Reke jautāja:

—     Tad tikai saki visu, kas tev zināms.

—     Tas pats, edz, Žvingulis taisās Adītājam par znotu, jau gadiem brūtējas ar viņa meitu Trūdi.

—     To tu noteikti zini? — Ģinters jautāja.

—     Kā āmen baznīcā, uz galvošanu, — Diegabikse atbildēja.

—      Un Žvingulis bieži uzturas pie Adītājiem? — Ģinters turpināja iztaujāt.

—     Tak jādomā. Ja jau brūte, tad arī iešana. Atceros, kad pats vēl dzīvoju puisī.

—      To tu pastāsti mājās savai vecenei, — Silenko viņu pārtrauca. — Vari iet.

Diegabikse nesaprašanā palūkojās te uz vienu, te uz otru, tad, zemu klanīdamies, gāja uz durvīm, kur arī Bravkam, garām iedams, noklanījās, bet Bravka, uz Diegabiksi kā no augšas noskatīdamies, nicīgi izslēja ūsu.

Tad Silenko lika Ģinteram iesaukt nākamo, un Ģinters savukārt pavēlēja Bravkam ievest Adītāju.

Bravka nozuda durvīs pa kreisi, kas veda uz gaiteni, bet gaiteņa galā bija dzelžiem apkaltas durvis, aiz tām aresta telpa. Tajā tika ievietoti un turēti apcietinātie, kas gaidīja uz iepriekšēju nopratināšanu, pēc kuras tad tika pārvesti uz cietumu, kas atradās pilī. Atsevišķā nodaļā turēja arī tādus, kas sodīti ar arestu uz neilgu laiku.

Uz nopratināmo gaidot, Silenko pieliecās klāt Rekem:

—            Mocies tu, cilvēks, te ar visādiem salašņām, ne kārtīgi paēst, ne atpūsties.

—            Diemžēl tāds mūsu amats, bet vai daudz ir to, kas prot novērtēt mūsu pūles citu labā? 'j

Pēc laiciņa atgriezās Bravka un policista pavadībā ienāca Adītājs, nostādamies pratinātāju galda priekšā, pirms tam pametis skatienu visapkārt, kā pārliecinādamies, kur īsti atrodas. Pratinātāji brīdi vēroja Adītāju, tad Ģinters uzsāka iztaujāšanu:

—     Jēkabs Adītājs? Jūs tas esat?

—     Tas es esmu, — atbildēja Adītājs.

—     Ko jūs aizvakar meklējāt ostas malā pie kuģiem?

—             Es nekā tur nebiju pazaudējis un tāpēc arī neko nemeklēju.

—     Ko tad jūs tur darījāt?

—     Daudz ko, — kā pārdomās atteica Adītājs.

Silenko, nepacietīgi noklausījies Adītāja atbildēs, pēkšņi kā ar cirvi noskaldīja:

—     Jūs musinājāt ļaudis uz nekārtībām!

—     Kurus tad es tā būtu musinājis?

—     Visus, kas tur tobrīd atradās.

—            Taisni otrādi, sapulcējušos es vairākkārt apsaucu, lai būtu kārtība.

—            Lai tad labāk varētu sarīkot nekārtības? Lai neļautu godīgiem cilvēkiem strādāt? — paceltā balsī iesāka Reke.

Adītājs klusēja. Ko gan lai viņš teiktu šim varas kalpam, kura vienīgais nolūks sapīt cilvēku cilpās un padarīt sev nekaitīgu?

Pēc mirkļa pauzes pratināšanu turpināja Silenko:

—     Sakiet — kas jūs pamudināja vadīt nemierniekus?

«Ak tā?» Adītājs nodomāja. «Nekas nebūs, ne jau uz

muļķa esi uzķēries,» — un viņš bilda:

—            Pirmkārt, man neviens nav licis to darīt. Ja es ko daru, tad daru no savas brīvas gribas. Otrkārt, nekādus nemierniekus es nemanīju un vadījis neesmu. Kad turp nogāju, ļaudis jau bija sapulcējušies, un viņi pulcējās ari pēc tam.

Atkal Reke bija klāt:

— Nu, lūk, jūs tur ieradāties, tas ir svarīgi. Kādā nolūkā? Lai uzmudinātu pūli uz varas darbiem, uz dumpi.

—     Ja jūs visu to tik labi zināt, ko tad vairāk.

—     Tas tad būtu noskaidrots, — Silenko bilda.

—            Nekas nav noskaidrots! Tas viss ir izdomāts, un nu grib man to uztiept, — Adītājs skarbi teica.

Silenko, viņā neklausīdamies, turpināja:

—     Otrs, jūs pretojāties likumīgai varai.

—     Neesmu pretojies.

—     Kā tad jūs tikāt brīvs? Kas jūs atbrīvoja?

—            Nezinu. Bet pretojies neesmu ne ostas malā, kur mani gribēja saņemt, ne uz ielas, kur mani, kad nācu no darba, apcietināja. Un es prasu: par ko mani tur ieslodzījumā?

—             Jūs varat tikai lūgt, ne prasīt, — Silenko aizrādīja. — Bet jūsu ziņkārību varu apmierināt: par ļaužu gatavošanu un musināšanu uz dumpi un par pretošanos likumīgai varai — par to jūs esat apcietināts.

—            Tie ir meli! Pierādīšu, ka tie ir meli! — Adītājs skaļi teica. — Vēl ir taisnība pasaulē, un nedomājiet, ka ar jums sākas un beidzas šodiena!

—      Izvest! — Silenko deva pavēli.

Policists izveda Adītāju atpakaļ uz aresta telpām. Adītājs bija satraukts un, lai nomierinātos, iesāka soļot pa istabu turp un atpakaļ un tikai tagad attapās, ka bija aizmirsis protestēt, ka viņam neatļauj saņemt pienesumus no piederīgajiem.

Pēc Adītāja izvešanas Silenko ar Reki brīdi sarunājās, līdz Ģinters iedrošinājās prasīt:

—      Saukt nākamo?

—            Sauciet! — Silenko asi pavēlēja, un Ģinters lika Bravkam ieaicināt Trūdi Adītāju no uzgaidāmās istabas.

Bikliem soļiem ienāca Trūde, neziņā un neizpratnē apkārt lūkodamās. Ģinters iesāka:

—     Jus esat Jēkaba Adītāja meita?

—     Jā.

—     Kur jūsu tēvs bija trešdien pēcpusdiena?

—     Ostas malā.

—     Kas viņam tur bija darāms?

—     Kas visiem citiem.

—     Kā tas saprotams?

—            Noskatīties, kā mūsu kartupeļus iekrauj kuģos aizvešanai uz Vāczemi.

Reke nenocietās:

—            Ak tikai noskatīties? Interesanti. Un jūs arī tikai noskatījāties bridi, kad patvarīgi atsvabināt Adītāju no likumīgas apcietināšanas?

—            Tēvam mana palīdzība nav vajadzīga. Viņš pats ar sevi vienmēr zina tikt galā.

—            Kā sauc citus dumpiniekus, kas rīkojās kopīgi ar Adītāju? Ar ko viņš satiekas? — jautāja Silenko.

—     Nezinu.

Nu Reke domājās atradis īsto reizi, kad varēs Trūdi piespiest vairāk izteikties.

—            Savādi gan, ka jūs nekā nezināt. Nezināt laikam arī to, ka jums ir līgavainis?

Trūde nosarka un neatbildēja.

— Jūs neatbildēsiet? — prasīja Silenko.

—     Nē, — Trūde noteikti sacīja.

Ģinters palūkojās uz Silenko, kā jautādams: ko tālāk? Silenko nicīgi atmeta ar roku, un Ģinters atlaida Trūdi, sacīdams, ka varot iet.

—            Viena banda, visi nozvērējušies, vai tas vīrietis vai bāba, — Reke šķiebdamies bilda.

—            Būs vēl kas labāks, — Silenko teica un lika iesaukt Žvinguli, kuru Bravka ieaicināja no uzgaidāmās istabas.

Žvingulis, drošiem soļiem ienācis, nostājās iepretī pratinātājiem.

Ģinters iesāka:

—     Jūsu vārds un uzvārds?

—     Jums taču tas zināms. Pēteris Žvingulis.

—     Bez izrunāšanās! Atbildiet, ko prasa. Amats?

—     Strādāju pie ostas būvēm.

—     Tas ir vasarā. Ziemā neko neceļ, kur tad?

—     Tad arī es pats sev prasu — ko nu?

—     Atbildēt uz jautājumiem! Kur strādājat ziemu?

—     Kur pagadās.

—      Kur īsti?

—             Pie striķu vijējiem, pie laivu ciršanas, kur vien palaimējas.

—     Ko jūs darāt no darba brīvajā laikā?

—            Es tāda brīvlaika nepazīstu. Ja nestrādā, nav ko grauzt. Nav vaļas kā dažam labam — sēdēt tikai pie zaļā galda.

—     Kur katrs sēž, nav jūsu daļa!

Reke, redzēdams, ka Ģinters ņem pārāk viegli un nemākulīgi, stājās viņa vietā:

—            Kā jūs palīdzējāt Adītājam rīkot nekārtības ostā? Bijāt ar viņu uz vienu roku?

—     Mums katram savas rokas.

—            Nepļāpājiet muļķības! Kas jūs mudināja tā rīkoties — Adītājs vai kāds cits?

—            Mani neviens nevar uzmudināt, ko daru, to daru patstāvīgi.

—      Un kāpēc jūs tā darījāt? Kam par labu?

—            Ko tad īsti es tādu būtu darījis? — Žvingulis izbrīnījies jautāja.

Reke, redzami nervozēdams, pieliecās pie Silenko.

—      Redziet, ne no vietas. Riņķo kā vāvere ritenī.

Turpināja Silenko:

—     Jūs bijāt ostas malā tai ļaužu pūlī?

Žvingulis kļuva uzmanīgs — uz ko gan pratinātājs tēmē? Mirkli padomājis, Žvingulis atbildēja, ka bijis.

—             Pūlis cēla nekārtības, — Silenko turpināja, — traucēja kartupeļu iekraušanu kuģos, uzbruka policijai, atbrīvoja apcietinātos. Arī jūs tur bijāt, tātad darījāt to pašu.

—             Kā tad tā? — Žvingulis atvaicāja. — Tad jau tikpat labi es to varētu teikt par kuru katru, kas tur atradās, arī jūs tur bijāt, tātad …

—            Kas par muļķībām? Mēs centāmies nodibināt un uzturēt kārtību, bet jūs darījāt visu, lai šo kārtību grautu. Jūs gribat to noliegt?

—     To es noliedzu.

—     Mums ir liecinieki, — pasteidzās Reke.

—     Slepenpolicisti un spiegi nav nekādi liecinieki,

—            Muti turēt! — Reke kliedza. — Jūs iedrošināties zākāt valdības ierēdņus? Jūs apvainojāt viņa majestātes uzticamos dienestniekus? — Un Reke ar goddevīgu skatienu norādīja uz ķeizara bildi.

— To neesmu darījis, — Žvingulis salti teica. — Tikai nosaucu lietas īstā vārdā.

—     Es jūs apcietināšu! — Silenko kliedza nesavaldīgā balsī.

—     To jau jūs varat izdarīt, — Žvingulis jo mierīgākā balsī sacīja. — Bet jums būs jāatbild — par ko.

—     Man nevienam nav jāatbild! Pats sev atbildu, daru un atbildu!

—      Kaut arī tā. Tad jums būs jāatbild savai sirdsapziņai, ja jums tāda ir. Jūs lūdza, jūs brīdināja, ka pilsētas iedzīvotājiem draud bads, ja izvedīs kartupeļus. Uz kurieni? Uz Vāczemi.- Vai tas ir pareizi? Vai tas ir taisnīgi? Tā rīkojas lieltirgotāji ierāvēji. Bet jūs? Vai jums nenāktos to apturēt? Jūs to nedarāt. Būtu attaisnojums, ja kartupeļus vestu uz Iekškrieviju, kur daudzos apgabalos ļaudis mirst badu, bet ne uz Vāczemi. Vai jūs arī zināt, no kā pārtiek mūsu zvejnieks, strādnieks, amatnieks? Galvenokārt no kartupeļiem, jo tie lētāki par maizi. Tagad kartupeļu nebūs, tos aizvedīs. Kas pie tā vainīgs? Tie, kam jāatbild par to, lai visi pavalstnieki varētu dzīvot, strādāt un iztikt. Tie, kam pienākas gādāt par iedzīvotāju labklājību. Vai jūs to darāt? Nē, jūs to nedarāt. Ja es sēdētu aiz zaļā galda un ja man būtu tāda vara …

Silenko, kas visu laiku, Žvingulim runājot, nemierīgi grozījās krēslā, vairs nenoturējās un, pielēcis kājās, bļāva:

—     Klusu! Ne vārda! Aizliedzu!

Žvingulis iededzies un aizrāvies nobeidza:

—     … es apcietinātu un iesēdinātu cietumā nevienu citu, bet jūs!

Un palika stāvot savā vietā, vērdamies kājās pielēku- šajā Silenko.

Lielās dusmās viņi mēroja viens otru dziļa naida pilniem skatieniem. Cik vien var būt cilvēkā rūgtuma, naida, aizvainojuma, to pauda šo divu pasauļu pārstāvju kvēlošās acis. Vienās staroja taisnības apziņa, otrās patiesību nīstošā uguns, liecinot par tiem pretējiem spēkiem, kas viens pret otru nostājušies un, apstākļiem grozoties, gatavi cīņai uz dzīvību un nāvi.

Ilgi, gadsimtus no vietas,

Bendes augstmaņi un viņu lunkanie kalpi

Ņēmās un lāvās, '

Palaikam lai mūsu tautu

Izretinātu ka birzi,

Kas raženā zaļoksnībā

Vareni sakuplojusi.

To vieglāk lai varētu pieliekt.

Un ne tikai pieliekt:

Dzīvus un mirušus zemē dzina

Kā krastmalā pāļus,

Kur krustnešiem kuģus piesiet,

Ja no enkuriem norautu vētra …

Ak mūžsl

Kas Merķeļa sējumi biezie? Tik sīkums no bēdkalnu grēdas, Tik piliens no asaru jūras, Atblāzma, jaušama tik tikko No asiņainas gaismas. Tad nu padomājiet, Kam galva uz skausta turas, Kā īstenībā tas bija, Kā patiesā vēstures gaismā! Tirpas pa muguru aukstas? Zobu trīcēšana? Mokās gurusi sirds? Ja nav stiprāku- vardu Un dedzinošāku domu — Var pieņemt tos pašus un iztikt; Bilde katram skaidra, Kas nemaldīga kā sāpe, Kā apsmiets taisnibas vaigs…

3

—      Es tevi netraucēju? — Josifs pabāza galvu pa pusviru durvīm Mālera seniora kabinetā.

—      Ne sevišķi, — seniors palūkojās pār avīzes malu uz Josifu, tad atlika «Biržovku» — tā sauca Propera Pēterburgas izdevniecības lapu «Birževije Vedomosti» — un pievērsās ienācējam.

—     Tie mūsu kalpotāji, vai zini, nekur vairs neder!

—     Nu, nu? — seniors rezervēti brīnījās. — Es gan neko tādu neesmu manījis. Manuprāt, katrs no viņiem it labi un piemēroti iederas savā vietā. Tev tā neliekas? Kurš tad no viņiem būtu saucams pie kārtības?

—     Runāju par kučieri. Nekādā jēgā. Gribēju pirmīt izlaist kādu līkumu. Liku jūgt, bet šis atsaka, ka tas neesot paša kunga rīkojums. Neklausīja. Ko viņš gan domā, ka es neesmu kungs?

—     Acīm redzot, tiem kalpotājiem sava lietu izpratne, pēc kuras viņi vadās savās gaitās.

—            Dīvaini gan. Kas tad es būtu pēc viņu izpratnes — dāma, vai?

Seniors iesāka sirsnīgi smieties:

—     Vai zini, tev reizēm netrūkst humora, Josif.

—            Humora? Es runāju pavisam nopietni. Vai es tādam kučierim varu pavēlēt vai nevaru? Vai viņam mani jāklausa, vai viņš var arī neklausīt? To es gribētu zināt. Vai tu būtu aizliedzis viņam mani vizināt?

—            Gluži aizliedzis neesmu, bet tavi pēdējā laika braucieni bijuši tik trokšņaini un skandalozi, ka es noteicu kučierim jūgt tikai ar manu ziņu.

—     Vai tad es neesmu nekas — nulle?

—            Kam nu tādu lētu kotāciju? Bet, ja katrs mūsu ģimenes loceklis liks jūgt un braukt bez vajadzības, kad tikai vien ienāk prātā, tad drīz vien patiesas vajadzības gadījumā var iznākt, ka jācilpo kājām.

—     Es laikam bez vajadzības nekur braucis neesmu.

—            Ko katrs no mums atrod par vajadzīgu vai par lieku, tas strīdīgs jautājums. Kur tad tu gribēji šodien braukt?

—            Manai Fanijai vairāk jābūt svaigā gaisā — jūrmalā, mežā un tā tālāk.

—            Man drīz jābrauc veikala darīšanās. Ja tavai Fanijai kas tāds vajadzīgs un pašai izbraucamo zirgu nav, tad ir taču ormaņi pasaulē. Un tādu mocionu vislabāk piekopt pašas kājiņām, jo veselīgāk. Tā, dēls. Bet tu man sagādāji gluži patīkamu brīdi, es izklaidējos. Bet nu man nav vairs laika, mūsu tērzēšana diemžēl jābeidz.

—            Labi, es tevi nekavēšu. Bet tu, papa, izpalīdzi man ar vienu kvartu, rubļos, protams.

—     Kādam nolūkam, ja atļauts zināt?

—            Draugam tuvojas dzimšanas diena, un tad jau — pats saproti.

Tēvs zīmīgi palūkojās dēlā.

—            Nu, vai zini, tādēļ tas garais ievads nemaz nebija vajadzīgs. Tas tāpat skaidrs. Tas viens, otrkārt, neaizmirsti, ka nauda arī jāpelna. Man tā no gaisa nekrīt.

—           Pats par sevi saprotams. Bet, kad pabeigšu studijas un sākšu strādāt, visus parādus nolīdzināšu.

—            Gluži pēc tā jau nu neizskatās, bet pieņemsim. Kad tad tu domā tās studijas atsākt?

—           Galīgi vēl neesmu izlēmis, varbūt ar nākamo pusgadu.

—     Tā, tā, tā, nu tad jau labas sekmes.

Un Mālers izņēma no kabatas brangi padilušu port- moneju, bet tad atguvās un, uzrakstījis uz lapiņas, sniedza to Josifam.

—     Še būs zīmīte, kantorī dabūsi naudu.

—      Mērci, papā! — Un Josifs kāri ķēra pēc lapiņas, kā kad būtu jau pirkstos sajutis čaukstošo kredītbiļeti, un klanīdamies izgāja.

Tēvs nolūkojās pakaļ sava ģimenes celma aizkaltušajai atvasei un nogrozīja iesirmo galvu. Ko gan viņš domāja šobrīd?

ASTOTĀ NODAĻA

1

Divas ķēvītes svilpastītes, trīs govis un daži sīklopi — tāda bija Andreja Aizupa un viņa sievas Līzes saimniecība, no kuras nelielā ģimene pārtika, sitoties caur dzīvi kā varēdami un mācēdami. Nelielo saimniecību Aizupi apsaimniekoja pašu spēkiem — pats, sieva un meita Edīte, kas bija stipri vecāka p&r Modri. Viņa ar patiku bija pieķērusies lauku darbiem,! lauku dzīvei, labprāt palīdzēja vecākiem un a» laipnu prātu novēlēja brālim ceļu uz pilsētu, lai viņš tur izmācītos par amatnieku, jo lauki viņu nesaistīja.

Saimnieks ar saimnieci gatavojās braukt uz pilsētu. Pašam vajadzēja šķindēju naglas, lai no jauna apsistu jumtu kūts piebūvei, ko pirms neilga laika vētra brangi bija paplucinājusi. Vajadzēja izņemt zābakus, kas jau agrāk nodoti kurpnieka darbnīcā jaunu pazoļu piesišanai, lai drošs solis būtu rudens dubļos un ziemas sniegputenī. Tāpat vēl viens otrs sīkums saimniecībai, kas nolīdzināms, lai ikdienas tecējums nemezglotos. Saimniecei pašai vajadzēja «pirktas krāsas» dziju krāsošanai, jo tie laiki bija pagājuši, kad laucinieki šai ziņā izlīdzējās vai vienīgi ar alkšņu mizām, madaras ziediņiem, bērzu pumpuriem, melleņu ogām un līdzīgām dabiskām krāsvielām, ko ieguva uz vietas.

Bez tam laiks bija piegādāt kaut ko Modrim pārtikai. Viņš gan nekad neko neprasīja, centās sašaurināties, lai no lieka neapgrūtinātu mājiniekus. Paradis iztikt jau no mazotnes ar mazumu, viņš šo labo tikumu neaizmirsa, arī no mājām atšķīries, pāriedams ne nu gluži pie svešiem, bet arī ne gluži uz savām kājām nostājies.

Bez visa tā Aizups iekrāva vakarā ratos kādu pavisam neparastu lauku produktu — divus pamatīgus melna ozola klučus kā prāvus suķus starp ratu redelēm. Neērti jau nu bija. Kad pārlika tiem sienmaisu sēdēšanai, sēdeklis iznāca brīnum augsts: sēdi kā uz bukas, bet neko darīt, ja vajadzība prasa. Melnais ozols sarunāts galdniekam, pie kura mācījās Modris. Viņš reiz bija ieminējies meistaram par šo' mantu, un vecais galdnieks, labs koka vērtības pazinējs, to tūdaļ iekāroja dažu dārgu un izmeklētu mēbeļu pagatavošanai un solīja brangu atlīdzību.

Dīvaina šīs melnās mantas izcelšanās. Rīkojot Ventā nēģu taci, piekrastes māju vīri bija uzdūrušies zem ūdens kokam ne kokam, akmenim ne akmenim. Vienu ar mokām izcēluši. Tas bijis ozola klucis, ciets un melns kā granīts, savus simt gadiņus ūdenī nogulējis. Tad nu vīri izzvejojuši šādus bluķus it prāvā skaitā un tos savstarpēji sadalījuši. Ziņa par atradumu nākusi ausīs vietējam muižturim, kas lielu daļu no atraduma atpircis, samaksādams it brangu naudu atradējiem, kas, uzzinājuši mantas vērtību, kārtīgi par to ari noprasījuši.

Pēc kāda laika atklājies kas negaidīts: barons atpircis šo mantu pats no sevis. Noskaidrojies, ka muižas vecvec- kungs pirms vairāk nekā simt gadiem ozolus nogremdējis ūdenī, lai tie pārvērstos par melnkoku ja ari ne pašam, tad pēcnācējiem. Barons tomēr nekādu troksni necēlis, jo negribējis ļaužu acīs kļūt par tādu, kas pats sevi izpēris, kauču arī tikai trešā augumā. Tādēļ viņš nevilcis pie tiesas galda četru māju ventmalniekus, kas tādā gadījumā, protams, prastu arī aizstāvēties, jo uz klučiem taču nav rakstīts, ka tie vecvecbarona īpašums. Turklāt pa Ventu 110 laika gala tiek pludināti plosti, un cik priežu, egļu, bērzu vai ozolu baļķu nav nogrimuši un neguļ Ventas dzelmē! Un kas tagad lai zina, kam tie pieder? Un kāpēc nogrimušie ozola baļķi lai būtu barona piederums? Tā gluži pareizi sprieda melnkoka atradēji, un kas lai viņu spriedumu varētu apstrīdēt?

Bija vēl dažas lietas, kas Aizupus skubināja pabūt pilsētā. Tik daudz bija dzirdēts par kartupeļu dumpi, par Adītāja apcietināšanu, par to gribējās ko tuvāk zināt.

Pati saimniece slimnīcā — kā viņai klājas? Un Modris — vai ņemas amatā, vai arī nav par tuvu piegājis tai kartupeļu būšanai? Māte ar sirdsdomām pie dēla bijusi klāt un nu gribējās dabūt lielāku skaidrību par to visu. Nevar būt vecāki vienaldzīgi pret savu lolojumu un viņa gaitām, kad turpat līdzās viņam notiek tik neparastas, nepiedzīvotas lietas, kas var draudēt ar ļaunu, ja neesi nodrošinājies pret varbūtībām un nejaušībām, kas pat parastās ikdienas gaitās mums uzglūn vai uz katra soļa, no katra meža ieloka laukos, no katra nama stūra pilsētā. Nebijušas lietas notiek ar pieaugušu cilvēku, kur nu vēl ar pusaudzi, tālu no tēva un mātes visuredzīgās acs.

Pilsētā iebraukuši, Aizupi norunāja tā: māte paies kājām to gabaliņu līdz Adītāju namiņam, bet pats aizvedis bluķus uz darbnīcu, pēc tam atbrauks pie Adītājiem, dosies nodomātās darīšanās pa veikaliem, kurpnieku darbnīcā un citur. Tā diena būs patecējusi gabalā līdz tam laikam, kad pārradīsies Modris. Tad arī abi veči būs atgriezušies, un atliks laika pārrunām līdz brīdim, kad būs jāuzņem ceļš atpakaļ uz mājām. Tā arī izdarīja.

Līdz galdnieka darbnīcai bija labs gabals, ko braukt. Tā atradās Ostgalā kādā mazā ieliņā. Izrādījās, ka pats meistars kaut kur izgājis, Aizups sastapa tikai zelli un Modri, bet atvestos klučus tomfer izgāza, un turpmāko ar meistaru apņēmās kārtot Modris. Viņš ari pēcāk solījās izprasīties, lai meistars viņu šodien, kad pilsētā iebraukuši vecāki, atlaistu agrāk, par ko viņš nemaz nešaubījās.

Iebraucis Adītāja namiņa sētā, Aizups izjūdza zirģeļus un nometa tiem priekšā siena klēpīti. Pretī iznāca vecaistēvs, istabā sagaidīja sieva un Trūde. Te nu bija daudz ko uzzināt un pārspriest.

Vispirms pārrunās skāra Adītāju, viņa apcietināšanu un kas ar to sakarā. Neko tuvāk Trūde nezināja teikt par tēva turpmāko likteni. Māte slimnīcā, kur vēl nāksies kādu laiku palikt, kaut gan viņas stāvoklis uzlabojies un bažām vietas nebija.

Kad Aizups ar vecotēvu bija nošķīrušies savrup kambarī, lai sieviešus neapkūpinātu ar bakunu, kā sauca pīpes tabaku, māte apvaicājās Trūdei, kā ar viņas un Pētera kāzām. Ko lai saka, aina acīm redzama: dzīve viņu ģimenē paputināta — tēvs apcietinājumā, māte slimnīcā, kāda te var būt rīkošanās uz tik svarīgu un nozīmīgu lietu, kāda ir divu cilvēku kopdzīves nodibināšana, un, ja arī visa cita kā būtu un pietiktu, kur rast prieku šādu svinību rīkošanai?

Jau novakarē, kad Aizupi pilsētā visu bija nokārtojuši, iepirkušies, viņi sāka bažīties par Modri, kas arvien vēl nerādījās, vai maz izdosies vēl pirms aizbraukšanas ar viņu tikties un aprunāties. Tad pēkšņi Modris aizelsies pārradās un aizgūtnēm iesāka stāstīt, kāpēc tik ļoti aizkavējies.

Meistars kaut kur bijis aizkavējies. Zellis ieteicis Modrim meistaru negaidīt, solīdamies par Modri aizmest attaisnojošus vārdus. Taču Modris turējies līdz pēdējam, kaut arī liela bijusi viņa vēlēšanās un nepacietība drīzāk sastapt vecākus. Beidzot meistars pārnācis, nopriecājies par klučiem un, uzzinājis par Modra atturību, teicis, ka nevajadzējis nemaz gaidīt uz viņa pārnākšanu, droši varējis iet bez kādas atļaujas.

—    Nezinu, slikti vai labi esmu darījis, tā rīkodamies,— Modris teica, nolicis tēvam priekšā naudas zīmi, ko meistars samaksājis par melnajiem ozoliem.

—    Tu esi pareizi rīkojies, dēls, — tēvs teica. — Lai kāda būtu blakus vēlēšanās un lai cik daudz solītu tikšanās prieks, pienākums allaž pirmajā vietā. Nekāda nelaime jau nebūtu notikusi, ja būtu aizgājis no darbnīcas uz savu galvu, attaisnoties jau varētu. Tomēr tu esi turējies kā vīrs starp pienākumu un patikšanu. Rīkojies arvien tā, tas dzīvē labi noderēs.

Māte savukārt bažījās:

—   Ka tikai tu arī, dēls, nepieej par tuvu tiem kartupeļiem un nemieriem. Edz, kā var notikties, — ar to domādama nedienu ar Adītāju.

—    Notikties var visādi, māt. Tomēr bēgt no kartupeļu nemieriem nevar, tur visiem jāpiedalās. Es tur biju un iešu arī turpmāk, ja būs vajadzīgs. Un vai tad nav vajadzība aizstāvēt taisnu lietu?

—   Tu pareizi runā, dēls, — tēvs piekrita, — bet neaizmirsti, ka tu vēl neesi liels cilvēks. Visam savs laiks un vieta.

—   To es saprotu, — Modris bilda. — Bet ir arī daudz lietu pasaulē, kas piekrīt maniem gadiem un man ir pa spēkam. Vispār — es spēlēšu teātri.

Vecāki saskatījās neizpratnē un jautājošiem skatieniem vērās Modri.

—   Kādu tejāteri? — tēvs jautāja. — Tie paši gada tirgus kumēdiņi un āksti, par ko ļaudis smejas, vēderus turēdami?

—   Ne uz to pusi, bet pavisam nopietna lieta. Par teātra mākslu to sauc, — Modris paskaidroja.

—   Hm, — tēvs nobubināja, — lāgā nesaprotu.

Aizups runāja patiesību, par teātri viņam nebija nekādas jēgas.

—   Teātris māca izprast un pazīt dzīvi, cilvēkus un viņu rīcību, viņu dabu — ļaunu vai labu.

—   Mācītājs no kanceles arī sludina savas mācības, — tā tēvs. — Dažreiz ir ko dzirdēt.

—    Ne nu tā kā mācītājs, kas ar paceltu pirkstu rāda — tev būs, tev nebūs, to drīkst, to ne, tas der, tas neder. Tas ir pārāk vienkārši, kaili, tāpēc pa vienu ausi iekšā, pa otru ārā. Maz kas paliek galvā, vēl mazāk sirdī. Arī teātris pasaka, kas der, kas neder, bet pavisam citādi. Teātris to rāda uz skatuves tēlos. Tu skaties un redzi, ka notiek slikti, ka tiek slikti darīts, bet savā sirdī drebi un trīci, lai tā nebūtu, lai uzvarētu labais par prieku tev un citiem. Tāds redzējums un pārdzīvojums saglabājas cilvēkā uz ilgu laiku, pat uz visu mūžu, un liek cīnīties par labo, ienīst ļauno. Varbūt es to tā īsti skaidri neprotu izteikt, bet mūsu teātra vadītājs — viņu sauc par režisoru — to prot izskaidrot pavisam saprotami, — Modris bilda, norūpējies par to, vai tikai viņš pareizi saprasts.

—   Neteikšu, ka man tas būtu pavisam skaidrs, bet apmēram uz to pusi varu iedomāties. Tur laikam daudz jāprot visādi rādīt, lai to citiem darītu jēdzamu.

—    Ka tikai tas tevi par daudz neaizkavē no galdnieka amata mācībām? — māte norūpējusies jautāja.

—    To visu daru pa vakariem, brīvajā laikā. Tur darbojas daudzi pieauguši cilvēki, ziedodami savus vaļas brīžus šai vispārības lietai. Man tas ļoti patīk, un es gaidīt gaidu katru mēģinājumu.

—   Ak papriekš jāizmēģina? — tēvs jautāja.

—    Jāiemācās sava loma, nu, tas viss, ko uz skatuves dara un runā cilvēks, kurš man jāatdarina — skatuves tēls.

—   Tas ir tikpat kā ielīst otram aiz ādas? — tēvs bilda.

—    Varbūt arī. Jā, jāiedzīvojas tēlojumā cilvēka domās, jūtās, ko viņš grib, ko dara, ko var, ko nespēj, apmēram tā. Zināt, kad mēs būsim sagatavojuši kādu izrādi, jums katrā ziņā būs jāatbrauc un jānoskatās, kā tas viss notiek. Tā ir māksla, kam cilvēki ziedo savu laiku un zināšanas.

Modra vecāku interese bija pamodināta, un viņi teicās atbraukt, lai to visu redzētu, jo vairāk tādēļ, ka tas notiks ziemas vidū, kad mājās ar darbiem nav tā jākaujas kā vasaras karstumā. Māte izteicās, ka labāk jau tad lai braucot Edīte, tādas skunstīgas lietas jau tuvāk pie sirds jaunajiem.

Vēl pēc dažām pārrunām ar Trūdi un vecotēvu ciemiņi taisījās atpakaļceļā. Atvadoties Aizupiete solījās atsūtīt ar kādu pagastnieku slimniecei saldu krējumu un vēl šo to no lauku svētības, kas palīdzētu viņai atkopties pēc grūtās slimošanas.

2

Kādu pēcpusdienu Žvinguli it negaidot apciemoja Sieksāts. Tālāki gājieni viņam ar koceni bija apgrūtinoši, taču viņš nekad neatturējās izkustēties no mājām, ja apstākļi to prasīja. Šodien tas notika citādi. Tikko istabā ienācis, viņš pavēstīja:

—   Šodien es pa kungu modei — atbraucu ormanī.

—   Ak tad tik lepni? Apsveicu, — tā Pēteris.

—    Mans vecs draugs, kas ar savu ķēvīti kaķo pa pilsētu, kungus vizinādams, — nu jau kur tie gadiņi! — pa ceļam panācis mani, lika iekāpt un tā es līdz pat tavas ieliņas galam. Labi, ka sastapu tevi mājā. Bažījos jau: kaut tikai nebūtu kur izskrējis!

—   Vēl jau turos pie ēkām, pats redzi, galīgi neesmu salāpījies, darbā vēl nevaru. — Un Pēteris norādīja uz slimo roku.

—   Ak vēl vienmēr liek manīt?

—   Drīz jau vajadzētu būt pie beigām. Apnicis. Un, tā slinkojot, var aptrūkt ko grauzt.

—   Tad nāc manā maizē, pieņemšu kostiniekos.

—   Paldies, no tevis jau to viegli sagaidīt.

Sieksāts bija lāga vīrs, zvejnieku un vispār darbaļaužu sūrā dzīve viņam bija labi pazīstama. No pat mazotnes viņam jau nācās iepazīt darba darītāju priekus un bēdas, likstas un veiksmes darbā un sadzīvē. Pats bijis zvejnieks, arī pēc kājas zaudēšanas nelaimes gadījumā uz jūras, kad to pēc apsaldēšanas nācās noņemt, viņš nespēja iedomāties dzīvi ārpus zvejnieku tautas, kas apdzīvoja Ostgalu. Nevarēdams vairs zvejā doties, viņš atrada sev nodarbošanos tepat malā — viņa ziņā un uzraudzībā bija rajons aiz tīklu un dažādu zvejas piederumu būdām jūras pusē. Tā bija neliela tuksnesīga kāpu josla, pauguraina, apaugusi jūras rudziem un sīkiem kārkliņiem. Tur atradās dažas nelielas malu laivas itin kā atpūtā, vabas ar žāvēšanā izliktiem tīkliem un virvēm, nolietotas zivju kastes un vecas bojas.

Nespēdams bez darba rimties, Sieksāts izpalīdzēja katram zvejas vīram, ar ko vien spēja, pie zvejas rīku sala- bošanas. It īpaši viņa lietpratība noderēja pie laivu labošanas un drīvēšanas darbiem.

Sieksāts mīlēja bērnus. Zvejnieku dzimtas bija bagātas ģimenes atvasēm, kas sevišķi vasarās vadīja dienas bez uzraudzības gan māju pagalmos, gan uz ielas, gan kāpās, gan liedagā. Ja bērni kur manīja Sieksātu, bija klāt un labprāt klausījās viņa dīvainos un dēkainos nostāstus no zvejnieku un jūrnieku dzīves. Viņš bija meistars izdomājumos, tāpēc viņam nekad netrūka ko stāstīt un aizraujoši uzburt dažādas dēkas un notikumus — briesmīgus un jaukus. Tas saistīja ķiparus, un Sieksāta onkulim nekad netrūka klausītāju.

Sieksāta tēlainajos nostāstos labprāt klausījās arī Žvingulis.

—   Tas nu tā, — Sieksāts bilda, — bet šoreiz man tev jāsaka kāda jauna ziņa. Varbūt būsi dzirdējis par runas vīru gājienu pie cienīgtēva?

—   Taisni par to man gribētos ko vairāk un tuvāk uzzināt. Esmu dzirdējis tikai pa ausu galam.

Un Sieksāts pastāstīja, ka zvejnieku sievas izraudzījušas pāris uzņēmīgāku vīru, kuriem jāiet pie mācītāja Berndta ar lūgumu darīt ko iedzīvotāju labā, lai kartupeļus neizvestu, jo cienīgtēvam taču visi augstie kungi pazīstami.

—   Ar kungiem uz vienu roku — tas jā, to viņš prot, — Pēteris žultaini piezīmēja.

—   Nu kā tad citādi! Un zini, ko viņš atbildējis tiem lūdzējiem? Lai nejaucoties kungu darīšanās. Tad paklausies, kā viņš pirms gadiem še Ventspilī ieticis vietā.

—   Nu, nu? Ir tā kā dzirdēts.

—       Draudzē toreiz ievēlēts par mācītāju Sakranovičs, bet nav apstiprināts. Kāpēc? Izrādās, ka viņš latvietis, mācījies Tērbatas augstā skolā vienā laikā ar Krišjāni Valdemāru, mūsu zvejniecības lietu tēvu. Abi sarakstījušies, un tāpēc kungi Sakranoviču neapstiprinājuši, turēdami viņu par jaunlatvieti, bet viņa vietā iecēluši Berndtu. Draudzes vīri ar tādu iznākumu nav samierinājušies, iesnieguši sūdzību baznīcas tiesā, bet nekas nelīdzējis. Tad draudze nodomājusi izjaukt Berndtam sprediķi baznīcā: tikko šis sāktu sprediķot — visi pieceltos un ietu no baznīcas laukā. Tas nācis kungiem zjnāms, jo kāds izspiegojis. Lai tas tā nevarētu notikt, Ēdoles prāvests vācietis Šmits, būdams jau vecs sakārnis, nosēdies pirms sprediķa laika baznīcas durvīs, protams, iekšpusē, tā nosprostodams baznīcēniem ceļu, kamēr Berndts beidz savu sprediķi. Tik padomā par šādu cūcību!

—   Jā, lielāku bezkaunību grūti iedomāties, bet baznīcas tēviem jau parasti visi līdzekļi labi.

—    Un zini, ko tas vācietis prāvests teicis Sakranoviča aizstāvjiem? Lai apēdot pūru sāls, tad radīšoties mīlestība pret Berndtu.

—    Berndtam jau maz kas no dieva kalpa bauslības piemīt, bet, kur nauda, tur viņš klāt kā nagla. To jau rāda tas, ka viņš ir pilsētas naudas iestādēs pavisam silti iesēdies: ir direktors krājkasē, ir direktors palīdzības biedrībā, un abās vietās darīšana tikai ar naudu.

—    Nauda nesmird, kas māk, tam nāk, bet nu piķis ar viņu, melns bijis, melns paliks. Es tev gribu pastāstīt arī ko labu par mūsu puses vīriem. Tie tikpat kā mūsu priekšgājēji, ja runājam par to pašu kartupeļu būšanu.

—   Nu, nu?

—   Par Krišjāni Dinsberģi zini?

—   Neko daudz. Zinu tikai, ka viņš dziesminieka Ernesta Dinsberģa brālis un liels nemiernieks.

—    Ugunīgs vīrs salīdzinājumā ar brāli. Liekas, ka taisni ar viņu sākuši rūgt nemieri mūsu novadā. Viņš taču bijis par skolmeistaru tepat Vārvē, bet vēlāk Užavā ar saviem līdzekļiem atvēris jūrskolu latviešu puišiem. Rakstījis lūgumrakstus un sūtījis par kungu neģēlībām pret vietējiem zemniekiem. Rakstus sūtījis pat uz Pēterburgu. Caurcaurēm liels nemiera gars. Par darbošanos mazo ļaužu labā kungi panākuši, ka Dinsberģis iebāzts cie- tumē. Izlaists tikai pēc gadiem. Valdemārs tad palīdzējis viņam atkal tikt vietā, lai būtu no kā dzīvot. Labas atmiņas par Dinsberģi mūsu pusē -saglabājušās it dzīvas. Par kungiem viņš teicis šādus vārdus:

Ja tu satiec kādu kungu, Sit to tūdaļ nost ar rungu Vai ar kādu mietas koku.

—   Drosminieks, — Pēteris piebilda. — Dinsberģis taču mūsu novadnieks — dundadznieks. Tur pirms dažiem gadu desmitiem izcēlies arī līvu dumpis. Līvi stingri uzstājušies pret turienes baronu Sakenu. Viņu toreizējais vadonis Niks Subergs bijis draugos ar Krišjāni Valdemāru. Abi goda vīri. Labs piemērs mums, Sieksāt.

—   Viņus der atcerēties un par viņiem padomāt ne tikai grūtā brīdī. Pret kungu uzliktām klaušām un citām netaisnībām vienmēr uzstājies arī Krists Dāvids. Dzimis Leču muižas apkārtnē, zemnieka dēls, noņēmies ar visādiem rakstiem, gudrības krādams, lai maziem ļaudīm — saviem tautas brāļiem varētu labāk palīdzēt. Viņš visu savu negaro mūžu, mantu un dzīvību upurējis tautas labā. Darbojies tepat ventiņos, un pazinēji viņu saukuši par Ventas grīvas Vilhelmu Tellu, kā to Šveicijas brīvības cīnītāju. Tāds bija šis kungā ienaidnieks Dāvids.

—   Vai sen viņš te darbojies? — Pēteris ieinteresējies prasīja.

—   Krišjāņa Valdemāra laikā, bijis pazīstams ar viņu. Par Dāvida darbiem un piemiņas saglabāšanu daudz rūpējies arī Krišjānis Dinsberģis.

—    Kad viņš miris — tas Dāvids?

—   Nošauts. Muižnieki nošāvuši. Protams, ne jau nu muižnieki paši ar savu roku, bet uzpirkuši kādu slepkav- nieku. Vispār viņa nāves stunda kā miglā tīta, skaidru ziņu par to nav, kur īsti un kā tas noticis. Bet viņa piemiņa tautiešos vēl dzīva visā ventiņu apgabalā. Man kaut kur glabājas tā laika avīzes «Balss» numurs, kas staigājis no rokas rokā. Varu tev iedot izlasīt.

—    To gan. Pie pirmā gadījuma pieiešu pakaļ.

«Kad reiz pienāks tie laiki, kad visus šos nezināmos tautas varoņus un cīnītājus par brīvību īstā godā cels, lai viņu piemiņu saglabātu nākamajām paaudzēm. Viņi taču gājuši kā pa šauru un tumšu taku caur biezokņiem, bezbailīgi uz priekšu lauzdamies, rādīdami ceļu pēcnākamiem, uz taisnības saules apspīdētu dzīvi,» Žvingulis nodomāja, klausoties sava drauga stāstījumā par brīvības celmlaužiem.

Abiem viņiem pēc tam vēl bija daudz kas pārrunājams, kā labāk to visu izkārtot, kam sakars ar sacelšanos pret kartupeļu izvēšanu.

Nākamajā dienā Žvingulis aizgāja pie Sieksāta, lai pats izlasītu rakstu par Dāvidu. Sieksāts sameklēja laikraksta numuru, kas atradās starp dažādiem papīriem galda atvilktnē. Tas, redzams, gājis caur daudzām rokām, jo bija tik pamatīgi nolasīts un locījumos sadilis, ka vietām tikai ar grūtībām varēja tekstu saburtot.

Žvingulis saudzīgi atlocīja laikrakstu un izlasīja sekojošo:

«Iz Ventspils apgabala. Pirmdien, 11. šī mēneša dienā aizgāja ātrā nāvē caur neģēlīgām slepkavas rokām krietns vīrs. Krists Dāvids. Pulksten 1 no rīta iz savām mājām Ovižu ciemā pa meža ce]u uz Ventspili braucot, viņam slepkavas lode padarīja piepešu galu. Labi mērķētais šāviens bija viņu padusē trāpījis un lode nākusi ar tādu spēku, ka izgājusi viņam pavisam cauri un ieskrējusi vēl puisim, kas ratos blakus sēdējis, caur svārkiem un kaklu cauri plecā iekšā. Cienījamais nelaiķis pēc šāviena steigšus mājās pārvests, vēl īsu brītiņu dzīvojis un tad, asinīm pavisam noskrējušām, izdzisis. Nelaimīgajam raud paka) sieva ar nepieaugušiem bērniem. Slepkavības dēj tiesas izmeklēšana jau tai pašā dienā uzsākta un līdz šim kādi trīs cilvēki šinī lietā apcietināti. Vai īsti vainīgais arī to starpā — jā, kas to lai zina? Nelaiķim bija kā īstam taisnības karotājam diemžēl daudz, daudz ienaidnieku, tā ka jau kādu pusgadu atpakaļ viņam vajadzēja kādu uz viņa dzīvību nodomātu atentātu piederīgai tiesai paziņot, ko toreiz aiz trūkstošiem pierādījumiem piederīgā vietā maz ievēroja. Nelaiķis Krists Dāvids bija, uz viņa dzīvi lūkojot, gan vīrs, kas nopelna ari plašākas publikas ievērību. Bet kādēļ gan viņš ievērojams? Krists Dāvids jeb, kā viņš ļaudīs pēc savām mājām Ovižu ciemā iesaukts un tālu jo tālu pazīstams, «zaļais» Krists nav vis ievērojams augstas mācības, daudz zināšanu un dziļas gudrības pēc, jo tādu viņam nebija, jebšu viņš pēc taisnības bija gudrs, samanīgs cilvēks un pieskaitāms pie tā sauktām «gudrām galvām», kādu šinī pusē ļoti mazums. Cienījamais nelaiķis arī nevarēja lepoties ar jauniem izgudrojumiem, diženiem, vareniem darbiem, slaveniem ieroču panākumiem, taču arī viņš bija karotājs un varonis. Viņš cīnījās par taisnību. Un viņš bija ievērojams un ļoti ievērojams savas vīrestības, sirdības un patstāvības dēļ, ar kādu viņš cauru mūžu, par ienaidu un vajāšanām nebēdādams, taisnā lietā neapnicis karoja. Neviens pūliņš viņam nelikās grūts, neviens upuris par lielu, ja aizstāvamā taisnā lieta to prasīja. Blēdību un viltīgu mantas raušanu viņš nevarēja ieciest. Katrs, kas ar godu un taisnību negribēja savu maizi ēst un dzīvot, bija viņa pretinieks. Nekur viņš nebija līdējs un lišķētājs, nedz roku laišķis un līku padusu nesējs, kauču viņam tūdaļ nācās pat lielākas grūtības panest. Redz, šinī ziņā viņš bija ievērojams, un tas ir īpaši cienījams tādā apgabalā.

kur šādi tikumi dikti reti uzejami. Krists Dāvids ari karsti milēja savu tautu un pats, lai gan maz mācīts, bija sapratis, ka tik gaismas izplatīšana pacels tautu uz augstāku stāvokli… Skola un prāta apgaismošana viņam no tiesas rūpēja; to viņš uzrādīja vārdos un darbos — pie paša bērniem par skološanu rūpīgi gādādams, ikkatram par krietnu priekšzīmi.

Viņa mūžs tādēļ bija sūrs un nemiera pilns. Viņu nīdēja un vajāja, viņam spītēja un virsū ēdās… Dzīvē būdams īsts vīrs, Krists Dāvids parādījās par tādu nāves stundiņā. Nekādas sāpju vaimanas nenāca pār viņa lūpām, klusi un droši viņš nāvei acīs skatījās. Lai dus viegli viņa pīšļi un viņa gars lai nāk pār tūkstošiem divkārtīgā mērāl»

Turpat bija lasāms sludinājums: «Nāves ziņa.

Mīļam dēlam, dārgiem radiem, draugiem un pazīstamiem tuvumā un tāliena to bēdu-vēsts, ka pirmdien, 11, maijā, pīkst. 7 no rīta mūsu mīļais vīrs, tēvs, brālis un draugs kroņa Licentes pagasta (Ventspils apriņķī) Davižu māju saimnieks

Krists Dāvids,

iz mājām uz Ventspili braucot, no slepkavu rokām krūtīs sašauts un uz mājām pārvests, pēc pusstundas, tai cerībā, ka tās no viņa uzsāktās tautas gaitas ari pēc viņa nāves taps turpinātas, mierīgi un viegli nomira.

Dāvižu mājās, 12. maijā 1881.

Dziļi noskumušie pakaļpalikušie.

Ja arī šajās rindās tik maz bija pateikts, bet cariskās cenzūras žņaugos daudz kas noklusēts, jau tad vien lasītājam bija skaidrs: pret ko cēlies un gājis šis neapbruņotais cīnītājs un kas izdzēsa viņa dzīvību.

devītā nodaļa

Oktobrī, sevišķi, ja laiks apmācies, dienas jau kļūst stipri īsākas, un krēsla ar steigu cenšas drīzāk pārmākt un dzēst dienas gaismu.

Krēsla klājusies arī pār Adītāju namiņu un ne tikai pār namiņu, bet ari pār tā iemītnieku sirdīm, kas bija drūmas un nomāktas. Patiesībā gan šī pēdējā nebija vis vakara krēsla, bet dvēseles krēsla. Nelaime, kas piemeklējusi mājas saimnieku un viņa dzīves draugu, dziļi skārusi arī piederīgos.

Tobrīd viņi virtuvē vakarēja. Telpu pavāji apgaismoja neliela petrolejas lampa, kas karājās pie griestiem virs galda. Galds bija apklāts ar padilušu vaska drānu. Virtuvē saime pulcējās ne tikai ēdiena reizēs, bet arī vakara stundās, vadot laiku kopīgās pārrunās un nodarbībās. Tā tas bija arī tovakar. Arī Modris, kas parasti ar savu vijoli uzmanījās bēniņu istabā, tovakar kavējās kopā ar visiem.

Vecaistēvs un Trūde, novietojušies uz ķeblīšiem plīts tuvumā, lobīja zirņu pākstis no mājas dārziņa nelielās ražas. Turpat palīgos piemeties Pēteris, kas atnācis šeit vakaru vadīt. Dienā viņam tikties ar Trūdi neiznāca, iešanu sakarā ar pēdējiem notikumiem bija atliku likām. Kaut gan Pēteris vēl skaitījās slimības atvaļinājumā, bieži pašam par sevi bija jāpabrīnās — kur tas laiks paliek? Laika tecējumu mērojam ar atpūtu, ar tiem daudzajiem ikdienas lieliem un maziem darbiem, kur roka pieliekama, kur solis sperams, bet viss tak tas ātri paiet un zūd itin kā bez pēdu un redzamām zīmēm, un pēc dienas aizvadīšanas, gultā liekoties, kad sev jautājam — ko gan esmu šodien padarījis? — nereti paliekam bez atbildes.

Modrim uz galda priekšā atvērta grāmata. Pēdējās dienās sakarā ar straujajiem notikumiem viņam likās, ka nebūtu vietā skandināt savu instrumentu, jo tas varētu traucēt noskaņojumu, kas valdīja visā mājā.

Valodas neveicās, Modrim tas apnika, jo viņš bija kā sadalīts starp grāmatu un šiem cilvēkiem, kas viņam līdzās, un viņš pēkšņi pārtrauca nomācošo klusumu:

—   Ko tu, Pēter, kā algādzis tur ar tiem sieviešiem un veco ļaužu darbiem ņemies, nāc labāk vīru barā!

Pēteris, it kā nesapratis Modra nodomu, apskatījās vērīgi visapkārt, drusku pieliecās un palūkojās zem galda.

—   Neviena vīrišķa tajā rajonā, — pametis ar galvu uz Modra pusi, — tā kā nevaru saskatīt. Nu ta' brīnums!

—   Neniekojies nu, — pārmeta Modris.

Pēteris it kā tikai nupat būtu pamanījis Modri:

—   A-ā, sveicināts, īkšķīti! Ko tu vedi vezumā? Gailītis sacītu:

Sievu vedu, bērnus vedu, Pats tecēju kājiņām.

—   Taču kāds priecīgāks vārds. Citādi tu, cilvēks, mūžīgi kā piesiets pie vienām un tām pašām domām, — bilda vectēvs.

—       Vienmēr nav ko gausties. No tā nevienam nekāda

labuma. Sirdi jāprot savaldīt. Ne mēs vienīgie nelaimes putni, un ne jau pirmā reize, kad uzbrūk nelaime. Dzejnieks varbūt teiktu — kad uzbrūk nakts. Visādos apstākļos cilvēkam jāprot un jāspēj līdzēties un iztikt.

—   Un vienmēr ar možu prātu, — piebilda Modris.

Pēteris turpināja:

—   Adītājs nav vienīgais un pēdējais, kas saņemts. Visus jau nu nesaņems un mūžīgi cietumā arī nevar bez tiesas turēt.

—   Tā jau nu ir, — vecaistēvs bilda. — Bet vai ar to beigsies? Tu arī, Pēter, tikai priekšā vien. Tad jau drīzāk pamana. Vairāk piesargies.

—   Par mani nebēdājiet, — Pēteris teica. — Es, ja būs vajadzīgs, neapstāšos ne pret ko. Ja mēs tikai baidīsimies un vaidēsim, tad viņi drīz vien mums kāps uz galvas. Nekā nebija! Pie nopratināšanas es viņiem pateicu bargus vārdus, lai saprot un zina, ka taisnībai pasaulē jābūt. Kas par prātu šai posta gadā sūtīt pārtikas produktus uz ārzemēm! Kad Krievijas guberņas piemeklējis tik šausmīgs bads. Tas taču visiem zināms, kaut arī valdības iestādes noklusē patieso stāvokli. Tur, lūk, būtu vietā un vajadzīgi mūsu kartupeļi, bet ne Vāczemei, kur par badu neko nedzird. Bet ko nu — lieļtirgoņiem vajadzīga peļņa, viņiem palīdz to raust bagātnieki un varas vīri. Tie taču visi uz vienu roku. Un vai, to redzot, cilvēks var palikt malā stāvot, vienaldzīgi uz to noskatīties? Kas tā domā, tas ir vai nu patmīlis, vai stulbenis, vai garīgi truls. Mēs tadi neesam un nekad nebūsim!

—   Pareizi, Pēter. Es te, — Modris teica, norādījis uz atvērto grāmatu sev priekšā uz galda, — lasu par Vilhelmu Tellu, tas tikai bijis vīrs! Tādiem jābūt visiem godīgiem cilvēkiem. Un onkulis Jēkabs arī ir tāds. Ja viņu šodien vēl neizlaidīs, rīt iešu viņu apmeklēt un teikšu, lai nenokar galvu.

—   Kas tevi tur laidīs? — Trūde teica. — Bet rīt tomēr mēģināšu ko iesūtīt. Vakar un šodien nepieņēma, nepielaida arī satikties.

Pēkšņi visi kļuva uzmanīgi: kāds ienāca priekšnamā un atkal viss noklusa. Vecaistēvs piecēlās, ar roku norausis zirņu vītņu atbirumus no apģērba, pavēra durvis un prasīja, kas ienācis. Tumsā parādījās stāvs, un tūliņ kļuva redzama Annas seja.

— Anna, tu? — vecaistēvs izbrīnījies vaicāja. — Ko tad tu tā — nāc tak iekšā.

—   Tu, mās? — Trūde viņu saņēma, panākusies pretī.

Anna klusēja, viņas izturēšanās bija pavisam savāda,

neparasta. Vienmēr viņa, ieradusies pie savējiem, bija moža, dzīvespriecīga, bet tagad nu gluži nesaprotama.

—        Tev kas noticis, mās? — Trūde piestāja, uztraukusies par Annas dīvaino izturēšanos. — Kas slikts?

Vai tad atkal kas ļauns pievienojies pēdējā laika nelaimēm, Trūde sevī nodomāja, un, it kā viņas paredzējumu apliecinādama, Anna klusi teica:

—   Mani atlaida. Pavisam …

Iestājās kluss apjukuma brīdis, ko pārtrauca Pēteris:

—        Tā, protams, nav nekāda prieka vēsts, bet nekas tāds, par ko vajadzētu nokārt snīpi. Nu nē. Dzīve nesākas un nebeidzas ar Zebu trauku un istabu tīrīšanu. Visa pasaule vaļā, un no darba gribētāja rokām darbs nekad nebēg.

—   Tik pēkšņi? — vecaistēvs jautāja.

—        Teica, ka dumpinieka meitas šiem nevajagot. Tādas, kam tēvs cietumā.

—        Cik ātri viss notiek! — Pēteris bilda. — Jau sazinājušies. Ko zina viens, to otrs, ko dara viens, — otrs piepalīdz. Apcietina tēvu un tūdaļ izrēķinās ar viņa meitu.

—        Vārna vārnai acīs neknābj. Roka roku mazgā, tikai viņiem tad abas piķa melnas, — Modris piebilda.

Trūde palīdzēja māsai novilkt virsdrēbes.

—        Tu taču, mās, pie savējiem. Durvis palika vaļā? Ej, Modri, aizkrampē. Tev nekā nav līdzi? — Trūde vaicāja, pakarinādama Annas mētelīti uz vadža.

—        Sainītis tur priekšiņā, — teica Anna. — Mani atlaida jau pēcpusdienā. Negribējās nemaz nākt mājās. Biju jūrmalā, kāpās. Domāju, tagad mums tik ļoti slikti. Tētis, māmuļa. .. Līst lietus, un priedes tā drūmi, drūmi šalko… Ak mūžs, kāpēc dzīve mums tik ļauna! — Un Anna izņēma kabatas lakatiņu.

—        Apmierinies nu, Anna, — Trūde centās mierināt satraukto māsu. — Nebīisi tak ēdusi, vēl kaut kas būs saglabājies no vakariņām.

—   Nevajag, Trūde, negribu. Varbūt vēlāk.

—        Cik tad nu vairs vēlāk, tā jau ir vēls, — teica vecaistēvs.

Anna atkal sāka šņukstēt.

Pēteris, saņēmis ap pleciem abas māsas, centās tās uzmundrināt:

—        Anna, rimsties, tā nevar. Nezaudē galvu. Redzi, te tava māsa, te arī es nekāds svešinieks neesmu. Te ir Modris, vecaistēvs. Esi tak savējo vidū, kas tev vēlē tikai labu. Nu, nu, meitēn, galvu augšā, — un, saņēmis Annas zodu, turpināja: — Tā, tagad nu pasmaidi, kaut mazu drusciņu…

—        Anna, klausi tak prātīgus un nopietnus cilvēkus, starp kuriem arī es laikam skaitos. Nedari savam vecākajam radagabalam kaunu! Norunāts? — mēļoja Modris.

Gribot negribot Annai bija jāpasmaida, kaut arī caur asarām, arī pārējiem kļuva jautrāk.

—        Cik tad nu tev tā vecuma? — Anna teica, atcerēdamās neseno strīdiņu augšistabā par viņu abu gadiem.

—        Nesaki vis. Un ka tev būtu vēl kāds tik stalts radagabals kā šis, vārdā Modris, par to, šķiet, vēsture klusē, tātad — lūdzu.

—        Mēs vēl dzīvosim, — teica Pēteris. — Vietu zaudējusi! Pameklēsim citu. Mūsu rokas darba nebīstas.

—        Tu vari būt laimīga, mās, — Anna, pavērojusi Trūdi un Pēteri, vēlīgi bilda.

—        Bet tu? — Un Pēteris pēkšņi nomutēja Annu uz vaiga. — Nelaimīga, vai?

—        Kā negudrs! — Anna viņu atvairīja. — Vai tā var uzvesties? Trūde, pievaldi viņu.

—        Vai tad šai trūkst? — Un Pēteris grasījās arī Trūdi nomutēt.

— Rimsties nu, — Trūde teica. — Te nu ir, Modri, tie prātīgie un nopietnie ļaudis, kā tu izteicies.

—        Viens īsts bučmeistars! Kas zina, varbūt pienāk arī mana kārta. — Un Modris aši aizvilka delnas virspusi gar lūpām.

—        Teiksim, pēc gadiem pieciem sešiem tev var tāda laime uzsmaidīt. Izēdies vēlreiz cauri ābecei, mazajam vienreizvienam, Mozus bauslības galdiņiem, tad varbūt kāds aušīgs skuķis uz tevi paskatīsies, — Pēteris smaidīdams Modri ķircināja.

Modris nepalika parādā:

—        Mīļo Pēter, pārāk daudz košu vārdu vienā reizē. Aptrūks, kad ievajadzēsies, kad atklāsi Trūdei mīlestību, ja vien to jau neesi izdarījis. Man gan lielas aizdomas, ka tas jau noticis.

—   Viss būtu labi, mīļie, un pieņemsim, ka savs nieks saskan arī ar īstenību, bet man nu diemžēl jāiet, — sacīja Pēteris.

—   Tik vēlu? — Trūde uztraucās.

—   Man jāsatiek viens cilvēks. Tas ir svarīgi.

Anna attapās:

—   Pēter, varbūt tev tas noder?

—   Kas tad? — Pēteris kļuva uzmanīgs.

—   Nejauši dzirdēju, ka kartupeļi nepiederot Māleram, bet Zebam. Visa tā darīšana notiekot Mālera vārdā, tāpēc ka Zebam neesot tiesības tirgoties.

—   Tirgotājs bez tiesībām? — Pēteris it kā pats sev vaicāja.

—   Bet ar ārzemēm? — Modris ieteicās.

—   Jā, Mālers ir pirmās ģildes tirgotājs, — Pēteris turpināja.

—   Zeba ir otrās ģildes, to es noteikti zinu, — Anna teica.

—   Un iespējams, ka Zebam nav tiesību slēgt līgumus ar ārzemju firmām, — Pēteris teica. — Tas ir svarīgi.

—   Pilnīgi skaidrs, ka darījums tumšs, — tā Pēteris. — Nu, nu, redzēsim, kā tās lietas galu galā izkārtosies.

—   Tu teicies vēl kur iet, Pēter, bet man tādas savādas domas uzmācas. Tu par daudz esi visur klāt. Domā arī par mums, par sevi.

Trūdei būtu vēl daudz ko teikt, bet, no vienas puses, viņa negribēja Pēteri atturēt, no otras — kautrējās par savu mazdūšību, paļāvības trūkumu, ko Pēteris viņai varētu pārmest. Un tad — tas viss, kas līdz šim noticis slikts, un tas, kas gaida nedarīts, bet jauki iecerēts, — Trūdēs pārdomās jaucās un tinās vienā neziņas grīstē. Pie kā ķerties, no kura gala sākt? Arī mazrocība kļuva arvien jūtamāka, jo pietrūka tēva peļņas. Pēteris — nu jau kur tas laiks, kad izstājies no strādājošo ierindas. Tagad nu vēl klāt Annas liksta. Pašai viņai, Trūdei, pilnas rokas darba un nav ko domāt par peļņu ārpus mājas. Tas viss, protams, pārejošs, bet sastrēguma brīžos paceļas cilvēka acu priekšā kā kalns, kuram ne pāri tikt, ne apkārt apiet. Tā tobrīd jutās Trūde, neaizsargāta pret visu, kas varētu nākt un vēl pavairot jau tā smago nedienu nastu.

—        Par sevi? — atjautāja Pēteris. — Tā tu saki? Kad kartupeļu lieta būs nokārtota, tad domāsim par sevi.

—        Nokārtota tā reiz tiks, bet kā? Tēvs jau paņemts, Anna atlaista no darba, ar tevi ari var gadīties kas negaidīts, ļauns… Nē, nē, ir domāt negribas, — Trūde teica, galvu aizgriezusi.

—        Kam tu tā, Trūde? — Pēteris nomierinoši teica. — Kas tad var notikt? — Viņš tīšu prātu gaiņāja prom no sevis katru domu par varbūtēju nelaimi, kas varētu pārsteigt. — Bet pasākto taču nevar atstāt pusceļā. Ja visi tā domās un atrausies, kas tad notiks? Nolaist rokas? Sak, dievs devis, dievs ņēmis … Vai tā?

—        Nezinu, — Trūde atteica. — Man tikai pēdējās dienās ļoti smagi, tādas neap jaušamas bailes …

Trūdēs vārdi Pēteri nomāca. Viņš bija neziņā, ko teikt, kā Trūdi mierināt. Paskatījās Modrī, kurš, it kā ko sacīt gribēdams, lūkojās uz Pēteri.

—        Es domāju, ka tas neder — nu, tāda atkāpšanās, — Modris kā pārdomās teica. — Tāds izcils notikums mūsu pilsētā! Diezin vai Ventas grīva ko līdzīgu kādreiz pieredzējusi. Onkulis Jēkabs tam klāt ar visu sirdi, kā tad nu lai visu to pamet? Tad jau nemaz nevajadzēja sākt.

—        Modrim taisnība, — Pēteris piekrita. — Mūsu lieta jāved galā. To arī darīsim. Tu, Trūde, nesāpini sevi un mūs. Esi prātīga un stipra. — Un Pēteris saņēma Trūdēs rokas. — Tikai tā, mana Trūde, — uzsvērdams vārdiņu «mana» . ..

Pie āra durvīm atskanēja klauvējieni.

—   Kas tad tur tik vēlu? — vecaistēvs ausīdamies bilda.

—   Onkulis! — Modris priecīgi iesaucās.

Vecaistēvs izgāja priekšnamā, ķēķa durvis aiz sevis vaļā atstājis, un bija dzirdama viņa balss.

—   Kas tur ir?

—   Policija! Atveriet!

Trūde piesteidzās pie Pētera.

—   Bēdz! Pa bēniņu lūku!

Pēteris strauji noskūpstīja Trūdi un nozuda pa kāpnēm.

Klauvējieni pie āra durvīm atskanēja spēcīgāk. Vecaistēvs atbultēja durvis, un pa tām iebruka divi policisti, Feifuss un Ģinters, bet aiz viņa parādījās vēl viens policists. Divi policisti nostājās pie ārdurvīm, un Ģinters nokomandēja iemītniekiem:

—   Rokas augšā! Atdot ieročusl

—   Kā tas iespējams, kad rokas augšā? — teica Modris.

— Tev neviens neprasa! Ir kāds ierocis? — tā Ģinters

un pamāja Feifusam, kas apčamdīja Modri.

— Kādi tad mums nu ieroči? — teica vecaistēvs.

Ģinters atmeta sievietēm ar roku, bet tad Modris nāca ar atklājumu:

—   Kā nav? Ir!

Mājinieki izbailēs vērās Modri: traks, vai! Iebrucēji ari kļuva uzmanīgi. Ģinters mudīgi prasīja:

—    Rādi, kur tie atrodas?

Modris, nopietnu ģīmī sataisījis, piegāja pie sienas skapīša, pavēra durtiņas, pameklējās un, izņēmis pugaču, svinīgi nolika to uz galda.

—   Mans pugačs.

Mājinieki atviegloti uzelpoja, bet Ģinters no dusmām sarkans uzkliedza:

—    Puika, par to tu man atbildēsi!

— Kā? Vai tad tas nav ierocis? — Modris izlikdamies brīnījās. — Ka ne, ne, — un ielika pugaču atpakaļ skapītī.

—   Kas tur? — Ģinters norādīja uz istabas durvīm.

—- Durvis, — tā Modris.

—        Muti turēt! — Ģinters skaļi uzsauca, tad griezās pie sieviešiem:

—    Es prasu, kas tur atrodas?

—    Istaba.

Feifuss ar policistu, pa tam aizdedzinājuši sveci, pavēra durvis un iegāja istabā, palūkojās ari vecātēva kambarī, tad atgriezās.

—        Mēs izdarīsim kratīšanas. Šis jūsu dzīvoklis? — Ģinters vaicāja Trūdei.

—        Dzīvoju pie saviem vecākiem, viņu dzīvoklis, — Trūde atbildēja.

—    Kur viņi paši? — Ģinters jautāja.

—   Māte slimnīcā, tēvs cietumā.

Ģinters ko pateica policistam, kas, pie galda piemeties, rakstīja protokolu.

—        Kā jūs sauc? — viņš tad prasīja Trūdei, viņā neskatīdamies, jo it labi viņu atcerējās no nesenās pratināšanas policijas iecirknī.

—        Trūde Adītāja, un tā mana māsa Anna, — Trūde atbildēja.

—    Un tas balamute? — Ģinters norādīja uz Modri.

—   Modris Aizups, tā mani sauc, ne citādi.

Ģinters, to nelicies dzirdam, pievērsās vectēvam, noprasīdams tā vārdu un uzvārdu, un tad jautāja:

—   Svešu personu nav?

— Nav, — Trūde atbildēja.

—   Mēs te pārmeklēsim visu, — teica Ģinters un, pret Feifusu pagriezies, pavēlēja:

—   Sākt!

Ar veiklu praktiķa roku Feifuss uzsaka pārmeklēšanu. Iesāka ar virtuves skapi, izokšķerēdams visus plauktus un atvilktnes, neizslēdzot skapja augšu un apakšu. Tam sekoja virtuves galda atvilktnes un skapītis, kur bija glabājies Modra pugačs. Ja Feifusam kas likās aizdomīgs, to aplūkoja kopīgi ar Ģinteru.

Mājinieki mēmi sekoja notiekošajam. Pārmeklēšana virtuvē nevilkās ilgi. Tad Ģinters lika pāriet nākamajā telpā, aicinādams arī mājiniekus turp. Modris sekoja pēdējais, bet tad, kā ko pārdomādams un neievērots, atpalika turpat virtuvē. Pie izejas durvīm joprojām palika stāvot abi policisti.

Modris, brīdi vērojis policistus, tad, rokas uz krūtīm sakrustojis Napoleona pozā, sāka soļot pa virtuvi. Viens no policistiem bilda:

—   Nekustēties!

—    Oho! — ieteicās Modris. 4- Bet man šķiet, ka runāt pats ar sevi var. Tas nevienā instrukcijā nav noliegts. Tad jau varētu noliegt runāšanu arī miegā, pa sapņiem, arī šņākšanu, bet tas vairs nav tik vienkārši: tad jau katram gulētājam būtu jāpieliek pa cerberam, un kur tādu sargu bandu lai rauj? — Tad Modris sāka uzrunāt pats sevi: — Jaunais cilvēk, sēdieties, lūdzu, esiet tik laipns. — Viņš nosēdās, pārlika vienu kāju pār otru un, celi apņemdams ar rokām, iesāka šūpot kāju. — Tā, pateicos ļ-ļoti. Un tagad parunāsimies, kas jums uz sirds, jaunais cilvēk. Tagad jūs esat pavisam drošās rokās, kā stangās, kā važās. Bet pagaidām tās važas vēl nežvadz. Jūs redzat, — viņš norādīja uz savu kāju, — kustas gan, bet nežvadz. Kāpēc? Gluži vienkārši: nav vēl izkaltas tās važas. Un, ja arī ir izkaltas, tad tās vēl āderē. Pēc tam pameklēs, kuru izgreznot ar to kalumu, pareizāk — kam tās uzlikt. Kam važas, kam pieši. Gailim pieši, tītaram sekste, bet augstiem kungiem pieši un sekste, — viņš sevišķi uzsvēra vārdiņu un. — Jā-ā, nav smuki, jaunais cilvēk. Kas nav smuki? Nu, kad tā jāstāv pie durvīm ar

berdanku pie kājas. Stāv kā mujķis kungiem par sulaini, pasaulei par apsmieklu. Ak uzticīga kalpošana savam kungam un ķeizaram? Ak tā? Un ko tad šis — tas ķeizars? Neko? Dos medāli? Lielu un apaļu kā vērša aci, kā bunduļa vāku? Jaunais cilvēk, kā tu iedrošinies zoboties par pašu augstāko? Par viņa dumjo pieri, par viņa mērkaķa purnu, par viņa ēzeļa ausīm? Par kunga un ķeizara holuju? Nekas nebūs! — Un Modris pielēca kājās.

—   Samalšu! Sakropļošu! Uz Sibīriju! Kur visiem buntav- niekiem īstā vieta sapūt! Tur tu savu tēvu un māti vairs neredzēsi! — Viņš aizrāvies draudoši tuvojās sargiem.

—  Ellē! Ellē pie visiem velniem!

Sargi mirkļa apmulsumā sakustējās, atkāpās soli, nostiepās kā ierindā.

Tad durvis no istabas pavērās un tajās parādījās Ģinters.

—    Kas te notiek?

—   Nekas, — mierīgi atbildēja Modris.

—        Tas puisis te muld visādus niekus, jūsu labdzimtība, — viens no policistiem teica.

Kad arī pārējie bija ienākuši atpakaļ virtuvē, Ģinters jautāja:

—   Citu telpu nav?

—   Nav, — Trūde atbildēja.

Bet Feifuss vēl piebilda:

—   Te vēl malka sakrauta — apgāzt?

—   Vairāk nekas? — prasīja Ģinters.

—   Neko nemana, — atbildēja Feifuss.

Ģinters, atmetis ar roku, griezās pie Trūdēs un lika tai parakstīt protokolu, ka dzīvoklī izdarīta kratīšana un ieroči nav atrasti. Trūde vilcinājās.

—   Jūs negribat parakstīt? — Ģinters jautāja.

—   Bez lieciniekiem? — Trūde jautāja.

—        Te ir liecinieki, — Ģinters norādīja uz saviem ļaudīm. — Teikts taču, ka ieroči nav atrasti.

Trūde parakstīja protokolu.

Tad kā attapies Ģinters viņai uzrādīja orderi par kratīšanām Adītāja dzīvoklī.

Pēc tam ar pristavu Ģinteru priekšgalā nelūgtie ciemiņi devās uz izeju. Kādam policistam, garām ejot, kāja aizķērās aiz ķebļa, tas apgāzās līdz ar groziņu, un zirņi izbira pa visu grīdu.

Trūde, noliekusies, lai paceltu groziņu, bilda:

— Nabadzība, bet arī to vēl pasper ar kāju … Telpā valdīja nospiedošs klusums. Šo klusumu nevienam negribējās pārtraukt. Griestu lampa joprojām izplatīja telpā rēnu gaismu. Plītī vēl kvēloja retas ogles, kas it kā pavairoja krēslību telpā un nospiestību, kas gūlās pār šo nedaudzo cilvēku galvām.

DESMITA NODAĻA

1

Todien Trūde pārnāca priecīgā omā.

Policijas valdē viņai pateikts, ka dabūšot vajadzīgo atjauju un varēšot tikties ar tēvu. Varēšot nodot arī pienesumu nO mājām.

Tagad nu vajadzēja šo to nopirkt un sagatavot. Pienesumā varēja būt ēdamvielas, tabaka, veļa, nekas cits. Jā, arī lūgšanas grāmata vai kāds cits izdevums no svētajiem rakstiem. Pēdējo vietā Trūde labprāt būtu ar mieru pielikt kādus «Dienas Lapas» numurus, ko tēvs ņēma lasīšanai no viena paziņas, kas šo laikrakstu abonēja.

Jau no vakara Trūde ar Annu gatavoja tēvam sainīti. Tajā lika tādus produktus, kas tik ātri nebojājas: sieru, žāvētu galu, cietžāvētas plekstes. Neaizmirsa arī smēķi un dažus veļas gabalus.

Satikšanās nolikta nākamās dienas priekšpusdienā. Trūdei vispirms vajadzēja ierasties policijas valdē, kur viņa saņēma vajadzīgo atļauju, kas bija jāiesniedz cietuma priekšniecībai. Līdz cietumam, kas atradās pilī, nebija tālu ko iet. Vispirms pa Zvanu un Pils ielu, jānogriežas Jāņa ielā un tad pa iebrauci pie pils lielajiem vārtiem. Tur sarga nebija, un Trūde, vērīgi lūkodamās, iegāja pils pagalmā.

Taisni pretī atklājās pils galvenā ieeja, pa kreisi un pa labi — nelielas ēkas. Pagalmā divi cietumnieki svītrainos ieslodzīto paltrakos zāģēja malku, turpat nīka ar šauteni bruņojies sargzaldāts, kam, acīm redzot, bija jāuzmana tie divi svītrainie, kas ņēmās ap klučiem nosvīduši.

Trūde te ienāca pirmo reizi un nezināja, kur griezties. Palūkojās augšup. Pili viņa bija skatījusi tikai no attāluma, ejot pa Pils ielu vai no ostas puses, vai arī tāpat uzejot Pilskalnā. Tā viņai nekad nelikās sevišķi liela, bet tagad, skatoties no priekšpuses, celtne šķita milzīga, pelēcīgi drūma, nepievilcīga, pat atbaidoša. Ne tikai tādēļ, ka tā turēja savos mūros Trūdei tuvu cilvēku, bet varbūt arī tādēļ, ka ieeja salīdzinājumā ar celtnes centrālo daļu izskatījās tik nožēlojami zema un maza kā ieeja akmens alā kādā bildē bībeles stāstu grāmatā.

Daudzus gadsimtus šī drūmā celtne te stāv, augstu pacēlusies pār nelielo namu jumtiem, un cik ilgi vēl stāvēs — kas lai zina. Cik daudz akmeņu te savelts, cik daudz dziļu nopūtu ūn sviedru smaguma pils sevī slēpj! Bet kāds labums no tās tautai, pašiem cēlējiem? Sveši kungi viņus no malu malām še pulcinājuši un dzinuši uz smagajiem būvdarbiem, bet, kad pils nākusi pēc gadiem gatava, iebrucēji sasēdušies tās augstajos krēslos, uzlikdami tautai plecos vēl smagākas nodokļu nastas, vēl bargākas klaušas. Kad gan pienāks tas laiks, kad tauta kļūs par saimnieku pati savās mājās, kad pils kļūs par gaismas pili, zūdot tiem moku kambariem, kuri tagad te ierīkoti un kuros smok svešas, ļaunas varas un netaisnības ieslodzītie cietēji un mocekļi? Tādas domas māca Trūdi, kad viņa devās uz pils galveno ieeju.

Pēkšņi Trūdi apturēja kāds uniformēts vīrs un noprasīja, ko viņa te meklē. Trūde izteica savu vajadzību un parādīja atļauju. To pārskatījis, svešais pateica, ka viņai jāejot cietuma kancelejā, un norādīja uz māju pa labi. Tā bija vienstāva celtne, balsinātām sienām, ar paaugslu akmens kāpņu lieveni.

Trūde iegāja diezgan plašā istabā, kur pie galda sēdēja pāris skrīveru un kāds tresots kungs. Tas saņēma ienācēju un noprasīja, kāda viņai vajadzība. Trūde padeva kroņa papīru un teica, ka vēlas nodot pienesumu ieslodzītajam Jēkabam Adītājam. Kungs pasauca kādu ierēdni, kas paņēma sainīti un, to nolicis uz tuvējā sola, aicināja Trūdi sev sekot. Trūde bija domājusi pasniegt sainīti tēvam tieši, bet kur nu tas paliks? Viņa, protams, nevarēja zināt, ka to pirms nodošanas pēc piederības cietuma sargi vēl pamatīgi izpētīs, izknaibīs un caurdurstīs, lai pārbaudītu, vai tur neslēpjas kas dumpīgs vai pret- valstisks.

Gara gaiteņa galā atradās durvis; viņi iegāja pa tām, un ierēdnis lika Trūdei te gaidīt, bet pats atkal izgāja laukā, durvis aiz sevis aizvērdams.

Trūde palika viena. Tā bija savāda telpa, kur tagad viņa atradās, — ar aizrestotiem logiem; dubulta drāšu siena to pārdalīja divās nevienādās daļās. Kā te varēs satikties un parunāties? Trūde nesapratnē palūkojās visapkārt un atsēdās uz nobružāta koka sola visā sienas garumā.

Kā gan te varēs sarunāties caur tādu dzelzs būri? Vai vēl atbaidošāku cilvēka cieņas pazemošanu var iedomāties? Vai tā nav cilvēku pielīdzināšana zvēriem? Tik un tā bez uzrauga vērojošās acs sastapšanās nenotiks.

Trūde neapjauta, cik ilgi te domās kavējusies, kad viņu iztraucēja ienākušais uzraugs. Drīz pēc tam telpas otrā nodalījumā — aiz dubultās drāšu pinuma sienas sarga pavadībā ienāca tēvs. Viņš neizpratnē un apmulsumā lūkojās uz drāšu sietu, aiz kura neskaidri saskatīja sievietes stāvu, un, vērīgi ielūkojies, pazina Trūdi.

—   Labdien, tēt, — Trūde sveicināja un tūdaļ kaklā sakāpa žņaudzošs kamols, pašas balss skaņa likās savāda, nepazīstama, dubultās stiepļu režģu sienas plosīta.

Adītājs raudzījās meitā un acumirklī nezināja, ko atbildēt, līdz tad atņēma sveicinājumu.

—   Kā klājas mātei? — viņš jautāja skaļākā balsī, sapratis, ka sprosts starp runātājiem klusina skaņas.

—   Mātei jau labāk, un viņa domā par drīzu atveseļošanos.

—   Par mani viņa nezina, kur atrodos?

—   Nē. Uz viņas jautājumiem, kāpēc ne reizes neesi atnācis, aizbildināju tevi ar nevaļu darba laikā un citādi.

—   Tad labi. Un kā ar kartupeļu ražu, — Adītājs vaicāja un pēc pauzes vēl piebilda, — mūsu dārziņā?

Trūde tūdaļ saprata tēva jautājumu un atbildēja, ka ar kartupeļiem vēl nav galā, ka vēl ar tiem jānoņemas, līdz dārzā viss būs kārtībā, ka tie divi lielie kartupeļu grozi nav vēl pilni un ka tajos ber ar pārtraukumiem.

Un Adītājs saprata, ka ar nemieriem nav vēl galā.

—   Un kā Pēteris ar slimo roku — vai viņš vēl staigā?

Trūde atbildēja, ka Pēteris vēl staigā ar savu slimo

roku.

Par kratīšanām un Annas atlaišanu Trūde nolēma tēvam neko neteikt, lai viņu pasargātu no liekām raizēm, kuru viņam tagad jau tā papilnam.

Adītājs prasīja par mājas apstākļiem, par Modri. Trūde vēlējās tēvam tik daudz ko pateikt, bet viss dīvainā kārtā šobrīd likās maznozīmīgs pret to nelaimi, kuras priekšā viņi atradās, un viņa neapjauta, ko teikt, ko jautāt. Turpretī Adītājam katrs sīkums no ārpasaules bija svarīgs, un viņš kāroja jo vairāk uzzināt. Tā viņiem abiem iznāca neapzināta, negribēta nesaprašanās, pārjautāšana un laika zaudēšana, kaut gan abi zināja, ka tikšanās ilgums ierobežots, ka drīz būs atkal jāšķiras … Uz cik ilgu laiku? To, protams, nezināja ne viens, ne otrs.

Trūde vēl paspēja pateikt, ka cietuma kantori nodevusi viņam pienesumu, un lūdza pasacīt, ko tēvs turpmāk vēlētos saņemt, bet Adītājs atbildēja, lai neko nenes, ka priecāšoties tikai par apciemojumiem, labi saprazdams, ka ģimenē tagad visas iespējas aprobežotas un apcirptas.

Tad arī satikšanās laiks bija beidzies, un uzraugs aicināja Trūdi atstāt istabu. Trūde vēl atskatījās un redzēja, ka tēvs, lēns un salīcis, izgāja no aizgalda otrpus stiepļu pinuma.

Ja Trūdēs nāciens uz šejieni bija gaidu un atkalredzēšanās skumja prieka apdvests, tad tagad, no šis drūmās vietas aizejot, sirds bija smagu pārdzīvojumu nomākta. Bija tā, it kā viņai plecos būtu uzvelta vēl smagāka bēdu nasta.

2

«Pie Neptūna».

Tā saucās krodziņš pilsētas daļā, ko dēvē par Ostgalu un ko apdzīvoja vai vienīgi zvejas ļaudis. Mazi namiņi, nebruģētas, līkumotas ieliņas, vai katrā pagalmā pa paša būvētai zivju kūpinātavai, kur žāvēja plekstes, mencas, reņģes. Pēdējās šeit sauca arī par strimalām vai siļķēm. Retāk šeit tika žāvēti zuši, bet rudens laikā — laši un nēģi. Viss un visur te oda pēc dūmiem un zivīm, ko zvejnieki pieticīgi sauca par jūras maizi.

Krodziņā «Pie Neptūna» bija trīs ievērības cienīgas lietas: krodzinieks, uzvārdā Tievais, viņa labā roka Bruno un viena istabas siena. Krodzinieka uzvārdu drīzāk varēja uzskatīt par izsmieklu, par iesauku, jo viņš bija neparasti resns, bet sevišķi prāvs bija viņa vēders — liec kaut uz tačkas un stum sev pa priekšu. Salīdzinājumā ar pašu saimnieku gluži pieņemamā izskatā bija Bruno. Viņš bija vidējos gados, triju amatu nesējs: vajadzības gadījumā alus puisis, bet parasti sulaiņa pienākumu kopējs, un atsevišķos gadījumos ne bez panākumiem uzstājās ārā sviedēja lomā. Viņš bija drūma izskata un reti kad smaidīja. Par ko gan lai viņš būtu smaidījis? Viņa jaunā un samērā vieglprātīgā sieva pirms gada aizbēga uz kuģa līdzi kādam romantiskam jūrniekam, atstādama tikpat kā uz Bruno rokām trīs gadus vecus dvīnīšus. Tos nu kopa un audzināja viņa māte. Turklāt, vienā steigā apkalpojot viesus, neiznāca arī laika, kad smaidīt, bet no kroga ārā sviešanu vispār nākas veikt bez kādiem smaidiem, drīzāk jau sakostiem zobiem.

Trīs krodziņa sienas lielajā kopistabā bija kaļķu baltas, izņemot bordi plecu augstumā, bet ceturtā apgleznota. To bija apgleznojis kāds dzērājs krāsotājs par pārmērīgi lielu tēriņa parādu, ko no viņa nebija iespējams naudā piedzīt. Tomēr savu parādu viņš godīgi dzēsa ar eļļas krāsā mērktu otu uz krodziņa brīvās sienas: Neptūns, diženi iz- slējies no jūras dzelmes, vienā rokā turēdams savu scepteri — trīsžuburaino žebērkli, ar otru apskāvis nāru, kas savu zivs asti apvijusi ap Neptūna spalvainajām kājām.

Viss pārējais šai slāpušo iestādē bija gluži ikdienišķs, izņemot prāvo leti, pār kuru krodzinieka makā ripoja spožie rubļi.

Todien Tievais sēdēja kā BuļJa savā īpaši viņam pielāgotā sēdeklī aiz letes un vēroja, kā nāk un jo retāk iziet krodziņa viesi. Pilnās burās rāvās Bruno, tikko spēdams pie visiem galdiem pabūt un tos apkalpot. Kroga istabas nebija plašas, bet iekārtotas tā, ka no sava novērošanas punkta krodzinieks visu varēja pārredzēt. Vienīgi atsevišķais nodalījums, kas atradās no letes pa kreisi, tās aizmugurē nebija pārredzams. Tur parasti tika ierādītas vietas izcilākiem viesiem sevišķos gadījumos.

Krodzinieks palaikam iedeva Bruno no bufetes izceltas blašķes vai ielēja tiem, kuri, turpat pie letes pienākuši un kājās stāvēdami, steigā iemeta pa mēriņam. Todien bija ieradušies arī parastie kroga muzikanti — viens ar vijoli, otrs ar basu. Viņi klejoja un uzstājās arī citos krogos, taču labprātāk turējās Tievā paspārnē, jo te viņiem vairāk atlēca, arī krodzinieks bija labvēlīgāks nekā citur, labi saprazdams, ka spēlmaņi pievelk šņabotājus.

Šiem diviem instrumentiem šoreiz pievienojās vēl trešais — Ceihbuters ar savu korneti. Muzikantu vieta bija dižistabā — kaktā pa labi no bufetes, krodzinieka tuvumā,

un tas bija svarīgi: lai redz, ne tikai dzird, cik viņi cītīgi raujas, un tāpēc pelnījuši ne tikai krodziņa viesu devību, bet ari saimnieka pretimnākšanu.

Pašlaik skaļais trio rāva vaļā krogā iemīļoto dziesmu, un tuvākie dziedāja līdzi:

Ja man būtu tā naudiņa, Kas gul jūras dibenā, Es nopirktu Rīgas pili Ar visiem vāciešiem.

Es vācietim to darītu. Ko vācietis man darīj'. Dienu liktu malku cirst, Nakti pirti kurināt.

Vāciešam tievi lieli, Velna šūti zābaciņi; Tas varēja ellē brist Līdz pašam dibenam.

Vāciešam, neliešam, S—du vezums apgāzās, Trā-rā rallallā, S—du vezums apgāzāsl

Pēc dziesmas beigām atskanēja smiekli, troksnis, saucieni:

—   Vareni!

—   Bravo-o!

Spēlētāju vārdā cēli uz visām pusēm klanījās Ceihbu- ters, sevišķi vēl tāpēc, ka redzēja: kāds jūrnieks lika no bufetes atnest muzikantiem pacienāšanai uz īpaša galdiņa trīs krietnus stojakus un porciju žāvēta zuša. Tad Ceih- buters skaļi sāka:

—        Silentium! Klusumu! Ceihbuters runā! Ko velna tie vācieši jums izēduši, ka viņus tā dīrājat? Te arī viens vācietis. — Viņš klanīdamies uz sevi ar pirkstu norādīja. — Lūdzu, iepazīstieties — Fridrihs Amadeus Ceihbuters no Štīrijas!

Viņu saņēma balsis:

—   Kas nu tevr nepazīst!

—   Prūšu muzikants!

—   Vanderzellis!

—   Jā, jā, tikai ne no kungu sugas. Pūtējs.

Kāds skaļi teica:

—   Ja esi krietns puika, sit saujā un nāc barā!

Ceihbuters klanīdamies atsaucās:

—   Tencinu, tencinu! Pūtējs uz visas līnijas: pūšu glāžu balonus, taures un bazūnes, māla pīlītes un pūšu arī miglu acīs.

Ceihbuters labi saprata, ka tāda velna dzīšana krogu viesiem — zvejas vīriem un kuģu matrožiem bija īsti pa prātam un it labi patika, tāpēc arī jutās viņu vidū kā zivs ūdenī.

—    Ceihbuter, uzdziedi!

—    Dziesmu par kungu!

—   Par velniem un elli!

Zemu un amizanti klanīdamies un locīdamies, Ceihbuters, nostājies pie muzikantiem, sāka kroga apmeklētājiem patīkamo, ne pirmo reizi skandināto dziesmu par kungu:

Šeit redzat vandorzelli, Kam gatavs ceļš uz elli, Pirms velni viņu kauj — Sev kungu līdzi raujl

Ak, mīļā velnu saime, Jums šodien prieks un laime, Šis kungs vairs neizmuks — Būs katlā kumosos smuks.

Ir visu mūžu ēdis Tik citus vien šis blēdis, Bet tagad pašu to Lai velni novico I

Ak, pūtiet lielo tauri, Lai visai ellei cauri Un zemei pāri skan — Iet jautri tev un man!

Pēc šīs uzstāšanās Ceihbuters guva lielu piekrišanu krodziņa apmeklētājos. Viņš nevarēja vien beigt klanīties un pateikties par urravām, un dižistaba rūca kā bišu spiets. Apmeklētāji nāca un gāja, starp tiem iemaldījās arī kāds reti redzēts kroga viesis, kad durvīs parādījās bārdains čigāns ar pamatīgu ēča kāta džindžalu rokā, apstājās, palūkojās visapkārt un sveicināja:

—   Labdien, augsti kungi! Kā jau gastūzī — visur kungs pie kunga no vienas vietas.

Viņu saņēma balsis:

—   A! Melnais Karels!

—   Krūmu brālis!

—   Ko teiksi?

—   Nāc pie galda!

—        Man vajag, — Melnais Karels iesāka, — ā, tepat jau ir, — un viņš tuvojās kādam vecīgam zvejniekam pie nomaļāka galdiņa. — Atvedu čiekurus, ko zutīšus kūpināt.

—       Ak atvedi? — atjautāja zvejnieks. — Laba manta? Ka tikai nav šādas tādas saslaukas?

—        Vai tad tu nepazīsti veco Putraķēvicu? Kad viņš tevi būtu piekrāpis?

—   Labi, labi! Tad nāc piesēdi. Iemetīsi kādu čarku.

—        Zirģelis ārā gaida, vecene un puikiņš arī. Un čigāns jau balto nedzer. Ja nu kādu bairīti.

—        Nu iemet vienu kausu! Tad jau naudu arī gribēsi — par tiem čiekuriem?

—        Kā citādi, kungs. No kā tad lai dzīvo? Neies jau godīgs čigāns gaišā dienas laiciņā zagt.

Viņa veiklajai valodai atsaucās vairākas dzērāju balsis. Bet pats Putraķēvics, baltas bairīša putas no melnajām ūsām norausdams, taisījās uz āru, un aiz viņa zvejnieks, lai nokārtotu darījumu.

Nodalījumā no letes pa kreisi sapulcējušies Žvingulis, Sieksāts, Vimba un vēl daži vīri no tiem, kas līdz šim bija ņēmuši dzīvāku dalību kartupeļu lietā. Viņi sēdēja ap galdu, uz kura atradās alus krūzes un šis tas no piekodās.

—   Nu, — Sieksāts pieskandināja Žvinguļa kausam,

—       Nē, vairāk nedzeršu, jāuzmanās arī — te tas Ceihbuters dižojas.

—        Viņš nav no sliktākajiem. Par viņu pļāpā dažādi, un viņa gaitas ir raibas, bet man liekas, ka viņam galvenais ir iedzeršana un velna dzīšana, — Sieksāts bilda.

—        Varbūt taisni uz tā rēķina piekopj ko citu, vēro un noklausās, — Žvingulis palika pie sava.

—        Galvot jau nevar, bet nekādi noslēpumi arī viņam nav jāatklāj, — Sieksāts piekrita.

Žvingulis iesāka:

—        Mums jāsaistās tuvāk ar krāvējiem. Tie taču galvenais spēks mūsu darīšanā. Ja viņi vienā jaukā brīdī met mieru, tad kuģu rūmēs tā kartupeļu straume pārstāj tecēt. Viņi ir visā visumā cieši sasaistīta komanda. Vai starp viņiem ir kādi zināmi vīri?

—   Ir gan, — Sieksāts atsaucās. — Turpat dižistabā redzēju sēžam Pēdu.

—   Tad noteikti ar viņu vajadzētu parunāt, izzināt viņa un krāvēju domas vispār, — Žvingulis rosināja.

—   Iešu viņu paaicināt, — Vimba teica un cēlās no galda.

Šai brīdī krogā iesteidzās Podziņa un metās pie muzikantiem:

—   Mīlīši, paglābiet! Mani lenc.

—   Kas tevi drīkst lenkt? — tā Ceihbuters.

—   Tas pats gorodovojs. Viņš jau reiz mani noveda policijas iecirkni. Tad gan es viņu tur krietni izāzēju. Bet nu viņš grib man atdarīt.

—   Lai tikai viņš te parādās, — teica Ceihbuters, — es viņam iemācīšu gorodovoju pieklājības ābeci, kā jāizturas pret dāmām. Nāc, bērniņ, piesēdi, — un viņš apsēdināja Podziņu pie muzikantu galdiņa. — Iebaudi šo dziru, ko vēl neviens saprātīgs cilvēks pasaulē pirms dzeršanas nav apnicinājis, vēlāk gan, bet tas vairs nav svarīgi.

—   Uz veselībām! — Podziņa teica un pacēla glāzi.

—   Vesela baudījusi, — labvēlīgi bilda basists.

—   Tu mani pavadīsi, prūšu muzikant? — Podziņa tad griezās pie Ceihbutera.

—   Katrā ziņā. Nāc, bērns, lai tava kāja pie policijas iecirkņa sliekšņa nepieduras, kā tas svētajos rakstos it pareizi sacīts, pasaulei par prieku un patikšanu.

Drīz pēc tam, kad Ceihbuters atgriezās un kroga ikdiena sāka uzsist augstāku, nemierīgāku vilni, ieradās vēl viens viesis, kuram ceļš uz šejieni nebija svešs. Arā bija sācis līt, un kā lietū izmircis gailis ienāca Josifs, purinādams slapjumu no lietus mēteļa. Sevišķi sirsnīga sasveicināšanās viņam iznāca ar Ceihbuleru. «Liebe Josif! Mein liebe Fridrih Amadeus!» — bija pirmie vārdi, ar kuriem viņi apmainījās kā veci draugi.

Pēc tam Josifs piegāja pie letes un galanti sasveicinājās ar krodzinieku, izvilka no kabatas divdesmit piecu rubļu kredītbiļeti un nolika to uz letes krodziniekam, sacīdams, ka parāds nav brālis.

Krodzinieks uzteica Josifu par akurātību un, samainījis naudas zīmi, izdeva Josifam atlikumu. Josifs paskaidroja, ka no fātera dabūjis sava drauga dzimšanas dienas svinībām, bet, tā kā tā diena vēl neesot pienākusi, viņš naudu varot godīgi nodzert, un to viņš ari darīja.

Drīz vien uz lielā galda parādījās visi kroga gardumi un kārumi, kādi vien te bija. Rīkojās abi, īstenībā visi trīs: Josifs, Ceihbuters un Bruno. Ceihbuters deva padomus, Josifs izsauca, Bruno krāva galdā. Josifs izsacījās, ka dzeršot kartupejiem lielas bēres, — kāpēc un kādā ziņā dzeramas kartupeļiem bēres, neko tuvāk neteica. Bet krogabrāļiem, kas tūdaļ radās ap piekrauto galdu, bija vienalga, vai dzeramas bēres vai kristības. Galvenais bija pats maksātājs, kas prata tēva rubļus likt lietā, un par to priecājās gan krodzinieks, gan dzērāji, kas allaž kaujas ar naudas badu, bet, ja tā kur parādās, — klāt kā naglas.

Žvingulis pa tam savā pulkā pārrunāja jautājumus, kas viņu interesēja. Noskaidrojās, ka parīt pastiprinātā kārtā atsāks iekraušanas darbus abos kuģos. Tādēļ rīt jo plašāk jāapziņo ļaudis uzņēmumos, darbnīcās, ostā. Sieksāts savā ziņā ņēma zvejnieku rajonu Ostgalu, kas viņam tuvu un labi pazīstams, Žvingulis — atsevišķus ostas izbūves darbu iecirkņus. Pa slimošanas laiku viņš gan mazliet tā kā atsvešinājies, taču visur palika viņa labi paziņas un darba biedri, uz kuriem varēja paļauties. Vimbām, kas pašlaik runāja ar Pēdu, nolēma ieteikt pabūt darbnīcās.

Tad atgriezās Vimba līdz ar Pēdu, kuru aicināja sēsties pulkā pie galda.

—   Iestiprināsimies, lai spēka netrūkst. Spēka jau nekad nevar būt pārmaļus, bet rieciens arvien mūsu brālim paliek plānāks. Ar parītu, kā dzird, sākšot atkal iekraut kartupeļus, — Sieksāts iesāka, pievērsdamies Pēdām,

—   Bet, vai tas izdosies, nevar zināt, — Pēda šaubījās.

Tas uz labu, šī šaubīšanās, Žvingulis nodomāja un, nebūdams par Pēdas nostāju skaidrībā, kā pētīdams un mēģinādams uztaustīt viņa viedokli, jautāja:

—    Kāpēc tad ne? Vai trūkst vīru — krietnu krāvēju? Cik zināms, no jauna pieteikušos vairāk noraida nekā pieņem. Tātad par darba roku trūkumu sūdzēties nevar.

—    Trūkt jau nu netrūkst. Darba gribētāju vairāk, nekā vajadzīgs, tas tiesa. Tikai lieta top arvien raibāka, — Pēda tā mīklaini noteica.

—   Kāpēc? — Žvingulis jautāja.

—   Tāpēc, ka nav jēgas grūst ražu uz Vāczemi, ja pašu zemē bads. Tikai muļķis to nesaprot.

—    Skaidra lieta, — teica Sieksāts. — Kam gan patīk no laba prāta lekt uz ecēšām? Kam patīk vēdera jostu vilkt arvien ciešāk un ciešāk? To tu pareizi saki — par tiem muļķiem.

—   Un tāpēc var notikt, ka visa tā padrate pajūk, — tā Pēda minēja.

—   Vai nu tā uz reizi? — Žvingulis vēl arvien pētīja Pēdu.

—    Parīt atkal nodomāta iekraušana. Dzird, ka tad atkal ļaudis pulcēšoties pie kuģiem, kā tas notika iepriekšējo reizi. Kam tad patīk ļaužu acu priekšā stiept tos maisus un dzīt ķerras? Nevienam, — Pēda bilda.

—    Nu tad nestiepiet, kas jums var pavēlēt? — Sieksāts brīnījās.

— Var ari, — Pēda turpināja. — Manai vīru partijai stingra noruna ar formani, ka jāstājas pie iekraušanas darbiem, tikko dots rīkojums. Nestrādāt nozīmē lauzt līgumu. Tas nav pareizi, un turpmāk mūs kā līgumlauzē- jus var darbā nepieņemt. Bet bez darba un peļņas tak dzīvot nevar. Ko tad grauzīs?

—    Pareizi, Pēda, — Žvingulis piekrita. — Bet šim jautājumam var pieiet arī no citas puses. Paruna saka: tautas balss — dieva balss. Un, ja nu tauta ir pret kartupeļu izvešanu, vai tad atsevišķi cilvēki drīkst nostāties pret tautas gribu? Taču nē. Un, ja kāds to dara, tas ir nelga un tautas pretinieks.

—   Pareizi teikts, — sacīja Vimba.

—   Nu, lūk, — turpināja Žvingulis. — Tātad tauta pulcēsies ostā, lai aizkavētu kartupeļu iekraušanu un izvešanu, bet krāvēji strādās un rīkosies pret tautu?

—   Nu, ja uz to pusi, nelabais viņus rāvis — tos kartupeļus, — Pēda it sirdīgi teica.

—    Ne kartupeļus, Pēda, — bilda Žvingulis, — bet tos kuģus, kuros mūsu kartupeļus grib sabērt. Un ari ne kuģus velns lai rautu, bet tos, kas visu to rīko un kārto, kas tā pavēl darīt. Vai tā nav, vīri?

—   Taisni vārdi, — teica Sieksāts. — Par to mums visiem jābūt skaidrībā, lai nezāģētu zaru, uz kura paši sēžam.

—   Tad vēl tāda savāda lieta, — Pēda turpināja. — Saka, ka kartupeļi piederot Zebam, bet tirgo taču Mālers.

—       Tas ir skaidri zināms, tā tas ir. Par maz, ja par to zina un tikai runā — pret to jāpaceļ balsis visā skaļumā, — enerģiski teica Žvingulis.

Atskanēja piekrītošas balsis, dažs sniedzās pēc kausa. Sai brīdī nodalījumā ienāca Anna. Žvingulis piecēlās un steidzās viņai pretī:

—   Kas noticis, Anna?

—   Nekas, — atbildēja Anna. — Trūde mani lūdza garāmejot pienākt. Viņa ļoti norūpējusies par tevi.

—   Saki, lai Trūde neuztraucas. Es vēl te laiciņu pa- būšu, pēc tam man viena tikšanās, un vakarā katrā ziņā būšu pie jums.

Žvingulis pavadīja Annu līdz durvīm un atkal atgriezās pie vīriem.

—   Tātad pie kā palikām? — viņš jautāja. — Ak tā, — un viņš piegriezās tieši Pēdām: — Kā redzat, no jums daudz kas atkarīgs, un mēs lielas cerības liekam uz jums.

Kopistabā atskanēja troksnis un kņada. Dzirdēja plīstošu stiklu šķindoņu.

—   Kad galvas karstas, tad iet vaļā, — teica Vimba.

—   Jā, nezina mēru, un tas ir bēdīgi, — Žvingulis piezīmēja. — Bet mēs — skaidrām galvām un, kad būs vajadzīgs, būsim visi kā viens. Vīrs un vārds!

Noliktā satikšanās vieta atradās Kuldīgas ielas visdzīvākās satiksmes posmā, kur iepretī Siena tirgum un pilsētas Siļķu brāķim mazie nameļi rindojās viens aiz otra. Tos šķīra tikai plati vārti, kas veda iebraucamās sētās — iebraucēju laucinieku apstājas vietās. Bet, lai tie nesajuktu un labāk paliktu atmiņā, tad uz katru tādu iebrauktuvi norādīja ne visai liela kvadrātveida skārda izkārtne ar uzrakstu, ko papildināja krāsaina bilde. Tā zem uzraksta «Pie Zeltzvaigznes» bija uzkrāsota zeltaina zvaigzne, kas gan vairāk līdzinājās prāvai blaktij nekā debesu spīdeklim; uzrakstu «Pie Mello Pīli» greznoja šīs sugas putns melns kā krauklis. Šādas un līdzīgas izkārtnes «greznoja» vai ikkatras iebraucamās sētas vārtus, kuri, sevišķi tirgus dienās, gaidīt gaidīja savus iebraucējus, kas dažādu iemeslu dēļ stingri turējās pie reiz izvēlētās mājvietas. Vai katrā iebraucamās sētas namelī atradās tā sauktā alus bode, kur resnas mamzeles slepus un atklāti piedāvāja viesiem galvenokārt sīvo un tauku uzkodu.

Saskatījis uzdoto namiņa numuru, Žvingulis iegāja pa sētas vārtiem un pieklauvēja pie šaurām durvīm namiņa nelielajā priekštelpā. Iznāca padzīvojusi sieviete un jautāja, kāda vajadzība ienācējam. Žvingulis prasīja pēc rīdzinieka. Sieviete vērīgi nopētīja Žvinguli, pajautāja, kā viņu sauc, un aicināja uz sētas nameli, kas slēpās starp pāris zemām ābelēm un ogulājiem. Nelielā priekštelpā Žvinguli sagaidīja Spals un vedināja tālāk glīti iekārtotā istabā. Tur viņi apsēdās pie maza apaļa galdiņa istabas vienā kaktā un uzsāka sarunu.

Spals pateica, ka viņam rīt agri jāaizbrauc ar kādu piekrastes ķūli, kas piestāšot Kolkā. Ne pa zemes ceļu līdz Tukumam, ne satiksmes tvaikonī «Dagmāra» viņš braukt nevarot, jo esot izsekots, un tāpēc jāpiesargoties. Turklāt ar saviem uzdevumiem viņš ticis galā apmierinoši, tikai nožēlojot, ka nevarot būt šeit rīt un, galvenais, parīt, kad nolikta plaša sapulcēšanās ostā, bet viņš nešauboties, ka viss noritēšot iepriekš paredzētā kārtībā.

—    Jūs apziņosiet ostas strādniekus, tas labi, ar viņiem jums zināmi sakari, un uzdevumu veiksiet, kā pienākas. Jā, jūsu pilsētai priekšā plašas izredzes un spoža nākotne. Runāju ar kādu desmitnieku, kas savā darbā stāv tuvu ostas izbūves darbu vadītājam inženierim Bolem. Tie taču grandiozi plāni, kas te pasākti. Ostas, moli, elevators ar milzīgu silosu, dzelzceļa posms līdz Tukumam, kura darbi arī jau uzsākti. Tik plaša mēroga elevatora būvju komplekss esot tikai Odesā, kas, protams, esot vislielākais visā Krievijā. Maskavas — Ventspils dzelzceļa līnija pilsētu savienos ar visas milzīgās valsts plašajiem apgabaliem, Sibīriju ieskaitot, un zemes bagātības no turienes plūdīs caur Ventspils ostu uz pasaules malu malām.

—    Interesanti, kāpēc tad līdz šim mūsu lieliskajai, pašas dabas veidotajai ostai nav pievērsta lielāka uzmanība? — brīnījās Žvingulis.

—    Par to tagad daudzi brīnās arī valdošās iestādēs, kas steidz paveikt nokavēto. Beidzot sapratuši, ka mūsu preču eksports, līdz šim galvenokārt virzīts caur Karalaučiem un Mēmeli, darījis ārzemniekus stāvus bagātus uz mūsu nabadzības lēses. Un pārsteidz ne viena vien līdz šim piekopta dīvainība, lai neteiktu, aplamība: Ventspils ostas pabērna stāvoklis kļūst skaidri redzams salīdzinājumā ar citām mūsu ostas pilsētām, piemēram, Liepāju. Liepājas jūrmalas liedagā iebūvētā kanāla bagarēšanas darbiem gadā izdod septiņi simti tūkstošu rubļu. Tas ir vairāk nekā viena gada izdevumi visas Ventspils ostas uzturēšanai, jo Ventspils ostas gultni tīra Ventas pavasara straume, uzturot to divdesmit divas pēdas dziļu. Zunds tikai par divām pēdām dziļāks, bet Liepājas kanāla dziļums ar visu bagarēšanu sasniedz tikai septiņpadsmit pēdu. Bez tam pēdējo piecpadsmit gadu laikā, kā to liecina oficiālie loču žurnāli, Ventspils osta nav bijusi kuģojama tikai desmit dienas!

Šai Baltijas jūras spožajai pērlei līdz šim piešķirtas, kā sacīt jāsaka, no kungu un dieva žēlastības tikai kaut kādas trešās klases otrās šķiras muitas tiesības — izvest tikai kokmateriālus un labību, ievest tikai sāli un siļķes. Bet tas nu viss piederēs pagātnei. Novēlu jūsu pilsētai visspožāko nākotni un to viņa neapšaubāmi piedzīvos — ja arī ne pēc desmit, tad pēc divdesmit gadiem katrā ziņā. Zīmīgi un iepriecinoši, ka taisni jūsu pilsēta līdz ar ostu sāk savu atdzimšanu ar nemiera vilni, kura bango- jums ir augsts un būs jo tālu saskatāms.

Viņi draudzīgi atvadījās, un Žvingulis tūdaļ devās pie Adītājiem, kā to Annai bija apsolījis.

vienpadsmitā nodaļa

1

Ar domām par savas pilsētas nākotni Žvingulis nākamajā dienā apsekoja dažus ostas izbūves darbu iecirkņus. Vispirms viņš pārcēlās ostas labajā krastā, kur tapa plašais labības elevators ar daudzajām palīgceltnēm, spēkstaciju, sliežu pievadceļiem. Notika arī ostas krastu nostiprināšana un bulverķa izbūve kuģu piestāšanai. Te visur gan atsevišķi, gan grupās bija redzami strādnieki, kas kustējās kā skudras. Žvingulis tuvojās pie kādas noliktavas pamatlicējiem, kur viņam bija pazīstami mūrnieki. Žvingulis piestāja pie viena no viņiem, un amatnieks ar viņu sarunājās, darbu nepārtraukdams. Viņš, uz ķelles pagrābis javas piku, to tik veikli iemeta divu akmeņu spraugā, ka ne mazākais šķipstiņš nepašķīda ne sāņš, ne zemē. Turklāt likās, ka darbojas tikai meistara kustīgas rokas pilnīgi patstāvīgi, jo viņš tanī pašā laikā dzirdēja visu, ko Žvingulis viņam teica par rītdienas pul- cēšanos, lai iespējami vairāk ļaužu par to tiktu apziņoti.

Tad Žvingulis pabija pie priekšostas un molu izbūves strādniekiem. Te bija ko redzēt, kā tapa abi moli — ziemeļu un dienvidu. To pamatus ieveidoja tālu jūrā, tā pagarinot un paplašinot upes grīvu plašas priekšostas jeb reida izveidošanai. Reidā paredzēta noenkurošanās iespēja desmitiem, ja ne simtiem kuģu. Katra mola garums bija kādas divi verstis, to veidoja divas cieši cits pie cita sadzītu pāļu rindas četru piecu asu atstatu viena no otras, tā radot skansti, kas, piepildīta ar akmeņiem, pacēlās virs ūdens līmeņa arī savu piecu asu augstumā. Strādnieki šos molus sauca par mazajiem Ķīnas mūriem. Abu molu galos lika pamatus bākām, kas lai rādītu kuģiem ceļu iebraukšanai ostā.

Vērojot šos milzīga apjoma darbus, kas notika tepat acu priekšā, Žvingulis nodomāja: kaut gan te darbojas daudz un dažādas tehniskas ierīces un mehānismi, tad tomēr visur vajadzēja pielikt roku cilvēkam. Darbs bija grūts, atbildīgs, prasīja lielu uzmanību, jo nelaime tikt ievainotam vai sakropļotam draudēja uz katra soļa.

Te kāds večuks Žvinguli paveda sāņš un noslēpumaini jautāja:

—   Ak tad rīt tā pulcēšanās nolikta?

—   Jā, rīt, — atbildēja Žvingulis.

—   Dzirdu, ka tiem, kas pulcēsies, būšot pretī karaspēks … Kad tikai nesāk šaut?

—   Uz ko tad lai viņi šautu?

—   Nu, uz visiem, kas pretojas kungiem.

—   Aplamas runas. Paši kungi tās izdomājuši.

—   Ko var zināt, — večuks šaubīdamies bilda.

—    Kam tik lielas bailes, lai labāk nekur neiet, bet sēž mājās pie savas večas un gaida pastardienu, — Žvingulis teica un aizgriezās, bet večuks palika stāvot neziņā, nolūkodamies pakaļ aizgājējam.

Žvingulis piegāja pie strādniekiem, kas rīkojās pie dzelzs stieņiem, ar ko pa posmiem sasaistīja abu pāļu rindas akmeņu uzbērumu kārtās. Mazākā neuzmanība, un pats darba darītājs varēja tikt sasaistīts šajā akmeņu skanstī uz mūžu. Cik salta šķiet katra akmens mēmā seja, bet jo izteiksmīgs tai iepretī strādnieka vaigs, kurā katrs vaibsts runā tik skaidri, ka to viegli saprast bez vārdiem. Kad strādnieks iekļāvies darba ritmā, ielūkojieties šai brīdī viņa nopietnajā, saspringtajā, sviedrotajā sejā, viņa acīs, kas uz mirkli paveras augšup, lai sastaptos ar jūsu skatienu — ko izsaka šī seja, šīs acis? Acu valoda ir nepārprotami lasāma brīdī, kad tās mēmi izsaka jums neuzticību, kad tās pievēršas bērnam, kad lūkojas mīļotā būtnē, kad pauž bailes draudīga meža zvēra priekšā, kad zvēro naidā pret ienaidnieku… Bet ko tās pauž svied- rota darba brīdī? Dziļu un patiesu cilvēcību, kas liek jums vērojoši un meklējoši ielūkoties pašam savā dvēselē, cik daudz tur šīs patiesās cilvēcības. Un tad jūs redzat, cik neciešams ir pats sīkākais ļaunuma grauds, kas iebiris jūsu dvēselē, un jums ir vēlēšanās jo drīzāk to izskaust no sevis. Tas ir liels, pacilājošs bridis, kas jums sagādā saulainu prieku, kauču arī diena būtu apmākusies un drūma.

Bet viņam — darba darītājam un cilvēcības kopējam — ir visgrūtākais ceļš ejams, vissmagākā nasta nesama, visniknākās kaujas izcīnāmas gan ar nelaimēm, gan postu un nabadzību. Laikiem cauri viņš vilcis šo netaisnības uzlikto jūgu, jo tāds, lūk, esot viņa liktenis, viņa daļa, ko pats debesu valdnieks viņam nosacījis un uzlicis … Ak nu! To darījuši pasaules valdoņi ar spēku un varu, ar uguni un zobenu; un, kur šī vara sevi parādījusi, tur darba cilvēks, nospiests uz ceļiem, vilcis savu darba jūgu no bērnības līdz kapu kalnam. Kas tad cēlis ostas, rūpniecības uzņēmumus, dzelzceļus? Cietās strādnieku rokas. Kas visu to pārvaldījis, rausis sev peļņu un bagātību uz cēlēju lēses? Kungu vara, kas darbu nav pazinusi. Vai to godīgs cilvēks varēja neredzēt, būt pret to vienaldzīgs, akls un kurls? Un tāpēc darba darītājam bija jāsper drošs solis, jāpaceļ skaļi sava balss pret kungu varas netaisniem darbiem.

Vaigu vaigā ticies ar tiem, kas ciešā apņēmībā soļo pretī rītdienai, kauču ari tā solītu cīņu, ne atdusēšanos, Žvingulis atgriezās no sava šodienas gājuma.

2

Anna pārnāca skumjām domām no tikšanās ar māti pie slimnīcas loga. Šīs tikšanās nekad nebija priecīgas, kaušu arī mātes veselība redzami uzlabojās, bet šoreiz tā bija sevišķi nepatīkama. Pēdējā laikā māte arvien neatlaidīgāk sāka taujāt par tēvu — kāpēc tas nekad vairs neatnākot pie viņas? Mājinieki centās māti apmeklēt laikā, kad tēvs parasti atradās darbā, tā viegli rodot iemeslu viņa aizbildināšanai, — bet cik ilgi tā mānīsies? Reiz tikpat būs jāatklāj patiesība, bet ārsts saka, lai pagaidām slimnieci ar ļaunām vēstīm neuztrauc… Par to ilgākā sarunā bija kavējušies mājinieki — Trūde, Anna, vecaistēvs, bet ne pie kāda gala nebija tikuši.

Parastā laikā no darba pārradās Modris. Viņš bija teicamā omā. Sastapis Annu dižistabā, viņš priecīgā noskaņā uzrunāja meiteni:

—   Kā jūties, Anna, jaunajā darbā?

Anna, atsaucoties Modra jautrajai omai, atteica:

—   Kas vainas, Modri, labi.

—   Tā jau domāju, — Modris bilda.

—        Savu mūžu vairs neiešu par kāju pameslu visādām mamzelēm un gaspažām. Kad iedomāju savu, kaut arī neilgo laiku pie Zebām, — dūša apšķebinās. Tagad ārpus darba stundām jūtos brīvs cilvēks. Tikai ar iztikšanu būs tā paknapi.

—   Kādus tad zelta kalnus tu agrāk pelnīj i?

—        Ne nu zelta kalnus, bet maksāt maksāja. Arī paēdusi biju. Tagad nu būs jāsašaurinās. Pats redzi, kā mums tagad tā dzīve sagriezusies.

—   Vai tad tev nekā nemaksā?

—   Un tev?

—        Es jau tikai māceklis. Labi vēl, ka nav jāmaksā klāt, bet tu taču jau proti šūt.

—        Tas vēl par maz. Tikai pēc pusgada solās ko maksāt, bet būs vien jāiztiek. Iespējams, ka amata māku apgūšu ātrāk par noteiktajiem mācekļa gadiem, tad jau kaut kā dzīvot varēs. Šuvēja man neko neslēpj, visu rāda un skaidro, žēloties nevaru.

—   Viņa taču laba Trūdēs paziņa, tikpat kā draudzene.

—        Tā jau ir. Drīz būs gatavs arī Trūdēs līgavas tērps. Tas nu gan būs skaists, Modri. — Un Anna ar koši izmeklētu žestu mēģināja atainot tā daiļumu. — Arī es tādu gribētu, ak, kā es tādu vēlētos, protams, kādreiz…

—        Diemžēl esmu vēl nepilngadīgs, vecāki neļaus precēties, citādi man nekas nebūtu pretī darīt tevi laimīgu.

—        Kā ērms! Pagaidi, kamēr tev bārda paaugsies, tad varēsi runāt par precēšanos.

—   Piekrītu, mīļā Anna, piekrītu uz visas līnijas. Tev taisnība — labāk zem veca vīra bārdas nekā zem jauna pātagas. Bet nu runāsim nopietni, jā?

—   Es jau sataisu svētu ģīmi, redzi?

—   Es pa tiesai, bet tu tāda vieglprātīga pirms nopietnas pārrunas.

—   Zvērestu gribi?

—   Labi, labi. Jā-ā, — Modris apcerīgi iesāka. — Man bailes no sevis, Anna, vari man ticēt.

—   Kā tas saprotams?

—   Baidos, vai no manis vispār iznāks galdnieks, par krietnu amatmeistaru ir nerunājot.

—   Kāpēc?

—   Jo cilvēks vairāk zina, jo viņa gribēšana un alkas aug un tiek arvien nepiepildāmākas. Kas es būšu ar savu amatu, ja to apgūšu? Piesiets pie ēvelsola, pie kalta, līmes podiņa. Ēvelēšu, kalšu, līmēšu, bet lielā dzīve man tecēs garām kā nemitīga straume, aiznesīs visas manas cerības un sapņus, kas mani tagad vada kā pa dārzu, kam jāplaukst visā krāšņumā un ziedu kuplumā. Ja nebūtu pārnācis uz pilsētu, varbūt plašās dzīves šalkas nebūtu skārušas manas ausis, bet tagad tās manu dzirdi saasinājušas, un tā neatlaidīgi uztver lielās dzīves aicinājumu — zināt, traukties, gūt jo vairāk gara bagātību, kas cilvēku dara pilnvērtīgu.

—   Agrāk tu tā nedomāji?

—    Vecais mūzikas skolotājs man pavēra acis citādam skatījumam uz dzīvi. Viņš mācījies Irlavas skolotāju seminārā. Kā viņš spēlē vijoli un ērģelītes, kā runā par mūzikas mākslu, par komponistiem, kas sacerējuši dziesmas un mūzikas gabalus! Kādas viņam zināšanas par dzīvi un visu ko! To tev vajadzētu dzirdēt. Viņš saka, cilvēks bez sapņiem ir kā piesmacis dīķis, vajag iet straumē, kas aicina un nes arvien tālāk uz gaišākiem apvāršņiem un plašumiem. Un zini, ko esmu nodomājis? Runāšu ar vecākiem, lai laiž mani mācīties nevis pie galdnieka, bet skolā. Pilsētā ir apriņķa skola, tur sagatavošos, lai varētu iestāties Irlavas skolotāju seminārā. Tā ir skola, kur gatavo skolotājus. Un tas nemaz nenozīmē, ka visu mūžu jāstrādā tikai par skolotāju, ja cilvēkam ir vēl tālāki m3rķi.

—   Bet tad tu būsi jau vecs.

—    Cilvēks nekad nevar būt par vecu, lai mācītos. Visu mūžu var mācīties un jāmācās. Tikai beidzis augstskolu, kā saka mans skolotājs, cilvēks apzinās un īsti saprot, cik vēl niecīgas viņa zināšanas. Par vecu, tu saki! Esi dzirdējusi par Krišjāni Valdemāru?

—   Laikam ne.

—   Tikpat kā mūsu novadnieks, no Sasmakas pie Talsiem. Bijis jau liels vīrs, pāri divdesmitiem, bet iestājies ģimnāzijā, tikpat kā knauķu vidū, to pabeidzis, aizgājis uz Tērbatas augstskolu. Pirms tam viņš pāris gadu strādājis par pagasta skrīveri netālajā Ēdolē. Lūdzu, viss ir iespējams, ja vien ir griba. Mans skolotājs …

—   Tavs skolotājs ir traks, un arī tevi par tādu grib pataisīt.

—    Varbūt, varbūt tev taisnība, Anna, bet es tomēr ticu viņam un esmu pateicīgs par to, ka viņš man no dzīves šaurības pavēris mazu lodziņu uz plašo pasauli. Paklausies, — Modris izņēma no kabatas tādu kā kabatas grāmatiņu — vidū pārlocītu plānu burtnīciņu un, to lapodams, kaut ko meklēja. — Man te šis tas pierakstīts, ko mans skolotājs ieteica ņemt vērā kā noderīgas pamācības dzīves ceļos. Lūdzu, — un Modris iesāka lasīt:

—  Jums, skolotājiem, jāstrādā vairāk par algādžiem: jums Jāstrādā, nebēdājot pat par dzivību. Mēs labi zinām, ka jūs ar savām iemantotām zināšanām tik ļoti ar mieru esat, ka vairs nekārojat pēc labākas gaismas. Tas ir bēdīgi. Ja jūs negribat uz priekšu censties, tad kāpsiet ačgāmiski. Dažu no jums jau esam i manījuši, kas īsā laikā stipri atpakaļ rāpies. Jums jābūt tautas gaismai; ja jūs nevarat un negribat pie tautas gara cilāšanas un izglītošanas līdzēt, tad labuma no jums maz. Bet, kad šī gaisma pati tumsība ir, tad neiet uz priekšu, vai grib vai negrib. Slikti, kad nekustas no vietas, bet vissliktāk ir, kad jūs iemusinājaties, ka jau diezgan protat un jau pilnīgi vīri esat, ka vairs pēc labākas atzīšanas jums nav jācenšas. Zināšanas un morālība jeb tikumība ir tie vajadzīgākie pamati priekš katras valsts, katras tautas, katra cilvēka labklāšanas. Tik patiesību atzīstot, mēs iemantojam morālību. Bet, kas patiesība ir un kas nav patiesība, par to var viens domāt šā, otrs tā. Tāpēc mums jācenšas taisnību sagūt. Uz sirdi iet ceļš caur galvu. Tātad nepiekusuši krājiet zināšanas un gaismojiet tautu. Septiņus gadu simteņus tā jau gulējusi, tāpēc celieties un modiniet guļošos. Jūs, kas iz tautas cēlušies, tautas kauls un tautas miesa, jūs gribat gulēt? Jau laiks, tādēļ celietiesl

Tādas domas izteicis Andrejs Spāģis, jaunlatvietis, cīnītājs par tautas atmodu, Krišjāņa Valdemāra laikabiedrs. Nu, un ko tu par visu to domā?

—   Tu man piestāstīji pilnu galvu, ka ne apjēgt vairs. Un tu nopietni domā mācīties par skolotāju?

—   Pavisam nopietni. Jānoskaidro, kā vislabāk to skolas lietu nokārtot. Domāju pēc Jaungada sākt, ja vien mani apriņķa skolā uzņems. Runāšu arī ar vecākiem, ceru, ka viņi nebūs pret maniem centieniem. Ja tu saki, ka tev pilna galva, tad man jo vairāk, un man nu šķiet, ka visu, ko esmu apņēmies, nemaz nepaspēšu. No teātra būs jāatsakās. Palikšu tikai pie skolas un mūzikas. Mūzika nepieciešama arī skolotāja darbā.

— Tev cēli nodomi, Modri, varu tikai vēlēt tev visu labāko, lai tie piepildītos. Še mana roka, un ceru, ka tu palīdzēsi arī man, ja kādreiz man tavs padoms būs vajadzīgs.

Abi jaunieši stāvēja viens pret otru tuvu, satraukti, pietvīkušām sejām. Anna bikli padeva Modrim roku, Modris to saņēma un juta, ka tā sakarsusi un viegli trīcēja. Anna kā mulsumā bridi skatījās Modrim acīs ar neparastu, savādu, miklu skatienu, Modris tiecās viņai pretī. Annai uz mirkli radās vēlēšanās piekļaut Modri sev klāt, bet tad pēkšņi viņa spraigā apņēmībā atraisīja savu roku no Modra rokas apskāviena un izskrēja no istabas.

3

Apcietinātos, kuriem nebija jāiet darbos, katru dienu veda uz pastaigu cietuma pagalmā, kas atradās aiz pils kreisā spārna, no visām pusēm norobežots ar augstu mūra sienu. Nelielais pastaigas laukums bija nomīdīts kā klons, sojotāju noblietēts. Apcietinātiem bija jāriņķo apli divu soju atstatumā vienam aiz otra, aiz muguras saliktām rokām. Pie ieejas palika stāvot cietuma uzraugs, kas skatījās, lai viss noritētu nosacītā kārtībā. Pagalma klonā nebija neviena nelīdzenuma, neviena akmentiņa, ne šķembiņas, pie kā kājai piedurties, un pats pagalms līdzinājās akmens skanstei, kur no ārpasaules ieplūda vienīgi gaiss, bet augstu virs galvas debess zilgmē kā atmērīts un no izplatījuma nogriezts gabals, taisni tik liels, lai segtu nelielo cietuma pagalma platību. Tuksnesīga un atstāta bija šī vieta, izņemot to neilgo laika sprīdi,""Tcad apcietinātie smagā solī riņķoja pa ierobežotu apli, gluži kā mīdīklī zirgi, kad tie viens otram aiz astes piesieti. Ne taurenltis te ielidoja, ne zvirbulis nolaidās. Ko gan lai šie radījumi te meklētu? Te nav pat zāļu stiebriņa, kur tauriņam uzmesties, ne maizes drupatas, ko zvirbulim uzlasīt.

Atgriežoties apcietināto grupai no pastaigas un radot pie ieejas iepriekš nodomāto drūzmēšanos, kāds iespieda Adītājam saujā kaut ko sīku, ko viņš cieši sažņaudza. Tikai kamerā viņš aplūkoja devumu. Tas bija mazs, piciņā saspiests papīra gabaliņš. Kad Adītājs to atlocīja un izgludināja, uz tā varēja saskatīt šādas zīmes:

a b c d e i g i j k … 1 m n o p …. r s t u v z ………………….. = k

Par cietumnieku ābeci Adītājs bija dzirdējis jau agrāk, te tā nu atradās viņa priekšā. To nebija grūti iemācīties: vispirms klauvējienu skaits nozīmē rindu ābecē, pēc tam burta vietu rindā. Iesācējam vieglāk bija signālu nodot nekā to pieņemt. Dažu vakaru viņš jau bija dzirdējis šos klusinātos klauvējienus pie sienas, kas nāca no kaimiņu kameras, tikai neprata tiem atsaukties. Tagad nu viņš nolēma klauvējienu ābeci apgūt, lai varētu sazināties ar kaimiņiem. Tāda sazināšanās cietumā, protams, aizliegta, bet tomēr pastāvēja, jo priekšniecībai un sargiem grūti nācās signalizētājus izsekot, tie prata būt uzmanīgi un piesardzīgi.

Nākamajā vakarā, kad cietumā bija iestājies miers, Adītājs, nometies kaktiņā uz grīdas, iesāka sazināšanos. Viņš gribēja noskaidrot, kas ir viņa biedrs blakus kamerā, bet nebija necik tālu ticis, kad notika nelaime.

Tieši to vakaru dežuranta pavadībā gaiteņus apstaigāja pats cietuma priekšnieks, ielūkodamies arī atsevišķās kamerās. Saklausījis pie Adītāja kameras durvīm, ka tur notiek signalizēšana, turklāt diezgan dzirdami, jo Adītājs piedzīvojumu trūkuma dēļ īsti neprata nozināt klauvējiena skaļuma pakāpi, acumirklī lika atslēgt kameras durvis, un Adītājs tika pieķerts, sacīt, nozieguma vietā. Par savu neuzmanību viņš samaksāja dārgi: uz mēnesi viņam aizliedza pienesumus.

Kad Adītājam to paziņoja, viņš apmulsa. Līdz šim viņš bija cerējis, ka pēc lietas noskaidrošanas viņu līdz tiesas dienai atbrīvos, bet nu šo sodu varēja uzskatīt par brīdinājumu, ka palikšana šais mūros var iznākt ne tikai dažas dienas, bet pat mēnešus.

Nesaprašanās Modrim iznāca ar skolotāju Paventi, norēķinoties par stundām. Uz Modra jautājumu, cik viņam pienākas maksāt, Paventis errīgi atteica:

—    Kāds velns tevi dīda ar maksāšanu! Cik tad tu pie manis vispār esi bijis? Krāj labāk naudu vijolei, ar šo tu tālu netiksi. Bet, iekams tu tiec pie jaunas, es tev aizdošu savu, kas man no lieka: atprasīšu no viena mem- mes dēliņa, kam to uz laiku iedevu. Tam bagāts papiņš, lai iegādā dēlam jaunu instrumentu.

Tad Modris izteicās, ka viņam būs jāatsakās n<^ piedalīšanās teātrī, jo grūti ar laika iedalīšanu.

—    To tu prātīgi dari, — Paventis piekrita. — Es tev to skatuvisko nodarbību ieteicu tādēļ, lai tev būtu vairāk izdevības rast savām spējām izpausmes dažādās sfērās, bet tagad redzu, ka tev par visu svarīgāk mūzika, pie tās tad arī turies ar visiem desmit. Tāda dalīšanās un spēju sadrumstalošana var tikai kaitēt cilvēka garīgo spēku veidošanā, viņa augšanā uz pilnību.

—   Un tad es domāju, ka no manis galdnieks neiznāks, — Modris pabailīgi bilda.

Paventis labu brīdi ar dziļu, pētījošu skatienu vērās Modrī, tad svarīgi teica:

—   Par visu, protams, ir svarīgi izšķirties laikus. Kas tu būtu par galdnieku, ja par savu neizdevušos mūžu tu birdinātu rūgtas asaras uz ēvelējamā dēļa? Slapju koku grūti noēvelēt gludu, un iecerētas labas lietas vietā var iznākt tikai brāķis — čiks. Bet ko tad tu domā iesākt?

—   Domāju par skolotāja darbu.

—   Tas tev nebūs viegli, bet ar neatlaidību un stipru gribu cilvēks var kalnus gāzt. Nu, un katrai gara darbībai līdztekus var noderēt mūzika. Tā dara cilvēka dzīvi bagātāku. Visā visumā, man šķiet, esam sapratušies, un neesmu tevi vilies. •

Drīz pēc šīs sarunas Modrim no mājām atsūtīja kārtējo pārtikas devu, starp citu, arī medu. Vienu magazīnas rāmīti viņš nekavējās tūlīt aiznest savam skolotājam.

Paventis bija patīkami pārsteigts par tādu Modra uzmanību un teica:

—   To nu gan tev nevajadzēja darīt, bet labi, ka atnāci, citādi man būtu vajadzējis tevi uzmeklēt. Redzi, kas par lietu. Aizgājis pie tēviem šejienes vācu draudzes ērģel

nieks. Patiesībā ne tikai ērģelnieks, bet kultūras cilvēks vispār un liels mūzikas cienītājs. Mēs labi pazināmies un satikām, sevišķi mūzikas novadā. Nu, un nāves stundiņā šis cilvēks, atdodams savu dvēseli debesu tēvam vai elles valdniekam, izsacījis gribu, lai vakarā, kad viņu ienesīs baznīcā vāķēšanai, es uz ērģelēm nospēlētu Bēthovena sēru maršu no Trešās simfonijas — «Eroica». Es tev par Bēthovenu vispār šo to esmu stāstījis, bet par šo simfoniju runāt laikam nav iznācis. To meistars sākumā veltījis Napoleonam, bet, kad pasaules iekarotājs kronējies par imperatoru, Bēthovens svētās dusmās izdzēsis viņa vārdu, ko bijis uzrakstījis veltījumam uz partitūras titullapas, un nosaucis šo darbu par Eroicu. Un tad vēl tāds joks. Draudzes priekšnieks, uzzinājis nelaiķa vēlēšanos, iebildis, ka pasaulīgu maršu, kaut arī sēru maršu, baznīcā spēlēt nevarot. Tad viņam iestāstījuši, ka marša vietā spēlēšot svēto mesu, un viņš piekāpies, īsti nezinādams, kas tā mesa tāda ir. Tas, protams, viņa, sacīt, acu apmānīšanai, bet es tomēr spēlēšu maršu, par ko viņam nav jēgas. Tad atnāc šovakar uz baznīcu ap pulksten septiņiem. Tur piedalīsies pavisam nedaudzi. Uznāc luktās pie manis, bet katrā ziņā, jo otrreiz tāda izdevība var nebūt.

Nosacītā stundā Modris laikā bija klāt, uzkāpa luktās un nosēdās uz soliņa malā, pa labi no ērģelēm. No šejienes viņš varēja redzēt altāri un laukumiņu altāra priekšā, kur tika novietots ienestais zārks. Ilgi nebija jāgaida, kad iesāka dobji dūkt ērģeles.

Modris nevienu koncertu vēl nebija dzirdējis, tikai ērģeļu spēli kādreiz dievkalpojuma laikā Landzes baznīcā, bet tas, ko viņš dzirdēja tagad, bija kas pavisam cits, nekad vēl nedzirdēts.

Skaņas augošā stiprumā piepildīja visu plašo telpu spēcīgiem grandieniem, tad atkal kā ārdītas un pārtrūkdamas, tikko dzirdamas, klusinātas, vibrēja gaisā žēlas un dziestošas — lielas skumjas, dziļas sāpes par zaudēto, bet tikai uz bridi, tad skaņu bangas cēlās atkal kā no noslēpumainas dzīles, pilnas izmisuma kliedzienu, plašas un daudzbalsīgas, neatvairāmas un mocošas. Sī ritmiskā viļņošanās, bargas varenības un klusi smeldzošu nopūtu maiņa rāva dvēseli kā mutuļainā atvarā, kā šķeļošu asmeņu sprostā, to izmisīgi žņaudzot, plosot gabalos.

Modris nezināja vārda šai skaņu augošajai un krītošajai pakāpju gammai, tikai līdz sāpēm sajuta to plosošo asumu krūtīs, katrā nervu šķiedrā. Grūti bija valdīties mierā un nekustībā. Viņš pierausās no soliņa kājās, piespiedās ar vaigu pie aukstās instrumenta sienas, kas dindza, dūca, trīcēja… Bet tad pēkšņi klusinātās skaņas dzisa, izzuda.

Modris kā noreibis paspēra tos dažus soļus līdz skolotājam, kas mēmi sēdēja savā vietā uz soliņa ērģeļu priekšā, un noslīga kā salauzts pie skolotāja pleca.

Skolotājs apskāva viņu, un abi sveču blāvās gaismas mainīgajā krēslā jutās kā guruši ceļinieki, pēc cīņas ar vētru un negaisu kailā krastā izmesti.

Bija rimusi skaņu vētra, un iestājies dvēseles miers.

divpadsmitā nodaļa

Šī bija liela diena kā nemierniekiem, tā viņu pretiniekiem. Jau no rīta ostā tika atjaunota kartupeļu iekraušana abos kuģos, kas, jau pirms nedēļas pietauvojušies iepretī Zebas spīķeriem, gaidīja savās pustukšajās tilpnēs kartupeļu kravu. Kungi tomēr bija nemierīgi, nervozēja, kaut gan pagaidām nekas sevišķs nebija noticis, taisni otrādi — ārēji viss, likās, ritēja mierīgi. Varas iestādes bija parūpējušās par papildspēkiem gadījumā, ja notiktu traucējumi vai pat varas darbi no pilsētas iedzīvotāju puses: tā kā vietējie policijas spēki kārtības uzturēšanai bija visai ierobežoti lielāku akciju pasākšanai pret nemierniekiem, kuru katru brīdi gaidīja ierodamies no Liepājas policistu vienību — četrdesmit gorodovojus Liepājas policijmeistara vadībā. Un, kā tas nesenajā pilsētas varas pārstāvju apspriedē bija nolemts, papildus šai go- rodovoju brigādei no Kurzemes gubernatora vajadzības gadījumam tika lūgtas karaspēka vienības; un Jelgavas garnizona priekšnieks tika brīdināts par varbūtēju divi simti vīru lielas kazaku vienības nepieciešamību un gatavošanu nosūtīšanai uz Ventspili, ja iedzīvotāju nemieri izpaustos plašākā mērogā un prasītu arī paša gubernatora iejaukšanos uz vietas karaspēka vienības aizsegā.

No malas vērojot, likās, ka kungi pastiprinātā kārtā skubināja iekraušanas darbus: nemierīgi šurpu turpu skraidelēja abi akcijas galvenie pīlāri Mālers un Zeba. Te viņus redzēja spīķeros, spīķeru kantorītī, pie kuģiem, te atkal viņi uz laiku pazuda diezin kur. Policijas posteņi

jau bija norīkoti Jaņa ielas gala, pie spīķeriem un kuģu tuvumā.

Darba norisi uzmanīja formanis Ziepe, kas bija atbildīgs par krāvēju brigāžu nepārtrauktu darbu. Pa estakā- dēm bez mitas ritēja ķerru rindas — pilnas no spīķeriem uz kuģiem, tukšā atpakaļ. Spīķeros iekšā, pretī platajām, atvērtajām durvīm, nepārtraukti klabēja lielie svari, un turpat ekspeditoru žurnālos auga garas nosvērto kartupeļu skaitļu rindas. Nejauši gājēji no Pils ielas, kā parasts, iegriezās Jāņa ielā un, nonākuši ostas malā pie spīķeriem, netraucēti vēroja darba skubu.

Pašlaik Ziepe iznāca no spīķeru kantorīša, kad viņam klāt piesteidzās Diegabikse, kas līdz šim, kaklu pastiepis, uz visām pusēm bija skatījies pēc formaņa.

—   Labdien, kungs, — Diegabikse paklanījās Ziepem.

—   L'dien, — Ziepe nevērīgi atņēma sveicienu.

—   Ak tad iet gan vaļā?

—   Kas iet vaļā?

—   Nu, tā iekraušana. Runāja, ka noštopēšot. Bet nikā.

—   Kas runāja?

—        Nu muldēšana, vairāk nekas. Es jau arī neticēju. Kas var neļaut kungiem vest mantu, kur vien patīk? Tie nu gan būtu zili brīnumi, kādus vēl neviens cilvēks pasaulē nav pieredzējis. Kam jānotiek, tam jānotiek, un beigta balle. Bet jūs, kungs, jau nu gan varējāt…

—   Ko tad?

—        Pieņemt mani darbā. Taču savs grasis atlēktu nabaga vīram.

—   Ko tad tu īsti proti?

—        Nu, šo to ar slotu, ar lāpstu; ar to ķerru gan tā kā par smagu; ja nu tukšu …

—        Ak tā? Tikai šā tā nolocīties? Nu tad ej pie spīķeru tīrīšanas, tur būs darbs tikai ar slotu.

—   Paldies, kungs. Bet kā tad zinās?

—        Ak tad tik ļoti tev gribas strādāt? Nav slikti. Tas ir labāk nekā staigāt apkārt un citus musināt uz nestrā- dāšanu.

—        Lai dies pas'! Tie jau visādi nemiernieki, kas dievam zog dienas.

—        Labi, labi. Aizej tur pie otrā kuģa. Prasi pēc uzrauga, tur tevi pieņems. Saki, ka formanis lika.

—   Paldies, kungs, paldies. Mūžam neaizmirsīšu jūsu

laipno vaigu, — Diegabikse klanīdamies teica un teciņus aizsteidzās.

No spīkera puses parādījās Mālers un Zeba. Viņus pamanījis, tiem tuvojās Ziepe.

—   Nu, forman, kā norit darbi? — Zeba jautāja.

—        Viss kārtībā, — Ziepe pakalpīgi atbildēja. — Nevar sūdzēties.

—   Nav notikuši traucējumi?

—   Pagaidām nekādi.

Bet, tikko Ziepe to bija pateicis, no Jāņa ielas, pa krastmalu no Pilskalna puses, no Odens ielas sāka parādīties ļaužu bariņi, klusi un noslēpumaini. Pirmajiem sekoja citi pienācēji, un laukums starp spīķeriem, Jāņa iela un Pilskalna ziemeļu gals drīz vien bija ļaužu pilns. Pūlis auga un pletās kā pēkšņs negaisa mākonis arvien blīvāks un biedinošāks. Varēja pabrīnīties, cik pēkšņi un vienoti radusies šī ļaužu masa, tikpat kā atsevišķas urdziņas, kas, saplūstot kopā, izveidojušas varenu straumi. Un tā nu gatava aiztraukt katru šķērsli un sprostu, kas gadītos ceļā. Redzams, iedzīvotājos palaistais aicinājums radis plašu atsaucību.

Pulcēšanās notika klusi un mierīgi, bet šinī mierā bija jūtama ieslēpta draudu dzirksts, kas varēja uzliesmot pie mazākās nejaušības. Arvien vēl nāca ļaudis, gan pūlīšos, gan pa vienam, tā ka laukums Jāņa ielas galā, starp Pilskalna nogāzi un krastmalu līdz pat Peldu ielai drīz vien bija ļaužu masas pieblīvēts. Laukuma priekšplānā bija radusies dzīva siena, mēma, izaicinoša, draudoša.

Priekšējā rindā bija redzams Sieksāts, Žvingulis, Vimba,' tālāk parādījās Modra, Trūdēs, Annas sejas.

Zeba ar Māleru vēl arvien stāvēja turpat un sarunājās ar Ziepi. Viņi, bikli ausīdamies, vēroja notiekošo.

—        Vai tad viņi neko nemēģina? — vaicāja Zeba, ar galvas mājienu norādījis uz pūļa pusi.

—   Nē, neko, tikai skatās, — atbildēja Ziepe.

Tad viņiem apņēmīgi tuvojās Sieksāts un skaļi teica:

—        Ar skatīšanos vien te laikam vairs nepietiks, tas nu jums būtu jāzina.

No ļaužu drūzmas atskanēja balsis:

—   Kā drīkst iekraut?

—   Kas atļāva?

Mālers kā izbrīnā jautāja:

—   Ko viņi grib?

—        Jūs dzirdējāt, ko viņi grib, — Sieksāts teica. — Grib zināt, kas atļāvis atjaunot kartupeļu iekraušanas darbus.

—   Atļāva tie, kas var, — Mālers atcirta.

—    Un kam tie kartupeļi pieder? — turpināja Sieksāts.

—       Tam, kas lādē kuģos un sūta, kur vajadzīgs. Bet patiesībā tas nevienam nav jāzina.

Drūzmā troksnis arvien pieauga. Mālers, Zeba, līdz ar viņiem arī Ziepe atrada par labāku būt tālāk un nozuda aiz spīķera stūra. No pūļa iznāca Žvingulis, Vimba un vēl pāris vīru. Pret Žvinguli pagriezies, Sieksāts uzbudināts teica:

—        Redzi, viss iet pilnā gaitā. Nupat bija kungi, bet aizmanījās.

—   Kas tad? — Žvingulis jautāja.

—        Mālers un Zeba. Strupi pateica, ka darot visu ar atļauju. Nevienam neesot nekāda daļa, kam pieder kartupeļi. Rīkojas, ne ar ko nerēķinādamies, kā pa savu kabatu.

—   To mēs vēl redzēsim, — cieti noteica Žvingulis.

Ļaužu drūzmā atskanēja nemiera saucieni. Žvingulis,

pagriezies pret drūzmu, skaļi teica:

—        Ļaudis, redzat, kas te notiek! Kartupeļu iekraušanu kuģos pirms dažām dienām pārtrauca — to prasīja mūsu pilsētas iedzīvotāji. Mums apsolīja, ka kartupeļu izvešana nenotiks. Bet tagad iekraušana atjaunota. Ko tas nozīmē? Ka visi tie krājumi, kas varētu mums nodrošināt iztiku ziemā, aizies uz Vāczemi. Vai tā ir gādība par pašu zemes iedzīvotājiem? Vai var pieļaut tādu aplamu rīcību? To mēs arī nepieļausim! Lai kungi nedomā, ka viņiem vien teikšana par visu. Arī mēs runāsim. Un, ja būs vajadzīgs, — darīsim ari! Vai pareizi, ļaudis?

No drūzmas atskanēja balsis:

—    Pareizi, pareizi!

—   Darīt, kas jādara!

—   Ko te vēl gaidīt!

Šai brīdī no Ūdens ielas puses ātrā solī tuvojās Silenko, Reke, bet viņiem sekoja Ģinters ar policistu vadu. Kaut kur parādījās arī Feifusa ģīmis.

Reke, norādījis Silenko uz ļaužu pūli, izmeta:

—   Dumpis!

Silenko pavēlēja Ģinteram:

—   Nostādīt policistus ķēdē!

Ģinters izrīkoja policistus ķēdē pret ļaužu drūzmu, tā ka palika atstarpe dažu soļu platumā. Troksnis ļaužu drūzma pieņēmās. Silenko teica Ģinteram:

—   Apklusināt pūli!

Ģinters, panācis dažus soļus uz drūzmas pusi, spiedzošā balsi nokliedza:

—       Ļaudis, mierā-ā-ā-ā! Ar jums runās viņa augstdzimtība apriņķa priekšnieka kungs!

Troksnim pierimstot, Silenko, pagriezies pret ļaudīm, iesāka:

—        Ļaudis! Jūs esat sanākuši šeit, lai noskaidrotu kartupeļu lietu. Labi. Tad esiet mierīgi un uzklausiet mani. Prasība apturēt kartupeļu iekraušanas darbus nav likumīga. Tirgotāju kungiem ir līgums ar ārzemju firmām, un šis līgums jāpilda. Tāpēc prece jāsūta uz turieni, kurp tā pārdota.

Priekšnieka runu pārtrauca balsis:

—   Uz Vāczemi!

—   Kad pašiem nebūs ko ēst!

—        Vienalga, uz kurieni, — turpināja Silenko. — Katrs līgums jāpilda. Par līguma laušanu jāatbild likuma priekšā visiem, lai kas viņš būtu — tirgotājs, amatnieks vai kas cits. Bet nelikumīgu prasību valdības iestādes nevar izpildīt. Es jums solīju sazināties ar gubernatora kungu. To esmu izdarījis un lūdzis no viņa norādījumus. Ir saņemta gubernatora kunga telegramma. — Silenko augstu pacēla papīra lapu. — Un atbilde skan, ka kartupeļu iekraušanas darbus un nosūtīšanu neviens nedrīkst traucēt vai kā citādi aizkavēt.

Drūzmā troksnis atkal pieauga. Sieksāts, piesteidzies pie Silenko, teica:

—       Gubernators ir paēdis, viņam mūsu kartupeļi nav vajadzīgi. Paēdušais neēdušo nesaprot.

Silenko kaut ko teica ļaudīm, bet ap septiņi simti lielā laužu pūļa troksnis pārspēja viņa balsi. Tad Reke izkliedza:

—   Ļaudis! Kārtību! Mēs pielietosim varul

No pūļa atskanēja balsis:

—   Ko? Kas?

—   Šaut uz mierīgiem iedzīvotājiem?

—   Nost!

Reke kliedza pilnā rīklē:

—   Neviens uz jums nešauj 1 Neviens jūs nekāri

Tuvojās Žvingulis. Sieksāts, vēlēdamies viņu pasargāt no nejaušībām, atturēja:

—        Nekur tu neiesi, es runāšu. — Un, pievērsies apriņķa priekšniekam, teica: — Priekšnieka kungs, nerunāsim par to, kas še notiek. To jūs pats redzat. Gribu tikai vērst jūsu uzmanību uz to, ka kartupeļi nepieder tirgotājam Māleram, bet Zebam.

—   Kas jums to teica? — Silenko jautāja.

—        Tā tas ir, — Sieksāts turpināja. — Jūs pats arī to zināt. Nu, un tāpēc vien nevar notikt kartupeļu iekraušana kuģos. Zebam kā otrās ģildes tirgotājam nav tiesību kartupeļus uz ārzemēm izvest.

—        Kam tiesības, tā nav jūsu darīšana! — Mālers iejaucās.

—        Tā vis nebūs, — Sieksāts teica. — Un ar jums es nemaz nerunāju. — Un viņš pievērsās priekšniekam.

—   Lai nu kam tā manta galu galā piederētu, tas nav svarīgi, bet svarīgi tas, ka tā vajadzīga mūsu pilsētas iedzīvotāju uzturam. Un izvest to nedrīkst.

—        Jūs te nevienam nediktēsiet likumus! — Sieksātu apsauca Ģinters.

Ģinteru skarbi pārtrauca Silenko:

—   Nejaucieties, pristav! — Tad piestāja Sieksātam.

—    Kas jūs še pilnvarojis uzstāties? Ar kādām tiesībām jūs runājat ļaužu vārdā?

—        Mums nav vajadzīgas nekādas pilnvaras! Taisnība ir mūsu pilnvara! Mēs prasām taisnību!

Tas nu Rekem bija par daudz, viņš uzbruka Sieksātam:

—        Jūs prasāt taisnību? Kas jums atļāvis tādu taisnību prasīt? Ejiet mājās, kamēr nav par vēlu! Kamēr visus nesaņem ciet! Kas par nekaunīgu uzstāšanos!

Sieksāts nerimās.

—        Mūs vēl piezobo — izsmej! — Tad pagriezās pret Reki. — Par to jūs atbildēsiet! Jūs atbildēsiet par visu, kas še notiek!

—   Bende! — Rekem uzsauca Žvingulis.

—        Dumpinieki! Ļaužu musinātāji! — Reke kliedza un uzsauca Ģinteram: — Apcietiniet šos vīrus!

Ģinters savukārt izrīkoja policistus, lai apcietina Sieksātu un Žvinguli. Ļaudis, no pūļa piesteigušies, apņēma Žvinguli, Sieksātu un iejuka drūzmā. Drūzma uzmācās

arvien ciešāk, policisti centās to atspiest atpakaj, bet tas viņiem neizdevās.

Dzīvā ļaužu siena, tās priekšējās rindas sāka jukt, atdalījās grupas un spiedās uz spīķeriem. Ļaudis spiedās vaļējās durvīs. Pieskrēja kāda sieviete. Trīs bērnus malā pametusi, viņa pati metās ar krūtīm guļus uz svaru platformas un, ar rokām aptvērusi tās malas, kliedza: — Neļaušu! Neļaušu! — Viņas ogļu melnajos matos, kas atrisa pār muguru, bija redzamas dažas iesirmas šķipsnas.

Krāvējos radās apjukums, atskanēja saucieni: «Pārtraukt! Metiet mieru!» Tūdaļ dažas tukšas ķerras novēlās no estakādes, bet turpat augšā apgāzās kāda pilna, un kartupeļu straume sāka birt uz ielas bruģa.

Pūlis zaudējis savaldīšanos, sāka visgarām ļodzīties, priekšējās blīvās rindas izjuka, un kuru katru brīdi varēja gaidīt, ka trokšņainā un haotiskā drūzma velsies pāri visam, kas tai priekšā, visu no krasta ietrieks ūdenī. Bet šai brīdī no Jāņa ielas atskanēja pakavu klaboņa. Notikumu vietai strauji tuvojās policistu vienība. Pa priekšu vads zirgos, aiz tā ciešās rindās bruņoti policisti. Jātnieki triecās pūlī, viņiem uz pēdām sekoja gorodovoju rindas. Ļaudis, kuri bija sadrūzmējušies šaurajā strēmelē starp Pilskalna nogāzi un krastmalu, redzot policistu uzbrukumu, spiedās uz priekšu, un tā radās ciešs sablīvējums kā aizsprosts bulverķa tuvumā Pilskalna ziemeļu galā — ne vairs turp, ne atpakaļ. Izcēlās negants troksnis un kņada, atskanēja izmisuma saucieni un kliedzieni:

—   Atpakaļ! Atpakaļ!

—   Slīkst! Slīkst! Ļaudis krīt Ventā! '

—   Palīgā! Palīgā! Glābietl

—   Vai-vai!

—   U-ū-ū!

trīspadsmitā nodaļa

Pārventā ir divas kapsētas, šajā pilsētas daļā vairākas — katra savai konfesijai. Tālākā no šīs puses kapsētām atrodas Cirpstenes ciemā, verstis četras no pilsētas, kādreizējā jūras smilšu kāpā. Tagad te aug staltas priedes, kas vēja laikā skumji žūžo pār kluso miera vietu. Kā sīkstas neatlaidības simbols tās liecina par dabas mūžīgas atjaunošanās un nezūdības likumību. Kapsēta nav sevišķi kopta. Par to liecina vietām pajukusī, nelabotā sēta tai apkārt, šķībais zvana tornis, kura viens stūra balsts tikko vairs turas savā vietā, un jumtiņš virs zvana sašķiebies līdz ar padēdējušo koka krustu uz tā.

Šodien kapos neikdienišķa rosme. Netālu no zvana torņa svaigi izrakta bedre, kas gaida jaunu viesi. Kas tas būs? Par to minēdamas spriež dažas sieviņas, kuras ieradušās pirmās, lai visam varētu būt klāt un nekas lai nenotiktu viņu nedzirdēts un neredzēts.

Ka apbedīšanai jānotiek priekšpusdienā, tas vien jau liecina par ko sevišķu, jo parasti tā notiek pēcpusdienās. Tāds ir policijas valdes rīkojums, lai aizkavētu lielāku laužu pieplūdumu, jo priekšpusdienā cilvēki aizņemti darbā vai vispār ikdienas solī, kad nav lielas vaļas piedalīties notikumos ārpus ierastās kārtibas un stingri ieturētām dienas gaitām.

Netālu no izraktā kapa uz apsūnojoša soliņa sarunādamās sēž divas večiņas.

—   Ak tu saki, mīļā, iekrita Ventā? — jautā viena.

Otra atbild:

—   Vecs un izdilis. Viņu jau pat mērens jūras vējš varēja apsviest, kur nu vēl, kad tāds ļaužu lēvenis gāžas virsū. Tur jau ir jaunam spēka vīram ko turēt, lai ne- nojuktu no gruntēs. Iekrituši vēl vairāki, bet izvilkti, tikai vecīti vairs nevarējuši atdzīvināt. Runā, ka viena jauna meita gan vēl neesot izvilkta. Guļot Ventas dibenā. Trūde vārdā.

—   Jā, briesmu lietas notiek šai grēku pasaulē. Taisni kā uz pastardienu, ko tie gudrie rakstu mācītāji pareģojuši svētos rakstos.

—    Tiesa jau, bet šito notikšanu viņi gan nebūs varējuši paredzēt. Bībelē tas nekur neesot minēts, ne Soģu, ne Mozus, ne pravieša Esajas grāmatā. Tā man teica sludinātājs Pekstiņš. Viņš jau tos dieva rakstus smalki pārzina.

' — Ak tā gan? Jā, jā. Tā kunga ceļi jau cilvēka prātam nav izdibināmi.

Pēc laiciņa tērzētājām pievienojās vēl viena vecīte, salīkusi, uz spieķa atspiezdamās.

—   Ta labdien, mīļās, — viņa teica. — Kapiņš jau izrakts. Ko tad te nu atkal guldīs? — viņa vaicāja, lūkodamās piesēsties.

Abas sagaidītājas sasēdās kopāk, dodamas vietu pienācējai.

—   Ak tad nezini vis? No tālienes, vai?

—        Kādi nu tālumi. Tepat vien no Cirpstenes ciema, bet tikko atčāpoju; ar to redzēšanu kā ir, tā ir. Teica, šodien vienu glabāšot, bet nezināju, ko īsti.

—   Veco zvejas vīru Vimbu te raks, — viena atbildēja.

—        Vimba, Vimba, — vecīte minstinājās. — Nezinu vis. Vai tad kāds liels kungs?

—        Kas nu par kungu, — tā pati runīgā atteica. — Kungi neslīkst, tie kā tauki un mēsli peld pa virsu.

—        Vai die', vai die'l — vecīte brīnījās. — Kā tad šis tā?

—   Ventā iekšā un beigts.

—   Iemetuši Ventā?

—   Kas par brīnumu, kungiem nepatīk un gāž iekšā.

—        Ak tu tētīt, vai tad dieva bijāšanas tādiem nemaz nav? — vecīte sašutusi bilda.

Večiņu valodas pārtrauca kapracis, kas pienāca ar pāris dēļiem un nolika tos gar bedres malām.

—        Jūs te uzmanieties, — viņš tad sacīja, — mala var viegli iebrukt — smiltiņas irdenas, un tad — ardievu, pasaulīti

—   Vai tad drīz vedīs? — runīgā vaicāja.

—        Kad vedīs, tad redzēs. Nekur vairs nezudīs tas, kas jau no pasaules reiz nozudis, — kapracis prātvēderīgi atbildēja un aizgāja.

Kapsētā un ap kapa vietu bija jau pulcējušies ļaudis, nāca un nāca arvien no jauna klāt. Pūlī manīja arī Annu un Modri. Viņi, redzams, ko meklēja, vērīgi apkārt skatīdamies.

—        Nekur nav redzams, — Anna teica. — Vai tikai nebūs kas ļauns ar viņu noticis? Viņnakt tādu nelāgu sapni redzēj u …

—        Netici nu māņiem, Anna, — Modris mierinoši teica. — Pēteris nepārsteigsies, viņš allaž iepriekš labi pārliek, iekams ko uzsāk. Paiesimies mazliet pa kapsētu. — Un abi aizzuda.

Atgriezās kapracis ar skuju klēpīti un sāka ar skujām apspraust bedres malas.

—        Pušķosim tad ar to mūža mājokli, lai nabaga vīram tiek.

—        Ir jau pelnījis, mīļie, ir jau pelnījis. Vai gan maz 146 savas rokas lauzījis ap airiem, tālos jūras ceļos braukdams? Ne mazumu mums jūras maizes sagādājis, — kāda no tuvējām sieviņām bilda.

Te atskanēja balsis:

—   Brauc! Jau brauc! Cik daudz ļaužu!

Bēriniekos izcēlās satraukums. Tuvojās ļaužu drūzma, tajā parādījās ari Feifuss. Katrs centās ieņemt piemērotāku vietu.

Vecais zvans greizajā tornī sāka zvanīt. Iestājās klusums.

Sēru procesija, ienākusi pa kapu vārtiem, lēni tuvojās bedrei. Kapracis, kas līdz šim bija soļojis pa priekšu, ceļu rādīdams, pagāja sāņš, aiz viņa mācītājs talārā ar lūgšanu grāmatu rokā. Mācītājam sekoja nesēji ar šķirstu, bet tūlīt aiz šķirsta Sieksāts, Pēda un daudzi citi zvejas vīri. Nesēji ielaida šķirstu kapā, mācītājs ieņēma vietu, ļaužu drūzmā visapkārt valdīja klusums. Arī zvanīšana apklusa, un mācītājs iesāka funerālijas.

Kad apbedīšanas ceremonija jau tuvojās beigām, bērinieku pūlī parādījās Žvingulis un uzmanīgi sāka vērot ap sevi. No pretējās puses pie viņa piesteidzās Anna un, pavedinājusi Žvinguli sāņš, čukstoši teica:

—    Mēs tevi meklējām… Bēdz, Pēter, prom no šejienes!

—   Kas noticis? — Pēteris jautāja.

—     Tevi meklē policija. Mājās pie mums un visur. Tevi te pamanīs un apcietinās.

—   Pagaidām nekur neredzu tos kroņa mundierus.

—     Ko var zināt, cik viņu privātdrēbēs. Drīzāk prom no šejienes!

—     To es ari darīšu, tikai mazliet vēlāk. Man ir kur pazust. Tikai mazu brīdi pie kapa, un tad gaidi mani pie žuburpriedes.

Anna, nevarēdama samierināties ar Pētera izturēšanos, centās viņu drīzāk aizdabūt prom, aiz rokas saņēmusi.

—     Ej, Anna, gaidi mani, es būšu drīz, — Pēteris steigā teica un iejuka ļaudīs.

Mācītājs, beidzis svētīšanas vārdus, pagājās maliņā, kad viņam aiz muguras parādījās Žvingulis.

—     Bērinieki! — Žvingulis iesāka. — Se apglabāja vīru, kas krita cīņā par taisnību. Visu mūžu viņš grūti strādājis, bet savās vecuma dienās nenošķīrās no mums un kopīgā solī uzstājās pret netaisno varu, kas ir kurla pret mūsu prasībām. Viņš bezbailīgi cēlās un krita, atdodams savu dzīvību darba cilvēku labā.

Žvingulim iesākot runu, ļaudīs izcēlās izbrīns, apjukums, jo nekas tāds līdz šim nebija piedzīvots. Pirmais aizlavījās mācītājs, tam nopakaļ priekšdziedātājs pērminderis un kāds retais no tuvākstāvošiem, bet viss vairums ļaužu palika savās vietās. Žvingulis turpināja:

—    Ļaudis, bērinieki! Darba vīrs, ko nupat aizvadījām no dzīves, ar savu pārliecību rādījis mums, palicējiem, gaišu piemēru, kam jāseko. Mēs visi zinām, kas notiek pilsētā. Darba ļaužu pretošanās vēl nav beigusies un nebeigsies, iekams varas vīri neizpildīs mūsu prasības. Kungi ir paēduši; viņi ir apgādāti ar visu, kad turpat līdzās darba darītāji ar saviem bērniem paliek neēduši. Mūsu upuri lai mūs neattur arī turpmāk vērsties pret liekēžiem, kas mūs izmanto un paņem visus mūsu darba augļus, lai paši barotos un vairotu savu bagātību …

—   Kazaki! — pēkšņi atskanēja saucieni. Bēriniekos tūdaļ izcēlās apjukums un kņada.

Kas tad noticis?

Policija bija noteikusi, ka bērēs drīkst piedalīties tikai piederīgie un mājinieki. No bēru mājas izgāja tikai neliels pavadītāju pulciņš. Taču pa ceļam uz kapsētu tam pievienojās daudz ļaužu. Arī kapos jau bija ne mazums ieradušies, un pavadītāju pulks neredzēti liels. Par to slepenie novērotāji tūdaļ bija ziņojuši attiecīgām iestādēm, un varas pārstāvji laida darbā visu, kas bija viņu rīcībā.

Ar gubernatora svētību pilsētā jau bija ieradusies karaspēka vienība — divi simti kazaku. Tie tūdaļ tika sūtīti uz kapiem, lai tur ievestu kārtību, kaut gan tur nekādas nekārtības nebija. Kazaki, pieaulekšojuši pie kapsētas vārtiem, nolēca no zirgiem. Daži palika pie tiem, bet visi pārējie ar rokās paceltām nagaikām devās kapos uz pūli.

Ļaudis sāka bēgt lielā nekārtībā, skriedami, klupdami krizdami uz kapu kopām un krustiem, no kuriem daudzi, laika zoba galēti, salūza un nogāzās.

Drīz vien ap svaigo kapa kopu palika klajš laukumiņš. Visapkārt nomīdīta smilts. Zemē gulēja kāds vienkāršs veca cilvēka spieķītis, kāda pajukusi dziesmu grāmata atirušām lapām, kabatas lakatiņš … Vēl garām aizdrāzās pēdējais kazaks. Troksnis un kliedzieni attālinājās, un pamazām viss apklusa. Kapsētā neredzēja vairs neviena dzīva cilvēka …

Netālu no šodien raktās svaigās kapa kopas, aiz pa- augsta dievkociņu krūma, bija padzija bedre — iebrukuši sensena kapa vieta. No bedres pēc brīža izcēlās kāda cilvēka galva, tad pleci, beidzot viss stāvs. Tas bija Žvingulis. Slīpi pār viņa seju sārtoja nagaikas cirtiena brūce, no kuras sūcās asins lāses. Tās pilēja uz kakla, uz krūtīm, uz drēbēm. Žvingulis pārvilka plaukstu pār seju, un viņa izskats kļuva baismīgs. Izslējies visā augumā, viņš draudoši dvesa:

— Varmākas! Bandīti! Nekas nav mūžīgs! Tauta ir pamodināta, viņa noslaucīs no zemes virsas visus ļaunos izdzimumus, ļaužu bendētājus! Samals un noslaucīs!

četrpadsmitā nodaļa

Ja nebūtu Sieksāta neatlaidība, diezin vai Trūde vispār būtu izcelta no dzelmes. Vai katru vakaru viņš aicināja dažus piedzīvojušus zvejniekus, kas ar žākuriem pārmeklēja ostas piekrasti tai apvidū, kur pirms dažām dienām bija notikusi nelaime.

Arī šovakar Sieksāta vadītie vīri ņēmās ar slīkones meklēšanu. Bruņojušies ar gariem tauvās piesietiem dal- bjiem un žākuriem, viņi taustīja Ventas gultni. Beidzot lielā krēslā, kad vīri jau gatavojās mest mieru līdz nākamajai reizei, malējais žākuris pie paša bulverķa izcēla virs ūdens sievietes līķi; klātesošie pazina Trūdi.

Turpat tuvumā dežurēja ostas uzraugs. Viņš par notikušo tūlīt ziņoja policijas iestādei, kas lika slīkoni novietot turpat uz dēļu paaugstinājuma un apsargāt līdz turpmākam rīkojumam. Par sargiem pieteicās Sieksāts un Zvīnis.

Sieksāts ar kādu paziņu deva vēsti Trūdēs piederīgajiem. Drīz vien atsteidzās Anna un Modris. Viņiem tikai atlika aizgājēju apraudāt. Anna ar līdzpaņemto palagu pārklāja māsas sastingušo ķermeni, un asas sāpes žņaudza sirdi: tik vien te bija no nelaiķes piederīgajiem — viņa vienīgā, pārējie kur nu kurais: māte slimnīcā, tēvs cietumā, Pēteris — kur gan viņš šai brīdī atrodas? Ļaudīs viņš vairs nedrīkstēja rādīties, jo varēja krist vajātāju rokās. Protams, Anna zināja viņa atrašanās vietu un vēl šovakar aiznesīs viņam šo nelaimes vēsti.

Anna ar Modri kavējās pie Trūdēs līķa. Te pienāca un

uz brīdi apstājās daudzi garāmgājēji, nopūtās un atkal aizgāja. Anna iesāka atkal šņukstēt. Modris centās viņu mierināt, kaut gan pašam bija smagi.

Beidzot viņi gāja un visu ceļu bez liekiem vārdiem domāja vienu domu: kā par šo drausmo atradumu pavēstīt Pēterim.

Pusnakts stunda.

Torņa pulkstenis gausi un miegaini nosita divpadsmit. Caur Pilskalna koku lapotni rēgojās augošs mēness. Blāvā gaisma spokaini apspīdēja balti pārklāto paaugstinājumu, kur gulēja slīkone.

Vīri kavēja laiku sarunādamies. Lai par ko uzsāka valodu, atkal un atkal atgriezās pie pēdējo dienu notikumiem ostā, kapos. Tagad šis drūmais cēliens notikumu gaitā, bet vai pēdējais?

—        Jau pusnakts, bet no miega vēl ne vēsts, — pēc ilgākas klusēšanas iesāka Zvīnis.

—        Mūsu gadiem miegs vairs nepatīk, — Sieksāts atsaucās. — No vecajiem bēg, jaunajiem piestāj …

—        Jā-ā, mums vēl tikai tas mūža miegs, bet tas jau neaizbēgs. Skatos te uz nelaiķi un domāju: pašā dzīves ziedonī un tagad te …

—        Jā, brāl, nāve daudz vaigā neskatās. Kam ar savu izkapti ķer, to noplāj, gluži kā puķi pļavā, kad pļāvēja izkapts iet pāri. Tiesa, upuris liels, bet notikumi arī nav nekādi mazie.

—        Nezin kā galu galā sanāks — paliks vai aizvedīs tos mūsu kartupeļus?

—        Zināt vēl nevar, gaida ierodamies pašu gubernatoru, tas laikam teikšot gala vārdu.

—        Edz, ko kopīgiem spēkiem var panākt, pat augstos kungus izkustina no vietas.

—        Spēks nu spēks, arī saprātīga vadīšana vajadzīga, citādi kā uz pieciem riteņiem.

—   Nez kā ar Žvinguli — kur tas tagad …

—        Cst! — Sieksāts brīdināja. — Tumsai arī var būt ausis. Dzirdu tā kā soļus.

—   Laikam gan, — Zvīnis ausīdamies piebilda.

—   Kas nāk? — Sieksāts uzprasīja.

—   Cilvēks, — skanēja atbilde.

—        Cilvēki arī ir dažādi, — bilda Sieksāts, tad, pamanījis pienācēju, uzrunāja: — Tu, Podziņ?

Lēnā soli pienāca Podziņa un apstājās, lūkodamās uz mēnesnīcas apspīdēto paaugstinājumu. Tad lēni piegāja pie tā, noslīga ceļos un tā kavējās labu brīdi.

—   Kā tik tas varēja notikt? — viņa čukstēja un piecēlās.

—   Kad vairāk domā par citiem, mazāk par sevi.

Podziņa noņēma sev no krūtīm ziediņu, kas bija piesprausts, un nolika Trūdei pie kājām, tad, galvu noliekusi, klusi, kā nākusi, aizgāja.

—   Man negribas klaudzināt šai klusumā ar savu ko- ceni, ej palūko, kā ar laivu.

Tā bija šī vakara vajadzībām pagādāta, tepat malā piesieta, un gaidīja uz airētājiem. Zvīnis atgriezies pateica, ka ar laivu viss kārtībā, un abi sapīpēja. Zvīnis paklusi bažījās, vai tik nebūšot kas slikts ar Žvinguli noticis, ka vēl arvien kavējas. Viņu norāja Sieksāts, sak, nepiesauc nu nelaimi, kad ātrā gaitā pienāca Žvingulis un viņam nopakaļ Modris.

Ieraudzījis pārklāto paaugstinājumu, Žvingulis pēkšņi apstājās. Tad lēni piegāja pie galvgaļa un noliektu galvu palika stāvot. Saraustītas, karstas domas urbās smadzenēs, krūtīs auga skaudras sāpes. Asu jūtu bangojumā viņš skurba kā indīgās mētrās. «Ne sapnis vairs, bet dzīves īstenība,» viņš atcerējās reiz sapītos Trūdēs vārdus. «Vienas domas, viena sirds.» Laime? Kur nu tas viss? Un joņainās domās atausa atmiņā viņas acis, viņas balss, viss viņas veidols. Viņš atcerējās pirmo tikšanos Jāņu vakarā, gājienu divatā pa Zūru lielceļu, neseno gājienu pie šuvējas pa Ventas tiltu virs tumšajiem ūdeņiem … Žvingulis sarāvās: tumšā straume paņēma Trūdi… Līgavas tērps! Tagadrfiu līķauts.

Pēkšņi tālumā atskanēja gorodovoja spalgā svilpe. Modris, kas jau bija novietojies laivā, piesardzīgi aicināja:

—   Pēter, pasteidzies, laiva gaida!

Žvingulis noliecās pār mēmo gulētāju, tad, strauji atraudamies, uz laivu skriedams, apņēmīgi atsaucās:

—   Cīņa mani gaida, Modri, cīņa! — un ielēca laivā.

Dorbe Herberts Valta d. PIE VENTAS GRĪVAS Romāns

Redaktore M. Paula. Māks!, redaktors A. Llplns. Telin. redaktors L. Rudzītis. Korektore L. Ozoliņa. Nodota salikšanai 1973. g. 23. maijā. Parakstīta iespiešanai 1973. gi 17. septembri. Tipogrāfijas papīrs Nr. 3, formāts 84X108'/3J. 4,75 fiz. iespiedi.; 7,98 uzsk. iespiedi.; 8.91 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. JT 05607. Maksā 39 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju J>ulv. 24. Izdevn. Nr. 25594-J2463. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Grāmatu tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139 Pašūt. Nr. 627.

Content

Dorbe Herberts Pie Ventas grīvas

pirmā nodaļa

OTRA NODAĻA

TREŠA NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

devītā nodaļa

DESMITA NODAĻA

vienpadsmitā nodaļa

divpadsmitā nodaļa

trīspadsmitā nodaļa

četrpadsmitā nodaļa