Treicis Tālivaldis

Savas taisnības meklētāji

TĀLIVALDIS TREICIS

SAVAS TAISNĪBAS MEKLETAJI

DAŽl vārdi

Seno laiku raibās iespiedkrāsās tērpušās, manai sienai pieglaužas Latvijas vēstures kartes. Tumsā, guļot vaļējām acīm, redzu aizgājušās paaudzes. Dzirdu viņu valodas. Kungu draudus. Bāru sērās un drosmīgās dziesmas. Jaun- piedzimušo balsis. Ieroču šķindas. Zirgu zviedzienus. Baiļu kliedzienus. Uzvaras gaviles. Pirmo reizi Latvijā dziedāto Marseljēzu.

Latvju, vācu, krievu, leišu, poļu, zviedru, dāņu, franču valodā atkal runā aizgājušie, mostas izgaisušās paaudzes, ceļas no kapiem, izstaipa notirpušos kaulus un autoram pieprasa savu vietu, pierāda augšāmcelšanās nepieciešamību. Jo citādi — kāpēc tu pieskāries mūsu nolīdzinātajiem kapiem?

Vai es viņus sapratīšu? Vai viņi iekļausies mūsu izpratnē? Kas jūs bijāt? Jauni un spēcīgi, veci un pusmūžā, grēcīgi, ticīgi un nicīgi, piekritēji un atkritēji, briedoši un spiedoši — kā laikmetu mākoņi pāri Eiropai. Revolūcijas negaiss Francijā. Atbildes sauciens Kurzemē.

Es jūs mēģinu uzcelt un atdot jums jūsu vietu zem mūsu debesīm. Jūs nākat pa vēstures smagajiem ceļiem pie mums uz šodienas asfalta maģistrālēm. Jūs sadzirdat rītdienu nesošās balsis. Jūs pārkāpjat sava laika robežas, lai mēs saredzētu jūsu dzīvi. Gaišums un melnums. Godīgums un melīgums. Mīlestība un greizsirdība. Asinis un asaras. Prieks un sāpes. Veiksmīgs sākums un sakāves. Spītība. Izturība. Laiks, kad verdzinātie modās meklēt savu taisnību. Galu galā gluži vienkārši to sauc par dzīvi…

DZELZS VĪRELIS RĀTSNAMA TORNĪ

Atspiedies pret Sv. Trīsvienības* baznīcas gotiskā torņa smaili, vasaras rits sveic pilsētu. Tā ir visaugstākā vieta, no kuras skatienam paveras Kurzemes un Zemgales hercogistes galvaspilsēta Jelgava savā krāšņumā, cēlumā, plašumā, tāpat arī šaurumā, netīrībā, nabadzībā.

Lielupe tecējusi augu nakti. Pieklususi raitumā, gausi piestāj pret lielo, slalto, apbrīnas pilno Rastrelli celto pili.

Upe atceras, kā pirms daudziem gadiem Ziemeļu karā* cietusī ordeņa pils uzšāvās augšup ar lielu troksni, jo vecās pils vietā bija nolemts celt jaunu. Sprādzienu triecienu mesti, gaisos aizlidoja saplosītie akmens bluķi, zemē vēlās saājdīto mūru sienas, reiz bijusī, vairs neatgriežamā godība. Ārpuskārtas klaušās sabrauca zemnieki. Novāca drupas. Sanāca amatnieku meistari un zeļļi. No Krievijas impērijas tika atdzīti beztiesīgie karavīri. No Pēterpils ieradās pats galvenais darbu rīkotājs Rastrelli ar bieziem papīru ruļjiem rokās. Zīmju un skaitļu valodā tajos viņi jau rādīja grandiozu pili, atbilstošu visām jaunlaiku valdnieku prasībām. Strauji uzsākās būvdarbi, pacēlās stāvi, apsedzās ar jumtu.

Kurzemes un Zemgales varenā bruņniecība ar jaunās pils celtniecību nebija apmierināta. Tai labāk patika veca ordeņa pils, kas atgādināja Ketleru cilts* aizgājušo godību un firstu, grāfu, baronu lepno neatkarību.

Un tomēr par visu vairāk bruņniecībai derdzās uzņēmīgais, drošais, izveicīgais hercogs Ernsts Johans Bīrons*, kurš atradās Krievijas varas augstumos kā ķeizarienes Annas Joanovnas* favorīts. Muižnieki grieza zobus, kratīja kabatās dūres un dusmās šņāca, protams, pils celtniecības iedvesmotājam atrodoties Pēterburgā. Tas bija pagadījies citādāks nekā iepriekšējie hercogi, tāpēc — drošs paliek nedrošs — Baltijas dižmaņi runāja atklātu valodu tikai savos salonos, nepazīstamiem ļaudīm klāt neesot, uzmanīgi aizverot durvis aiz saviem ārēji padevīgajiem kalpiem, veiklajiem sulaiņiem un neizprotamajiem bērnu inājskolmeistariem. Taču visas šīs runas bija bezspēcīgu lamu izvirdums.

Bet tad pēkšņi jaunās pils darbi apstājās. Nomira ķeizariene Anna Joanovna. Notika galma apvērsums. Varenais Bīrons uz ilgiem gadiem pagaisa trimdā kā visi nežēlastībā kritušie. Taču vecumdienās viņš atgriezās Jelgavā, kļūdams atkal par hercogu.

Upe laiski šūpojas rita agrajā dzestrumā. Pamāj sveikas blakus plūstošajai Driksnai. Sak, cik nu vairs tālu līdz Ozolmuižai! Satikušās tecēsim kopīgi uz jūru.

Uzpūš vējš. Gaisā paceļas vakardienas netīrumu mā- kulis. Tirgus laukuma austrumu malā rātsnama nelielajā tornītī pamostas snaudošais dzelzs vīrelis, tautā dēvēts par velnu. Sapurinājis vienīgo notirpušo kāju un kreisajā rokā satvēris karogu — vējrādi, palūkojas apkārt. Labajā padusē stingri iežmiegta slota. Kārtības simbols. Sakārto uz pleciem apmetni, pabīda taisnāk uz plakanās pieres noslīdējušo cepuri. Viņš ir nobijies par iemigšanu. Rātskungus vēl neredz. Pavisam labi! Šoreiz vēl būšu izsprucis sveikā! Pagriežas vajadzīgajā leņķī. Tā viņš katru dienu vēro pilsētas kungus un piemērojas savam augstajam stāvoklim. Nevarēja sūdzēties. Neviena piezīme, pat vissīkākā vēl nebija apdraudējusi ievērojamo posteni. Par garāmgājēju nievājošo čalošanu un pagrabā ieslodzīto ļaunajām valodām atbildēja citi.

Neiemiedz tikai atkal, acīgais dzelzs vīriņ!

Par to gādās vējš!

Diena sākas. No staļļiem atplūst svaigu zirgābolu dvaka, ratu smēres un sviedru smārds, sarunu atbalsis un zirgu zviedzieni. Hercoga Pētera* ļaudis jau katrs savā vietā. Šaura kā bērna zeķīte un īsa kā vasaras nakts ir šķērsieliņa, pa kuru no tirgus laukuma var nokļūt pie viņa gaišības hercoga staļļiem. Sausā laikā laba iešana, drūmāk lietainajās dienās, kad jālaižas tīri vai peldus. Milzīgi ir zirgu staļļi un ratnīcas. Burvīgi lepnie rikšotāji — izturīgām kājām, spēcinošām auzu devām vēderos. Nosukāti. Spīd. Un kādas karietes! Dimanti mirdz un laistās. Ne jau katrs tiek par tādas kučieri. Tikai labākie no labākajiem!

Uzmanīgs gājējs ievēros tirgus laukuma labajā pusē ēku ar izkārtni «Miltu bedre». Uz maisa sēž smaidīgs vīrs ar putojošu alus kausu rokā. Tā ir viena no daudzajām Jelgavas dzertuvēm, melderu sapulcēšanās vieta. Durvis iečīkstas, zvaniņš iedzirkstas. Te atpūšas, satiekas, pastrīdas. Skan meistaru pavēlošās balsis. Zeļļu dumpīgās runas. Seit paliek sūri pelnītā alus nauda.* Kas tikai te nav spriests un pārrunātsl Netālu no kroga atrodas pilsētas dzirnavas. Tajās maļ rudzus, kviešus, miežus. Nepārtraukti maļ — ziemu un vasaru' savām un citu vajadzībām, iekšzemei un ārzemēm, šodienai un rītdienai, neparedzētai nedienai. Dzirnavu troksnis skan cauri pilsētai. Dun. Dreb. Trīc. Ja dzirnavas apstātos kaut uz mirkli, pilsēta uztrūktos stāvus. Tirgus laukums un tuvākā apkārtne virmo balta jau gadu desmitiem. Miltainas dienas ievijas melderu gados, mūžos. Baltas?

Dzirnavnieku amats ir pats svarīgākais no visiem amatiem — apgalvo meldermeistari, zeļļi, tiem pievienojas mācekļi. Tie sanāk dedzīgos strīdos un asos ķīviņos ar drēbniekiem, kurpniekiem, zeltkaļiem, ieroču meistariem. Kam gan negadās izplūkties? Ja tikai labi beidzas un nav jāmaksā krodziniekam par saplēstiem kausiem!

Maiznieki — bulku meistari — ir melderu kārtas stiprinātāji. No kā cepsi maizi, ja nebūs miltu? Vajadzīgs raugs. Saprotams. Vajadzīga malka. Protams. Blakus plūst Lielupe. Tā ik gadus pilsētai atpludina septiņi tūkstoši ku- bikasu kroņa mežos cirstas malkas. Cieto cenu tiesības izkārtoja nelaiķa hercogs Ernsts Bīrons.

Pilsēta pērk. Tās vajadzības ir nepiepildāmas. Ieplūst jauni iedzīvotāji. Karu un mēra radītais tukšums aizpil- dās. Atbrauc. Atbēg. Nostiprinās turīgās kārtas. Trūkumam pretī ķepurojas nabadzīgie.

Kādā dienā pilsētas uzņemšanas iespēju robežas pārsniegtas. Pieplūdums atdūries iespēju griestos. Jāierobežo! Jāpārbauda katrs ienācējs! Izdibināt: no kurienes, kāpēc? Uz cik ilgu laiku? Ko meklē? Kur dzimtas saknes? Dokumenti? Brīves grāmatas? Ko prot? Cik labi prot? Izdevīgi paturēt? Bīstami? Padzīt? Valodas prot? Kādas? Lasīl- prasme, rakstītprasme apsveicama, apšaubāma.

Nav viegli mazajam dzelzs vīrelim rātsnama tornī vienmēr noturēties vajadzīgajā virzienā. Pareizo virzienu, šķiet, nosaka rātskungi. Viņu rīcību virza Bīronu Pētera uzpūstais vējš. Lielkunga* godību savukārt traucē paši galvenie spēki — Kurzemes bruņniecība. Kā gan Francijā karalis pakļāva lepnos un iedomīgos feodāļus? Hercogs Jēkabs* to lietu arī prata. Viņš tikai par daudz uzticējās miera līgumiem, kara laikos nederīgiem papīriem. Bet

Kurzeme — dižceļš no Rietumiem uz Austrumiem. Gards kumoss katrai kārai mutei. Kaimiņi — spēcīgi un vareni. Galvenais juridiskais noteicējs arvien vēl Polija. Kurzemei precinieku netrūka.

Daļa pilsētas modusies. Jau strādā. Dun varenās dzirnavas. Kūp darbnīcu skursteņi. Naktī izcepti, smaržīgi maizes klaipi, bulciņas, kliņģeri iegulsi pārdotavu plauktos, pircēju grozos.

Veras pilsētas vārti. Darba dienās bez mūzikas un karoga pacelšanas. Dienvidos Annas vārti sagaida un pavada gājējus, braucējus no Šauļiem, Bauskas. Vārti lepojas, jo cauri tiem iet ceļš uz Eiropu. Uz Karalaučiem. Ja iegribi, iekāro — brauc! Atduries Varšavas priekšpilsētās! Pavēro Prāgas zeltītos torņus!

Ak tētīt, nepalaid muti! Iekļūsi vienīgi nelaimē. Cauri šiem vārtiem brauc pats zemes lielkungs uz savu Vircavu. Pilsētas ubagi, aklie, tizlie, spitālīgie, zagļi, laupītāji, gļēvi un uzpērkami slepkavas, pašu vareno bendi un tā kalpus ieskaitot, kas dzīvo šo vārtu iekšpusē un ārpusē, dažkārt pasmejas, jo nesaprot, kādēļ lielais Bīriņš cēlis tādu lepnu pili, kurā dēls negrib dzīvot. Kam vari prasīt: kāpēc? Labāk laidies pa gabalu, redzot karieti, dusmīgu jātnieku apsargātu un pavadītu, brāžamies šurp vai turp. Pareizi vien ir — labāk redzēt ejam nekā nākam. Ubags tāpat nedrīkst lielu muti lietot. Par to tiek gādāts. Ubagu ir daudz. Cits citu tie neieredz: ubags bagātu, bagāts ubagu, ubags ubagu. Kungi zina mūžīgo likumu. Prot tautu savaldīt ar tautas pašas muļķību.

Annas vārdā vārti nosaukti zemes mātei Annai Joa- novnai par godu. Viņa sen jau dus Petropavlovskas cietokšņa katedrāles milzīgajā šķirstā bagātīgi greznotajos ķeizarienes mūža svārkos apģērbta, un tauta vārtus joprojām sauc pa vecam — Nabagu Posta vārti.

Kā aizmirsīsi, kā nedēvēsi, ja aiz tiem jau sensenis tevi draudošs vēro, gaida, pavada soda laukums. Stiprā vējā čīkst karātavu stabs — goda parādījums un augstākais soda mērs. Kraukļu, vārnu izknābtas acis. Drūms nakts tumsā, atbaidošs dienā garāmgājējos veras bendes bluķis, daudzus kaklus skāris. Taipus vārtiem pilsētas aprūpētais ubagu nams — pēdējā patversme kailai dzīvībai.

Pilsētas dienvidrietumu malā pašā Grēcinieku ielas galā Mazie vārti pašķir ceļu uz Žagari, Zaļo muižu un Svētes maižu.;

Uz Džūksti, Dobeli, Līvbērzi, Tukumu pa Dobeles ceļu caur Dobeles vārtiem tāpat sava nerimstoša pajūgu un gājēju burzma.

Ziemeļos Ezera vārti veras uz Valgundi, Kalnciemu, Sloku.

Pāri Driksnas tiltam, vēl pēc mirkļa Lielupes zaļajam, plūdu laikā izņemamajam koka tiltam, garām spožajai, balti sārtajai kā vakar pirtī noberztajai pilij, cauri Rīgas vārtiem tiek uz daudzināto Vidzemes Rīgu.

Jelgava pieredzējusi visādus laikus. Hercoga Jēkaba ilgajā valdīšanā dunēja vara cepļi, manufaktūrās tika austi krāšņi tepiķi, baķos satinās vismaigākās mežģīnes, lielgabalu lietuvēs versmoja karstums, bet tirgoņu noliktavās viens mantu birums tikko spēja nomainīt nākamo. Kurzemes hercogistes karogu — melnu jūras vēzi uz sarkanas krāsas drānas — pazina daudzās ostās.

Pilsēta pieredzējusi bezgala daudz posta, nāves, degošus namus un būdas, kad sveši karakalpi savā vaļā palaida iznīcību. Un pilsēta sarāvās mazāka par pasaku vācelīti, glabādama domu par atdzimšanu, baidīdamās sevi ieraudzīt saartu vagās kāda alkatīga muižnieka tīrumā.

Hercogs Fridrihs Kazimirs* uzaicināja savā galmā itāļus. Pilī — tajā vecajā, ar priekštilta pozīcijām un lielgabaliem bastionos — atskanēja operu ārijas. Kādas nedzirdētas lakstīgalas! Graciozās dejās cilājās garos svārkos slēptas daiļas un līkas dāmu kājas. Galma kavalieri uzlika parūkas, īstos matus slēpdami. Gaisā uzšāvās raķešu tūkstoši, vīns lija mucām baudkārās mutēs. Sveču gaisma liegi glāstīja mīlētāju augumus. Jelgavā līksmoja. Kaisle virpuļoja. Uzplauka vēl nepazīti amati. Parūku meistari. Bilžu gleznotāji. Dakteri meklēja zāles pret ļaunām kaitēm. Kā visās lielajās galvaspilsētās, arī Jelgavā ievazājās sliktas paražas, izkaisīdamās muižās un zemnieku sētās. Pilsēta ieņēma tūkstošus. Veiklākie kļuva bagāti. Izmanībā talantīgākie sarausa podiem naudas. Tirgoņiem bija atnākuši zelta laiki. Palielinājās noziegumi. Dažs labs zaudēja visu. Papildināja Nabagu Posta vārtu apdzīvotāju skaitu. Kas par to? Kas ubagus skaita, kam tie vajadzīgi? Pilsēta ieguva. Turpinājās dzīres lielu traģisku notikumu priekšvakarā. Zemnieks pacietīgi nesa smago galma nastu.

Fridrihs Kazimirs nodzēra tēva Jēkaba atstāto mantojumu. Taču viņš nodzīvoja mūžu pēc sava piata un saprašanas. Varbūt pat labi? Ko būtu līdzējusi taupība, gādība, rūpība, skopums, ja Ziemeju karš nesaudzēja ari- dzan Kurzemi, pārvērzdams postažā zemes plašumus un iznīcinādams cilvēkus. Vai tāpēc Jelgava viņu nepieminēja? Cik jocīgu notikumu, anekdošu un pastāstu vēl pēc visiem kariem un mēra neklīda jaunākajās paaudzēs par Jautro Pidriķi! Pāri izmirušajām sētām un pagaisu- šajām audzēm tauta joprojām glabāja nopietno un smieklīgo, seklo un dziļo, glabāja savu daiļradi un vēsturi.

Mēs satikāmies Jelgavas pils kapenēs. Galvaskausa acu dobumi un smaidā pavērtā mute raudzījās šīs zemes mantiniekos. Viņš lūkojās manī kā tikko modies, iztraucēts no īsas atpūtas dzīru starplaikā. Jautāja, kāpēc neskan muziķa, gaisā neizšķīst tūkstošiem raķešu un ko dara daiļās galma dāmas, dzirkstošās jelgavnieces. Mugurā viņam vēl bija saglabājusies ādas veste. Likās — viņš nupat celsies, pamās orķestrim, atskanēs svešzemju dziesmas, plūdīs šampanietis un Burgundijas vīni. Tikpat labi garšos Sabiles vīnakalnā audzēto ogu reibinošais saldums. Jautrais Pidriķis pacēlās, piesauca mani tuvāk pie sava sar- kofāga. Ak vail Tas nemaz nebija sarkofāgs, tā bija kaut kāda koka sile. «Tas nekas,» viņš teica. «Mēs te esam mētāti bez sava gala.» Un tad viņš izsacīja savas dzīves un valdīšanas apstiprinājumu: «Manu piedzimšanu visi Eiropas galmi apsveica. Vai zini, kādas odas dzejnieki sacerēja? Nekā tu nezini! Pilsētas sacentās bagātīgu dāvanu pasniegšanā. Es dzīvoju mākslai, priekam, baudām. Tāpat jau dažkārt tētiņš jaunībā pielika pie darba. Liepājā un Ventspilī darbojos ar kuģiem. Padzīvoju ārzemēs, pa- karoju. Karot man patika! Viņnakt apciemoju savus priekštečus un pēctečus. Mans gudrais, prātīgais, strādīgais un taupīgais tētuks guļ gan savā sarkofāgā. Tu domā, viņam vairs ir galva uz pleciem? Tikai dažus desmitus kauliņu saskaitīju. Paldies par atstāto mantojumul Manam mūžam pietika. Man toreiz bija galva uz pleciem, vē! tagad tā turas uz kauliem. Ej vien dziļāk un tālāk! Es te pirmais guļu pie durvīm. Laiki un kari mūs pataisīja gluži plikus. Man jau nekas. Ai, laiki, ai, tikumi, sacīja Cice- rons. Kari nav saudzējuši hercogu pēcnāves cieņu. Kauliņi vien. Dažam kāda krekla strēmele. Varenais Bīrons liez galvas. Ai, laiki, ai, tikumi!»

Fridrihs Kazimirs atlaidās cisās. Acu dobumos viedās tā pati senā atziņa par pareizi nodzīvotu mūžu. Šī mūsu tikšanās notika 1973. gada vasarā.

Pilsēta dzīvoja astoņpadsmitā gadsimta pēdējo posmu.

Vai lielkungs Pēteris Bīrons izvadīs valsti bez satricinājuma? Radīsies straujš saimniecības uzplaukums?

Par to dzelzs vīrelis rātsnama tornī neko nezināja sacīt. Redz, kā aizdrāž ormaņa Niķeļa milzīgie transporta rati! Vienmēr pilni ar precēm. Viņš brauc pats. Brauc viņa kalpi. Tas ir bagāts vīrs! Gāja. Brauca. Grabēja. Riteņi klabēja. Asis svila. Kauca. Pārdega. Pārlūza. Kalēji klāt kā saukti. Mirklīti! Izlabots. Laimīgu ceļu!

Sparīgā darba diena laužas uz pusdienas laiku. Rokām pienākas atpūtas mirklis. Acis aizveras neilgai snaudai. Vēders, cēlienu pūties, saņem pelnīto. Kas tam par bēdu, cik devējs saņems strādājot.

Rātskungi devās pusdienot. Plakanpieris tur, augšā, sastinga. Negrozījās. Neļodzījās. Viņš grozījās līdzi vienīgi vēju gaitai, bet laika gaitu mēģināja noteikt rāte un hercogs.

Tirgonis Velmers, jau paguvis ieturēt pusdienas, steidzīgi aizcērt sava mantotā nama durvis pilsētas centrā Katoļu un Lielās ielas stūrī. Netraucējiet viņu! Ir taču pagadījusies velnišķīgas steigas piepildīta diena'. Darbs dzen darbu. Vajadzība nepārstāj dzenāt vajadzību. Noliktavas rēķinu pulti viņš atstājis, tikai trakas nepieciešamības dzīts. Cik daudz nepadarīta jau atkal sakrājies pa šo mazo brītiņu! Uzticēties padotajiem? Netēlojiet taču galīgu muļķi! Ja jūs tāds patiešām esat, tad aizveriet muti, izliecieties drusciņ gudrāks! Pat Vecais Stenders — tas rīm- kalis — zina sacīt, ka muļķi par gudru vīru tur, kamēr tas savu muti cieti tur. Klausieties — padotie ir tikai tādēļ radīti, lai savam saimniekam, kungam, pavēlniekam radītu liekas galvassāpes, lai tam naktīs nenāktu miegs, lai tirgonis vienmēr būtu pakļauts izputēšanas briesmām. Tā domā tirgonis Velmers, jau trešajā paaudzē krādams mantu, nikni cīnīdamies ar sāncenšiem, rādīdams zobus visiem, kas stājas ceļā. Kādreiz, ja pagadīsies vaļīgāks brīdis, viņš jums pastāstīs leģendu par Sakšu Morica kauju ar krievu dragūniem sava vectēva namā. No lodēm sargādamies un uz ielas atšaudīdamies, Kurzemes troņa pretendents iebēdzis Annas Joanovnas — savas politiskās līgavas buduārā. Tikai ne tagad! Velmers uzmet acis "Trīsvienības baznīcas pulkstenim.

Šausmas! Saule atkal sēž vecajam ķēmam uz pakauša.

P&r veco ķēmu dēvētais ir jelgavnieku lepnumā, godkārībā un pateicībā 1693. gadā uzceltais piemineklis pirmajam fogtam Jostām Melleram.

Pils ielas un tirgus laukuma stūrī Trīsvienības baznīcas žogam, piespiedies vairākstāvu mūra nams*. Nama īpašniekam un īrniekiem ir iemesls lepoties. Tā esot viena no vecākajām Jelgavas ēkām.

Pēcpusdienas saule atsēžas baznīcas gotiskajā tornī, lūkojas ņirbošajā pilsētas sejā, celtnēs. Nebruģētās ielas un šķērsielas braucējus un gājējus aizved uz pilsētas sirdi — tirgus laukumu.

Jau garām Jāņu laiks. Izšalkojis gaisos lielais Jāņu tirgus — pats galvenais no visiem trim gadatirgiem. Jāņos noslēdzas tirdznieciskais, saimnieciskais gads. Sabrauc muižnieki. Cienmātes satiek ilgi neredzētās kuzīnes, draudzenes. Junkurēni vēro kņadu. Tēvi smagu sirdi maksā parādus, kārto rēķinus. Dažs labs, ar vieniem puslīdz skaidrībā ticis, jau paguvis iekļūt jaunos pie tirgoņa, krodzinieka, ieroču meistara vai augļotāja. Sapinies kāršu spēles neveiksmēs. Skaidrs — tam vīram laime mīlestībā.

Zemnieks arīdzan iebraucis. Viņš lūkos pārdot paša izaudzēto, lai, savilcis galus, nopirktu sāli, dzelzi, vēl dažu mājai nepieciešamu, pašam nepagatavojamu lietu.

Namniekiem savas rūpes. Tirgoņiem siena laiks. Ir gan par ko padomāt. Katrs kārdina ar savu preci. Visai burzmai pa vidu maisās, pinas, kustas līču ločiem nebeidzami ubagu bari, cirka rādītāji, virves dejotāji, uguns rijēji, komedianti. Čigānu bari ar bērniem, zirgiem, zīlēšanām. Netrūkst zādzības, dzeršanas, kaušanās. Kārtības sargi. Rīkstes. Iekasē soda naudas. Uz mirkli pazib lielkunga Pētera druknais stāvs. Smaida skaistākā Kurzemes sieviete — hercogiene Doroteja*. Krāšņu un paputējušu ļaužu virtene ņirbuļo visas gadatirgus dienas. Nauda. Manta. Gods. Slava. Ziņkārība. Muļķība. Blēdība. Iztikas kripatiņa. Lielas summas.

Bet tas viss šogad jau garām. Palikuši Marijas un Mi- ķeļa tirgi. Kas tie vairs par tirgiem! Pirmajam netiek līdzi. Kustība tāpat liela, tomēr labāk pagaidiet nākamā gada vasaras saulgriežus!

Tirgus laukumā un apkartnē atrodas noliktavas, tirgotavas, krogi, viesu mājas, aptiekas, pirtis.

Saule met skatienus zemāk un atduras Palejas un Katrīnas ielas stūra augstajā namā ar krāšņi izrotātu fasādi. Vai traks! Tā taču dižciltīgo muižnieču patversme.

Pēc holandiešu tirgoņa īnhuka nāves namu savā īpašumā ieguva viņa gaišības hercoga ģimene. Ernsts Bīrons to atdāvāja svainei — ģenerāļa fon Bismarka atraitnei Katrīnai, dzimušai Trotai fon Treidenai. Atraitne ģenerā- liene paveica cēlu darbu un ieguva savas kārtas vecmeitu — nabadzībā nokļuvušu un bezspēcīgu baronešu nedalītu atzinību uz laiku laikiem.

Patversmes sētā pazib balti zaļi zila zīda ordeņa lenta. Kurzemes vācu krāsas drīkst nēsāt vienīgi patversmes abate.

Cēlas un salīkušas, garos kruzuļotos svārkos, paēdušas labas pusdienas, iemītnieces pastaigājas. Kurp viņām vairs steigties? Vai vispār viņas kādreiz steigušās? Labs ēdiens. Tīras drānas. Patīkamas vecuma dienas tālu prom no trokšņainās pasaules, no smirdošās dzīves un mirdzošās izdzīves, ļaunu dienu un nakšu nedrošības, kad tu, augstdzimušais, nezini, kas var ienākt prātā neuzticamajam zemniekam un šaubīgajam pilsētniekam. Vai mazums dzirdēts?! Kas viņām par daļu, kas viņām par bēdu, ja aiz Annas — Nabagu Posta vārtiem ir vēl otra patversme, vārda pilnā nozīmē nabagu māja. Tur aklie, tizlie, kurlie, spitālīgie, saliektie, bez apgādnieka palikušie visbaismākajā nabadzībā un nevarībā pavada savus nedaudzos atlikušos gadus, mēnešus, pēdējās dienas. Tur izbeidzas reiz sācies ceļš ubagiem ubagu kapos. Bez pavadīšanas, dziedāšanas, svēta vārda, bez asarām un sirsnības.

Nabagu mājā bieži naktīs iebrūk zagļi. Lai gan, īsteni sakot, tur nav ko laupīt. Var atņemt dzīvību. Sīs posta lejas saimnieki paši apzog apgādājamos. Uzbrūk viņiem.

Raiba, ļauna, nenovīdīga, atriebīga pasaule, salta un neizdibināma.

Saule pārslīd Annas latviešu baznīcas gailim. Ari par latvju draudzes dvēselēm jārūpējas, ja jau to tik daudz Jelgavā savairojies.

Gotharda Ketlera dibinātās latīņu skolas logos pavīd brīvās suņudienas. Līdz rudenim pagaisuši lepnie, lielīgie, švītīgie skolmeistari, pirmie strīdus uzsācēji krogos, veiklie zobenu cilātāji. Tas viņiem gan aizliegts. Skolmeistariem jārāda priekšzīme. Vai tad visu izdara, kas jādara! Turklāt ja tevi vēl aiztiek! Krāmē, skolmeistar, pretī! Tu tikai cilvēks vien esi!

Atdusējusies Reformātu baznīcas tornī, gaismas devēja pārslīd Svētā Jura katoļu baznīcas krustam, pašķir biezo koku galotnes un pavēro klostera dārzu, aizslīd uz Svētā Sīmaņa pareizticīgo katedrāles kupoliem.

Jelgavā ir ko redzēt, vērot, salīdzināt.

Pilsētai cauri plūst Jēkaba kanāls. Darbina ūdens dzirnavas. Pilsētnieki grib dzert skaidru, tīru ūdeni. Netīro viņi izlej sētās, uz ielas, salej kanālā, mūžam neiztīrāmajās atkritumu bedrēs.

Saule saviebjas. Vaigam aizslīdējis mākonis. Smird šī Zemgales pērle. Iztiks! Kura galvaspilsēta nesmird? Varšava un Parīze vēl pamatīgāk. Tur lielākas nebūšanas. Lielupe tīrāka par Sēnu. Katram sava smaka, savi netīrumi. Ēnas puses, kūts aizmugure. Kāpēc jāuztraucas? Par to nemaksā. Netrako!

Smaida hercoga vasaras atpūtas dārzs. Slēgti dzelzs vārti. Ne jau katram garāmgājējam tos virināt! Redzami koši daiļuma krūmi, puķu bezgalība. Ēnaini celiņi. Vilinošas, noslēpumainas alejas.

Kas gan tas viss pret Versaļas plašumiem!

Toties lielkungs Pēteris ir Ernsta Bīrona likumīgs dēls un ar Krievijas protekciju atzīts Kurzemes un Zemgales likumīgs valdnieks. Kā ar tēva politikas turpināšanu? Redzēsim, pavērosim. Ne bez pamata Pēteris lepojas ar savu akadēmiju.

Visa Eiropa jūsmo un slavē. Turienes augstskolas labprāt uzņem manus absolventus. Es uzcēlu akadēmiju. Izveidoju akadēmiju. Nostiprināju. Akadēmija saucas manā vārdā — Academia Pelrina.

Kā pret mūri jātriecas, lai iekustinātu tos āžagalvas baronus cēlam darbam, augstai zinātnei, dailes alkai. Bezcerīgi pazaudēts laiks, reizēm pat cieņa. Trūkst naudas labiem mērķiem. Ko nu par naudu un cieņu!

Bruņniecība visu nicina. Arī Pēteri, savu pavēlnieku, sauc par zemnieku janci. Joprojām dzen intrigas. Bezjēdzīgi kavē labus, cēlus nodomus. Vai viņam vienam viss vajadzīgs? Vai Pēteris bez saviem trūkumiem? Kur tie pazudīs? Hercogistes labā jāpūlas. Bez šaubām, jāpūlasl

Dēliņš nomira mazs. Nav troņmantnieka. Meitas aizies tautās, pagaisis kaimiņu galmu raibajā deju virpuli.

Vai Pētera taisnība nav pati pirmā? Academia Pelrina ir un būs! Viņš personīgi atbalsta un atbalstīs katru censoni, vienalga, no kādas kārtas tas nācis. Vajag domāt, strādāt un vairot savas zemes nevīstošo slavu.

Ko jūs sacījāt? Bīnemanis?*

Jā! Hm! Ir tāda lieta. Vai neatbalstīja, nedeva stipendiju? Radīja visas iespējas radošam darbam. Prēmēja. Izskoloja. Sūtīja uz Angliju papildināties.

Bet nav vairs, jūsu gaišība. Viņš nestrādā Academia Petrina. Kur viņu varētu sastapt? Tepat jau maisās pa Jelgavu apkārt bez noteikta darba. Katram jau savs klupšanas akmens. Tikai lai Bīnemanis neiedomājas, ka ir jau diezin kāda personība. Cik naudas viņš nesalika tajos gaisa balonos? Izkūpēja kā pūpēži. Bet jūsu vārdu tie aiznesa pasaulē! Ir jau labi! Tas man patika. Vienīgi uzpūtās. Šis tas gudrais! Par daudz augstu pacēla degunu, Strīdējās ar gudriem Vāczemes profesoriem. Biedrojās ar zemiem un bīstamiem cilvēkiem. Aizrādīju. Kļuva rupjš. Labāk lai staigā! Jo tālāk, jo gudrāk! Kārtu stāvoklis pastāv. Laiki joprojām neskaidri, tumši un traki. Tā tikai mans tēvs — vecais Bīrons uzdrīkstējās grābt aiz bārdas mūsmāju fonus un krievu aristokrātus. Ha, ba, ha! Dolgorukijam pavēlēja iejūgt zirgu, bet šis neprot. Tēvs saka: tad kājām uz mūžīgā sasaluma zemi. Tādai jābūt absolūtai varai!

Taču Pēterim vājš nags. Ar visiem dižciltības dokumentiem, titulu, ģerboni. Par naudu pats nelabais danco! No Kalnciema Timmēniem Ernsts Johans Bīrons atnāca bez jebkāda titula, izmantoja katru sagadīšanos. Jebkura nejaušība viņam pārvērtās veiksmē. Tas arī ir talants. Jāprot savā labā pagriezt buras veiksmīgam vēja brāzienam. Asi domāt, ātri, izveicīgi darīt! Vēlāk iegūto naudu tēvs ieguldīja lielajās Jelgavas un Rundāles pilīs. Ja ne citur, tad vismaz tajās dzīvos Ernsta Bīrona vārds. Saprotams, Rastrelli arī dzīvos. Viņi bija kā radīti viens otram. Bez pasūtījumiem itālietis nebūtu kļuvis ģēnijs.

Lai nu kā, toties viņš, Pēteris, pašreizējais zemes kungs, uzcēla un dāvāja pilsētai uz mūžīgiem laikiem Academia Petrina.

Celtne ar tieksmi uz augstumiem, ar observatoriju, svinīgā noskaņojumā, izturīgā žoga ierāmējumā atpūšas un gatavojas jaunajam mācību gadam. Virs galvenās ieejas saule nožilbst zeltītos burtos —

Sapieniiae et musis.

Tieši tā un ne citādi! Zinātnei un mūzām šeit būs valdīt! Pirmajā mācību gadā tikai trīs baroni atsūtīja savus dēlus. Visi pārējie — pilsētnieku bērni. Toties namnieku kārtas jaunatne pārspēj baronus gudrībās, cīnās ar grūtībām, meklē un atrod. Pretī runāt pašam zemes lielkungam, labvēlim, kā to atļāvās brīvlaistā zemnieka Bī- nemaņa dēls, nav pieļaujams. Tādiem nav bijis un nebūs Jelgavā laba dzīvošana.

Lielā viesu māja «Pēterpils» pēcpusdienas nervu drudzī. Restorācijas puiši un apteksnes pārskrien pār sētu, pazūd vienās, otrās durvīs, nes vajadzīgo, kārto kārtojamo, slēpj slēpjamo. Sētā karietes ar iejūgtiem, izjūgtiem zirgiem. Vieni atbraukuši, citi brauc projām. Sis ir pats lepnākais, lielākais, dārgākais un labākais galvaspilsētas viesu nams. Nedrīkst izgāzties pasaules acīs ceļā no Austrumiem uz Rietumiem. Sulaiņi steidzas, apkalpo, iztop, klanās. Dzeramnaudas! Pēc darba dienas dziļā naktī daļa no tās aiziet saimniekam. Ko te nevar redzēt, dzirdēt! Palaidīsi mutes platumā kādu skaņu? Atri atnāks atbalss. Pazudīsi. Izgaisīsi. Neviens netaujās pēc tevis. Neviens taujātājs tevi nesataujās. Vara. Kārtība. Dižas kārtības vārdā te neviens veltīgi muti nedzesē.

Ja gribi būt gudrs, izliecies dumjāks. Ja gribi pelnīt, lūdzu, viesu mājā ir visādi darbi pēc spējām, gribēšanas, varēšanas. Mēs iespējas gādāsim, bet pamanies pats tikt siltākā sēdeklī, lepnākā kažokā, straujākā zirgā. «Pēterpils» nav nekāda «Miltu bedre». Ceļiem krustojoties no rītiem uz vakariem, attiecības starp zemēm bieži tiek kārtotas viesnīcās. Nezināmi ļaudis straujos zirgos pagaist katrs savā virzienā, aizvezdami līdzi svarīgus, svešām acīm slēpjamus rakstus, svešām ausīm glabājamas mutvārdu ziņas. Kādi zirgi, karietes, raibi ģērbti pavadoņi un ziņkārīgo pūļi bija tad, kad ieradās pati Katriņa Diženā! Viņa apzinās savu «es» un sava «es» iespējas. Bija gādāts, lai viņas augstībai mats nenokristu no galvas. Un tomēr paklīda netīras valodas. Kā tiem cilvēkiem vajag? Ķengāties par cienījamu valdnieci? Vējos sagrozījās ziņas, cik krievu tautas sūro sviedru šī Ziemeļu Mesalīna izdāļājusi saviem mīluļiem muižās naudā un zelta tabakas dozēs. Netīra lieta. Un ķengāšanās notikusi tepat pie mums — Jelgavā. Kam šajā sakarībā bija pēdējais vārds sakāms, skrēja, oda, meklēja vainīgos, vaicāja, sagrāba pavisam nevainīgus ļautiņus. Par tādām lietām visdrošākais — nerunāt, nospriež viesu mājas īpašnieks un ieraksta personiskajā kontā trīsciparu skaitli. Par ko? Nebrīnies, ja tev nemaksā… Šaba spēle sešdesmit četru lauciņu iežogā. Bezgalība. Rau! Te ciemojās slavenais Kaliostro. Neizdibināma siržu spēle ar daiļās hercogienes Dorotejas māsu — dzejnieci Eiīzi fon der Reki*. Atriebība Eiropas mērogā. Ielaidies, blēdi, vēl ar mūzas kalponi! Viņa ir Eiropas slavenība! Bezgalīgas iespējas rakstu mākslā, naudā un sakaros.

Sajās sienās Kazanova kāršu spēlē krāpa citus un pirmo reizi raibajā mūžā piekrāpās pats. Nevar jau stāstīt visus sīkumus. Bīstami. Par daudz lielu varas viru te apgrozījies.

Jāiet skatīties, kas tie par lepniem kungiem nupat iebrauca sētā. Veiksmīga pēcpusdiena ievīsies nogurdinošā naktī. Nav ko rūcināt! Tāds darbs — balta maize, mīkstas rokas un droša nākotne.

Saule ievirzās novakares ce]os.

Ēzera ielas vienstāva nams vientuļam garāmgājējam iedveš bailes. Nedrošība sametas soļos, uzrodas zosāda. Mahagoni koka divviru durvis, bez trokšņa vērdamās, rada noslēpumainu smagumu, biedējošu sajūtu. Neizdibināmi noslēpumi. Virs durvīm zaigojoša emblēma — trīs krustoti šķēpi un kronis metāla kalumā ar uzrakstu «Trīs k ronēto šķēpu loža».

Brīvmūrnieki* Jelgavā? Jelgava ir pasaules daļa.

Māju ka mākslas darbu miniatūrā veidojis Rastrelli.

iesim citur! Ko mēs zinām par cilvēces vēstures neatminamajām mīklām? Jelgavnieki sacer, izplata, atstāsta tālāk nekad nebijušus noslēpumus, nenotikušas vardarbības, nenosakāmas iespējamības. Klusām runām iespaidīgs spēks. Ir dzirdēts, ka šajā namā iegājis vajāts bēglis un atradis taisnību. Viņš klusē. Skaļas ir tirgus laukuma balsis.

Tikai brīvība, draudzība un jautrība ir brīvmūrnieku laime, skan vārdi viņu dziesmā.

Vakarpuse.

Savās mājās Skrīveru ielā atgriežas galma un maģistrāta ierēdņi. Jēkaba kanāla malā namiņā aiz Annas baznīcas dzīvo tieslietu padomnieks Tečs*. Arī viņš atgriežas mājās. Izstaigājies, aplūkojis Dobeles ceļā piedarošo pļavu, parunājies ar cilvēkiem, pasēdējis pie drauga Švandera kapa. Izravējis nezāles, uzlicis svaigas lauku puķes.

Es dusēšu pļavas pretējā pusē. Jāizplāno un jāliek uzcelt mums katram savs piemineklis. Pēc aiziešanas no šīs zemes mēs atkal būsim tuvumā. Bija abiem viena mīlestība. Marlita. Aizgāja pie meldermeistara par sievu. Palika darbs. Dzīves jēgas meklēšana. Laime. Mērķis. Bagātības sadursmes ar nabadzību. Pasaules ačgārnais iekārtojums. Švanders aizgāja pirmais. Gan jau mani aizvedīs un apguldīs pļavas otrajā malā. Paliks neatrisināto dzīves jautājumu nepievilcīgā būtība. Mājās gaida grāmatas. Vēl rakstos jāatklāj likumu melīgais samudžinājums. Teču gaida dvēselīgs aukstums, nīgrās kalpones neapmierinātība ar kunga dzīvesveidu.

Dobeles vārtu apkaimē Jūdu ielā augļotāji, veikalnieki, dažādu amatu meistari aizver kantorus, bodes, darbnīcas. Viņi saskaita dienas guvumu, savelk grāmatās plusus un mīnusus. Priecājas un nosodās. Jāaizslēdz seifi, lādes, jāpārbauda durvju atslēgas, logu dzelzs aizbīdņi. Tad varēs iet uz dzīvokli, aprunāties ar Zāru, pamācīt mazajam Icikam galvas uzdevumus, izspēlēt šaha partiju ar kaimiņu Moiši, pārspriest vietējo un pasaules politiku. Viņi, savu pirmdzimteni zaudējuši, izklīdinātās tautas moku ceļus staigādami, vajāti un kauti, iemācījušies sevi un savu tautas brāli aizstāvēt. Daļa atrada patvērumu hercogistē.

Mīlas ielas nameļos sāksies nakts darbs. Pērkamās baudas priesterienes gaida ciemiņus. Atšķirība gadu skaitā, cenā. Tur mēs neiegriezīsimies. Arī viņām jānes savs krusts. Pašu izvēlēts vai uzspiests, bet jānes. Veicas vai neveicas dzīves mainīgo līniju ēnās.

Saule uzgriež pilsētai muguru. Iegrimst novakares krēslā ielas, šķērsieliņas, nami, nameļi, būdas. Pils satinas upes dāvātā miglas plīvurā. Vientuļi. Skumīgi. Kanceleja aizslēgta. Sargi ar ieročiem modri un uzticami. Galms un valdnieku pāris dzīvo daudz pieticīgākajā Vircavas pilī. Pēterim tuvāks lauku miers, dabas valdzinājums un klusums. Vircava sniedz dziļāku apmierinājumu.

Pasta staciju atstāj pēdējie rati. Vārti tiek aizslēgti. Atslēgas glabā zvērināti sargi. Gājējs, braucējs jau laikus praties atstāt pilsētu. Palicējus gaida radi, draugi, paziņas, iebraucamās sētas. Kas par to, ja līdzās bubina zirgil Toties silta un tīkama pārnakšņošana. Kas par to, ja blusas" lēkā! Var iet uz «Pēterpili». Par dārgu? Tad jāiztiek ar esošo.

No pilsētas naktī var izkļūt ar atļauju valdības ziņneši, ārzemju diplomāti. Un — kā jau tas vienmēr un visur bijis — ar draugu palīdzību.

Nav ieteicams vientuļam klaiņot un sapņaini vērties satumsušajās debesīs. Noklaudz kārtības sargu soļi. Apgaita. Pārbauda krogus, kas laikā slēdzami. Ielūkojas Mīlas ielas aizdomīgajos nameļos. Vai tur par daudz nevalda līksmība? Dzeršana? Kāršu spēle, izvirtība? Vai krogus brāļi nepiebļauj ielu ar paskaļi rupju dziesmu? Jelgava nedrīkst turpināt Sodomas un Gomoras pēctecību. Cik daudz Lata sievu tad atkal pārvērstos sālsstabos. Sargi uztur kārtību ielās. Viņi izvairās apmeklēt Posta vārtu rajonu. Katram sava āda tuvāka. Uzstājas varas apziņā tur, kur tas sevi attaisno. Un varas apziņas varas kalpiem nekad nav trūcis. Godīgs cilvēks viņiem vienmēr metīs līkumu. Pēc iespējas vairīsies. Jo sevišķi tumsā. Ak tā? Ko tu naktī dari uz ielas? Nestāsti nu, ka esi aizkavējies! Papūt dvašu! Dzēris! Lai arī bez dvašas, nāc līdzi, noskaidrosim, kas tu esi. Pat nebūdams vainīgs, par tādu kļūsi.

Aptiekāri pabeidz gatavot rītdienai zāles. Maiznieki iejāvuši mīklu. Vārtu sarga būdā tiek nopratināts nepazīstams ceļavīrs, kas par varēm gribējis izkļūt ārpusē. Uzplijies. Būtu pašu cilvēks, pazīstams — lai staigā. Trūkst personas papīru. Būs nepatikšanas.

Rāmi guldzēdams, plūst Jēkaba kanāls. Piegružots, aizsērējis. Griežas milzīgie dzirnavu rati. Pāri vaļņiem otrā pusē vīstoša siena smaržas. Briestošas labības apliecinājums. Piesmakusī pilsēta uzelpo. Vairs nedzird putnus. Nav laika. Jāaudzē mazuļi. Ko nu vairs ar dziesmām! Putnu sievas aizņemtas. Trūkst klausītāju.

Laukos zemnieki atgriežas no muižas darbiem. Nav laika vēl dusai un sapnim. Pašu lauciņi gaida. īd lopi Gruzd nabadzība. Verd dzīvība. Lai arī nomākta. Nav karu. Pazudis mēris. Muižas pātaga gan vēl joprojām danco pa mugurām. Zemnieks ir pacietīgs. Cik ilgi viņš cietisies?

Laukus neierobežo mūri un vaļņi. Vēlīnie gājēji uzmudina sevi un citus. Ripo pasta rati cauri naktij uz citas pilsētas vaļņiem. Vēl viena diena aizbridusi netveramajā laika plūdumā.

Stefenhāgena grāmatu spiestuves korektors Johans Fā- ' bers beidz labot rītdienai nepieciešamo pirmo loksni. Mašīna ir rijīgs zvērs. Iespiedēji nikni, ja nevajadzīgi jākavējas. Johans ir savā istabā. Šaurā. Ēdamistaba, guļamistaba, kabinets, viesistaba, virtuve zem vieniem griestiem, vienās sienās, pie viena siltuma un aptīrīšanas. Griestu sānmalas slīpas. Kā tad! Pašā jumtā. Atgādina šķirstu. Viņš dzīvo tajā lielajā, senlaicīgajā namā pie Trīsvienības baznīcas. Viņš ar to nelepojas. Vienīgi samierinājies. Šķirsts. Reiz viņam pat tāda nebija. Labs ir viss, kas nabaga kulītē. Vasarā saule sakarsē jumtu. Ziemā aukstums nekautrīgi ņirgājas par dzīvu, neaizsargātu miesu. Korektors ir sīka zivtiņa, lai pilsētas maģistrāts to uzklausītu. Labākam miteklim trūkst līdzekļu.

Visa Johana iedzīve trūcīga. Pagājušā gadsimta galds ar ķirmju rakstiem. Šaura gulta bez baldahīna. Otrā pusē sols. Pie loga striķos iesiets plauktiņš ar dažiem desmitiem grāmatu un nebeidzamām korektūras loksnēm. Kāpēc man jāpērk dārgas grāmatas, ja pietiek ar korektūrām? Galvenais taču saturs, nevis ādas vāki. Plauktiņam līdzās uz garas naglas vīst senu dienu Jāņu vaiņags. Ko man, vienam apaļam vecpuisim, vairāk vajag? īstajā šķirstā pat tik daudz mantības nebūs. Johans apmierināts. Nedz naudas dēļ un ne dēļ slavas te poēts vada dienas savas. Viņš dungo paša sacerētas rindiņas.

Darbs pabeigts. Viņš paskandina blašķi ar zaļganu šķidrumu. Ielej. Iebauda. Saviebjas. Pasmaida. Es to varu atļauties. Esmu viens pats. Ne man sieva, ne bērni. Manu blašķi sauc par «Lielo Grietu». Manu darbu tas netraucē. Pudele tukša. Cik ātri! Pašķirsta dažus papīrus. Paša dzejoļi. Fābers ir dzejnieks. Liels talants! Tā apgalvo viņa draugi Jelgavas literāti — cilvēki, kas paši mokās ar atskaņotu vārdu.

Vēl gulēt neiešu. Un Fābers meklē vārdus jauniem pantiem, apslēptākajām domām. Kaut nedaudz rindu, bet tās jāuzraksta. Kaut nedaudz jāpaveic sevis attaisnošanai un par prieku tam savam vaigā neskatītajam lasītājam. Vai tad tu vārsmo tikai pats sev?

Pēkšņi aptrūkst vārdu. Kur tos rast?

Fābers palūkojas plauktā un paņem Vecā Stendera vārdnīcu.

Tas ir drošs ceļvedis abās valodās. Rau, noliksim blakus ari vecmeistara «Ziņģu lustes» otro daļu. Redz ko, divas grāmatas izlaidis vienā gadā! Un Fābers atrod vajadzīgos vārdus. Rodas jaunas rindas.

Šovakar pietiks. Korektors nopūš sveci. Dienas svelmē sakarsētais jumts joprojām cepina.

Viņš atver logu, un pāri vaļņiem siltajā naktī aizlido dzejnieka ilgas pēc pilnības. Pilnība? Pat Vecais Sten- ders to vēl nav atradis …

Vienlaicīgi Sunākstē cienīgtēvs un daudzu zinību meistars Gothards Fridrihs Stenders* pošas doties pie miera. Viņš iedzer rūgtas drapes, ierīvē sāpošos kaulus ar tautas zālēm, uzliek naktsmici galvā, satinas biezās segās. Vecais vīrs vairs nesēž augām naktīm savu uzrakstāmo domu apskāvienos. Tie labie laiki aizgājuši. Jāsaudzē veselība — dārgākā manta. Būtu jaunībā saudzējis, nebūtu uzrakstījis neko, iegrimdams mānīgajā miegā. Pareizi vien bijis. Ja tev jaunībā ir ko citiem sacīt un darīt, tad nedomā par vecumdienu nodrošinājumu! Pūt vaļā visu, kas uz sirds! Cauru nakti! Līdz gaismai! Tad atkal ej un strādā maizes darbu. Tas cienīgtēva amats tikai vēlākajos gados uzradās. Ir bijis augām nedēļām jāpeldas sviedros. Taču tikai tā laikam var ko paveikt.

Dzelzs vīrelis rātsnama tornī baidās iemigt. Viņš modri urbjas naktL Namu logos aiz augstām sētām nodziest ugunis. Aiz krāšņiem baldahīniem guļ bagātie, kārtību sargājošie rātskungi ar savām gaspažām. Guļ tirgoņi, namnieki, amatnieki — visi pilsētnieki

Atskrien vējš. Plakanpieris nodrebinās. Uztrūkstas. Atkal iemidzis? Vai tu zini, kas šodien pasaulē noticis? Vējš to zina. Viņš nupat atsteidzies no Parīzes, kur tauta ieņēmusi karaļa cietumu — Bastīliju. Sākusies jauna ēra cilvēces vēsturē.

PRIECĪGA DIENA. MURGAINA NAKTS

— Tā ir svēta un neapstrīdama patiesība, ka tūkstoš septiņi simti astoņdesmit devītā gada četrpadsmitais jūlijs ieies vēsturē kā jaunu, vēl pašreiz neizprotamu un nezināmu, bet taisnīgāku laiku sludinājumu un apsolījumu diena, — pacilāti secināja Vilhelms Ludvigs Kē- nemanis*.

—    Jau atkal filozofē, — sieva īgni viņu pārtrauca. — Tu jau sāc aizmirst Vidzemes rūgtās mācības skābos augļus, , lai gan tie ik dienas mums duras acīs un skrāpē tukšajos vēderos. Mūsu bērni tev nav nekas? Kas tad tev? Tu pacel ļipu un aizbizo. Tev nekad nav paticis, ja citi nedomā kā tu, ja nerunā tavām trakajām ēverģēlībām līdzi. Man jācieš. Mūsu bērnu kuslajām sirdīm jau tik daudz nepatikšanu un rūgtuma agrā bērnībā. Un tas viss viņu tēva dēļ, jo tas grib būt gudrāks par citiem. Lec šīs zemes varenajiem acīs! Cer uzveikt pasaules ļaunumu! Bet Jaunums vienmēr bijis un paliks. Padomā par šīm nabaga dzīvībām! Viena bezdelīga vasaru neatnesīs.

i — Man no tavām pārmetumu jūrām labāk nekļūst. Francijā jau nes! Tur saradies daudz bezdelīgu. Mīļā Klo- tilde, saproti taču, kas gan ir mūsu ciešanas šādā varenā laikā! Tu paklausies, neviebies un apmierinies! Revolūciju jau sen pareģoja Ruso, Voltērs, Didro, Monteskjē. Karalim Ludviķim Piecpadsmitajam bija gudrs ministrs marķīzs Aržansons …

—    Tu taču kungus neciet…

—    So marķīzu jāciena. Karalis viņu padzina. Kļuva bail no gudras galvas. Labāk lai valsti izsaimnieko un iedzen postā veikli afēristi. Reiz jau uzklīda izveicīgs finanšu blēdis Džons Lo. Tu paklausies, ko šis marķīzs rakstīja jau tūkstoš septiņi simti četrdesmit septītajā gadā! Čigāniete kārtīs neizzīlēs, rokā nesaskatīs to, ko viņš pareģoja savos memuāros.

Kēnemanis piegāja pie papīru glabātavas — nelielas koka lādes.

—    Labāk lai paliek! — sieva atrunājās. — Kam man jāzina aizliegtas lietas? Baismīgajā Valkā tava aresta laikā laimīgi paguvu daļu papīru paslēpt. Visu māju izvandīja. Grīdas uzplēsa.

—    Par to tev vislielākais paldies! Tāpēc vien var paciest tavu gaušanos, sūrošanos, reizēm pat lamāšanos.

Kēnemanis atrada meklēto. Žūksni nodzeltējušu papīru. Ar piedurkni noslaucīja putekļus.

—    It kā lupatas nebūtu! Cik tev to uzvalku skapī karājas? Vienas bikses! Tās pašas cauras.

—    Vecie, labie, skaistie studiju gadi! Ar roku pārrakstītie memuāri mani daudzreiz klusajās pārdomu naktīs stiprinājuši.

—    Kaut kāda franču aristokrāta domas tev labākas par sievas siltumu?

—    Paklausies, mijā!

Mīļā atsēdās uz malkas kluča pie plīts, grimdama pārdomās par vakariņām.

—    Cik gaišs prāts! Viņš pazina valsts mašinēriju. To kritiski vērtēdams, ielūkojās nākotnē. Tu jau atkal neklausies!

—    Lasi vien! Es jau dzirdu.

—    «Anarhija tuvojas lieliem soļiem, un karalis drīz nebūs vairs it nekas, jo tauta neklausīs viņa pavēlēm, kuras galu galā diktē sveša griba. No Anglijas pūš šurp filozofijas vējš, un arvien biežāk dzird vārdus: brīvība un republika. Šie vārdi daudziem iespiedušies sirdīs, bet sabiedrības domas valda pasauli. Monarhu dievināšanas laiks ir garām, un vārdam «karalis», kas mūsu tēviem bijis tik dārgs, tagad ir slikta skaņa. Ļoti var būt, ka atsevišķās galvās jau ir nobriedis jaunās valsts iekārtas plāns un viņi to mēģinās realizēt pie pirmās izdevības. Varbūt apvērsuma mēģinājumam būs jācīnās ar daudz možāku pretestību, kā to domā, un tā ievadītājam nemaz nevajadzēs būt muižniekam, princim vai ticības fanā- tiķim; viss norisināsies, tautai aplaudējot, kā dažubrīd pāvesta vēlēšanās. Nemierā ir visas kārtas: atvaļinātie karavīri, kas dzīvo pusbadā, klēriķi, kuriem aizskartas viņu privilēģijas; parlamenti, korporācijas un kārtas pazemotas, vienkāršā tauta apkrauta nodokļiem un smok nabadzībā; triumfē tikai finansisti… Visur sakrājies daudz degvielas; nemiers var kļūt par dumpi, bet no dumpja vairs nav tālu līdz vispārīgai revolūcijai, līdz tautas tribūnu un konsulu vēlēšanām un tautas sapulcēm, kas atņems karalim un viņa ministriem neaprobežoto varu. Un tiešām, vai tiem nav taisnība, kas saka: neaprobežota monarha vara esot teicama tikai laba karaļa laikā, — bet kas gan ņemsies apgalvot, ka visi karaļi ir tādi, kāds bija Indriķis Ceturtais*? Piedzīvojumi māca, ka uz desmit sliktiem karaļiem ir viens labs valdnieks.»

Vilhelms Ludvigs pašķīra dažas lapas, pavērās sievā. Viņa bēra katliņā putraimus. Iznāks laba zupa. Bieza, tumīga, barojoša.

—    Indriķis Ceturtais tautai apsolīja katru svētdienu galdā tītaru. Bet vai tad iedeva? Marķīzs raksta, ka pilsoņu mantai jābūt vienlīdzīgai, bet zeme jāatdod zemniekiem. Klausies tālāk!

«Tad lauki dos vairākas reizes lielāku ražu nekā tagad. Vajadzētu atcelt arī kungu varu pār zemniekiem, atcelt dzimtbūšanu; karalis varētu dot augstmaņiem priekšzīmi, pasludinādams savus vasaļus par brīvniekiem. Cilvēku vienlīdzība ir tiem dabas dota daļa, un neviens nav nācis pasaulē varenāks par citiem. Tikai par paša nopelniem var piešķirt privilēģijas. Dodiet brīvību, brīvibu komūnām un atsevišķiem pilsoņiem, lai viņi aizmirstu Jaunu un mācītos tikai labu. Dodiet vairāk brīvības — tādai vajadzētu būt katras valdības devīzei. Cilvēki jau ir pārdzīvojuši barbarisma stadiju: viņiem ir mākslas izjūta, likumi un priekšzīmīgi paraugi, kuriem sekojot viņi paši kļūst labāki. Ļaujiet vairāk brīvības; tur, kur šim lozungam ļaus vairāk vaļas, būs arī lielāka labklājība. Republikās pilsoņu turība vairojas ātrākā gaitā nekā monarhijās; tur katram ir savs īpašums un zeļ derīgas mākslas. Tāpat tas ir mūsu provincēs, kur vēl uzglabājušās kārtu pārstāvniecības. Viss, kas neatrodas zem autoritātes spaidiem un dara brīvāku cilvēku rīcību, nes labus augļus. Monarhijās nācijas kļūst vājākas un iedzīvotāju skaits mazinās. Labākā valdīšanas metode ir pēc iespējas mazāk valdīt. Brīvība ir visa labā māte, sevišķi tad, ja par tās vīru ir kļuvis taisnības princips.»

—   Pietiek! Diezgan! Tikai šis tavs marķīzs dzīvoja lepnā pilī un savu zemi sargāja ne sliktāk par citiem.

—    Viņš atšķīrās no Monteskjē, ar mīļu prātu atteikdamies no privilēģijām, vēlēdamies pāriet pilsoņos. Taču viņam to neatļāva.

—   Labi, labi! Tagad atnes ūdeni, paskaldi drusciņ malku, lai krājas ziemai. Ar tavu vēža gaitu vēl līdz rudenim tālu nebūsim tikuši. Būs jādomā par pārziemošanu tepat Jelgavā.

Abos koka toveros līdz augšai spīguļoja ūdens. Malkas kastē līdz malām sakrautas pagales. Sieva gatavoja ēdienu. Vīrs virtuves kaktā, ar aizkaru atdalītā no pārējās telpas, ieurbās papīros. Šodien līksmoja prāts. To nespēja aizkaitināt un sarūgtināt pat Klotiides nevērība, liekās un atskabargainās atcirtības. Pēc daudzo gadu neveiksmēm, pazemojuma, biežā drūmuma kā nenovēršama pavadoņa sirds lēkāja jautros toņos. Tā bija laime. Gandarījums par daudzu paaudžu izciestām pārestībām. Parīzē uzliesmojusi ilgi gruzdējusī tautas pacietība. Kritusi Bastīlija. Situsi jauna laikmeta stunda. Kā lai nepriecājas! Uz galda avīzes* ar jaunākajām ziņām. Viņš vēlreiz pārlasa informāciju.

«Provincēs notiek vispārēja sacelšanās, jo tauta vairs nejūtas valdības grožos, intendanti ir pazuduši, tiesas apturējušas savu darbību, bet kareivji ir pret valdību un par tautu.»

Mēs esam atnākuši cilvēcības saulē ar zaudējumu smagumu sirdīs. Jauna cerības saulīte lec. Pagātnē tikai zaudējumi, ciešanas. Cik ilgi var zaudēt, neko neiegūstot? Rodas jauna mācība par zaudējumu mācību. Joprojām nāks paaudzes ārā no rijām, dūmiem nokvēpušas un pelējumu kārtu nobraucījušas, savicinās spriguļus. Ar uzkrāto senču zaudējumu mācību iegūs savējo. Būs arī zaudējumu rūgtums. Sāk mutuļot Eiropa. Filozofiskā astoņpadsmitā gadsimta beigas! Almutuļos arī pie mums — Kurzemē, Vidzemē, Polijā, Krievzemē. Visur sastopami zaudējumu mācības atsaucīgie mācekļi. Franči rādīs ceļu. Tagad jau praksē. Kā līdz šim rakstos pauduši. Pietiks dzirdīgu ausu un kvēlu siržu. Atriebības dieviete zobenu rokās pārstaigās Franciju. Vientiesīgais un neizglītotais 2aks* nokratīs pazemojumus.

Šodien nevarēja strādāt. Domas pavisam citur. Viņš pavēra aizkaru, izgāja pie savējiem.

Bērni ņēmās ar pieklīdušo suni. Paturēja. It kā jau nepietiktu ar pieklīdušo runci saplēstām ausīm un pretinieku izrautiem robiem. Vecā mājā peļu pietiekoši. Acis ēd ārā. Bet kur liksi suni? Kas tev zogams, sargājams? Turklāt kucīte! Kas tos sunēnus Lielupē skolos? Vēl viena lieka mute. Tomēr ko lai dara — dzīvību badā mērdēt neklājas. Bella slejas pakaļkājās, pieglaužas lielajam saimniekam. Nelaizies, nelaizies, esi jau pavisam mīļai

—    Jūs jau visi viņai tie labie. Glaudīties! Tikai man prasa ēst! Pati pienes bļodu. Mācīts suns. Neviens nemeklēja. Tā tas ir. Dzīvas radības pamešanā palaikam izpaužas cilvēku nekaunība un nepilnība. Ko nu par sunīti! Pat paši savus bērnus pamet ceļmalās.

—    Labs suns jābaro vienam. No visiem tas nedrīkst ņemt.

—    Jā, jā! Tu jau man tas gudrais! Maizi nevar nopel- nīt. ī ī — Klotilde atkal sprēgāja.

—    Apnicis! Nevajag rāties! Citu tu neko nezinil Tas jau tikai pagaidu stāvoklis. Tāds nedrošs un sabozies, līdzīgs pieklīduša suņa pirmajām dienām svešā mājā. Sagaidīšu Pēterburgas senāta lēmumu. Tikmēr būsim iekrājuši naudu Amerikas braucienam .. i

Bērni paplēta mutes. Gaidīja brīnumstāstus par laimīgo zemi aiz tālām jūrām.

—    Beidz sapņot! No tā vieglāk nekļūst! Sirds paredz un prāts jau skaidri pavēris acis, lai saprastu, ka mēs nekur neaizbrauksim. Nekur, nekur, mani mazuļi, drais- kuļi, mīluļi. Paps tikai mūs mierina, kārdina, apsola, bet pats neko nav spējīgs paveikt.

—    Brauksim tūlīt, šodien pat! Pametīsim visu, pārdosim vēl atlikušo. Arī manas retās grāmatas. Liela mērķa labad var upurēt.

—    Tās jau mitrumā sapelējušas. Drīz būs vienas skrandas! Kas tās pirks? Un, ja pirks, cik tad dabūsi?

—    Rīt pat aizstaigāšu uz uteni pie vecā Leibas. Tas ir godīgs.

—    Lai paliek! Parīt pats skriesi atpirkt par vēl dārgāku cenu. No Pēterburgas tu veltīgi gaidi atbildi. Reiz jau ar troksni izdzīts no Vidzemes, neceri uz augstmaņu dzirdīgām ausīm. Tie jau sen tevi aizmirsuši. Esi drošs, ari kurzemnieki nebūs lieguši par tevi sliktu vārdu. Mans lielais, gudrais, bet naivais vīriņ! Vai tu ceri taisnību sagaidīt? No savas rūgtās zaudējumu mācības tu neko vēl neesi iemācījies. Mācies katru dienu, pakausis pliks metas!

—    Es ceru sagaidīt revolūciju Kurzemē.

—    Pats redzēji, kā apspieda Vidzemes zemnieku dumpi. Mierā, bērni, netraucējiet tēvu! Spēlējieties ar malkas pagalēm vai suni! Kad mums būs daudz naudiņas, tad brauksim uz Ameriku.

—    Kad tas būs? Rīt? Kad izaugsim lieli?

—   Nekad tas nebūs! Paliks sapnis par lielo iespēju zemi.

Viņa garāmejot it kā nejauši noglaudīja vīra neveiksminieka plecu. Pasmaidīja. Viņa zināja, ka it nekad viņiem nebūs šīs apburtās naudiņas. Tad jau tā varēja būt Valkā. Nebūtu viņu jaunība bijusi tik skarba. Bez tam Vilhelms Ludvigs slimoja. Vai tad viņš pats to nezināja? Cik spēdams slēpa patiesību. Vai viņa naktīs, blakus gulēdama, nedzirdēja saraustīto elpu? Tomēr viņš cerēja.

Uz ko? Uz brīnumu? Vai uz tiem šaubīgajiem, nedrošajiem, nelikumīgajiem kaktu advokatūras ienākumiem? Maizes gabals. Ga]a jau neiznāca. Un tik liela ģimene! Advokāta diplomu pēc tiem Vidzemes skandāliem arī Kurzemē neatzīst.

—   Jaunajā Amerikas republikā* visi cilvēki ir brīvi. Nevis tituls un privilēģijas, bet rokas un galva nosaka ienākumus.

—   Tu jau tur, mīļais niekkalbīt, neesi bijis!

—   Kad tiksim projām no šiem uzpūtīgajiem baltvācu baroniem, tad varēsi pati pārliecināties. Ir cilvēki, kas to stāstīja. Rakstīts grāmatās. Ne jau tajās, kas melo, bet īstajās. Jāprot atšķirt labo no kaitīgā.

Viņa pasmaidīja. Dusmas noplaka. Viss strīds izlīdzināts. Klotilde prata saimniekot. Apģērba bērnus, paēdināja visus. Nevar prasīt, domāja vīrs, lai vienlaikus sieva būtu gudra grāmatniece, laba saimniece, sarežģīto apkārtnes notikumu izpratēja. Viņš pats vēl daudz ko nezināja. Tikai daļēji šo un to. Izņēmums: viņš nekad nemācīsies laipot, grābt naudu. Cik pateicīgi medību lauki pavērās Valkas tiesā. Tad jau labāk ar caurām, lāpītām biksēm. Nospiedoša ir netīra sirdsapziņa uz nabagu rēķina. Vidzemē ir tikai viena patiesība — varas spēks. Mums nebija pa ceļam. Kurzemītē, dievzemītē, sērdienītē, atraitnītē — tas pats.

Istabā — krēslainā, mitrā, lielai ģimenei par mazu — iespīdēja vakara saule, apvainota, sarūgtināta.

Dunēja miltiem pārklātās darbnīcas, balti apjoztā pilsēta, tirgus laukums. Dzirnavas nervozi pulsēja sava laika satraukto dzīvi. Kustējās melderu stāvi. Ģimenes siltums, sievas maigums, bērnu nākotne nav par dālderiem nopērkama. Tomēr par visu vairāk vajadzēja atrast taisnību. Viņi bija brīvi cilvēki. Viņus nedrīkstēja pirkt un pārdot. Tikai Vidzemes baroni viņu, Kēnemani, studētu vīru, apcietināja, turēja kopā ar zagļiem un slepkavām, mērdēja badā, pazemoja. Bruņinieku tradīciju turpinātāji to varēja atļauties. Bet viņi neredzēja mani pazemojušos.

Kā visās pasakās, reiz cerību pilns jauneklis ar diplomu kabatā ieradās Valkā. Jēnas universitātes izlaiduma aktā rektors runāja par justīcijas spēku, cēlo lomu, likuma visspēcīgo uzvaras gaitu, par nabagu aizstāvēšanas nepieciešamību. Skaisti un jūsmīgi runāja mūsu rektors. Viņš tikai reizi gadā runāja publiskā sarīkojumā, bet tad arī visu gadu bija krājis visskaistākos vārdus. Vai viņš bija dumjš vai apzināti liekuļoja? Melīga un ačgārna izrādījās dzīves īstenība. Tiesas vīru liekulība nav pārspējama. Pats tu apzinies savu neatvairāmo le- jupkrišanu. Melns kraukļu bars melnos, cienīgos tiesas talāros sagaidīja jauno kolēģi. No Vāczemes! Kraukļi pavicināja spārnus, draudzīgi ieķērcās. Nogaidoši ievilka nagus. Pavērosim, kā tu attaisnosi savu klātbūtniI Ar kādiem darbiem attaisnosi un pavairosi mīļās, daudzcie- tušās Vidzemes slavu?

Viņi runāja vienā valodā. Katrs to saprata savādāk. Jaunais jurists ar taisnības apziņu, ar ģermāņu neatlaidību, precizitāti un noteiktību gribēja dzīvot pēc sirdsapziņas un likuma panta. Tikai likumus bija sastādījuši melnie kraukļi kopā ar teitoņu pēctečiem. Daudz cietusi ea>t Vidzemes bruņniecība. Vainīgie joprojām palika zemnieki. Kā jau personiska manta. Viņus pirka un pārdeva kā govis, zirgus, izturīgus ratus, kā zemei nepiecie samu mēslu vezumu. Un tas notiek astoņpadsmitajā — daudzinātajā humānisma gadsimtā! Kas bija vainīgs? Zemnieks. Draud bads. Zemnieks slinkojis, dzēris, neattaisnojami tērējies, nav apgādājis sava kunga klētis. Kāpēc nepaceļ muižu saimniecību ienesību? Zemnieka spītība stājoties pretī sava kunga labajiem nākotnes nodomiem. Kam šī nolaistā sēta un neapstrādātie lauki? Tā paša zemnieka labākais slinkuma pierādījums. Tā mala tiesas kraukļi, gremoja baronu Sagrozīja, pārgrozīja, noklusēja par labu tiem, kam pieder gala vārds un cietuma atslēgas.

Pa dubļainajiem, neizbrienamajiem ceļiem tomēr atnākusi salīkusi, pusizbadējusi dzīves īstenība un drebošām rokām sniedz sūdzību. Tiesas kraukļi zemniekam piespriež rīkstes. Muižā atkal cietīs zemnieka mugura.

Negantās dusmās jaunais jurists lec kājās, rāda likuma grāmatā pantu. Runā ilgi un pamatoti. Taču viņā neklausās. Kēnemanis dzird, redz, mācās saprast. Vienā ziemā iemanās runāt latviešu un igauņu mēlē. Tad viņš iet pie tiem, kam smaga sirds, kam pārdota sieva, atņemti bērni, kam uz mūžīgiem laikiem izpostīts mūžs.

Muguras kāro atslieties taisnas. Tiesas vīrs grib palīdzēt:, Vājš ir viņa spēks. Liela gribēšana. Veltīga lieta ir taisnības meklēšana. Tomēr meklēsim, cik varēsim.

Taisnība nogrimusi. Zemniekiem un Valkas namniekiem tu neatrast. Triumfē pātaga.

Melnie kraukji sākumā ar jauno tiesas vīru runāja kā līdzīgi ar līdzīgu. Viņš jau vēl jauns, nepieredzējis, grāmatu gudrībās iegrimis. Neizprot vietējos apstākļus. Vējagrābslis. Kas tur, Vāczemē, par savādām ierašām? Aizstāvēt zemniekus! Zirgam jāsmejas!

Sabruka jaunās sievas Klotildes godkārīgie sapņi par savu namu, izveicīgu kalponi, izskatīgu karieti un cēlu kučieri uz bukas. Ne jau simtnieki makā, bet kapeikas rubļu vietā.

Kāda muļķe es biju, gatavā zostiņa, iziedama pie tāda nabaga! Kāda apskaužama dzīve citām tiesas vīru sievām! Visas bagātas! Kur var aiziet precēta sieva? Ar pirkstiem svētulīgā pasaule nobadīsi Raujies uz pusēm, mazgā bērnu drēbītes, klausies nievājošas valodas. Kādas izsmieklu ugunis madāmu acīs! Vīrs savus pienākumus pametis novārtā. Pārspīlēts godīgums! Pārprasta taisnības izjūta. Grūti. Smagi.

Klotilde nopūšas. Sabrukuši maza cilvēka lieli sapņi par mazu laimi. Noslauka asaras. Kāpj pāri sabrukušo cerību rūgtajam slieksnim. Kēnemanis neredz, nedzird, nevēlas uzlabot ģimenes apstākļus. Ko lai daru, ja tāds esmu padevies! Mani vecāki Šverinā aiz kauna zemē i silstu. Māte audzināja kristīga cilvēka garā. Vai šie te ir kristīgie, lai gan baznīcā iet katru svētdienu? Darbdienās savam tuvākajam ādu dīrā.

Vēl laiks! Vari laboties! Ļoti laipni man pačukstēja prokurora kundze. Tev jālabojas! Zini, tiesnešu fon En- gelharta un Tīzenhauzena kundzes tevi vēl cerot pāraudzināt. Tu jau atkal neklausies… Pats pēdējais laiks! Polici jmeistara Meka kundze.. i Par velti runāts. Tad jau šīs melnās sienas arī saprastu. Kēnemanis saprot citu patiesību. Jādara! Jādara! Jādara! Par baltu velti sava dzimtkunga labā bez kurnēšanas, rūgšanas, balss pacelšanas un jautāšanas. Kā iztikšu? Kad savu lauku aršu? Kad varēšu sēt? Mēslus vest un tīrumā ārdīt? Gaidīt ražu un bez zudumiem novākt?

Tā, zemniek, ir tava rupjība. Neatļauta domāšana. Par to tev draud tava kunga dusmu zibeņi. Izraibināsim tavu muguru ar sālī mērcētām rīkstēm. Jo tu esi tikai vergs. Par tevi jau tā bezgala daudz domāts, šķirstot un cilājot biezās likuma grāmatas cūkādas vākos. Biezās, aukstās, drēgnās pagraba sienās tevi iesloga, lai tu apdomātu un saprastu sava kunga rūpes par tavu labklājību šīs zemes virsū. Par likumiem un taisnības meklēšanu nedomā! Tava neizglītotā galva tos neizpratīs. Paliks neizdibināta gaišo dienu skaidrība. Tu esi dzirdējis par Rīgas un Pēterburgas kungiem. Kā pati saulīte labvēlībā smaidot Katriņa Diženā. Jātiek pie viņas! Viņa sapratīs nabaga ļautiņus, kas dzīvo bez maizītes.

Klaudz jauna ziņa. Galvas nauda jāmaksā!

Vadzis beidzot pilns. Lūza. Sprāga. Sprēgājot iedegās slāpētās dusmu un naida šķilas. 1784. gadā Vidzemes zemnieks mēģināja atliekt plecus. Pacēla galvu acu tiesu augstāk.

Pirms desmit gadiem Krievzemes plašumus pāršalca Jemeļas Pugačova vārds. Līdz Vidzemes zemniekam šis vārds īsti neatskanēja. Reti kāds to bija dzirdējis, vergu ceļos brizdams. Dumpīgie, bīstamie, draudošie vārdi tika sargāti vienlīdz uzmanīgi kā naudas lādes un tiesu aktis. Kas vēl nebūs jādzird? Sāks atkārtot bīstamas lietas. Un tomēr sakustējās Daugava, Gauja, Arona, Aiviekste. Lielas un mazas upes pacēla ledus vākus. Valmieras, Skul- bergas, Veismaņu, Lipskalna, Vietalvas, Odzienas, Rožu, Jogevas, Praulienas, Trikātas, Lubu, Sarkaņu, Zeltiņu, Dikļu, Jaunburtnieku, Jaunkalsnavas, Tolkas, Adeikašu, Skultes, Brenguļu, Liepupes, Overbaikas, Duntes, Stukmaņu, Aizkraukles, Lielmuižas, Karulas nomāktie zemnieki pieprasīja savu cilvēcisko tiesu. Viņu balsis sadzirdējuši, arī pārējie Vidzemes latviešu un kaimiņu igauņu zemnieki piebiedrojās. Dakšas, cirvji, spriguļi, garos kātos iesietas izkaptis ir viņu galvenie ieroči, meklējot savu taisnību. Tā nav atrodama ar sūdzībām. Tiesu durvis paliek aizslēgtas. Pāri viņu galvām agrā pavasara vējainajos gaisos sakultā nemiera aicinājums.

Vidzemes ģenerālgubernators rīkojas. Pavēles. Karavīru rokās spīd šautenēm piespraustie durkļi. Pavērtas lielgabalu rīkles. Kaut kur netveramā tālumā ziemeļu galvaspilsēta Pēterburga. Zvelt pa kungu lepnajām pilīm! Lai iedziedas sarkanie gaiļi!

Pienāca 21. jūlijs. Jaunu patentu nolasīja visās baznīcās, krogos, muižās, pusmuižās.

«… Zemnieki caur meliem un tukšu valodu, ko nelieši ļaudis daudzinājuši, ir tā apstulboti tapuši, ka tie viltīgi iedomājušies — caur to galvas naudas maksāšanu

būtu nu visa kungu klausīšana pagalam un nu tiem nebūtu nedz saviem dzimtkungiem, nedz rentes kungiem nemaz vairs jāklausa, nedz jāstrādā. Jau arīdzan dažās vietās tie savā prātā ir iedomājušies saviem kungiem un valdniekiem visu klausīšanu uz traku un tracīgu vīzi gluži atsacīt, savā vajā dzīvot gribēdami. TādēJ jau šurp un turp lielas pārgalvības un stipras pretim turēšanas dievamžē) ir cēlušās.»

Tas jau bija sagaidāms. Par to rūpējās dzimtkungi, valdība, to nodrošināja karaspēks. Tika atgādināts, ka saskaņā ar 1765. gada 12. aprija patenta noteikumiem par nepareizām sūdzībām draud bargs sods.

Kas tad ir nepareiza sūdzība?

Nepareiza sūdzība ir tāda sūdzība, ko rakstījis zemnieks vai tā uzdevumā kāds rakstītpratējs, apmelojot savu dzimtkungu, žēlojoties par sliktiem apstākļiem, lielām nodevām, miesas sodiem. Un tā joprojām.

Kēnemanis raksta šādas sūdzības. Viņš ir mazs vīrs iespēju ziņā. Bet viņš zina likumus. Izeja nav saskatāma, jo viens pants sacerēts tā, lai ar otru pantu to apgāztu. Kāds dīvains, šausmīgs mūžs tev iedots! Līdz ar visu saprašanu. Kādā mežonīgā laikā tu esi piedzimis! Tu gribi labot neizlabojamo. Taču tu esi sapīts. Jau kuro reizi brīdināts nepacelt galvu. Rupji apkliegts. Sadunkāts. Beidzot iemests cietumā par brīdinājumu sabiedrības drošībai. Apsūdzība: gudrs, viltīgs, bīstams kūdītājs, nepamatotu sūdzību skribelētājs. Vidzemes laimīgās dzīves nomelnotājs.

Iemidzis, guļ! Klotilde uzelpo, pagrūta sapņa modināta. Viņa apsedz galvu ar segu, pūlas aizmigt.

Un viņš atkal ir Valkas cietumā. Bende zāģē labās kājas pēdu. Kļūsti prātīgāks, bļauj tiesnesis Engelharts. Par katru zemniekiem rakstīto sūdzību pieprasi divus rubļus! Vienu atdod man! Ej un aicini zemniekus dumpoties, citādi policijmeistaram Mekām nav ko darīt. Viņš tikai trinas ap manu sievu. Zaldāti par velti ēd ķeizarienes maizi. Kēnemanis grib atbildēt, bet nevar parunāt. Griez otru pēdu nost! Tas ir sens paziņa, atriebīgais Zeltiņu fon Kalens. Tas jau ir mans viņgad aizbēgušais zemnieks Jānis. Samaksāju avīzēm lielu naudu par viņa meklēšanu. Viss velti. Tagad atradies, bet uzdodas par advokātu.

— Mosties, nebļauj! — sauc Klotilde. — Pārmet krustu, pagriezies uz otriem sāniem! Mēģini aizmigt!

Miegs pagalam. Viņš kāpj ārā no gultas. Virtuvē sa-' meklē pīpi. . >

Biju atkal Valkas cietumā. Miegs nepalīdz' aizmirst neaizmirstamo. Pārdzīvotais atnāk sapnī pārgrozītā, saplosītā, nereālā veidā. Viena šķautne zaudējusi asumu. Mirdzoša, sāpoša iezaigojas cita, Ļaunuma asmens karājas virs galvas. Damokla zobens. Sapņi nāk uz sliktu laiku. Uz ļauna paredzēšanu. Uz pārmaiņām.

Tabaka nākusi no Amerikas — tās pašas, kurp tiecas Kēnemaņa domas. Zelēta, šņaukta, ar uguni pīpē aizdegta tabaka pārstaigājusi civilizēto pasauli. Kļuvusi par paradumu, nepieciešamību, mierinātāju. Mānekli. Kūp pīpe. Uzvarējis bezmiegs. Logā tumsa. Kura nakts stunda? Jāgaida baznīcas torņa laikrāža sitieni.

BĪNEMANIS. PAZUDUŠIE ZEĻĻI

Liepu zari pieskaras Bīnemaņu mājas logam pie Dobeles vārtiem.

Tēvs ceļas. Ernests mostas. Māte jau iekūrusi pavardā guni. Katlā saliets ūdens. Lopiem vārās dzira. Sākušies mājas darbi. Māte vēl žirgta. Tēvs pēdējā laikā acīm redzami sabrucis. Kļūst vārgāks ar katru dienu. Tas atkal mans netiešais nopelns, pašpārmetumos mokās Ernests Bīnemanis. Par dēla gaitu samezglošanos arvien jācieš vecākiem. v >>

Māte, pabarojusi cūku, izslaukusi govi, pabērusi vistām graudus, izved ragaiņus sētā.

—    Aizved, dēls, uz ganiem!

Ernests ved. Tepat aiz pilsētas vārtiem jau gaida govju gans. Katram ragaiņa īpašniekam sava ganu nedēļa. Atgriezies Ernests ņem izkapti. Tēvs jau pats vēl pļautu, kā pļāvis, tikai kājas vairs nejaudā. Siena pļauja nav nekāda izprieca. Sapļaus vēl dadžus. Atcirtis izkapti akmeņos. Vai tad kāds nezina, cik tie skolotie dēli ir izklaidīgi? Ja ko dara ar prātu un sirdsprieku, tikai tad ir pa- nakumi. Neviens darbs nav smags, ja to pieprot. Tēvs ņem grābekli.

—    Ej ātrāk, es tevi panākšu!

Ernests pļavu pieveic. Divās dienās apveltais, ārdītais Kiens izžuvis, uz kārtīm atnests mājās, sabāzts uz kūtsaugšas. Vairāk siena šogad nebūs. Pļavas dārgas. To pašu maz. Pilsētas lopu turētāji nikni. Gatavi cits citam rikli pargrauzt par siena sauju. Gadās, ka saber smalkus stiklus otra daļā. Ej tad nu tiesājies, tērējies, bēdājies! Bet labs gan tāds piena lops! Tikai siens! Ja prātīgi baros, cerams, šoziem izvilksies.

Ernestam sāp kauli. Jauns vēl. Kauns atzīties. Salšana vēsajos pavasaros, mitrajos rudeņos un aukstajās ziemās Pētera akadēmijas biezajos mūros atstājusi pēdas. Kad uznāk pēkšņas sāpes, ne vairs pieliekties, ne atgulties.

Sakņu dārziņš mazgājas ravētāju sviedros. Lietus sen nav redzēts. Akmeņainais māls jālaista, lai ziemā zobiem pietiktu darba. Pilsētas tirgū savs dālderis jānopelna. Tirgus nauda jāmaksā tīri kā par velti. Birģeļu madāmiņas izlepušas. Tas nav labi, un tas negaršo. Izdanco nu visām pa prātam! Visi jau nesēj un nestāda. Jāizdzīvo! Līdz šim māte ar tēvu kaut kā cauri tika. Pietika visam. Pieticīgi, bet iztika. Tagad uzbrukušas slimības, rūpes nospiedušas galvas zemāk. Sakuplojušā dārza ieskauto māju pametuši dzidri smiekli.

Ai, dēls, dēls! Bija tev laba un augsta vieta. Nauda vienmēr laikā no paša lielkunga kases.

Tiešām! Viņš augstu pacēlās. Strādāja Pētera akadēmijā. Skriešana. Daudz skriešanu. No apakšas uz augšu. No augšas uz apakšu. Cik reižu dienā kājas minušas kāpnes? Nebija jau slikti un peļami tie trīs simti Alberta dālderu gadā. Par velti tos nemaksāja. Un viņš, Ernests Bīnemanis, ievija dažu labu lauru lapu hercogistes zinātnes kronī. Viņš — latvietis. Pagājušajā ziemā pēc atlaišanas izdevās sadabūt kantora vietu pilsētas latīņu skolā. Aizvietoja saslimušo Annas baznīcas ērģelnieku.

Vai, vai, vai! Kāpēc tev, dēls, vajadzēja draudzēties ar sliktiem cilvēkiem? Pats zināji, ka lielkungam tie nepatīk. Ko tagad tā saucamie draugi tev iedod? Pigul Kauns un negods!

Vai tāpēc vajadzīgi draugi? Viņi man palīdzēja izprast dzīvi. Sajutu dzīvas sirdis, visnotaļ labas un gaišas.

Kur? Pudeļu lauskās? Ai, māt, māt! Kam pārmet? Vai man brandavīns vajadzīgs! Esot skolots dēls! Tie neskolotie labāki un bagātāki. Būtu mācījies kaut vai par melderzelli. Visas pilsētas plukatas mani apskauda. Tagad rāda ar pirkstiem.

Lai rāda! Ko tev tie bagātie kaimiņi iedevuši? Tikmēr skauda, līdz noskauda. Lai tad vienreiz papriecājas.

Tev viegli runāt. Nav viegli. Tikai nevajag nolaisties. Skumjas un bēdas citu acīm patīkamas. Ne viņi, bagātie, mūs mīlējuši un sapratuši.

Lāgiem māte nesaka neko. Klusēšana liecina par smagām dvēseles mokām. Neizdevās dēla dzīve. Būtu kaut sievu skatījies. Bet kurai gan vajadzīgs pliks vīrs? Jāpateicas vienīgi tēva lieliskajai pavāra prasmei, mākai izpatikt kunga iegribām un spējai saliekt muguru, ka Blan- kenfeldes* muižas īpašnieks fon Butlers*, muižu pārdodot, viņus atlaida brīvniekos. Ermanis saņem sešdesmit dālderu pensijas gadā. Dēls jau piedzima brīvu ļaužu brīvs bērns. Auga brīvs un, izaudzis liels, sajutās tik brīvs, ka aizmirsa savu labdari hercogu patencināt diendienā. Un kāda tagad šī brīvība izskatās? Nē! Mātei vienmēr ir un būs sava raize, rūpe, nemiers. Jo viņa savam bērnam tikai labu vēlē. Kaut viņš ir liels, tā lielā galva dzen vienīgi postā. Tā iet visiem tiem, kas kukuli cep karstos pelnos un neizcepušos bāž mutē. Viņa tikai labu vēlē.

Tēvs dēlam — ilgi gaidītam un vienīgajam — deva Ernesta un Jāņa vārdu par godu lielkungam Bīriņam, trimdiniekam.

Tagad tēvs nopūšas. Neko nepārmet. Ne jau katram izdodas izdzīvot brīva pilsētnieka sarežģīti brīvo dzīvi. Maizi viņš savējiem sagādāja. Iegādājās mājeli. Dārzs sazaļoja. Sakuplojis deva augļus. Dzīvot varēja. Izdzīvoja. Skaties, vecums, nespēks, slimības klāt! Saprata, ka brīv- niekam raižu pārpilnība bieži vien spiež locīties augstāku un stiprāku varu priekšā. Dēlam izglītību nodrošināja. Ko tad vēl?

Bīnemanis ravē sakņu dārzu un atceras. Sēž tirgū un pārdod saknes. Gana pilsētnieku govis ganu nedēļā un risina uzdevumu ar daudziem nezināmiem. Nes ūdeni no Jēkaba kanāla, aplej stādus, aprūpē jaunās ābelītes, bet domas tālu prom no dārza un gaidāmās ražas. Nesajūsmina iecerētā peļņa. Sakiet, viena cienījama pilsētas sugas govs, — ko var iesākt ar šādu aitasgalvu? Viņu neinteresējot nauda!

Viņam ir laba balss un dzirde. Pusaudzis domāja studēt dievvārdus. Taču uzvarēja skaitļi. Paldies protesoram

Beitleram, kurš jaunekli savaldzināja ar praktisko matemātiku. Fizika, ķīmija, astronomija bez rēķiniem neiedomājama. Zemes smaržas un tālo zvaigžņu valdzinājums katrā formulā meklēja vēl nezināmo, neatrasto pasaules kustības atminējumu. Neizpētītā pasaule mulsina. Kas to notur drošajās eņģēs, kas liek pāri acu vākiem vīties zvaigžņu ceļiem, kas notur jūru un okeānu ūdeņus krastos, kas neļauj sabrukt kalnu grēdām pāri niecīgo ļaužu miljonu galvām?

Jaunais censonis izgatavoja zemeslodes modeli. Gandrīz tuvu visām prasibām. Neviens jau to nelika darīt. Paša interese! Dāvināja to lielkungam Pēterim, kurš pateicās. Bīnemanis turpina mācības. Absolvējot akadēmiju, viņš pasniedz lielkungam dzimšanas dienā vēl divas, šoreiz jau daudz precīzākas zemeslodes. Pēteris raksta akadēmijas rektoram pavēli, ka Bīnemanim izsakāma atzinība, bet globusi jānovieto otrā stāva vestibilā visu redzēšanai un apbrīnai, lai katrs tā censtos kaut ko vērtīgu atstāt aiz sevis.

Blakus tēva bībelei, Vecā Stendera rakstiem un laika grāmatām glabājas Jelgavas avīzes, kurās minēts Ernesta Bīnemaņa vārds un tā nēsātāja sasniegumi. Tēvs Ermanis par to priecīgs, taču pats vācu mēli neprot un spītīgi turas pie savējās.

1779. gadā Bīnemanis izgatavoja aparātu astronomiskiem aprēķiniem. Korespondents izgudrojumu nosauca par sphaera artilicalis universalis. Aparāts, ko izplānojis, uzbūvējis un ļaudīm par labu sniedzis Jelgavas dēls, ir ļoti nepieciešams sfēriskās, astronomiskās, matemātiskās un ģeometriskās zinātnes tālākai attīstībai un izpētei. Arī pievienotais saules pulkstenis ir augstākā kvalitātē nekā visi līdz šim pazītie. Avīze lepni piemetina, ka hercogs augstsirdībā un lepnā aizgrābtībā par savas akadēmijas absolventu to prēmējis ar seši simti Alberta dālderiem.

Jaunajam spīdeklim nepieciešams turpināt studijas. Arī šoreiz izlīdz hercogs. Grūti pateikt, kas viņu uz to mudina. Sava vārda labskanība? Mecenāta slava? Valsts zinātnes attīstība? Varbūt visi apstākļi kopā. Tikai viens tūkstotis divi simti Alberta dālderu ir pietiekoša summa, lai ar to kabatā dotos uz tālo, nezināmo, drēgno, bet attīstīto Angliju smelties jaunas zinības.

Gadu Ernests pavadīja Britu salās. Iepazinās ar turienes dzīvi. Izlasīja daudz labu grāmatu, vēroja zinātnes attīstību, nojauta tehnikas uzvaras gājumu pāri visai pasaulei. Pārdzīvoja sasniegumu milzīgumu un to radīto postu, jo rūpniecības zemē Lielbritānijā trūkuma posts klejoja no Londonas nomalēm uz kalnraktuvēm un aitu fermām. Cieta un asiņoja strādājošie. Vai ir pasaulē zeme, kur visi laimē mīt? Ir! To zemi sauc par Utopiju. Un ir viens anglis, kurš to sapņos redzējis, rakstos paudis.

Atgriezies Jelgavā, kļuva Pētera akadēmijas smalko lietu mehāniķis.

Septiņi spraiga darba gadi ne vienreiz vien saviļņoja jelgavniekus. Atzinīgas rindas avīzē pauda, ka latvietis pacēlies augstāk par dažu labu Vāczemes profesoru.

—    Nāc pusdienās! — māte sauc dārza ravētāju. — Vai tev arī šogad sola kantora un ērģelnieka vietas?

—    Pavasarī teica, lai uz rudens pusi pienākot, tad redzēšot, kādas tās iespējas.

—   Nevajag rudeni gaidīt! Kāds būs veiklāks par tevi un aizies pirmais pieteikties. Vajag ar prātu un attapību dzīvot!

Vienu dienu Bīnemanis uzģērbj jaunas drēbes un aizstaigā uz pilsētas skolu. Skolas kunga pašreiz neesot. Būšot vēlāk. Pēcpusdienā atrodas. Tikai viņš diemžēl neko vēl nezinot. Lai pieskrienot citu dienu. Viņš Bīnemani labi pazīstot un augsti cienot. Citā dienā Bīnemanim liek aizstaigāt uz rātsnamu — viņš, skolas priekšnieks, uz savu galvu nevarot izšķirt tik svarīgu jautājumu.

—    Pērn jūs laikam bijāt lielāks gars, ja tad varējāt?

—    Tas bija pērn. Tad es varēju. Bet par to šogad mani nosvētīja no rītiem un vakariem. Ir atkal jauni rīkojumi. Arī uz jūsu personu tie attiecas. Es savu iesildīto krēslu un samērā labo algu negribu zaudēt, lai gan, kā jau teicu, jūs cienu un augstu vērtēju. Jelgavā otra tāda vairs neatradīs pat ar uguni.

Rātsnams Bīnemani sūta pie Annas draudzes mācītāja. Tas viņu atkal pie ģenerālsuperintendenta, jo pats, kā smejies, neko nedrīkstot izlemt. Zinot viņu kā labu ērģelnieku, tikai ļaunas mēles izbazūnējušas Bīnemani par zilās pūķagalvas ticības pielūdzēju. Ko tad viņš tajā «Miltu bedrē» bieži esot sastopams?

Sācies, Bīneman, tavs burvju loks!

Riņķojot pa šo apburto loku, jau atkal pagājušas dažas nedēļas.

Hercoga kancelejā atraidīta tikšanās ar zemes valdnieku. Viņa gaišība aizņemts ar svarīgiem valsts darbiem. Pašreiz nevar pieņemt. Nav zināms, cik ilgi valdnieks veiks ieplānoto. Nu nevar pierakstīt tikšanos uz priekšdienām!

—   Mans jautājums ir svarīgs eksistences jautājums.

Izbrīnītas acis smaida. Prasītājs nesamulst.

—    Esmu Bīnemanis!

—    Mums vienalga, kas jūs esat. Teica — viņa gaišība nepieņem! Jums vēl kas nesaprotams? Varbūt es, kancelejas darbvedis, runāju neskaidrā vācu valodā? Varbūt jūs domājat, ka neesmu vācietis?

Darbvedis atbraucis no Saksijas Jelgavā laimi meklēt.

Bīnemanis iet. Kas cits viņam atliek? Viņš neprot un nespēj atrast savu taisnību. Viņam seko mazs un sīks, pavisam nenozīmīgs ierēdnītis. Plašajā koridorā viņi saduras.

—   Bīnemaņa kungs, es jums varu šo to pastāstīt, tikai tā, lai citi nemana.

Bijušais smalko lietu mehāniķis iespiež galma ierēdnim saujā dažas monētas.

—    Aldziņas mums tiešām mazas. Vīns dārgs un slikts. Par sviestu un gaļu nevaru sapņot. Gaļa esot veselībai kaitīga, stāsta galma dakteris, veģetārietis. Viņš pats nedzer, neēd. Piens piegružots govju mēsliem. Kurpes ātri dilst. Bikšu dibens sairst. Dienas apsūbē kā spogulis. Pēc darba gaidiet mani pie Trīsvienības baznīcas! Tad pateikšu jums svarīgas ziņas. Ejiet, lai kāds te mūs nepamana kopā. Kancelejā spiegu un ļaunu mēļu pietiekoši. Katrs trešais cenšas tikt augstākā vietā uz citu rēķina. Aizmirst cieņu, kārtu, cilvēcību. Uzvar naudas kāre un aprēķins pacelties.

Abi vakarā sēž «Miltu bedrē». Dzer lētu vīnu. Sīkais galma papīru rakstītājs stāsta klusā balsi:

—    Kancelejā par tevi ieplūdušas sliktas ziņas. Kāds cenšas pāri mēram. Tu joprojām draudzējoties ar sliktiem cilvēkiem! Bieži apgrozoties «Miltu bedrē» pie melderzeļļiem un aizstaigājot pie Johana Fābera. Šķirsts! Tas nerada uzticību! Fāberu jau sen būtu padzinuši, bet spiestuve bez speciālista nevar iztikt. Darbi nedrīkst apstāties. Korektors ir labā roka. Bez tam viņš prot vairākas mēles. Arī dzimtļaužu latviešu valodā ielauzies pietiekoši spēcīgi. Astronomija, elektrība, gaisa reizošana nav tik nepieciešamas, lai bez tām neiztiktu.

Viens dālderis aizripojis. Otrs pārmaina kabatas.

—   Jaunas nevalodas uzklīdušas, it kā tu englenderu zemē būtu aprunājis savu zemes valdnieku un viņa maģistrātu …

Bīnemanis domā un nevar atcerēties, ka svešumā būtu mazgājis savas zemes savalkāto veļu. Viņš nav diezin kāds smalks diplomāts, taču laiks aiztecēja lietderīgi. Tagad nelabvēļi izplata tenkas. Lai viņiem prieks un patikšana! Bīnemanis tādēļ neies nokārtu degunu.

—    Tava slava to rada.

—    Vai es kādam ko sliktu?

—    Skauž, brāļuk! Paši nespēj, citam neļauj. Tādi nelaimē draudzīgu roku nepasniegs. Varu tev pavisam droši sacīt, ka Jelgavā tu vairs darbu nedabūsi. Tavi panākumi daudzus samulsinājuši, viņi baidās, ka tu atkal vienā dienā augšāmcelsies un nelabvēļiem atriebsies. Vecum vecais skaudības raugs skābst, rūgst, riebjas.

—    Vai es kādam ko sliktu darījis? Tikai veltīgi apkārt riņķoju, visur atdurdamies sienā, visur dzirdēdams aizturētus smieklus. Priekš simt gadiem mani droši vien jau sen būtu sadedzinājuši sārtā. Laiki kļuvuši gaišāki, lai gan māņticība joprojām zied un zeļ. Vai tu nebaidies pazaudēt darbu, ar mani sēdēdams «Miltu bedrē»? Kā rādās, tad esmu nokļuvis aizdomīgo sarakstos.

Sīkais galma kancelejas ierēdnis — sava veida «baltais zvirbulis» — ir lepns un priecīgs, ka varējis iepazīties ar cilvēku, ko citi uzskata par aizdomīgu un dīvainu.

—    Nebaidos, tikai nevajag skaļi klaigāt.

Bīnemanis neklaigās. Zvaigžņu lūkotavā tikpat atpakaļ netiks. Viņš vienmēr bijis par patiesām attiecībām. Arī ar pretiniekiem. Tikai ir dažādi pretinieki — godīgi pretēju uzskatu aizstāvji un nelieši, kam uzskatus aizstāj naudas maiss.

—    Viņiem nepatīk tava draudzība ar angli Medžeru*, kas, kārtodams tirdznieciskus darījumus, laiku pa laikam parādās Jelgavā. Viņš esot noslēpumains, bīstams, iespējams, ka vienlaikus spiegojot vairāku kaimiņvalstu labā.

—    Spoki! Baidās no savas ēnas. Kas tad tajā cilvēkā bīstams? Medžera brošūru pārtulkoju vāciski. Viņš iesaka pilsētai gādāt ūdeni ar tvaika mašīnu. Jēkaba kanāls prasa lielu labošanu. Tas vispirms pamatīgi jāiztīra, jāpadziļina, jānostiprina. Bet rāte negrib ne vienu, ne otru. Ar tvaika mašīnu būšot dārgi, bīstami, neierasti, prasot līdzekļus. Tā mums iet. Gaišas galvas atstumjam, sliņķus un blēžus ieceļam amatos. Bet tiem rūp vienīgi pašiem sava kabata.

—   Esmu dzirdējis, ka tu gatavojot zibens ueķērējus. Būtu man pašam sava māja, liktu vienu pagatavot. Cik tu prasi par tādu?

—   Viesnīcnieks Hertelis žēloja trīsdesmit piecus dālderus. Iespēra ēkā. Nu vaid un žēlojas, it kā es šim būtu noskaudis. Vajag materiāla, tad desmit dienās gatavs. Vismaz tie, kas ierīkojuši, ir apmierināti.

—    Hercogam arvien aizrāda, ka tu, būdams zemnieks, esi gudrībā pārspējis augstdzimušos. To viņi tev nepiedos! Mūsu kancelejā saplūst visas ziņas, vismaz daudzas. Kādu mazumiņu dzirdu arī es.

«Miltu bedrē» jau var cirvi pakārt. Melderzeļļi, meistari, mācekļi te iegriežas saklausīt jaunākās ziņas, apmainīties domām, izkliedēt nogurumu, žēloties par dzīvi, lamāt pilsētas dižvīrus, hercogu un valdību.

Melderiem vienmēr raižu pieticis. Taču pēdējā laikā viņiem vairs neiet, kā gājis citus gadus. Lielkunga muižu pārvaldnieks Grlnhofs saniknojis melderus, uzvedies savam augstajam stāvoklim pavisam necienīgi, līdz ar to apvainodams visu dzirnavnieku amatu. Jau ilgāku laiku viņš visādi mēģinājis pazemot Dobeles miltu meistaru Jungu. Taču tas vīrs nebija no tiem, kas zemotos par zemu pārestību priekšā. Kur tam naidam cēlonis? Kur tām dusmām gals? Kas to vairs pasacīs, bet te pēkšņi aicinājums Jungām ierasties Dobeles tiesas priekšā. Kas tad tas? Dzirdēsim! Grlnhofs apsūdzējis meistaru par pazudušu kviešu maisu.

«Zaglis nekad neesmu bijis,» Jungs sacīja lieliem tiesas kungiem, «atļaujiet, meklēšu maisu rokā.»

Nelieša labi noslēptos kviešus Jungs tiešām atrada turpat sudmalās.

Tiesas kungi apspriedās vēlreiz. Jungu attaisnoja.

Nelīdzēja lielkunga pārvaldnieka ierunas. Daudzie malēji runāja meldermeistara labā. Šķiet, taisnība uzvarējusi.

Taču Grīnhofs, reiz ieēdies uz Jungu, vēlējās viņu_ apēst tikpat kā bez sāls. Draudi, uzbrukumi nerimās. Tādos apstākļos par kārtīgu darbu nevar būt runa. Melderu amats apspriedās. Jungs ar ģimeni pārcēlās uz Liepāju. Arī tur pietiekoši maļamā, un labu meistaru visur godā.

Notikums saviļņojis malējus un līdzjutējus. Ikkatrs to zina visos sīkumos. Un vīri, vēlreiz parunājuši par Jungu, spriež atkal par šo un par to.

Iedzer vīnu. Ko nu tā sausu muti velti dzesināsi. Čalo. Smaida. Skaļi smejas. Strīdas. Iekarst. Sakaujas. Salīgst mieru. Kāds skaļi lasa avīzes. Kā vietējās, tā Rīgā un Vāczemē izdotās.

—          Tas ir Kēnemanis. Padzītais Vidzemes advokāts. Viņa vārdu bieži deldē mūsu kancelejā. Tas vīrs zina, ko grib. Ir jau cietis, dabūs ciest vēl. Paklausīsimies arī mēs, kas notiek pasaulēl

Viņi pievirzījās ar saviem kausiem tuvāk lasītājam.

Vilhelms Ludvigs lasīja, skaidroja, vērtēja. Klausītāji dzīvi apspriedās. Ziņas bija tīkamas. Tā vien gribējās pašam tur būt.

—          Francijā nodibinājuši vēlētāju komitejas un nacionālo gvardi.

. — Tas laiks beidzot pienācis, Beidzot pūcei uzziedēja aste.

—          Jāatriebj nodarīto pārestību miljoni. Izkūp lepnās pilis. Franču zemnieki un pilsētnieki ņem savu likumīgo daļu.

—    Arī mums vajag sākt to pašu.

—    Jākrīt Jelgavas lepnajai pērlei Lielupes krastos.

—    Lasi, Kēneman, kas tur vēl notiek!

—          Aizdzīti visi nodokļu iekasētāji. Meklē paslēptās nodokļu grāmatas. Sameklē. Atrod. Sadedzina. Tauta gavilē brīvībai.

—    Prātīgi darīts! Lai tad uzzina, cik katrs parādā!

—           Franškontē provincē zemnieki pieprasījuši atzīt sevi par cilvēkiem ar cilvēciskām tiesībām. Jau četrdesmit pilis ir viņu rokās. Kungi aizbēguši. Lempīgākie karājas pie degošo piļu sijām. Citur tas pats. Arī klosterus netaupa. Mūkus liek pie darba.

—          Es jau domās redzu, ka latvieši dedzina mūsu baronu pilis.

—    Neaizsapņojies par tālu! Rātsnama pagrabi ir dziļi.

—    Baroni papētīs, vai tu neesi viņu īpašums.

—    Avīzes lasīt atļauts. Kas vēl Francijā noticis?

—          Nacionālajā sapulcē debatē par jaunās konstitūcijas izstrādāšanu. Tā ir pamatu pamats par katra pilsoņa tie- slbām un pienākumiem, ar likumu apstiprinātiem. Tagad es jums nolasīšu avīzē nodrukāto tekstu.

Kēnemanis lasīja. Troksnis un čalošana apklusa. Vīri gribēja zināt.

—    «Daba ir radījusi cilvēkus brīvus un līdzīgus. Katrs cilvēks jau piedzimst ar neatņemamām dabiskām tiesībām. Šīs tiesības ir — domu brīvība, goda un dzīvības neaizskaramība, privātīpašuma tiesības, personas un darba brīvība, sirdsapziņas brīvība vai tiesības brīvi izteikt savas domas, cenšanās pēc labklājības un tiesības pretoties apspiedējiem.

Nevienu cilvēku nevar piespiest padoties likumiem, kuriem nav piekritis viņš pats vai viņa vēlētie pārstāvji; šiem likumiem jābūt jau iepriekš publicētiem, un tos var likt lietā tikai stingras likumības robežās.

Nodokļus var uzlikt tikai ar nodokļu maksātāju piekrišanu, ņemot vērā katra pilsoņa mantas stāvokli.

Neviens cilvēks nav brīvs no kļūdām, tāpēc, lai garantētu nākamajām audzēm koriģēšanas tiesības, tautai jādod tiesības zināmos gadījumos sūtīt pārstāvjus uz ārkārtēju valsts sapulci, kuras uzdevums ir pārbaudīt satversmes kļūdas un vajadzības gadījumā tās izlabot.»

—    Tas taču ir kaut kas līdz šim vēl nedzirdēts! — zeļļi sauca.

—   O, tas tik ir vareni! Tādu konstitūciju arī mums vajag.

—    Niekkalbi! Vispirms jānogāž Bastīlija. Kā spranči

izdarījuši!

—    Nebūtu jau slikti, ja es pats varētu noteikt «Miltu bedres» nodokļu lielumu! — Kroģeris berzēja līksmībā plaukstas.

Sprieda par labo un slikto nule dzirdētajā. Taču to saprata visi, ka šādas lietas notiek pa daudziem mūžiem reizi.

—   Gaišas stundas esam piedzīvojuši. Kas zina, cik rūgtu brižu vēl nāksies galvai pāri laist.

—    Meistars skrien kā apsvilis. Darbi sašaurinās. Neko nevar nopelnīt. Mums, melderiem, hercoga muižu pārvaldnieks Grinhofs aizliedzis «alus naudu». Pašiem jāgādā sveces. Maļot zemnieki vairs nedrīkst palīdzēt. Baltus miltus maļam, paši ēdam sliktu maizi.'

— Es ari nezinu, kur tie labie milti paliek, maizītei piejauc visādas pabiras. Lai gan strādājam muguras nepacēluši. Domā, viegli?

—    Kā tad darbi nesašaurināsies? Ārzemju preces lētākas. Tur jau viņi tikai ar mašīnām ražo. Kamēr mūsu amatnieki ar rokām vienu mantiņu uztaisa, tie tur ar mašīnu jau desmitiem.

—    Lai uzliek ārzemniekiem lielāku muitu! Par sevi taču jādomā.

—    Hercogam cits prātā. Mūsu domas viņam pie pakaļas. Neko neiestāstīsi! Pats ārzemēs sapirkās pilis un muižas. Ar vietējām nepietiek. Laikam jau paredz, ka būs jālaižas lapās. Kļūst karsti.

—    Krievu ķeizariene Pēterim taču laba draudzene. Tēvu atbrīvoja no trimdas. Atlaida Kurzemē. Visa ģimene atgriezās.

—    Cik tāda draudzība vērta! Krievu sūtnis Kurzemē Rikmanis draudzējas ar baroniem vairāk nekā ar pašu hercogu. Draud apcirpt hercogam muižas. Pēteris pataisīts melns un maziņš. Ko tad šis daudz var paveikt? Tikai rotaļlieta baronu ķetnās. Pašam jāmanās!

—    Ko tu, zellīt, zini par baronu iekšējām lietām?

—    Melderu zeļļi Smilšu dzirnās dzīvo saspiesti vienā šaurā būcenī. Ēdiens slikts. Tikai tās piena pļuras! Neviena gaļas gabala. Ar ko lai tās maisu virtenes nesam? Spēka vajag! Spēks jāvairo ar taukiem, ar gaļu. Piens ii labs. Tikai savā reizē. Meistars pārstiepās. Pārtrūka kāda iekšas pavada, aizgāja mūžibai rādīties. Meistariene pūš vien. Kauties nekaujas, bet gaudo par sliktiem laikiem. Visi tikai dzerot, slinkojot. Iespējas viņai nekādas, pašu var izlikt no sudmalām.

—    Ko tu vaidi, Vilk, no zeļļiem ticis jau tikpat kā par meistaru! Pagaidu meistara godā bez pamata necels! Gan jau tiksi arī īstajā. Dabūsi veco meistarieni par savu kaulu sildītāju.

—    Necunftētie kaktu amatnieki arī kļuvuši drošāki. Sevišķi muižās. Un tad brauc uz Jelgavu tirgoties. Cilvēki pērk. Gluži bez kauna! Atņem cunftētajiem peļņu. Rāte jau aizliedza tirgoties.

—    Vai visiem var izsekot! Kā patīk, tā taisa. Iznāk skaistāk, lētāk,

—   Ja noķer, jāmaksā sods. Un vajag arī, lai nemaisās bez diploma! Lai gan naudas vajag visiem. Cilvēki vien ir.

—    Ar diplomu vai bez diploma vēl kaut kā uz priekšu kulsies, bet mums, uz deviņdesmit deviņiem gadiem no Rigas izraidītajiem piecdesmit diviem mūrniekzeļļiem*, nav nekāda darba. Ej nu visu sūro mūžu pa pasaules kailajiem trūkuma ceļiem. No visa lielā zeļļu bara pagadījās pa atkritējam. Nožēloja grēkus. Nometās ceļos, izlūdzās piedošanu.

—   Zēni! Vajag uzmanīties. Uzklīduši karakalpu vervētāji. Viņdien pie «Baltās klibās ķēves» piedzirdījuši bez darba esošos zeļļus un aizveduši. Sabāzuši naudu kabatās! Un pats trakākais — pazuduši bez pēdām. Neviens nav redzējis. Pagalam!

—    Un pilsētas tēvi to pieļauj! Vajag meklēties! Sūdzēt!

—   Kam sūdzēsies? Svešiem tēvaiņiem nedrīkst uzticēties! Kopā dzert ir pēdējā muļķība! Ja mani ko nelabu, dod pa ausi! Lai put!

—    Cik nav atrasti kanālā ar dūrienu mugurā.

—    Nevajag vienam apkārt vazāties!

—    Nevar visu laiku tupēt mājās un meistarienei masēt kājas!

—    Ha! Ha! Ha! Nevajag nolaisties! Cunftēm jātur sava kante! Bez darba palikušie zeļļi, vienalga, kādas cunftes, jāpabalsta. Redz, Rīgas puikas parādīja nagu. Jācieš gan, bet parādīja dūšu! Ja klusēsim, neviens pie mums nenāks un mūs nepažēlos. Nav ko gaidīt! Jāmeklē pazudušie! Kēnemanis lai pie tās pašas reizes mums palīdz uzrakstīt sūdzību. Sūdzību maģistrātam un hercogam! Tāpat arī virspilskungam Mirbaham!

—    Sūdzība varbūt palīdzēs priekšdienām. Aizmānītos un pieviltos vairs atpakaļ nedabūsi. Paši esam ne mazāk vainīgi. Aizmirstam savu kaulu, savas asinis un miesu. Krievos un prūšos vajadzīgi karakalpi. Vervētāji mierā neliksies. Vajag viņus pārmācīt!

—   Paldies, Kēnemani! Uzrakstīji žēlabu rakstu. Tagad katrs parakstieties! Kur vairāk parakstu, tur lielāks spēks.

—    Samaksāsim rakstu pratējam par viņa darbu! Mēs tevi pazīstam. Tu esi mūsu cilvēks! Pie tevis vienmēr var griezties bez bailēm. Lai gan Jelgavā ir astoņi apikāti, tevi mēs uzskatām par īstu advokātu. Tādam taisni jābūt nabagu ļaužu draugam.

Lielāki un mazāki, sīkāki un raupjāki naudas gabali sabira cepurē. Zellis apstaigāja visus galdiņus, katram pieprasīja daļu.

—    Bāz naudu kulē! Nekautrējies! Tev sieva un mazi bērni. Sagādā laulenei prieku kādreiz naudu aplūkot ar acī un ar roku aptaustīt vienu nakti pirms izdošanas. Vai- rak neiznāks.

Krodzinieks pienesa pilnu kausu.

—   Tas no manas puses. Maksāt es nevaru. Tie lielie

nodokļi!

—    Ei tu, badmira! Neizliecies plikāks kā esi! Arī tavā labā cīnāmies! Sadabūsim savu taisnību — melderzeļļu taisnību, pie tevis to apslacīsim. Atstāsim artavu tavai peļņai. Dod, dod, nežņaudzies!

Sauca visās pusēs. Kroga papus iemeta negribīgi cepurē vienu florīnu. Vairāk nevarot dot. Kur grābsi?

Kēnemanis domāja lielu un šovakar vēl neizdomājamu domu.

Es vēl spurojos. Cenšos noturēties virs ūdens. Visiem spēkiem atbalstu nabagus. Tāds ir tavs darbs. Vai nav vienalga, kur strādā? Kantori vai piesmēķētā tautas krogā? Tu piemet savu daļu kopus galdam, jo bez tā nevar. To sauc par biedriskumu. Visiem nepieciešams noteikts mantas stāvoklis. Bez tā neviens nav nekas. Tikai kā lai nabags tiek pie mantas?

Neviens nemanīja, pa kuru laiku krogā ienāca divi sveši, nekad te vēl neredzēti vīri. Apsēdās. Pasēdēja. Sāka runāt.

—: Mēs jau ilgāku laiku klausāmies, ka jums ir visādas grūtības. Tādēļ lūdzam visus Jelgavas amatu zeļļus un mācekļus, neapmierinātos un bezdarbniekus atbalstīt Prūsijas firmas «Ekarts un dēli» sirsnīgo piedāvājumu. Firma dos katram darbu, labu algu un siltas mājas. Rokasnaudu izmaksājam nekavējoties, tikai jāparaksta darba līgums. Kā katram patīk: uz pieciem vai desmit gadiem labā maizē.

—    Kā tad! Zinām jūsu labo maizi. Tārpiem karalaukos visi labi, Nevajag piecu gadu. Pietiek ar pirmo kauju. Jau kājas gaisā.

—    Labāk aizver muti! Dabūsi tūlīt pa strebjamo! Krievu ķeizarienei un prūšu karalim nekalposim! Veltas jūsu cerības!

—    Tie ir skaidrākie meli! Palūkojieties darba līgumos! Visās lapās saredzama iespiesta ūdenszīme ar firmas nosaukumu.

—    Tas viss priekš veciem zirgiem un muļķiem. Mēs jau tā esam pietiekoši muļķoti. Savas lapeles uzkar nuž- ņikā uz nagliņas!

Zeļļi virzījās arvien tuvāk abiem svešajiem aizdomīgo labumu solītājiem. Tie bez bailēm klāstīja savu. Izsauca alu, vīnu, piedāvāja apkārtējiem. Daži jau gribēja ņemt kausus, bet varena balss uzsauca:

—    Zeļļi, kas tad tas par joku? Aizmirsāt pazudušos?

—    Mēs pieņemam izbēgušus zemniekus, parādus maksāt nespējīgus pilsētniekus. Tikai tiem visiem jābūt jauniem un spēcīgiem. Piecdesmit dālderi rokasnauda.

—    Izbeidz! — kliedza jau vairāki. — Kur palika mūsu pieviltie biedri? Šie vēl melošot, ka esot te tikai pirmo reizi! Gāz, Frici, viņam pa purnu! Lai apveļas karakalpu vervētājs! Atdodiet mūsu pieviltos, aizmānītos! Lej zemē alu, vīnu! Jūs dzersiet savu draugu asinis, ja pieņemsiet no viņiem kaut pilīti! Nelaidiet laukā! Ķeriet!

—    Striķus! Sasiesim abus putniņus.

—    Neaiztieciet! Mēs sūdzēsimies mūsu valsts sūtnim. Mums ir karaļa un ķeizarienes izdotas apliecības par drošību visā zemē.

—    Žiglāk nes striķus!

Krodzinieks vāca traukus, sargāja mantu. Viņš bija pieradis. Saplēsīs — kas tad maksās? Zeļļu dūres smagas. Svešie sita. Tomēr abus pievārēja. No kabatām izņēma naudas maisiņus. Somās atrada roku dzelžus. Te nu bija godīga firma! Ūdenszīmes papīros. Vergu tirgotāji. Karakalpu ķērāji! Kādā uzdevumā jūs pūlaties?

Sasietie ilgi liedzās. Smagās dūres atraisīja noslēpumu.

—    Esam atvaļinātā kapitāna Šteina dienestā. Savu maizi pelnām likuma atļautajās robežās. Karakalpi kalpo tēvijai un karalim!

—    Par šādu izrunāšanos gāz tā, lai žaunas atkarājas!

Uzradās kārtības vīri, Uzklausīja klātesošos. Reti jau

tas tā atgadījās. Parasti viņi visu izlēma bez jebkādiem paskaidrojumiem. Redzēja lietiskos pierādījumus: naudas maisiņus un roku dzelžus. Labi! Piedraudēja zeļļiem necelt troksni, izklīst, doties mājās, jo krogs jāslēdz ciet, rīt nav svētdiena. Eļļa ielija ugunī. Uzšāvās augstā liesmā ilgi aizturētās dusmas. Naids lija pāri malām..

Jūs laikam gribat', lai mūs visus aizved un pārdod karakalpos? Jau četrdesmit biedri pagaisuši nezināmā virzienā. Viņu liktenis skaidrs: barība tārpiem. Un tieši to jūs laikam gribat?

—   Nebļaustīties un ievērot klusumu! Godīgie jelgavnieki nevar gulēt. Par mūsu apvainošanu draud sods. Nākamajā reizē mēs to atcerēsimies. Tikai tagad pasaki — kā tevi, balamute, sauc?

—    Par mieru un klusumu jūs gādājat, bet par noziegumiem piemiedzat acis. Varbūt paši esat ar šiem te uz vienu roku? Ko? Jā? Vārna vārnai acīs neknābj! Pa purnu tādiem! Neko negrib darīt, strādāt neprot, paši slinki, bet citus dīdīt labu labie!

—   Vēlreiz pavēlam aizbāzt mutes! — dusmās aizsvilās pats patruļas vecākais, mēģinādams glābt savas iestādes pēdējās goda atliekas. — Pietiek jums bļaustīties, sēdēt krogos un apdzerties, ka paši vairs nespējat atšķirt draugus no naidniekiem! Ka tikai kāds naudu dod! Ka tikai pudele priekšā! Ļur! Ļur! Ļur! Mutē elles susla iekšā! Pagrimušie! Dzērāji! Kārtības jaucēji!

Tas skanēja pazemojoši. Aizskartās jūtas prasīja atbildi.

—   Tad sagādā mums iespēju dzīvot cilvēcīgu dzīvi! Dod darbu, lai mums nevajag meklēt laimi, pievilties un zaudēt brīvību!

—   Tas ir pilsētas, tava meistara, cunftes uzdevums, ne mans! Man ir darbs! Es to pildu. Un tev būs mani klausīt, iet mājās un izgulēt dzērumu. Un jums visiem jāatstāj šīs telpas. Dzirdat?

—    Kurš te ir piedzēries? Bez naudas kroģeris neļauj dzert! Aizvediet šos vergu tirgoņus uz rātsnama pagrabu. Mēs iesniegsim sūdzības un pārbaudīsim, lai tās tiktu izskatītas. Sapratāt?

Bars bija par lielu, sadusmojies, nokaitējies kā ēzē dzelzs, lai bez karakalpu palidzības daži kārtības sargātāji tiktu ar to galā, tādēļ viņi beidzot paklausīja, paņēma līdzi sasietos, naudas maisiņus un ķēdes, aizgāja. Daži desmiti zeļļu noraudzījās, vai viņi tiešām dodas uz rātsnama pagrabiem. Visādi bija gadījies, visādi vēl varēja atgadīties.

—    Bet tagad uz kapitāna Šteina māju! Raudzīsim mūsu biedrus!

«Miltu bedres» kroģeris aizslēdza durvis. Dzelzs eņģes čīkstēja.

—    Redzi, Fraņa, — viņš sūrojās jaunajai krogus meitai, — cik sūrs ir mūsu darbs! Ienākumu gaužām maz. Tikai troksnis, kņada, mūžīgas nepatikšanas. Un pie visa tā vēl veselu florīnu atgrūdu tam apšaubāmajam kaktu apikā- tam, tam Vidzemes kungu grauzējam. Nebūs kungu, kas tad notiks? Šausmu lietas katru dienu jādzird!

Vasaras vakara rāmajā gaisā zelju un dažu meistaru gājiens guva dramatisku nopietnību. Pievienojās citu amatu zeļļi. Pūlis pieauga ar katru mirkli lielāks, kļuva draudošāks, nopietnāks. Viņus vēroja ik logs, ik aizslēgto vārtu sprauga klausījās drebēdama pieaugošajā skaļumā un draudošajā domā. Doma atraisījās, izpletās, ieguva iemiesojumu.

—    Uz kapitāna Steina namu! Jūs jau zināt, blakus muižnieka fon Altenbokuma pilij.

Tas bija pirmais jelgavnieku kopīgais savas kārtas amatu solidaritātes gājiens, savu taisnību meklējot. Aizmirsās savstarpējie strīdi, aizmugurē palika sīkie asumi. Radās viena kopīga, visiem amatiem saprotama valoda.

Pustreša simta vīru triecienos, spērienos, grūdienos, belzienos Šteina nama vārti ieliecās, nobļerkšķēja, ielūza. Zeļļi veikli ielīda, atbultēja vārtus, atvēra līdz galam. Plašā pagalma gumzīgajā krēslainībā iemirdzējās līdzi paņemto, nule aizdedzināto lāpu šaudīgās liesmas. Pagalma dziļumā nikni rēja aiztrenktie asinssuņi, tomēr neuzdrošinādamies tuvāk nākt. Pārspēks bija milzīgs. Staļļi, saimniecības ēkas ar dziļiem pagrabiem apslēpa dzīvojamo māju.

Negaidot atskanēja šāviens. Lode atsitās vārtu stabā. Zeļļi skrēja uz māju. Daļa palika sargāt vārtus. Ja nu saimnieki sadomā izlauzties? Ja rodas palīgspēki? Visādi gadās! Uzlauza nama durvis. Ķēra. Sita. Grāba. Rāva. Lauza. Ielauzās. Gaismu, gaismu, gaismu! Aiz durvīm atrada šāvēju. Satraukti prāti un drebošas rokas nevar noturēt bises resno galu. Veda istabā, izprašņāja. Viņš esot tikai aizstāvējis sava kunga namu. Manta jāsargā vairāk par savu vienīgo aci. Ko viņš vairs citu varot uzsākt? Uz vienu kāju klibs, uz otru nespēcīgs. Izbijušais karakalps drebēja. Viņš bija vecs un slims, bet ēst taču gribēja. Zeļļi viņu palaida vaļā. Nekaitīgs. Pat nepretojās viņiem.

Izbijusies, bet dūšīgi turējās Šteina madāma. Viņa bļāva:

—   Neaiztieciet mani, dedzinātāji, slepkavasl

—    Saki — kur pašreiz atrodas cilvēku laupītājs kapi- tāns Šteins? Ja nav mājās, tad kur viņš? Dod tai dāmai, lai spalvas put!

—    Tavs vīrs nolaupīja mūsu biedrus, pārdeva karakalpos. Kur viņi tagad? Nestāsti mums, ka viņš tiem tikai aiz labas sirds sagādājis ienesīgas vietas, nodrošinājis mūžu. Zinām jau! Mēs, amatu zeļļi un meistari, gribam savus biedrus atgūt, bet Steinu pakārsim tepat sētā. Mēs jokus nedzenam! Pakārsim tevi pašu, ja neteiksi! Nu, žigli, žigli, nedomā melot! Dod pagrabu atslēgas!

—    Par laimi, viņš nav mājās. Aizbrauca pie Skrundas muižas nomnieka Foka. Viņi ir labi draugi un amata biedri. Strādā ķeizarienes un karaļa labā. Vienalga, kam strādā, ja tikai nauda nāk. Jūs domājat, ka viņam tā vecuma rente ir diezin kāda lielā? Jāmanās piepelnīties! Cik naudas neiziet tos paklīdušos zeļļus ēdināt un dzirdināt? Tad vēl gadās, ka otrā dienā aizbēg. Tāpēc jau dzelži nepieciešami. Parēķiniet — cik tad mums pašiem atliek? Nabadzība!

—    Muti ciet par tādu zaimojošu valodu! Pašu dzelžos! Uzkārt pie kroņluktura, lai deg kā svece! Sadauzīt visas istabas mantas! Izlauzt durvis! Pārmeklēt pagrabus! Lieciet to veceni mierā!

—    Metam mieru! Visas malas pārmeklētas. Kapitāns tiešām laikus pagaisis. Uz Skrundu šonakt neaiziesim, neaizbrauksim! Pagrabi tukši. To gan pasakiet savam Stei- nam, lai mēs viņu Jelgavā vairs neredzētu, citādi pakārsim paši, iztiksim bez bendes valga!

Savas taisnības meklētāji atstāja namu. Izklīda. Pagaisa nakts tumsā. Izskanēja meklētāju vilšanās, smagā sirds nekļuva vieglāka. Daži desmiti vēl laiciņu uzkavējās pie izlauztajiem vārtiem, bet neviens nerādījās. Nams — izdemolēts un atbaidošs — tagad gulēja, nobaidijies pats par savu neaizsargātību. Viss mainās!

Amatnieku sūdzības izskatījis, hercogs Pēteris izdeva pavēli, kurā aizliedza jebkuram zemas vai augstas kārtas vīram Kurzemes un Zemgales hercogistes robežās nodarboties ar karakalpu vervēšanu. Aizliedza uzticēties svešiem, nepazīstamiem labākas' dzīves solītājiem. Zeļļu aizturētos vervētājus soda laukumā publiski nopēra. Atņemto naudu ieskaitīja pilsētas kasē. Pēc pēriena viņus izraidīja no hercogistes. Atvaļinātais «kapitāns» Steins Jelgavā nerādījās. Suns zina, ko ēdis. Vienīgi pazudušie neatradās.

Aizmānīti, labākas dzīves solījumu pievilti, pārdoti svešumā, pazuda, nekad vairs neatgriezās. Kara dieva Marsa mazajiem izpalīgiem tārpiņiem darba nekad nav trūcis. Karoja vienmēr, visur, un dzīvoja karaļi, ķeizari, iztika mazie tārpiņi. Tikai laiku pa laikam tiem iekārojās dižciltīgākas miesas, greznākas drēbes. Tārpiņam arī gribas asākas izjūtas.

ŠĶIRSTA VAKARS. «LIELAS GRIETAS» NELABAIS

Vēl doma nezināja sevi vārdā saukt. Uz tāliem ciemiem taisīties un braukt, bet vakars klāt, jau vārti veras ciet, kaut gribas steigties tev un kaut kur iet.. i

Bet vakars klāt. Johans Fābers dungoja pašsacerētu dziesmiņu. Viņš sēdēja savā istabiņā, dēvētā par šķirstu, koriģēja pirmdienai nepieciešamās papildloksnes. Kā izveicīgs un norūdīts pēdu dzinējs meklēja un atrada drukas velna izdarītās nebēdnības.

Viss neatklātais, kas bijis pirms mums, vēl neatklāts paliks aiz mums. Kam bēda par to, cik smieklīgi, bēdīgi, šķībi un greizi mums klājas pa reizei. Slimības, nelaimes, naudas trūkums un spiestuves meistara rūgtums. Viss paliks aiz mums nākamām paaudzēm risināms. Tver drukas velnu aiz astes, dzer vīnu un jauniem pantiem sameklē īstākos vārdus! Nes dzejoļus apglabāt smilšu kastē!

Dungo, Johan, dungo! Kļūst mierīgāks prāts, mitējas dauzīties dienas sanervozētā sirds. Kas es par dzejnieku? Nesaki neko! Jau kādi divsimt panti aizgājuši drukā.

Korektors sameklēja maizes riku, treknu siļķi. Paēda nabadzīgas, taču barojošas un sātīgas vakariņas. Pasmīnēja kuplajās ūsās. Dzeltenās kā lauku sviests. Pašūpoja pudeli — «Lielo Grietu». Šī paša nama aptiekā, kas vienlaikus ir konditoreja, bez zālēm un tējām pārdod kūkas, cepumus. Var dabūt promnešanai vīnu vēl tad, kad jau visas dzertuves slēgtas. Protams, labi un uzticami cilvēki.

Viņš šad un tad papildināja «Lielās Grietas» ietilpīgās iekšas. Ko tad lai citu kārtīgs vecpuisis iesāktu? Augu dienu izlocījis acis galma spiestuvē, vakaros tās atpūtina, veroties glāzes rāmumā, šķirsta griestos un loga pavērtajā debess zilumā. Te nu tu esi, mans mīļais kraķīti!

Vajadzētu aiziet un paņemt jaunu devu. Nauda šoreiz nav svarīgākais. Viņam deva uz parāda. Vajadzētu tiešām aiziet! Nav jau tālu. Aptieka būs slēgta? Kas par to! Paraustīs zvanu. Otrā stāva logā pavērsies aptieķnieks. Pazinis jautās: kas tev, Johan, uz sirds? Drapes vajadzīgas? Ar virvi nolaidīs groziņu. Johans tajā noguldīs «Lielo Grietu» un pagaidīs, kamēr tā uzlādēta nobrauks lejā.

Tomēr negribas. Jākāpj trepes lejup, tad augšup. Vienmēr jākāpj. Kur tad esmu uzkāpis? Cik augstu dzīves trepēs parēgojies? Līdz bēniņiem. Galma spiestuvē! Bīnemanis augstu kāpa. Pētera akadēmijas tornī. Tagad pats smejas — esot labāk un drošāk uz zemes. Drošāk gan. Tikai jāuzmanās, lai nepasit gar zemi lakoto kariešu spožums. Galveno mācību diktē vēders. Tad domas skaidri darbojas. Mēs visi nogrimsim nebūtībā. Kas mūs augšā cels?

Johans raksta. Veidojas dzejoļa ribas. Miesu piepildīs iejūsma. Jāpagaida. Uz reizi tā nav iegūstama. Mēs vēl joprojām iesācēji. Mūžs jau pusē. Varbūt pāri pusei? Neapjausti šalko likteņa vēji Lielupes krastos. Plūsti līdzi upei! Paliec kā neizkustināms akmens krastos. Uz laiku laikiem. Vismaz savu dzīves laiku paliec! Aiz loga rudens tumsa. Lēni un negribīgi deg svece. Maza liesma. Brīžiem šķiet, ka dzisīs. Pavisam šaura gaismas strēle. Pavardā gail pēdējās ogles. Diena, pelēka, vienmuļa, vientuļa, vakara segā tinusies, gatavojas doties uz dusu. Tornī nozvana astoto stundu.

Un tad trepēs atskan soļi. Otrā stāvā nenorimst. Trešajā pieņemas. Ceturtajā apstājas. Klaudziens sienā pret Jo- hana būceni.

Pie manis. Nelaist iekšā? Izlikties nedzirdam? Pamest visu un likties gultā? Nedzirdēt? Aizmigt? Nezināt? Nevar! Lejā taču redzama gaisma logā. Lai cik maza un niecīga, tomēr gaisma. Varbūt kādam mana gaisma nepieciešama? Kas meklē? Kas ir nācējs? Viens? Divi? Trīs? Lielkunga karakalpi? Pilsētas slepenais?

Johans slēdz durvis. Atver. Ienāk vairāki vīri.

—    Droši! Nebaidies! Pašu cilvēki vien esam.

—    Laipni lūdzu!

Ciemiņi nomet apmetņus Johana gultā. Platmales uzlido uz grāmatu plauktiņa, nogulst blakus savītušajam Jāņu vaiņagam. Pašu ļaudis!

Jelgavā uz īsu brītiņu ieskrējis gleznotājs Johans Hein- rihs Baumanis* — nelaiķa ģenerālsuperintendenta Bau- maņa dēls. Radi rūc, ka izšķieduši milzu naudu, viņu ārzemēs skolodami. Tas nekas. Lai rūc un trako! Viņš apbraukā Kurzemes un Vidzemes muižas. Pastorātus. Nevairās iegriezties zemnieku mājās. Mīl medības, vīnu, skaistas un izskatīgas sievietes. Viņš prot krāsu mākslu. Glezno pīles, briežus, stirnas, aļņus, zaķus, pēdu dzinējus izkārtām mēlēm un pašus medniekus. Katra muižas modes dāma, namniece vai baronese, jūtas gandarīta par šādām bildēm. Viņš ir slavens. Slavenība. Apbrīnojama personība! Viņš prot dzīvot. Glezno ātri, lēti pārdod. Manam mūžam pietiks. Es šajā grēku pasaulē ilgi nemētāšos. Strauji degdams, ātri izdzisīšu. Taču viņš nav ar likteni noslēdzis līgumu, tādēļ alojas.

Otrs Johana šīvakara ciemiņš ir gados padzīvojis vīrs. Mūzas kalps Viktors Fogels. Dzimtene viņu izdzinusi trimdā. Pēc gariem cietumos pavadītiem gadiem viņš atbraucis uz Jelgavu un kopā ar ģimeni te dzīvo jau gadus divdesmit. Dzeja viņam ir pirmajā vietā, bet maize jānopelna tirgoņa Velmera noliktavās. Viņš kārto izejošos un ienākošos rakstus, pie reizes kraujot ratus, ceļot maisus un veļot milzīgas mucas. «Viktor Fogel, vai viss kārtībā?» jautā Velmers. «Kārtībā!» atbild padotais dzejnieks. Taču tirgonis redz, ka dzejnieks, lai cik labi strādā, paliks dzejnieks, tātad nekad nekļūs uzticības persona tirgonim. Liela muiža, kāda man vajadzībā! atšķauda dzejnieks. Darbs jāmīl! Par to jādomā dienu un nakti! Ne jau par Velmera noliktavām man galva sāp, bet par saviem alek- sandriešiem, trohajiem un jambiem es domāju diendienā, gadu no gada. Tirgoni Velmer, tu man dod darbu, es pie tevis pelnu maizi. Tas arī viss. Mums katram sava taisnība! Tava taisnība nekad nesaskanēs ar manu taisnību. Tava taisnība ir biezs naudasmaks, manējā spīguļo dzejas rindās. Taču Velmers dzejas nelasa. Muļķības! Vistīrākā laika izniekošana! Dzeja nav nekāda varonība! Pamēģini noturēties Eiropas tirgū! Tā ir vislielākā varonība! Pirmā bija prasme rēķināt, nākamais Velmera varoņdarbs parādījās veiksmīgās tirgus operācijās un skaistas, bagātas sievas izvēlē. Tomēr Fogels viņu neapskauž. Viņam ir savi uzskati par zemes virsū notiekošām lietām. Un tie ir viņa uzskati!

Ciemiņi atnesuši vīnu. Johans sagriež saziedējušu maizi. Es jums saku — nekur siļķes asaka un cieta maize nav garšojusi labāk, saldāk un sātigāk kā Johana Fābera šķirstā, kam draugi deva skaisto un augsto apzīmējumu: šķirsta akadēmija. Diplomu gan te neizsniedza, toties viņi apguva māku cits citam līdzi just un izprast samudžināto dzīvi. Vēlāk laiks viņus visus izsvaidīs četros vējos. Savu da|u viņi ieguva. Vairums palika pie jaunības gadu uzskatu padziļināšanas, pierādīšanas dzīvē. Dzīvei?

Baumanis zīmē Fāberu. Svece raustās. Izzūd pierē rievas. Pabeidzis pasniedz mājastēvam, kurš zīmējumu noliek blakus iepriekšējām relikvijām un autogrāfiem, kas atraduši vietu uz pažobeles mazajām durtiņām. Pirmo reizi ciemojoties, katram jāatstāj savs paraksts un vismaz kāda nopietna, jautra vai satīriska rindiņa. Raibu raibie uzraksti krājas. Šķirsts ieguvis popularitāti. Kļuvis bīstams!

—    Nesen te parakstījās kāds lielkunga glūniķis. Izošņāja visas maliņas. Arī pažobelē sasviestos nekam nederīgos krāmus. Droši vien meklēja neatļautu monētu kaltuvi vai brandavīna brūzi.

—    Mūžam dzejnieki, īstākie mūzas kalpi, kritīs par cēlu, dižciltīgu vai klusi pazemīgu sieviešu lūpu kaktos ievij u- šos izaicinošu, pavedinošu, vilinošu, noraidošu, apsološu, mīklainu, daudzsološu un neizdibināmu smaidu. Tā tas ir! — jokojas Baumanis.

—    Ej labāk, Baumanīt, pārsien zirgu, paskrienies pa zvaigžņu ceļu! Ilgi jau te sēdi bez kustībām. Vīns ir šķidra lieta.

Fogels un Baumanis smejas. Jolians pilda glāzes. Pa zvaigžņu skrejceļu kumeļus pārsiet aiziet visi trīs. Atgriezušies runā atkal. Pilda glāzes. Pārspriež jaunākos notikumus. Ir jautri.

—    Klausies, Bauman, atkal, muižās uzdzīvodams, būsi piepildījies ar jaunām anekdotēm kā Veimera suns ar blusām. Daiļas muižu mamzeles bučoji? Kādu franču guvernanti? Ķēķa meitu? Pagraba atslēgas glabātāju?

—    Vai jūs zināt, kā mūsu lielkungam izgājis medībās?

Neviens to vēl nezināja. Gaidīja reizi pasmieties par

augstāko hercogistes galvu.

—    Tas notika N. muižā. Šī gada rudens medībās. Saulainā rudens rītā, kad Kursas zaķi izmetuši cilpu cilpas, bēgdami no vajātājiem suņiem, mūsu Pēteris kopā ar uzlūgtajiem viesiem, krievu virsniekiem, slej bises šaušanai. Taču zaķu saradies tik daudz, ka visus uz reizi ne- apšausi. Mednieki lec zirgos un šausta zaķīšus ar pātagām. Tie bēg, suņi rej, kazaki smej, zirgi sprauslo, bet tieši tajā brīdī Pēterim sagribas ieiet krūmos. Biezoknī vēss un mierīgs. Kas to deva? Viens garausis trakā glābšanās cerībā kā lec, tā valdnieka nolaistajās ūzās iekšā. Pārtraukts valstiski svarīgā darbā — vēdera lietas nav mazāk svarīgas kā patenta parakstīšana, — vecais vīrs rauj bikses kājās. Skrien. Zaķis skrāpējas. Viņš bļauj: «Kungi, glābjiet, zaķis ūzās!» Visi slavina valdnieku par veiklu mednieku.

Ar anekdotēm Baumanis savus klausītājus izlutinājis. Viņi kļuvuši prasīgāki. Labs stāstītājs ceļ meistarību. Bau- manim tā iedzimta. Asas un smieklīgas, vēlīgas un dzēlīgas, saklausītas muižās, krogos un lielceļos, Jelgavā, Rīgā, Pēterburgā un Varšavā, tās nonāk arī Johana šķirstā. Baumanim vienmēr kabatā piezīmju grāmatiņa. Tajā viņš ieraksta vēl nedzirdētās. Un tad tikai vajadzīgā brīdī pa šķirsta. Uz galvu vien nevar paļauties, lai cik tā teicam! strādā.

—    Labāk būtu saucis savu skaisto Doroteju palīgā!

—    Doroteju? Jāsmejas! Pēdējo meitiņu Pēteris pat savu neatzīst. Tas ir skaidri zināms. Tur piestrādāja poļu karalis Staņislavs Poņatovskis. Saprotama lieta. Doro teja Pēterim trešā sieva. Pēc gadu starpības varētu būt mazmeita. Kad pēc ilgstošām cīņām panāca Mēdema piekrišanu, — zināt, cik spītīgs ir Elejas grāfs, — šim jau pāri piecdesmitiem, jaunavai tikai astoņpadsmit. Ko tad vairs var gribēt, ja gadi ripo uz priekšu ātrāk par straujāko šķimeli?

—    Vācu firstienei un krievu kņazienei bērnu nebija. Mirstīgajiem neļauj šķirties. Hercogs divas reizes ar atļauju pārkāpa baznīcas likumus.

—    Ja nav bērnu, tad atļauj augstām personām šķirties. Bez tam atcerieties romiešu sakāmvārdu par Jupiteru un vērsi!

—    Muļķīši! Tikai ļaujat, lai jūs māna un sānus lai apvij pātaga. Paskatieties, kas tagad Francijā par uguņošanu. Revolūcija! Jau pieņemta pilsoņu tiesību deklarācija. Akcepts notiekošajam no apakšas. Jauni vārdi ieiet pasaules vēsturē: Lafajets, Mirabo, Marats, Dantons, Ro- bespjērs. Tāpat kā Amerikā Vašingtons, Džefersons, Fran- klins. Pats galvenais vārds ir tauta. Karali ierobežoja. Uzlika viņam iemauktus. Atrodas likuma grožos. Lepnais galms parādīs savu padevību.

—    Karalim jak]ūst par kalējmeistaru. Tā lieta viņam esot mīļāka par valsts darbiem. Lai nu kā, maizi pratis nopelnīt.

—    Zēl, par vēlu attapies. Tronis jāatdod brālim.

—    Ja tikai tauta to atļaus. Tas esot vēl labāks rīkļurāvējs.

(Paies nedaudz gadu, un Ludviķis XVIII atbēgs uz Jelgavu. Mainīsies starptautiskās attiecības. Vakarējie ienaidnieki sadosies rokām. Karalis bez valsts meklēs citur patvērumu. Draugi saplēsīsies. Ludviķis atgriezīsies. Nāks Napoleons. Ludviķis aizmanīsies projām. Bet tas viss ir vēlāku gadu stāsts.)

—    Avīzes raksta, ka Parīze ir bez maizes ..- ?

—    Kontrrevolucionāri paslēpuši.

—    Karalis ar ģimeni atgriezies Parīzē.

—    Tūkstošgalvīgajai tautas masai jāpakļaujas.

—    Tiljerī pils ir cietums ar zelta režģiem.

—    Tas ir neciešami, ka pie mums vēl arvien ir vergi. Zemnieku nekur neuzklausa. Melns un maziņš viņš lokās zem kunga pātagas.

—    Vai tad tikai zemnieku? Vergus visur dzen ar pātagu. Arī mūs dzen. Tikai cits vagars. Dzirdat, atkal baznīcas tornī nosita stundu. Pulkstenis mūs dzen. Esam kļuvuši laikrāža vergi.

—    Sist mūs neviens nedrīkst. Tas tiesa. Un tomēr dabūjam no stiprāka un bagātāka pa kaklu, galvu, sāniem. Gadu saliekti, sagumzīti, saplosīti iegulsim saltajā zemē.

Atnāca vēl daži draugi. Viens bija «Jelgavas Avīzes» korespondents Ruprehts Grosbergs. Garā možs, stalts stājā, izveicīgs rīcībā. Spēcīgs un grēcīgs. Pilsētas tā saucamo blēņu pļāpu lapu viņš spēja viens pats pierakstīt. Reizēm dusmojās, kad to pateica acīs, reizēm pats sodījās. Viņš prata lamāties vismaz septiņās apkārtējās valodās. Zināja no galvas latviešu tautas dziesmas. Arī nerātnās, kuras bieži dzied kāzās, kad galvas kūp no stiprā un saldi rūgtenā kāzu alus. Vēl turējās spēks kaulos, asprātība mēlē un skaistuma izjūta. Vārdu sakot — labas vai peļamas īpašības, bet avīžnieks nebija nekāds nieka vīrs.

Viņam līdzi atnāca jauns dzejnieks, šķirstā vēl maz pazīstamais Alberts Bušbergs, tikai nesen ieradies no Prūsijas. Gariem labas ādas zābakiem kājās. Sveces gaismā tie laistījās kā daudzsološi vēl neuzrakstīti dzejojumi.

Atnācēji turpināja uz ielas uzsākto strīdu.

—    Tu neskaties uz mani ar greizu aci! Avīze ir avīze. Tās mūžs ir tikai piecas minūtes. Izlasa, ietin siļķi, aiznes uz mazmājiņu, kuras durvīs izgriezta sirds. Tur dažs labs uzcītīgs tupētājs vēl iemet aci. Tā nu tas ir! Avīze pauž hercogistes viedokli. Mums visiem labi zināms, ka hercogs, lai arī kā viņš spurojas ar bruņniecību, ir mazs un sīks vīrelis tās acīs. Rīkojas baroni. Es taču negribu, lai mani kādu rītu atrastu kanālā.

—    Bet kas tad attēlos zemnieku dzīvi?

—    Ja tu proti lasīt starp rindām, tad ielūkojies avīzes sludinājumu daļā. Meklē aizbēgušos. Tu lasi un brīnies: cik tie ļauni, blēdīgi, apzaguši savus mīļos kungus, aizbēguši. Ar ratiem, ragavām, zirgiem, piegrābuši kabatas pilnas ar zeltu.

—    Bet tas taču ir kauna traips Kurzemes sejā — tieši tagad, kad franči vairs neuzklausa karali, vēl meklēt aizbēgušos zemniekus kā zagļus vai karātavu putnus. Viņus visus vajag atbrīvot! Bez tam — vai viņi tiešām ir tādi nelieši, kā to sludina tava lapa? Vai tu tam tici? Kā tu vari strādāt tādā melīgā mēslu bedrē? Smirdošā!

—    Kāds jau pa vidu varbūt gadās arī. Visādi gadās, kad āži badās, kad plikā dzīvība jāaizstāv. Taču muižnieks to savādāk nevar vai nevēlas parādīt. Tad jau iznāks, ka aizbēdzis labs dzimtcilvēks, īstenībā vergs, bet īpašnieks ir bijis īstais velns. Kurš grib, lai uz to ar pirkstiem rāda? Un tad ir otrādi: barons — zelta gabaliņš, zemnieks — pēdējais ļaundaris. Par sludinājumiem jāmaksā nauda. Par savu naudu pats sevi neviens vēl nav lamājis. Šie sludinājumi, protams, neatspoguļo visu notiekošo. Tā ir tikai niecīga daļa. Ir vēl lielāki joki atgadījušies. Hercogam Kārlim aizbēga sulainis. Brīvs cilvēks. Meklēja, sludināja malu malās. Jau pirms gadiem trīsdesmit. Bīroni atradās trimdā. Es tad vēl biju samērā jauns cilvēks. Centos!

—    Vēl tagad neesi vecis. Acis, skatot sievišķus, deg kā kunga kamīns. Helma par to neglauda. Rupreht, tev ir laba sieva.

Ruprehts nopūtās. Smags bēdu stāsts. Helma jau divus gadus gulēja uz gultas ar kāju paralīzi. Dakteri nāca un gāja. Katrs ieteica savas zāles, katrs gribēja, lai uzticas tikai viņam, bet labuma nekāda. Ruprehts tikai tagad sajuta sievas kluso, labo, gaišo dabu. Viņš skrēja, meklēja, pirka zāles, labākos ēdienus gatavoja, algoja kopēju slimniecei, stāstīja tikai patīkamas vēstis. Nelīdzi

Taču Ruprehts par sevi negribēja runāt. Viņš pievērsās jaunajam poētam.

—   Tu jau, Bušberg, esi īsta staigājošā enciklopēdija. Tie franči tevi varen izskolojuši. Būsi vēl dienās slavens.

Tik ātri tas nebūs. Tad jau es staigāšu ar ķeģīti. Negribēsi pazīti Satikušies garām nepaiesim, lai vai kasi Palūgšu stiprāku lāsīti izmaksāt. Lai gan — ko var zināt un kas drīkst apgalvot — tie slavenie jau palaikam aizmirst pamatakmeņus, kas notur viņu slaveno virsbūvi. Tu arī?

Dzīves nopietnība savijusies ar jautriem jokiem, aitiņas atmiņu kamoli. Satinas. Pašreizējais kardinālais jautājums ir Francija. Iespēju robežās Jelgavas nedējas lapa arī publicē notikumu atstāstus. Brīvi Jelgavā ieplūst dažādi ārzemju lielākie laikraksti un žurnāli.

—   Kur palika apcerējums par zeļļu vasaras nemieriem?

Tik plaši neatļāva izvērsties. Es jau gribēju. Iejauktas divas spēcīgas kaimiņvalstis. Karakalpu ķeršana un slepenā diplomātija. Ko nevar, to nevar. Tā garāmejot, informācija. Kas dziļumā, tas lai paliek aklumā! Tā tas ir, jaunais sesk! Kurzemnieki visos laikos bijuši labi karakalpi. Tās ir patīkamas ziņas. Un mums ir labi! Kad kaut kā trūkst, tad tūlīt nevajag domāt, ka jau ratu rumbā ierauta kāja un to griezīs nost. Man gribas maizi ēst, ģimeni apgādāt, tālab rakstu tā un runāju tā, kā to prasa hercoga avīze. Esmu par vecu, lai mainītu darbu, un, labāku meklējot, pat sliktāku neatrastu. Kam veci cilvēki vajadzīgi? Taisnība, zemnieki ir svarīgs jautājums, bet vispirms palūkosimies uz namniekiem. Jāsaredz, ka pienācis viņu laiks apvienoties kopībai. Apmierināts nav neviens. Meklējas. Rītdiena rādīs vakardienas paveikto, iecerēto, uzsākto. Arī bruņniecība gatavojas sūtīt uz Poliju savus pārstāvjus jaunai sūdzībai par Pēteri, Poļi paši pliki. Apcirpti, apgraizīti. Tomēr nav tādi jēri kā jelgavnieki. Vienalga, vāci vai nevāci. Ko padarīsi? Maizi gādā zemnieks — vergs. Par viņu smejas, ņirgājas. Dzimtkungs velk ādu pār acīm. Pilsētniekus iegrožo maģistrāts. Pinies tikai pa kājām lepnam vācu kungam! Dabūsi ar pātagu. Neprasīs, kas tu esi. Savus namus sabūvējuši Jelgavas skaistākajās vietās. Kāju tur neiespersi.- Atļaušos citēt Veco Stenderu. Viņš jau ari ir dažāds savos pantos.

Kur jūsu pelņa ir?

Jūs, brangi gatavnieki.

Caur ko nāk jūsu prieki?

Un kas to pelnīja?

Pelnīja nomāktais zemnieks. Pārgurušais, neizglītotais, sistais. Stenders jau grib zemnieku izglītot. Izdeva divas ābeces. «Jauna ABC un lasīšanas mācība» un nupat, pirms diviem gadiem, «Bildu ābice».

—           Tur jau redzama Stendera daba. Tajos pantiņos. Pēc pazīstamā teiciena: «Kurpniek, paliec pie savām liestēm!» Paklausieties!

Pils nesātīgu nemierina;

Taisnam pietiek sava sētiņa.

Vai atkal tādā gudrībā viņš attaisno visu dzimtbūšanu —

Lācis zvērs, tomēr var izdīdīt;

Saimei kauns, kad nevar izmācīt.

—           Man atkal patīk dzīves ēnu puses tēlojumi. Kaut vai par to meitu.

Magons smird, lai zelta puķe lr;

Vēl kad jauna meita maita ir.

—    Un brandavu arī viņš nosoda. Bet dzer jau ari bez

jēgas.

Ozols top no uguns izdilis,

Un no hrandvīna dilst jauneklis.

—          Tad jau Ruprehts nebūtu tik ilgi nodzīvojis, sen jau dilis dusētu kapiņā. Redz, dzer visu apzinīgo mūžu. Neklausa Stenderu.

—           Es jau klausu. Krogā daudz neuzturos. Jo Stendera gudrību — «Tīklis apkrāpj drošus zivtiņus; krogs ieviļ un posta dzērējus» — esmu vienmēr augstu turējis. Tāpēc ka zinu: «Šūplis sāk un kaps beidz dzīvību, svēts, kas gājis dieva celiņu.» Svēts jau es gan neesmu, bet vai, šajā dzīves peklē dzīvodams, par tādu var kļūt? No savas diezgan bagātās dzīves pieredzes zinu, ka nezāle ir izturīgāka par labo augu. Tāpēc es, raug, par tādu cenšos kļūt. Visam vajadzīga piemērošanās. Tad tu paliksi un pastāvēsi. Vajag saprast atkal vienu Stenderi pamācīšanu, domātu zemniekiem:

Erzels valdāms ir ar pātagu;

Bērns, kas neklaus', dabū rīkstiņu.

Un vajag dzīvojot iemācīties neklausīt un arī nedabūt ar rīksti! Ticiet man, mēs vēl piedzīvosim troksni lielu lielo. Ruprehts nemelo. Tā jau ir! Tikai netarkšķi par daudz!

—   Tu, Rupreht, esot hercoga slepenajā dienestā iestājies. Bieži apgrozoties viņa kancelejā. Tagad visu draugu klātbūtnē atzīsties!

—   Par hercoga slepeno augstāko padomi nepalaid muti! Kad mani sauc, tad jāklausa. To gan varu pasacīt, ka jūs un Johana šķirstu vienmēr esmu aizstāvējis. Mēdz sacīt: tāds tādu atrod un pazīst. Mēs esam atraduši cits citu. Man daudz par pasauli galva nesāp. Es domāju — pasaulei par mani arī ne. Bet, ja kādreiz iesāpas, tad man taisni par to prieks. Nedz es esmu izmācāms, nedz pasaule vairs ir izmācāma.

—    Rupreht, vai tu nevarētu reiz uzrakstīt lielu, plašu, patiesu grāmatu par notikumiem Kurzemē? Par visu to, kas noticis, notiek un notiks rītdien mūsu samocītajā laikmetā ar labo un kroplīgo.

—    Vai es varētu? Kāpēc nevarētu! Tikai man un ģimenei gribas ēst. Esmu pieradis par savējiem rūpēties. Dakteri, maitas, dārgi. Rakstu tikai to, par ko man samaksā. Bet kas tādu patiesu grāmatu publicēs? Esmu vecs, lai sāktu nevajadzīgu, neauglīgu, nevienādu cīņu ar šīs zemes varenajiem. Kas atbalstīs manus dēlus — studentus? Kas rūpēsies par slimo sievu, ja manis vairs kādā dienā nebūs?

Ierunājās Baumanis:

—    Nesen vienā muižā dabūju ieskatīties ārzemēs izdotās anekdotēs par grāfu Orlovu, Potjomkinu un pašu Katju Veļikaju. Labāk sauksim to neprecīzā tulkojumā — par Lielo Kaķeni. Gribēju atpirkt, bet īpašnieks noprasīja trīs bildes. Es vēl solījos padomāt. Lai gan tās ir piparotas!

—    Dumjais! Kas tad tev ko neuzmālēt trīs pīles, alni vai zaķi?

—    Tas viss būtu nieks, bet audekls un krāsas maksā naudu! Kad citreiz tur iekulšos, tad tā jau būs jādara. Vidzemē par to grāmatiņu dažs labs jau iekūlies ķibelē. Dabūjis brīvu kājāmceļu uz auksto zemi. Sevišķi plātīties nevarot arī Kurzemē. Būs kādu dienu jāiegriežas publiskajā bibliotēkā. Varbūt turas krājumā? Jānozog! Var gadities — Katrīnas sūtnis Rikmaņis licis izņemt, liepājā arī ir publiskā. Bibliotekārs man labs draugs. Viņš saka: «Bauman, kad tev ko labu vajag, tad tikai pieskrien pie manis!» Pa kuru laiku? Dzīve tik strauji ripo, ka nepagūsti apskatīties. Visas labas grāmatas, kas iznāk plašajā civilizētajā pasaulē, pat neuzzināsi, kur nu vēl dabūsi vai izlasīsi. Bet tās anekdotes gan jālūko, ja ne citādi, tad vismaz jānozog.

Lielais balamute Baumanis — nelaiķa ģenerālsuper- intendenta, svētā vīra palaidnīgais dēls pastāsta sapipa- rotu anekdoti par Ivanušku, kas, ķeizarienes krāsni kurinādams, ticis par grāfu Krāsnkuri.

—    Te jau klīda apkārt saraksts par milzu summām, izdāļātām Katjas rotaļu draudziņiem. Un tas viss uz krievu tautas pleciem iznesams! Cik ilgi tas tā turpināsies? Nāks jauns Pugačovs!

Kas viņus vienoja? Nepieciešamība apmainīties domām, dalīties iespaidos, izteikt savus — bieži ar sabiedrību pretējus uzskatus. Kēnemanis ienesa nemiera garu. Atrāva piesmakušajai šķirsta telpai logu. Uzpūta jaunai domai augstu liesmu. Svaigs vējš, karstas galvas. Kēnemanis prot savu domu likumīgi pamatot. Cik sekos viņa domai lielo pārvērtību dienās? Visi tepat vien vēl esam. Jauni pienākuši klāt. Ātri apguvuši šķirsta drošo mēli!

—    Der iegaumēt, — Ruprehts pacēla glāzīti, — ka visatklātākajai runai mājās ir visātrākās kājas sabiedrībā.

—    Jāzina, kas mēli palaiž!

—    Cik nu palaiž, nepalaiž! Taču visiem redzams, ka mēs bieži sapulcējamies. Māja liela. Cilvēkiem kā zirgam klapi neuzliksi. Nezina jau, ko dara, ko runā. Tāpēc ziņkārība liela. Izbrīns! Reiz jau man iejautājās attiecīga persona, vai Fāberam esot kroģēšanas atļauja izsniegta. Tu, Johan, par cūkām neuztraucies! Draugiem nav aizliegts uzkāpt tavos bēniņos. Lai runā, kam patīk! Tu esi sīka zivtele. Kas tev? Georgu Eiženu*, liela stila domātāju, Jelgava norēja. Prasīja zemniekiem brīvību, personīgu zemi. Arī amatnieki spēs ražot labāku preci, kad atcels cunftu ierobežojumus. Būs lētākas izejvielas. Jāuzliek lielāka muita ārzemju precēm.

Viņi atkal strīdējās par zemnieku, namnieku, muižnieku. Eižens jau miris. Viņa domas dzīvoja. Tās prasījās iemiesoties darbos. Tikai darbi nāca lēni, lēni. Sliktie gan ātri. Tie labie, paliekošie — lēnītēm. Tos nelaida, aizturēja, apkaroja. Nezāles pārmāca labo augu. Vai labie augi bija vārgi, neizturīgi? Ļaunums bija stiprāks. Ar fo jācīnās. Ne jau visiem bija piemērotas Stendera rindiņas:

Nams un lauks, un darba rokas klāt,

Te var dzīvot un vēl mantu krāt.

Protams, Velmers un viņam līdzīgie tiešām ar svešām rokām pelnīja.

Skudra krāj uz ziemu barību;

Pelnies, taupies tu uz vecumul

Viktors Fogels to zināja. Viņš jau divdesmito gadu dzīvoja trimdā, tālu prom no dzimtajām saulainajām ielejām. Viņam sāpēja, sūrstēja. Varmācība nospiež tautu, vēsturei likumus diktēdama.

—    Cils pašreiz Jelgavā iedzīvotāju? Tu, Rupreht, kā avīžnieks to vislabāk zināsi. Tev jau vienādiņ darīšanas ar kanceleju.

—    Gadsimtam ejot uz galu, pilsētā ir apmēram desmit tūkstoši galvu. Pieci tūkstoši ar simtiem vāciešu, trīs ar pusi tūkstošu latviešu, kāds tūkstotis ebreju, tad jau simtos skaitāmi poļi, krievi. Tos pāra desmitus tatāru var neskaitīt.

—    Kur tu tos izrāvi?

—    Nevis izrāvu, bet vecajam Bīriņam atsūtīja kā dāvanu no Krievijas. Dažus vezumus gūstā saņemtu tatāru izdalīja muižās. Tagad jau viņu bērniem lieli bērni.

—    Bravo, Rupreht, bet tagad vienreiz nokārto Jelgavas ielu jautājumu. Lūdzu! Sausā laikā elpu rauj ciet, slapjā grimstam dubļos līdz ausīm.

—    Nevajag visus mēslus mest uz ielas. Labi vēl, ka bendes kalpi divreiz gadā aptīra ielas, savāc sprāgoņas, aizved sakrājušos mēslus. Paši esam vainīgi, ka savu labo, mīļo, skaisto pilsētu piegružojam. Cik katrs var, tik lai dara. Es te neko līdzēt nevaru. Hercogu pašu muižnieki neņem par pilnu. Lielkungs labu gribēja. Pavēlēja katram zemniekam, braucot uz pilsētu, ratos atvest līdzi dažus lielus akmeņus, ar ko ielas bruģēt. Zemnieki sāka vest. Te pēkšņi muižnieki apķeras. Kas vēl nebūs! Redz, cik gudra galva mūsu pirmajam starp pirmajiem! Viņš ar mūsu zemnieku vestajiem akmeņiem bruģēs savas Jelgavas ielas! Ciks! Zemniekam aizliedz akmeņus vest. Ko noķer, to strāpē ar pātagu. Neved vairsl Kāds mums tas tirgus laukums? Lielkungs savu naudu nedod vis. Ārzemēs muižas sapirkās, tur pietika!

Baumanis uzzīmēja katru klātesošo. Dzejnieki lasīja savus jaunākos garabērnus. Bušbergs noskaitīja nule uzmestas rindas:

—    «Trūcīgi, cūcīgi, pūcīgi, rūcīgi, vainīgi, mainīgi, cienīgi, pienīgi, vienīgi, briedīgi, spiedīgi, biedīgi, glaimīgi, laimīgi dzīvot mūsu krāšņu lauru vītā hercogistē!»

—    Fui, Albert! Es tevi skaitīju par drusku gudrāku vīru un saprātīgāku dzejdari! Muļķis tu neesi, taču par cieši gudru tevi tagad vairs neviens neturēs. Kur paliek tavs patriotisms? Tava hercoga dižās sūtības atbalstīšana? Tu tikai ņirgājies, ķengājies! Tev jāzina, ka valsts tevis labā atdos pēdējo uti cietumā, bet tu esi ļauns, spītīgs, nepiekāpīgs. Fui, Albert, tu esi hercogistes ienaidnieks numurs viens.

Ruprehts smaidīja ar vienu aci. Pierē resnā rieva pa- gaisusi.

—    Mums jāzina, Albert, kas tu esi par putnu! Pēc tam es plucināšu tavas spalvas!

—    Tad nu ieklausieties, kamēr visi kopā vēl esam, es, Alberts Bušbergs, sacīšu savu šķirsta akadēmijas pirmo lekciju jeb, pareizāk, savu ticības apliecinājumu, es, Lutera ticības piekritējs, kristīts un iesvētīts, vēl neprecējies, bez bērniem un bez mājas. Lai izglābtu savu mūzu, to veidotu un paceltu, spodru kā baltu zirgu glabātu, tad, lai cik skumīgi tas izklausās, ir jāatvadās no tās, jāiet maizi pelnīt. Jāapsedz kailums. Nav ko jūsmot! Tas ir kārtējais dienas smagums manis paša labad. Alga, ko pelnu muižā, baronēnus skolojot, ir pārāk niecīga. Nekādi simti nav sakrājami. Plānoju reiz apceļot Eiropu, tad pārcelties uz dzīvi galvaspilsētā. Cilvēki ir visur. Labi \in ļauni. Gudri un muļķi. Kamēr tu esi starp tiem, pēti tos un nebaidies no rupjiem vārdiem. Ikdienā pavisam maz ir sastopama lirika. Jāsaudzē tā pati esošā. Ruso jau sen aicināja atpakaļ pie dabas. Un tur dzīvo mani varoņi vai nevaroņi. Uzrakstītie un vēl uzrakstāmie. Viņi ir redzēti, dzirdēti, noskatīti, pārdzīvoti. Tiem jāpaliek dzī\ o sarakstos. Pasaules rakstniecībā minēts tūkstošiem vārdu, gaišu prātu, paliekošu sacerējumu. Cik ilgi? Ne visi sarakstos nonākušie saglabā nākamām audzēm savas domas. Tas ir, ne visu bijušo nākamās paaudzes pieņem. Viss atnāk ar laiku un atnācis mutuļo, uzburbuļo sa- smirdušie dzīves ūdeņi. Akmens iekrīt upē. Pēc daudzkārtējo apļu izzušanas mēs meklējam akmeni. Akmens jāizceļ. Tas prasa gadus. Tas prasa dzīvi. Bet gadu ir tik maz. Pat nezinām piešķirto skaitu. Bet akmens paliek neizcelts. Un cēlējs nogrimst līdzās savam neizceltajam akmenim. Un nenoliedzami — manai pašatklāsmei daudz vairāk dod Johana Fābera šķirsta akadēmijas sarunas nekā visa pabeigtā Pētera akadēmijas izglītība. Prūsijas augstskola nobāl ar visām savām filozofijas sistēmām. Tur nemāca studēt pašu dzīvi, bet poētam tā jāpēta uz vietas. Pulgotam, neatzītam, graizītam talantam. Pusbadā mērdētam. Sirds slepenais zvērests — kalpot, tālumiem, sapņiem un sirdsbalsij, parādot savu vistuvāko apKārtni. Nevis kā tu, Baumani, — mālējot naivas bildītes ar zaķiem, pīlēm, plītējošiem baroniem. Kam tas vajadzīgs? Tā ir lēta māksla, kam tu sevi veltī! Un nevis kā tu, Gros- berg, — rakstot cildinošus raksteļus! Kam no tā melu zaņķa labāk tiek? Jums kāro naudas, lauru, iztikas? Pelniet ar rokām, ar sviedriem kā Fogels! Bet sirds viņam skaidra un tīra! Kā Lielupe! To saku es, Alberts Bušbergs, par spīti visiem vilinājumiem palikt Prūsijas universitātē par profesoru ar savu katedru. Esmu apmierināts ar dabūtajiem zilumiem, spītā saslējies. Visvairāk sāp atraidītie dzejdarbi. Bet gan jau ar laiku! Tas prasa darbu! Negulētas naktis. Starp cilvēkiem, nevis greznos buduāros blakus briljantotām dāmām un izlaidīgām jaunkundzēm. Pārmainīdamies es palieku. Izmantosim savas iespējas, kamēr elpojam! Mūsu katedra — šķirsts. Darbosimies, strādāsim!

—    Mana sieva vairs ar mani nestrīdas par pasaules būtību, — saka Fogels.

—    Es pamazām vairs neticu nekam, — piebilst Johans Fābers.

—    Naudas vajag! — secina jau nezin kuro reizi Gros- bergs. — Es uzrakstīju šādas rindas par naudas lielo varu. Paklausieties!

Bez naudas cilvēks ir kā suns bez astes,

Un cēlas idejas skan sērīgi kā leijerkastes.

Bez naudas cilvēks ir kā govs pie ķēdes,

Un trūkums mūžu grauž kā nedziedēta ēde.

Bez naudas cilvēks ir.. . bez naudas nav nekas.

Ar florīnu vai dālderi viņš Posta vārtu ēnā velkas.

Ail Cik gan viņam priecīgs prātsl

Smeldz mūža vakars spožā saulē nabadzības striķī kārts.

—    Bravo, Rupreht, tu vari būt vienlaikus viss — Šillers un Herders! Uzraksti šo pantiņu uz Johana autogrāfu durtiņām!

—    Rakstīt jau var, taču, kad iešu uz īsto zārku, līdzi jau nepaņemšu. Paliks tepat saulainās zemes krēslainībā. Un tur jau man nevajadzēs daudz. Ne kļūdas meklēt, ne baidīties.

—    Johan, nenokar galvu! Revolūcija atnāks arī Kurzemē.

—    Te nav Francija! Kurzeme ir tikai cilvēces attiecību kūtspakaļa. Vidzemē valda carienes absolūtisms. Protams, es negribu kļūt Krievzemes dzimtcilvēks. Bet vieglāk neklājas hercogistes gara darbiniekam. Un kas mūs sapratīs, atbalstīs, vienos, iepriecinās?

—    Pusnakts zvaigzne ziemeļos. Nepietiek? Par maz? Ko vēl kāro? «Ed rupjmaizi, nekāro kārumus!» teica mana nelaiķa vecāmāte. Raksti! Eiropā pienācis laiks laikiem mainīties. Revolūcija pārkāps robežu.

Daudz labu runu izskanēja šķirstā. Citus mācīja, paši mācījās.

Fābers noskandēja:

—    Kad visas glāzes sausas, tad visi muld, bet nav, kas klausās. Cits lielīties un dziedāt sāk, cits sirdi izkrata kā tarbu. Cits asu mēli atkal ķengā lielkungu un darbu…

Ruprehts raudāja. No piedzīvojumiem zināms, ka tad viņš ir pilns kā nārsta laikā Driksna, kā Lielupe pavasaros ar plostiem. Viņš žēlojas, ka trūkst saprotošu biedru redakcijā, ka sievai nodarījis pāri, ka dēli neklausa un iet savus ceļus. Viņš esot pēdējais pļēgurs, vispagrimušākais cilvēks pasaulē, Ziemeļamerikas Savienotos Štatus ieskaitot. Viņš kļuvis mazs, melns, ar īkšķi nospiežams zemes visniecīgākais kukainis. Kukainis? Tas jau vēl labu labais! Viņš, Ruprehts, ir vēl niecīgāks. Tārps, cērme, gnīda, uts, prusaks, blusa. Nē! Blusa ne. Blusa lec, lec, bet es lienu, pielienu, piebraucu. Esmu cūka, tārps un melns velns. No manis nekas labs nav iznācis, vairs neiznāks.

Pavērās sprauga viņu dvēselēs.

—    Ko esmu panācis ar savu brīva putna lidojumu? — skumji ierunājās Viktors Fogels. — Kad mani dzimtenē par kaitīgu dziesmu sacerēšanu saņēma ciet un ieslodzīja uz ilgiem gadiem, es neatteicos no saistīta vārda. Dzejas atņēma, publiski sadedzināja, es tās atjaunoju, jo zināju no galvas. Tad man tās vēlreiz atņēma. Slepeni iznīcināja, lai ar publisku aktu nepiesaistītu tautas uzmanību manam vārdam. Par velti! Radās jaunas kvēlojošas dziesmas, sāpīgas, smagas, traģiskas, manam laikam nepieņemamas, jo atzīstu, ka tikai traģiskumā slēpjas dzijums. Varenos tās sadusmoja. Garlaikoja. Bet mani — cietuma mūros. Vēlāk es rakstīju galma ministram un dziesminiekam Volfgangam fon Gētem. Rakstīju par cilvēcību un rnanu dzeju likteni. Viņš taču savos rakstos cildina cilvēcību, prātu, taisnību, gaišas jūtas, darbīgumu, zinātni. Velti! Atbildes nebija. Noklusēja. Nevēlējās. Varbūt nesaņēma? Bet, ja saņēma, droši vien nevēlējās vai baidījās ielaisties ar bijušu cietumnieku un valsts atzītu noziedznieku. Tad mani izraidīja no dzimtenes. Palicis vienīgi uzvārds ar lidojoša putna švīkām sacerētajās rindās. Pelnu maizi Velmera noliktavās. Es rakstu un rakstīšu par spīti visiem tukšuma brīžiem. Kad dvēseles aka piepildījusies, plūst jaunas rindas. Dažubrīd spēcīgāk, arī klusāk.

Viņš atvēra zaļos samta vākos iesietu kladi. Skanēja izdzīšanas traģisms, vientulības stiprinošā vara, vīna lāses spēcinošās īpašības. Slaucīja jaunas slotas, tika aizmestas noslaucītās, vecās. Straujas upes, iekaltas ledū, lauzās uz āru. Milzu kalni slējās dienvidos, plaši, bezgalīgi līdzenumi dienvidos pārplūda ar sērdieņu dziesmām. Tā nebija pateicīga lasāmviela Jelgavas tuklajiem birģeriem.

Pamodās aizmigušais Baumanis. Klausījās. Ruprehts pārstāja liet asaras. Klausījās. Neiebilda. Johans sagrieza pēdējo maizes kancīti šķēlēs. Klausījās. Bušbergs kā dzejas zellis, nemierīgākais, straujākais, jaucās vidū, citēja franču slavenības. Patiesi — staigājoša enciklopēdija! Smird kā sesks ar pārgudribām.

—    Būtu man vēl tavi gadiņi, es gan avīzē talantu ne- maitātul —: Asaras slaucīdams, smaidīja vecais Ruprehts.

—    Kad man būs tavējie, es muižās baronēnus neskološu.

—    Es gan gribu savu mūžu nodzīvot, kā sācis. Mālēšu tās pašas pīles, briežus, dzeršu vīnu, uzsmaidīšu vienalga kādas kārtas sievietei. Gribu rakstīt lugas. Latviski. Par latviešu dzīvi. Es zinu zemnieku grūtumus, — sprieda Baumanis, ar plato plaukstu apskaudams Ruprehtu. — Ak tu, vecā miesa! Esam visi nemiera gari. Tikai katrs pa savai vīzei sists. Vai tad citādi mēs saprastos tik šaurā būcenītī?

—    Tu, Bušberg, manus gadus nesagaidīsi, ja neiemācīsies muti savaldīt. Tā ir liela gudrība, kas attek pie mums mūža otrā pusē. Tad jau bērni ir izauguši. Vecāki miruši. Pats vai sieva slimo. Kā, par piemēru, man. Tagad tu to vēl nejūti, bet gan jau jutīsi, — mācīja Ruprehts. — Esmu avīžnieks, zinu cilvēkus, saprotu tevi.

Fogels izņēma maciņu. Pavandījies atrada dažas monētas. Ari pārējie atrada kaut ko sataustāmu, izņemamu, atdodamu. Johans kāpa lejā. Viņš vairs nesūrojās. Vakars tāpat bija saplosīts driskās. Uzvandīta dvēsele. Lai arī tā! Vismaz kāda pārmaiņa pēc nedēļas vientulības. Lauvas aptiekā viņam durvis vienmēr atvērtas. Atlika paraustīt zvanu. Pavērās logs. Šoreiz par skaidru naudu! Liec pudeles grozā! Naudu arī! Pilnas ripos lejā. Mēs vēl dzīvosim!

Šķirstā joprojām valdīja neatrisinātu jautājumu mudžeklis.

Johans atnāca drebinādamies.

—    Kļūst vēsāks. Aukstums lien no praķīša kabatām.

—    Gudrs aukstums! Zina, kur siltumu meklēt. Viena kabata caura. Otrā nekā nav. Pa atirušu vīli iekšā, pa otru laukā. Lēkā, kamēr silts. Ai, tumšie rudens vakari, ai, neizbrienamās ielas! Turies!

Vīriem atkal radusies dūša runāt, spriest, turpināt strīdus. Vājuma brīži pagājuši. Dvēseles aizvērušās. Vīri kļuvuši nopietni.

—    Pie mums Jelgavā joprojām aktuāls nevācu jautājums.

—    Visā Kurzemē!

—    Arī Vidzemē. Tur gan savādāki apstākļi.

—    Kas tur savādāks? Kēnemanis jau stāstīja. Zemnieki pacēla galvu. Sacēlās. Tie paši Baltijas baroni ar cara zaldātiem apspieda un noskaidroja nevācu jautājumu.

Pilsētās, tāpat kā pie mums, galvenā sazināšanās valoda ir vācu. Bijis vēl vecais Bīriņš dzīvo vidū, tad viņš parādītu valdnieka nagu, saliektu .,.

—    Ko tad viņš salieca? Pašu salieca. Savos desmit Krievijas varenības gados tāpat nepalīdzēja mūsu zemniekiem. Ieveda lielākas nodevas, paplašināja degvīna dedzināšanu. Vairāk rudzu bija jānodod. Pieauga klaušas. Tās pilis jau pašas necēlās. Nodzina zirgus.

—    Un tomēr, tūkstoš septiņi simti sešdesmit trešajā atgriezies no trimdas, uz reizi izlaida likumu, ka viņa kancelejā pieņem zemnieku sūdzības. Pirmo reizi tas tā notikās. Un sūdzējās. Pārestību bija sakrājies vairāk nekā saprašanas. Un par to muižnieks zemniekus nedrīkstēja sodīt.

—    Cik tad ilgi tas bija? Muižnieki viņu sagrauza. Atteicās no troņa par labu dēlam. Dēls jau nav vairs tas!

—    Bez ķeizarienes Annas Joanovnas vecais Bīrons nebūtu bijis nekas. Kā bijis, tā paliktu staļļa uzraugs. Nav noliedzams, ķēriens jau bija!

—    Francijā tagad gan viss notiek savādāk. Tauta pilnībā iegrožo karali. Tirgus sievas diktē jaunus noteikumus karalienei, marķīzēm un princesēm. Franči izvējos piesmakušo Eiropu. Jaunā pasaule iztiks bez kārtām, tituliem, pārmantotiem, nezin kad senču iegūtiem nopelniem. Bet vai iztiks bez naudas? Ari tituls bez naudas ir nulle.

—    Kēnemanis gatavojās braukt uz Ameriku. Tagad nebraukšot, jo tik lielai ģimenei nepietiek ceļa naudas vien. Tagad viņš atradis jaunu nodarbi. Iegrimis Polijas un Lietuvas simt četrdesmit vienas pilsētas prasību studēšanā karalim un seimam. Laiks arī mūsu jelgavniekiem uzstādīt savas prasības lielkungam. Es Kēnemanim iedevu šīs poļu un leišu prasības.

To vēstīja Ruprehts. Pārējiem mutes pavērās.

—    Kur tu tās izrāvi?

—    Es tā skatos, ka jūs bez manis būtu kā suns bez astes. Mušas kož pakaļā, bet nav ar ko aizgaiņāt. Tā tas ir, mani mīlulīši!

—   Nekļūsti lielīgs kā birģermeistara Haltera sugas bullis!

—    Beidziet mētāties ar nobrāztām aspratibu apakštasītēm! Vai laiku nelietīgi esam nākuši kavēt? Man šķiet, savstarpēji bagātināt cits citu. No kurienes esam atuā- kusi, uz kurieni aiziesim? Uz to pašu vietu, kur visi citi, — smiltainē.

Vīna rūgtenums izdvašoja aizejošo dienu.

Viņi tagad redz visu gaišās krāsās. Tumsas krēslainībā dzīvodami, miglu gaiņādami, vēju biedēdami, viņi jau it kā saredz spožos brīves starus atmirdzam jaunas saules gaismā. Francija dod ticību. Spēks atbalsojas līdzbiedra balsī. Balsīs. Ai, vājš vēl jūsu spēks! Ko gan jūs, saujiņa inteliģentu, bez sekotājiem, bez tautas! Te nav Francijas miljoni! Paverdzināto miljonu augšāmcelšanās sadzirdama tālu aiz zemēm un jūrām. Atmodīsies arī Kurzemē. Viņi to paredz, tic tam, nešaubās, gaida kvēlojošā nepacietībā, jo pārāk ilgi dzīvojuši krēslas pusē. Viņi vēl daudz ko nesaprot, nezina, tikai min. Fogels grib zināt, vai, kopējas taisnības labad cīnoties, nepagaisīš atsevišķa indivīda taisnība, jo katram jau pāri nodarīts savādāk. Par to vēl pāragri spriest un stundām debatēt.: Nāks laiks, redzēs, jutīs, izpratīs, cietīs.

Un tad viņi runā par dvēseles nemirstību, par pēcnāves dzīvi.

—    Aizgājēja dvēsele dzīvo palicēju domās, sirdīs, tā nodrošinādama sev nezūdamību. Esam nonākuši pie latviešu senču ticības. Zemnieki gaida un godā aizgājēja dvēseli. Tā radies veļu kults. Tie ir nopietni, klusi, nospiedoši svētki, tas ir atskats pagājušā, aizgājušā, neatgriežamajā. Dvēseles atnāk pasērst, paklausīties. Vajag milzīgu iekšēju spēku, nepieciešama ticība. Tu guli aprakts, un tavi darbi tevi pavada. Tas ir viss, kas palicis šajā zemē no tavas nevienlīdzīgās, pārmērīgā smaguma pilnās dzīves. Par to pasauli neko nemāku pasacīt, jo no turienes neviens nav atnācis. Vienīgi dažkārt sapņos saredzams. Pamodies — nav vairs!

—    Cik labi, ka mans tētiņš ģenerālsuperintendents, uz mūžu aizmidzis, to nedzird. Citādi lāsti birtu pār jūsu galvām. Viņš jau bija īsts savas lietas aizstāvis, — saka Baumanis. Dēlam ir sava ticība, sava galva, viņš iet pats savus ceļus dzīvē un domās.

—    Ar godu pavadīts, bez goda zemē guldīts šogad viens, citu gadu cits, kara un mēra laikos neskaitāmi uz reizi, bet aizgājējus nemanot aizstāj citi. Zeme tikai uz laiku kļūst tukšāka. Nomainās cilvēku gājums zemes virsū. Svarīgākais, ja palicējs aizgājēja dvēselei tic. Tad tu pats vari mierīgāk iekšēji justies.

Viņi strīdas par ticību. Kura tā labākā? Bušbergs atkal citē franču enciklopēdistus. Gatavais bezdievis! Ko tikai viņš nezina! Un tad pāri kato|u, luterāņu, reformātu, pareizticīgo baznīcām pārveļas šaubu, neticības, aizspriedumu un atzinības vijņi. Viņi nevar vienoties. Piekāpjas, atkāpjas, dodas uzbrukumā, ķīvējas.

— Daba atdzimst katru pavasari. Saplaukst puķes manā dārzā. Vai ar to nepietiek? Vai mēs nesajūtam atdzimšanu, atjaunošanos? Tā ir mana ticība! Es tajā neesmu vīlies! Runāsim par ko citu! — noteic Viktors Fogels.

Tuvu pusnaktij viņi izklīst. Kātojot lejup pa šaurajām, neapgaismotajām, līkumotajām, stāvajām kāpnēm, Bušbergs slīd un nolido līdz nākamajam pagriezienam. V, š taustās augšā. Sūkstās:

— Pats nelabais pašāva kāju. Šķiet, lauzis nebūšu.

—    Dievs, mazam bērnam veļoties, pamet spilvenu, lielam velns ecēšu. Sātans tevi pārbauda! Turies līdz galam! — pavisam nopietni apgalvo Ruprehts. — Tev, Albert, ir kur pārnakšņot? Lai paliek viesu nams! Gatavā naudas izgrūšana par blakšainu, nedrošu pārnakšņošanu. Nāc pie manis! Sievu tu netraucēsi. Dzīvoklis plašs. Kopš dēli projām — studē Karalaučos, — viņu istaba tukša. Par ciemakuku'li neuztraucies! Man kambarī norūdzis vīna balons. Tagad ejam! Divatā tomēr drošāk naktī staigāt pa mūsu veco, labo Jelgavu.

Novembris drebinās. Tornī nosit spoku stundu.

Fābers uzkopj šķirstu. Notīra galdu. Uzslauka gridu. Uzmazgā. Atstāj vienu glāzi. Izvelk pataupīto «Lielo Grietu». Ja draugi būtu ilgāk uzkavējušies, liktu galdā. Bet draugi izklīda. Viņš vēl brītiņu paliks nomodā. Mēģinās tvert šī vakara noskaņu pantos. Patīkams, pārmaiņām un atziņām bagāts vakars. Man ir tik maz laika, bet aiz laika mazuma paplaiksnās daudzuma iespējamība. Sirds un dvēsele nemierā dauzās. Rimstieties! Es gribu vārdus rast un skaņas meklēt. Ietērpšu krāsās savas dzimtenes mežus. Gribu vienu kopēju saprašanās valodu veidot. Valodu sirdīm un tautām. Saprašanās tiltu uz tautu dvēselēm bez varmācības. Vai neskan Lamančas idalgo dona Kihota balss? Tas taču nevar būt! Skumjais bruņinieks sen jau miris. Varbūt es esmu viņā atdzimis? Varbūt jākļūst par Sančo Pansu? Jātiek pie mantas, slavas un goda? Jāiemanās! Tad jau ies līdz savai krišanas stundai! Kas to teica? Ahā! Zinu gan!

Pats nelabais iesēdies «Lielajā Grietā» un mulsina prātu. Vīnam lejoties glāzē, viņš smejas. Smejas par dziesminieka naivumu. Pie tam vēl tādā solīdā, cienījamā vecumā, kad mati pakausī izkrīt un palikušie kjūst gaišāki. Var redzēt, ka neizdevies poēts. Kāpēc vajag ārišķības? Kruzuļotus tērpus un pinkainas parūkas? Ko palīdz ārēja izsmalcinātība un iekšēja varmācība? Es varu justies laimīgs. Cauri manām rokām plūst tautā aizejošie sacerējumi. Es tos palīdzu veidot. Bez manis neiztiek neviens sacerētājs. Nost, drukas kļūdu velns! Tu tikai paklausies no attāluma, kā manās rindās šalc Kursas meži rudens vētrās! Mūžam zaļā īve drebinās. Tā izauga viena bez drauga. Palika viena. Kaparbrūnais skābardis ir par kautrīgu (citi saka to bailīgu esam), lai pasargātu īvi. Bez tam tas atrodas krietnu gabalu nostāk un, lai ari kā gribētu, nespētu palīdzēt. Draud ģerbonī iekaltais cietsirdīgais lauva, muti plaši plētis. Laiks drupina bruņinieku pils mūrus. Katru gadu mūrnieki nostiprina izdru- pušo virskārtu. īve un skābardis saredzas tikai pa gabalu. Un kokiem ar to pietiek. Tiem nevajag citādas palīdzības, ciešākas tuvības. Koki jūt, elpo, pārdzīvo savādāk. Neviens tiem neko neprasa, neko tie citiem nestāsta. Tajā muižā mans tēvs bija mūrniekmeistars. Viņš visiem spēkiem stiprināja brūkošo ordeņa pili un tās mūrus. Es draudzējos ar apkārtējo sētu zemnieku puikām. Mēs nešķirojām tautas. Kārtas gan tika ievērotas. Barona bērni nebija mūsu vidū. Viņu iedomība un augstprātība to liedza.

No turienes — tā aizmirstā un tumšā meža biezokņa man tautas dziesmas iegūlušās dvēselē. Es nāku no turienes, kur vilkam miglas rīti, bārenītei asariņas.

Ak tu, vecais, cienījamais Stender! Tautas dainas lamāt par blēņu dziesmām! Tas laikam no vecuma. No dziesmu smaguma. No aizvainojuma, ka pats neproti labākas radīt. Ka tavas dziesmas tauta nemācās.

Johans pacilā biezu burtnīcu. Ik rinda tajā iegūlusies ilgās pārdomās un šaubās. Tāpēc pierakstīta trešā daļa. Garamgājēja spļāviens izkūp dubļu skrīneklī. Izdziest vakara blāzma. Noskan pātagas plīkšķis uz barona lakotā zābaka. Piesargies, ķers tavu muguru! Sālsšķīdumā mirkst rīkstes.

Vai es to visu kādreiz pastāstīšu citiem? Tiem, kas to

nezina.

Kas tad to nezina? Tā jau ir dzīves īstenība, par ko neviens īpaši neuztraucas. Sevišķi tie, kam par to jāuztraucas. Nomurmuļo nelabais vīna traukā. Tā tas iekārtots, tā tam jāpaliek. Kas tad valdīs, vadīs, tērēs, ja visi tikai strādās? Tad jau visi ies skolās, kļūs gudri, atradīs muižniekus par liekiem, neviens vairs no elles nebaidīsies. Neatzīs mācītājus, baronu pirmos palīgus, līdz ar to mana nelabo kārta zaudēs savu prioritāti… Nelabais patiesi ir uzbudinājies. Vīna pudele mutuļo aiz dusmām. Kā par piemēru jāmin tevi pašu, Johan Fāber! Vai tad tu esi ticīgais? Jāsmejas! Tad jau tu sen gulētu saldā miegā, es tev netiktu klāt!

Ej prom, nelabais! Jau diendienā tu maitā manus nervus, uztrauc pāri mēram. Pat svētvakarā neliec mierā. Ej, jods, pie citiem jodiem!

Es esmu velns. Tie zemnieku jodi tikai tādi takšeļi vien ir salīdzinājumā ar Romas pasludinātajiem. Es tev esmu tikpat kā pielaulāta sieva. Citas tev nav. Iztiec ar mani pašu, drukas nelabo un kopigo pudeles brāli dvēseles satrauktlbas stundās.

Tad izgādā man sievu! Uzbur, un viņa rāsies! Jauna, skaista, mīļa, gādīga, gudra, pašaizliedzīga, tīkama! Katru vakaru silts ēdiens kūpēs galdā. Silta istaba versmos. Divām miesām tīkamāka gulēšana platā, tīrā laulības gultā aiz grezna baldahīna. Lai rītos pavada uz darbu un vakaros sagaida viņas roku siltums un acu mīļums. Lai mazi, jauki bērni virpuļotu pretī. Es viņus skolotu!

Tu prasi par daudz! To visu es nevaru apsolīt. Vienu jau likšu pie sirds tagad: tā mīļākā «Grieta» jālikvidē! Sievai nepatiks trauks, kurā vakaros iemitinos es, tavs lielais klusuma draugs vientuļos mirkļos. Vispār mēs saprotamies. Spiestuvē tu mani beidz vai nost. Jāsaka paldies vienīgi burtliču steigai un neuzmanībai, ka es vēl arvien esmu dzīvs. Kas tā par nedraudzīgu būšanu! Vajā un trenkā kā meža zvēru. Un kur? Tīrās, baltās drukas loksnēs. Tikai man, drukas nelabajam, jāsaka paldies, ka jau senos laikos klosteru brāļi, pārrakstīdami milzu foliantus, saputroja dažu labu lietu tā, ka jaunāko gadsimtu pētnieki netiek skaidrībā. Mūki bija privileģēta kārta. Es domāju tos izglītotākos, kas no manis daudz nebaidījās. Tomēr man ir mīksta sirds. Vakaros es tev, dāvāju saldu, reibinošu sulu, ko sauc par vīnu. Tur ir daudz saules, ogu, sapņu un nepiepildāmu ilgu. Tu, Jo- han, esi kārtīgs cilvēks. Savu lietu zini, saproti vairāk, nekā tas vēlams, bet tu apkārt nestaigā, ļaudis uz dumpi neaicini. Un tomēr tu hercogam neesi iepaticies. Tu ne- pienes ziņas par spiestuves zeļļu sarunām. Tiklīdz hercogs atradīs piemērotu cilvēku, tev būs jāatvadās no spiestuves.

Kas to teica? Vai tu, mans nelabais?

Es lai tev stāstītu tādas blēņas? Kaunies, Fāber! Hercogs tevi taisni vai debesīs ceļ. Viņš nezinot, vai visā Eiropā labāku vīru par tevi atradīšot. Tu esot kluss, pieticīgs, strādājot par smiekla aldziņu, kārtīgi laikā nomaksājot lielos nodokļus. Tikai tas gan nav labi un skaisti, tas nebūt neliecina par tava hercogistes patriota nostāju, ka tu arvien pērc vīnu no aptieķnieka. Aptiekām taču aizliegts reibinošus dzērienus pārdot. Nav vairs vecie, labie viduslaiki, kad aptiekas spīdoši konkurēja ar vīnūžiem. To tu, Johan, vairs nedari 1 Atbalsti lielkunga dzertuvju ienākumus! Hercogs ir tīri jauks valdnieks. Tici man, citi nebūs labāki!

Prozlt, nelabais!

Man ir laba veselība. Kā redzi, guļu vīnā un drukas burtos. Sasveicināšanās vēl neizsaka draudzības dziļumu. Es būšu labs draugs un apdomāšu tavu ierosinājumu par sievu — domu, mūža un dzīves draudzenes iegūšanu. Bet tas ir dārgs prieks! Vai tu tik daudz pelni? (Ko es tev varētu iesmērēt?) Kad 1766. gadā nomira iespiedējmeistars Lītke, paveicu labu darbu. Es nemaz nelielos! Tā bija. To Lītki es nenogalēju. Viņu pieveica svina putekļi. Sari j ies visu mūžu. Lai gan skaloja ar balto vīnu un visādām drogām, nekas nelīdzēja. Jaunajam ķirurgam un balbierim Johanam Fridriham Stefenhāgenam* parādīja skaisto Lītkes atraitni. Nu zini, piens un medus tecēja! Kā Afrodīte, kas izlien no jūras putām balti sārta. Un ko tu domā? Tavs tagadējais principāls jeb — ja tev labāk patīk — šefs jož uz Vāczemi, iemācās driķēšanas skun- stes, atbrauc atpakaļ, apprec atraitni un tiek pie spiestuves. Darbs un maize veselām paaudzēm. Tas nekas, ka spiestuve nepieder viņam. Nākamos laikos pēctečiem piederēs,

Nelabais pieklusa. Pabāza galvu no «Lielās Grietas» un aplūkoja mazo istabeli. Sanākušie vīri te lāgā apgrozīties nespēja. Par spīti visai manai gribēšanai, nesakāvās. Mazs, niecīgs prieciņš aizgāja gar degunu, To vienu, kad gāja projām, tumsā nolingoju pa trepēm. Maz vēl redzēts, bet kas tam par muti! Būs uzmanīgāk jāpavēro.

Ir gan Johans tīrīgs! Šķirsts laistās! Tiesa, sievietes roka te daudz ko pārmainīs. Ļoti ticams, ka tad Johans aizies citur dzīvot. Ja vēl gadās bērni — tas ļoti iespējams un apsveicams, kaut viņš vēl nezina, ka cita bērni aug ātrāk par savējiem, — tad ģimenei tāds būcenis ir nepiemērots. Stāvās trepes ar ūdens spaiņiem uz augšu un leju sievieti tikai apgrūtina. Kas man to teica, ka dzērāja mājā viss aplipis un sabirzis? Neredz pat dubļu piciņas. Tīrīgs viņš ir, acīgs arī. Vai tad mēs nu viens otru nepazīstam? Bet par sievu jāpadomā! Pa jokam izteiktais dažkārt piepildās. Vārdi meklē vietu. Tā ir sena patiesība. Lai dzīvo velna patiesība!

Nelabais iebāza galvu «Grietā». Tumšie stikla sāni apsedza to. Pielietajā glāzē noplunkšķēja garā aste.

Kā tie tēvaiņi teica: ticiba viņus pacelšot līdz jauno dramatisko notikumu atnākšanai? Pat man nav zināma lā atnākšanas diena, kur nu vēl šiem! Francijā revolūcija! Polija spurojas! Simt četrdesmit viena pilsēta dzen ar karali jokus! Tad vēl Kēnemanis! Ko tas visur bāž savu spico degunu! Taisni kā neēdis! Būtu braucis uz Ameriku. Mums te tāda nevajag! Man tur dzīvo brālēns radu otrajā pakāpē. Būtu palūdzis iznerrot Kēnemani —= to padzīto Vidzemes advokātu.

Nelabais nevarēja rimties. Glāzē šaudījās garā aste. Vai tad tikai naudas bads Kēnemanim liedz atstāt Jelgavu? Tur vēl būs kāds joks!

Par Kēnemani nelabais varēja galvu nelauzīt. Tas cietais vīrs neietilpa viņa kompetencē. Nelabais nopūtās. Rūpējies nu vēl par citiem! Vai savu raižu trūkst?

SAULE GRAUŽ LIELUPE LEDU

Ruprehts nebija melojis. Poļu un lietuviešu pilsētu prasību iespiesto tekstu viņš dabūja spiestuvē. Nevīžīgi, citiem redzot, iebāza kabatā, bet, ticis mājās, ar skubu mazgāja rokas un, pusdienas neēdis, sāka lasīt. Pēc tam atdāvāja Kēnemanim — kā jau juristam. Paldies Rup- rehtam! Uzaicināja ciemos. Avīžnieks atrunājās. Tam visam vēl laiks! Viņš steidzās Rīgas vārtu virzienā. Tur esot notikušas interesantas lietas. Kāds dārznieks, pats vēl Jelgavas birģeļos neuzņemts, turējis vairākus nopirktus dzimtcilvēkus, tos izdzinis ne sliktāk kā baroni. Nopirktie apskaitušies, nosituši dārznieku un aizbēguši. Ruprehts gribēja visu noskaidrot. Viņš aizsteidzās.

Kēnemanis ar aizrautību studēja pilsētu prasības. Analizēja apstākļus, šķirstīja vēsturi. Aizrāvās pats sev par prieku, vēl nedomādams par galamērķi. It kā ēda cerību pilno, garīgo Eiropas nākotnes maizi. Francija nav vienīgā. Tavu laimi! Viss notiekošais jau iezīmē jaunus vaibstus. Polija, Lietuva! Tātad arī Kurzemes interesēs.

—    Klotild, vai namnieki līdz šim noteica valsts dzīvi? Neko viņi nespēja paveikt dzīves uzlabošanā!

—    Un tagad varēs? Kas ir prasības? Aprakstīts papīrs bez likuma.

—    Vajag darboties! Jācīnās! Arī Jelgava modīsies! Es gribu to panākt. Vismaz daļēji paātrināt, ietekmēt, mudināt, modināt!

—    Ko tavi zeļļi vasarā panāca? Izdauzīja Šteina māju. Pieviltos neatrada, neatbrīvoja, nesameklēja. Vilkam rīklē — un diezgan!

—    Daudz panāca! Vairs neklejo karakalpu vervētāji apkārt. Ir izdota pavēle. Visi to zina, uzmanās, neielaižas. Ja redz, ziņo. Vairs nav pazuduši. Nav vismaz dzirdēts. Brīdinājums daudz dod! Taču nebūtu tā paša mazuma, ja nebūtu kopīgi uzstājušies.

Sieva saimnieko pie pavarda, vīrs drēbes aizsegā pēta, sver, vētī, krauj, rauj papīra loksnes uz pusēm, atkal svērdams, vērtēdams, dižkungus zobiem grauzdams, režģus jaukdams, uz priekšu savos rakstos saukdams, aizspriedumu žogus lauzdams, jaunus laikus dievzemītei pauzdams. Nepateicīgs solās tavs jaunais darba lauks!

Sieva nolika nomazgātu bļodiņu pie citām. Ierunājās:

—    Tu saki, narrmiekus vajag aizstāvēt. Ko tu teici Valkā? Aizstāvēji zemniekus un iekriti. Tev līdzi mēs.

—    Es vēl tagad aizstāvu zemniekus. Tikai uz vēstures skatuves uznākusi trešā kārta: pilsoņi, namnieki, buržuāzija. Sauc, kā gribi. Tie ir cilvēki, kam pieder jau šis un tas. Daudziem pat pieder ļoti daudz nekustamā un kustamā īpašuma. Tikai viņiem trūkst tiesību noteikt valsts dzīvi, piedalīties likumdošanā, līdzi spriešanā. Vārdu daudz, būtība viena. Es jau viņus neslavēju, bet cīņa pret bruņniecību trešā kārta ir spējīga stāties. Pilsētu prasības jau to pierāda. Zemnieki nāks pēc tam. Vai mēs vainīgi, ja astoņdesmit ceturtajā gadā Vidzemē viņi neguva uzvaru. Karaspēks stiprāks. Spaidīja, graizīja, mērcēja, pēra. Nosita. Pārdeva, izjauca ģimenes, bet pamatos tās pašas vainas palika. Uzvara uz laiku. Kur tā vaina jāmeklē? Zemniekiem jāatdod nolaupītā zeme viņu īpašumā. Paši jāatbrīvo no verdzības, tas ir, no dzimtbūšanas. Lai strādā sev kā brīva kārta. Lai visus spēkus veltī savai zemei, jo viņi taču ir vienīgie, īstenie zemes kopēji. Tu redzēsi, vienā mirklī zeme plauks.

—   Tad jau muižnieki nomirs badā. Viņi strādāt neprot.

—    Lai mirsti Vai tev viņus žēlot? Nemirs vis. Sāks paši strādāt. Ne jau no laba prāta. Bads piespiedis. Ars, sēs, pļaus, kuls un vētīs. Nestrīdēsimies! Tagad par pilsētu prasībām. Tajās daudz labu, pārdomātu vietu. Nopamatotu. Cik labi, ka Ruprehts man tās iedeva. Viņam jau šis tas vairāk pieejams. Visur apgrozās.

—    Ar Ruprehtu nepinies! Saku no visas sirds. Nekāds biktstēvs viņš tev nav. Viņš ir liekulis, lišķis, izvirtulis. Pudeles brālis. Vai vīram jāskraida apkārt un stundām jādzer, kad sieva mājās guļ slima? Ko tā kopēja dod? Pasniedz ūdens glāzi. Siltumu jau no sveša cilvēka nevar prasīt, ja par naudu apkopj. Zemisks cilvēks. Viņš ir nelaimes astes zvaigzne. Viņš ir… ir.., ir…

Kēnemanis pārlasīja uzrakstītās rindas.

«Kopš 1786. gada sākuma esmu iepīts kādā visai ilgstošā prāvā un saskaņā ar diviem Rīgas hoftiesas lēmumiem un Valkas apriņķa tiesas nedzirdētu un tiesas orgāniem neiedomājamu darbību un rīcību esmu pilnīgi izputināts, un ar saviem bērniem daudzus gadus dzīvoju visbēdīgākajos apstākļos.»

—    Klotilde, vai Valkas tiesas vīri ar mums pareizi rīkojās?

—    Varēja būt vēl sliktāk.

—    Vai viņi man diplomu piešķīra? Kā drīkst atņemt izglītības un nodarbošanās tiesības? Tas vēl nekur nav dzirdēts. Pat Romā tā nerīkojās drūmajos inkvizīcijas laikos. Sodīja! Protams!

—    Roma nav Vidzeme! Bez tam — ko mēs zinām par Romas tikumiem!

—   Amerikā iegūšu jaunas advokāta tiesības.

—   Pēc taviem rožainajiem stāstiem — tur visi dzīvojot kā brāļi vislabākajā saskaņā, tātad advokātu varbūt nemaz nav.

—    Arī tur notiek pārestības. Bez likuma viņi gluži vis nebūs. Taču var strādāt arī kādu citu sabiedrībai vajadzīgu darbu. Kad aizbrauksim, tad jau uz! vietas labāk saskatīsim nepieciešamo.

—    Ka tikai neiznāk jauns ļembasts. Tu jau neproti sevi valdīt. Redzēsi viņu — amerikāņu nebūšanas, metīsies taisnību meklēt, bet tur to lietu darot ātri: lodi galvā vai pie staba augšā. Tad tev būs gan taisnība. Man bail no tādas nezināmas un ļaunas pasaules.

Viņš neklausījās, jo rakstīja.

«Tagad es jau vairāk nekā gadu dzīvoju Kurzemē un veltīgi gaidu Pēterburgas senāta gala spriedumu… Tiklīdz apstākļi atļaus, es ar bērniem došos uz Ziemeļameriku, kur cilvēku vērtē nevis pēc titula, bet gan pēc viņa nozīmes. Man nav iespējams izteikt to visdzīvāko prieku un augstāko cieņu, kādu izjutu, kad lasīju Polijas visu pilsētu adresi; ar ne mazāku patiku dzirdēju, ka cienījamais karalis un valsts konfederātu kārtas to uzņēmušas ar žēlīgu labvēlību.»

Ko es uzrakstīju — karalis? Karalis nav mana tabakas dūma vērts. Šoreiz tā ir diplomātija. Viens vārds reizēm daudz izsaka.

—    Ko tu lādē meklē? Atkal savandīsi krustām šķērsām!

—   Pazudis Ruso «Sabiedriskais līgums».

—   Viņdien mētājās gultā.

—   Galva, galviņa! Es taču lasīju gultā. Biju mazliet apslimis.

—    Ja trakosi, naktīs negulēsi, saslimsi nopietni. Ņem vērā, es tevi nekopšu. Kas tad tevi vāks un ārstēs? Pasaki man?l

—    Mans mīļais Ruso jautāja, vai dzīve kļūšot labāka, tikumos cēlāka, ja visi cilvēki būs apguvuši mākslas un zinātni.

—    Nāc vakariņās! Ko niekojies ar svešām gudrībām! Tad jau tu sen būtu kļuvis eņģelis, tās grāmatas lasīdams un tos likumus zinādams. Badā gan var nomirt, tos zinādams, palaisties slinkumā. Nupat šodien dzirdēju, ka ben- dem nomiris viens zellis. Vieta brīva. Tu varētu iet un stāties vietā! Būtu cieta alga, Cik tur tā darbal

Kēnemanis paskatījās uz sievu ar tādu skatienu, ka viņa nobāla.

—    Es tikai domāju, ka tad mums visiem klātos labāk. Būtu nauda.

—    Vienreiz par visām reizēm lūdzu piedāvāt man godīgu darbul Ja man tādu nav iespējams dabūt, tad mēslu bedrēs galvu nebāzīšu.

Bērni jau gulēja. Bella grozījās virtuves kaktā uz maisiņa. Sieva ģērbās, mazgājās, atpina desmit adatām mezglā saspraustās garās bizes. Milzīgs matu vilnis novējoja un atsauca atmiņā jaunību, aizrautību, prieku un nekad vairs neatgūstamu jūsmu.

—    Neskaties! Mazgājos. Kas tas par niķi vīriešiem blenzt uz kailu sievieti! Apģērbta taču ir nesalīdzināmi skaistāka. Būtu man nauda, es gan prastu apģērbties daudz labāk un skaistāk, un gaumīgāk nekā visas tās tirgoņu un amatnieku meistaru madāmas. Būtu man..«

Viņa nepabeidza. Aizvilka aizkaru. Ziepju smarža vē- jpja. Ūdens šļakstījās. Uzradās tīkama, mājīga sajūta. Bet jādomā, jāstrādā!

—    Šovakar nāc laikus gulēti Dzirdi? Paklausi vienreiz sievai!

—    Dod buču!

—    Mans vīrs nekur nepazudīs! Pagūsim!

Patiesībā viņa Joti baidījās, ka tikai atkal Jauna roka viņus neizšķir. Vai mazums smagu dienu bija pārlaists? Kaut būtu miers!

Kur mana pīpe? Kur tabakas doze? Varbūt Klotildei paslēpusies kāda vīna lāse? Tikai klusām, nesacejot troksni.

—    Nāc gulēt! Istaba kļūst vēsāka. Virtuve pavisam auksta!

—    Vēl mazliet! Pašreiz, draudziņ, tik gaišas domas uz- plaiksnījās, ka bail atstāt nepierakstītas. Rit jau būs pagaisušas.

Taisnība un patiesība! Kādi lieliski vārdi! Cik mēs tos redzam, aptveram, saprotam, mīlam, lolojam, auklējam, atbalstām, meklējam, vērtējam, par patiesību un taisnību cīnāmies? Cik? Maz! Arvien vēl par maz! Tā sauktā apgaismības gadsimta beigās jānāk pašai apgaismībai kā grieķu dievietei baltā togā ar lāpu rokās. Bet baltā toga sen nav mazgāta, ir netīra, ieplēsta, asiņaina. Lāpu nopūš auksti, naidīgi vēji, bet palmu lapas pārklājušās ar gadsimtu netaisnības putekļiem. Ne noslaucīt, ne nobraucīt. Ko tad darīt? Aizmest?

Pag, pag! Kas tad ir pats galvenais pilsētu prasībās? Jānodrošina vispārēja personas un īpašuma drošība… Tā, tā, tā! Vispirms jau vajadzīgs pats īpašums, lai to varētu nodrošināt. Ne jau visiem tāds ir. Tikai tad katrs cilvēks būs paēdis, apģērbts un noturīgs mantā. Ielas ubags un bodnieks, zemes kopējs kunga laukos, karakalps un hercogs. Visi būs vienlīdzīgi, laimīgi, apmierināti, strādās vienādi un saņems vienādu summu.

Ko mēs sacīsim par vispārējo likuma aizsardzību? Par pašreizējo nav ko priecāties. Valda patvaļa. Mācītāji aizstāv savus patronus — muižturus. Juristi to visu nopamato. Filozofi, prātodami par vispārējiem, abstraktiem labumiem, atbalsta kungus. Ja to nedara, sludina savas domas, tad jāpamet katedra, jāklīst līdz ar visiem nabagiem. Viņi vēl tevi izsmies par tavu upuri. Mums papīra gudrību nevajag. Tagad mācies zagt, ubagot, izdzīvot. Mēs ari dalāmies kārtās. Kurš veiklāks, stiprāks, nekaunīgāks!

Kēnemanis nopūtās. Rakstīja. «Drošsirdīgi ir redzēt savu netaisnību, tajā atzīties, un drošsirdīgi ir atteikties no mūsos valdošajām kaislībām, peļņas kāres un augļošanas. Tas ir vienīgais līdzeklis, kā panākt vispārēju personas un īpašuma aizsardzību, taisnīgus likumus un visu valsts iedzīvotāju brīvību. Agrāk ticēja, ka vārds «nācija» ietver visus zemes iedzīvotājus un ka tie būs bagātīgi apgādāti un dzīvos labklājībā, tomēr tagad es dzirdu, ka Francijā maza saujiņa dēvē sevi par nāciju, bet 19,5 miljoni ir izstumti, tāpēc ka trūcīgi; tie nīks bez palīdzības un ies bojā un postā… Kas notiks, ja kareivji atbalstīs apspiesto ļaužu revolūciju un draudzīgi apkamps savus cietējus brāļus, nevis tos žņaugs un metīs cietumos?»

Pats esmu izbaudījis Vidzemes tiesu nelietības, tāpēc varu rakstīt ar pilnām tiesībām …

«Saprotams, tiesnesis nevar atsaukt dzīvē nogalinātu, nevar padarīt par nebijušu nežēlīgu apiešanos, kāda bieži jācieš no lielajiem un varenajiem; ja esat sūdzējušies pret bagātajiem, tad veltīgi cerat uz savām tiesībām; ja nav naudas, tad nevar arī tiesāties un meklēt taisnību; ja ir nedaudz mantas, tad, meklējot taisnību, tā drīz izkusīs; ja prāva ir svarīga un jūs vēršaties pret bagātu un varenu, tad gala spriedumu varat atstāt pēcnākamajiem par mantojumu, jo jūs nepiedzīvosiet savu cerību piepildījumu. Vienkāršs, nemācīts cilvēks nesapratīs likumu sarežģīto būtību. Tāpēc jau tie tādi ir, lai nesaprastu vienkāršs, nemācīts vīrs.»

Jelgavas namnieki jeb trešā kārta vēl ir kusla, neizprot savu vietu un mērķi. Nepieciešama apvienošanās ar zemākām kārtām. Vēl vairāk apspiestām. Jātop visiem kopā stipriem un vienlīdzīgiem. Kas tas būs par varenu spēku cīņā pret bruņniecību! Baroni to saprot. Viņi nav muļķi, kā viens otrs to iedomājas. Viņu spēks slēpjas mūsu sašķeltībā. Kā apvienot kārtas? Ko panāksim? Izcīnīsim? Zaudēsim? Uzvarēsim?

Neatbildētu jautājumu birums. Ir nakts. Pavards izdzisis. Uzmutuļo sāpes. Tā ik nakti, melnu, neizdibināmu, cauri paaudžu audzēm. Apsedzas ar smilšu palagu karos, mērī izmisušas, pārgurušas, laimi neradušas dzīves. Tumsa klāj telpu un dvēseli. Dziest svece. Pulkstenis baznīcas tornī nodun divas reizes.

Klotilde samiegojusies rājas. Auksts kā ledus gabals, kā slieka! Solās citu nakti gulēt pie bērniem.

Nākamo vakaru Kēnemanis turpina uzsākto. Darbs pamazām tuvojas beigām. Taču laiks skrien. Diena aiz dienas mudina domātāju pasteigties. Ātrāk iejaukties notikumos ar tikpat lielu dedzību kā iepriekšējos gados. Cilvēku brīvībai, vienlīdzībai, taisnībai būšu veltījis savu dzīvi. Verdzība jālikvidē! Jo ātrāk, jo labāk! Vai hercogs savā pilī to neredz, nesaprot, nevēro? Jānotiek satricinājumam.

Tik daudz sakrājies, tik daudz jāpieprasa, jāiegūst! Jāattīra šī zeme no asarām, asinīm, nomācošās atceres, jāveido jauna spēcinoša saules spīdumā. Jāatbrīvo nabagi, cietumos ieslodzītā doma. Doma par brīvību.

Kēnemanis raksta.

«Šo mūsu nelaimīgo līdzbrāļu visaugstākajā mērā bēdīgais stāvoklis ir mūsu barbarisma un tumsonības auglis. Lielais zaglis, kas nozadzis miljonus, parasti sūta uz karātavām mazo zaglīti.

Zemē, kurā cilvēks spīdzina un nogalina cilvēkus, kurā valdnieks viens pats sagrābis vērtības, no kurām varētu pārtikt miljoniem cilvēku, un šo laupījumu sauc par savu īpašumu, kurā augļotājs tik smagi, smagi apspiež nabaga pilsoni un kā zirneklis mušai izsūc tam pēdējo asins pilienu, kur dižciltīgais ar kājām mīda zemāko, — tādā zemē dzīvo nevis brīvi ļaudis, bet gan truli vergi, kas nespēj saskatīt šīs nožēlojamās darbības patiesos cēloņus. Brīvība, ar kuru cilvēks ir piedzimis, pastāv tiesībā lietot tik daudz no zemes labumiem, cik tas nepieciešams ērtas, laimīgas un patīkamas dzīves nodrošināšanai. Šādas tiesības ir zivij jūrā, puķei laukā, putniem un zvēriem mežos. Nabadzība, nepietiekams uzturs, nezināšana, slikti dzīves apstākļi.sekmē, ka šī dabiskā brīvība tiek laupīta … Nezināšana ir verga smagākās važas, brīvības pretstats; pārmērīga bagātība ir tirānijas neapšaubāms pierādījums.»

Vārdi nāca un krājās bez šaubīšanās, ieplūda plašā, labākai nākotnei veltītā sacerējumā, kas saucās «Vērā ņemamas pārdomas par poļu visu pilsētu padevīgo adresi viņa majestātei karalim un valsts konfederātu kārtām. Polijas un Kurzemes pilsoņiem veltījis kādreizējais Vidzemes advokāts Vilhelms Ludvigs Kēnemanis».

—    Veltīgi tu ceri ar savām pārdomām aizkustināt karali! Viņa padomnieki velk katrs uz savu pusi. Pietiek vienam pasacīt — nē, un laba doma noraidīta. Vai tad tu to vēl nezini? Pat es zinu!

Sacerētājs neielaidās strīdā. Uzbudināts atrūca:

—    Redzēsim!

Lai «Pārdomas» nokļūtu pie karaļa, tās vispirms vajadzēja iespiest, iesiet smalkos vākos. Iespiešana pavairo eksemplāru skaitu. Karalis nebūt nav vienīgais, kam jāiepazīstas ar zemes vergu stāvokli. Darbs jālasa daudziem! Tam jākļūst par lāpu, lai visi saredz bēdas, asaras, nievas, pazemojumus, drausmīgo nabadzību un milzīgo bagātību nedaudzo rokās. Tam jākļūst par ceļvedi!

—    Vai esi jau ar kādu gudru cilvēku apspriedies?

—    Pa kuru laiku? Pati redzēji, ka mēnešiem sēdēju mājās. Tos dažus lūgumrakstu gribētājus neskaitu. Viens atkal bija smagais ormanis Niķelis. Joprojām cer tikt pie ormaņu cunftes.

Ar darba norakstu kabatā Kēnemanis izgāja laukā, Trepes uztvēra ritmiskus soļus. Iedziedājās durvju eņģes. Gadu rūsu vajadzēja eļļot! Cikos viņš pārnāks? Grūti pateikt! Ēdiens atdzisīs! Edīs aukstu! Ka tikai ir ko ēst! Var gadīties, ka tavas kājas vairs neatrod ceļu mājup gluži vienkārši tāpēc, ka tevis vairs pēkšņi nav. Cik nesabrūk uz ielas? Cik neuzbrūk uz ielas?

Nevajag tik drūmi domāt, kad pavasara saule sprēgā sniega kupenās, kausē garās un resnās kā ziemassvētku sveces lāstekas. Ielās rosās ūdens strautiņi, čaukst sabirzis ledus. Atmodas laiks aizdzen šaubu nelabumu, raisās prieks par paveikto darbu. Tomēr īsta prieka vēl nav. Jāatrod izdevējs. Tas ir kā bērnam krusttēvs. Un ikdiena grauž prieka vienīgo lupatiņu. Smagā darbā paveikto? Gūto.

Man patīk marts. Kūst. No jumtiem nobrūk sniega klēpji. Iztīrās garās ziemas piestāvējusī, apnikusī godība. Dīvaini! Vai ne? Rudeņos ilgi gaidītais baltums apnicis. Kaut līdz ar sniegu izzustu visas netaisnības! Pavasara vārtos stāvot, šķiet, sāksies pats grūtākais. Jātic, atnāks saprašanās, atmošanās vasarai. Pāri dziļajiem, noslēpumainajiem mežiem skanēs meža zosu atgriešanās saucieni. Prieks par atgriešanos.

Ņirbēja pilsētas daudzveidīgā diena. Pretī drāzās smagā ormaņa Niķeļa smagie rati, pilni ar kastēm, saiņiem, maisiem. Tāda jau ir viņa maize. Sentēvs reiz atbēga uz Jelgavu, iesāka virknēt te gadus pēctečiem. Tos vairs no pilsētas ārā neizkvēpinās!

—    Redzat, advokāta kungs! Jūsu rakstīto lūgumu noraidīja. Cunftes esot savu laiku pārdzīvojušas. Esošās vēl laiciņu cietīšot. Cunftu statūti vairs neatbilst mūsu laiku prasībām. Kādas tad ir mūsu laiku prasības? Ar rokām preces nesīs? Varbūt lielkungonkulis aizdos savus zirgus? Ar lauvām? Lauvu ratiem priekšā nejūgsi! Kas mūs, ormaņus, aizstāvēs? Cunfte būtu vienīgā! Katrs tirgonis mūs rīko, kā vēlas. Nebrauksi, nebūs tā paša mazumiņa. Tiesību nekādu. Siens jāpērk par dārgu naudu. Cik tad var nopelnīt pats? Man vien ir divdesmit zirgu. Ratu smēre jāgādā! Cilvēki jāalgo. Jums vajadzēs uzrakstīt jauna laika prasībām piemērotus statūtus!

—    Jūs jau nabagiem par malkas atvešanu, par šo un to esat gatavi rīkli pārkost. Daudz plēšat. Kur lai nabags ņem? Nē, Niķel, es jums jaunus statūtus nesacerēšu! Tieciet galā paši!

Niķelis sadusmojās.

—   Ja neplēsīsi, iznīksi! Tie nabagi jau tagad par daudz lepni. Ormanis jāgodā!

Kēnemanis vairs neklausījās iedomīgo Niķeli. Sāka viņu iepazīt. Attapās pie Stefenhāgena galma spiestuves Kanģlzeru ielā. Durvju sargam lūdza pasaukt korektoru Johanu Fāberu.

Johans steidzas ātru soli. Nervozs pagalam. Daudz darba. Tikai uz vienu pīpes bridi. Viņš novelk ar pirkstu gar kaklu.

Johans pašķirsta dažas lapas. Ieskatās vērīgs. Vērtīgs darbs!

—    Neesmu noteicējs! Tikai stipri šaubos, vai Stefen- hāgens uzdrīkstēsies. Nav jau viņa paša būšana. Galma spiestuve. Fogelam atteica drukāt dzejoļu grāmatu. Runā ar pašu veco! Šodien vairs nebūs. Nāc citu dienu! Vairāk neko nezinu. Nevaru līdzēt. Varbūt uz citu gadu labākas izredzes.

—    Tie nav dzejoļi vai stāsts par aizraujošu, mūžam uzticīgu mīlestību. Tie var gadu pagaidīt. Tās ir «Vērā ņemamas pārdomas». Lieta steidzama! Nevar kavēties ne mirkli!

—   Atnāc vakarā pie manis! Parunāsimies ilgāk. Pats redzi, te jau neko nevar. Darbs!

Pavasara saules spožums acīs. Viņš ir viens pats ar sevi. Protams, Johans nav noteicējs nākotnes izredžu labirintos. Tomēr varēja atdot meistaram.

Vilhelms Ludvigs atcerējās Teču. Viņi iepazinās tajā pašā Johana šķirstā. Taču Tečam tur nepatika. Esot jau par vecu. Sarunas par straujām. Viņš vairs netiekot tām līdzi. Labāk šaurākā pulciņā pārrunāt aizgājušos laikus un dzīvi. Neatteikšot nevienam, kas viņu apciemošot.

Ciemiņu ielaida saīgusi un nospeķotos kankaros tērpusies sieviete trauku lupatu rokā. Aizdomīgu skatienu.

—    Uzgaidiet tepat! Pajautāšu kungam. Viņš šorīt atkal ar kreiso izkāpis no gultas. Kā tad jūs sauc? Ak tā! Pasaules klaidonis! Ir jau dzirdēti visādi! Ne par ko vairs nebrīnos!

Viņa nebija no kautrīgajām. Par pievilcību te nav ko runāt!

Iznāca kungs smagos rītasvārkos, parūkā, ar pīpi zobos.

—    Esiet sirsnīgi sveicināts manā pieticīgajā namā! Beidzot redzu jūs savā klostera cellē. Dziļāk, drošāk, tālāk! Suns manā klātbūtnē nevienu neaiztiek. Uz Emmiņu nav jāklausās. Viņai viss nav mājās. Lielīga toties kā Krama Jaņķis! Lupatu sušķene! Kabinets man nav liels. Pietiek grāmatu plauktiem gar sienām, gultai, rakstāmpultij. Tepat jau guļu, guļamistaba vēsa.

Spožu burtu muguras pazib saules starā. Teča galvenā un lielākā bagātība. Krājis un citus rājis, ja grāmatu saburza, paņem un neatdod. Krietnu vietu ieņem viņa drauga Švandera atstātie sējumi.

—    Bieži ar bažām domāju, kas tās mantos, kad pats apgulšos. Izvazās, atšķirs citu no citas. Pārdos. Sadedzinās. Saplosīs. Te plauktā blakus mierīgi sadzīvo pavisam pretēji uzskati. Dzīvē autori naidojušies cits ar citu. Pārlasu. Atjaunoju pazīšanos. Strīdos. Atrodu pavisam savādākas pozīcijas. Laiks jau parāda ar citām acīm. Cik man vairs atlicis? Tas jau nekas. Tā ir ar visiem. Tikai izputēs daļa cilvēces.kultūras. Kad atnāk Lielā, Kaulainā ģiltene, aizgājējam viss kļūst mazsvarīgs. Gaist domas. Tikai uzrakstītais pārdzīvo aizgājēju. Tātad garā viņš tiekas ar palicējiem. Tad nāk jaunie. Tie, šķiet, atraduši mūžīgo patiesību, lepni kā gaiļi. Prātīgākie meklējas foliantos, atkal savadāk traktēdami mūžam seno patiesību par patiesības rašanu, par smadzeņu un vēdera mijiedarbību. Jūs taču, Kēnemaņa kungs, paciemosieties pie manis kādu brītiņu? Visu lēnītēm pārrunāsim. No vīna glāzes neatteiksieties? Tā būs mums tāda zīmīga tuvāk pazīšanās …

Neērti atteicoties apbēdināt. Kas zina, kad atkal satiksies? Un zināšanu viņam vesels miljons! Tas ir ko vērts!

—    Emmiņ! Klausieties! Emmiņ! Kur tad atkal ieļļdusi? Gatavais posts ar tādu vienā mājā dzīvot! Skaitās kalpone, gaida algu, bet labuma nekāda. Slinka, zaglīga, netīra! Cik man tās apkalpošanas vajag? To pašu nevar! Dzenu projām. Saku — piemaksāšu, bet atstājiet manu mitekli! Raud. Lūdzas. Sola laboties. Cik ilgi? Skaties! Tas pats vecais velns krāsnī tup.

—    Ko kungs grib? — Emmiņa pavēra durvis.

—    Uzcepiet gaļu ar olām, uzvāriet to labo kafiju! Ciemiņš ēdīs pusdienas pie manis. Tas ir rets un dārgs ciemiņš. Labs cilvēks!

Emmiņa aizcirta durvis. Brīdi rosījās virtuvē. Grabēja panna, virinājās plīts riņķi, šķindēja trauki. Tad apklusa trokšņi. Aizcirtās āra durvis. Nezin kur skrēja, nezin ko meklēja.

—    Nelaimīgs cilvēks! Māte agri pametusi. No Posta vārtu puses. Malkas šķūnīšos, atkritumu bedrēs mitinājusies. Tiklīdz kādu grasi saubagojusi, tā māte klāt un atņem. Bēdu stāsts. Mēģinu pacelt, mācīt, audzināt. Nek- dodas! Dzenu projām — lūdz piedošanu. Nezinu, kā tas beigsies. Zēl nabaga cilvēka. Man par klātgulētāju taisās.

Zinātņu vīrs Tečs atvēra skapja durvis. Gara, četrstūraina pudele, pret sauli celta, atvizēja varavīksnes

krāsās,

—    Sajā skapī glabāju dārza augļos iegūlušos vasaras saules dzīvinošo sulu. Pateicoties svaigam gaisam, labam uzturam, pastaigām, izbraucieniem ziemās ar zirgiem, es vēl brangi turos uz kājām. Pērno rudeni gan noslimoju. Baidos no sērgām, lipīgām slimībām, svešiem ļaudīm. Mūsu dakteri ir tikai šarlatāni. Tumšo raganu vajāšanas laiku atliekas. Pašas labākās ir zāļu tējas. Man pazīstama viena večiņa. Viņa par lētu naudu man sanesusi milzum daudz zālīšu. Tikai jāzina, kad raut, žāvēt, lietot. Daudzas dabas gudrības atradis lielais Paracelzs. Man ir viņa pilnīgākais rakstu kopojums! KuTēs alžkiīclu? Mēs jau sākjim par vīnu runāt. Izņemšu vēl vienu pudeli. Sajauksim abus raudzējumus. Viens drusciņ par skābu, otrs par saldu. Tagad būs pašā laikā! Hercoga vīna pagrabos neatradīs labāku. Cik jauki, ka jūs atnācāt! Es šorīt kā paredzēdams uzliku parūku… Kur tad Emma? Emmiņ! Jūs dzirdat, Emmiņ, laiks pusdienot! Emmiņ!

Tečs gāja raudzīties. Virtuvē klusums. Pavardā viena pusizdegusi pagale melnēja. Tā jau ir! Viena pagale nedeg. Kur ceptās olas šķiņķa dekorējumā? Viss auksts, melns, kails. Tečs kūra uguni.

—    Ragana! Viņa mani pirms laika iedzīs kapā! Badā nomērdēs, salā nosaldēs! Vēlas naudu, bet man viss jāpadara! Vēl jau es pats varu sevi apkopt, bet kas notiks, kad gulēšu bez spēka? Nozags pēdējo, pametīs bez ūdens lāses. Gulēšu miris, kamēr sapūšu. Neviens nezinās. Atriebjas man, ka neņemu viņu blakus gultā. Es, kas savā laikā palaidis garām desmitiem grāfieņu, baronešu, lai tagad ielaistos ar vienu smirdošu maitu, es, godīgs vecpuisis! Es? Iztiksim, ciemiņ, ar auksto galdu! Domāju, jums iebildumu nebūs.

Kēnemanis vairs nesteidzās. Cerams, šī būs jauka diena. Vajadzēja mazu prieku smagajā, garīgi un fiziski nomāktajā ikdienā.

Rotaļīgās formās veidotajās glāzēs salija vīns,

—    Uz satikšanos manās mājās! Viss iet uz postu. Agrāk man labāk klājās. Jūs redzat, kas notiek Eiropā? Francijā karalis, aristokrāti zaudē pozīcijas.

No pasaulīgām lietām atgriezās vietējās dzīves krustugunīs.

Ielūkojās Kēnemaņa darbā. Tečs pašķirstīja dažas lapas, vēlēja laimes uz izdošanos.

—    Atsauksmes dzirdēsiet drīz. Tikai dūšu! Citādi nemaz nedrīkst ķerties vērsim pie ragiem. Jūs domājat par nabaga ļaudīm. Tas ir apsveicami! Vairāk diskusiju, polemiku! Vairāk naudas nabagu kārtai. Izglītību! Normālus dzīves apstākļus! Iztaisnotus plecus!

Lāga ņiprais Jelgavas dīvainis atslēdza rakstāmgaldu, izņēma sauju dālderu, sabēra maisiņā. Uzrakstīja karti, kur vienā pusē divi kumeļi skraida pa zaļu Alpu pļavu, tālumā kalni un mednieku namiņš. Kēnemanis skatījās, kas tagad notiks. Tečs teica:

—    Šo maisiņu ar monētām sūtu sveicienu vietā jūsu kundzei. Bez ierunām! Naudas vienmēr vajag vairāk, nekā tā ir. Būs labi! Kā ar Amerikas braucienu? Taisāties? Uz turieni jau daudzi tiecas. Man tas joks vairs neder. Esmu pāri tiem gadiem, kad laime jāmeklē svešumā. Jūs esat jauno laiku cilvēks. Iepriekšējā paaudze gudri runāja, prātoja, secināja. Jums šī mācība jāveido dzīvē. Jāpiemēro jaunlaiku prasībām. Kaut par dažiem grādiem jāpagriež tuvāk saulei. Pa kaklu jūs dabūsiet. Tas tiesa! Taču tas nav nekas briesmīgs. Tā vienmēr klājas visiem jaunu ceļu cirtējiem. Tā jau tikai norūdās gars. Es vairs to nespēju. Gadi izsūkuši dzīvinošo nemiera sulu. Tādēļ priecājos, ka pie mums atkal radies viens censonis, jo gaiss ir gaužām pierūdzis. Vajag tikai vienas dzirksts. Jums jākļūst šai dzirkstij!

Vilhelms Ludvigs klausījās. Viņš ilgi nebija tik labi juties. Ir taču vēl vecajā paaudzē sastopami vīri, kas atbalsta jaunos.

—    Jūs pats tīri labi redzat, Kēnemani, — Kurzemes hercogiste grīļojas. Iet nenovēršami uz savu galu. Tikai viens pats hercogs Jēkabs daudzmaz savaldīja alkatīgos muižniekus, attīstīja saimniecību. Tika celti tērauda, vara, dzelzs, kaļķu, ķieģeļu, stikla, darvas cepļi, ieroču darbnīcas, kalves. Mucinieku darbnīcas, koku virpotavas, vadmalas, linu un buru austuves, veltuves, riepnīcas, alus darītavas, pulvera dzirnavas, etiķa, ziepju vārītavas, ādu mltuves, sedlinieku darbnīcas, krāsotavas, papīra dzirnavas, metālu veltuves, dzintarvirpotavas, aitu, zirgu un, beidzot, Eiropas lepnums — piekūnu audzētavas. Un vēl un vēl! Dzīvība, ražība! Jēkaba sapņi par Indiju. Sarunas ar pāvestu par piekto kontinentu — Austrāliju.* Iegūtas Tobago un Gambija. Jēkabs ticēja labām kaimiņu attiecībām. Zviedri izpostīja Kurzemi. Pēteris Bīrons vēl pavisam nesen atgādināja angļiem par Tobago atdošanu. Bet kas tiem angļiem par bēdu! Neliekas ne zinisl

Tečs uzbur vēsturi. Lieto parupjus vārdus. Vēsture nav smalks zīda lakats, skaistas meitas plecos uzmests. Vēsture Tečam ir asins plūdi, uguns liesmas, sabrukuši sapņi un sen vairs neesošas pilsētas. Varonība un nodevība. Mazdūšība un uzupurēšanās. Vēsture ir cīņa! Tās pašas beztiesīgās tautas darba spožums Kurzemes hercogistes karogā. Kur tas viss?

— Būtu vēl Švanders dzīvajos! Labāka drauga neatrast! Nekad jaunības draudzība nesaglabājas līdz mūža galam. Kā apņem sievu, tā cita valoda, gaita, prāts un plāni. Aizklīst, dzīves labumus meklējot, cits no cita. Mēs abi mīlējām vienu meiteni. Skaista kā ragana, vijīga kā čūska, nepielaidīga kā stirna. «Tikai tam atdošos, kas būs mans vīrs,» — Marlita tā teica mums abiem. Toreiz jau bija vēl godīgas meitas. Amatnieka meita. Aizgāja pie meldermeistara. Tepat aiz Rīgas vārtiem Smilšu sudmalās dzīvo pie savas meitas, kas jau arī ietikusi atraitnēs. Balta ābelīte! Svandera bērēs tikāmies. Ilgi runājāmies. Kas par vēlu, tas par žēlu! Laikā nepaveiktais vēlāk uzdzen nožēlas. Veltīgi gausties! Tā laikam bijis nolemts. Mēs visi mazliet esam māņticīgi. Tiešām smieklīgi šajā humānisma un apgaismotības laikmetā! Taču senču iedzimtība nāk līdzi ar visām kroplībām. Vai ne? Sastādīju testamentu. Ir jau laiks to darīt. Gadi aizplū- duši. Taisos iet pie notāra apstiprināt. Ceru, ka laikus pagūšu. Esmu jau vienojies ar tēlnieku Verdelu par pieminekļiem sev un Švanderam. Kā man nepatīk valdnieku māžošanās ar tiem sarkofāgiem un kapličām! Muižnieki ērmojas tāpat, jau namnieki ieskatījušies. Slavenākajiem un turīgākajiem jāguļ baznīcu pagrabos. Ziemeļu karā zviedru marodieri atlauza Kurzemes hercogu šķirstus. Kas var galvot, vai nākamajos karos tos saudzēs? Zemītē neviens tavus pīšļus neaiztiks. Reizēm arī zemes uzvanda augšup. Bet tad jau man vienalga. Vai ne?

Palūkosies uz izirušo stāvu, ko reiz zemes virsū saukuši par tieslietu padomnieku Teču, dzimušu muižnieku kārtā. Varbūt nemaz nepalūkosies. Neviens jau nav atnācis un pavēstījis, kā tajā aizgājēju zemē izskatās. Kādas tās debesis un elle? Par to nevajag priekšlaicīgi! Atnāks pats. Ir labi un tīkami pasēdēt pie kamīna sniegainos ziemas vakaros. Raudzīties, kā līdzi sadegošajām šķilām sairst tavas atvēlētās stundas, dienas, gadi. Vari bez steigas pārdomāt izlasīto, uzmest savas domas. Tīkams siltums un neliels reibums ievada apcerēs. Pīpes dūmos zaigo sapņu vīzijas.

Naktīs, kad laukā gaudo putenis, sagriežot dārzu un sētu elles priekštelpā, rodas baismīgas sajūtas. Kaut ko arvien sirds vēl gaida. Gaida vairs nesagaidāmo. Kas man vairs gaidāms? Tā kaulainā nāks bez gaidīšanas. Pēdējos dzīves gadus Švanders dzīvoja pie manis. Reti vairs izkustējās ārpus sētas. Viņš bija kļuvis pavisam dīvains. Neļāva man dzert vīnu, pīpēt, braukt ar zirgiem- Viņš baidījās un cerēja. Tikai pienu, krējumu. Saudzēja veselību. Tomēr aizgāja pirms manis. Savu strīdu pretišķības izlīdzinājām. Graudi un gadi samaļas. Pirmie miltos, otrie atmiņās. Man vēl ir vīns un grāmatas. Dārzs sazaļo, vējā šūpojas augļi. Ļaunas mēles runā: pūķis sēž uz naudas lādes. Manus dālderus tām mēlēm neredzēt. Cik man to ir, novēlēšu Jelgavas amatnieku cunftēm ar nosacījumu, lai amatnieka meita, apprecēdamās jaunā gada pirmajā dienā, saņemtu kāzu dāvanai manas mantojuma naudas zināmu procentu. Par to jaunajam pārim jāiestāda daži kociņi pļavā starp manu un Svandera pieminekli. Mirušo vēlēšanos izpilda.

Vienīgi savu uzsākto darbu gribu pabeigt. Es, redzat, rakstu memuārus. Izdošu tos Karalaučos. Hercogistē par tiem nejūsmos. Sadošu baroniem pa ādu. Lai domā par Kurzemes nākotni! Zemnieki nebūt nav bijuši vienmēr valgā vedami lopiņi. Likumi rāda citādu skatu. 1570. gadā Gothards Ketlers atdeva muižniekiem ordeņa laikos piešķirtās zemes mūžīgā lietošanā ar neierobežotām tiesībām uz zemnieku personīgo brīvību. To vēlreiz apstiprina 1617. gada statūti. Zemes kopējs juridiski piesaistīts pie sava kunga. Viņu pērk un pārdod likumīgi. Zemniekiem ir sava gudrība. Noskatās līgavu, patīk viens otram. Gatavs! Tagad vairs bez baznīcas nevar precēties, nedrīkst bez kunga atļaujas meitu mājās vest. Papriekš kungam pašam jānosmalsta krējums. Bērni jau dzimst kā likumīgi vergi. Bēgsim, drošākie saka. Noķer! Ved atpakaļ. Tiesā muiža. Otrreiz noķer. Nocērt kāju. Zemnieki ir labi šāvēji. Ar stopu. Dažs labs ar musketi. 1567. gadā aizliegts zemniekiem turēt ieročus, un tie jāatdod. Likuma atkārtojums par ieroču aizliegšanu zemniekiem 1606. un 1622. gadā tikai liecina par zemnieku spītību, apņēmību, drošsirdību tos glabāt un pat lietot. Jaunām audzēm atkārto veco likumu. Zemnieks cīnās par savu taisnību, savu vietu zem saules.

—    To es piedzīvoju Vidzemē, — saka Kēnemanis, — bet tagad Jelgavā un citās hercogistes pilsētās pienākusi namnieku kārta. Eiropas notikumi sāk ietekmēt kūtros, miegainos buržujus.

—    Ar to vēl nebeigsies. Dieva dzirnas maļ lēni, bet labi. Sāks malties pie mums tāpat jauno laiku vēsturiskie milti. Cepsies kardināli notikumi. Pieminiet Teču! Es aiziešu reizē ar sairstošo lēņu valstiņu. Esmu pārāk labi saskatījis tās trūkumus, nespēku, pagrimumu. Aizstāvēju reformu nepieciešamību. Zemnieku apstākļu uzlabošanu. Maz spēju reāli līdzēt. Nekas jau nav mūžīgs! Iedzimta, pārmantota, iepotēta, realitātes diktēta jauna pretestība lec acīs mūžīgajai verdzībai. Spriediet pats! Mūsmāju Pēterim mantinieka nav. Doroteja, nabadzīte, cerēja valsti glābt, mezdamās karaļa Staņislava Poņatovska skavās. Neizdevās! Piedzima meita. Katrīnas sūtnis Rikmanis gudri kārto rēķinus. Rīga tepat deguna priekšā. Reiz, cīnoties ar Sakšu Moricu, Meņšikovs dažās stundās iztīrīja Jelgavu no Augusta dēla smakas, sabāra Annu Joanovnu par vieglprātību precību jautājumos. Kas notiks ar hercogisti? Hercogs jau gados. Neatkarīgu republiku; dibināt bruņniecība nespēs. Par vāju un gļēvu! Atcerieties Vidzemes Patkulu! Protams, pēc rakstiem. Viņš nosvērās no zviedriem uz krieviem. Baroni par to viņu slavē. Zviedri baronu muižas pārvērta valsts muižās. Arī Kurzemē muižnieki meklē stiprāko saimnieku. Rutenbergs, Hovens, Mirbahs, Mēdems* un kompānija pārdos sevi pēc iespējas dārgāk. Ne mazākā patriotisma. Gatavās plan- ckas, ielasmeitas! Esmu pietiekami ilgi apgrozījies galmā, lai drīkstētu tā runāt. Lai zinātu, ko runāju.

Paverieties Eiropas kartē! Pali visu pasaka priekšā. Telpa un laiks runā savu valodu. Jūs esat gudrs un apķērīgs. Par naivu jūs nevar saukt, bet reizēm jums trūkst faktu. Tas ir slikti. Tos apgūstot, pats sevi veidojiet!

Kēnemanis piecēlās.

—   Atvainojiet, ka laiku pa laikam pastaigājos. Izstaipos, kļūst labāk. Esmu tā pieradis domāt. Vispār pie jums tik labi, ka bail. Kas tas par mākslas darbu?

Pie sienas kokgriezumā medību skats. Divi nošauti ajņi, suņi apkārt. Mednieku rags, sakrustotas bises, degvīna blašķe.

—    To man reiz no viena koka gabala izgrieza izbēdzis zemnieks no Mežmuižas. Izrakstīju viņam dokumentus uz Lorenča Baloža vārda. Teicās doties pasaulē par jūrnieku. Jau kur tie gadi, kopš nav nekādu ziņu. Kas vairs var zināt, kur palicis, kur aizklīdis. Bēgļa liktenis nekad nav bijis apskaužams. Bija atjautīgs, acīgs puisis!

Kēnemanis palūkojās grāmatu mugurās. Zeltītie burti spīguļoja saules staros, aicināja izņemt sējumu, ielūkoties domās.

—    Tie tur, apakšējā plauktā, ir mani sacerējumi politikā, ekonomijā, vēsturē. Dzejas nerakstīju. Tagad žēl. Būtu vismaz ilgāk dzīvojis mīlētāju sirdis. No hercogistes dzejniekiem man vislabāk patīk Viktors Fogels. Viņš ir nopietns, sirsnīgs, tiešs. Tagad saradušies neskaidri, nesaprotami tērgātāji. Tas pats jau ir citās zemēs. Nav ko vaidēt un gausties, ja nesaprotam citu darbus. Dzird sakām: ko tas poēts ar to ir domājis? Es prasītu tādam: ko tu pats ar to domā? Dzejnieks pats gabalu uzrakstījis, jau sen aizmirsis. Viņš jau dzīvo nākamajā, gaidīdams no tā savu visdziļāko atklāsmi.

Tečs smaida, jokojas, ielej vīnu, paņem jaunu pudeli.

—    Jums uz rakstāmgalda Pētera BIrona ģīmetne miniatūrā.

—    Ha, ha, ha! Bilde tādēļ, ka esmu Kurzemes patriots. Kurš kuru apēdis? Hercogs baronus? Vai otrādi? Iedošu jums līdzi dažas grāmatas par šīs zemes vēsturi. Studijām. Reti eksemplāri. Glabājami!

Kurzemes ģenerālsuperintendenta Paula Einhorna «His- toiia Lettica» iznāca 1648. gadā. Autors raksta: «Es nešaubos, ka atradīsies tomēr daži, kas iestāsies par to, ka nav nepieciešams kaut ko rakstīt par šo nāciju (tas ir, par latviešiem, — papildināja Tečs), jo tā ir obscura et ignobilis gens vai nicināta un aizmirsta nācija jeb tauta, par kuru neko daudz nezina teikt un par kuru vēsturē arī nekas sevišķs nav atrodams. Vai nebūtu īsti kristīgi, ja tos visus laistu skolās, lai tie iemācītos lasīt un rakstīt un lai tad tos varētu likt visādos amatos tāpat kā vāciešus? Kas uz to attiecas, tad ir daudzi, kuri to neuzskata par ieteicamu, jo domā, ka nav taisnīgi un patiesi, ja tos atbrīvo un attiecībā uz viņu stāvokli tiem kaut ko atlaiž, jo vācieši tos pamatoti ir uzveikuši un jau tik ilgi tie ir bijuši viņu mancipia un dzimtļaudis. Tie ir jātur bardzībā, jo tāds ir viņu Conditio un stāvoklis, un tie nav cienīgi nekādas žēlastības vai līdzjūtības: jā, tos pat nevar turēt tik stingri, cik tas nepieciešams; patiešām, vajag viņu stāvokli padarīt vēl nepatīkamāku… Beidzot, citi uzskata to par neieteicamu nevis tādēļ, ka to nevēlētu vai uzskatītu par neiespējamu, bet tādēļ, ka baidās no lielām briesmām. Jo, saka tie, ja latvieši ies skolās un kļūs brīvi ļaudis, un varēs lasīt un saprast šīs zemes hronikas un vēsturi, un atradīs, ka latvieši jau no senatnes ir apdzīvojuši šo zemi un bijuši tās kungi, bet vācieši viņiem to noņēmuši, pašus nomākuši verdzībā un kalpībā un apgājušies ar viņiem ar lielu nežēlību, tad viņi ar visu dedzību lūkos atbrīvoties no šādas kalpības un atgūt savu zemi un savu iepriekšējo stāvokli. Tad latvieši, bez šaubām, visā zemē slepeni pulcēsies kopā, rīkos sacelšanos un, briesmīgi slepkavojot un nogalinot, iznīcinās šai zemē vāciešus.»

Tečs atvilka elpu. Nolika grāmatu. Ielēja glāzēs sava dārza vasaras saules dāsnumu. Viņš sen jau zināja visu, kas uzzināms.

—   Šie nedaudzie teikumi ir kā atslēga latviešu vēsturei. Pārējais tajā ir tukšas blēņas. Mošķi, raganas, burvji lien ārā no visām spraugām. Ar to var galvenokārt baidīt un intriģēt ārzemniekus. Latviešiem tā grāmata nav domāta, latviešus tā apmelo.

—   Vai kāds nav mēģinājis uzrakstīt patieso latviešu vēsturi?

Tečs atvēra sava varenā rakstāmgalda atvilktni. Pavan- dījās.

—    Nolasīšu hronista Arnda 1764. gadā Gādebušam rakstītās vēstules fragmentu. Ieklausieties ļoti uzmanīgi! Ar kādiem ieročiem cīnās!

«Maģistrs Maskova kungs* jau trīsceturtdaļas gada algo divus rakstītājus. Viņa darbs būs plašs: viņš grib to iesniegt ķeizarienei vai pats doties uz Pēterburgu. Šteinhaueri dod naudu … Šis vīrs ir bīstams.»

Tečs vērīgi ielūkojās Kēnemanī, kas strauji piecēlās.

—    Jūs domājat, ka Maskovam veicās? Par to gādāja, lai neveiktos. Viņš ir viens no gaišākajiem vāciešiem Baltijā. Viņu uzņēma Pēterburgas Zinātņu akadēmijā. Taču tas nelīdzēja. Rīgas patriciešiem viss vienalga. Kaut tikai neaizskartu viņu intereses. 1764. gadā latviešu vēsturei jau bija četri sējumi. Kad Katrīna Otrā viesojās Rigā, Maskovam uzlika mājas arestu. Ar ķeizarieni neļāva tikties. Arī Maskovam Rīgā neļāva dzīvot. Grauza, kamēr izgrauza pamatus. Viņš atkal aizbrauca uz Pēterburgu. Vidzemes bruņniecības arhīvi glabā savus noslēpumus. Ne jau katram tie pieejami. Bruņniecībai nepatika arī apcerējumi par seno Rīgu un Vidzemes klosteru vēsture. Latviešu vēsture netika publicēta. Tauta to neredzēja.

—   Kas tie par bagātiem Šteinhaueriem? Vai tiešām latvieši?

—    Viņu tēvs ir Kurzemes dzimtcilvēks. Aizbēga uz Rīgu. Iegādājās kuģīti, pelnīja maizi uz ūdeņiem. Ziemeļu kara gados aizklīda uz ķeizara jauno pilsētu Pēter- pili. Tur, kā melš, iedzīvojies mantā, atgriezās atpakaļ Rīgā. Šķiroja mastu kokus. Kļuva amata vecākais. Mastu koku šķirotāju amats ir latviešu rokās. Manta dod svaru. Dēls Daniels turpināja tēva amatu. Ieguva komerckomi- sāra titulu. Sāka ciņu ar rāti. Tā iztrūkās, nežēloja naudu, kukuļoja Pēterburgas senātu. Otrs dēls Jānis iepirka muižas, bija tikpat acīgs un bagāts kā brālis. Emerliņu muižu viņš pārvērta par koku mastu tirgošanās centru. Rāte izbailēs! Kā latvietis drīkst pirkt muižas, tirgoties? Nevis kaut kāda plūkšanās, bet īsts karš gāja vaļā. Šteinbauers pieprasīja rātei samaksāt astoņdesmit tūkstošus dālderu par tirgošanās traucēšanu. Tad brāļiem dzima doma par latviešu vēstures uzrakstīšanu. Taču tas līdz galam neizdevās. Vēl nav pienācis laiks!

Tečs izstaipījās. Viņš sakrustoja vēl dažas vīna markas, tad ierosināja sarīkot izbraucienu ar zirgiem, līdzi paņemot Kēnemaņa sievu un bērnus. Doma ir laba, Kēnemanis piekrita.

Putojošs prieks. Virpuļojošs sniegs. Bērnu balsis. Kautrīgi laimīgā Klotilde. Teča komplimenti prata saistīt sievietes uzmanību. Jautras valodas. Pieklājīgas anekdotes, Pati uzmanība.

Kāpēc viņš nav apprecējies, domā Klotilde. Vai manējais, vienmēr saīgušais, naudas bada nomāktais, aizņemts rakstos, krogos, kādreiz spēs tā atplaukt un saprast, ka sievai nepieciešama patiesa uzmanība un sirds siltums, nevis tās aukstās sarunas par augstiem tematiem?

Kamanas joņoja. Sniegs dzirkstīja. Novakare bārstīja aizejošās saules zeltu. Nekad vēl pēdējos desmit gados Klotilde nebija tik labi un patīkami aizmirsusies. Viņa jutās patiesi laimīga.

EMMIŅAS PIEDZĪVOJUMI

Emmiņa ielūkojās sava saimnieka «aizliegtajos augļos». Cik daudz mantas vecajam ūpim! Vai vienam cilvēkam tas vajadzīgs? Cik to ievārījumu podu vien nav pagrabā sakrauts? Tālāk par desmit viņa neprata skaitīt.

Lasīt un rakstīt mani neviens nemācīja. Kas laidīs nabaga bērnu skolā! Pat visi bagātnieki to vēl nemīl darīt. Bet tiem jau mantas tāpat pietiek bez visas skološanās! Nu — kas ir, Emmiņ, ēdīsim tik vienu zaftes podu ārā! Vecajam muļķim pietiks!

Pie vārtiem atskanēja klaudzieni. Pukstēdama, vaidēdama, grozīdamās, šķobīdamās, dusmodamās, ka pārtraukta pašā svarīgākajā brīdī, Emmiņa gāja lūkoties. Velmera kundze! Tā pati Velmera kundze, tirgoņa Velmera likumīgi laulātā draudzene, Emmiņa steidzīgi slēdza vārtus. Ko nu atkal meklē? Zoss tāda! Pīle!

—    Nāciet, nāciet, mīļā sirdspukstīte! Tikai jūs te esat spējīga ievest kārtību. Kungs man šausmīgi dara pāri. Naktīs guļ ar suni vienā istabā, man jāguļ aukstā kambarī. Jūs mani ieteicāt kungam, jums jāpalīdz! Pa dienām man grūti jāstrādā, iesloga dažreiz kūtī. Nedod maizi nabadzītei! Šādu mūžu, kad piedzimu, man pat žagata nenovēlēja. Nevarēja paredzēt, cik tas būs grūts un smags.

—    Kas tad žagata par pareģoni! Tenku vācele! Kāpēc pats kungs nesagaida savu viešņu? Viņš taču vienmēr ir pati uzmanība. Vai tikai nav saslimis? Tā pailgāk neesmu bijusi. Jau kāds mēnesis apripojis. Neiznāk jau laika. Tik daudz to draugu un paziņu!

—   Vesels kā velns! Atnāca pie viņa tāds noplucis mērkaķis. Kurš godīgs un bagāts cilvēks tagad mūsu labajos laikos staigā kājām? Vai tad jūs, madāmiņ, ar! kājām? Var jau kādreiz, var, es jau neko lielu nesaku.; Tā nu atvilkās tas izdzītais vidzemnieks, tas apikāts un ļaužu musinātājs (Jelgava jau maza, visu uzzinām savlaicīgi!), bet kungs priecīgs. Lika man gatavot ēst. Es pa durvīm laukā! Kas tā par izšķērdību! Izbaros visu mantu svešam klaidonim! Ārprāts! Tavu negantu dzeršanu! Trīs tukšas pudeles iznestas virtuvē. Sodoma un Gomora! Un tad tās runas! Es jau mazliet paklausījos aiz durvīm. Branga cūka tas mans kungs! Jau gadiem mokos ar šo errīgo vecpuisi. Jūs jau pati, kundzīt, zināt. Pati mani ieteicāt! Vai tad pati pirmo reizi virināt viņa durvis! Viņš šodien tam plikadīdam stāsta par testamentu. Mani aizmirsis! Jūs tāpat nepieminēja. Vai tad neesat vienu otru viņa stundiņu saldinājusi? Nekā! Te nu ir pateicība! Jūs, madāmiņ, tāda jauna un žirgta, pie tāda veča varat stundām nosēdēt ar patiesu prieku. Bet viņš neko! Un tagad viņš savu naudiņu atdāļās amatnieku cunftēm, lai tās to sadala preilenēm uz kāzām. Un tas vēl skaitās muižnieks! Kas viņam cep un vāra? Kas mazgā kreklus? Kas vada saimniecību?

—    Fui, Emmiņ, citu sarunas noklausīties! Tas ir grēks! Savu kungu nevajag aprunāt. Gan jau tiks tev arī kāds mazumiņš. Nabagam jau daudz nevajag. Viņš ir pieticīgs un laimīgs ar to pašu!

Velmera kundzei ir pašai savi šaha zirdziņi. Tie lec un sper.

—    Vai kungs neteica, kur brauc, cikos būs mājās?

—    Man jau neuzticas, tur par muļķīti. Tikai izmanto. Ar kājām mīdīt, godu gatavojas atņemt. Es jau tikai ne- Jaujos. Man vēl kauns.

Velmera kundze par Emmiņas godu nebūt neraizējās. Viņa pazina sava drauga gaumi un augstās morālās prasības. Cietoksnis!

—   Vai pie tava kunga pēdējā laikā daudz ciemiņu bijis?

—    Šis te šodien pa ilgiem laikiem pirmais. Visu ziemu bez jums, kundzīt, un piena sievas — nevienas dvēseles. Pats gan šad tad pazūd. Reizēm pat naktis nav bijis mājās. Tas svešais mērkaķis mani šodien tā aizdomīgi nopētīja. Droši vien iekāroja.

—    Emmiņ, kas tā par valodu? Ar tevi kā ar niķīgu bērnu.

—    Visi kungi ir Jauni! Man bail nemaz nav. Visu redzu un saprotu.

—    Emmiņ, vajag mazgāties! Katru dienu divas reizes. Rītos un vakaros. Ar ziepēm un karstu ūdeni. Visu ķermeni no augšas līdz apakšai. Tā stāv rakstīts dakteru grāmatās. Tas palīdz!

Emmiņa neapvainojās. Viņa jutās kā viesmīlīga saimniece. Ielēja bļodiņā vakardienas zupu, piemeta krietnu gajas gabalu.

—   Lūdzu, ēdiet!

Velmera kundzei kļuva slikti. Viņa bija smaga, varena miesās, bet, iedomājoties, ka jāēd Emmiņas vārītais, dūša sāka raustīties. Kas nav izturams, to nevajag turēt. Netīrās rokas vandās pa zupas katlu, griež gaļu, grābj putraimus, ar pirkstiem nolauž tauku gabalu, saspaida, iemet katlā. Labāk nedomāt! Savu saimnieci Velmera kundze iemācījusi staigāt uz pirkstgaliem.

Cik ilgi lāga vīrs iztiks bez savas kārtīgas saimnieces? Taču Velmera kundzei Emmiņa bija nepieciešama kā izlūks, kas vienmēr ziņo par notikumiem tieslietu padomnieka mājā.

—    Iedošu jums, kundzīt, zālītes. Vienu mirklīti pacietības!

Emmiņa atnesa podu ar apķepušu, diezin kad mazgātu karoti, pašļunkāja, pamaisīja, izvilka karoti. Balti melni dzeltens šķidrums nolija uz Emmiņas kankariem.

—    Droši! Tās zālītes der visiem reiboņiem un kaitēm.

Velmera kundze aizspieda degunu, aizsedza acis un

aizlika roku mutei priekšā. Šķidrums nopilēja zemē. Emmiņa ieplēta acis. Klīrīga!

—    Kāda tev tā karote? Cūku silē turēta? Un tādu mērkt zālēs?

—    Kas vainas karotei? Nesaprotu! Tečs, vecais muļķis, to arī nesaprot. Labi, labi, tūlīt noslaucīšu. Būs tīra.

Pacēlusi brunču malu, viņa karoti nobraucīja gar tādu kā izbijušu, sen jau krāsu zaudējušu apakšsvārku.

Cienītā tirgoņa Velmera mūža draudzene neizturēja. Viņa iedrāzās būdiņā. Iznākusi uz papīra strēmeles uzrakstīja dažas rindas Tečam, pa durvju apakšu iebāza viņa kabinetā. Neatvadījusies aizskrēja. Emmiņa atkal bija viena pati.

Kas tai madāmai uznāca? Ir gan pērlīgas tās tirgoņu palaistuves. It kā es nezinātu, ko šī gaspaža te meklē.;

Izliekas laipna, bet cerē uz testamentu. Netiks man, netiks tev arī nekas. Tad vēl tie grūtumi izdabāt viņai pa prātam. Nekas nav labi! Es esot netīra! Tad darīsim tā. Uzkursim uguni plīts mutē. Uzliksim lielo grāpi ar tīru, tikko ienestu aukstu ūdeni. Uguns sasildīs grāpi, uzkarsēs ūdeni. Sasildīs virtuvi. Būs karsts kā pirtī.

Emmiņa izģērbās. Kankars aiz kankara ielidoja plīts mutē. Un tad — ai, brīnums! Viņa mazgājās. Lielā baļļā iekāpusi, ziepējās, berzās, skalojās, tīksminājās. No matu galiem līdz kāju pēdām kļuva balta, rožaina, smaržaina, patīkama. Cik žēl, Emmiņa domāja, ka mani neviens neredz. Tiem melniem mūriem vienalga!

Grūti pateikt, kā Emmiņa to izturēja. Taču pēc tam viņa izjuta vēl lielāku kāri izpatikt savam maizes kungam, tīkami atlaisties tā dūnu spilvenos. Tikai žēl, kunga istaba aizslēgta. Lielais suns iekšā. Dievs pasarg no tā zobiem! Taču reiz istabā jāietiek, lai apmierinātu Velmera kundzes ilgi kāroto prasību un ielūkotos Teča rakstāmgalda daudzajās atvilktnēs. Naudas Velmera kundzei nevajag, viņa grib kaut kādus papīrus izokšķerēt. Ir gan joks! Kas gan var būt vēl svarīgāks par naudu? Tā domāja Emmiņa.

Viņa salūkoja jaunu veļu, uzģērba jaunas drānas, skaistus brunčus un blūzi. Nē, lai saka, ko grib! Velmera kundzes padomi un dāvātais apģērbs pārvērta Emmiņu. Viņa izskatījās ļoti labi. Tikai tagad viņa beidzot saprata, kas tās drēbes tādas ir. Bet ja to nav?

Pie durvīm grabinājās. Emmiņa ielaida piena sievu Pusdraudzeni.

—    Vai kungam nevajag kazu? Man vīrs ir kapteinis uz tā kuģa, kas brauc no Rīgas uz Pēterpili un atpakaļ. Viņi tagad sākuši iepirkt un vest apkaltas kazas. Tās ir veselīgākas, maz ēd, bet dod daudz piena. Gandrīz kā pirmpienes govis. Tagacl atkal gaidāms jauns sūtījums. Kazas dzīvo kaut kur bašķīru stepēs. Vietējie tās saķer, par dārgu naudu pārdod un sūta uz Pēterburgu. Tur tās apkaļ un, lai nebadītos, apzāģē tām asos ragus. Drīz atkal viens kuģis būs Rīgā. Es jau tikai tev, Emmiņ, kā labai draudzenei pastāstu.

—    Kāpēc es tavu vīru nekad neesmu redzējusi?

—- Viņš jau vienmēr jūrā. Kā tad tu redzēsi? Naktī atbrauc, dienā izguļas, projām atkal. Tāds darbs. Atved žūksni naudas. Es turu govi, andelēju pienu un skumstu.

Tāds jūrnieku sievas mūžs. Vīrs atbrauc, paskatās, cik Jieli bērni, kā nosirmojusi sieva, ilgojoties pēc glāsta, un atkal projām. Tāda jocīga dzīvošana. Lielais dēls jau pelna maizi, mazākais vēl tikai gaidāms. Tā mums neiet!

—    Tāda dzīve man ļoti patiktu. Vai tu nezini kādu brīvu kapteini? Vai es neesmu skaista jaunava spulgām acīm un kuplām krūtīm?

—    Kapteiņi apkārt nemētājas. Tiem katrā ziņā jābūt precētiem. Kādu bocmani vai matrozi jau varētu tev palūkot kā draudzenei. Vai tad taisni vajag jūrnieku? Ņem to pašu savu saimnieku par vīru!

—    Matrozis man par prastu. Sameklē smalkāku un bagātāku! Tu taču redzi, cik tagad esmu izskatīga. Tečs jau grib tikai smaržojošas!

—    Ko tu saki! Vai tad jums jau tik tālu?

—    Visa Jelgava runā, bet šī vēl nezina. Vīrietis paliek vīrietis arī vecumā. Tā pati slaka un smaka! Te piedur pirkstiņu, te jau ir vīrs. Katram vajadzīgs savs sil- tumiņš, savs miltumiņš. Vēl tikai jāiet pie mācītāja uzsaukties. Tečs tagad gudro man tādu skanīgu vārdu. Lai neiznāk kā tam pārim nesmukums pār visu ģīmi. Mācītājs saka: Grieta Pļierka no Stirnu mājām un Jēkaups Pip- laks no tām pašām tiek pirmo reizi uzsaukti. Tā es negribu. Es gribu, lai viss ir smuki. Brūtes šķidrautā! Ar mirtēm, protams, ar mirtēm! Baltā kleitē, ērģelēm skanot! Tikai Tečs man tāds kūtrs un bailīgs. Kā jau vecpuisis. Nevar un nevar, kā vajag, laikus sataisīties. Naudas žēl! Brīves žēl! Es jau viņam katru nakti mīļi ausi šļupstu: vienreiz taču saņemies!

Ak tu, ragana, slampa! Vai nu tā ir? Tomēr ko var zināt? Līdz nepazīšanai Emmiņa pārvērtusies. Pat es, glītā piena sieva, nevarēju veco pierunāt, bet redz, šitā pidrilka to paguvusi. Lai negods pār tavu galvu! Apprecēs tiešām vēl veco. Piespers jipti zupai. Un tad skaties — māja, dārzs, zirgi! Nauda taču arī vecajam kā skudras pūznī. Emmiņ, Emmiņ, labi tas nebeigsies!

Pusdraudzene gatavā! Vīrs kapteinis! Kas tad to Jelgavā nezina, ka pie tevis nāk un iet kā baložu būdā. Katru nakti savs tēviņš. Piedzirda ar nezin kādām suslām, izvelk naudu, pašu padzen. Bez naudas pie tevis jau neviens nevar palikt. Bērni tēvu nepazīst. Būs jāpiemeldē rātei, lai pieskaita pie Mīlas ielas draugaļām. Uzliks kārtīgu nodokli. Aizliegs pienu tirgot. Slampa gatavā! Tīko ar baltu ad uz Teča bagātībām. Netiks tev, negaidi, netīko!

—    Labi, Emmiņ, es tad iešu. Sirsnīgi tevi sveicinu ar tavu lielo laimi un panākumiem! Taču ar tādu vecpuisi nav laba dzīve. Pilns ar puišu niķiem kā mans Kāravs ar blusām. Tev jau vajadzētu kādu tirgoni vai advokātu. Tādu jaunāku, tikko izstudējušu gudrībās. Man jau viss vienalga. Nemaz neskauž tava lielā laime. Katrs jau savas laimes kalējs. Tad nu zini tikai, Emmiņ, ka man tā go- tele iet ciet. Kādu laiku kungam būs jāiztiek bez svaiga pīeniņa. Ja nu tu gribētu to apkalto kazu pirkt, tad tev jātek vien mudīgi uz maģistrātu pierakstīties rindā. Tādas lietas nekad nevar palaist garām. Šodien redzēju — tāda milzu rinda stāvēja. Un visi uz tām apkaltajām kazām metušies. Ganības vairs nedošot! Tā jau muld. Tad kaziņu vieglāk uzturēt. Maz ēd, nemaz nebada, jo ragi apzāģēti. Tikai pirms laika Tečam nevajag plātīties. Tu ar to kazu viņu bezgala iepriecināsi kāzās.

Emmiņa bez elpas iedrāzās rātsnamā. Ķemerejas vai saimniecības nodaļu viņa ļoti labi zina. Cik reižu nav tur bijusi, nodokļus Tečam maksājusi. Viņai nav laika atbildēt uz dusmīgā durvju sarga vaicājumiem. Kazas ideja viņu sagrābusi. Ja nu jau par vēlu?

Ķemerejā viņa uzsauca:

—    Pierakstiet mani arī uz tām apkaltajām kazām! Ārpus rindas! Mans kungs ir lielkunga pensijā. Viņš ir vecs, un viņam nepieciešams svaigs, barojošs piens…

Viri, kas nosaka lielkunga pilsētas saimniecību, acis vien mulsi ieplēta. Uz kādām kazām? Kāpēc apkaltām? Kas tad kazas apkaļ?

—    Jūs dzirdējāt? Un apkaltu buku arī vajag! Kas tad kaza bez sava brūtgāna? Arī bukam jābūt ar dzelzs kurpēm. Viņas jau ir vārīgas. Tikai ar savas kārtas piederīgiem ostās. Citādi nevairojas. Tikai līdzīgs ar līdzīgu! Kā jau kungi! Pienīgi!

—    Dullā sieva! Runā skaidri, ko tu gribi! Vai nodevu samaksāji? Pilsētas iestādē par velti durvis nedrīkst virināt. Jāuzvedas pazemīgi. Kā baznīcā, kā kapličā, kā jau svētā vietā. Citādi — ārā!

—    Āre nu, kungs! Tev jau pašam tās saprašanas trūkst. Skolā neesmu gājusi, bet zinu, ka drīz Rīgā iebrauks kuģis ar tām kazām, Pēterburgā apkaltas, ļoti pienīgas.

Manam kungam Tečam arī viena kaza vajadzīga. Pus- draudzenei drīz izbeigsies piena došana.

—   Ak tad tu esi Teča kalponei Tad jau viņam pietiek ar vienu tādu kazu kā tu. Divas turēt nevar! Ar vienu nekaltu netiek galā.

Skrīveri jau bija attapušies. Smējās tik sirsnīgi, ka Emmiņa savā taisnīgajā prasībā bija gatava visiem izskrāpēt acis.

—    Tad nevarēs vis? Tā jau domāju. Tie veiklākie, gudrākie, bagātākie visur priekšā. Neēdis baro ēdušu. Tikai saviem draugiem! Kur nav rindu, tur nav mantu. Tās pa kluso izšeptē.

—   Ej nu, sievel, mājās! Jāgaida cits kuģis, tad tev arī liks. Uz šo jau visas aizrunātas. Kas pirmais brauc, tas pirmais maļ. Cik tad mums te, Jelgavā, tā plašuma un rocības! Kad būs, paziņosim. Tu dzirdēji? Tūlīt ārā! Prom uz mājām! Durvju sargs! Svied laukā!

Smiekli trīcināja ķemerejas kambara logu rūtis. Apkalta kaza! Jokupēteriene! Dumja sieviņa, bet saceļ traci par veselu dālderi. Gribētu piena zupas, bet nav jau miltu, un kas to pienu dos?

—   Jaunākais skrīver, uzraksti Tečam pavēsti par soda naudu un pabrīdini, lai uz priekšu savalda kalponi! Mēs rātsnamā neesam nekādi muļķi. Arī mums ir sava izdoma. Lai maksā ragā! Varbūt pats izdomājis, lai mums iekostu. Viņš jau ilgi tiesājās par to zirgu nodokli. Mums arī vajadzīga nauda. Lai neapvaino svēto maģistrātu!

Tečs atgriezās vakarpusē. Jau iedegtas ugunis svecēs un lukturos.

Nāsis kairināja tīkama zirņu zupas smarža.

—    Kungs ēdīs tūlīt vai atpūtīsies?

Tīrā priekšautā un jaunos brunčos tērpusies, Emmiņa gaidīja atbildi. Viņa nelamājās, nesvieda ar šķīvi kā citkārt, negrūstīja krēslus. Kas nezinātu, sacītu: kur vēl jaukāku cilvēku atrast? Kaut vai šonakt ved pie altāra un grimsti likumīgā grēkā.

Cīņas taktika mainījusies. Jauns cēliens klasiskā lugā prasa jaunas dekorācijas. Skaties, uzmanies, piesargies, Tečl Velns tevi pasācis uz vecuma galu kārdināt.

—    Tā vajadzēja jau sen rīkoties. Glīti ģērbties, tīrīgai būt! Kauns no cilvēkiem, ka mana saimniece nevīža. Pal

dies, vakariņas atdošu savam ienaidniekam. Nav labi vakarā piedzīt pilnu māgu. Es būtu bezgala priecīgs, ja man rastos tādi ienaidnieki, kas par velti izsniegtu vakariņas. Tad es nemaz nebaidītos laisties miegā ar pilnu vēderu. Vienreiz dienā ēdušam tas neko nekaitētu. Ienaidnieks par velti ēst nedod, jānopelna pašam. Ar labu nakti!

Izlasīja Velmera kundzes zīmīti.

«Cienījamo gudrību meistar!

Jautājums par Namnieku apvienību nobriedis daudzu cienījamu Jelgavas tirgoņu sirdīs un prātos. Tāpēc nepieciešama Jūsu palīdzība un līdzdarbošanās gribēšana.

Kad gaida ciemos dāmu, tad pieklājīgi cilvēki nedauzās apkārt. (Visu laiku es Jūs uzskatīju par tādu.) Pienākšu rītdien.

Jūsu vienmēr uzticīgā un padevīgā draudzene

Alise Velmer.

P. S. Cik žēl, ka namnieki nedrīkst lietot pirms uzvārda un aiz vārda mazo un skaisto vārdiņu «fon», kuru Jūs nezin kāpēc bezgala ienīstat, pats būdams tā likumīgs īpašnieks. Cilvēks nezina, kādu laimi pats samin. Uzmanieties, ka es Jūs nepametu!»

Vecais iesvilpās, nosmīnēja, saburzīja zīmīti. Pie sveces aizdedzināja, iemeta pelnu traukā. Vecā kaza! Iedod muižu tādai! Nebūs sliktāka par tām augstdzimušajām baronesēm. Visu nosaka manta un sabiedriskais stāvoklis. Velmers varētu trīs muižas nopirkt. Tikai ko tad darīs bruņniecība? Tie jaunie nebūs sliktāki. Lai nu kā, bet namnieki sākuši organizēties. Ieteikšu tirgoņiem savu jauno draugu Kēnemani. Tas būs labi, ja katrs pieliks roku lielajā cīņā. Lielupe lauzīs ledu, pārplūdinās krastus. Tas nekas, ka daudzi samirks. Toties nosmirdēs feodālisms, pagaisis foni un tituli. Kā pasakā gaisīs ļaunums. Teč, tu neesi muļķis un vientiesis! Bruņniecība nav ar pliku roku paņemama, nav kā blakts ar īkšķa nagu nospiežama. Vēl tā ir varena. Sadursme toties nenovēršama. Tas tikai laika jautājums. Vaigi sūrstēs, ceļgali asiņos. Un tomēr, Teč, šī diena izdevās! Uz to mēs lasīsim Kēnemaņa sacerējumu.

Lasīja ilgi. Attapās, kad sienas pulkstenis — skapis no- dimdināja nakts trešo stundu.

RĀTSNAMĀ

Kēnemanis vēlreiz pārlūkoja savu lielo darbu. Salīdzināja faktus, pavēroja, kā tie iekļaujas spriedumos un secinājumos. Tad rakstīja pavadvārdus Jelgavas maģistrātam, jo vienu eksemplāru rokrakstā (darbs vēl nav iespiests) viņš nesīs uz rātsnamu.

«Visiem Kurzemes iedzīvotājieml Ja jūs kopīgiem spēkiem pārbaudīsiet un īstenosiet šīs pārdomas, tad pats rūdītākais nelabvēlis nespēs jūs ilgāk vadāt pa novecojušos maldu labirintu. Visas derīgās un mūsu laikmetam tik nepieciešamās atziņas, ko atradīsiet šais pārdomās, nav mans izgudrojums: es šīs atziņas vienīgi norakstīju un apkopoju… lai labāk saprastu visu zemes iedzīvotāju laimīgās izredzes… es savācu dažādas piezīmes un pārdomas, kas sākumā bija domātas manis paša zināšanu un atziņu papildināšanai. Izskatot tās sīkāk, atklāju, ka dažas no šīm pārdomām skar visai svarīgus punktus. Tāpēc nolēmu ar šo darbu iepazīstināt sabiedrību un iespiest to. Ja es novēršos no parastajiem sprediķiem, kādus jūs dzirdat baznīcā, tad zināt, ka esmu jurists, bet ne teologs Kas attiecas uz aizliegšanu un vajāšanu, ko es jau iepriekš paredzu, tad tā ir gluži parasta lieta, pie kā nav vērts pakavēties. Es mierinu sevi ar Tacita izteicienu — pēlēju nosodījums ir trompete, kas pavēsti pēcnācējiem par bendes kaunu.»

Tad viņš rakstīja vēl par cerībām, ka visas Kurzemes kārtas izvirzīs cēlus vīrus, kas sapratīs iepriekšējo varas vīru muļķību, atpalicību, vēžu rāpulīgo atpakaļgaitu un, bruņojušies ar gudrību un patiesu tēvzemes patriotismu, sāks darboties savas zemes un kārtas labā. Es ceru, ka mūsu birģeļi sapratīs savu saimniecisko un politisko tiesību nepieciešamību. Pietiks lāča miegu snausti

—    Uz kurieni šodien dosies?

—    Nesīšu savas «Pārdomas» uz rātsnamu.

—    Labu izdošanos I

—    Atceries Teča vārdus!

—    Viņš ir mīļš, jauks, īsts kavalieris, bet viņa politikai es neticu. Tava sajūsma man ir kā barometrs. Es jau atkal paredzu neveiksmi. Jau vakar pastā notērēji dālderi. Kur lai ņem, ja iet projām tie paši nedaudzie ietaupījumi? Kāds labs garastāvoklis man te var būt, ja vienmēr tikai nebeidzamas rūpes tu gādā?

—    Upuri jānes! Nosūtīju sava darba norakstus Varšavas maģistrāta prezidentam Janam Dekertam, Varšavas deputātiem un Kurzemes lēņu kungam, Polijas un Lietuvas karalim. Pavadvēstuļu norakstus pievienoju manuskripta eksemplāram — cik žēl, ka vienīgi pašreiz rokrakstā, — un tūlīt nesīšu uz rātsnamu pasniegt omulīgajiem, errastīgajiem, vīzdegunīgajiem, uzpūtīgajiem rātskungiem.

—   Tad tev lieliskas izredzes izgāzties. Kungi jutīsies pagodināti. Redz, kāds vienreizējs, gudrs, cēls, apgarots vīrs! Labāk pasaki, cikos būsi mājās, lai zinu, kad pusdienas uzlikt!

—    Centīšos jau laikus nākt, bet kas var galvot.

Kā man nepatīk šīs smagās rātsnama durvis! Dzelzs vīrelis tornī aizdomīgi nogroza plakano pierīti. Ko tas tips, plānajā, gadalaikam neatbilstošajā apģērbā tērpies, meklē vietā, kur valda visstingrākā kārtība? Vējš uzpūta dzelzs vīrelim. Pagriezās sānis. Netraucēts Kēnemanis bez mazākās bijības vēra durvis ar lauvas galvu rokturī. Otrā pusē gaidīja sargs, spožām tresēm apkāries, stingru stāju, bargu seju. Uz reizi redzams — jaunībā sabijis karakalpos.

—    Ko kungs vēlas?

Iespieda saujā dažas sīknaudas monētas. Cerbers atplauka. Bardzība pagaisa nama bēniņos vai pagrabā. Redz, cik liela nozīme makam! Tā no apakšas līdz augšai kāpjot, nabags biji un būsi! Un jākāpj no zemākā pakāpiena. No šāda te durvju sarga!

—    Gribu tikties ar birģermeistaru Haltera kungu.

—   Viņš ir pašreiz slims. Lietas kārto skrīveris. Šodien vairs nebūs. Pieņem tikai trešdienās no paša rīta. Vairāk nevar. Nav laika. Tā jau noskrējies, slapjš līdz matu galiem. Nav viegli! Tos papīrus, kas jums rokā, es varu viņam laipni atdot rītdien.

Lai tad notiek tā, ja citādi nevar. Nebūs gājiens velts!

Durvju sargs un nama dvēsele solās izrādīt visu, kas šajā mājā ievērojams, pastāstīt vēsturi. Taisnības meklētājs piekrīt.

—    Jūs jau redzējāt, ka nams celts no vareniem akmens bluķiem. Neizdevās visus noskaldīt vienādā garumā un platumā. Tomēr varena, izturīga ēka. Vajadzēja jau kā ēst. Vecais rātsnams bija no koka. Sasēdās zemē, ķirmji sagrauza sienas, jumts tecēja. Kauns skatīties. Galvaspilsēta, bet kāda rāte? Klīda neglītas valodas. Gatavie čūsku dūrēji! Apzog pilsētu, saceļ sev glītas ligzdas. Bet cik tad pilsētai to līdzekļu! Sasparojās, sarosījās. Veco māju noplēsa. Grūti nācās jauno uzbūvēt. Vāca naudu, izgudroja aizņēmumus, palielināja nodokļus, aicināja ziedot labprātīgi. Cik varēja, tik jau darīja. Uzcēla. Izmaksāja vienu tūkstoti un vienu simtu valsts dālderu. Tā taču ir nauda! Vai ne? Citādi viss būtu labi, tikai vēl pietrūka tornim. Kur ņemsi? Rāte izlaida pīli: ja Jelgavas ormaņi vēlas tikt pie savas cunftes, tad lai palīdz uzlikt torni. Tūlīt ormaņi piesvieda trūkstošo. Tiem jau naudas daudz. Tikai činkst par grūtiem laikiem. Toreiz bija vecais Niķelis. Sis Niķelis ir viņa dēls. Vējrāža vidū izsists gadaskaitlis 1743. Tas vīrelis esot ormaņu simbols un vienmēr atgādinot kungiem par solījuma nepildīšanu. Kas tev vairs pildīs, ja mērķis sasniegts?

Man, toreizējam karakalpam, vajadzēja atklāšanas dienā uzturēt kārtību. Novērst iespējamās ļaunprātības, nepieļaut drūzmu, kaušanos, varbūtēju dedzināšanu vai demolēšanu. Divdesmit pirmā augusta rītā pirmie pulcējās vienkāršie ļaudis. Tad ieradās uzlūgtie ciemiņi: zemes valdīšanas pārstāvji. Visi jau nenāca. Jelgavas virspils- kungs. Vecais BIrontētiņš bija tālu projām. Mēs jau viņu vairs necerējām nekad sagaidīt atpakaļ. Sabrauca baroni, grāfi, firsti. Ieradās literāti, ierēdņi, namnieki, tirgoņi, vesels bars čigānu. Tūlīt ieteicu visiem kabatas turēt ciet. Birģermeistars Johans Kristiāns Svarcs, melnus baiļu sviedrus slaucīdams, skrien bez stājas. Svinīgi, baltiem krāgiem nostājies pilsētas maģistrāts. Padevīgiem smaidiem bruņojušies eltermaņi. Viesus sagaida ar mūziku. Apsēdina otrā stāva tiesas zālē. Pušķoti krēsli. Aizmugurē vienkāršā tauta paliek kājās. Visas durvis atvērtas. Norimst šalkas, svinīgs klusums, kad mācītājs Grēvens sāk iesvētīšanas svētrunu par to, cik bijājama ir šī vieta. Viss ir skaisti tādam karakalpam kā man. Tikai mani pienākumi sauca doties laukā. Jādod ziņa, lai šauj ar dižga- baliem salūtu. Kad atkal cauri drūzmai atgriezos zālē, vairs tikai dzirdēju galma tiesas advokāta un pils sekretāra — ļoti cienījamā fon Rukša vēsturiskās runas pēdējos teikumus. Tad varēja aplūkot telpas no augšas līdz cietuma kambariem pagrabā. Puse valsts ļaužu aplūkoja jauno, skaisto brīnumu. Vakarā simtiem sveču mirgoja logos, ļaudis plūda iekšā un laukā. Visi šeņķi tirgojās pāri atļautajam laikam. Todien to drīkstēja. Pašiem dižajiem bija savs galds lielajā zālē. Ēda un dzēra divas dienas. Man stāstīja, ka vēlāk nevarējuši iztīrīt visus tos mēslus, ko lielie kungi sataisījuši. Sadauzītas pudeles, kausi, trauki, piegānītas trepes, vīns pludojis jau pirmajā stāvā. Taču viss bija jāsaved kārtībā, jo trešajā dienā notika pirmā tiesas sēde. Atklāta. Pelnīto sodu saņēma kāds ļoti bīstams noziedznieks — zemnieks. Viņš aizbēdzis no sava kunga ar visu kunga karieti, bet kungu piekāvis un pametis grāvmalā. Būtu vismaz nositis, neviens gailis pakaļ nedziedātu. Tiesas kungi brīdināja visus klātesošos, ka tiesa uz priekšdienām tikpat rūpīgi raudzīsies, lai visi dzīvotu mierā un saticībā. Lielais nams uzsāka savu gaitu. Lai visi to atceras un saprot, ka tikai kungiem ir taisnība. Lai gan — taisnība nav bijusi, nav un nekad nebūs, vismaz manā mūžā tā vairs neatnāks. Un, ja man ir pietiekoši naudas, tad citas taisnības jau vairs nevajag.

Iesim, es jums tagad izrādīšu dažas istabas. Visās iekšā netiksim.

Kāpņu telpā pilsētas ģerbonis: aļņa galva ar gadaskaitli. Otrā stāvā virs lielajām divviru tiesas zāles durvīm milzīga kokā izcirsta atvērta grāmata ar uzrakstu spožos burtos.

— Izlasiet! Man vienmēr patīk klausīties tajos dziļajos vārdos. Cik jauka būtu dzīve, ja visi tos vārdus izprastu, ja visiem pietiktu naudas, ja visi būtu maigi un saticīgi kā avis kūtī!

Kēnemanis lasīja: «Godā dievu un savu kungu, dzīvo taisnīgi, neaizskar nevienu, liec katru mierā — tad tev nebūs nekādu ciešanu!»

Viņi nopūtās. Ja neaizskarsi citus, citi aizskars tevi, ciešanas ar olekti neizmērojamas. Tie ir tikai skaisti vārdi, nekas vairāk.

Viņi aplūkoja bāreņu, tirgoņu, amatu un soģu tiesas telpas. Tur pa kreisi atrodas ķemerejas kambaris. Te ir divi rātsnama skaistākie skapji, dāvinājumi. Izdoma, fantastiski kokgriezumi ar tautas ornamentiem liecināja par vārdā nezināmā meistara apbrīnojamo talantu. Zelts mirguļoja griezumos. Cilvēku sejas smaidīja. Vareno iespaidu nesabojāja pantiņi ar morāli par tiesās valdošo labdarību, klusu ciešanu, taisnīgā uzvaru pār nenovīdību, cietsirdību, Jaunumu, naidu, spītu. Cietušais tiesā vienmēr atradīšot taisnību, katru Jaundari, lai cik bagāts tas būtu, ķers taisnīgā soģa roka. Cik burvīgi! Tiesas namā nevalda zelts, tiesneši visiem redz cauri. Skapi rātsnamam 1689, gadā dāvājis birģermeistars Beverts.

—    Ai, rakstu māksla! Tu atjauj visu! — Kēnemanis pa- skaļi iesaucās, bet durvju sargs nobijies pavērās visapkārt.

—    Ui, kungs, klusāk! Jātur mēle aiz zobiem, ja arī nav bijības pret šīs zemes varenajiem. Viņi ir atriebīgi un Jauni. Visi!

—    No manis nevar prasīt nekādu bijību. Esmu sēdējis cietumā. Es zinu, ka tiesās valda netaisnība. Pats esmu advokāts. Zinu likumu. Tikai no tiesas nekādu labumu nesagaidīsi. Nomirsi gaidot!

—    Otro skapi dāvāja rātskungi Johans Jobsts fon Bip- pens un eltermanis Bartolds Johannings. Tas izgrieztais vīrs ir lielkungs Fridrihs Kazimirs — diženā Jēkaba dēls un mantinieks.

Nokāpsim manā miteklī! Parasti jau tur svešus nevedu. Taču šodien mierīgāka diena. Neviens rātskungs virsū ne- uzskries.

Viņi nokāpa trepi zemāk. Tumsa. Mitrums. Smakas. Asas. Sargs slēdza vienas durvis, vēra nākamās. Aiz tām vesela rinda citu durvju. Tur cietuma kambari. Katrai tiesai savs kambaris. Bērnu pametēji, sievu vīlēji, nozūmē- tāji, zagļi, kaušji, piedzēruši dauzoņas tur ievietoti. Ja pagadās laupītāji, cilvēku žņaudzēji vai tamlīdzīgi briesmoņi, tad likums atļauj saukt palīgā tirgus skārņa stipros puišus. Kas nu par puišiem — precēti vīri. Algu par to nemaksā, taču viņu sievām ļauj tirgoties ar pašu ceptu maizi bez nodevām. Katrs labums jāprot izmantot.

Tā stāstīja durvju sargs un piebilda:

—    Te ir mans ūķis. Istaba ar ķēķi vienā telpā. Un tā ir mana sieviņa. Iekšā vien dzīvo. Sagrabējusi vecenīte. Bet dusmīga reizēm. Rājas.

—    Ko tu, vecais, atvedi? Kas tas par cilvēku? Labs? Slikts?

—    Ciemiņš! Ar lieliem papīru blāķiem pie paša Hal- tera. Izrādu namu. Stāstu vecas, sen jau notikušas lietas, aizmirstas.

—    Te neviens nabags taisnību nevar dabūt. Nav vēl dzirdētsl Mēs ar vecīti te ilgi jau dzīvojam. Mums laimējās tikt labā vietā. Tā durvju būšana jāsargā, tie seši cietuma kambari ziemu jākurina. Pašiem arī tiek siltums. Pagrabs mitrs, maizīte pelē. Drēbes sairst. Actiņas pavisam vairs nerāda. Pagrabs saēdis. Mīlēju izšūt, adīt. Zinu ļoti daudz rakstu. Nevarul Labi, ja kreklu vēl salāpu. Viņam jau vajag labākas drānas uz kauliem, katru dienu ar lieliem kungiem jātiekas. Nav viegli. Vecais vēl iedzer. Es jau saku, ka krogam jāmet likums, piedzēries mājās neveicies! Izsviedīs uz ielas. Kur tad paliksim? Spēka vairs nav. Nomiršu, kas tad to veco mērkaķi vāks un kops! Posta vārtu nabagmājā nonāksim.

—    Es tāpat tikai vienu mazo «Anniņu», kādu alus krūzi. Tas jau nav daudz. Vai ne, vecenīt? Tad es atceros savus karakalpa gadus. Mums bija brašas dziesmas. Cik ilgi ar mazo «Anniņu» dziedāsi?

—    Diezin kur dēla kauliņi balojas? — vecīte ierunājās. — Viņš jau aizbēga no sava dzimtkunga. No Mežmuižas! Teicās braukt uz kuģiem. Vai nu pasaules jūrās noslīcis, vai labā vietā ticis. Jau kur tie gadi, ka neko nezinām par viņa dvēselīti. Rakstīt un lasīt neprotam — kas mums grāmatiņu par viņu atsūtīs! Jāraud vien!

—    Kad es biju karakalpos… Kas tagad vairs par večiem domās? Cik ātri viss aizritējis! Jauni kalpi, jaunas dziesmas. Vecās vairs neatceras. Kas tās jaunās sacer? Vēl mazliet, kamēr kustos, tad uz Posta vārtu nabagmāju prom! Te jau tur tikai tos, kas der.

—    Dieva labvēlība uztur, taisnība grezno!

—   Skaisti skan! Labuma nekāda.

—    Visiem jau nevar būt tas labums, citiem jāpaliek tukšā.

—    Cenšos, lai visi būtu laimīgi, — Kēnemanis atvadoties bilst.

—    Tad jau to pieredzēs stiprākie. Mēs, abi vecīši, to vairs neredzēsim. Mūsu laiks aizripojis. Ko tu, vecais mērkaķi, mūždien ar tiem saviem karakalpa laikiem uzbāzies! Dzēris atkal! Domā, es nesaožu? Tas nekas, ka lāgā nesaredzu. Deguns man vēl labs.

Kēnemanis atvadījās. Viņam vēl daudz kas bija šodien jādara. Lai vecais durvju sargs tiek viens pats ar savu mazo «Anniņu» galā!

SEVI PIETEIC NAMNIEKU APVIENĪBA

Birģermeistars Halters nonāca smagu, šaubīgu, abpus- griezīgu domu varā. Sasodītais Kēnemanis sarakstījis bez bailēm un prāta šaušalīgas lietas. Vai tad tā var rakstīt? Te jau nav Francija, kur tā var rīkoties. Te vēl valda likums un kārtas cita citai pakļautas. Taču šis tas mums noderēs no viņa ķecerībām. Viņš taču raksta, ka namnie- kiem jāķeras vērsim aiz ragiem un jānostājas uz savām turības un neatkarības kājām. Pienācis laiks rīkoties, citādi mēs, bagātie birģeļi, paliksim tukšā.

Rātsnama lielajā tiesas zālē pulcējušies vienkopus turīgākie pilsoņi, redzamākie tirgoņi, bodnieki, pilsētas pārvaldes atbildīgi darboņi, literāti, amatu vecākie. Redzams justīcpadomnieka Ovandera spīdīgais pakausis. Viņš joprojām spītīgi atsakās valkāt parūku. Visas lietas labas, kas nāk no dabas. Visas lietas sliktas, kas nepareizi galvā liktas. Ko nu šādam padarīsi! Amata brāļa Brēne- maņa viltīgajās acīs ielūkojies, tiesas vīrs Avenāriuss sajūt dīvainu nemieru. Rātes locekļi Dortins un Porherts strīdas. Rāts aktuārijs Himelreihs saspringti domā, pa kuru ceļu iedams viņš iegūtu paliekošu slavu un saglabātu esošo bagātību. Cauri raibajam pulciņam pazib hercoga kancelejas sekretāra Ridigera slaidās kājas. Savukārt vienkopus pulcējušies tirgoņi. Viņiem ir pašiem savas valodas. Lieltirgonis Heveloke izklāsta lielkunga domas dažādos tirdzniecības padziļināšanas jautājumos. Viņš zina, kādas cenas labībai Anglijā, Holandē, Dānijā. Francijā vairs neiet. Bet tas jau tikai pagaidām. Gan jau norimsies viss troksnis.

—    Kurzemnieku labība izkonkurē citas valstis. Mūsu graudi ir mazāki, toties ilgāk glabājami. Rijas krāsnīs žāvēti. Izturīgāki.

Pieredzē dalās Fīrhufs, Kupfers, Treijers, Hofmanis, Vi- cingers, Velmers un vēl citi tirgoņi, sava amata labi pratēji.

—    Kungi, kungi, rimstieties, atelpas bridis pagājis, ķersimies pie mūsu tiešā, nepieciešamā, ļoti svarīgā un vajadzīgā uzdevuma izskatīšanas! — aicina Halters, zvaniņu skandinādams. — Turpinām iepazīšanos ar mūsu pilsētā dzīvojošā bijušā Valkas advokāta Kēnemaņa sacerējuma beigu daļu. Pēc tam apspriedīsim dzirdēto,

—    Ko viņš iedomājies? Atbrīvot zemniekus! Kad mēs iegūsim tiesības pirkt muižas, kas tajās strādās?

—    Ko nu jūs par muižām! Mums jālīdzinās pēc Anglijas, Holandes, Ziemeļamerikas Savienotajām Valstīm. Katra paša centība, čaklums, izglītība nosacīs ceļu uz viņa labklājību.

—    Mantas jau mums, birģeļiem, diezgan iekrāts. Lai gan par daudz nekad nebūs. Cik tad nav izdošanas! Nodokļi. Bet vajadzīgas tiesības piedalīties likumdošanā, landtāgos brīvi līdzrunāt par vai pret bruņniecību.

—    Jāatbrīvojas no ārzemju precēm, vairāk jāražo savas, jāceļ fabrikas. Namniekiem jāpārņem garīgie un laicīgie amati. Visiem vienprātīgi jānostiprina savas kārtas intereses. Bez kaušanās!

—    Atcerēsimies neseno pagātni, kad Kurzemes pilsētas vienprātīgi aizstāvēja Ernsta Bīrona lietu. Pilnīgā vienprātībā Jelgavas, Liepājas, Ventspils, Bauskas, Kuldīgas, Jaunjelgavas namnieki un citi pilsētnieki pieprasīja Polijas karalim, lai panāk hercoga atgriešanos dzimtenē. Taču, kā jau jums visiem zināms, Polijas karalis nebūt neglāba savu vasali. Viņš neiejaucās Krievijas iekšējās lietās, jo Bīronu — valdnieces favorītu, nekronētu valdnieku — tiesāja par augstākās muižniecības vajāšanu un valsts kases izsaimniekošanu.

—    Es jums teikšu, ka bez ķeizarienes ziņas viņš to nemaz nespēja, jo hercogs taču neieņēma tad vairs pat kambarkunga vietu.

—    Tas arī visiem zināms — kad atnāk jaunais ķēniņš, tad vecā favorīts kļūst trimdā dzenams zēniņš. Viņu no nāves vienīgi glāba Annas Joanovnas piešķirtais ordenis.

—    Anna kā zinādama piešķīra!

—    Izbeidziet vecas lietas! Arī tagad mums visiem jābūt vienprātīgiem, jāsasauc Kurzemes un Zemgales pilsētu pārstāvji.

—    Pilnīgi piekrītu vairākuma domām, bet vajag raudzīties, lai mums pašiem neuzsēžas kaklā tie ubagi, kas tāpat tīko labumus.

Sapulcējās vairākkārt. Apspriedās, lēma, strīdējās, rakstīja, svītroja. Sanāksmēs piedalījās Kēnemanis, bet viņš ātri sastrīdējās ar varenajiem pilsētas tēviem — birģeļiem. Ko jūs tik kreisus pagriezienus taisāt? Cietā auna- piere! Nevar, mīļo Kēnemani, nevari Padomājiet pats, kas notiks vispārējas zemnieku atbrīvošanas reizē? Pagaisis kārtība, organizēsies zemnieku naida kurinātas bandas, uzliesmos atriebība. Būs jauna Francija! Saprotiet, Kēnemani, gatavā teļapakaļa, vienreiz mūs, lielos Jelgavas namniekus! Hercogu nevajag aizmirst! Jūs aizmirsāt. Lielkungs nav mazais bērns. Viņš valda pār mums un zemniekiem. Kas apstrādās zemi? Vai jūs esat prātīgs, cerēdams, ka Pēteris un baroni paši ars, sēs un pļaus? Katrai kārtai sava vieta. Mums ir tiesības augstāk kāpt un vairāk grābt, jo esam nobrieduši. Kas gan ir zemnieki? Vergi!

Viņi nevienojās. Turpmākās sanāksmēs Kēnemani neaicināja. Viņa galvenās domas, ciktāl tās skāra namnieku intereses, paturēja. Taču galvenais namnieku pamatu pamats bija Cīgenhorna biezu biezais likumu krājums, izdots Kēnigsbergā 1772. gadā. Uz to varēja balstīties, atsaukties, atsperties, uz tā būvēt nākotnes pilis. Un cik patīkami atcerēties, ka reiz pats cienījamais Cīgenhorns spriedis ļaužu likteņus Jelgavas hoftiesā.

Pasts strādāja teicami. Kurzemes pilsētas saņēma uzaicinājumus sūtīt uz galvaspilsētu uzticamus, atjautīgus, gudrus un prasmīgus delegātus. Sabrauca, sajāja, saplūda trešās kārtas ietekmīgākie pārstāvji. Tā bija pati lielākā pilsētu sapulce vai kongress, kas daudzējādā ziņā atgādināja 1744. gadu, kad pilsētas vēlējās dabūt atpakaļ nosodīto Ernstu Johanu Bīronu. Vai tagad tā dēls būs pilsētnieku uzticības cienīgs? Vai viņam pietiks dūšas?

Pienācis trešās kārtas pats svinīgākais brīdis.

— Kungi! Laiki ir nemierīgi. Steidzīgi. Satraukti. Mums jāiet tiem līdzi. Mūs var saplosīt, bet uzvaras gadījumā atgūsim senču zaudētās privilēģijas. Tā jau ir pavisam tuva nākotne, tādēļ klausīsimies mūsu sastādīto vēstījumu par namnieku prasībām un mērķiem.

Jelgavas avīžnieks Ruprehts Grosbergs, Rīgas un Ham- burgas preses vīri stingrāk satvēra zīmuļus. Pieprotot ātri tvert galveno, viņi vienlaikus vēroja satrauktās sejas, interesi.

«Beidzot pienācis laimīgais laiks, kad cilvēks sāk tuvoties saviem līdzcilvēkiem. Lai pateicība mūžīgai providencei, kas dāvājusi šādu apgaismību 18. gadsimtam. Kad cilvēki pacēlās pāri zemākām kārtām un tās gandrīz vairs neuzskatīja par saviem līdzcilvēkiem, tad nonāca tiktāl, ka zemākām kārtām bija jāsmok zem vareno jūga, tomēr cilvēki, kas centās atkal pacelties, redzēja, ka tiem pienākas brīvības tiesības .;; Apspiedēju pārspēks nebija bezgalīgs … Apspiestie uzdrošinājās beidzot sūdzēties un meklēt palīdzību. Polijas republikas, tāpat Lietuvas pilsētu iedzīvotāji, kuriem bija laupītas viņu tiesības, atrada stipru atbalstu savu tiesību atjaunošanai pie apgaismotiem cilvēkiem. Arī Polijai—Lietuvai pakļautajā Kurzemes un Zemgales hercogistē namnieki ir apvienojušies savu tiesību atjaunošanai…»

—    Tu pierakstīji? — jautāja hamburdzietis Ruprehtam. — Ļauj ieskatīties!

—    Neblenz tik daudz apkārt, tad pagūsi pats!

—    Un tā, mani kungi, 1790. gada 24. aprīlī mēs pasludinām, ka ir dzimusi Kurzemes un Zemgales hercogistes pilsētu Namnieku kārtas apvienība cīņai par visu pilsētnieku tiesību atjaunošanu un līdzdalību valsts dzīvē. Vienkāršības labad sauksim to par Namnieku apvienību. Lai dzīvo apvienība, līdzvērtīga bruņniecībai!

—    Vienu mirklīti, Vites kungs, — pazemīgi, bet neatlaidīgi tieslietu padomniekam tuvojās Grosbergs, — es tikai dažus jautājumus avīzes jaunāko notikumu hronikai sakarā ar mums visiem patīkamo notikumu. Sakiet, lūdzu, — cik daudz jūs savā deklarācijā izmantojāt tieši Kēnemaņa idejas? Mums visiem jau zināmas viņa «Pārdomas». Cik tās pārstrādātas, ja nepieciešamība prasīja, es gribēju sacīt, iekausētas kopējā lietā, un, beidzot, kādi ir Namnieku apvienības steidzošākie uzdevumi?

—    Atbildēšu īsi, jo mēs tūlīt pulcēsimies uz apspriedi šaurākā lokā. Tik ātri galā netiksim. Izvēlēsim runas vīrus, spriedīsim par viņa gaišībai uzstādāmajām pilsētnieku prasībām. Izraudzīsim pārstāvjus, kas ies pie viņa gaišības. Un jūs pats sapratīsiet, ka tiem ir jābūt cilvēkiem ar nevainojamu stāju un slavenu pagātni. Paši labākie no labākajiem! Kēnemani pie hercoga nevar laist. Avīzē to neminiet! Viņa sacerējums ir ļoti ass, uzbrūkošs stils, vietām pat brutāls. Aizvaino ne tikai bruņniecību, bet pat pilsētas buržuāziju. Pats galvenais, kas mums derēja, bija doma par Namnieku apvienības ātrākas dibināšanas nepieciešamību. Tas ir viņa darba stūrakmens. Pamatos palikām pie cienījamā Clgenhorna likumkrājuma 11. nodaļas par Kurzemes pilsētu senajām tiesībām. Un uzsveriet, ka mēs visi augstu vērtējam viņa likumkrājumu un pašu autoru. Pienāciet pie manis kādu dienu kantorī, parunāsimies sīkāk. Tagad atvainojiet, saprotiet, atbalstiet presē! Jāspriež, jādarbojas, jāsteidzas, viss vēl jauns un neierasts.

Tieslietu padomnieks aizsteidzās. Ruprehts izgāja uz ielas. Pagriezās uz «Miltu bedres» pusi. Atmeta ar roku, pārgāja pār laukumu un tuvojās Trīsvienības baznīcai. Uz sludinājumu dēļa pie baznīcas vārtiem viņš izlasīja: «Savu darbu «Vērā ņemamas pārdomas» pārrakstu katram interesentam desmit dienu laikā bez jebkādas atlīdzības, vienīgi rēķinot papīra un tintes izdevumus.» Sekoja adrese un paraksts: Kēnemanis.

Redz, cik nadzīgs uz slavu! Vēl tu nezini, kā iegrozās vēji. Ruprehts pavērās visapkārt. Neviens nerēgojās. Norāva ziņojumu, saplēsa smalkās driskās, palaida gaisā. Balti papīrīši aizvirpuļoja. Tad avīžnieks uzkāpa šķirstā pie Johana Fābera.

—    Mūsu biktstēvs klāt! Uzpeldēji kā negrimstošs koka gabals. — To saka Jelgavas fabulu meistars, epitāfiju speciālists grūtās un ne vienmēr glaimojošās satīras mākslas meistars Leo Auerbahs.

—    Kad jums iet labi, arī man jābūt klāt. Ceru, ka grūtos brīžos tāpat netrūkšu. Eh, zēni, dzīve ir viena mēslu bedre, taču tajos mēslos tomēr vēl var dzīvot, sliktāk tiem, kam apkārt tumšas īsta šķirsta sienas. Bet varbūt tad nekas vairs nesāp. Johan, noteci uz aptieku! Vakar dabūju honorāru. Spiež kabatu. Jāaplaista jaundibinātā Namnieku apvienība. Tikai mans deguns saož, ka ilgi tā nepastāvēs. Baroni sagrauzīs. Viņi nepielaidīs savā landtāgā plebejus, kaut bagātus.

PLECS, UZ KA ATBALSTĪTIES

Galvaspilsētas ielās un namos valda īsts, vienreizējs, saulains satraukums. Tikpat neviltots naids bruņniecībā. Piekritēji un noliedzēji, atzinēji un apšaubītāji juku jukām, katrs uz savas pārliecības klints. Katrs uz sava staignāja. Kas noturēsies, kas paslīdēs, pakļausies? Tik ātri nenāk pelnītā atzinība un nepieciešamais darba pacēlums. Uzpūš aukstāki vēji, uzplūst nelabvēlības saltums, apsalst dzīvot gribošie asni. Un tomēr dūca un sparojās tirgoņi, visdažādākā lieluma, veicīgi kustējās amatnieku meistari, bet zeļļi un mācekļi sajuta vēl kaut ko nebijušu mostamies savās sirdīs. Maģistrāta locekļi, ierēdņi, skolmeistari, profesori jaunajā Namnieku apvienībā aizrautīgi debatēja. Veidojās grupas un grupiņas. Sparīgi metās strīdos, aizmirsdami pašu galveno — draudīgos bruņniecības gatavotos tīģera lēcienus pašu skaustos.

Hercoga darba istabā Vircavas rezidencē un Jelgavas pils kancelejā krājas sūdzības, iesniegumi, priekšlikumi.

Skaists ir lielkunga rakstāmgalds. Izturīga koka, labai sava laikmeta gaumei atbilstošiem griezumiem. Augšup pacēlušies lauvu atņirgtie purni. Neatšķetināmā kamolā savijušies vijīgie čūsku augumi. Hercogistes ģerbonis uz augstās krēsla atzveltnes pirms atsēšanās lielkungam atgādina, ka tu esi valdnieks, ka tev jāpietiek spēka ar visu likt galā. Kas tad es biju? Kas esmu? Kas vēl es varētu būt? Tā vien šķiet, ka dzīve vēl kaut ko gatavo.

Atceros aušīgos bērna gadus, masīvo hercogieni, vēlāko ķeizarieni, labvēlības pārpilno tanti Annu Joanovnu. Atceros mācības, studijas, nepiepildītās mīlestības, savas divas šķirtās, tagad jau mirušās sievas. Doroteja, skaistākā, paliks pēdējā un dzīvos vēl ilgi pēc manis. Izjutu Sibīrijas salu, apbrīnoju mežonīgo stihiju, Jaroslavas negausīgi garo trimdu. Māmuļa izšuva gobelēnus, tēvs rakstīja un aplēsa, cik naudas vajadzēs Jelgavas un Rundāles pils izbūvei. Aušiņa, mīļais, māmuļa smaidīja caur asarām, ne tev tās pilis redzēt, ne pabeigt. Tēvs sen vairs nedusmojās par viņas vārdiem. Viņš labi izprata aizgājušo gadu godības neatgriežamibu, bet — kā jau katrs cilvēks — vēl slepeni sirdī kaut ko loloja. Ko tu, trimdiniek, drīksti lolot? Vai mazums kas var atgadīties? Kurzeme? Kā tur tagad klājas? Tēvam apnika rēķināt neizrēķināmo, viņš sāka rakstīt memuārus. Taču nē, viņš teica, daudz kam vēl nav pienācis atklāsmes laiks. Daudz kam tas nepienāks nekad. Aizies līdzi ar mani. Tēvs sacīja, ka, raugoties uz seniem notikumiem, daudz kas parādoties citādā gaismā. Tā jau tas vienmēr bijis, viņš piebilda. Tikai aiz- lecējušo laiku nav atļauts no jauna pārdzīvot. Augstākais to neatļauj. Vai viņš ar to domāja likteni, dievu vai Elizabeti? Taču tēvam laimējās. Katrīna atļāva atgriezties Kurzemē ar atgūtu godu, ar stipru kara draudzi baronu bijības veicināšanai.

Ceļā uz mājām viņš, Ernsts Bīrons, uzrakstīja pirmo pavēli* par kancelejas dibināšanu zemnieku sūdzību izskatīšanai un iecēla uzticamus cilvēkus, kas attiecīgi rīkotos. Trimdā tēvs mācījās pazīt krievu zemnieku, viņa spēku, draudzību, palīdzīgo roku, milzīgi apbrīnojamo pacietību paciest nomāktību. Taču līdz savai stundai, viņš secināja. Kad vadzis pilns, tas lūst.

Viņi dzer, kaujas, neganti lamājas, slinki bez gala, māmuļa iebilda. Tu joprojām runā kā Baltijas vāciete, tēvs aizsvilās, tad ātri apdzisa, iegrima lēnprātībā. Kā citādi lai tu runātu? Katrs runā savā bērnībā iemācītajā valodā. Citas tu neesi apguvusi. Māmuļa bieži raudāja. Kāpēc paklausīju Annu Joanovnu un gāju par sievu pie bijušā zirgu puiša? Bet kā varēja neklausīt galma dāma savai valdniecei? Tēvs mierināja satraukto māmuļu. Nestrīdēsimies trimdā!

Un nu viņa dēls — pēdējais Kurzemes un Zemgales hercogs Pēteris — sēž pie papīriem apkrautā milzīgā rakstāmgalda savā kabinetā un ilgi pārdomā esošā saistību ar bijušo, jo citādi viņš nespēj izprast gaidāmo pašu mājās.

Laiks steidz, bet tieši tāpēc arvien intensīvāk jādomā par vasaļvalsts turpmāko likteni. Viņš zina un saprot, ka par to domā daudzi. Visvairāk bailes rada uzpūtīgo baronu intrigas un skaidri saskatāmie mērķi. Troņi sagrīļojušies. Jauns laikmets tuvojas. Kūp milzu skursteņi. Anglijā tūkstošiem salīkušu stāvu lodā ogļu šahtās, mitinās mitrās barakās ārpus lepno pilsētu centriem. Fabriku ražojumi ir lētāki un ienes vairāk. Tā Bīnemanis reiz ziņoja par Angliju.

Ko es te ar viņu tik daudz ņemos? Vienreiz pietiek! Vai tikai viņa padzīšana no Academia Petrina nebija kārtējā intriga? Būs jāparaksta pavēle par Bīnemaņa tulkotās grāmatas iespiešanu. Tagad pietiek pārdomāt! Jāķeras pie dienas v darbiem. Redz, kas te to papīru sakrājies! Spēj izurbties cauri!

Kancelejas priekšnieks Rūtenbergs gan ir veikls. Tas tālu tiks. Bet es centīšos viņu nelaist. Sakrāvis te visādus mēslus! Būtu kaut viena sūdzība par muižniekiem! Smalks siets! Tēvs tā nepieļāva. Nav man tomēr viņa darba spars, enerģija, dūša. Satriektu lupatās savus pretiniekus. Man tomēr labāk tīk sava akadēmija. Vismīļāk es būtu rektors Jēnas, Heidelbergas, Sorbonas universitātēs nekā šeit par valdnieku. Nekāda prieka un baudījuma, zemes saimnieka kožu saēsto mantiju valkājot.

Papīru kaudzes virspusē nolikts landmaršala Zakena «Vispadevīgākais ziņojums viņa gaišībai».

Viņa gaišība ilgi vilcinās atlauzt zieģeli,

Taču kaut kas jādara. Laiks steidzas. Cik tā laika ritējuma viņam vispār palicis? Viņš atlauž zieģeli un lasa.

«Dumpošanās un sapulcēšanās gars jau iet tik tālu, ka šejienes rātsnamā bez atļaujas un piekrišanas notiek sapulces, apspriedes un sanāksmītes, piedaloties pieminētajam kancelejas sekretāram Ridigeram un citiem literātiem un tieslietu pratējiem, tāpat uzdrošinās sūtīt slepenus uzaicinājumus un organizēt sakarus laikā, kad pēc tiem nav nekādas vajadzības …»

Pietiek, fon Zaken! To es pats zinu. Ridigers tur ir ar manu svētību. Namnieki to veikli izdarīja. Tas tev kož? Tā tam jābūt!

Ko svarīgu mums ziņo Tukuma virshauptmanis Sopings?

«Namnieki, kas nekad nevarēja sapņot kļūt par valsts kārtu, pēkšņi pieprasīja, lai tos uzaicina piedalīties nākamajā landtāgā; viņi uzskatija franču valsts apvērsumu par apgaismības cienīgu paraugu un ar draudiem pieprasīja it kā savu tiesību atgūšanu.»

Tā pati dziesmiņa! Tie paši vārdiņi! Bailēs dreboša muižnieku bārdiņa. Muižnieku sūdzības cita pēc citas, Izmisušas, šausmu pārņemtas, bezcerīgas, nomāktas, uzmudinošas, pavēlošas, draudu pilnas tās ik dienas gulstas uz hercoga masīvā rakstāmgalda gludās virsmas. Jaunā Namnieku apvienība tikko modusies, bet skaties, kāda tai jau opozīcija, jauns krusta karš. Pagaidiet, baronu kungi, kad šī apvienība sāks tā pa īstam uzstāties landtāgos, virzīt hercogistes dzīvi pa savam! Ak vai! Tveriet! Grābiet! Sitiet! Sieniet! Sviediet pagrabos! Sieniet pie kauna stabiem! Cērtiet galvas! Nožēlojiet savus uzskatus, atsakieties no visām gaišajām cerībām! Kurzemes bruņniecība stāv pie Namnieku apvienības ar atvāztu dūci un gatavojas nokaut kuslo bērniņu. Lai piesargās katrs, kas kaut vismazākajā mērā apstrīd dižciltīgās bruņniecības privilēģijas!

Tikpat draudošs stāvoklis valda apvienības iekšienē. Sabruks, sagāzīsies, sairs vissīkākajās daļās trešās kārtas novēlojies pirmdzimtais. Par daudz strīdu, par maz reālu darbu un domu. Un tomēr dzīves mestās kārtis krīt daudz savādāk nekā tās, kuras savās pilīs spēlē augstdzimušie foni.

Jāliek vienreiz Kēnemanim pa īstam saprast, lai viņš neiznieko laiku, rakstīdams Niķelim statūtus ormaņu cunftei. Varbūt vispār pārdomāt un pārskatīt visu cunftu amatu ruļļus? Kam gan visus tos meistarus, zeļļus, mācekļus I Kāds labums no viņiem? Tikai rada nevajadzīgas galvassāpes un pavairo troksni.

Lieciet, dariet, pārskatiet, pārveidojiet, atjaunojiet, izlabojiet, uzspodriniet, samaziniet, iztaisnojiet, svītrojiet!

Hercogs strādā. Lūdzu, netraucējiet! Pavēle seko pavēlei, taču tāpēc hercogiste nekļūst stiprāka. Kas tikai nabaga valdniekam vienā mūžā nav jāpiedzīvo un jāpārdzīvo? Suņa rējiens, kaķa šņāciens. Bet uz troņa grib noturēties par visām varītēm. Ai, ai!

Ar lūša redzi apveltīts, ar lapsas ožu pārbagāts, viltībā nepārspējams, ar desmitiem aģentu informāciju uzturēts, Katrīnas sūtnis Rikmanis pastiprināti seko notikumiem. Pēterburgā ļoti rūpīgi izpēta viņa ziņojumus, velk konsekvences, prāto un ņem vērā iepriekšējo pieredzi. Ķeizariene Katrīna lasa: «Jābrīnās par hercoga atbildi un tik nepārvaramu stingrību un stūrgalvību, ar kādu tas izturas šai lietā un ar to tikai satracina namniekus. Patiešām pilsētās notiek ne mazums trokšņa un nepatikšanu, sanākot namnieku deputātiem, jo tiem katram ir savi uzskati, kas tomēr vērsti tikai uz ļaunu . .. Visai bēdīgi redzēt vietējos namniekus tādās nesaskaņās un ķildās. Turpretim valdība, kas ir bailīga un mazdūšīga, visu namnieku acīs ieguvusi nicināšanu, un to vairs nevērtē un neklausa. Saprotams, par to nav jābrīnās, jo brīvā tautā nevar vienmēr valdīt saskaņa… Šāda kauna iemesls ir šejienes advokāti. Tie hercoga vadībā rīko iekšējas nekārtības, ar visiem līdzekļiem cenšas satracināt namniekus, lai, cik iespējams, pazemotu bruņniecību un muižniekus un palielinātu savu ļaunprātīgo partiju …»

Ak tu, Rikmani! Ik dienas viņš man smaidīdams nāk pretī, pazemīgi klanīdamies, apjautājas par veselību, izsaka savu apbrīnu par manu lietpratīgo valdīšanas stilu. Redz, ko viņš izperinājis! Glūņa! Jā, vai jūsu gaišība kādreiz diplomātijā redzējusi patiesību?

Lai gan sūtņa slepenos ziņojumus apsargā likums, lai gan pats sūtnis tos aizzieģelē Jelgavā, bet Pēterburgā saņem īpašas uzticības personas, saturu nereti uzzina pats Jelgavas Bīronu Pēteris.

Tas par to, ka pieņēmu namnieku iesniegtās prasības un centos jauno apvienību veidot par tādu spēku, kas mani aizsargās, atbalstīs, radīs stipru, augošu spēka plecu, uz kura balstīties, paceļot savas zemes labklājību. Kā tad bija ar pērnā gada landtāga prasību? Mana — hercoga atbilde pēc mēneša apdomāšanās uzpūtīgos baronus vēl vairāk saniknoja. Pēteris pārskata muižnieku oligarhiski demokrātiskās partijas izstrādāto «padevīgo iesniegumu». Viltnieki, bezgoži, divkoši… Atsvaidzināsim atmiņu, pārlasot melīgo smērējumu, tā saucamo «padevīgo iesniegumu»!

«Žēlīgais valdniek, providence jūs ir iecēlusi valdnieka krēslā tādā zemē, kas jāvalda nevis pēc valdnieka patvarīgiem ieskatiem, bet saskaņā ar likumiem. Hercogistē nav noteiktu likumu, kas būtu ar zvērestu nodrošināti un respektējamu valstu garantēti, vai, citiem vārdiem, nav noteiktas konstitūcijas un valsts satversmes; visi dažādie priekšraksti ir tumši un nenoteikti, bet pati valsts satversme nestabila. Valdnieks, kas vairs neievēro satversmes mērķus — sekmēt vispārējo labklājību —, kļūst nevis valsts labdaris, bet ienaidnieks… Ar bažām bruņniecība vēro, ka kopš 1770. gada jūs un tēvzeme esat uzskatāmi par divām pilnīgi šķirtām lietām.»

Tālāk var nelasīt! Desmit lapās viņi tēlo patriotus. Varētu domāt, ka šis raksts atceļojis no Parīzes. Pārtikušie, pat pārēdušies baroni tēlo revolucionārus, jo pašreiz tas viņiem izdevīgi. Viņi grib no manis — sava valdnieka to, ko viņiem neviens nespēs dot. Bet ja nu tomēr gadās kāds bagātāks, devīgāks, izveicīgāks?

Nebeidzamas prasības un pārmetumi. Amatniecība un māksla neuzrādot uzplaukumu. (Manās muižās latviešu amatnieku darinātie galdi, skapji, pūralādes, krēsli, baznīcu altāri un citas lietas ir mākslinieciski augstvērtīgāki par Vāczemes meistaru devumu, Pavērojiet latviešu rakstus, audumus, adījumus, baronu kungi, tad tikai jums atklāsies brīnumi! Diemžēl jums nav redzīgu acu, dzirdīgu ausu.) Rūpnieciskie uzņēmumi un manufaktūras nestrādā? (Cik jau man to pilsētu ir, tik strādā. Rūpnīcās neder vergu darbaspēks. Dzimtbūšana traucē. Par to jums pašiem jāpadomā ļoti nopietni kā lēmēju kārtai.)

«Nabaga» virspilskungi un pilskungi dzīvojot nepiemērotās telpās bez jebkādām ērtībām. Steidzīgi vajagot palielināt un celt kārtības un vispārējā miera uzturēšanai cietumus. (Manam maģistrātam ir seši kambari rātsnama pagrabos. Ja vajadzēs, arī pilī atradīsies vieta. Un ar to pilnīgi pietiek! Nevēlamos raidu pāri zemes robežām, bīstamos bende notiesā ārpus pilsētas pie Nabagu Posta vārtiem. Jūs savās muižās perat bez mitas.)

Es neizpildot daudzus tiesas lēmumus, neapbruņojot sardzes pēc jaunāko laiku prasībām, trūkstot apmācītu kārtībnieku, tie paši bieži vien esot ar noziedzniekiem uz vienu roku. (Cik tad manos spēkos izšķirt jūsu personīgos strīdus, jūs ieslodzīt pie maizes un ūdens? Cik bieži jūs aizskarat cits citu? Duelējaties, nospēlējat dālderus, muižas, pārkāpjat svēto laulību, neievērojat likumus, piekūpināt gaisu ar kaitīgo tabaku? To jau jūs neredzat, neklausāt. Man viss jāredz, jāzina, jāizdara jums pa prātam, citādi brēka.)

Mācieties dzīvot taupīgi! Manas domēņu muižas jūs interesē? Jā! Man pieder teikšana par divām piektdaļām visas zemes platības. Tāpēc man ir ienākumi. Vai jūs un jūsu priekšteči daudz rūpējāties par skolām? Jau Ketleru dzimtas varenais Jēkabs aicināja celt zemniekiem skolas. Taču redzēja jūsu uzgriezto mugurpusi. Bruņniecības ziedotos līdzekļus Academia Petrina sarakstos neredzu. Tā tas ir, mani kungi! Mazāk sitiet savās viesistabās trumpas, nedzeriet dārgos ārzemju vīnus, iztieciet tāpat kā es ar savas zemes ogu sulām, tad jums naudas pietiks un atliks cēliem pasākumiem. No mazām lāsēm sakrājas lieli ūdeņi. Tāpat ar naudu!

Jums bail no manām muižām? Tā ir laika prasība, ka sīkas muiželes apvienotas spēj dot lielus ienākumus. Vecais Bīrons jau reiz jums pierādīja, ka ir spējīgs atpirkt ieķīlātās domēņu muižas, bet uzpūtīgos arendatorus izraidīt uz poļiem, leišiem, prūšiem. Brauciet, kungi, kurp patīk un deguns rāda, Kurzemē būs tīrāks gaiss un mazāka smirdoņa. Ar spēku, tikai ar spēku tos mēzt un slānīt, sacīja mans tēvs, tā iemantodams neizdzēšamu naidu muižniecības paaudzēs. Tēvs saturēja grožos šos dižciltības grāmatās imatrikulētos* blēžus. Vēlāk (tur jāsaka paldies Annas Joanovnas durkļiem) paši lūdzās: nāc, mēs tevi ierakstīsim visaugstākās dižciltības grāmatās! Kāpēc man, viņa dēlam, neveicas?

Velti! Galmu nepalielināšu! Jaunus amatus neveidošu! Ko var padarīt trīs, tikpat labi paveiks divi. Dorotejai jau tā par daudz galma dāmu. Lai tās brauc uz tētiņu muižām dubļus brist! Lai neklaigā par vientulības mokām! Vislabāk domāt ir vientulībā. Protams, ja ir par ko galvu lauzīt. (Atceros, Doroteja bija tāda maziņa, astoņi gadi vecs bērns, bet jau galma ballē visi uz viņu vien lūkojās. Pacēlu viņu augstu rokās, nolaidu uz spožā parketa un sacīju, ka pēc nedaudz gadiem būs vēl viena skaistule, siržu valdzinētāja. Redz, kā vārdi meklē vietu! Intrigas un raizes, milzu naudas un nepatikšanas, bet Doroteja kļuva hercogiene.)

Jauni militārie posteņi gan derētu. Taču mazas vasaļ- valsts armija ierobežota ar Polijas seima likumu. Nav atļauts palielināt! Iekšienes kārtībai pietiekot karakalpu, artilērijas, kavalērijas.

Pigu es jums rādīšu, neattapīgie muižnieķeļi! Brēciet uz skaidrajām debesīm kaķa lāstus!

Viņi ir bīstami, mierā neliksies, sacīja kancelejas padomnieks Fridrihs Vilhelms Rezons, jau tēva uzticības persona kopš viņa atgriešanās no trimdas. Rezons pasauli skata ar namnieku acīm, jo pats no tiem cēlies. Ar manu dāvāto Jaunlašu muižu pie Aizputes tikai simboliski iekāpis muižniekos. Pašķirstīšu vēstuļu norakstus, ko Rezons sūtījis sūtnim Manteifelam Varšavā.

«Šodien ir atkal sanācis mūsu landtāgs. Hovena tonis jums jau zināms. Taču viņa aicinājumi draudzēs nav guvuši cerēto iespaidu. Troksnis, kliedzieni, ķildas būs papilnam. Hovena partija landtāgā guvusi virsroku, un hercogam nodots desmit lapu liels raksts — «pazemīgi iesniegumi», kur ar vēl lielāku neatlaidību un ļaunprātību atkārtoti visi virspadomnieku justifikācijas rakstā minētie apvainojumi par to, ka hercogs nav atzinis viņa prombūtnes laikā virspadomnieku izdarītos pārgrozījumus. Trūkst vienīgi, ka hercogs skaidros vārdos tiktu pasludināts par hercogistes lielāko ienaidnieku. Šis jaunais lamu raksts acīmredzot ir fon Hovena darbs un rāda, ka brīvība, ja to neierobežo bailes no soda, kļūst aizvien nepieļāvīgāka. Vēl nav izlemts, kā uz visu to reaģēt. Šķiet tomēr, ka uz virspadomnieku reakciju vairs nav ilgi jāgaida.»

Sadevu gan viņiem! Ko nu lielīšos! Rezons daudz pūļu un nakšu ziedoja. Mēs ilgi un nopietni apspriedāmies, izskatījām ienākumus un izdevumus, izsvērām stāvokli no visiem aspektiem. Taču vieglāk nekļuva. Pēc mēneša iesniedzām jau zināmo atbildi.

Kā es varu radīt jaunas manufaktūras? Mūsu jēlvielu noietam Eiropas tirgos daudz lielāki panākumi. Lielāka apgrozība un ienākumi. Bruņniecības izmisušie bļāvieni par darbaspēka trūkumu, zemnieku bēgšanu liek tikai padomāt. Par rūpniecību jau sen runāts. Atcerieties, baronu kungi, ka Eižens (jums šis mācītājs un zinību vīrs nepatika) jau 1770. gadā runāja ar mani par dzimtbūšanas atcelšanu hercogistē. So cēlo domu viņš izklāsta savā tlarbā «Filantrops». Palasiet, sameklējiet, iedziļinieties! Alc nepatīk? Nerunājiet tad par diezin kādu Anglijas tipa rūpniecību!

Atcerieties paši, kā mums neveicās ar cepļiem Engurē. Izjuka skaistā doma par papīrsudmalām Salas muižā. Neviens potaša ceplis nedarbojās. Es neesmu sliktāks par daudziem valdniekiem, ne labāks par dažiem slaveniem, bet, ja jūs traucēsiet, tad nekas labs neiznāks. Kā gan ar visu tika galā Ketleru Jēkabs? Viņa varenā flote kārdināja un ieveda grēkā daudzus kaimiņus. Kuģi, kuģi!

Iegāzos ar mēģinājumu stimulēt muižu saimniecības. Aizdevu baroniem naudu uz zemiem procentiem, bet rezultātā ierakstīju skurstenī 280 000 dālderu.

Hoven, tavi kauna darbi taisni brēktin brēc uz debesīm, taču tu neliecies ne zinis un zāģē zaru, uz kura tev jāsēž. Vai tev nepietika ar mūža nomā atdoto Jaunsvirlaukas muižu? Parēķini pats! Cik šī muiža tev neienesa, cik nesagrābi sudraba, lai gan nomu maksāji vēža gaitā, tā ka sāki apriebties pat saviem līdzskrējējiem. Veltīgi tu mani apsūdzi Pēterburgā, veltīgi kapu roc! Bet tev nav diezgan. Tevi tagad nomoka manas muižas. Re, ko sadomājis! Nepiepildāms rijeklis! Cietumā tevi vajadzētu par to ielikt, bet kas tad spēj to izdarīt?

Hovens ir drošs. Viņš rīkojas patvarīgi. Droši spēki viņu aizsargā. Kādi? Vispār grūti saprast, kas ienaidnieks, kas draugs, kas liekuļo, kas dedzīgi atbalsta. Galma intrigu — bez gala. Spiegi visapkārt. Smejas aizmugurē, atļaujas priekšā glaimot un lišķēt. Kas aiz ādas padevīgajiem? Uz ko lai balstās?

Jūtamas sekas. Bruņniecībā izmantoja svarīgus apstākļus. Barons Kārlis fon ITeikings lavierēja, sarosījās un par muižnieku samesto naudu Varšavā izdeva brošūru ar kliedzošu virsrakstu «Par Kurzemes pašreizējo landtāgu un tā tiesiskajām kompetencēm un ierobežojumiem».

Viņš, šis Heikings, Kurzemi pielīdzina Francijai. Muižnieku uzdevums esot (man tas ķengu raksts tepat pie rokas) «piepildīt savu sūtību, lai pēc iespējas ātri atbrīvotu tēvzemi no ārkārtīgās apspiestības, kurā tā smok jau ilgi un bezpalīdzīgi».

Brošūru pārtulkoja franču valodā un palaida pasaulē, lai katrs lasītājs saprastu despota (Pētera) paverdzinātos «nabaga dzimtkungus», justu viņiem līdz un viņus atbalstītu. Varšava dzīvo satrauktas dienas. Kas jūs, Kurzemes brīvkungus, sapratis? Vajadzētu atkārtot Ketleru Vilhelma gājienu ar brāļiem Noldēm* 1615. gadā. Ka3 iznāca? Hercogs Vilhelms par brāļu noslepkavošanu zaudēja troni. Lai paliek! Atceros nelaimīgo galma karnevālu, kur es ietērpos zemnieku drānās. Kāds galma nekauņa bija mugurpusē piespraudis papīra lapu ar uzrakstu, ka man karnevālā vajadzējis tērpties hercoga drānās, jo zemnieks es jau tā esot augu gadu. Tā esot vislielākā kļūda visā hercogistes vēsturē, vislielākais kauna traips Baltijas vāciešiem.

Pareizi, tēvam pat nebija muižnieka titula. Tēvatēvam, ko es nemaz nepazinu, bijusi Kalnciemā tikai brīva sēta.- Lai tie ļaunie muižnieki runā! Muižniecībā tēvu uzņēma, Annas Joanovnas durkļiem iemirdzoties. 1730. gadā Ernsts Johans Bīrons kļuva grāfs. Uz Sibīriju jau tāpēc neviens barons nekāroja doties, ja arī bija tas izniru- šais zirgu puisis 1737. gadā par hercogu jāievēl. Kā var neklausīt ķeizarienes Annas Joanovnas gribai?

Dūmi nav bez uguns. Tikai uguns tā pelniem apklājusies, ka uz reizi nav pamanāma. Tāpēc vecais Bīrons visu mūžu sēroja pēc savas Annas. Māmuļa to zināja, juta, saprata. Anna viņus abus saprecināja. Bez mīlas, laimes, bez sapņaino nakšu lakstīgalām. Māmiņa būs gan šo to pavairāk zinājusi. Tikai vairs nepasacīs. Mana māsa, nelaimīgā kuprīte, Pēterburgas galmā spēlēja izcilu lomu. Reiz sendienās šo to izmeta. Taču galma dzīve nepieļauj liekas emocijas. Ja tas tā, tad skaidrāk izprotamas bruņniecības dusmas. Viņiem tas ir kauna pliķis, ko vajadzēja paciest, jūtot bajoneti mugurā duramies. Tāpēc viņi tagad trako, grib kaunu nomazgāt manas dzimtas asinīs …

Pietiks, jūsu gaišība, nodoties pārdomām. Teikšu atklāti — tās bija rosinošas. Tagad rakstiet rezolūciju Namnieku apvienības iesniegumam, dodiet tam likuma spēku, visas cerības liekot uz trešo kārtu! Ņemiet pašu skaistāko zoss spalvu, mērciet tintē un rakstiet savu rezolūciju!

To es darīšu. Par to jau daudz domāts, daudz šķēpu lauzts. Es centīšos iedabūt namnieku pārstāvjus landtāgā. Darīšu visu, kas vien darāms.

Un redzat, cik skaisti, saprotami, patīkami (neliegšos) skan namnieku iesnieguma beigu rindas:

«Cilvēcei par laimi, labdarīgā apgaismotība, kas jau sen izplatās šai hercogistē, ierosinājusi taisnīgu" un cilvēkiem draudzīgu domāšanas veidu un ar hercoga un muižnieku līdzdalību darīs galu mūsu ciešanām, par laimi vispārējai labklājībai.»

PADOMĀŠU … IZDOMĀŠU

Johans Fridrihs Stefenhāgens paraustīja plecus, iekoda mēli zobos, lai nepateiktu vairāk, kā atjauts, un pavērās Kēnemani.

—    Es jūs saprotu! Jūsu sacerējums radies ļoti savlaicīgi. Tas aptver mūsu dievzemītes un cilvēces problēmas. Ar to jūs esat sevi parādījis kā stipras gribas cilvēku, taču jūsu darbu, lai cik labs un vajadzīgs, nevarēšu apgādāt. Esmu to pamatīgi izpētījis, jo izdevējam jāzina viss, kas ienāk viņa kambaros. Es zinu — jūs gribat savu darbu redzēt iespiestu. Tā ir skaista vēlme. Kā blāzmas rotaļa Lielupes viļņos. Uzlec saule. Migla izzūd. Netaisnība paliek. Kēnemaņa kungs, es augsti vērtēju jūsu politisko, ekonomisko, juridisko, sabiedrībai nepieciešamo darbu, kas salīdzināms ar skalpeli laba griezēja — balbiera rokās un kas graizītu mūsu valdnieka un muižnieku radītos augoņus, bet no manis neatkarīgu apstākļu dēļ es to nedrīkstu (jūs pareizi dzirdējāt) apgādāt. Es pašreiz runāju kā hercoga ierēdnis, kam uzticēta spiestuve un cauri laižamie sacerējumi. Pastāstīšu par Neretas mācītāju Mīlihu. 1782. gadā iznāca grāmata «Ihsas pamahzischanas preeksch veenteesigeem, ka teem to eesahkt buhs, kad tee labpraht debesis tapt gribb». Mīlihs uzraksta varenu pretrakstu, saārda visu grāmatu. Atved uz Jelgavu. Nedrukā. Aizskāris muižniekus. Nekas neiznāca.

—    Es taču tikai hercogistes vispārējā labuma dēļ pūlos. Pie tarn gluži par velti, neprasot nekādus honorārus vai pabalstus.

—    Bija pie mums kādu laiciņu gudra galva, arī pūlējās tautas gaišākas nākotnes labad. Eižens. Liels domātājs. Sāka viņu vajāt. Tā te klājas visiem ceļa bruģētājiem. Kurzemē tādiem nav vietas.

—    To es piedzīvoju Vidzemē, impērijas nostūrī. Tur pat skolotie miegaini, bailīgi, paklausīgi, bez savas domāšanas. Zemnieki gan jau vairākkārt pacēluši galvu, dakšas, cirvjus, spriguļus.

—    Kas gan ir sprigulis pret šauteni un lielgabaliem!

Stefenhāgens domāja. Rauca pieri. Kodīja lūpas. Teikt?

Neteikt?

—    Ari lielajā impērijā viss neiet tik gludi, kā domā. Šorīt bija sanākšana pilī pie kancelejas priekšnieka Rū- tenberga.

Stefenhāgens pavēra darba kambara durvis. Ieplūda iespiedmašīnu troksnis. Koridorā neviens neslēpās, nebēga, aiz durvīm nestāvēja. Tātad nevienas liekas auss un bīstamas mēles nebija. Aizvēra durvis. Nolēma izstāstīt visu, ko bija dzirdējis. Kēnemanim tomēr tas bija jāzina. Tikpat jau īlenu ilgi maisā nenoturēs.

—    Mums nolasīja ārkārtēju, slepenu rakstu, par kura satura neizpaušanu mēs devām savus parakstus, jo hercogiste, būdama labās kaimiņu attiecībās ar krievu impēriju, nedrīkst izplatīt nekādas satraucošas vēstis par notikumiem Pēterburgā vai kur citur. Tāpat jau mēs maz ko zinām par lielo zemnieku karu Krievijā. Vadoni sauca — Pugačovs. Tagad Pēterburgā apcietināts un notiesāts muižnieks Aleksandrs Radiščevs. Jūs saprotat — muižnieks, nevis kāds zemnieks! Valdniece šausmās bļāvusi: viņš taču bīstamāks par Pugačovu ar vienu pašu sarakstītu grāmatu — «Ceļojums no Pēterburgas uz Maskavu».

—    Jums gadījumā nav?

Stefenhāgens savilka lūpas, kā uz cūku bērēm taisīdamies.

—    Mīļais cilvēk, kas tad man to dos? Grāmata esot jau sadedzināta turpat Pēterburgā. Kādam jau droši vien ir. Hercogs uztraucies pāri mēram. Rikmanis raugoties, kaut tikai kāds eksemplārs neizplatoties Kurzemē vai citur ārzemēs, kur taču bezgala viegli to pavairot un palaist pasaulē par negodu un kaunu krievu muižniekiem un viņu varenajai carienei. Rīgā pastiprināta pārbaude. Cenzūra pārbauda visas līdz šim daudzmaz brīvi ieplūstošās ārzemju grāmatas. Grāmatu tirgoņiem smagas dienas. Uzlikts daudzām labām grāmatām arests. Sastādīti kaitīgo izdevumu saraksti, pēc kuriem tīrīs publiskās un personiskās bibliotēkas. Katru iebraucēju pārbauda līdz kāju pēdām. Kur nu Voltērs, Didro, Ruso! Viņu darbi, izrādās, tāpat esot kaitīgi un sadedzināmi. Katrīna beigusi flirtēt ar lielajiem gariem. Frančiem vienmēr galva atradusies īstajā vietā. Tagad tā atdota tautai, bet galva plus tauta ir revolūcija.

Bet tas viss tikai zināšanai. Man, spiestuves meistaram un atbildīgajam, jādomā par jaunām grāmatām, jāsadzīvo ar melnajiem, kraukļiem, jo tāds ir mans darbs. Lai hercogs bļaustās, lai Rūtenbergs trako, lai paput visas tās kungu būšanas, jo jāstrādā mums. Jūs rakstāt, mēs apgādājam. Viss smagums jāiznes mums — nedižcil- tīgajiem.

Ieteicu jums griezties pie paša kancelejas priekšnieka Rūtenberga. Varbūt palaimējas dabūt atļauju. Tagad atvainojiet, man nav laika. Iešu ielūkoties spiestuvē. Zeļļi, ja tos neuzrauga, palaižas slinkumā. Smaržo pēc vīna. Ko darīsi? Seno laiku netikumi joprojām velkas līdzi. Mēs pašreiz iespiežam jaunu latvisku gada grāmatu. Tie latvieši ar laiku izaugs par teicamiem darba darītājiem. Viņi jālaiž skolās, viņiem jādod zināma noteikšana. Bīnemanis, rau, ir pirmais lielais latvietis Jelgavā. Hercogs beidzot atļāvis drukāt Bīnemaņa tulkoto Medžera apcerējumu par Jelgavas apgādi ar ūdeni, tvaika mašīnai piepalīdzot.

Kēnemanis atkal uz ielas. Gaišākas, saulainākas, garākas dienas aizdzen garo un smago ziemas sasmakumu, aukstumu, neapmierinātību.

Tas tikai tā šķietami! Kupenu vietā putekļi, netīrība. To visu var neredzēt, ar to visu sen aprasts. Saule iespīd vismazākajā spraudziņā, nopaijā sastapto kukaini, tārpu, ķirmi. Neviens nebrīnās, nesūkstās, nešaubās. Vai tas jau tā no pasaules radīšanas pirmās dienas? Bet viņi — kas ir viņi, kuri grib šo saules apmirdzēto pasauli salāpīt, lai visi būtu paēduši, apģērbušies, laimīgi? Viņiem, tiem nedaudzajiem, nebūt viss nav vienaldzīgs. Žurkas, kaķi, mēslu kaudzes, ēdiena sasmirdušas paliekas, mušas, smakas. Rīb un iestieg preču rati, kungu karietei nomūk ritenis. Pilsētniece paver logu — bladāc! — un no ietilpīga koka spaiņa varenā straumē uz ielas izgāžas netīri ūdeņi. Esi uzmanīgs, ejot pa ielu! Zini pats — kuram netīrāka mājas priekša, tam vistīrākā māja iekšā. Tā tas ir, un nav par ko brīnīties. Tīrībai jābūt. Tevi, gājēju, apšļāks ar netīrām samazgām. Es jau teicu — esi uzmanīgs! Tā ir Jelgava. Mācies staigāt pa savas galvaspilsētas ielām!

Lielie suņi un baltie sunīši — birģeļu īpašums un lepnums — izvesti pastaigā. Aposta mājas pakšķi, pacel kāju. Pēkšņi uzdrāžas virsū paklīdušie, pamestie, savā vaļā augušie kranči, netīrie radījumi. Milzīgs, rūcošs kamols. Ai! Vai! Baltie, tīrie, spožie glabājamie kažociņi! Viena gatavā mēslu bedre! Ai, vai!

Redz, kur cēli, asti izslējusi, graciozā baroneses gaitā aiztipina suņu madāma. Septiņi izkāmējušies, noslieno- jušies, izbadējušies suņu puiši, cits citu atgrūzdami, Je- kato nopakaļis. Raibi!

Gara, gara man šī diena, skaidras atbildes nevienas!

Quo vadīs? Kurp ej? Iešu uz pili pie Rūtenberga kunga meklēt skaidrību. Sievai atkal kārtējo reizi taisnība — muļķis esi bijis, muļķis paliksi, neko neizzināsi, neko nesasniegsi, vienīgi ģimeni iegrūdīsi nabadzības visdziļākajos atvaros. Noburbuļos melna rāva. Pazudīsi pats, savus tuviniekus aizraudams līdzi nebūtības dzelmē, Vēža zvaigznājā dzimis, tādēļ nekad nepaveicas.

Bet redz, ka citiem veicas. Nemaz nesūkstās. Kaut vai šim pašam pretimnācējam! Cēlā gaitā, melnos svārkos tērpies, dzīves panākumu reibināts, bet apdomīgs līdz galam, labs rēķinātājs — aizdrasēja Pētera akadēmijas daiļrunas profesors un reformātu baznīcas sludinātājs Tilings. Vārdos neizsakāma pretība dveš no šī cēlā, nopietnā, smaržojošā, kārtīgi apģērbtā vīra, kad viņš lēniem, apdomīgiem, cienīgiem soļiem bez steigas un sasvlšanas ar buļļa veselību staigā pa Jelgavas ielām. Diezin kādā zvaigznāja zīmē Tilings dzimis? Par neveiksmēm dzimušais brēmenietis nevar sūdzēties. Viņš droši vien arī savu vārdu nežēloja, lai BInemanim aizvērtos zvaigžņu lūkotavas durvis. Pašpārliecināts par savu misiju zemes virsū.

Kēnemanis nesveicinot paiet viņam garām. Viņam nevajag šā vilka avju drānās palīdzības. Viņš apzinās sevi, par spīti visām nedienām un likstām. Brīvība, vienlīdzība, brālība lai valda virs zemes cilvēku sirdīs!

Lepnā un biedējošā pils izslējās pāri upei, tālu līdzenumā saskatāma. Ar tiltiem, vaļņiem uz salas, ūdens apskalota, sagaida apmeklētāju. Fui, kur slikti ģērbies!

Trepes, koridori, pagrabi, durvis aiz durvīm, koridors aiz koridora. Kas tajā mudžeklī spējīgs orientēties? Par to ir gādāts. Karakalps parāda kanceleju. Netīkami, bet jāiet, nepatīk, bet jāprasa. Bezjūtīgo ierēdņu sūrais atbildes sāļums. Gaidāmi nelabvēlīgi belzieni. Kanclers un kancelejas priekšnieks fon Rūtenbergs uzreiz apmeklētājus nepieņem, jāsamaksā kancelejai nodeva par tās traucēšanu. Vēl jāiespiež skrīverim saujā kāda artava, lai tavi papīri savlaicīgi nonāktu uz lielā priekšnieka galda. Sava laikmeta grimase. Ņirdzīga, iztapīga, nebeidzama, taču citādi skrīveris var nejauši tavus iesniegtos papīrus nozaudēt, var pabāzt lielās papīru gubas pašā apakšā, kur tad Kēnemaņa iesniegums par sava rokraksta turpmāko likteni gulēs gadiem ilgi. Tagad par pusdālderi tie iepeldēs uz kanclera galda paši pirmie.

Nepazīstamā Radiščeva mūža darbs stiprina apziņu. Kas man neizdevās Vidzemē, rasi izdosies Kurzemes hercogistē! Uz priekšu, tikai pa savu ceļu! Neesmu vairs viens, kas cīnās par nabaga ļaužu labāku stāvokli. Tu tikai esi nelabojams utopists, tavas sociālās idejas nav piepildāmas, sacīja otra balss, šaubu un neticības pilna, skanēja taisni kā Klotildes balss. Bet kas tad notiek Francijā, mana mīļā? Kas veidojas Polijā? Cik vairs tālu no Lietuvas līdz mums? Un skaties, mūža draudzene, pat lielajā Krievzemē uzradies viens īsts, izglītots muižnieks, kas iedzinis drausmīgas bailes ķeizarienei. Laimīgi nelaimīgais Radiščevs! Kas noticis ar viņu? Tikai kaut vienu stundu ielūkoties viņa «Ceļojumā»! Jau ar to viņš man tuvs, ka uzdrošinājies sacīt visu patiesību galma varzai acīs. Varbūt darbs iekļuvis Rīgā, bet es uz turieni vairs nedrīkstu braukt — kā izraidītais uz deviņdesmit deviņiem gadiem. Draugu man tur nav. Hercogs apgalvo, ka viņa zemē atļauts brīvi runāt un rakstīt. Vai nu tā ir? Eižena, brīvdomības avotu ātri vien aizbēra. Muižniekiem gan šeit visu atļauj — runāt, rakstīt, darīt zemākajiem pāri. Vēl jāsagaida Pēterburgas senāta lēmums nelaimīgajā Valkas prāvas lietā, taču, šķiet, tas būs jāatstāj bērniem mantojumā, tik lēni tās lietas velkas. Tad jādomā par ceļojumu uz Ameriku. Savu es būšu paveicis. Ko tad paveicis? Nekur vēl es nevaru braukt.

Tepat gatavojas lieli un satricinoši notikumi. Man jāpaliek tepat!

Samērā īsā laikā pienāk atbilde no pils. Fon Rūtenbergs uzšņāpis atbildi, kurā sacīts, ka, izlasījis pievienoto sacerējumu, kas gan nepelnot šā vārda labo skanējumu, viņš varot paziņot autoram: hercogistes interesēs neesot poļu un lietuviešu pilsētu adreses propagandēšana, līdz ar to atkrītot Kēnemaņa darba klajā laišana drukā, jo poļu valsts lietu izskatīšana nevarot interesēt Kurzemes iedzīvotājus. Lieta vispār esot sīka un mazvērtīga, lai tādas dēļ tērētu viņa gaišības Pētera papīra krājumus.

īsi, asi, ņirdzīgi smiekli izskan par daudzu cilvēku mūžu. Kur nu tikai par atsevišķu likteņiem — par tautu likteņiem smejas!

—    Te tev nu bija! Vai es jau iepriekš neteicu? — saka Klotilde.

Man tikai neveicas vēl šobrīd. Gan jau citurlt doma skaidrosies. Nav jau vārdu. Kārtējā neveiksme smagi sit deniņos. Kas tad tev atlicis, ja sevi neuzskati par zaudētāju? Padomāšu, izdomāšu…

—    Kaut jau tev vienreiz paveiktos! Vēlu no visas sirds!

Klotilde ir samierinājusies ar savu dzīvi. Cik gan par neizdevušos dzīvi var būt apmierināts? Viņa dara bieži vien neiespējamo, lai ģimenes pavardu uzturētu siltu, lai būtu daudzmaz piepildīti vēderi. Katrs grasis no svara, bet tas pusdullais vēl iedod pusdālderi pils skrīverim. Tāda pati atteikšana vien jau būtu bijusi. Kas iegūts? Nekas! Tad jau labāk būtu to naudu nodzēris! Tos vēl ar dzeramnaudām barot! Tiem svelošu piķi iegrūst rīklēl Nabagu cilvēku mocītāji! Bendes kalpi! Rīkļu rāvējil Nelieši!

Cik smaga dzīve nenodrošināta vīra sievai un bērniem! Kā lai te priecājas? Jau reizi bija cietumā par kungu aizskaršanu. Vai tas kāds gods? Pagaisis pavisam kādā pils pagrabā. Saulīti vairs neredzēs. Vai Kēnemanis mani kādreiz mīlējis? Varbūt tās savas grāmatas un ārprātīgos murgus par vispasaules brīvību, brālību, vienalga, kā to visu kopā sauc. Tādas vispārīgas cilvēku laimes nemaz nav. Klotilde to zina ļoti labi. Tirgus sievas aprunā cita citu. Klotildei ticis ne mazums zaimu, lamu, izsmiekla. Viņa dod pretī. Kas tad cits atliek? Bijušā advokāta kundze, kas varēja braukt ar četriem zirgiem, ja tikai tas vīrs būtu kā visām sievām rūpīgs un gādīgs, tagad kļuvusi par kaklu advokāta, izbijuša cietumnieka un nezin kādas vēl nelaimes sameklēt griboša vīra apsmietu radījumu. Viņš mani nemaz neievēro, nemīl, nesaprot, nerūpējas par mani, negādāl

Klotilde nekad neizprata sava vīra devumu turpmāko notikumu gaitā. Lūkojoties uz nervozā rokrakstā rakstītajām papīra lapām, Klotilde tikai smagi nopūtās. Tas viss prasa naudu, sola jaunas, nekad nebeidzamas likstas, bet nedod neko vairāk par asarām. Viņa bija pārāk tālu no visa nemiera. Būtu vienīgi vairāk naudas!

Daudz vēlāk, jau vecuma vārtos atrodoties, viņai gaiši liksies tie nedaudzie prieka mirkļi, kad kabatā skanēja daži dālderi, bērni bija paēduši, bet vīrs sēdēja aiz priekškara virtuvē un urbās papīros. Dažreiz viņi gāja pastaigāties. Viņa, viņš, bērni, suns. Tā liksies vecumā, kad vīra sen vairs nebūs, bet vecmāmiņa sēdēs viena pati stīvām, nevarīgām kājām, gaidīs nenovēršamo pēdējo saulrietu, atcerēdamās savu Kēnemani, kurš tomēr bija, lai arī kāds, viņas vīrs un bērnu tēvs.

Tā tas būs! Kā jau pirms viņas, kā daudziem pēc viņas. Un pagaisis viņas un bērnu vārdi, bet saglabāsies «Vērā ņemamo pārdomu» sadzeltējušās loksnes, nekad neradušas iespēju lepoties drukas burtiem grāmatā.

Bet Kēnemanis domā. Var taču darbu publicēt Varšavā. Pašam uz turieni naudas dēļ pagrūti tikt. Izlīdz laba ietaise — pasts. Viņš neprasa daudz. Atsakās no honorāra. Tikai vajag piecdesmit brīveksemplārus. Taču Varšavā jau aizsteigusies priekšā Kurzemes muižnieku garā, kaulainā, devīgi bagātā roka — lido dālderi, lido! Kēnemanim atsaka. Katra diena atsitas kā pret akmeņiem. Sāpīgi! Arī viņš ir tikai cilvēks. Bet šajā hercogistē jau cilvēks ir ar kājām minams, sabradājams, izsmejams, noķengājams. Vai tad Vidzemē viņam neklājās vēl ļaunāk? Tur bija jāiepazīstas ar cietumu.

Kēnemaņa izlīmētos plakātus ar aicinājumu interesentiem darbu iegūt rokrakstā vējš saplosa, gaisā lido raibu papīru driskas. Kam gan vajadzīgs tavs darbs? Vienam otram tādam pašam kā tu!

— Rimsties! Papīrs maksā naudu. Tinte maksā naudu. Nāc ēst!

DAŽĀDU UZSKATU TUVCĪŅA

Aiz muguras palika Nabagu Posta vārti. Draudīgi nolūkojās soda laukums. Agrais ce]a gājējs pielika soli. Tas bija Bīnemanis. Viņš jutās priecīgs un satraukts. Platones upe šūpoja jauno pavasara zajumu. Zeme jau auklēja uzticēto sēklu. Cīrulis priecīgi čaloja. Ziema vēl tālu.

Bīnemanis svilpoja. Viņš bija dabūjis darbu Blanken- feldes muižā — par grāfienes Vandas Šalkovskas bērnu mājskolotāju. Tīrais brīnums viņam sagādāja šo vielu. Pilns vēders, jaunas drēbes un mazliet skanošu dālderu jau nebija zemē metama lieta. Tiesa, nekādu prieku jau tur nevarēja gaidīt, taču maizes vajadzēja, kamēr elpoja šis zemes gaisu, — cik ilgi varēja iztikt ar gadījuma darbiem? Tēvs slimoja, māte pamazām salīka augumā, zaudēja agrāko spēku. Neko nevarēja darīt. Bija jāiet pie grāfienes maizi pelnīt. Viņš vēl nezināja, ka šī nejaušība draud pārvērsties liktenī. Bet ja zinātu? Ielu? Viņš nezināja. Gāja. Tīro peļņu atlicinās līdz rudenim. Gan jau ziemu pārlaidīs. Tīrumā palika augam dažādi mutei gremojami un vēderam sagremojami labi, derīgi, spēku dodoši dārzeņi. Rudeni grāfiene atgriezīšoties savās Polijas muižās. Cik gan ilgi līdz rudenim? Sakodis zobus, laidīs raizes gar ausīm, izturēs.

Reiz viņa vecāki dzīvoja Blankenfeldē. Tad vēl bijuši dzimtcilvēki. Tā izgadījies, ka dēlam iznāks aplūkot vecāku dzimto vietu. Nav jau tālu no Jelgavas. Aiztecēs, kājas pūtinot. Kaut kādi radi tur vēl dzīvo. Ja nav miruši, ja nav pārdoti uz citu pasaules malu. Māte jau visu smalki zina, vai es visu atceros, Jāmēģina apciemot. Vai nu negadīsies brīvs brītiņš?

Dubļi nebaida mundro gājēju. Kas gan dubļi, ja izredzes tikt pie spožiem dālderiem! Daudz jau tikai ved ar vezumu, pulka lido pa gaisu, bet labs ir viss, kas iebirst nabaga vīra kulītē. Lepna apģērba viņam nav, taču labs ir šis pats, ko viņš šodienai par godu uzvilcis mugurā. Viņš ir brīvs vīrs, smalkmehāniķis, nav jau barons vai kāds namnieks. Katrs ģērbjas atbilstoši savai kabatai.

Ceļš garš. Var izdomāties krustām šķērsām.

Kam tavas domas vajadzīgas, kam tavi zibens ķērāji nepieciešami? Tev pašam? Vai esi spējīgs un aicināts citus spēcināt? Krūtīs smaga elpa. Nav tiesības patiesam vārdam skanēt. Nomāc hercogistes īstenība. Skanīgā

senču valoda aizsmakusi, skan ar dobja zvana rūgtumu. Vispār — ko lai saprot grēcīgs cilvēks apgrēcigajā pasaulē? Tik maz mēs zinām, kas notiek mums visapkārt, mūsos pašos un apkārtstāvošajos. Kur tad vēl plašā pasaulītē? Vēl ir labi. Tu pašreiz soļo uz jauno darba vietu. Kāda tad izskatās manu vecāku dzimtuve? Vēl tavu kaklu neaizspiež soda laukuma cilpa. Ja mēle par daudz prasās līst pāri zobiem, atklāt ilgas un cerības, iekod mēlē! Tev būs jādzīvo muižā. Mācies! Tā nav «Miltu bedre», kur var pie alus kausa otram klāstīt veiksmes vai neizdevušos sapņus. Jumts tev būs virs galvas, bet tieši tāpēc proties sargāt galvu. Iztapoņu tur savairojies pietiekoši. Tu gribi būt labs un patīkams cilvēks? Centies! Es gribu tikai savu algas mazumiņu. Tieši tāpēc jācenšas. Par velti to nedod.

Es eju uz savu senču zemi. Ko viņi labu redzēja? Ordeņa vara neglaudīja. Vienīgi cerības liesmoja, uzliesmoja cīņas spars, apsvieda bruņiniekus augšpēdus. Jedim- dējās senču uzvaras dziesma. Laiki atkal vērtās uz ļauno pusi. Viss izplēnējis. Zemnieks cieš, zobus sakodis. Zobos iekodis trūkuma riku.

Jau Romas krogs! Ieiesim, mirkli atpūtīsimies, uz laimīgu ceļu pasūtīsim krūzi alus. Ilgi nevar kavēties! Soļosim atkal tālāk!

Par daudz ko drīkst smieties. Vienīgi dzīvību, mīlestību, sievas atdeves prieku, dzemdību mokas un lautas ciešanas nedrīkst apsmiet.

Tikai, par nožēlošanu, muižnieki veicināt veicina ļaunās cilvēciskās negācijas. Ņirgājas par nabadzību, kroplību, nevarību, slimībām, senču ticību, jo varenajiem patīkamāk un vieglāk tad saturēt varu savās rokās. Sažņaugt to dzelzs cimdā. Bet viņiem pašiem, par nožēlu, laiks klāt, jāgulstas sarkofāgos. Ko palīdz slavinošās epitāfijas?

Nāve patiešām nerada ironiju. Tā atnāk un paņem. Visus. Labos un sliktos. Smilšu Pēteris strādā neapstājies. Sevišķi daudz darāmā viņam biežajos karos, mēros, uz zemes un jūrās.

Manas tautas kapi izzuduši. Aizliegti. Nolīdzināti.

Paliks vienmēr ieņemšanas, piedzimšanas un nomiršanas trīsstūris. Nebūs paaudzēm skaita, kā nav zvaigznēm skaita, ilgām un nepiepildāmām cerībām zemes virsū. Nekas vēl nav zaudēts, ja nekas vēl nav iegūts. Ko mazs cilvēks var iegūt? Viens mājiens — un tevis vairs nav. Vai uz nezināmiem kapiem aug zāle? Muļķīgs jautajums. Zāle aug visur. Arī zināmie kapi, ja tos nekopj, apaug ar zāli, nezālēm, lauku puķēm.

Tu esot biedrojies ar hercoga ienaidniekiem. Gājis «Miltu bedrē» un dzēris. Viss vienalga — dzer vai nedzer, nekad nebūsi labs. Arvien kāda aizbildniecība gulēs pār tevi un vēros katru tavu soli.

Nenolaidies sērīgumā, kamēr acu vāki plaši vaļā plesti 1

Cik zilas, daudzsološas debesis virs tevisl Vai tās saglabāsies tikpat skaidras Blankenfeldē? Tādas debesis mirdzēja jaunībā.

Saudzē mani, nenodari pāri, lūdza skūpstu tvīkumā daiļa skotiete, bet pēc nenotikušā pirmreizīgā skaistuma pārmeta: kāpēc tu mani saudzēji? Skaistums jāpārdzīvo. Abpusīgi. Nebrauc atpakaļ uz Kurzemi! Arī Skotijā ir hercogi. Darba pietiks visam mūžam. Viņas mājai vienā pusē šalca zaļgani noslēpumains mežs. Dziļi tajā esot pils, kurā reiz gūstā turēts Marijas Stjuartes dēls Jēkabs. Ai, raibu raibie stāsti plūda! Viņa, Binemaņa draudzene, tos ievija savas tautas teikās un leģendās.

Otrā pusē akmeņainajam namam čaloja strauja kalnu upe. Milzīgie akmeņi, gadu simtiem ūdens skūpstīti, kļuvuši gludi. Ūdens šalca, gadi tecēja. Kur tagad daiļā skotiete? Savā namā. Ar savu skotu. Viņiem ir kopēja māja, bērni, viena zeme, noslēpumainais mežs un straujā upe, kas, šķiet, nekad neizsusēs. Ūdens glāsta un sagrauž akmeņus. Otrreiz Bīnemanis nekad vairs neaizbrauks uz Skotiju.

Alus krūze izslāpušai mutei Parīzes krogā, maizes šķēle.

Lasies tikai pie malas un pacel cepuri! Garām aizdrāžas hercoga kariete. Pasta rati ripo. Viens otrs Jelgavas ormanis piepelnās ārpus pilsētas. Aizdrāžas satiksmes diližanss.

Bīnemanis nekāro tikt ratos. Zābaki tāpat jātīra. Tās nedaudzās naudas ripiņas viņš izlietos saprātīgāk. Ceļš garš. Vēl jāsoļo. Kas zina, cik biezs būs grāfienes atvēlētais maizes rieciens.

Bruņinieki sprangāja bruņas. Liesmoja tautas karš. Simt gadu mani senči nepagura cīnoties. Palika izmīdīti, nodedzināti lauki. Tukši un sērīgi raudzījās pilskalni. Sid- rabene un Rakte. Pēdējie zemgaļu cietokšņi. Aizgāja simt tūkstoši zemgaļu trimdā uz leišiem. Gadsimtu rituma vairākkārtīgi griezās atpakaļ, ieņēma bruņinieku pili Tērvetē, nodedzināja Jelgavas miesteli. Taču netrūka traģēdiju. Leišu dižkunigaišķus neinteresēja zemgaju brīvības tieksmes. Aļģirts pavēlēja lībiešu izvēlēto zemnieku vadoni, kad tas ar savējiem gribēja pievienoties leišiem 1345. gadā, pakārt, jo vienīgais vadonis esot pats Aļģirts. Siguldas sirmās priedes un stiegrainie ozoli atceras dižkunigaišķa saucienu: «Zemniek, tu nebūsi šeit par karali!»

Cieš daudz cietusī Zemgale. Saplūda, atdzina, sajauca jaunas cilvēku masas zemgaļu atstātajā tēviškē. Nezuda Zemgales vārds. Ienācēju bērni jau sevi par zemgaļiem sauca. Joprojām liesmoja tautas naids. Brieda un pārsprāga naida augļi. Senči slepeni ieročus kala. Sašķēlās labākās domas kā ābols uz pusēm. Vieni teica, ka nemaz tik slikti jau neklājas. Jādzīvo mierā un rūpēs. Atdod kungiem savu tiesu! Lai kāda dzīve, tomēr dzīva. Otrie klusēja, nezin ko domāja. Tie mazākie, drošākie, piktākie cēlās, bet nokauti palika, Zemgales atmiņās rakti.

Lapu krogā, zirgus pūtinādami, zemnieki runāja par godīgumu. Pareizāk — mūsu kungs sevi vienmēr uzskata par godīgu. Un viņa godīgums vienmēr met viņa lādēs spožus dālderus, kaut arī viņš ir varmāka.

Tā ir. Savu vārdu izmeta Bīnemanis. Rupja vara savienota ar smalku izteiksmi. Pasveicini savu ienaidnieku, un tu būsi stiprāks par to, gaidīdams atmaksas stundu. Vai tad jūs, zemnieki, ilgi vēl vergosiet? Vai nezināt, ka franču zemnieki sevi atbrīvo?

Zemnieki maz ko zināja par pasaules notikumiem. Kas mums stāstīs tādas lietas? Svētdienas sprediķī par to klusē. Pēc dievvārdiem pasludina jaunākās pavēles, no- sunī sliņķus, vainīgo saslēdz soda siekstā vai pie kauna- staba tam jānosolās laboties.

— Tad nu zināt, drīz tā prieka stunda arī pie mums sitīs, bet zemes kopējs muižturi krustā sitīs. Tas nekas, ka franču zeme tā patālāk no mums. Viss atnāk pa vējam. Vispirms vēstis, tad notikumi iegrozās mazajam cilvēkam par labu — kaut reizi gadsimtā. Es tās lietas zinu, avīzes lasu. Gatavojieties lielajiem notikumiem! Paši kungi jūsu pacietības mēru diezgan pārbaudījuši.

Bīnemanis izdzēra alus krūzi. Lapu krogs pagaisa lapu un egļu mežā aiz gājēja. Viņš nebija nācis aicināt. Viņš nejutās aicināts. To viņš tikai sarunās ar zemes kopējiem sacīja viņu labā. Viņam pašam savs ejamais ceļš, savs darāmais darbs. Ceļš vieglāks, kad domu daudz sakrājies, kad vismaz daļa no tām jāsteidz pārdomāt. Laicīgi.

Viņš domāja. Mēs reizēm jūtamies jaunāki, nekā esam. Iekšējais saprāts brīdina: kas nav iegūts un paveikts jaunībā, pēc tā nekāro, vecumam kā zaglim tev lēnītēm tuvojoties. Sirds vairs tik satraukti neizjūt zemes ziedu smaržas krāšņu sievu acīs. Tu tikai nebūsi devis savu nepārtrauktību tautas nākamībā. Tauta pastāvēs, sevi saglabādama savos pēcnācējos. Nospiesta uz ceļgaliem, atstumta no pārvaldes, tā joprojām līda jaunus līdumus un par nepatiku svešajiem vācu kungiem saglabāja savu valodu.

Kurši un zemgaļi sevi joprojām skaita vēl par dzīvotspējīgiem. Ja viņu dzīvi var saukt par dzīvi. Un tomēr tā ir dzīve! Audzelīgajos gados bez nodevām palika pāri kāzām, kristībām, veļu mielasta galdam, vasaras un ziemas saulgriežiem. Liesajos — koku mizu piemalums septiņreiz cauri rūpīgas saimnieces pirkstiem izlaistai miltu saujai. Mantojumā palika asinis un spēks, senču dievi un godājamie veļi, rūpēs iemīta taka no sētas uz kūti, tīrumu, grambains ceļš uz muižu. Neatvairāms uz kapiem — uz mūža mājām.

Mūsu pilskalni apauga ar zāli. Degušo baļķu atliekas gruzdēja atmiņās. Jau ļoti ilgi to vietās vai blakus tām spīguļo drūmā varenībā lepnās, bieziem mūriem celtās kungu pilis. Joprojām nepiepildītas apspiesto cerības. Muižnieki cenšas iznīdēt atmiņas. Senču dievu birzes iznīcina. Pamazām gaist paražas. Un tomēr veltīgi viņi tā cenšas. Laiku kāpnēs paceļas jauno laiku prasības. Bērns norāpo rāpojamo tiesu, kļūst tekainītis. Iestiepjas gadu gaitā jaunu meitu klētiņā. Paiet pirmais tuvības laiks. Pavasaris izdzen zaļu asnu. Rudens rāda jaunās sievas auguma kuplumu. Laimes mātes svētība prasa krūti, maizi, pienu, mazdrusciņ glāstu. Mazdrusciņ no visa, bet tas ir bezgala daudz laikā, kad drasē kara zirgi, šķind ieroči, ļaunas rokas pielaiž uguni dzimtajam, iekoptajam mājoklim. Zemi, zemīti joprojām dala alkatīgie zemes kungi un to kaimiņi.

Cik vien tālu sniedzas vecu ļaužu atmiņas, viņi savējiem stāsta pavisam bēdīgas lietas par postu, mēri, iztukšotām, pagaisušām sētām. Biezu krūmu un jaunu mežu saaugumi tikai to vietās. Valda bezcerīgs klusums. Tad — kur radies, kur ne — no meža biežņas iznāk cilvēks, zemes kopējs. Kādu laiku viņš ir pilntiesīgs saimnieks. Bet atgriežas kungs. Ja ne vairs vecais, tad kāds cits, tomēr kungs, kurš grib ēst un savu varu plest pār zemes kopēju. Kungs strādāt negrib. Zemes kopējs spiests vergot, bet tam ir sīksta dzīvība. Kārdams nepakārsi, šaudams neizšausi, badā nenomērdēsi. Pat no melnās nāves izraujas. Sīksts, lepns, patstāvīgs pat verdzībā. Ar to lepnumu jau nu ir kā kuro reizi. Strādīgs gan. Dusmās uzliesmo un saslejas. Iešķindas pakavi, nostenas lemess uz zemē ieauguša šķēpa uzgaļa. Zilas debess apjozts steidzas zemes laiks. Kūp mugura un vakaros putras bļodiņa. Pagaist gadsimtu skaits laika kāpnēs. No dzīvības ieņemšanas aizrautīgā brīža līdz guldīšanai izgrebtā koka šķilā zemes dziļumā ir tikai viens kāpiens. Katram sava likteņa garumā, visiem kopīga likteņa smagumā.

Apsala zāle pļavu cērpos. Apklusa bagātībā dūcošie bišu koki. Rudeņos baltas miglas izskatā plūst veļi, laipnu un vērīgu aci ielūkojoties pēctečos, kas te joprojām vēl cieta, cīnījās, reizēm pagura, tad atkal saslējās, elpoja, strādāja. Dažs labs izlaidās, pagura. Cits saņēmās dūšā.- Maza zemes strēmelīte pasaules bezgalībā pie Baltijas jūras, zem saules un negaisiem, cauri dienām un naktīm, zvaigžņu un mēness mirgošanas. Velis grib zināt, kā dzīvo dzīvi esošie aiz viņa.

Kāpēc jādod dzīvība citam, ja pats esi mocījies zemes virsū kā mūžīgā ellē? To neviens nezināja. Nepētīja. Tā bija asins balss, kas pavēlēja satvert arklu, izkapti, kas veidoja tautas misiju. Nelaimīgs jutās tāds velis, kuram nebija savu gaitu turpinātāja, tālāko gadu kāpņu mērotāja. Atklīda tāds noguris velis, bet to sagaidīja tukšums pirts vai rijas krēslainībā. Kas sagaidīs, ja sveši visapkārt? Taču citi veļi tam saka: «Cūku ribiņu un putojoša miestiņa mums diezgan gādāts. Nāc, vientuli, pamielojies tu arī! Var redzēt — pēcteči vēl visi daudzmaz kopā turas, nepalaižas laiskumā un dievības noliegšanā. Kā matāms, kungiem nemaz tik viegli ar mums neiet.»

Velis atradīs savus pēctečus arī tālu prom no dzimtajām sētām. Aizdzīti, aizmānīti, pārdoti, aizbēguši. Vienalga, velis savējos atradīs. Veļa īpatnība taču ir dzīvot savos pēctečos daudzas audzes.

Un apspiestie dzīvoja, kā spēja, kā prata, varēja. Kas viņus drīkst nosodīt par vājumu un nespēka brīžos nepaveikto? Barga varas cilpa vilkta ap kaklu. Cik pareizu, cik nepareizu ceļu nomoka sirdsapziņu? Apstākļu sagadīšanās, mirkļu verdīgums, zaudējumu smagums. Minējumi. Aizvien krustojās zobeni, džinkstēja bultas, tad lodes ieurbās miesās, liesma pakāpās salmu jumtos. Bet arvien paloja jauni dzīvības strauti. Nobālēja Eiropas varonīgā, alkatīgā un skaistā seja. Nosirmoja. Tīrumos, uzbrukumos, aizstāvoties, ceļot un postot.

Vēžu krogā alus krūzei blakus krodziniece nolika vārītus vēžus piekodai. Tie esot bez skaita un gala. Kur liksi? Nevar apēst, nevar pārdot. Puikas pa naktīm saķerot tik daudz, ka puse jāatlaiž citai reizei. Elejas kungi esot atēdušies, pieprasot maz.

Bīnemanis soļo. Saule nolūkojas uz leju. Mazie cilvēciņi! Bez saulītes jums neiztikt. Došu siltumu. Saņemiet audzelību! Gaidiet pirmos asnus, kopiet un raugieties, lai pietiktu visiem maizes!

Zemes kopējs griež šūpulim līksti. Izaugs zemes kopējs, vai liktenis aizraus karakalpa gaitās? Zemnieks. Zemkopis. Zemes nieks vareno zemes kungu rokās. Tavas spēcīgās rokas aizdzīs gabaliņu nostāk mežu. Ars un sēs. Pļaus. Vairāk dukātu sakrāsies slēptuvē. Audīsies krāsaini audumi. Zemnieks vienmēr gribējis svētkos būt priecīgs. Sabrauks tālīni radi, koši raksti un rotas pušķos svinības. Tas viss iegūstams ar smagu darbu. Laužoties celmos, mudinot pirmo darba lopu un mēmo draugu zirgu. Netaupi rokas, neguli, saulei lecot! Vajadzīgs šūpulis, nepieciešamas mazo bļāvēju balsis. Kā tev trūkst? Ko vēkšķi? Pagūsi, izaudzis liels, izbaudīt pātagu. Tā ir asa.

Par spīti visām kungu varmācībām, zemnieks vispirms skatīja savu sētu, savu labumu. Par to cieta un smagi atkalpoja savas vienmēr apdraudētās tiesības. Muižas rēķinos zemnieks vienmēr bija vedams pie kāķa, audzināms un rājams, perams, sitams, uzmanāms. Sētu jau zemnieks sargāja, taču gadījās — aizbēga. Neuzticams.

Dzirdi, Bīnemani, virs zemes, zemītes miklās pacēlies cīrulis!

Bīnemanis aizsoļo garām Apšu krogam. Cik te vairs tālu līdz Elejas Mēdema laukiem, līdz Meitu krogam? Viņš cilpo. Klausās putnu dziesmās. Naski soļo uz priekšu.

Vai pretī ilgi neredzētai naudai? Nesteidzies! Nekas labs tur nav gaidāms. Protams, nauda vispirms jānopelna. Cik grūti nāksies, cik viegli veiksies? Kas to šeit, uz dubļainā ceļa, var pateikt? Lai nu vai kā, bet viņš sajūt tādu kā atvieglojumu pēc tik daudzām neveiksmēm. Un ko tur veltīgi prātot! Viņš dodas uzbrukumā nākotnei. Diena jau pusdienas ritulī ietinusies. Klāt Eleja. Pa kreisi kuplos kokos slēpusies Mēdemu jaunā pils. Lepna aleja ved uz pili. Esot varen skaists parks. Tikai neviens tur bez vajadzības kāju lai nesper! Slavenais arhitekts Kvarengi plānojis jaunās pils būvi, zemnieki rāvušies vaiga sviedros. Kaut kādam pienapuikam hercoga sievastēvs neuzticēs pils projektu un celtniecību. Tādēļ naski garām tai vietai, lai kāds neuzskrien virsū. Dabūs pa muguru, ka nokūpēs krājušies putekļi.

Un tad jau pretī pasteidzies Meitu krogs. Reiz tajā Annas Joanovnas precinieks Sakšu Morics, aizmirsis politiku, hercogieni, bārstīja dukātus un dālderus krodzinieka trīs skaistajām meitām un to skavās tvēra Kurzemes smaržas, zemes rasu un mēness gaismas burvīgumu. Vēlāk Anna viņam pārmeta. Bet Annas galma dāmas? Tik daudz skaistuma Sakšu Moricam nācās izbaudīt!

Meitu krogs pilns ar caurbraucošiem kungiem. Zirgi pūšas, kungi pūšas. Sulaiņi, kučieri uzmanīgi vēro kungus un zirgus.

Ņipra un neizsīkstoša garām plūst Elejas upe. Dzidru ūdeni sagriezdama baltās putās, aicina ceļa gājēju nodzerties.

Vai tev, upe, kādreiz tāpat jāizsīkst kā cilvēka mūžam?

Bīnemanis pagriežas pa labi — Dobeles virzienā. Vēl kādas pusotras jūdzes līdz Blankenfeldes muižai jāsoļo, garām Sila, Tīsa, Zāmeļa krogiem. Mežaina vieta. Šur tur pa lauciņam. Šļakst dubļi. Saule vēl nav paguvusi tos tā pa īstam meža ceļā nožāvēt. Pavasaros vienmēr žūšanai ātrāka gaita. Uz dzīvošanu, uz plīvošanu. Rudeņos nebeidzama, apnīkstoša, nomācoša, kā jau uz aiziešanu, nomiršanu. Pilsētas laba kurpniekmeistara šūtiem zābakiem kājās, Bīnemanis neko daudz nebēdā. Kājas vienmēr sausas. Suka un zābaksmērs līdzi somā. Kad ceļš būs galā, varēs notīrīt. Apsēdies uz milzīga akmens ceļa malā, viņš apēd mātes līdzi dotās maizes riciņas. Iedzer Meitu krogā pirkto alu, kas klunkšķ pudelē. Tīkami smaržo tēva audzētās tabakas dūms, senlaicīgā pīpē dedzināts. Tēvs pats jau gadiem vairs nekūpina. Taču pa vecam paradumam vēl tabaku stāda un kopj. Māca dēlam atšķirt labu no sliktas. Diezin kā viņiem tur, Jelgavā, ar veselību? Nekad tu nevari būt brīvs no rūpēm par savu līdzcilvēku labklājību, nekad tu nepārstāsi par viņiem raizēties. Bet tu vēl nezini, ka, palicis pasaulē gluži viens, par sevi vismazāk raizēsies, jo viens jau visvieglāk galā ar sevi tiks. Sliktāk tad, kad slimības sāk mākt.

Saule laužas caur mežu mežiem, kam tik drūmi domāt, ja tepat klāt jau muižas aleja. Steidzīgi jātīra zābaki!

Grāfiene Bīnemaņa gados. Tīkama liekas no pirmā skatiena un laipnā smaida. Bet tad viņa sāk skaidrot mājskolotāja pienākumus. Grāfiene paliek grāfiene. Poliete, melniem matiem, lokana un valdonīga, lai gan pagaidām vēl runā laipni. Taču noteikti.

— Mans vīrs aizgāja bojā. Aug meita. Viņai jūs mācīsiet valodas. Mētelis jums briesmīgs. Tādos tikai namnieki staigā. Tie lācīgie zābaki pēc ratu smēres smird. Pīpi ieteicu tūlīt mest projām krūmos. Smird mute, drēbes, maitā veselību. Mājskolotājam jābūt augstdzimušiem bērniem par paraugu. Bez tam jau pašā sākumā ieteicu jums nesatikties ar muižas ļaudīm. Bez tam, kad sabrauks ciemiņi, jums vajadzēs pakavēt dāmām laiku, ja viņas to vēlēsies, piedalīties kāršu spēlē, ja pietrūks kāda spēlmaņa. Bez visa tā jums labi jāģērbjas, atbilstoši savai kārtai, lai man nebūtu kauns par nevīžīgu, nolaidīgu garīgā lauka kalpu. Bez tam — vai zirgi jums patīk? Nāksies iemācīties jāt un mani dažreiz pavadīt ārpus pils sienām. Es ceru, mēs sadzīvosim!

Kur spruksi? Jāiztur līdz rudenim. Ka tikai kaut cik nopelnītu!

Bīnemanis mācīja pilskundzes meitai valodas, mūziku. Mēģināja ieskaidrot fizikas pamatlikumus. Uzbūvēja un nostiprināja pils tornī zibens ķērāju. Pamazām pierada pie zirgiem. Noturējās sedlos. Sadraudzējās ar zirgu puišiem. Grāfienei tas nepatika. Jūsu vieta nav zirgu stallis. Zirgu pieved pie pils durvīm. Jums atliek tikai tam mugurā sēsties. (Vai par to vajag mūžīgi ēsties?)

Bērnības daļa, jaunības daļa, brieduma gadi sirdi maļ. Uzmanies, uzmanies šajā sabraukušo kungu skaļumā! Tu vari kļūt par apsmiekla objektu visu kungu garlaicībai;

Tu taču neesi galma nerrs, jokdaris krāsainās drānās ar zvaniņu kaklā un kurpēs ar uzliektiem purngaliem.

Grāfiene turas savā straujajā zirgā stalta un nepieejama apkārtnei. Viņa prāto. Bīnemanis klausās. Ko gan viņš domā, ko spēs atbildēt?

—    Mīlestība ir krāšņa zeme. Tikai pavisam reti mēs tajā nokļūstam ar skaidru dvēseli. Ceļā uz mīlestību arvien kāds negaidot uzlej darvas spaini virsū. Kur meklēt vainīgo?

Pavasarī sētais jau sakļāvies statos. Nemanot klāt atvasara.

Grāfiene runā par nākotni. Ne tikai par savu, bet par Bīnemaņa un savu — kopā liktu. Bet debesu zīmes nakts klusumā pāri pils torņiem nevēsta neko labu. Pavisam nedroša mīlestība!

Pa kuru laiku Bīnemanis iemīlējās? Vasaras baltās naktis glabā viņu abu noslēpumu. Muižas ļaudis šo to zinātu gan stāstīt, bet baidās iekļūt nepatikšanās. Grāfiene jokus nepazīst. Un kas gan kāro gulēt uz soda beņķa un pēc tam ārstēt sadauzīto muguru?

Grāfiene apturēja zirgu. Binemanis savējo. Grāfiene runāja:

—    Tu esi brīvs cilvēks. Tev ir apskaužams talants zemes un debesu parādību izpratnē. Tu apvaldi zibeni, ielūkojies zvaigznēs. Mums jādzīvo vienmēr kopā! Atlikušo mūžu lūkosimies tikai viens otra acīs neapnīkstoši, zvaigznēs lasīsim katras dienas labvēlību. Tikai mums vieniem, tikai mums abiem diviem tās lemtas.

Grāfiene jūsmoja. Dažreiz viņai uznāca tādi neparastāki brīži, kad jūsmodama kļuva vēl krāšņāka jau tā krāšņajās drānās.

—    Tici man, mums klāsies labi! Man pieder daudz muižu. Tās ir Kurzemē, Zemgalē, Lietuvā, Polijā. Visas ienesīgas! Tās mums nodrošinās bezrūpīgu dzīvi. Tu varēsi nodoties zinātnei, darīt visu, kas tev nepieciešams. Aizbrauksi uz Angliju vēlreiz papildināties. Aizbraukšu tev līdz. Tu vienmēr būsi apbrīnojamos, interesantos cilvēkos, nevis tajos Jelgavas krogos. Tur viss tāpat sapelējis kā tavas mātes būdelē. Tavas drēbes, kad atnāci, smirdēja pēc dūmiem un pelējuma. Tās tavas līdzpaņem» tās grāmatas es iesmaržināju ar Varšavas mirrēm. Tu iepazīsi manus draugus grāfus un hercogus, skaistus un varenus magnātus. Tev viņi noteikti patiks, tu viņiem ne mazāk glaimosi.

Kādas varenas nākotnes izredzes pavērās! Nabaga BI- nemanim vajadzēja stāvus uzkāpt Blankenfeldes debesīs. Tomēr grāfiene vēroja dziļo rievu viņa pierē un sajuta saltumu. Kas tā par sauli, kas uzdzen drebuļus? Nekas, viņa domāja, ar laiku pieradīs pie ērtībām, ēdīs no rokas un prasīs vēl. Tur jau trakam jābūt, lai tādu bagātību laistu garām. Un es pati arī neesmu zemē metama. Trīsdesmit magnāti un piecpadsmit grāfi mani jau ir bildinājuši. Ko tad šis iedomājas? Es vēl daudz kalnu apgāzīšu!

—    Es jau esmu tikai atbrīvota dzimtcilvēka dēls. Ko es tajos dižciltīgajos meklēšu? Ko atradīšu? Tas vien jau manī rada pretīgumu, ar kādu aci poļu magnāti aplūko nabagus. Baismīgi metas!

—    Tev jāatceras, ka esi brīvs hercogistes pilsonis. Es tev nopirkšu titulu. Kādu vēlies? Barona, grāfa, firsta? Tas maksā naudu, bet man tās netrūkst. Nopirkšu atbilstošu muižu. Uzcelšu pili ar septiņiem torņiem. Tad tu mani drīkstēsi oficiāli bildināt. Tikai vispirms tev jāpāriet katoļu ticībā. Kas citiem daļas par tavu dvēseli? Visu atsver biezais naudas zutenis. Tu domā, es savam biktstēvam visu taisnību stāstu par savām sirds gaitām, domām, iegribām? Tā tikai vēl trūka!

Bīnemanis šausminājās. Iedomājās vecākus. Ko viņi teiktu? Nosodītu dēlu. Cik ilga gan būtu laimes sajūta pēc žilbinošā kāzu gājiena kādā dimdošā Varšavas katedrālē?

Varbūt dzīve viņu pārbaudīja? Grāfiene Vanda tiešām ir skaista. Viņš neapšaubāmi iemīlējies. Tikai vienu mirkli laimes kalngalos atrasties! Un tad kritīsi zemāk par zemi. Pēc mirkļa viņa tevi rās, tramdīs, pārmetīs tavu zemo kārtu, lamās par plebeju un neveiksminieku. Viņa ir aizraujošas jūsmas un nežēlīga praktiskuma sajaukums, iedomīga un dāsna. Divas galējības viņā iemiesojušās. Visam pāri paceļas ieaudzinātā poļu magnātu nicinošā attieksme pret zemāko kārtu cilvēkiem.

—    Mans uzdevums zemes virsū nav iekļūt augstākajā zemes valdnieku kārtā. Ar visu muižu un titulu bruņniecība mani nepieņems savā vidū, jo mans liktenis visur nāk man līdzi. Man jānodrošina sava eksistence savas kārtas ietvaros, jārūpējas par vecākiem. Kas to zina, cik viņiem vēl atlicis, cik man vēl palicis?

—    Rūpēsimies abi. Aizbrauksim, apciemosim, palīdzēsim. Vai man dālderu trūkst? Atpalicis tu esi, mans mīļais, traki bailīgais zemnieciņ! Par bagātību pavairošanu jādomā! Tev, zinību meistaram, tas šķiet otršķirīgs jautājums. Es saprotu. Par bagātībām domāšu es, tava grāfiene Vanda.

Cik jauki būtu atkal ielūkoties zvaigžņu miljonos! Rēķināt to ceļus. Meklēt aprēķinu novirzēs jaunas nepazīstamas zvaigznes. Un kur tad vēl elektrība? Kur tad gaisa kuģi un gāzes? Un pats galvenais — par maizi nav jādomā, to gādās grāfiene Vanda, viņa sieva, saimniece, draudzene, mīļotā dvēseles sapratēja.

—    Ziemas pavadīsim Varšavā, tur man daudz ietekmīgu draugu. Man nepatīk rudens dubjavās zirgus triekt, atbaida vēju aurošana lauku pils klusumā. Ziemas aizpūstie ceļi neatļauj pārvietoties. Toties pilsētas augstākās sabiedrības uzmanība joprojām pievērsta tieši man. Visi vēro, apskauž, sajūsminās. Daudzkrāsainība! Viens otrs pavecāks magnāts glauž manu rociņu un drebošā āža balstiņā šļupst, ka neuzdrošinoties mani apskaut pat sapņos. Es atsaku: un pareizi darāt! Man pilnīgi pietiek ar jaunākiem grāfiem. Vai nav skaisti atcirsts? Pēc visiem aristokrātijas likumiem un tikumiem. Tev tie arī jāprot.

—    Un kas es tajās ballēs būšu? Kambarkungs? Sulainis? Nekas?

—    Zemniekam zemnieka valodai To jau laikam par cilvēku nepataisīs. Vai tad tu neredzi, ka man visi tie grāfi sen jau kļuvuši gluži vienaldzīgi? Galvenais esi tu. Es neceru uz mūžību, tāpēc jau šodien meklēju atslēgu turpmākiem šīs zemes gadiem, laimei.

Grāfiene ir bagāta. Bagātība ir vara. Viņa drīkst vairāk nekā citi. Reizēm viņai šķiet, ka mīl šo dīvaini, neveiksminieku. Viņa grib to izraut no ierastā rituma, padarīt savas kārtas cienīgu.

—    Ierīkosim manā muižā kaut ko līdzīgu zvaigžņu lū- kotavai! Atvedīsim tālskatāmos stiklus no ārzemēm! Kas mūs var kavēt?

—    Pati sacīji, ka ziemu te nebūsi. Citu vasaru prāto pavadīt Lietuvā. Aparāti apputēs. Viens jau es te nedzīvošu. Ierīko zemniekiem skolu! Viņi tā ilgojas pēc gara gaismas, grāmatām.

—    Zemniekiem nav vajadzīgas skolas. Katru lieko grasi viņi nes uz krogu. Tu arī esi manīts tur slaistāmies. Kamēr tu esi manā dienestā, tev jāklausa man. Krogā aizliedzu tev kāju spert!

Grāfiene Vanda ir dusmīga. Viņa krata slaido pirkstu gar iecerētā degunu. Kauns un negods! Runāt ar skrandainajiem zemniekiem un dzert to visprastāko alu! Vai tad nepietiek ar tām dažām laba vīna glāzītēm, ko reizi pa reizei var saskandināt ar magnātiem? Visur zemnieki ir vienādi. Utaini, neaptēsti, izbadojušies, Jauni. Viņus nedrīkst mācīt, tad viņi jutīsies par mums labāki.

—    Visvairāk man bail no taviem vienpusīgajiem uzskatiem.

Nepalīdz! Mājskolotājs jūt nepieciešamību atstāt muižu un atgriezties Jelgavā. Kad viņš par to ieminas, Vandas kundze saplok. Sāk raudāt. Raud patiesi. Bez mazākās izlikšanās. Kļūst smagi.

—    Ak tā gan! Esmu tevi iemīlējusi. Cik nakšu neesam sapņojuši par kopīgu laimi! Ziemu biju pie vienas izcilas astroloģes Varšavā. Viņa pateica visu patiesību. Palūkojās acīs. Bet tu man pat nespēj sastādīt pareizu horoskopu. Ak tu, zvaigžņu pētnieks! Plukata! Zemnieks! Ķeceris! Lutera mācības piekritējs! Viņam bail no katoļu ticības! Baidās no bikts! Smirdeklis! Kādi tev bija tie zābaki, kad ieradies muižā? Smirdošas kājas! Smieklīgais mētelis! Tā astroloģe teica, ka man būs viens dižciltīgs un viens nabadzīgs pielūdzējs. Tas bagātnieks man jau bija. Es vatu atgriezties pie tā, bet tas tomēr neesot vēlams. Viņš mani vairs nespēšot valdzināt. To nabagu pie manis atvedīšot vistīrākā nejaušība. Tas būšot labs cilvēks. Tu jau neesi slikts. Tikai tev piemīt liela un muļķīga spītība. Ar to tu sagandē visu savu turpmāko gaišo dzīvi. Pieņem katoļu ticību, nopirkšu titulu, apprecēsimies. Kas būs — būs!

Grāfiene atkal sēž uz savas sajūsmas kalngaliem. Iedomātā laime šūpojas šmaugā zarā. Kā atbalss no lakstīgalas pavasara dziesmas. Burvestību pilnas dziesmas. Lauks nodzeltējis. Labība jau rijās.

Smagums iegūlies kaklā. Mājskolotājs izņem pīpīti. To pašu aizliegto. Taču viņš vairs ar aizliegumu nerēķinās. Vanda neiebilst.

—    Kāpēc tu klusē?

—    Kad man smagi, nevaru parunāt.

—    Kāpēc tev smagi?

—    Tu nicini zemniekus, bet viņi tev gādā maizi.

—   Viņiem tas jādara! Ak tā, aizmirsu, ka tu ari esi tikai zemnieks. Velti hercogs Pēteris tevi skolojis! Ar visu talantu tālāk neesi ticis. Niecīgais zemes tārps! Lai tad tevi ēd utis!

Un tā atkal nekāda patīkama pastaiga neiznāk. Bīnemanis paliek viens. Grāfiene viņu pamet, aizliedz pavadīt.

Iemīlējies, sadusmojies, sarūgtinājies mājskolotājs smagu skatienu nolūkojas aizgājējā, tad nogriežas uz kroga pusi.

Iztapīgajam krogus papam atraida kungu galu, paliek lielajā istabā pie zemniekiem. Krietnā vakarpusē atgriežas pilī. Saplok savā istabā. Kur nu savā, dienesta istabā.

Pēc vakariņām grāfiene saka:

—   Tev jāsaprot, ka, aizrādot uz taviem trūkumiem, es tikai gribu būt tev patiess draugs un palīgs.

—   Tad jau visi muižnieki ir zemniekiem tie patiesākie draugi, viņus saukdami uz muižu un nopērdami.

—   Tad jau viņi ir arī pelnījuši. Velti es savus zemniekus nelieku sodīt. Tu viņus vēl nepazīsti. Gatavi mums pārkost rīkli!

Vienu bridi viņi ir laimes kalngalos, otru mirkli jūtas kā niecīgākie zemes pīšļi. Bīnemanis saprot, ka ilgi tā nevar turpināties. Ar savas kārtas sievieti būtu kopīga valoda, kopīgs mērķis, vienota gaita. Ķildojas visi. Zemnieki, pilsētnieki, muižnieki. Pat zemes lielkungam Pēterim nav veicies trijās laulībās. Bet viņi visi ir savas kārtas piederīgie. Un viņu ķildas tikai atspoguļo viņu kārtas tikumus vai netikumus. Bet Bīnemanis nevēlas pāriet katoļu ticībā, viņu nevilina grāfa tituls, liela muiža un tūkstošiem zemnieku, kas locītu muguru viņa priekšā. Ja viņš pats prastu to locīt grāfienes untumiem. Viņam bail no negaidītajām pārmaiņu brāzmām, dusmām, Jā, man tiešām bail, jo es nezinu, ko viņa izdomās rīt.

Pārskrējis zemju plašumus, pārpeldējis jūru jūras (ar karietēm un kuģiem), kādu dienu Blankenfeldē ierodas barons Knipelnāgels, grāfienes sens pielūdzējs. Grāfiene Vanda priecīga stāsta:

—   Viņš bija pavisam nolaidies. Ar visām muižām un tituliem. Paskaties, Bīneman, kas tagad par staltu vīru no viņa iznācis! Pazīt vairs nevar. Apguvis smalkākās manieres, valodu.

—    Pati sacīji, ka tev uz mūžīgiem laikiem ar šo stalto kungu viss izbeigts. Un vispār — kas man kopīgs ar kungiem un to nepastāvīgajiem spriedumiem?

Grāfiene šoreiz neapvainojas.

—    Nerūc, nerūc, pinkainais meža zvēriņ! Muižniecība tomēr ir cilvēces augstākais sasniegums. Padomā pats, izsmalcinātā franču aristokrātija un prastais, rupjais, neveiklais, smirdošais zemnieks! Ir taču starpība? Tev arī tādam jākļūst! Izvedīšu tevi uz pareizā ceļa. Tavu nederīgo, kaitīgo, spītīgo zemnieka loģiku salauzīšu gabalu gabalos. Lai tā būtu kaut no dzelzs! Uzvedība un skaistas drēbes, manieres, smaržas pārvērš cilvēku. Dzird, ka hercogs Pēteris arīdzan cēlies no zemniekiem? Redzi nu, pat muižnieki no viņa baidās. Pareizāk, no viņa tētiņa baidījās. Varbūt dienās no tevis arī baidīsies. Cik lepna es tad būtu, ja tas tā reiz atgadītos! Tādēļ pārvērties! Mācies tēlot un slēpt jūtas! Tev tikai jādomā par mani un jāmīl mani. Un sieviete to pati jutīs. Mazāk staigā pa mežiem, krogu, vairāk nododies mīlas rotaļām, tad neatliks laika domāt par neauglīgām lietām. Tu jau sen vairs neesi zemnieks. Vai tu sēj un pļauj? Vai tu saņem pērienu? Tu esi brīvs cilvēks. Tev jāpieņem katoļu ticība, un mēs nekavējoties dosimies uz Varšavu. Tu būsi grāfs Ernests fon Bīnemanis. Savā sešzirgu karietē, ar sulaiņiem un personisko kučieri. Titulu es jau nopirku. Visas grāmatas, kas to apliecina, ir pie manis. Varšavā (nespļaudies!) tu aizmirsīsi visas smirdošās dzīves grimases un ar laiku, ātri vien sajutis varu rokās, nebūsi sliktāks par vecajiem īstajiem magnātiem. Par tiem sīkajiem, utu noēstajiem šļah- tičiem labāk nerunāsim. Ne tiem mantas, ne naudas, ne zemnieku. Tie paši kalpo par sulaiņiem, pēdu dzinējiem, okšķeriem.

Grāfiene nebūtu grāfiene, ja katru dienu nepārsteigtu mājskolotāju ar jaunumiem.

—    Mans mīļais, barons Knipelnāgels mani bildināja. Mēs runājām par nākotnes spožajām dienām. Ko nu par dienām! Par gadiem! Gariem, saulainiem, mīlas spožumā mirdzošiem! Barons vienā gadā ļoti pārvērties. Viņš mani bezgala mīl. (To sieviete jūt pat ar kāju pirkstiem.) Viņš beidzot grib laimīgi apprecēties. Es vēl padomāšu. Laiks un sirds parādīs, kurš no jums abiem būs man mīļāks3

Spiež krūtis. Kalst rīkle. Tagad būtu jāaiziet uz krogul Grāfiene runā ilgi un satraukti. Viņa pati nonākusi strup- cejā. Vairs nezina, kā lai sper izšķirošo soli. Viņš vai tu? Kāpēc dreb rokās mazā pīpīte? Vanda to ievēro.

— Mazāk uzturies krogā! Pārtrauc kausus cilāt! Jau tagad dreb rokas. Ko darīsi vecumā? Kauns!

Vai tad tu nemaz nesaproti, ka tas nav no kausa cilāšanas? Vai mūsu Bīnemanis patiesi iemīlējies? Laikam gan. Taču jau cilvēks! Ir viņš, ir grāfiene. Tikai katram sava kārta, savi uzskati. Vanda ir aizvainota. Raud, dusmo. Sprēgā. Šaudās. Mudina. Pārliecina. Bet kuru tad es īsteni mīlu? Kam tu gribi piederēt? Tautai? Grāfienei? Neko teikt! Nākamais magnāts! Lupata! Plukata! Ko tu meklē apsēstajā Blankenfeldē? Atjēdzies, nabaga Bīnemani! Mīlestība ir akla! Viņa tikai joko!

Tu viņu vēl nepazīsti! Kuru katru mirkli viņa var pavēlēt — un tevi nopērs. Ja tas vēl nav gadījies, tad var gadīties. Kam tu sūdzēsies? Hercogam, Varšavai? Neviens tevi neuzklausīs, kaut gan esi brīvnieks. Vilces gravā sa- krēšļo. Mežs satumsis. Putni sen jau pagaisuši. Pa kuru laiku tas noticis? Vējš rausta drēbes, purina garos matus. Viņa ir laba, viņa nav laba, viņa ir gudra, viņa ir pārgudra. Tu viņu vēl nepazīsti! Viņa ir augstas kārtas sieviete. Tu te atnāci maizi pelnīt ar savu gudrību. Cik būsi nopelnījis? Daudz pārmetumu, pārpratumu, aizvainojumu. Varbūt tu esi egoists? Vai esi redzējis tikai tīras debesis? Vairāk tās pārklātas tumšiem mākoņu blāķiem, bieži zibeņo, sper pērkons, daudz posta un bēdu.

Kā viņiem tur, Jelgavā, klājas? Kā ar veselību? Mans laiks šajā muižā, acīm redzot un sirdij jūtot, pagājis. Redzēju un dzirdēju savas tautas bēdu stāstus. Ne jau prieka pēc klausījos savas tautas stāstus krogā. Uzmācās jautājums: kam tu piederi? Tautai uz zemēm? Domai pilsētā? Prasīgajai, maigajai un vienlaikus nežēlīgajai grāfienei Vandai es neesmu piemērots. Mans laiks pagājis. Es neko vairs nesaprotu! Ko viņa mīl? Knipelnāgelu! Mani viņa uzlika par ielāpu savam sirdsmieram, kamēr barons mētājās pa Eiropas galmiem un Parīzes saloniem, skolodamies manierēs. Protams, no Parīzes tagad jālaižas pa kaklu pa galvu projām. īstajiem frančiem beidzot apnikuši visi šie dižciltīgie aristokrāti. Līdz kaklam visi viņu netikumi, ietērpti rokoko stilā. Pietiek!

Nē, nē, es viņai nepavisam neesmu piemērots. Arī viņa man neko nespēj dot domas tālākvirzībai. Viņai sen jau apnikušas manas zvaigžņu teorijas, zibens novaditāji un ķērāji. Viņai apnicis klausīties par manas pilsētas nomali. Tā esot pārāk smirdoša un ļauna, lai augstdzimuša grāfiene tajā gūtu kaut vismazāko apmierinājumu.

Pēc garākas sarunas ar grāfieni Bīnemanis pagaist muižas gatvē.

—    Tavs mājskolotājs pavisam jocīgs, — barons Knipelnāgels saka grāfienei un smejas. (Patiešām, kas viņam par burvīgu stāvu un manierēm!)

—    Zemnieciņš! — Vanda plīkšķina pātagu.

—    Es zinu, viņš nemaz nav talantīgs un tikai uz laiku piesmērējies zinātnei. Aiz laimes, ka esi no viņa vaļā tikusi, aplūko manas jaunākās gleznas! Ja tu zinātu, kādās krāsās tās vizuļo, kāds franču aristokrātijas burvīgums tajās iemiesojies, tad tu beidzot mani iemīlētu uz laiku laikiem…

—    Saulītei norietot aiz Vilces gravas, iesim un aplūkosim tavas bildes, — apņēmīgi nosaka grāfiene Vanda, raudzīdamās Jelgavas virzienā. — Es taču viņam apsolīju katru vakaru ar rietošās saules stariem sveicienus sūtīt.

—    Tagad, kad pie tevis esmu es, barons Knipelnāgels, šādiem solījumiem nav pat pātagas plīkšķa vērtība. Manas bildes pat sveces gaismā iegūst mirdzumu.

Viņi apgrieza zirgus. Rikšos tuvojās pilij.

CUNFTES LĒMUMS SIRDSLIETĀS

Vecmāmiņa Marlita, Teča un Svandera jauno dienu lielā mīlestība, sēdēja Smilšu sudmalu aizvējā uz soliņa un adīja cimdu. Veikli kustējās kādreizējās brašās mel- dermeitiņas sastrādātie pirksti.

Sāp jau manas rociņas, sāp, bet par velti neviens maizi nedod.

Kāpēc mūsu vīri tik ātri aiziet uz smiltaini? Grūts darbs! Vai mēs, sievas, mazāk strādājam? Vajadzētu ātrāk sabrukt!

Marlita domā par meitas likteni.

Atri nokļuva atraitnēs. Nav vēl pat četrdesmit. Mazmeita nule precību gados ietikusi. Dzimta turpinās. Jaunā meldermeitiņa sit sparīgu soli, atjautībā pēc vārdiem kabatā nelien. Melderzeļļiem acis zib. Vai tad es, vecene, neko nezinu? Vai tad es neredzu, ka zellis Vilks viņu vien kāro? Bet ko mana mazā Ilzīte? Kur viens, tur otrs. Jauno dienu neapdomīgā burvība! Bet kā tad man pašai reiz bija?

Teču es nekad nemīlēju. Svanderu gan. Ļaudis mēļoja: šie abi iešot uz dueli. Muļķības! Nekad es to nepieļautu. Bet tās tikai tādas ļaužu nevalodiņas vien bija. Vecmāmiņa smaida. Ko iedomājies, Tečs mani viņgad vēlreiz bildināja. Nav aizmirsis. Vienu brīdi biju gandrīz gatava gājēja. Apnicis ar meitu strīdēties par dzīves sīkumiem. Taču, ja tā padomā — kāda tam gan vairs jēga? Bez spēka un karstuma asinīs! Cik ilgi vairs vilksimies pa šo zemes virsu? Viens un otrs. Mana meita, meldermeistara atraitne, uzbļāva, kad par to ieminējos. Muļķa prātā esi? Viņš, mācīts vīrs, visu dzīvi pa tiesām, pilīm, galmu pavadījis. Kas tu viņam būsi? Kas jums kopīgs? Nebūs kopīgas valodas! Uzgriezuši viens otram muguru, gulēsiet stenēdami, pukstēdami. Paskat, kas man par varenu māti! Precēšoties. Jāsmejas! Cik tās mencas, bet kādas žaunas! Pasaulei par apsmieklu bērnu padarīs!

Bērns atradies! Pati veca sieva!

Gan jau paši ar savu padomu sagulēsim. Tikai žēl, bijušo vairs neatgriezīsim. Bijis un aiztecējis. Kā milti caurā maisā. Sava laika skaistāko meldermeitiņu Marlitu reiz apņēma pavecs miltu meistars. Biju meldermeistara madāma. Tikai pamaz tā prieka. Brīvo laiku un naudu sabāza «Miltu bedrē». Cik tad te tālu Jelgavas robežas? Labs vīra spļāviens. Gan dusmojos, gan bēdājos. Uz darbu gan bija nadzīgs. Gaņģi rībēja, milti putēja. Aizputēja, izputēja, noputēja mūžs gar acīm. Jau saulīte vakarpusē.

—    Vecomāt, vai Ilzīti neredzēji?

—    Ai, Vilciņ, Vilciņ, manu mazmeitiņu gribi apēst. Mīksta!

—    Tava meitiņa, meistariene, mani diezgan jau ēdusi. Bet ar jauno mēs labi satiksim. Cauru dienu un nakti mīļi bučosimies un strādāsim.

—    Kas man par to tiks, ka es vienmēr jūsu pēdas ar melu slotiņu aizvelku? Skaties, uzzinās mana negantā meita, būs pirts bez laika.

—    Līdzko saņemšu alus naudu, nopirkšu tev skaistu lakatu.

—    Tas jau būs jauki, bet tikai to alus naudu jums vairs nedod.

—    Lielkunga muižu pārvaldnieks Grlnhofs pie visa vainīgs, aizliedzis malējiem maksāt.

—    Vainīgs jau gan, bet vai visa tava naudiņa nepaliks «Miltu bedrē»? Manam vecajam bieži tā gadījās. Tencinu, tencinu, dēls, ka tu mani, vecu krāmu, solies neaizmirst. Tikai uzmanies no manas Anlīzes! Meiteni viņa sargā kā aci pierē. Būtu tu ticis jau meistara kārtā, tad tai jūsu precei cita vērtē.

—    Droši vien tad būtu. Cunfte jau mani pagaidām iecēla tikai par pagaidu meistaru. Rasi apstiprinās pavisam! Netrūkst jau citu gribētāju. Ja labi uzvedišos, cītīgi strādāšu, kas zina, cunftes padome var izlemt lietas man par labu, tikšu par lielkunga dzirnu meistaru un varēšu Ilzīti precēt. Māte lai dzīvo pie mums. Ja nepatiks, lai meklē vīru, sāk jaunu dzīvi. Tik veca nemaz nav.

—    Bet vai tad tu nezini, Vilk, ka jaunajam meistaram jāprec atraitne, ja vecais meistars miris? Tā daudzreiz jau ir noticis.

—    Zinu, bet Anlīze te viņreiz solījās mest visam ar roku, pāriet uz Jelgavu, gribot pirkt māju un tirgoties.

—    Lai gan viņa ir mana meita, es nekad nezinu, ko viņa domā, jo parasti runā vienu, bet dara pavisam otrādi. Olu grāpis!

Sapņi, sapņi… Vilks tic saviem sapņiem. Apņēmībai. Laimei.

Lielupe aizplūst uz jūru. Saule pagaist tai līdzi. Vakaro.

Pagaidu meistars un Ilzīte sapņo Lielupes skaistajos līčos.

—    Merģeli neredzēji? Tas nolāpītais Vilks arī pazudis. Vai tikai abi atkal nevazājas apkārt pa krūmiem? Pazudinās manu bērnu. Tu man, māt, nemānies tik daudz! Saki, kur viņi abi dauzās! Ilze jāpieskata. Var vēl gadīties kāds bagāts precinieks. Kas tad ņems apsiekalotu? Vilkam naudas nav. Nestāsti, ka ar zejļiem krogā!

—    Piedzerties var arīdzan bez naudas. Cik tēvs tā nedzēra!

—    Kad jau bija, pats arī maksāja. Uzmani Ilzi, uzmani!

Anlīze braša sieva. Pašā vasaras briedumā. Ar vīru nodzīvotie divdesmit gadi sievas skaistumu tikai pavairojuši, izcēluši galveno sievietes īpašību — rosīgu darbošanos. Bet tagad viņa meklē izeju. Strupceļš. Ja sudmalas piederētu viņai, bet tās pieder lielkungam! Domātāja var vienīgi nokārt degunu. Kamēr domā. Tad izdomās. Deguns pacelsies augšup. Kur lai viņa iet ar vecu māti un neiz- precinātu skuķi? Te, Smilšu sudmalās, pavadīta mūža lielākā daļa. Tik daudz vēlreiz viņa nenodzīvos. Kas svešumā labāks gaida? Viss jāpamet! Jāaiziet tukšām rokām. Tie dālderi viņai pilsētā ātri aizripos. Te, sudmalās, viss ir pie rokas. Bet rit jau cunftes padomes diena, sēde, izlemšanas diena par viņu un meistaru. Kur iesi, kur paliksi, ja cunfte par tevi nedomās? Sirds skumst un sēro. Vai tad dažreiz nav bijis tā, ka vislielākajā izmisuma brīdī viss atkal par labu vēršas? Varbūt ari Anlīzei viss vērsīsies par labu? Vai tad nav dzirdēts, redzēts? Turies, meis- tariene, nesapņo!

Ļaužu acīm apslēptajā Lielupes līcī Vilks bildina Ilzi.

—    Līdzko kļūšu meistars, tūlīt rīkosim kāzas.

—    Un tu nekad nedzersi kā citi meistari, būsi pie manis!

—    Es turu īkšķi, lai tikai viss labi izdotos. Lai cunftes meistariem, runas vīriem, būtu uz mani labs prāts. Savu darbu es protu.

Viņi bija jauni, viņi cerēja. Viņi vēl nezināja, ka cerības var būt vēju ziediem līdzīgas. Bez cerībām nevarēja. Rietoša saule, sarkstoša meitene, laimīgs puisis. Vakara vējš Lielupes līčos.

—    Rāma tu esi, Lielupe, lai gan dziļa. Kuģi pa tevi uz jūru aizpeld bez bēdu. Uz jūru, kuru mēs abi neesam skatījuši. Skatīsim!

—    Kad būsim viena ģimene, vienās rūpēs un priekos saistīti.

Tiešām, skaistas ir tādas jaunu cilvēku naivas valodas! Viņi tikai kāro laimi, visu redz apmiglotām acīm.

—    Aizbrauksim klusībā pie jūras. Vēlāk citiem būs brīnums!

Atvasaras naktī dzirnavas iegrima siltajā tumsā.

Abi laimīgie attapās uz rīta robežas. Visu nakti vu;i cēla drošas gaisa pilis. Otrā dienā pret vakaru gaisa pilis sagāzās. Ai! Drupas!

Jelgavā cunltes padomes paplašinātajā sēdē cienīgi aiz garā galda sēdēja amata vēlētie locekļi, runas teicēji, rīkotāji. Uz galda amata ruļļi, cunftes kauss ar daudzām sudraba lapām, kuras piestiprinājuši uzņemtie meistari. (Arī Vilkam par savu naudu jāliek sudraba lapu izgatavot. Uz tās iegravēs viņa vārdu un gadaskaitli.) Sēdē piedalījās visi amata mācekli, zeļļi, meistari, viesi.

Sēdes vadītājs lēni un uzmanīgi izskatīja visas iesniegtās prasības. Ar klusuma brīdi pieceļoties pieminēja aizgājušos mūžībā, apsveica jaunpiedzimušos. Nosodīja traču rīkotājus. Vainīgajiem bija jāmaksā soda nauda, to pārvēršot alus muciņās vai brandavīna mēriņos.

Izskatīja Smilšu sudmalu meistara atraitnes iesniegumu par dzīves apstākļu nokārtošanu. Vienlaikus jāapstiprina jaunais meistars.

Cunftes padome šos abus jautājumus apvienoja vienā un atrisināja ar īstu Zālamana gudrību. Lai nu kāds mēģina apstrīdēt melderu cunftes gudrību! Un runas vīrs svinīgi iesāka:

— Pagaidu meistars Vilks tiek apstiprināts īsta meistara kārtā, ja viņš ņem sev par dzīves draugu, līdzgājēju, melno stundu projām gaiņātāju un atbalstu visās likstās un priekos sava bijušā meistara atraitni Anlīzi. Ja šāds cunftes lēmums neapmierina zelli Vilku, tad viņš zaudē tiesības jebkad, jebkur uz visiem laikiem kļūt par pilntiesīgu sava amata meistaru. Ar savu atsacīšanos viņš ir pārvilcis svītru visām turpmākajām cerībām kāpt uz augšu. Cunftes ruļļos jau no sirmiem laikiem stāv rakstīts— palīdzēt savu biedru ģimenēm nelaimes gadījumos. Mēs īpašu pensiju atraitnei Anlīzei nevaram maksāt, jo laiki pašreiz ir grūti, naudas mums maz. Un tāpēc — summa summarum — mēs nolēmām Anlīzi atstāt Smilšu sudmalās arī uz priekšu līdz viņas mūža galam, bet viņai un Vilkam, ja viņš labi pārdomājis nupat dzirdēto, ir jā- sadodas rokām, jāiet pie altāra. Labs labu nemaitā! Anlīze vēl braša. Sievas lietu viņa pieprot. Mūsu nelabvēļi un skauģi citās cunftēs redzēs, ka pie mums zeļļi tiešām kļūst par meistariem, bet atraitnes un bāreņi tiek apgādāti uz to labāko. Neviens un nekas nav pamests likteņa ziņā. Tagad visiem skaidri un gaiši saredzama amata lielā līdzjūtība un vārdos neizsakāmais atbalsts dzīves augšupejā un nebaltās stundās. Mēs pildām savos ruļļos no paaudzes uz paaudzi ierakstītos likumus.

Vilks sagrīļojās. Mana Ilzīte! Stiebriņš Lielupes viļņos.

Anlīze palūkojās Vilkā, apmierināta pasmaidīja. Meis- tariene esmu bijusi, meistariene palikšu. Ar mīlestību vien pie baltiem miltiem netiksi. Un kas tad vainas tam Vilkam? Jaunāks? Nu, un kas tad ir? Tādam taču spēka daudz vairāk nekā sačākstējušam vecim. Ja Vilks mani negrib, tad viņam jāiet bekot, jo — vienalga, kas un kā — es palieku sudmalās. Ja ne Vilks, tad kāds cits, ko cunfte iecels, mani ņems par sievu likumīgā kārtā. Manu meitu tev, Vilk, neapēsti Tagad varēsi mani grauzt, tikai zini, ka esmu cieta koka veidojums.

—    Nu tev, Vilk, jārīko mielasts! Nesēdi nokārtu degunu! Vecā meistariene tīri iekārojama. Tiktu es pie meistara goda, piemiegtu aci mīļu prātu. Vai tu nezini, ka tiem runas vīriem pašiem vecas grezeles mājās? Vai tāpēc viņi nesēž cēli kā slotas kātu norijuši? Cik viņiem skaļas balsis, smalkas ausis un redzīgas acis!

—    Veca sieva ir maza vaina. Taču meistars! Citādi nabaga zellis uz augšu netiks. Ko tad līdz tās smukās, bet plikās? No vaigiem sviestu nelaizīsi. Ne jau visiem meistariem tās meitas pagadās. Zellis ar saviem grašiem sievu nevar uzturēt. Tagad tev, Vilk, par maizi nav jābēdā. Sieva gādās maizi, un pavalga arīdzan nekad netrūks. Un labi būs. Milti maisies. Rupjais malums. Bīdeļgaņģi. Pietiks putraimu, un grūbu netrūks.

Pēc visiem rakstītiem un nerakstītiem likumiem Vilka kāzās līksmoja trīs dieniņas «Miltu bedres» labākajā un lielākajā zālē. Te bija visi, kam bija jābūt. Zeļļi, tukšiem vēderiem aizgājuši uz kāzām — cik tad tās meistarienes ikdienā ir devīgas, maizi aiz atslēgas glabā —, ar pilniem vēderiem atgriezās. Daudz ēda, daudz dzēra. Daudz vēl palika pāri. Vai visu izēdīsi, vai «Miltu bedri» izdzersi? Un kā lai neēd, kā lai nedzer, ja tas viss tev ieskaitīts priekšdienām atkalpošanai. Ar tukšām māgām, bez stiprākas dziras. Pie smagiem miltu maisiem, pie baltiem putekļiem.

Zeļļi atvadījās no bijušā biedra. Tagad jau tu būsi savas varas kalngalos. Dievs pasarg, muļķim iedod varul Kas zina, cik gudrs būsi, rīkodams savus zeļļus. Vecie, cienīgie, lepnie meistari ar vēsu smaidu uzņēma jaunpienākušo. Ārīgi lišķīgi, iekšķīgi nosodoši. Pavērosim, kāds tu būsi mūsu vidū. Pavisam muļķīgi, ja plikam nabagam iedod bagātību.

Viss paiet. Vai ir jau pagājis? Vilks domāja. Mana jaunība šonakt izkūp smaržīgas tabakas dūmos, noskalojas alus putās, saviebjas sīvajā brandvīna malkā, samierinās vīna saldumā. Esmu meistars. Ne jau visiem pie tā ceļa krustojuma nonākti Ja esi to sasniedzis, tad nomierinies.

Līdzās sēdošā tagad un vienmēr būs mana sieva. Vai viņa būs mana ceļa līdzgājēja? Protams, viņa ir meistariene. Vai tā tur, galda viņā pusē, nav Ilzīte? Ir! Cik viņa jautri triec ar to vecīgo melčlermeistaru! Meldermeistaram driz būs pagājis sēru gads, kopš sieva guldīta zemē. Ilzite esot gatava tūlītgājēja.

—   Lai gan tu viņai galviņu grozīji, viņa tomēr atsitusies manā prātā. Būs bērns pie vietas. Paliksim vieni paši. Labāk taču, ja liela meita, turklāt tava bijusī brūte, nemaisās mums pa kājām. Arī man, viņas mātei, sirds mierīga, ja bērnam iet labi.

Un balto alus putu mākonī pagaist rožainās sapņu bildītes.

—    Nedzer tik daudz, — lūdz Anlīze, — tev pašam būs smagi!

Ko tā blakus sēdētāja grib? Es lai nedzerot? Vai es tev esmu Lielupes līčos devis solījumu nedzert? Ar tevi neesmu bijis nekur ārpus sudmalām. Nekā romantiska mums nav bijis. Tu esi mana sieva. Esmu tavs vīrs. Tikai tai, kas sēž viņpus galda un ir tava meita, esmu solījies nedzert. Bet viņai mans solījums nav vajadzīgs. Tev, mana sieva, es neko neesmu solījies. Un ko gan var solīties, ja nav bijušas naktis ārpus sudmalām Lielupes līčos?

Un skanēja dziesmas, kāzinieki dejoja un gāja rotaļās.

Viss paiet, jo ātrāk svētki. Nemani, ka jau cauri, jau liela diena, jau trešo lāgu paģiras salāpītas. Putas nopla- kušas. Dūšas skumjas un saplakušas. Apēstas cūkas, teļi, aitas. Sasistas bļodas, krūzes. Tukšas alus un brandavīna mucas. Nav vairs ar ko sastīpot sāpošās galvas. Sākusies Vilku ģimenei jauna dzīves diena. Sudmalās klaudz visi gaņģi. Vediet tikai maļamo! Malsim. Saņemsim naudu par darbu. Par apsalušiem sapņiem smagie graudu maisi maz bēdāja. Un neviens nebrīnījās, kad meistarienei Vilcenei bija tinības. Tāpēc jau precējās, lai būtu auklējamais. Pats meistars brīvajos brīžos biežāk tagad atrodams «Miltu bedrē». Vai tad Anlīzes pirmais vīrs bija labāks? Vai tāpēc jāuztraucas? Sievai savi pienākumi, savi darbi un raizes. Viņai par melderu nākotnes izredzēm nav laika raizēties. Vilks ar zeļļiem jau par tām melderu tiesībām karo. Par to alus naudu, kas pienākas un kas jādabū. Lai jau iedzer! Nav jau bez grēka neviens. Par saviem grēkiem Anlīze nevienam neatskaitījās. Un Vilks jau viņai nebija solījis nedzert. Viņiem nebija kopīgu Lielupes līču. Vai tagad — precētiem ļaudīm — vairs laiks un patika apkārt staigāt! Naktīs jāguļ, lai dienas darbos pietiek spēka. Un tad tu esi tālu no grēka.

šķelsanas. tilings

Namnieku apvienībā turpinās strīdi un nogrupēšanas.

Meistari prāto atraisīt gadsimtiem cunftes sasaistītās rokas, paplašināt tiesības ražot, gatavot, pārdot, konkurences ceļā attīstīt savu amatu, iegūt virsroku pār citiem. Pienācis laiks uzkrāto kapitālu likt lietā, vairot savu un mazināt otra bagātību.

Katram bija savas prasības, taču neviens tās nesteidzās atrisināt. Apvienibā pie varas ir bagātie Jelgavas tirgoņi. Klusēt!

«Miltu bedrē» un citos krogos šķind alus kausi un dzirdamas dumpīgas runas. Apvienībā iet dūres pa gaisu. Visi kāro, grib, visiem vajag, cits citu audzina, pamāca, sola pārmācīt. Gudrība! Tad pāri šiem strīdiem aizviļņo daiļrunas profesora un reformātu baznīcas sludinātāja Ti- linga sprediķis par kārtu nevienlīdzību. Sprediķa atbalsis dzirdamas tirgus laukumā, krogos, darbnīcās, Posta vārtu apkaimē, nogulst ziņojumos uz hercoga slepenās padomes galda… Un Tilingu izsauc uz kanceleju.

Veiklais brēmenietis saprot, ka par velti ēst hercoga akadēmijas profesora maizi nedrīkst. Viņš ilgi domā, apdomā, pārdomā sakāmo. Par katru cenu jālūko izgrozīties. Gan jau izdosies! Vai ne?

—    Cienītais, kas tā par tādu savādu musināšanu bijusi jūsu svētdienas sprediķī? Man te tiek ziņots, ka jūs aicinot uz dumpi. Akurāt kā tie nepateicīgie Parīzes dienderi pret saviem kungiem.

—    Jūsu gaišība, visuaugstākā hercogiskā gudrība, tās taču ir 110 gaisa pagrābtas tenkas! Vai tad es avīzes nelasu, lai nezinātu, kas notiek Francijā? Tad jau mani jāievieto trakonamā, lai es to pašu ilgotos un kārotu notiekam Kurzemes augsti attīstītajā hercogvalstī. Un Kurzeme man mīļāka par visu citu pasaulē. Pat par savu paša dzimteni, lai gan tā man devusi izglītību, diplomu.

Tilings prot, ir pratis un vienmēr pratīs izgrozīties. Viņš citē savu nelaimīgo sprediķi. Viņš labi orientējas svētajos rakstos, tāpēc ar attiecīgo grāmatu attiecīgo nodaļu attiecīgajiem pantiem pierāda viņa gaišībai hercogam, ka ticis tīši pārprasts, ka nevis aicinājis celties pāri savai kārtai, bet, tieši otrādi, mudinājis nabagus neslieties pāri savai nabadzības pakaļai, jo visiem jau nemaz nevajag tās laicīgās mantas, ko kodes un rūsa maitā.

Profesors grib dzīvot ērtībās. Tur jau visa šīs zemes vērtība viņa uztverē aprakta, tāpēc jāprot izkļūt ārā no muļķīgās ligas. Profesors, kā jau katrs daudzmaz izglītots cilvēks, kurš prot vērtēt un salīdzināt, redz un saprot, _ka hercoga Kurzeme atrodas sabrukuma priekšvakarā. Ārzemju fabriku ražojumi pasaules tirgū izspiež pašmāju amatnieku roku darbu. Cik jau vēl var, tik turas ar jēl- vielu eksportu. Hercogs ātri kritīs. Kaimiņi spēcīgāki. Bruņniecība gudrāka un tālredzīgāka. Kas šobrīd var pateikt, cik tālu stiepjas amatnieku iespējas radīt revolūciju uz vietas? Tas viss, protams, nākotnē, taču vēl arvien Tilings ēd hercoga doto maizi. Un tāda maize gar žogmalām nemētājas. Spoža, skanīga naudiņa! Daudz naudiņas! Tāpēc šoreiz nevis klusēšana ir zelts, bet veikla izmanība. Sakopojis visus spēkus, iekšējās gudrības krājumus, Tilings turas un noturas savā profesora sēdeklī. Viņš apvedīs velnu ap stūri, kur nu vēl vienu tādu kungu kā hercogu Pēteri.

Hercogs:

—    Redzat, cik ziņojumu man te ir saplūdis par jūsu 790. gada 22, augusta sprediķi. Lasiet, lasiet, nebaidie- ies! Rakstītāju vārdi jums paliks nezināmi. Mums pietiek ar šifru. Pat tas nav apakšā minēts. To jau zinām tikai es un kancelejas priekšnieks.

Un tiešām — sprediķa viegli pārprotamās vietas (lai gan no bībeles ņemtas) ziņojumos redzamas kā balts uz melna.

Tilings ir nosvīdis. Hercogs viņu arvien vēl neatlaiž. Saruna turpinās. Tilings vairs nezina, kādus vārdus palīgā saukt. Hercogs gaida. Tilings taču nevēlas zaudēt darbu un doties ar ceļasomu atpakaļ uz utu noēsto Brēmeni? Tur viņam nebūs nekas vairāk par klaju izsmieklu. Citam — nabagam — tas jau vienalga, bet Tilings nav nabags, te, Jelgavā, viņam ir pašam sava neliela mājiņa.

—    Man negribas, lai jūs pamestu mūsu viesmīlīgo Jelgavu. Taču, ja tas vēl atkārtosies, būsim spiesti… rīkoties. Daudz vērtīgu un gudru cilvēku apgrozījies mūsu dievzemītē. Es atbalstu arī jūsu, Tilinga kungs, centienus, bet kas man jāsaņem pretī? Ko es dzirdu? Kauns!

Tilings svīst joprojām, taču ārēji joprojām saglabā savu vērti.

—   Apzinoties lielo maldīšanos, esmu gatavs tūlīt un uz priekšdienām vienmēr kalpot un pakalpot jūsu gaišībai …

—    Izvēlieties savu šifru, darbalauks — akadēmija un reformātu draudze. Rakstiet ziņojumus vienā eksemplārā, tikai faktus, arī tenkas! Tikai skaidri! Nekādus daiļrunas paraugus! Norakstus neglabāt pie sevis! Jūs taču gribat vēstures priekšā palikt balts kā izmazgāts palags un skaidrs kā eņģeļa mats? Bet vēsturi, — hercogs smaidīja, — vismaz tagad, veidoju es. Tie pārējie ir pakāpieni, uz kuriem paceļos, lai mani varētu labāk saredzēt. Bet mani pretinieki jr mani labākie balsti.

Pēc garās un nepatīkamās vizītes pie lielkunga un maizes tēva Tilings atgriezās mājās ar pietiekami smagu un tīkamu avansu kabatās. Tas gan būs jāatpelna. Kas man, viņš domāja, ja kļūs te par karstu, braukšu uz Sveici vai Ameriku. Vai tur nevajag izmanīgu vīru? Reizēm sāk riebties Jelgava. To viņš tikai tā sacīja pats sev, jo vēl pietiekami labi jutās tepat — dažādu strīdu, uzskatu un strāvojumu plosītajā galvaspilsētā. Kur vēl savos gados ņemsi divus labus amatus? Un vai tad tas ir smags darbs — muti kulstīt? Uzrakstīs tos ziņojumus hercoga kancelejai! Kas tad to zinās? Kas pierādīs?

Ar to vēl daiļrunas profesora darba un raižu diena nebeidzās.

Vakarā viņu apciemoja muižnieku opozīcijas vadonis fon Hovens. Atmetis melno apmetni, noņēmis cepuri, pavēlējis saviem pavadoņiem gaidīt Tilinga priekštelpās, viņš ar mājas tēvu pagaisa tā plašajos apartamentos. Viesis nesteidzās. Profesors atkal iekšēji drebēja. Arēji uzmanīgi un veikli piedāvāja Mozeles vīnu un Pēterburgas gaumē ceptus biskvītus. Profesors lokanībā ir nepārspējams. Pagaisusi visa cēlā gaita, kādā viņš redzams auditorijās, izzudis apgarojums, kas pārklāj seju sprediķa laikā kancelē. Pie viņa ir Hovens. Hovens, kas savos plānos ir neaprēķināms pat lielkungam, kur nu vēl viņam.

—    Jūs jau zināt, ka esmu negantās dusmās iededzies uz mūsu hercogu uzurpatoru, kas nemaz vairs nerēķinās ar valsts interesēm. Hercogiste var pateikties vienīgi mums,

Kurzemes bruņniecības cēlākajai daļai, ka tā vēl turas. Tas uzklīdeņa — zirgu puiša pēctecis nav hercoga varda un kroņa cienīgs, jau nemaz nerunājot par dižciltību, bet ne jau to esmu nācis jums stāstīt vakara vēlajā stundā. Vai mūs kāds nenoklausās? Tad ir labi, ka esam droši valodās.

Biezās sienas klāj dārgi tepiķi. Logu nišas aizsedz franču zemes aizkari. Buržuāzijas apartamenti, taču ar gaumi. Gaume prasa līdzekļus. Līdzekļi izsmalcina gaumi. Tilings to saprata. Spēja.

Man būs pareizi ieteikts šis melnais vīrs. Viņš pārkāps pāri pats savam līķim, ja tas būs vajadzīgs, sprieda Hovens. Manī mīt dižo bruņinieku senču varoņgars. Noldes lietu es izvedīšu līdz galam. Brāļiem Noldēm pietika dūšas, bet trūka vēriena. Vērienu rada nauda, sakari, spēcīgu kaimiņu atbalsts, pareiza orientācija, kārtas kopīgas intereses, nekaunība izmantot zemāko palīdzību, nebaidīties, ja vajag, aiz sevis atstāt drupas, līķus, kailus akmeņus. Par tādiem sīkumiem kā inde un zobens labāk nedzesēt muti.

Sveces lielajos lukturos raustījās.

—    Iededziet galda sveces 1 Griestu lukturos izdzēsietl

Plašais Tilinga kabinets iegrima pustumsā. Hovenarn

patika puskrēsla. Nē, Tilingam nevajadzēs nakts melnajā tumsā uzglūnēt Hovena izvēlētajam upurim, nenāksies savaldīt satrakotos zirgus, ķert aiz spoži zibošajiem riteņu spieķiem, ar zobenu uzbrukt karietes aizstāvjiem, tos nogalināt, saņemt gūstā bailēs drebošo hercogieni — daiļo Doroteju, aizspiest tai muti ar sasmaržotu, sazāļotu mutautiņu, uzmest savu nastu zirga mugurā un ar visu steigā, trakā steigā mesties pie Hovena. Nē, mani mīļie, ne uz to pusil Katram darbam vajadzīgi savi piemēroti cilvēki. Tilingam ir savs darbs.

—    Bruņniecības roka tālu sniedzas. Arī tad, ja nepieciešama atriebība par nepaveiktu darbu, par nelietīgi vējā palaistu vārdu. Vēsturi veidojam mēs, Baltijas bruņinieki. Vācu valoda te vienmēr ir skanējusi un skanēs joprojām arī tad, kad mūsu vietā te valdīs mūsu pēcteči. Jums, profesoriem un citiem plāno galdiņu urbējiem, jāpatei< ,ts tikai mums, bruņniecībai, ka varējāt te ierasties, lai pelnītu milzu naudas. Taču jūs esat tā paša vācu celma atvases. Tāpēc mēs griežamies pie jums kā uzticama sabiedrotā cīņā pret melno uzurpatoru Pēteri Bīronu. Viņš jāizr nīcina kā valstsvīrs Eiropas mērogā. Par ko jūs šodien pilī sarunājāties? Cik jums samaksāja? Cik esat jau paveicis no prasītā? Nevajag izlikties un gudrot pasakas! Mums viss ir zināms. Pat jūsu šifrs ziņojumiem nav nekāds noslēpums. Es jau teicu, ka bruņniecības roka sniedzas tālu. Un izņēmumu nav!

—   Mēs runājām par manu divdesmit otrā augusta sprediķi. Tauta to nedaudz bija pārpratuši. Tāpēc es paskaidroju, ka neesmu ne uz kādām varmācībām tautu aicinājis.

—    Kas tad, jūsuprāt, varētu nemierus sākt?

—    Visa trešā Kurzemes kārta.

—   Tajā ir domstarpības.

—   Tādā gadījumā tās neapmierinātā, nabadzīgākā daļa.- Amatnieku zeļļi, pilsētas pabiras.

—    Cik labi mēs saprotamies, Tilinga kungs!

—    Visu cieņu jūsu gaišajām smadzenēm, godība! Melderu zeļļi jau tagad ir nemierā ar nesaņemtajām alus naudām. Kas zina, cik ilgi viņu nemiers var palikt ap- slāpis. Es domāju, redzat, ja Grīnhofs atļautu to alus naudu zeļļiem saņemt, viņi mums nebūtu bīstami, godība.

—    Klausieties labi uzmanīgi, Tilinga kungs! Ko jūs domājat, to paturiet pagaidām pats sev. Mēs, bruņniecība, skatāmies tālāk. Mēs jums maksājam! Par velti vergo mūsu vergi. Jūs esat atzīts par mums noderīgu kalpu. Jums jānokļūst melderu zeļļu tuvumā. Jāiegūst amatu vecāko uzticība. Jums jākļūst par viņu garīgo vadoni. Garīgo, es saku un uzsveru. Pamācīt, virzīt, ieskaidrot, vārdu sakot, jaukt visu viņu vienību, kas jau tā ir vāja. Tikai lai ārēji jūs būtu nevainojams hercoga interešu aizstāvis. Mēs, Kurzemes bruņinieki, to tā vēlamies. Vajag un jāprot radušos situāciju izmantot savā labā.

Mēs esam par tās cīņas turpināšanu, ko gadsimta sākumā sekmīgi vadīja Vidzemes nesavtīgais patriots un muižnieku ideologs Reinholds Patkuls (Tiling, vēsture taču ir jāzina!). Gadsimta beigās Kurzemei jāpanāk nokavētais. Tāpēc pievērsīsimies jūsu tiešajiem rītdienas darbiem. Jūs zināt, ka mūsu rokas ir garas, stipras, devīgas un ļaunu ar ļaunu atmaksāt spējīgas. Tās ķer laikā tieši tos, kas nevēlas mūsu roku devīgumu. Man nevajadzēs uzsvērt, ka melnais uzvalks jums lieliski piestāv. Tas jūs padara ārēji cēlu. Cilvēki saka: tas ir mūsu mācītājs. Cik skaists — jūsmo labi audzinātas namnieces. Viņas jau ir kļuvušas pietiekami smalkas. Cik gudrs un bagāts — apskauž birģeli. Cik slīpēts — smej nelabvēļi. Mums tieši nepieciešams šis jūsu slīpējums, vajadzīgs lapsas deguns un pāva krāšņā aste. Par pārējo rūpēsies mūsu — bruņniecības opozīcija un Pēterburga, kad būs pienācis tās sacītam vārdam attiecīgais laiks.

Sāciet strādāti Laiks un nauda vienmēr jūsu rīcībā. Nebūsim skopi, ja to prasīs apstākļi. Ziņojumus nogādājiet manam cilvēkam manā pilsētas namā! Ja izrādīsies, ka tas nav izdevīgi, mans cilvēks vienmēr varēs ierasties pie jums. Neaizmirstiet, ka ķeizariene Katrīna ir cēlsirdīga sieviete, bet viņas sūtnis Rikmaņa kungs atrodams tepat mūsu pilsētā. Arī viņš par jums interesējas.

Tilings ļoti labi saprata Hovena draudīgos mājienus. Spēle uz trim gaņģiem neko labu nevēstīja. Galva viņam bija tikai viena. Negribējās to pazaudēt. Viņš saprata spēles bīstamību. Tomēr glaimoja uzticība. Gribējās jo vairāk •naudas. Patika spēlēt sabiedrības pīlāru.

Došu Grīnhofam mājienu, domāja Hovens, ievilkdams jaunas līnijas savā plānā, lai kavē, novilcina, cik vien iespējams, vai pavisam aizliedz melderzeļļiem viņu tiesības uz alus naudu. Ko vēl labāku es spētu izdomāt, lai varētu kaitēt hercogam un pilsētas Namnieku apvienībai? Jāmāk valdīt un skaldīt!

Dzīve pavisam sarežģījusies. Tas nav tik vienkārši, prātoja Tilings, kā man gribētos. Vai tad es neko labu neesmu paveicis? Hovens jau bija projām. Milzīgais kabinets satumsis. Tilings sagumis sēdēja krēslā. Neviens jau mani tādu nekad nav redzējis. Lai sauc mani par pašlabuma meklētāju! Un tomēr esmu arī ko labu paveicis. Vai tad es Academia Petrina izdotajā «Jelgavas Patriotiskajā un Zinātniskajā Avīzē»* nepublicēju ziņas par Pugačova sacelšanos pie Donas? Vai tad es aktīvi nepiedalos brīvmūrnieku ložas «Pie trim kronētiem zobeniem» sanāksmēs? Mēs daudi domājam par zinātni.

Bet, kā vienmēr negaidīts, nāca trieciens. Sitiens neatļautā vietā. Tepat mani mīļie kolēģi — profesori. Un bez lielkunga svētības jau tādas lietas nemēdz notikt. Profesoru padome nostājās pret manu daudzpusīgo darbošanos un, ko jūs domājat, izslēdza mani no profesoru padomes. Mani, Tilingu! Kā to saprast? Jāsamierinās! Vai es aprim- šos? Žults vārās. To viņi man vēl pieminēs! Un tad man ļoti patika dabaszinību profesora Groškes (viņš man bieži iekodis) konflikts ar audzēkni Ulrihu fon Šlipenbahu*. Tā tam iedomīgajam profesoram vajadzēja!

Reiz Groške stāstīja par cēlbriežiem jeb dižciltīgajiem briežiem. Ulrihs fon Slipenbahs ārēji tīri nevainīgi jautāja: «Šī briežu suga gan esot ļoti reta?» — «Jā,» atbild Groške, «tikpat reta kā Kurzemes muižnieks ar gaišu prātu.» Bet tad Slipenbahs niknumā atcērt: «Kur lai Kurzemes muižnieki ņemtu gaišu prātu, ja tiem jāiet skolā pie ēzeļiem!» Smalki atbāzts! Vai ne? Tilings priecīgi berzē rokas un izslējās. Viņa sagumums izgaisis. Viņš zina, ko grib!

Es jau saprotu, jaunība ir strauja. Un tad man patika tas, ka Slipenbahs (kaut arī vēl tikai pusaudzis) svinīgajā izlaiduma aktā sadūra lielkunga Pētera ģīmetni. Vai Ulri- ham ko izdarīja? Hercogs baidījās. Tas bija tāds mazs bruņniecības uzmanības parādījums un vienlaikus nopietns brīdinājums. Es saprotu, kur iet Kurzeme. Esmu bijis vienmēr stipro pusē. Bet stipra šeit ir bijusi un paliks bruņniecība! Metiet vēl mani ārā no profesoru padomes!

Namnieku apvienības kārtējā sapulce beidzās līdzīgi iepriekšējām ar pamatīgiem strīdiem. Amatnieki noskaitušies bļāva, dūres vicinādami.

—    Mums te neatrast kopīgu valodu ar resnajiem tirgoņiem! Tirgonis paliek tirgonis, skaidra bilde!

Tirgoņi neturēja atbildi kabatā.

—    Tu, pienapuika, tu, melderzelli, paskaties, kas es par resno! Vēdera galīgi nav. Bikses karājas kā uz naglas! Tavam meistaram gan ir milzīgs kuņģis. Zeļļu barību viens pats aprijis.

—   Jums, amatnieki, te nav nekāda deguna bāšana! Mums ir nauda!

—    Mūsu amati jau ordeņa laikos bija pirmajās vietās. Gothards Ketlers mums uzticēja savas būves. Mūsu senči viņam uzcēla septiņdesmit baznīcas, skaistus namus Bauskā, Dobelē, Kuldīgā, Jelgavā. Vai bez mūsu darba būtu nostiprinātas pilis?

—    Jau senos laikos amati pārspēja dižciltīgos laupītājus.

—    Mums jau tikai karu un juku laikos pazudušas senās tiesības.

—           Kas cēla namus, mūrēja baznīcas? Mūsu slavenie senči.

—           Labi, labi, nevāvuļo! Par ko tu, melderzelli, nopirksi muižu, kad mēs kļūsim tiesībās vienlīdzīgi ar baroniem?

—           Kur jums muižas liekamas? Vajadzīgas vienādas tiesības!

—           Labāk atstājiet apvienību, mazie plukatas! Nejauciet gaisu ar savām ādu, miltu, rauga, alus riebīgajām smakām!

—           Ak šitā gan! Kas jums maizi cep? Kas miltus maļ? Kas sagādā jūsu madāmām tos skaistos kažokus? Tagad mēs smirdam! Labi!

—          Mierā, mierā! Kas tā par kaušanos gaišā dienas laikā?

Dūca, skanēja, virmoja, šalca, lūza, vaidēja, sita, stenēja. Uzrūga neapmierinātās zemākās masas apziņa. Visu amatu zeļļiem jāstājas ārā no šīs buržuju apvienības. Visi šie tirgoņi jau nav labāki par muižniekiem. Ne jau kopīgais labums viņus interesē, viņi grib, lai kļūtu pielīdzināti privileģētajiem vampīriem.

—    Ko te var panākt, ja tikai beržas cits gar citu?

—           Mūsu — tirgoņu prasības lielkungs Pēteris jau sola iesniegt muižnieku landtāgā izskatīšanai, un cerams, ka tās apstiprinās.

—    Bet namnieku prasības?

—    Jums vēl jāmācās runāt ar viņa gaišību!

Ar devīgu ļaunu muti pār amatniekiem nobira apvainojumi.

—    Kas amatniekus vadīs, mācīs, skolos?

—    Vai tad vadoņu trūkst?

—           Kas tad jūs, miltu grauzēji, laidīs Vircavas pilij klāt? Mēs, tirgoņi, gan tur bijām. Lielkungs mūsu delegātus pieņēma ar lielu cieņu un goda parādīšanu.

—           Kāpēc mums par to nekas nav ziņots? Kāpēc šķelšanās?

—    Jūs jau protat vienīgi žūpot.

—          Tie ir kailākie meli, apvainojums! Tikai pa purnu sadot!

—    Solīja kopīgi rakstīt, taču redzat, kas te noticis!

—           Tad klausieties, muļļas tādi! Justīcpadomnieki Ovan- ders, Brēnemanis, Avenāriuss, birģermeistars Halters, rātskungi Dortins, Porherts, rāts aktuārijs Himelreihs kopā ar tirgoņiem Heveloki, Fīrhufu, Kupferu, Treijeru, Hofi mani un Vicingeru vienprātīgi tika ievēlēti ar Namnieku apvienības biedru balsu vairākumu par delegātiem pie viņa augstības uz Vircavu. Jums skaidrs, zeļļi? Nav ko bļaustīties! Ja nepatīk šajās mājās ilgāk uzkavēties, lūdzu, redzat, tur būvmeistars atstājis jums durvju caurumu!

—   Mūsu sapņi un centieni apspļaudīti!

—    Mūsu darbs kopības labā atstāts novārtā!

—    Ejam arī! Mums te vairs nav ko darīt!

Liels pulks zeļļu atstāja Namnieku apvienības telpas.

—    Ejam pie Kēnemaņa! Viņš taču mūsu sens aizstāvis.

—    Ilgi nav sanāksmēs redzēts.

—           Kā tad redzēsi, ja arī viņam šie jaunie pilsētas kungi aizliedza ierasties. Esot par nabagu, vienkāršu, neizglītotu.

—          Cik tad viņiem pašiem tās izglītības! Kēnemanis ir advokāts.

—    Redzat, viņam atņemts diploms. Un tad viņu vairs

neatzīst!

—           «Miltu bedrē» sen nav redzēts. Nezinām arī, kas notiek citur.

—          Tad ejam pie viņa uz mājām! Uz Ameriku taču nebūs aizbraucis.

Uz Ameriku Kēnemanis nebija braucis. Viņš gulēja slims. Klotilde norūpējusies negribēja zeļļus uzklausīt, bet viņi tikmēr lūdzās, kamēr dažiem tomēr atļāva ieiet pie slimnieka. Pārējie palika sētā. Aprima sarunas, stāvēja klusi, it kā ar to spētu slimniekam līdzēt sāpēs.

Slimnieks sveicināja ienākušos zeļļus. Sniedza katram roku.

—           Domāju — ja esmu slims, tad nevienam neesmu vajadzīgs.

—          Tā jau nav, bet mēs paši ar savu apvienību netiekam galā. Atvainojamies, ka esam tik nolaidīgi, taisni kauns, ka atkal vajadzības spiesti tikai tevi atceramies. Naudas mums arī nav, bet dakterim un zālēm mēs tev sagādāsim jau šodien pat.

—           Par to nedomājiet! Kur jums tā nauda rūgst? Tā reizēm atgadās, ka pašā karstākajā darba laikā iznāk atgulties bezdarbībā. Nav jau nekāda patika slimot. Tagad stāstiet, kas jauns apvienībā!

—           Nelāgi pavisam! Tie jaunie apvienības kundziņi rīkojas paši uz savu roku. Mēs esot par nabagiem un nevēlamiem. Uzraksti mums izstāšanās rakstu! Mēs dibināsim savu apvienību. Zeļļu un mācekļu dažādu amatu savienību cīņai par savāra mazajām tiesībām strādāt un elpot brīvu gaisu. Tirgoņi un lielie namnieki taisās pasi pirmie muižniekos.

—    Nav jau namnieki īsteni seglos tikuši. Otru apvienību neatjaus dibināt. Taču jums cita ceļa nav. Vismaz pagaidām. Tirgoņi nekad nesapratīsies ar muižniekiem, tad jau drīzāk hercogs ar.saviem mūžsenajiem ienaidniekiem muižniekiem salīgs mieru virs mūsu zārkiem.

Kēnemanim bija karstumi. Taču viņš turējās. Klotilde dusmīgi jau vairākkārt virināja durvis.

—    Neko daudz es šoreiz nespēju. Nav spēka. Iesniegumu es jums tūlīt uzrakstīšu. Vēl iedošu manas «Pārdomās». Tajās jūs atradīsiet savu ejamo ceļu. Ceru, ka daudzmaz sapratīsiet. Kad būšu veselāks, izskaidrošu visu no gala līdz jaunam galam.

Zeļļi tencināja. Atvadījās. Aizgāja. Pēc kāda laika viņi atgriezās ar savāktu naudu dakterim, zālēm, uzturam.

Klotildei acīs saskrēja asaras. Tos mūžīgos alus dzērājus viņa tikai nupat sāka pazīt. Bet, ko pazīst, to noliedz vai atzīst.

—    Atnāciet citreiz, kad viņš būs veselāksl Viņam jau arī sirds sāp par visiem. Es neesmu tik gudra, lai visu to saprastu.

Zeļļi sapulcējās «Miltu bedrē», atvēra Kēnemaņa sacerējumu, taču tas prasīja izglītotāku auditoriju. Melderzeļļi prata savu darbu, taču spriest un vērtēt viņiem vēl bija jāmācās. Kēnemanis pats te nepieciešams. Tikai slimnieku tagad nevarēja traucēt. Kāpēc visas ķibeles uzbrūk vienlaikus? Zeļļi atkal bija nesaprašanā.

—    Iesim pie profesora Bezekes uz Pētera akadēmiju!

—    Viņš taču ir Namnieku apvienībā!

—    Lai iri Tomēr mācīts vīrs. Izskaidros mums otra gudra vīra domas. Vai tad nu tā būs, ka šis nepalīdzēs? Iesim gan!

Zeļļu klauvējieni pie cienījamā profesora durvīm un sirdsapziņas bija veltīgi. Veltīgi bija zeļļu lūgumi un skaidrojumi.

—    Pļēguri! Dzērājil Krogus brāļi! «Miltu bedres» deputāti! Savas taisnības meklētāji! Kas jums iepūta tajās karstajās un dulnajās galvās domu par izstāšanos? Tā ir nodevība svarīgu notikumu priekšvakarā. Šķelšanās tieši nepieciešama Hovenam un visai tai muižnieku varzai. Tagad viņiem trumpis rokā. Muļļasl

—    Mums taču namnieki nodarīja pāri. Viņi neuzklausa

mūs!

—    Kad muižnieki visiem darīs pāri, jūs par to uzsvilposiet? Kēnemani neskaidrošu! Nav nedz laika, nedz patikas pūlēties ar visādu padzītu, pie tam bīstamu kaktu advokātu murgojumiem. Apvienība jau vienreiz viņa darbu izskatīja. Maz tur kā derīga! Ejiet, no kurienes esat nākuši! Nemaitājiet gaisu!

Saudzīgi glabādami rokrakstu, zeļļi apspriedās.

Slavens pašreiz ir profesors Tilings. Viņa sprediķis par kārtu nevienlīdzību daudzus sajūsminājis. Vai viņš arī padzīs?

—    Tas melnsvārcis jau esot atsaucis savu sprediķi, cilvēki esot viņu nekaunīgi pārpratuši. Dzirdot tikai to, ko paši gribot.

—    Viņam pilī vajadzējis attaisnoties. Būs bučojis roku un nolūdzies savu maizes devēju. Tas jau arī nebūs mūsu draugs.

—    Atraduši īsto laiku strīdēties! Vai nu tā ir, ka mācīts cilvēks taisnību neatklās. Visi jau nav vienādi suņi.

—    Redzēsim vēlāk, kuram taisnība. Iesim arī pie tā gudrā Tilliņa. Kas cits mums tagad atlicis.

Tilings muti vien ieplēta aiz negaidītā pārsteiguma.

Zeļļi paši ieradās. Tas bija vairāk nekā paaugstinājums darbā, attaisnojums savu maizes tēvu acīs, droša cerība uz jauniem avansiem.

—    Labi, labi, mani mīļie zēni! Pārlasīšu, pārdomāšu, visu jums izteikšu, tikai dodiet mazliet laika! Vismaz dažas dienas. Redzat paši, cik viņam, tam rakstu meistaram, grūti salasāms rokraksts. Būs, būs, nebaidieties! Ko es saku, tas ir drošs!

Zeļļi gan gribēja tūlīt dzirdēt izskaidrojumu, bet, kad jau tā, lai noliek, kā Tilings to vēlas. Laikam arī mācītam vīram uz reizi padoms nerodas.

Tilings sēdās pie rakstāmgalda, atšķīra rokrakstu, paņēma spalvu, iemērca tintē, sāka lasīt, domāt un rakstīt.

Viņš taču ir traks, tas Kēnemanis. Viņš jāsasien, jāaizved uz soda laukumu aiz Posta vārtiem un publiski jānoper ne vien par šādu ķecerisku rakstu izplatīšanu, bet jau vispirms par sacerēšanu. Pavisam sajukuši laiki! Tādi bezgoži vazājas apkārt, samaitā pasauli un piesmirdina gaisu. Hercogs viņam esot slikts! Muižnieki — tīrie asinssuņi.

Hercoga valdība nepatīk un nekam neder. Kur mēs, tā domādami un rakstīdami, aiziesim?

Lamādamies, šķaudīdams, purpinādams un Kēnemaņa rakstu tālāk lasīdams, Tilings izstrādāja «Jelgavas namnieku īstenās sūdzības». Tās nekavējoties tika iespiestas. Tilinga vārds greznoja titullapu.

Senais teiciens — kā maizi ēd, tā dziesmu dzied — savu patiesību pierādīja arī šoreiz.

Daiļrunas profesors rakstīja par Kēnemaņa apcerējumu:

«Izlasījis šo rakstu, es atradu, ka tas pilns ar nekautrīgiem un asiem uzbrukumiem viņa gaišībai hercogam, valdībai un muižniekiem, tas gribēja sacelt vislielāko sajukumu, tā ka nevar būt runa par darba pārlabošanu, to vajag pilnīgi atmest un aizliegt.»

Tilings sodījās. Revolūcijas gars sakāpis Kēnemanim bēniņos! Tas tēviņš ir bīstams jakobīnis. Viņš taču ir traks! īstākais bezdievis un amorālists!

Un tomēr Tilings studēja sava pretinieka darbu. Viņš rakstīja: «Nodarbojoties ar to, es sāku asāk pārdomāt, par ko namnieki īsti sūdzas, kāds tam ir pamats un kā es varu būt palīdzīgs saviem līdzpilsoņiem novērst visai zemei draudošo postu un nelaimi. Man bija dieva dota iespēja parādīt savu uzticību un īsto patiesību. Un es sastādīju gandrīz 400 Jelgavas namnieku vārdā rakstu «Jelgavas namnieku īstenās sūdzības».»

Jelgavas eltermanis Blēze, amatu meistari Ecels un Stegmanis svinīgi iemērca zoss spalvu maslvajā tintnīcā un parakstīja šo jauno iesniegumu. Pirms 1790. gada ziemassvētkiem tas iegūlās hercoga kancelejā.

Tilings ar zeļļiem netikās, nepildīja solīto. Zeļļi jau nezin kuro reizi bija nekaunīgi pievilti. Amatu meistari gan šoreiz jutās apmierināti. Lai nu kā, bet Tilings viņu prasības bija minējis sūdzības pamatos. Aprādījis posta cēloņus, ieteicis bezdarbu likvidēt, paturot dzimtenē jēl- vielas, iztiekot bez ieplūstošajiem ārzemju ražojumiem. Daudz asu bultu trāpīja tirgoņus. Viņiem bija ieteikts dalīties iespējamā pilsētas jaunajā maģistrātā ar amatu vecākajiem. Un kā vārdos dedzīgs ticības aizstāvis Tilings jelgavniekiem ieteica par visu vairāk apmeklēt svētnīcas nekā tos neskaitāmos pilsētas krogus un netiklības zaņķus. Tilings jutās tas aicinātais ieviest kārtību.

Par mani vēl rakstīs vēstures anālēs, viņš cēli domāja.

Pamezdama acis uz plašo laukumu aiz augstā pils loga, Krievijas impērijas neaptveramo plašumu valdniece Katrīna vēroja sniega pārslu rotaļu.

Vajadzētu doties izbraukumā uz Pēterhofu. 2ēl! Darbs neļauj. Savs laiks pie rakstāmgalda jāpavada pat ķeizarienei. Arī tad vēl ar visu nespēj galā tikt. Jau atkal pienācis jauns Jelgavas sūtņa Rikmaņa ziņojums. Ko tad šis raksta? Rikmanis vēstīja, ka 1790. gada decembra beigās hercoga Pētera Bīrona kanceleja saņēmusi atsauksmi par Tilinga sarakstītajām amatnieku prasībām.

Rikmanis ir ļoti neapmierināts. Kāpēc Tilings, profesors un sludinātājs, nodarbojas ar Vidzemes padzītā advokāta Kēnemaņa dumpīgā sacerējuma izklāstu un atbalsta amatu vecāko prasības? Sūtņa uztverē profesora raksturs saskan ar viņa melno uzvalku. Ko līdz sludināt tikumību, ja pats dzertuvē uzsāk strīdus, tiek piekauts un izmests uz ielas!

Taču pagaidām amatu vecākie Tilingam maksājot no savas kases naudu.

Bet, kamēr notika parastā diplomātiskā sarakste starp sūtni un valdnieci, Tilings jaunā sacerējumā apvainoja iepriekš aizstāvēto Namnieku apvienību.

Un atkal ķeizariene lasīja sūtņa ziņojumu par jauno Tilinga sacerējumu, vērīgi aplūkodama klātpievienoto grezni izdoto grāmatu. Biezi vāki, Katrīna nopūtās, dod grāmatai ilgu mūžu. Un nodrebēja, atcerēdamās trimdā izraidīto Aleksandru Nikolajeviču Radiščevu. Tai bīstamajai grāmatai bija plāni vāki. Bet kā ar grāmatas mūžu? Kā tad mans sūtnis raksturo Tilinga «Par tā saucamo Namnieku apvienību Kurzemē»?

«Šejienes reformātu baznīcas mācītājs un akadēmijas profesors Tilings man nodeva klātpielikto grāmatu ar vispazemīgāko lūgumu nolikt to pie visžēlīgās valdnieces kājām. Grāmatu nosūtu Jūsu gaišībai, jo tā ir ievērības cienīga ar savu neparasto dedzību, drošsirdību un dažādiem pierādījumiem, kas atsedz namnieku partijas gājienu pret bruņniecību un muižniekiem kopš 1789. gada līdz mūsdienām. Autors bija spiests atsegt, ko šī partija apslēpti darījusi mūsu zemē, tāpat Varšavā un kas ticis attēlots tikai vienpusīgi un nepareizi.»

Valdniece pasmaidīja. Atvieglotai nopūtai līdzi uzvēdīja smaržu, sviedru, ēdienu, dzērienu un nezin kādu vēl smaku viļņojums. Tagad izlasīsim raksturīgākos citātus, ko pasvītrojis mans centīgais, neatsveramais sūtnis.

«… Jūs (namnieki) gribat cīnīties par kādreiz atņemtām tiesībām, es saku, ka tādas tiesības grūti pierādīt; jūs sūdzaties par apspiešanu, trūkumu, postu un nabadzību, es uzskatu, ka jums ir pilnīga brīvība, pārpilnība, laime un svētība, kādu iespējams baudīt tikai Kurzemē; jūs attēlojat savus maizes tēvus un labdarus — tēvijas muižniekus — visas pasaules priekšā par uzpūtīgiem apspiedējiem un mocītājiem, es tos slavēju, ka tie ir gudrākie muižnieki visā Eiropā; jūs sprediķojat franču Nacionālās sapulces principus, bet es — kristietību … Jau redzu garā izplatāmies kārtu starpā vispārēju apgaismību — es redzu zemnieku pametam arklu bezdarbībā un turam priekšlasījumu valdniekam par kārtu vienlīdzību un par pienākumu dzīves nastas nest kopīgi… Veltīgi mēģina mūsu apvienībnieki aizbildināties, ka šī laikmeta trakuma gars nav skāris viņu sirdis un galvas, ka viņi nav saslimuši ar franču brīvības drudzi. Tomēr pilnīgi skaidrs — ja nebūtu franču revolūcijas, nebūtu arī Kurzemē nekādas apvienības … Kad Francijas tronis sagruva un 1200 cilvēku tiesību aizstāvji atņēma cēlajam pilsonim (karalim) viņa cilvēka tiesības, īpašumu un dzīvību, tad šeit un tur bija skaļas gaviles un no tālienes dzirdamas balsis — tagad ir laiks, tagad arī mums jābūt vīrišķīgiem … Es nedarīšu pāri namniekiem, ja teikšu, ka tie rīkojas saskaņā ar laika garu, ka Amerika un tās labklājības lielie panākumi, ka Francija ar savu sagrauto Bastīliju, savu apkaunoto karali, saviem aplaupītajiem un padzītajiem aristokrātiem, ar kārtu atšķirības un paklausības tradīcijas atmešanu mūsu namniekus pamudinājusi uz viņu rīcību, ka viņi tagad grib darboties līdzīgi frančiem pēc tiem pašiem principiem un tāpat kā viņi tic, ka tagad pienācis laiks visur ievest lietu jaunu kārtību. Es varu pierādīt ar dokumentiem, ko esmu ieguvis no apvienības vadītājiem, ka viņi savu lietu pret muižniekiem uzskata par visas cilvēces lietu un sauc par goda uzdevumu, par tiesību veidošanu u. c. Un, beidzot, tie nonāk pie secinājuma — ir gadījumi, kur sacelšanās ir pirmais un svētākais pienākums.»

Katrīna šausmās nodrebēja. Vēl viens franču epidēmijas perēklis!

Cik gan tālu no Jelgavas mana Rīga? Visus spēkus, visu gudrību cīņā pret varbūtēju revolūcijas mēri! Pastiprināt uzraudzību! Meklēt vainīgos! Uzmanību, uzmanību, būt gataviem!

Ir taču vēl Kurzemē gaiši cilvēki, nu šis pats Tilings, kas, nebūdams dižciltīgs, slavē un izprot muižniecības lomu, nevis kā tas mans pavalstnieks Radiščevs, kurš, dzīvodams vienos labumos, zāģēja zaru, uz kura pats sēdēja bez bēdām. Dzirdu sakām — man esot viegls, apskaužams, apbrīnojams mūžs. Cik smags un grūts tas ir, to zinu tikai es viena pati. Par ko man tāds liktenis dots?

Nošalca zīda drānas, nošalca aplausi.

Visžēlīgā valdniece, nekur pasaulē nav tik labi kā jūsu tuvumā. Un galminieki nebūt nemeloja. Viņiem klājās ļoti labi.

Ai, ķeizariene! Jūs vēl izbēgsiet no savas tautas dusmām. Taču Pugačovi un Radiščevi ar katru gadu pieaugs ģeometriskā progresijā. Un katrs nodzīvotais gads tuvinās Romanovu dinastijas sabrukumu. Visžēlīgā valdniece, grūti jums klājas. Un arvien grūtāk klāsies jūsu ķeizariskajam namam un visiem tiem, kas dzīvo uz Krievijas impērijas apspiesto daudzo tautu rēķina. Viņu laiks atnāks.

Cik žēl, ka jūs nekad nelasīsiet kāda cita baltvācieša Garlība Merķeļa «Latviešus»… Tad jūs atkal šausmās nodrebētu un izsauktos — vai tad pāri Sibīrijas taigām uz Latviju aizplūdis Radiščeva dumpīgums? Taču nē, valdnieci Apstākļi rada gļēvuļus un drosmīgus vīrus, sievas. Rodas paliekoši, apstākļus atmaskojoši darbi. Nav pierādīts, ka Merķelis būtu lasījis Radiščevu. Taču Merķelis dzīvoja Vidzemē un redzēja zemnieku dzīvi. Viņam bija drosmīga sirds, asa redze un dedzīga spalva. Viņš nebaidījās, riskēdams ar savu vienīgo galvu. Nebaidījās arī Radiščevs. Katram viņiem bija savs liktenis, taču darbu liktenis varens. Latviešu tautā un krievu tautā tiem vērtība liela un nekad nepārvērtējama.

Vai es jau redzu baismīgas vīzijas? Man bail, čukst drebēdama sirmā kronētā dāma. Vai atkal jauns zemnieks, kazaks vai cits kāds viltvārdis mana likumīgā nelaiķa vīra Pētera vārdā nāk mani tiesāt? Tik tiešām, es neliku viņu nokaut! Tur Orlovs bija klāt, viņš apzvērēt var, ka esmu bez vainas. Kāpēc, kāpēc šīs murgainās ainas? Es mīlēju frančus, viņu dižākos garus balstīju, meklēju, saucu pie sevis, dalījos gaišākās domās. Uznāca vētra, sagrāva Francijas karaļa namu. Ko nu par mani aristokrātija domās, ka nespēju laikā armiju tiem palīgā sūtīt? Uzpūt pretvētru, pūt!

Ķeizariene piecēlās. Kamīnā liesmas pacēlās virpuļiem. Vai tas nebija Krievijas jauns ugunsgrēks? Visa Pēterburga pilna ar franču dumpīgo garu. Uzmanīt jo sevišķi jaunatni, pārbaudīt tos, kas studējuši ārzemju skolās! Drūma, pavisam drūma nākotne solās. Jūs redzat, ka jūsu valdniece jūsu kārtas labā nenogurstoši pūlas. Un jauna rieva viņas augstajā pierē kā darbības pierādījums gūlās.

Es palieku pie Tilinga kunga labvēlīgajiem uzskatiem par notikumiem Kurzemē un muižniecību. Viņu vajag pabalstīt, kā vien iespējams. Lai gan, cik man zināms no Rikmaņa, Hovena un citiem labvēļiem, arī šim kažoka mainītājam lāgā nevarot uzticēties. Kurzemniekiem viņš esot labs tiktāl, cik tas nepieciešams. Vajadzības ir bezgalīgas, cilvēku maz. Jāraugās caur pirkstiem.

Grūti tev klāsies, Pēter Bīron! Es jau tik daudz līdzēju tavam tēvam. Tas bija cita kaluma vīrs. Tad tavi muižnieki bija sīki un melni. Mazi arī dūšā. Tie bija citi laiki. Kā tad virpuļoja galma dzīve! Kādas tik nebija intrigas!

Kur gan šovakar aizkavējies Zubovs*? Sirds vienmēr alkusi mīlēt. Vēl jau esmu skaista. Kas par to, ka apaļumā pieņēmusies. Viens franču gudrinieks teicis, ka korpulentas dāmas ir neatvairāmas. Skaistuma man nekad nav trūcis. Pat tagad neviens neteiks, ka novecoju. Gluži otrādi, visi apgalvo taisni pretējo.

Ķeizariene noliek Tilingu blakus Radiščevam plauktā, labs sliktu nesamaitās. Man patīk dažādība. Tilingam piešķirt prēmiju, Radiščevam aizliegt saņemt jebkādu jaunāko literatūru.

Kur gan tas mans Zubovs aizķēries? Laiks dienas darbus beigt! Lai piesargās, ja būs ieskatījies kādā jaunā galma dāmā!

Es vēl pati esmu neatvairāma!

Zubovs kavējas. Francija, tagad arī Kurzemes hercogiste rada bailes. Ķeizarieni krata drebuļi pat Krievzemes stiprās malkas siltumā. Nekas, nekas, pāries! Dienas darbi nogurdina!

ŠĶIRSTA JAKOBIŅI

Daļa Jelgavas literātu laiku pa laikam pulcējās Johana Fābera jumta istabiņā jeb šķirstā. Dažkārt tur uzkāpa viens otrs spiestuves zellis, uzradās pazīstams dedzīgs miltu malēju taisnības meklētājs. Viņi lasīja jaunākās avīzes — vietējās un brīvi pieejamās ārzemju, vēroja notikumus Francijā, strīdējās par Kurzemes notikumiem. Viņi dzīvoja savā laikā. Viņu laiks ir lielā franču revolūcija. Viņi dzīvoja savā telpā. Bet telpa, Kurzemes hercog- valsts, neatvairāmi slīdēja uz grāvja pusi.

—    Parīzē jau skan: nost ar veto tiesībām! Lai piesargās Ludviķis! Tautai apnicis ilgāk ciest un plikai spārdīties! Brīvību vai nāvi! Nost karali! Parakstīt likumu pret priesteriem! Rauj jods jūsu veto tiesības! Tēvzemei draud briesmas. Šīs briesmas rada karalis!

Šādi saucieni skanēja deviņdesmit otrā gada 19. jūnijā, bet 9. augustā tauta ieņēma Tiljerī pili. Sagūstīja karali.

—    Tas jau ir kaut kas līdz šim nedzirdēts. Tauta atceļ valdnieku! Tāpēc jau Eiropas valdošie nami, baiļu nomākti, ilgāk vairs nekavējas. Steidzas savas kārtas karalim palīgā.

—    Velti prūšu monarhs Fridrihs Vilhelms Otrais virzās uz Francijas robežām. Vive la nation! — skan dumpīgajā Parīzē.

—    Tur tagad raibi ieti Es ari tur gribu nokļūt!

—    Pagaidi! Tepat tev darba pietiks! Franči, aizmirsuši savus strīdus, varonīgi pretojas. Palasi pats! Avīzē rakstīts: Valmī kaujā parādījās revolūcijas spēks un sīkstums.

Pēc nedēļas sapulcējušies šķirstā lasa jaunākās vēstis.

—    Parīzē tautas draugs Marats aicina: «Baidoties no reakcijas, jūsu ienaidnieki jūs netaupīs, ja uzvara svērsies viņu pusē, un tāpēc nesaudzējiet viņus… Zināt, ka tā sauktā Nacionālā likumdevēju sapulce ir jūsu briesmīgākais ienaidnieks: kamēr viens turēsies kājās, tā strādās, lai jūs pazudinātu. Nevienam tā neriebj asins izliešana kā man, bet, lai vēlāk neplūstu asins upes, es jūs skubinu izliet tikai dažas asins pilītes.»

Runā Robespjērs. Runā Dantons. Runā tirgus sievas. Runā visa tauta. Tagad ir atļauts runāt. Tauta pati šo atļauju dabūjusi. Revolucionārais tribunāls spriež tiesu. Parīzes laukumos parādījusies giljotīna. Nāves rīks ātrai sodīšanai. Tas nesaudzēs savus vakardienas rīkotājus, kvēlos revolucionārus.

—    Verdenas cietoksnis sīksti pretojas prūšiem.

—   Dantons sauc: «Lai viņus uzvarētu, vajag tikai gribēt, gribēt un vēlreiz gribēt, un Francija būs glābta!»

Atskan jauns aicinājums: «Parīzes Komūna steidzas paziņot saviem brāļiem visos departamentos, ka tauta ir nogalinājusi daļu cietumos ieslodzīto sazvērnieku. Šis taisnības akts ir šķitis tautai nepieciešams, lai tajā acumirklī, kad tā gatavojas doties cīņā pret ārējo ienaidnieku, ar teroru piespiestu palikt rāmus Parīzes mūros paslēpušos nodevēju leģionus. Mēs nešaubāmies, ka visa nācija pēc daudzajām nodevībām, kas to novedušas pie bezdibeņa malas, steigsies izmantot šo nepieciešamo sabiedriskās labklājības līdzekli un visi franči līdz ar parīziešiem sauks: mēs ejam pretī ienaidniekam, bet neatstāsim savā aizmugurē nevienu bandītu, kas varētu nožņaugt mūsu sievas un bērnus.»

—    21. septembris! Urā! Francija pasludināta par republiku!

—    Francijas jaunā armija atbrīvojusi kaimiņu zemes no viņu tirāniem! Dzirdat, kādu uzmundrinošu aicinājumu viņi sludina saviem kaimiņiem? «Brāļi un draugi! Mēs esam iekarojuši brīvību un turēsim to svētu! Par to lai gādā mūsu vienprātība un mūsu spēks. Mēs apsolāmies jums ļaut baudīt to dārgo mantu, kas jums ir piederējusi jau agrāk un ko jūsu apspiedēji jums atņēma. Kļūstiet brīvi, un mēs jūs sargāsim no tirānu atriebības un viņu atgriešanās.»

Tiešām, Eiropa sagrīļojusies. Nupat kritīs grāvī visi aristokrāti un kaklakungi. Francija palīdz citiem arī.

Novembrī šķirsta draugi apspriež Senžista — jakobīņu deputāta runu. Viens lasa. Pārējie uzmanīgi klausās.

—    «Karalis jātiesā kā tēvijas ienaidnieks, sabiedrības līgumā, kas vieno visus frančus, viņam nav vietas; tāpēc arī mēs viņu nevaram tiesāt nedz pēc pilsoņu likumiem, nedz tautas tiesībām. Reiz nāks paaudze, kas brīnīsies par mūsu kautrību, ka aizspriedumu dēļ neesam iedrošinājušies pacelt roku pret bijušo karali, brīnīsies, ka mēs esam baidījušies tiesāt tirānu … Nāks laiki, kad cēli vīri sacīs: karaļi jāsoda ar nāvi nevis viņu valdīšanas noziegumu dēļ, bet jau tāpēc vien, ka viņi ir bijuši valdnieki. Nevar valdīt un palikt bez vainas. Katrs karalis ir uzur- pators, un tāpēc steidzieties sodīt savu karali, jo katram pilsonim ir tās pašas tiesības, kas bija Brutam uz Cēzaru.»

—    Nekas nav mūžīgs! — ironiski novelk Johans.

Daži melderzeļļi nevar norimties.

—    Karalis paliek karalis. Vienalga, cik deputātu un kādi deputāti pašreiz strīdas par sodīšanas vajadzību vai apžēlošanu, viņa laiks ir garām. Tikai mēs savās mājās pieļāvām kļūdu. Kas mums lika skriet pie tā uzpūteņa Tilinga taisnību meklēt? Vai tad mums pakulas bija aiz- svilušas? Vai nevarējām pagaidīt mūsu pašu advokātu Kēnemani izveseļojamies? Aitasgalvas, kazasģīmji, pupi bez piena!

—    Pareizi! Tagad jau tu tas gudrais! Tilings — viltus pravietis, vilks avju drānās! Tikai tad tu mudināji: ātrāk, ātrāk! Visi mēs esam muļķi. Tilings prot glaimot, solīt, laipni pasmaidīt. Hercogam un muižniekiem viņš acīs nelēks neparko. Mums gan iespļāva!

Johans pavandījās papīros. No žūkšņa izvilka divas lapiņas.

—    Paklausieties, kā Tilings sveica hercoga dēla dzimšanu! «Hercoga dēls, bez šaubām, nav ne kaut kas vairāk, ne mazāk kā cilvēkbērns. Daba viņu ne mazākajā mērā nav apveltījusi bagātāk kā kuru katru bērnu, kam tā paredzējusi valkāt saprāta kroni…»

—    Tas nu vēl tā. Puslīdz ciešami. Nezinātājs var nodomāt, ka hercogs ir liberāls kungs un viņam patīk atklātība. Taču Tilings salīdzina hercoga bērnu ne jau ar visiem nabaga bērniem, bet tikai ar tiem, kam būs valkāt valdnieka kroni. Ar valdošo namu bērniem viņš to salīdzina. Nākamais valdnieks starp nākamajiem valdniekiem. Tilings prot laipojot gleznaini izteikties. Nemaz neskopojas ar talantiem.

—    Tilings arī raksta, ka astoņdesmit septītajā gadā, kad hercogs atgriezies no ārzemēm, valdnieks «redzējis un salīdzinājis dažādas valstis un zemes, gan tādas, kur cilvēcība ir apspiesta, kur valda drūmi priekšstati, verdzība, nabadzība un posts, gan arī tādas, kur veselā saprāta atraisītā gaisma, brīvības mīlestība un rūpniecības attīstība nodrošinājušas ziedošu labklājību un pilnīgu apmierinātību. Jūs esat redzējuši, pie kā noved tas, ja hercogu mīl un nēsā uz rokām un ja no viņa baidās un viņu ienīst.»

—    Ha, ha, ha! Pielīdējs! Tātad mūsu hercogiste zied un zeļ, tajā nav verdzības, nav moku! Laimes zeme! Un mēs to brango veci nēsājam uz rokām! Pēteris laikam taču tio ari visam tam, ko viņam kāds tītars, uzkāpis uz Pētera akadēmijas katedras kā uz mēslu čupas, kladzina.

—    Eh, ko tur! Tilinga grāmatu viens divi nodrukāja. Kēnemanim atteica. Acīm redzama starpība! Viens raksta patiesību, otrs melo, laipo, lišķē, attaisno noziegumus un pat slavē tos kā valstiski nepieciešamus. Kurzemīti bārenīti izbazūnē par zemi, kur piens un medus straumēm plūst, kur debessmanna mutē līst un bez gremošanas pati šķīst. Tādiem rakstiem drukas ceļi vaļā!

Trepēs skan soļi. Ir ieradies Johans Heinrihs Baumanis. Jau ilgāku laiku Jelgavā nemanīts, neredzēts, nedzirdēts. Kur tad pamanīsi, ja šis dzīvo te vienā muižā, te otrā. Cepuri kuldams, krējuma ķērnes laizīdams. Smaidīgs un kustīgs kā vienmēr, kā vīna pagrabs smaržīgs. Bārsta Kursas un Vidzemes muižās, krogos un ceļu krustojumos uzlasītās jaunākās anekdotes. Kad tās daļēji pārsmietas, ciemiņš izņem no kabatas ārzemēs izdotās, ilgi kārotās, beidzot dabūtās anekdotes par Orlovu, Potjomkinu un Katrīnu. Baumanis viens pats spēj aizstāt komediantu trupu.

—    Vai tu vēl joprojām pindzelē niekus? Sāc kaut ko nopietnu! Ar pīlēm, aļņiem, zaķiem, vilkiem, stirnām tu vēsturē netiksi.

—    Nekāroju mūžības laurus. Labs ir tas pats, kas acīm skatāms, rokām taustāms. Sliktais vienmēr vēl priekšā, labais sen jau aizmugurē. Mana sirds sāp. Un kā vēl! Taču citiem tas nav jāredz. Reiz agrā jaunībā vienai draiskulei stāstīju par savu sirdi. Viņa smiedamās ieteica negausties. Esmu izmācīts. Godīgu sieviešu gaužām maz. Un tās pašas aizņemtas. Klostera nonnes mani nesajūsmina. Jāiztiek ar intrigantēm, koķetēm, draiskulēm.

Man ir daudz labu draugu. Sevišķi tuvs man kļuvis Kokneses zemnieks Kārkla Jānis*. Savā zemnieciskajā izturībā, pieticībā, pārliecībā ir pārāks par visiem tiem muižniekiem, kuru pilīs esmu cēlies un gūlies. Kad aizbraucu pie viņa, es atgūstu atkal pats sevi. Vēl kāroju uzrakstīt dažas lugas. Lai zemnieki saprastu, rakstīšu latviešu valodā. Vecais Stenders apsolīja izkoriģēt. Viņš aizrādīja, ka mana rakstu valoda esot piebārstīta ar visādiem neglītiem vārdiem, kas varot nepatikt dažam labam izsmalcinātam lasītājam. Lai es to iegaumējot, kad no jauna ar jauniem spēkiem ķeršoties pie rakstāmspalvas un tintes. Un lai mazāk vīna kausus cilājot. Tā, redz, mums dažreiz iznāk saplēsties.

Ilgi Baumanis nespēj nopietni runāt. Viņš atkal sāk runāt blēņas.

—    Vai es jums stāstīju, kā reiz gāju uz slokām? Lija bez jēgas. Cerēju — ātri pāries. Uzmetu tāpat apmetni bez rokām. Nav ilgi jāgaida. Sloka velk! Atmetu apmetņa malas. Uzrauju bisei gaili. Sloka lido pāri. Man kustoties un tēmējot, apmetnis aizķer gaili. Bise sprāgstot ar negantu ļerkšķi atsitas plecā. Tīrā pūdelēšana. Paceļu acis — tu brīnums! — pie kājām sloka. Un tad… tas bija toreiz ar melno vilku… Un tas bija toreiz ar balt- spārnaino sloku. Tai bija trijās kājas. Ikšķiles krogū to aprija rudais, izbadējušais krodzinieka runcis. Veselu gadu viņš bija paēdis. Tik milzīga sloka!… Reiz gadījās lapsa ar divām astēm… Secē zemnieku kāzās durvīs ievēra vilka galvu. Sakāroj ies alu un brandavu…

Un tā bez gala un malas mednieku stāsti, anekdotes.

—    Melša!

—   Godīgam medniekam vienmēr trūkst pierādījumu. Plānoju savas anekdotes izdot grāmatā. Nosaukums jau ir rokā. Vai neskan gruntīgi — «Mednieku anekdotes, kuras gan šķiet melīgas, bet patiesi nākušas priekšā»?

Mūža otrā pusē viņš tās patiešām kādā pavaļīgākā brīdī starp medībām un dzīrēm uzrakstīs.

Novembra pēcpusdienas skopais saules stars uz brīdi ielūkojas šķirsta logā, aptausta sakaltušu senu Jāņu dienu vaiņagu, aizslīd aiz baznīcas mūra. Saulei vajag zaļāku lapu, košāku krāsu, dzidrāku avotu. Ar dzīvinošām runām tai bijis vienmēr par maz. Vajag mīlestības! Kur to rast, ja pagaisusi, nozagta, pazudusi? Ja atrastā cerība bijusi tikai mirāža. Ko dod šodienai senas atmiņas sakaltušo ozola lapu vaiņagā? Johans iegrimis domās^

Kur ir, tur vajag, kur nav, tur radīsies! Arečekū! Ače- kurē! Atnāk jau vairākus gadus neredzēts lauku muižās baronēnus skolot pārtraukušais jaunais mūzas pielūdzējs Alberts Bušbergs. Izvandījis Eiropu no vienas malas līdz otrai, viņš atgriezies Jelgavā, atvezdams līdzi sievu beļ- ģieti. Tāpat pa vecam raksta pantus, paskvilas, zobojas bez mēra un saprašanas par visu un visiem, vakaros pašūpo dēlu, parūc pašsacerētas dziesmiņas. Maizi pelna pilsētas latīņu skolā. Reižu reizēm sieva viņu palaiž aizstaigāt pie draugiem, savā mājā viņus labprāt redzēt nekārodama. Bet viņa ir gudra un saprot līdzsvara likumu. Tad ir drošāka laulības dzīve un satikšana. Tikai dzer ar mēru, ja bez tā nevar iztikt.

Viktors Fogels arī ir uzkāpis šķirstā. Viņš beidzot iespiedis uz sava rēķina vienpadsmito dzejoļu grāmatu. Paņēmis līdzi. Dāvā draugiem un paziņām. Par savu naudu licis iespiest. Par savu! Tātad bez honorāra. Maizi nopelna, Velmera noliktavās mucas veldams. Toties grāmata ir tieši tāda, kādu to sen jau kāroja sirds.

Johans Fābers saka:

—    Es vairs peršas nerakstu, neskandēju, cenšos vairs nagus nesaldēt. Kritiķi mani pieveica. Teica, ka tikai pāri viņu līķiem es tikšot pie vārda. Sakiet — kāpēc man jā- nogalē ar saviem pantiem tik daudz skaistu kritiķu? Lai viņi dzīvo! Vai man maizes trūkst? Vai viņiem rejamo?

—    Pāries, Johan! Melnie satumsuma brīži nav ilgi. Redzēsi pats, rakstīsies griezdamies. Spalva virpuļos šņākdama.

Johans klusē. Viņš ir ierāvies sevī kā pakavs. Nekas viņu nesatrauc, neaizvaino, nesajūsmina.

Ai, seno dienu Jāņu vaiņagi Kur pagaisusi pinēja, galvā licēja, skaistu acu grozītāja? Cik ilgi man kaltušas lapas vēl glabāt?

Anekdotes nomaina politiskās dzīves jaunumi.

—    Namnieku apvienības delegātiem Varšavā nav veicies.

—    Vai baroniem naudas trūkst?! Heikingam palīgā aizdrāzās barons Grotuss un Piltenes bruņniecības dižvīrs Ludinghauzs-Volfs.

—    Hercogs jau namniekus atbalstīja. Pat naudu nežēloja. Liepājas birģermeistars Forkampfs, mūsu pašu Jelgavas tirgonis Fīrhufs un Piltenes zemes tiesas advokāts Tīdens tomēr atgriezās no Varšavas, neko neguvuši. Žēl, bet Polijas karalis un seims mūsu svarīgākos jautājumus joprojām uzskata par virtuves niekiem. Tā vajag birģe- ļiem — amatnieku zeļļus aizmirsa, izsmēja.

—    Es domāju, zēni, ka Namnieku apvienību tomēr nevajadzētu par zemu novērtēt. Tad jau muižnieki netrakotu un nemestu spieķus pilsētnieku riteņos. Viņiem bail no tās. Mēs paši neprotam saprasties, apvienoties, kopīgiem spēkiem uzbrukt bruņniecībai. Vēl no vergu važām pilsētnieki tā pa īstam nav nokratījušies, jau bagātākie tēlo lielus kungus. Cits citu māca, audzina, strostē, kamēr mūs visus pa vienam vien lielais muižnieku gailis noēdīs.

—    Kā tad Ruprehtam klājas? Ilgi nav manīts.

—    Vai tad tu nezini? Apglabāja sievu. Lai viņai vieglas smiltis! Labs cilvēks bija. Ruprehts ar vīrietim neparastu uzcītību kopa. Ko var darīt? Aiziesim visi. Tikai tad, kad sievas vairs nebija, viņš ieraudzīja to, ko visus garos kopdzīves gadus nebija redzējis. Sieva viņu prata iedvesmot dzīvei. Uz mirkli apjuka saprašanā. Sadzērās etiķi. Gribēja darīt galu. Par laimi, kāda kaimiņiene pamanījusi. Izpumpēja iekšas. Pamazām atspirga. Tagad jauna sieva. Sācis atkal domāt par darbu un dzīvošanu. Gaišāk raugās.

Vilku piemin, vilks klāt. Ruprehts klaudzina trepju galā.

Viņš atnesis Hamburgā izdoto «Politisko Žurnālu», kurā rakstīts, ka Jelgavā radies jakobīņu klubs.

—   Vai tas mērķēts uz manu šķirstu? — iztrūkstas Johans.

—    Tā jau Jelgavā šur tur runā. Tomēr nebaidies! īstais jakobīņu klubs ir tā pati parastākā «Miltu bedre». Viņi jau sevi nemaz par jakobīņiem vēl neuzskata. Viņi — tie ir zeļļi. Taču nemaz tik tālu vairs nav līdz ugunsgrēkam. Atcerieties notikumus kapitāna Šteina mājās! Vajadzīga tikai niecīga dzirkstelīte. Gan pienāks kārta mūsu lepnajai pilij Lielupes krastos. Melderzeļļi ir nemierā.

—    Kad atvelsies tas laiks pie mums?

—    Gan jau tauta savu laiku zinās. Sacelsies!

—    Es gan gribu nosargāt savu šķirstu. Tas man dārgi maksājis. Atklāti runājot, Johans Fābers netic vairs nekam. Mani nekas vairs nevilina. Es pazīstu tukša vēdera filozofiju. Pilnu vēderu kā bagātniekam nemaz nevēlos. Kaut kā izdzīvošu ar savu loni. Es vēlos vienīgi palasīt kādu kungus nicinošu grāmatu, piemēram, tos pašus frančus. Vīnu esmu dzēris un dzeršu, kamēr vien man to atļaus veselība un naudas maks. Ko man vairāk? Ilgas? Eh, tās cilvēku tikai samaitā un parauj gaisos, lai nomestu zemē. Tad ir vēl smagāk.

Dīvaini izskan šie Johana vārdi. Vai piere nav karsta? Vai viņam nav piesitusies karstumguļa? Vai nav aizmidzis un nesapņo?

—    Pāries, Johan! Tas tev noteikti pāries. Nav viegli būt vienam un izdzīvot, tikai atceries, ka viens dažkārt ir stiprāks un iztur vairāk nekā desmit ģimenes cilvēku kopā. Tagad tu vari rakstīt un lasīt, kas tev patīk. Iet un nākt, kad tu vēlies. Iet pie citiem un atjaut citiem apciemot tevi. Ar sievu tā nav!

—    Mūsu baroni bezgala pārbijušies sakarā ar hambur- dzieša paziņojumu par jakobīņu klubu Jelgavā. Velk laukā aprūsējušas medību bises, vecas musketes, eļļo stobrus, dīda jaunos junkurēnus roku un acu veiklībā. Tā tik skatieties, ka nesāk trakot ielās.

—    Viņi jau uz zirgiem, ar lāpām rokās. Kurā būdā iemet, tā svilst. Vai viņi pirmo reizi aizdedzinājuši pilsētu?

—    Vislabāk viņu trakulības pazīst zemnieku muguras.

—    Saki, Bušberg, tu jau ar to vēsturi kā salaulāts — vai senajā Romā vergi nedzīvoja labāk kā tagad mūsu dzimtļaudis?

—    Vergs vienmēr un visur ir tikai vergs, vai tā ir Ēģipte, Roma vai Kurzeme. Arī mēs esam vergi. Tikai modernāki. Vergojam vēderam un pulkstenim. Mūs, brīvus cilvēkus, neper ar pātagu. Protams, ja neesam nosodīti vai kāds mums neuzbrūk. Bet bads mūs per. Vergu dzen. Mēs ejam paši. Mūs neviens nedzen. Tik daudz tās starpības. Mums vajag to skanošo dālderu, apsūbējušo florīnu. Taču bieži vien graši sabirst makā. Tur atkal jauna starpība. Mums nekā nav. Mēs neko nevēlamies. Šodien vienā būcenī, rītu citā. Pilsētniekiem nav tā kā zemniekam. Lai gan vergs, bet savu kļavu, apsi, osi, savu bērzu birzi un iestaigāto taku viņš mīl, par to tup un turas. Zemnieks audzē maizi. Viņš izturēs un pastāvēs! Cik nav mocīts, apsmiets, valgā kārts. Bet izturēs! Zemnieks tāds ir! Viņš to ņem no zemes. To jau pilsētniekam grūti saprast.

Un tad viņi dziedāja «No Reinas, no Reinas sauc cēlie brāļi, brīvība vēl dzīva šeit». Viņi arī bija jakobīņi, bet pagaidām tikai ar vārdiem, ar darbiem vēl bija jānogaida.

Vēlā stundā šķirsta jakobīņi izklīst. Katru gaida kaut kas savs. Fogels rakstīs par šīvakara draudzīgo tikšanos. Palicis pilns pelnu trauks. Tajā sabiruši gaiši brīži retajās tikšanās reizēs.

Baumanis — steidzīgs, smaidīgs — noslēpumaini atkal pagaisis muižās. Smiesies, medīs, gleznos, bārstīs anekdotes. Nodzīvos garu mūžu. Apgulsies Katlakalna kapos. Turpat, kur Merķelis.

Bušbergs dīdīs palaidnīgos jaunos jelgavniekus latīņu skolā, vēlēsies, kaut dēls paaudzies iegrimtu tāpat kā viņš biezajos Romas vēstures sējumos. Bet bērniem pašiem savi ceļi un tieksmes.

Ruprehts rakstīs avīzei audzinošu, pamācošu rakstu. Mīlēs jauno sievu, tāpat kā reiz mīlēja veco. Viņš zina, ka viss pārvēršas pīšļos, tādēļ jāņem no dzīves vēl tik, cik var dabūt.

Jāsteidzas! Ruprehts paceļ glāzi un sakai

—    Met, un braucam! Uz labiem panākumieml Daudz laimes un priecīgus svētkus! Lai dzīvo revolucionārā Francija!

Uz atvadām viņi dzied franču revolucionāru dziesmu.

—    Met, un braucam, — saka Ruprehts. Tas tikai tāds teiciens. Viņi ir kājāmgājēji. Viņiem nepieder karietes un zirgi. Viņiem nav muižas un lielu ienākumu. Toties viņiem ir pašiem savs neatņemams, neaizvietojams, nesarū- sējošs «Es».

Johans nevar norimties. Vējš triec slapju sniega kulteni logā. Vēsums iespiedies šķirstā. Atkal viens. Lai cik jautras un nopietnas tikšanās reizes ar draugiem, arvien tu paliec viens. Cik ilgi vēl? Ruprehts teica, ka tas taču tiešām labi — būt vienam.

Jā, tikai dvēsele plosās. Tuvojas jauns laikmets. Pasaule grīļojas. Kas notiks rīt? Kur atrast pareizos vārdus, kā tos izkārtot? Viņš grib un vienlaikus nevēlas. Viņš cieš un smejas. Jocīgs cilvēks! Kā visi, kā vairums, kā daļa, to jau neviens nezina, cik, kad viņi paši atrodas ar sevi vienatnē.

Johana «Lielās Grietas» nelabais atceras senu solījumu. Nelabā skubināts, Johans Fābers iziet pilsētas naksnīgajās ielās meklēt dvēseles skaidrību. Kas tevi, Pats Sevi Ne- atradušais, dzenā tādā slapjdraņķī? Visi guļ.

Neguļ visi. Tumšs stāvs tuntuļojas pretī. Par vēlu bēgt. Redzēt arī neko lāgā nevar. Johans satver lielo durvju atslēgu.

—   Nenāc virsū! — viņš sauc. — Tūlīt maukšu pa sprandu!

Atskan izmisis kliedziens:

—    Palīgā!

Tā taču sievietei

Arī sievietes, Johan, ir visādas. Ir tādas, kas ievilina postā. Izliekas, bet aiz viņām stāv laupītāji un gaida tevi atvedam.

—    Nebļauj, dulnā vārna! Es jau tevi neaiztikšu. Pats nobijos. Kas tu tāda esi, ja vēlā nakts stundā blandies pa ielām?

—    Esmu nabaga nelaimīgs cilvēks. Nav man kur patverties. Esmu izdzīta uz ielas nakts laikā tikpat kā vienā kreklā. Kauns, bailes, aukstums, neziņa mani pavada visu vakaru. Nav jau arī kur iet. Godīgi cilvēki visi ieslēgušies guļ savās mājās, tikai man, Emmiņai, nav kur patverties. Kalpoju ilgus gadus pie tieslietu padomnieka Teča. Godīgi kalpoju. To visi zina. Man viss spīdēja un laistījās. Teču aptekāju kā pašu lielkungu, bet viņš mani pateicības vietā ņem un izdzen nakti, salā, putenī uz ielas. Kur iet?

Emmiņa pati aizbēga no Teča. Nobijās un aizbēga. Tikai to nevar sacīt pirmajam ceļa gājējam. Emmiņa iekļuva Teča rakstāmkambarī, ar stangu atlauza galda atvilktni, bet neatrada spožus dālderus, nedz kaut kādus Velmera kundzi interesējošus papīrus. Vairāk atvilktņu atlauzt neizdevās. Gar logu pavīdēja kungs ar savu briesmīgo suni. Emmiņa iebēga virtuvē, bet, kad saimnieks ar suni iegāja kambarī, pa galvu pa kaklu metās ārā sētā, tad uz ielas. Projām. Viņai vēl tagad šķita, ka tūlīt to aizvedīs uz rātsnama pagrabiem par laupīšanas mēģinājumu.

Sieviete raudāja. Kur lai eju, kam esmu vajadzīga? Kā suni ar kāju, kā kaķi aiz čupra! Vēl tikai atlikusi Lielupe. Iekšā! Bet ūdens auksts un slapjš. Laimīgie savās siltās gultās nenojauš, kāda traģēdija pašreiz gatavojas notikt. Emmiņa ies uz upi. Kas tev bez dālderiem naktsmāju atļaus!

Johanam ir laba sirds. Par labu sirdi jāmaksā. Dažreiz ļoti daudz. Ļoti dārgi maksā par labu sirdi, ja to nevietā lieto.

—    Ja tu esi godīga sieviete, tad nāc līdzi. Varēsi pārgulēt manā šķirstā. Ērtību man nav, utu un blusu ari nav, kaut. kā jau varēsi nakti pārlaist. Rītdien pie gaismas redzēsi labāk, kur iet un palikt turpmāk.

—    Man bail iet tev līdzi. Kā nekā tu esi vīrietis, svešs. Par tavu šķirstu klīst nelabas valodas. Tu esi jakobīneris. Tie ēdot mazus bērnus. Kauliņus metot pa logu uz garāmgājēju galvām. Kam trāpot, tas uz reizes beigts. Tāpat kā Francijā…

—    Ko ļerksti! Ja nepatīk, vari nenākt. Tikai nepalaid muti par lietām, kurās tev nav nekādas skaidrības. Tirgus sievas valoda!

—    Es jau neko. Tā tikai runā. Ne tikai uz tirgus laukuma, bet visā Jelgavā. Es jau arī saku, ka tas nav taisnība.

—    Ja tev tiešām nav kur iet, nāc, pārgulēsi. Kā lai godīgu cilvēku nakts laikā pamet uz ielas.

Emmiņa nekāroja augstiem galiem gultu ar smagu, kro- kotu zīda baldahīnu. Ak vai! Vai tad Posta vārtu iemītnieki tādu pazina?

—    Auksts. Gulēsim abi. Tomēr būs siltāk. Saspiedī- simies!

Pilsētā trakoja putenis. Slapjš sniegs dauzījās logā.

Dažas dienas vēlāk Ruprehts lasīja zīmi pie šķirsta durvīm trepju galā: «Līdz turpmākam paziņojumam šķirsts slēgts visiem draugiem un biedriem, jo esmu laimīgs ar to, kas man pašreiz ir.»

—    Vai tāpēc draugi jāaizmirst? — Ruprehts, vecais, daudz pieredzējušais avīžnieks, pārmetoši pašūpoja galvu. — Un kaut kādas slampas dēļ, kas apzagusi veco lāga Teču. Vai tad kāds ir izmācāms? Izmāca tikai paša pieredze. Arī ne vienmēr.

Pēc nedējas, svētdienas rītā, atgriezdamās no tirgus, Emmiņa atrada savu dārgo Johaniņu, kā viņa to sauca, sēžam pie galda un rakstām dzejoļus. Emmiņa paskatījās, bet, lasīt mākslā būdama nepraša, jo kas tad nabaga bērnu būtu skolā vadījis, iejautājās:

—    Tie ir tavi darba raksti?

—    Zini, manu cabulīt, es atkal esmu atguvis spēju sacerēt. Tu esi mana Dulcineja, mana Beatriče, mana Laura. Tu mani iedvesmo!

—    Tad zini un klausies! Tās savas nupat nosauktās mamzeles tev jāaizmirst uz visiem laikiem. Ja es viņas šeit pie tevis manīšu, tiks jums visiem. Nežēlošu! Un, ja es par viņām uzzināšu kaut ko tuvāk, tad noķengāšu viņas uz tirgus laukuma tā, ka suns no viņu rokām maizi neņems. Padomā tikai, veselas trīs madāmas bijušas manam Johanam. Un es domāju, ka viņš ir tikpat nevainīgs kā es savās labākajās domās par dzīves augstāko aicinājumu, debešķīgo laimi zemes virsū. Mani sapņi, mani nelaimīgie sapņi sabradati, aptašķīti dubļiem, samīdīti. Es, nevainīgā rasa!

—    Ar savu nevainību neplāties! Pati zināsi, kur tev tā izkrita. Un tās trīs sievietes ir literāri tēli pasaules labāko vidū. Katra savādāka. Tās radījuši Servantess, Dante un Petrarka.

—    Tu man te vēl melosi!…

Emmiņa bija iejutusies par saimnieci. Projām negāja, rīkoja un valdīja.

—    Ja tu vēl kaut ko ārpus sava darba rakstīsi, par ko nemaksā naudu, tad es tevi padzīšu un tu varēsi iet pupās. Man nepieciešams vīrietis ar dzelzs raksturu, kas prot dzīvot, nevis tāds, kas neko nevar, kam nekas nepadodas. Rīt pat sāksi skatīties, kur dabūjama kāda laba māja. Vai tu ilgi domā šajā pažobelē mitināties? Man būs bērns. Tas nevar tādā ūķī piedzimt. Sasals ragā. Tas esot vīrs! Pie mācītāja ari jāiet. Jaunu kleitu man vajag. Kurpes. Kažoku. Vai tad tu gribi, lai tava zelta Emmiņa plika apkārt staigā pasaulei par apsmieklu un ņirgām? Ko, tu visu noliedz? Tu neiesi, nedarīsi, nepirksi? Ak šitāds tu man esi, goda laupītājs! Nu tad saņem par visu!

Emmiņa paķēra slotu, stupuri satvēra saujā, negaidītā ātrumā ar kātu gāza Johanam pa galvu. Zilas dzirkstis nozibsnīja šķirstā.

—    Lai tā būtu mācība uz visiem laikiem! Esmu tev likteņa novēlēta. Nekaitini mani! Man sāp sirsniņa par tavu cietpaurību. Es raudu. Esmu diezgan cietusi dzīves nejau čības. Vai tu ļoti mani mīli? Svētdiena paredzēta mīlestībai.

—    Mīlēšanās vēl nav mīlestība.

—   Tev vēl nepietika? Gribi vēl ar slotas kātu? Tādu tikai sist un mērcēt, badā mērdēt, tad varbūt taps par cilvēku.

—    Gribu ēst. Ko tu pārnesi?

—    Cik tu man naudas iedevi? Vai tas ir vīrs, kas savu sirdspuķīti nevar ar naudu apbērt? Iztiec, šodien ēdīsim sīkos ancīšus.

—    Kas tie tādi? Cepami, vārāmi?

—    Tas nozīmē to, ka iztiksim bez gremojamā. Necep- sim, nevārīsim. Neēdīsim. Pievilksim celīšus pie vēdera, apsegsim galvu un gaidīsim, kamēr kāds mums kaut ko atnesīs. Tā būs, ja tu, mans vīrs, nesāksi nopietni domāt par mūsu abu nākotni.

Johans paskatījās uz sienu, kur vēl pirms nedēļas šūpojās sakaltis Jāņu vaiņags. Tagad tur bija tukšums. Emmiņa tīrīja māju. Iznīcināja senas atmiņas. Atmiņas un putekļi traucējot. Johans neteica lieku vārdu. Viņa sirds nosāpēja. Labi tiem, kam sirdis asākas. Kas prot aizstāvēt savu atmiņu klēti, neielaižot tajā citus sabradāt gaišus mirkļus.

Uzvar stiprākais. Emmiņa zināja. Tu, Johan, esi tikai lupata! Un kādam jau jāuzņemas tas krusts. Tādai muļķa zostiņai kā man, tavai zelta Emmiņai, tā lupata jāmazgā. Jāžāvē, jāsargā, ka nenozog tās rijīgās, svešās, Emmiņai ļaunu vēlošās Beatričes, Dulcinejas, Lauras. Ko lai ar tevi dara? Sāp galviņa? Pāries! Samīlēšu! Tagad pamīlē mani! Bet, ja vēlreiz atradīšu tevi papīrus smērējam un savām dullajām Dulcinejām pantus veltījam, tad dabūsi vēl.

Johans nopūtās. Mīlestība uz pavēli nerodas. Smaga solās viņa laulība. Pēdējā laime zemes virsū. Un izdzīt vairs viņu nevar! Neieti Kaujas. Saceļ brēku. Jau visu lielo māju piebļāvusi.

Ai, «Lielās Grietas» nelabais! Tādu vien draudzeni tu man varēji sagādāt mūža otrajā pusē. Kauns, negods, posts pār tevi!

—    Kur tu taisies? Uz «Miltu bedri» nedomā cierēt!

—    Ko lai tur bez naudas atrodu? Būtu man tagad lā notērētā naudiņa, mēs gan iedzertu.

—    Tik daudz jau man ir. Kamēr es cepšu, vārīšu, berzīšu, spodrināšu, tu aizteci pie sava aptieķnieka, lai viņš pa kluso ietecina «Lielajā Grietā». Nesāp jau vairs ga!- viņa, vai ne?

SATRICINĀJUMS

Savāds, pavisam neierasts, nospiedošs klusums pārklāja Jelgavu. Pilsētnieki uztrūkās naktī no miega. Nevarēja saprast, kas lēcies. Tā kā maizes un gaļas vēl bodēs netrūktu, arī miltu un putraimu pietika. Vai pie gaišreģes aizstaigāt, lai viņa suņu kaulos burtos?

Iztika bez gaišreģes un suņa kauliem. Bez pūces, runča un kārtīm, kafijas biezumiem. Jelgavnieki pēkšņi saprata visu. Pat drausmīgi ātri.

Dzirnavas! Dzirnavas klusēja. Lielās Jelgavas dzirnavas, kas gadu desmitiem malušas, klabējušas, kaukušas, gaudojušas, dārdējušas, spiegušas, vaidējušas, putējušas, bet vienmēr uzvaroši malušas, pēkšņi klusēja.

Bija tā. Ilgi gruzdošais melderu nemiers uzliesmoja 1792. gada kārtējā amata sanāksmē.

Dzirksti pulvera mucā iemeta Zaļās muižas dzirnavnieks Rode. Viņš vērsās pret Jungu. To pašu Jungu, kurš pa šiem dažiem gadiem Liepājā bija kļuvis par sava amata vecāko. Jungs atkal no jauna apliecināja pēc aiziešanas no Dobeles savas spējas un prasmi strādāt. Skauģu valodas nerimās. Vai labi darbi spējuši apklusināt Jaunas mēles?

Rode nozākāja Jungu par pielīdēju, sliktu meistaru, nederīgu malēju.

Ļaunās valodas aizvainoja visus klātesošos melderus. Tā to lietu nedrīkstēja atstāt! Nepamatotus apvainojumus dzirnavnieki necieta. Tie jānosoda, un Rode par nevalodām jāsoda. Un desmit dālderi ir pietiekoši liela soda nauda viņa makam.

Rode pasmējās, parādīja pigu, izlamājās un paziņoja, ka to nemaz nedomājot darīt.

Un tad sākās. Sapulce savās taisnīgajās prasībās rakstīja lielkungam Pēterim, bet Rodem pavēlēja ierasties sapulcē, paziņojot, ka citādi viņu izslēgs no amata. Rode ieradās manāmi saplacis. Viņreizējās balamutības vietā bija stājusies lēnprātība.

Pacēlās plīvurs. Un atkal Grīnhofs! Lielkunga muižu pārvaldnieks sajaucis Rodem visus rēķinus, pavēlējis saduļķot amata vīru prātus, sēt naidu un veicināt nesaticību. Un par visu paveicamo apsolījis atlaist Rodem no nebeidzamajiem parādiem 1600 dālderu rentes naudas.

—    Ak tad šitā, kundziņ! Muižu kungs jau aizliedza mūsu — melderu senās tiesības ņemt par malšanu alus naudu. Savas sveces pavēlēja dedzināt, malšanas laikā. Aizliedza zemniekiem, piedraudot ar pērienu, mums piepalīdzēt …

—    Lielkungam jāatjauno mūsu amata tiesības!

—    Grīnhofs jānodod lielkunga tiesas vīriem.-.;

—    Rodem jāatvainojas par Junga apvainošanu . -.;

—    Jālūdz amata piedošana. Lai tad Rode atrod darbu, ja mēs viņu izslēgsim no amata ruļļieml

—    Ar to nepietiek! Viņam amata kasē vēl jāiemaksā 453 dālderi.

Melderu pacietības mērs bija pilns. Plūda malām pāri. Hercoga muižu pārvaldnieks Grīnhofs noliedzoši, uzvaroši, pacilājoši, nievājoši atteicās atjaut malējiem maksāt ilgi aizkavēto zeļļu alus naudu, izlīdzināt citas pārestības.

Grīnhofs jutās drošs. Viņš zināja savas varas robežas. Un lielkunga atbalstu. Bet vidū nemanāms rīkojās Ho- vens. Savus noslēpumus Grīnhofs neizpauda pat pats sev. Melderu amata vecākais zellis Preiss aicināja savus amata brāļus nepadoties, iesniegt tiesai pamatotu prasību par gadsimtiem vecas tradīcijas nievāšanu. Melderi atsaucās. No visām Zemgales un Kurzemes sudmalām Jelgavā saplūda pustūkstotis amata brāļu. Viņi visi bija pārliecināti par savu taisnību. Ja taisnību meklē, to atrod.

Lielkungs Pēteris sev par nepatiku tomēr melderu amata lietu pavēlēja izskatīt Dobeles tiesas kungam Fir- ksam. Un vienlaikus lai zeļļi nāk pie prāta, cilpo mājās, sāk strādāt! Mēs viņiem paziņosim spriedumu. Vainīgie lai jau laikus piesargās! Arī viņa gaišībai ir savs pacietības mērs. It kā lielkungam tik vien tā darba un raizes kā auklēt miltu malējus! Viņam jāzina viss, jāielūkojas visā, jāatbild par visu. Un ko gan melderi panāks ar savu nepaklausību? Ēzeļa ietiepība! Vairāk nekas! Kurš gan var parādīt senās melderu amata tiesības? Tās tikai visas tādas paražas! Rakstisku pierādījumu tiesas kungiem vajag!

Tas notika 1792. gada 17. novembrī, kad lielkungs Bī- ronu Pēteris to visu melderu amata sapulcei vēstīja un viņu prasību Dobeles bargam tiesas kungam sniedza.

Krievu sūtniecības sētā staļļa puisim Vaņam pienācās pēriens. Ja pienācās, ja nopelnīts, tad sods jāsaņem. Velc ūzas nost! Nupat viņš piecēlās no pēršanas sola.

—    To tu saņēmi gods godam, — vecākais stajļnieks pašapzinīgā balsī noteica, pamācoši piebilzdams: — Nečīksti kā varde, uzvelcies!

—    Kuzma Petrovič, šoreiz es tiešām nebiju vainīgs.

—    Varbūt es biju? To vien dzirdu: bez vainas, nevainīgs, pārpratums, apmelojums. Vai tu pulksteni nepazīsti baznīcas tornī? Laiks tev, sādžas gailēn, saprast veco dzīves patiesību, ka nevainība arī ir vaina, ja kādam tas nepieciešams. Tev vienīgi jāprot to vaļsirdīgi atzīt līdz jaunam pērienam. Nolūdzies! Tagad uzmanies vārdos un darbos! Mani jaunībā daudz vairāk pēra. Es zinul

Daba bija apveltījusi Kuzmu Petroviču ar apskaužami jauku īpašību — prasmi izslīdēt cauri nedienai ari tad, kad jau dzirdēja aizkrītam slazdu. Bet nekāl Kuzma Pet- rovičs staigā svilpodams.

—    Sargā savu ādu! Cits to nesargas! Kā nekā tu dzīvo ārzemēs. Tāpēc zirgu stallim jāspīd un pat pēdējam zirg- ābolam jālaistās. Par velti maizi nekur nedod. Varbūt gribi atgriezties sādžā? Viņš pamet stalli netīrītu, joņo pa pilsētu, sēž ar zeļļiem kopā. Buntojas. Valodu mācoties! Labāk mācies saprātīgi slinkot! Mūsu bārins ir labs kungs. Tikai nevajag labus kungus raustīt aiz ūsāml Jokus neviens necieš. Un nevajag, svešzemniekiem dzirdot, savu valsti blamēt! Tu nemaz nezini, ko viņi domā, ko dara šodien un kas viņiem rīt nepatīkams padomā. Ļoti piesardzīgi te jādzīvo! Ārzemes!

Savu valsti blamēt? Viena auss dunēja. Otra klusēja. Kaut tikai nebūtu atsista! Dzīve jāpārkož kā rieksts. Kad būsi pārkodis, dzīve būs galā. Tev vēl tikai pirmās pūkas, bet tu jau esi ārzemēs. Tātad galvu augšā un asti kājstarpē! To ievēro! Taču zirgiem jāspīd, zirgāboliem jālaistās visās varavīksnes krāsās!

Vaņa, Vaņa, saturies! Nevajag tam zirgābolam acīs skrāpēt! Viņš atkal nosūdzēja, ka tu mazu brītiņu nokavējies. Pats gulēja, sastrēbies kurzemnieku vājo bran- davu. Rauj viņu nelabais, to Kuzmu! Bet tev jābūt sava tēva — pugačovieša cienīgam. Tev jāiet sava tēva pēdās! Kur pagaisa tēvs? Pat māte nezina. Esot ilgi slēpies stepē. Aizgāja bojā, kur gan citur palika!

Vaņa pieceļas, uzvelk ūzas, tīra stalli, svilpo. Sens darbs.

Kādu dienu viņam jāiet pie Rikmaņa pirmā skrīvera.

—    Tu, Ivan, proti vācu mēli. Aizstaigā uz pilsētu! Tu esot labos draugos ar melderzeļļiem. Pasēdi kopā ar viņiem! Uzzini, cik ilgi viņi vēl dumposies! Tas labi, ka tu nedzer daudz. Nepiestrēbsies kā tavs Kuzma Petrovičs. Viņu vakar gandrīz aizveda karakalpu vervētāji. Tad pat es nevarētu viņu vairs izglābt. Prūšiem vajadzīgi svaigi spēki. Franči esot makteni viņus sasituši. Tu ari neņem no svešiem naudu, skaties, ka neiebāž svārkos. Pavēro, kādi cilvēki dzīvo Jelgavā, ko runā, ko domā un jūt! Par to tad atkal citu dienu aprunāsimies. Tas tev nevienam nav jāstāsta! Saproti? Še tev pusdālderis! Mācies valodas, iepazīsties ar vāciešiem!

«Miltu bedrē» Vaņa ir savs cilvēks. Kustīgs, pamazs, izveicīgs, patīkams jauns cilvēks. Melderzeļļi zināja, ka Vaņa ir Rikmaņa sētas zirgu puisis, ka viņš brīvajā laikā mācās valodas, vēro dzīvi, lai, atgriezies sādžā, pastāstītu pasaules jaukumus.

—    Maz mums te to jaukumu. Esam nospiesti. Dzirnavās darba daudz. Maksā grašus. Meistari nikni. Paši nomākti ar visām savām ķibelēm. Bez tam pašreiz visa tā alus nauda. Kā nu ne, gadsimtiem par labu strādāšanu zeļļiem dotas piemaksas. Nu uz reizi vairs nedos. Kas tā par būšanu? Neviens melderzeļļus nekad nav par sliņķiem saucis. Savu darbu zinām, padarām! Lielkungs un muižturi rīkojas nelietīgi. Gaidām tiesas lēmumu.

Vaņam sāpēja nepelnīti dabūtais pēriens. Miesa sadzija. Palika sirdī brūce, kas neparko negribēja aizvērties. Dod kaut veselu dālderi. Ja būtu pelnīts, neko darīt, āda atmaksās. Šoreiz savādāk. Arī zeļļi nemierīgi. Viņiem nodarīts pāri. Tāpat kā sādžā. Kā visur.

—    Pareizi, Vaņa! Kungu pārestība visur tiek rakstīta ar pātagu.

Dažreiz «Miltu bedrē» ieklīda Kuzma Petrovičs. Vaņa likās viņu neredzam. Uzmana. Vaņa pačukstēja melderzellim Ansim:

—    Piesargies no tā mūsējā glūņas! Viņš ir mans rīkotājs. Visu izstāsta.

—    Viņš taču tāds pats nelaimīgais kā tu.

—    Lika pagaidīt! Viņš visu atstāsta. Iet un noklausās. Uzvedina uz sarunu, lai redzētu, ko otrs domā darīt vai jau ir izdarījis.

—    Kā tu to zini?

—    Man tas pats jādara. Ne jau aiz labas sirds man dod pusdālderi. Taču es savu bāriņu un viņa kalpus neieredzu. Viņi man iekoda līdz kaulam. Ar to pietiek. Es tagad tikai izliekos. Kad tikšu atpakaļ sādžā, iešu pa sava tēva pēdām. Man jau ir divdesmit ziemas aiz muguras. Tēvu neatceros. Biju pavisam maziņš. Es bāriņam atstāstu tikai šādus tādus niekus, kas jums nekaitīgi.

—    Man tavs bārins neko nevar padarīt, esmu lielkunga cilvēks. Un vispār — kāda viņam par mums, zeļļiem, daļa?

—    Ja interesējas, tad jau ir daļa. Atstāsta visu savai ķeizarienei. Musina tavu hercogu. Viņi jau visi labie kopā. Cits ar citu sadzer, cits citam pogas griež. To viņi sauc par diplomātiju. Tā ir māksla savaldīt savus kalpus, iegūt otra bagātības.

—   Es tev ticu, Vaņa. Pastāsti par savu dzimteni! Vai labi tajā dzīvot?

—    Kāds labums? Mēs esam nabagi. Sādža noplukuši. Man ir daudz brāļu un māsu. Māte jau veca. Ja tu, Ansi, zinātu, kāds brašulis bijis mans tēvs! Pašam Pugačovam uzticīgs atamans. Par to nevienam nedrīkst stāstīt. Māte ar mums, visiem bērniem, aizbēga no dzimtās sādžas uz citurieni, kur mūs neviens nepazina. Citādi visi būtu sodīti. Es jau biju maziņš, neatceros. To es tev kā savam draugam stāstu. Tad mums visiem vēl šodien klāsies plāni, ja uzzinās kungi.

—    Tad zini, dots pret dotu! Es zinu par tevi, tu zini par mani. Esmu latvietis. īstenībā skaitos barona Knipel- nāgela dzimtcilvēks. Uzdodos par brīvnieku ar svešiem papīriem. Meldera amatu protu. Mani Jelgavā neviens nepazīst. Gaidām savu taisnību. Parādus atmaksāsim. Man par visu vairāk netīk paša ietaisītie pēcmaksā jumi. Nespēdams sasniegt ilgoto, pats sev šķietos mazs un melns.

Melderi staigā saīguši, skan skaļas balsis. Smagi vārdi, dzēlīgas piezīmes, ilgas runas. Vai zudīs viss bez atbalss? «Miltu bedre» kļuvusi par Jelgavas jakobīņu klubu. Ja viņi Francijā var, vai mēs paliksim vanckaros. Hercogs esot no jauna apstiprinājis amatu šragas. Tad ir jāmaksā alus nauda. Kāpēc zeļļiem dzirnās jādedzina sava guns? Kur lai viņi ņem sveces? Par velti tās nedāļā. Lai malēji ved savu gaismu līdz! Hercogs aizliedza zemniekiem malt muižu sudmalās. Tā mēs bez maizes paliksim! Zaudējums zaudējuma galā.

Galvaspilsētas ielās pastiprinās melderu skaļums. Tuvojas tiesas diena — 24. novembris. Mūsu prasības ir pamatotas, baltas un pareizas kā paši smalkākie milti. Tikai savu daļu pagaidām prasām, savu tiesu. Pieklājīgā ceļā, bez varmācības, likumīgi. Ar visām tiesas maksām un dārgajām zieģeļmarkām.

Arī pilsētas bagātie birģeļi satraukti. Vai tiešām Francija? Kādēļ vēl kreisākus pavērsienus? Jau tā pēdējā laikā neveiksme pēc neveiksmes. Varšavas brauciens cietis sakāvi. Laikam jau tās muižu tiesības un landtāga sēžu zāles neredzēt kā savas ausis. Savu raižu pietiekoši. Kam vajadzīgs troksnis ielās, nemiers naktīs? Ja

Jau Varšavā namnieku prasības noraidītas, kam tad tie «Miltu bedres» jakobīņi savas vēl uzstāda? Nav jau kā mums, namniekiem, tūkstošiem vajadzību.

Hercogs Pēteris izmisumā. No Vircavas uz Jelgavu un atpakaļ joņo sūtņi, kurjeri, diplomāti. Plūst tinte vairāk nekā citās reizēs, nervozi kļuvušie skrīveri lauž spalvas, nav laika zīmoglakai sakalst. Vienreiz taču melderzeļļiem jāizklīst un jāatsāk jau tā sen aizkavētie darbi. Paliksim galīgi bez miltiem! Vēl jau noliktavās ir, bet kas tad tā par zemi bez saviem krājumiem nebaltām dienām. Visādi vēl var gadīties! Taču melderi nepaklausa. Tiesas kungi vilcinās prasību izšķirt. Viņiem dots slepens mājiens vilkt garumā. Un tiesas kungi to prot.

Uzurpators! Vai tādam jābūt labam valdniekam? Labs?!

Fon Hovens berzē tīksmlbā rokas. Še tev, lielkungs, tava trešā kārta! Lai birģeļi brauc vēl uz Varšavu! Landtāgā valdīs muižnieki!

Uzmanību! Uzmanību! Viņa gaišības hercogistes tiesa pasludina, ka melderu amata prasība par alus naudas piemaksām nav pamatota. Nav taču rakstītu dzirnavnieku privilēģiju. Grīnhofs attaisnots. Melderiem izklīstl Atsākt darbus!

Sūtnis Rikmanis raksta kārtējo ziņojumu uz Pēterburgu. Viņš satiekas ar Hovenu, citiem dedzīgiem muižniekiem, kam nepieciešamas jaunas muižas un dzimtļaudis. Jāpastiprina izbēgušo zemnieku meklēšana. Sludiniet no kancelēm, ziņojiet avīzēs, atalgojiet jebkuru labu pienestu ziņu, ieklausieties krogus sarunās! Pārbaudīt katru aizdomīgu ceļagājēju, pamest acis Jelgavas Posta vārtu rajonā! Tur bieži vien uzturas aizdomīgi, neredzēti ļaudis.

Melderi sašutuši. Hercogs atsakās maksāt alus naudu un nupat uzkrājušos parādus — 12824 dālderus 36 markas par dzīvošanu galvaspilsētā. Nekas nebūs! Mēs paliekam Jelgavā un rakstām jaunu sūdzību. Pārsūdzība iesniegta apelācijas tiesā, Mēs vēl aicinām talkā melderus no Lietuvas! Sanāksim visi vienkopus! Varbūt tad mūs sadzirdēs?

«Miltu bedres» krodzinieks iekārto jaunu parādu grāmatu. Gan jau samaksās! Vēl tā nav bijis, ka nesamaksātu. Ja zeļļi nespēs, maksās valdnieks. Tie ir viņa zeļļi, Lai vai kas, bet kāds maksās, jo zeļļi bez ēšanas nevar dzīvot.

30. novembra dienā tirgus laukums rātsnama priekšā virmo niknumā. Bez melderiem te sapulcējušies mūrnieki, kalēji, podnieki, varkaļi, kurpnieki. Un viņi visi vienojas kopīgā savas taisnības lūgšanā.

Melderi sajūt atbalstu. Aizmirsti visi alus kausa strīdi. Ja šodien draud apēst jūs, tad rītdien sagrauzīs mūs. Amatiem jāturas kopā. Tā ir sena amatu tradīcija un vispirmā nepieciešamība, ko mēs tomēr laiku pa laikam aizmirstam.

Un viņi sajūt šajā trokšņainajā sapulcē cits cita stipro, draudzīgo plecu. Visiem vienīgi kopā kā bitītēm stropā!

Par tiesas kungu netaisnību stāsta meldermeistari Šifs un Hake, zeļļu vecākie Preiss un Lenčs. Viņi piedalījās tiesas sēdēšanā, teica dedzīgas runas. Zina, kā tās lietas notika. Savas domas skaļi izsaka Vilks, Skube, Pinke. Un vēl daudzi runāja, drošināja, mudināja.

Viņu balsis neizskan tikai pašiem sev vien. Laukumā sapulcējušies pilsētnieki. Viņi vēlas atgriezties mājās ar jaunākajām vēstīm. Pastāstīt, ka paši savām ausīm dzirdējuši daudzcietušo Jungu plaši vēstām par Grīnhofa senseno naidu, par amata vīram neciešamo aizvainojumu, par brīvnieka pazemojumiem. Par Grīnhofu un lielkungu, par tiesas vīriem un amatu aizskaršanu, par melderu taisnību, par mazā cilvēka tiesībām ēst savām rokām godīgi pelnīto maizi un saņemt pienākošos samaksu. Mēs te esam pulcējušies, lai kopīgi apspriestu savas tiesības, nevis lai publiski izraudātu sāpes. Sāpes izraudāsies pašas …

Un viņi rakstīja jaunu sūdzību pret apvainošanu un netaisnībām.

«Miltu bedrē» ar runu uzstājas Jelgavas amatu vecākais Ecels. Viņu atbalsta Blēze.

—    Rīt mūsu dārgajam atbalstītājam daiļrunas profesoram un drosmīgo runu teicējam Tilingam dzimšanas diena. Kauna lieta! Jūs tikai protat parādus taisīt, trokšņot un gaidīt labumus pašus no debesīm krītam, bet par mūsu aizstāvi neliekaties ne zinis. Jādod gods, kam gods nākas! Viņš mūsu dēļ tik daudz smaguma uzvēlis uz saviem jau tā daudzcietušajiem pleciem. Meistari, zeļļi, mācekļi, sametiet!

—    Kas notika toreiz, kad mūsu — zeļļu advokāts slimoja? Vai Ecels un Blēze aicināja ziedot ārstam, zālēm, uzturam? Vai Tilings mūs neizcūkoja? Vai savā grāmatā viņš nerakstīja par labajiem un cēlajiem muižniekiem? Lai Hovens ziedo savam slavas paudējam! Lai viņu sveic bagātie namnieki!

Ecels un Blēze parausta plecus par tādu valodu. Cirvja cirtiens bērza šķilā. Zeļļi vairs neklausa. Viņi nav vairs vakarējie.

—    Lai mums samaksā Grīnhofa noblēdītos dālderus! Uz melno profesoru mēs vairs negribam paskatīties. Viņš nav mūsējais, jo slavē muižniekus.

Vakarā neliels apsveicēju pulciņš lāpu gaismā dodas pie Tilinga. Skan mūzika. Bet nav kopiespaida. Trūkst pacēluma. Varens savā iedomībā soļo Blēze. Birģeļi nav skopojušies. Iztiks bez zeļļiem. Gan mēs viņiem izdevīgā brīdī atmaksāsim šīs nievas. Dāvanu, sudraba vāzi, grezno uzraksts: «Tā tiek atalgota uzticība!»

Kāda tad šī uzticība ir? Tilings iekšēji nopūšas. Zeļļi mani neatzīst. Kož gan godkārīgajam profesoram darba vīru necieņa. Lāpu gaismā pavīd tikai daži zeļļi, kas grib redzēt notiekošo. Viesību telpās viņi tomēr neiet. Dodas atpakaļ uz «Miltu bedri».

Pilsētas ziņu stabus grezno raibās krāsās iespiesti aicinājumi melderiem atgriezties darbā. Lielkungs pats ar laiku nokārtošot visu zeļļiem labvēlīgā gultnē.

Neizklīdīsim! Neklausīsim! Paliksim un gaidīsim! Dzirnavu gaņģi nepazudīs. Bads nedraud. Namnieki apvēlu- šies. Muižnieki sacēluši savus kumpos degunus, visur nemiers.

—    Maģistrāts vairs nezina, ko iesākt, — Velmera kundze žēlojas savam senajam draugam Tečam.

—    Vajadzēja laikus padomāt, rīkoties saprātīgāk! Melderi ir spēks, ar ko jārēķinās. Zeļļus aizmirsa. Tirgoņi jau ir lieli savā mazākumā.

Velmera kundze nopūtās. Tečam neiebilda. Viņa saprata, tā jau bija.

—    Kur tad jūsu Emmiņa?

—    Iet kā ķēve, astē sperdama. Uzkrita Johanam Fā- beram. Tagad ir likumīga Fābera kundze. Bijušo rūdīto vecpuisi pāraudzina pēc sava ģīmja un līdzības. Esmu laimīgs, ka tiku reiz no šīs zaglīgās un netīrās palaidnes vaļā.

—    Es jums pagādāšu kārtīgu kalponi. Ar Emmiņu man neveicās.

—    Manam mūžam pietiksl Pieņēmu sulaini. Brangs puisis. Mūsu vēderus nevajag izlutināt. Veļu man mazgā piena sieva Pusdraudzene. Viņa Emmiņu izjokoja par apkaltajām kazām. Toties man šis joks maksāja divus dālderus soda naudas par kalpones neaudzinātību. Tuvojas grūti laiki Kurzemei. Varenie paši to nopelnījuši. Nogaršojiet šo manu vīna marku! Tā ir aizpērnās vasaras raža!

—    Man tagad bail pat dienā iziet uz ielas! — Velmera kundze drebinājās. — Sveši, smirdoši, noskranduši zelli staigā bļaustīdamies. Nav jau dzirdēts, ka aiztiktu cilvēkus, taču uzbāžas katram, kas gatavs viņu runās ieklausīties. It kā mani interesētu viņu likstas. Lai strādāI

—    Viņiem jau par darbu to naudu tikai dod! Kas cits viņiem atliek? Neatbalsta maģistrāts, hercogs liek par velti strādāt. Tā jau viņiem neko naudz nemaksā meistari. Pusbadā jādzīvo! Par sevi vienmēr jāatgādina. Jāmeklē atbalsts pie tautas.

—    Varbūt jums taisnība. Es jau esmu tikpat kā mucā augusi, pa spundi barota. Mani jau nekur mazu nelaida. Skolotāja gatavoja tikumiskai dzīvošanai. Lasīju labus, audzinošus franču romānus. Tad jaunai meitenei jau aube galvā. Visu mūžu man tas vecais Velmers nervus maitā. Nekad es viņu neesmu mīlējusi. Taču vienmēr esmu mājās, kad viņš atgriežas no darba. To es daru. Tā vajadzētu katrai namnieka kundzei rīkoties, tad mazāk būtu naida. Man bail, ka tie zeļļi neaizdedzina pilsētu.

—    Neuztraucieties, Velmera kundze! Cerēsim to labāko. Visādas nejaušības iespējamas. Tikpat labi uz zeļļu rēķina to var izdarīt Hovena uzpirkti ļaundari. Tādu jau visur ir pietiekoši. Ja es būtu jaunāks, stiprāks, tad atrastos zeļļu vidū. Tagad varu viņiem palīdzēt vienīgi ar savām likumu zināšanām. Ar rakstiem. Diemžēl manas dienas aizpilda kaulu sāpes, grāmatas, raksti (vai es tos pabeigšu?). Tad vēl retās tikšanās reizes ar jums, mana burvīgā draudzene.

Velmera kundze, šķiet, nosarka. Tečs vienmēr pratis glaimot. Kas gan viņam nekaiš? Dāmu mīlulis! Dara, kas patīk.

—    Kaut mans vīrs atzītu, ka sievietes tuvums paceļ garastāvokli. Viņam tikai tās noliktavas un rēķini. Nebeidzamas raizes. Nekādas romantikas, cēluma, gara lidojuma! Tikai bažas par naudu!

—    Jūs pārspīlējat! Bez naudas līdz šim neviens vēl nav izticis. Pat tizlais ubags priecīgs par atmestu grasi. Nauda ir zemes lāsts un sodība. Tā ir manta un maize. Kam naudas maisi, tiem pieder zemes godība, tie savu politiku taisa. Un tā zemes sodība. Jūsu vīrs ir jāapbrīno. Savai sievai viņš radījis vislabvēlīgākos apstākļus.

—    Laiks mājup! Pie jums jauki, bet svētki nedrīkst ieilgt. Drīz atgriezīsies vīrs. Es viņu vienmēr sagaidu ar buču pie dzīvokļa durvīm.

—    Es jūs aizvedīšu savās kamanās. Ielās jau nogūlies biezs sniegs. Būs barga ziema. Jau svilina ausis. Tiem, kas bez cepurēm.

—    Cik jūs uzmanīgs! Var redzēt — pieredzējis kavalieris!

Teča jaunais sulainis pieklauvēja. Pieteica advokātu Kēnemani.

Velmera kundze saviebās.

—    Mans vīrs nevar ciest šo kaktu skribelētāju. Tas jau viens no tiem musinātājiem uz dumpošanos. Viņš jau tagad daudz nepatikšanu sagādājis visiem tirgoņiem.

—    Lai nu, Velmera kundze, paliek vakarējais, jādomā asāk.

—    Aiziešu tādā gadījumā kājām! Tik trausla es nemaz neesmu. Uz redzēšanos citā reizē! Iespējams, ka jaunnedēļ pienākšu.

Pavadījis Velmera kundzi līdz vārtiem, Tečs iegāja viesistabā, kur sulainis bija lūdzis Kēnemani uzkavēties,

—    Iesim manā kambarī. Tur ir siltāks.

Tečs atvēra sava darba kambara durvis.

—    Atvainojiet, šoreiz ilgi jūs neaizkavēšu. Zeļļu vārdā es pie jums ar lielu lūgumu. Mums nepieciešami zirgi braucienam līdz leišu robežām, līdz pirmajām dzirnavām. Jālaiž ziņa, lai lietuviešu melderi steidzas palīgā. Par tālāko viņi paši savējiem ziņos. Ormaņi atsakās braukt. Esot stingri aizliegts pārvadāt zeļļus. Iespējams, ka ormaņiem atkal pa kluso apsolīta ilgotā cunfte. Niķelis joprojām lolo īstenot sava vectēva sapni.

Tečs padomāja.

—    Ja jau zeļļiem nedod iespēju braukt, tad pie vārtiem ir sardze, kas uzmana. Var atgriezt atpakaļ! Jums labāk nerādīties vārtu apkaimē. Braukšu pats, Abi ar sulaini. Sakiet — kas man jāsatiek, kas jāziņo, kur tās dzirnas atrodas?

Kēnemanis smaidīja. Viņš nebija vīlies. Tečs ir labs draugs.

—    Kas tas? Nauda? Naudu bāziet bikšu kulē! Pašiem vajadzēs. Tečs par naudu neko nedara. Viņš palīdz melderiem viņu tiesībās.

Otrā rītā, atgriezies no pierobežas sudmalām, tieslietu padomnieks noglaudīja savu zirgu galvas.

—    Labu darbu jūs esat paveikuši, mani dūkainie rik- žotāji!

1792. gada 6. decembrī Jelgavas tirgonis Heveloke raksta savam Liepājas draugam rātes sekretāram Slefogtam kārtējo vēstuli.

«Ļaudis sūdzas, ka virsamtmanis Grīnhofs tiem atvilcis malšanas naudu, un pieprasa kompensāciju, kas, tā kā atvilkumi izdarīti gadiem ilgi, ir visai prāva. Dzirnavnieki izturas ļoti klusu, kaut gan šeit viņu ir ap četriem simtiem. Viss Kurzemes karaspēks koncentrēts šejienes pilī un ir kaujas gatavībā, arī artilērija nostādīta pils tiltu aizsardzībai. Ir bēdīgi, ja viena cilvēka dēļ, kas ir privileģēts laupītājs, jācieš tūkstošiem, lai tikai laupījums paliktu hercoga kasē.»

— Melderu prāva jāizspriež rīt, 13. decembrll — hercogs īsi un nepacietīgi izlēma, nervozi ar pirkstiem bungodams gludo rakstāmgalda virsmu. — Uzrakstījāt, sek- retār? Pastiprināt sardzi Vircavā un Jelgavā! Vircavā karakalpu vadībā izvietot pils apsardzei zemniekus! Kurināt ugunskurus! Raudzīties, lai nemiernieku bandas neuzbrūk! Nepaklausības gadījumā šaut! Jelgavā noslēgt visus vārtus! Aizkavēt ļaužu pieplūdumu! Nu jau visi Lietuvas melderzeļļi saskrējuši Jelgavā. Pa kuru laiku tie utu noēstie nabagi to paguva izdarīt? Zirgus taču aizliedzu dot. Ormaņi visi kā viens teica, ka neko nezina. Neviens nav braucis. Pulvera torni iztukšot! Ieročus, munīciju nogādāt pilī! Pastiprināt naktī pilsētā bruņotas patruļas! Izvairīties no iespējamām sadursmēm ar zeļļiem! Novērot, bet pagaidām neaiztikti Uzrakstījāt? Steidzīgi izpildīt pavēles!

No tirgoņa Hevelokes 13. decembra vēstules Liepājas rātes sekretāram Slefogtam.

«Nav iespējams nodibināt un atjaunot mieru tur, kur it kā visi pasaules velni palaisti vaļā. Jelgavā sanākuši visi amatu zeļļi, lai aizstāvētu dzirnavnieku lietu, nestrādā un vēl izturas mierīgi. Taču tas ilgi tā nevar turpināties, un es bīstos, ka notiks trakas lietas. Taisnība, dzirnavnieki nevar pierādīt savas tiesības ar dokumentiem, un tiesnesis viņus var tikai noraidīt. Ja hercogs sākumā būtu upurējis kaut 500 dālderu, viss būtu mierīgi. Dzirnavnieku zeļļi būtu aizgājuši un, domājams, arī pārējie amatu zeļļi, jo tad būtu jau pamats sarunām par zeļļu aiziešanu. i.»

Skaistā hercogiene Doroteja satraukta.

—   Jūsu gaišība, sakiet — kas tagad notiks?

—    Mana dārgā, nebēdājieties! Šis rūgtais kauss mums jāiztukšo! Vircavas pili apsargās zemnieki. Un karakalpi. Zemnieki jums pāri nedarīs. Viņi ir labvēlīgi noskaņoti. Jūs, bērni un galms būsiet drošībā! Tagad man jādomā par visas zemes drošību.

Vecīgais hercogs trausās kamanās, negribēdams joņoja uz Jelgavu. Cik labi tagad būtu klausīties vēja aurus aiz loga, pie silta kamīna apcerēt savas akadēmijas nākamā mācību gada izdevumu tāmi, bet man kā nelaimīgam mīlētājam jādrāžas uz galvas aizā. Ko tad pārējie dara? Vienīgi veicina nekārtības! Ak, kaut es būtu akadēmijas rektors! Kā taksīši mēs visi esam. Katrs dreb par savu ādu. Arī man, hercogam, dižciltīga ģerboņa īpašniekam, tāda paša takšeļa loma nolemta astoņpadsmitajā gadsimtā. Bet kad tad ir mierīgi bijis? Francijā posts!

Vircavas zemnieki bruņojas. Lielmāte laba. Pie viņas var taisnību meklēt. Mēs taču esam lielkunga zemnieki. Kas tur īsti ir ar tiem melderiem? Neko jau neziņām. Varbūt vēl citi nezin kādi ļaundari gatavojas uzbrukt?

Zemnieki pārsēja izkaptis duramajos, uztrina cirvjus, noslaucīja mēslu dakšas, sameklēja noslēptās rungas. Tēvu tēvu laiku ieroči. Uguns ieročus zemniekiem aizliegts turēt, lietot, glabāt.

Ieradās pilī, izvietojās ap to, sakūra ugunskurus, kā vēlēts, sastrēbās hercogienes galma neapēsto zupu ^ lai jau ēd, arī cūkām tapat diezgan —, kavēja laiku, stāstīdami visādus notikumus.

Hercogiene, galma mācītājs, ārsts, kambarkungi, klī- rīgās galma dāmas, hofmeistariene, virtuves kungi, sudraba pārzinis, zīdītājas, istabenes, gultu pārzines, šuvējas, veļas uzraudzes, valdnieka bērnu mazgātājas, hercogienes nagu apgriezēja, ērģelnieks, taurētāji, priekšgājēji, ieroču pārzinātāji, galma maršals, kambarjunkuri, virspadomnieku pāži, virtuves pārziņa sulaiņi, ēdienu pasniedzēji pavadīja izbaiju nakti Vircavas pilī. Vējš tik drausmīgi drūmi auroja visos skursteņos, pils atgādināja neapraktu zārku, pilnu ar dzīviem cilvēkiem. Spokainas ēnas locījās ap ugunskuriem. Doroteja rakstīja vēstules saviem draugiem. Apcerēja pašreizējo stāvokli.

Neviens viņiem neuzbruka, neviens viņus neaiztika. Neapdraudēja.

Jelgavā hercogs ar padomniekiem, virspadomniekiem, sekretāru, virssekretāru, darbvežiem, junkuriem un adjutantiem, ieroču pārziņiem, un tā tālāk, un tā tālāk, lielajā pilī citu pēc citas rīkoja ārkārtējas sēdes. Tajas piedalījās bruņniecības spožākie pārstāvji un Krievijas impērijas sūtnis Rikmanis.

—    Kur cienījamais fon Hovens kavējas?

—    Viņa zirgi jau sildās Pēterburgas staļļos pie pilnām silēm, bet pats glaimo skaistajām pēterburdzietēm.

—    Redzat nu, jūsu augstība, kurp noved jūsu mīkstā sirds, auklējoties ar nelietīgo trešo kārtu! — pārmeta barons Grotuss. — Visi namnieki ir revolūcijas taisītāji. Tie nekavējoties jāpakar visos Jelgavas kokos! Mēs, baroni, jums sen jau prasījām, gaišība, piešķirt neierobežotus līdzekjus cietuma būvei, bet jūs vienīgi par akadēmijām spriedelējāt. Redzat, kas jums tur izšķīlušies par maitas putniem! Mēs pareizi darijām, savus bērnus tajā jūsu akadēmijā nelaizdami.

—    Tagad nav laika pārmetumiem. Protams, hercogs tos pelnījis, no mums atšķeldamies un sabiedrotos raz- dams namniekos. Uzklausīsim Heikinga gudros spriedumus, ko viņš mums atsūtījis no Varšavas, kur, atbildīgā postenī atrazdamies, sargā bruņniecības godu un vērtības.

Grotuss attina papīra rulli. Visi saausījās. Hercogs drebēja. Ne jau aiz bailēm. Viņš bija saaukstējies. Derētu karsts dzēriens!

—    «Beidzot ir laiks definēt jakobīnismu Kurzemei ar jakobīņiem saprot cilvēkus, kas grib traucēt valdību, uzbrūk valsts iekārtas pamatiem un grib noārdīt nodibinātās politiskās pakāpes. Vai Kurzemē sabiedrojušies namnieki nav jakobīņi? Vai tie, darbojoties organizēti un apvienoti, nekjūst divkārši noziedznieki, kad tie kā reāls spēks pretojas valdībai… Tie neslēpj savus uzskatus. Esmu pārliecināts, ka Liepāja ir viņu šūpulis, bet centrs — Jelgava. Esmu konsekventi cīnījies pret šo noziedzīgo apvienību, kas nodibinājusies kopš 1790. gada …»

—    Redzat nu, pirmais muižniek starp pirmajiem! Jūs bez apdomas un sirdsapziņas pārmetumiem devāt nam- niekiem naudu, lai viņi Varšavā vēršas pret drosmīgo Heikingu. Bet klausīsimies Heikinga vēstījumu tālāk!

—    «… Namnieku koalīcija radās, kad Krievija karoja ar Zviedriju un kad lielgabalu grāvieni skanēja Kurzemes robežu tuvumā. Buržuāzija iesniedza formālu lūgumu, kas bija pilns ar visizteiktākajiem jakobīņu principiem. Viņi par paraugu min Amerikas štatus un saka, ka pat nesen patstāvību ieguvušie Amerikas štati uzplaukst i.. Sī tirāde nepārprotami vērsta pret dzimtu aristokrātiju.-.. Buržuāziskā partija iet vēl tālāk, tā ir pārliecināta, ka Francija nevar būt laimīga citādi, kā vienīgi gāžot veco kārtību un tās nepilnvērtīgo valdību. Vai var būt vēl ja- kobīniskāka valoda?»

—    Es jau pats visādi bremzēju namnieku aktivitāti. Priecājos, kad tie sašķēlās. Domāju, būs mums visiem drošāk, — hercogs izbijies murmināja.

—    Pērienu vajag! Tās ir pašas labākās zāles. Kur tas redzēts, ka namnieki dzīvo greznāk un bagātāk par aristokrātiem? Kauns!

—    Namnieki gatavojoties mani pašu sūdzēt relācijas tiesā, — Pēteris atkal bija sadūšojies, — visur nepaklausība, neuzticība.

—    Jūsu pašu vaina, gaišība! Tā klājas tiem, kas zaimo bruņniecību! Tagad strebiet savu putru! Vai jūs zināt, kā viņiem tur, uz ielas, vēl trūkst? Tie ir ieroči! Tagad notiek tas pats, kas astoņdesmit devītajā gadā Parīzē. Viņi jau tik tālu, ka tur karalis vairs nav nekas. Jelgavā ieguvuši ieročus, mūsmāju jakobīņi nesmērēs rokas ar iesniegumiem un sūdzībām. Vai tagad jūs saprotat, gaišība? Ko jūs domājat darīt? Gribat būt valdnieks? Rīkojieties! Pavērosim!

— Apsargāt pili, pastiprināt sardzi! Uz vaļņiem izbīdīt lielgabalus! Mēs turpinām savu ārkārtējo valsts drošības sēdi.

Dzelzs vīrelis rātsnama tornī vairs neko nesaprata. Ar lielu saprašanu viņš nekad nebija varējis lepoties, taču tagad pagaisusi tā pati mazā. Savā vējrāža mūžā aizvadīts daudz saspringtu gadu, bet tagad paurī ārkārtīgs apjukums. Šaudījās uz vienu pusi, uz otru, apsviedās riņķī — labuma nekāda. Lejā dūca, skanēja, virpuļoja masa. Ko sacīs rātskungi, hercogiskā augstība? Tur, lejā, neviens nevēroja dzelzs vīreļa bažas. Viņš kāroja nokāpt no torņa un iejukt masā, tā atbrīvodamies no mūžam smagā uzdevuma! Tikai — viena kāja! Un tā pati piestiprināta. Jāpaliek! Jāiztur! Kādas šausmas!,. Vēlāk dzelzs vīrelim prasīs. Ko lai atbild?

Meldermeistara Vilka sieva raudāja.

—    Tu tikai raujies projām no mājām. Nelaiķis arī bija stūrgalvīgs — kā jau zemnieks, bet zemnieki mēs visi esam. Tas ir gods būt zemniekam. Tikai viņš vienlīdz augstu vērtēja sievu un darbu.

—    Es jau tikai darba dēļ, zeļļu dēļ, mūsu amata goda dēļ… Tu arvien vēl domā par savu mirušo vīru?

—    Kas tad tur slikts? Mēs dzīvotu vēl tagad, ja tikai kaulainā neatnākusi nelaikā. Tu dūšīgi strādā, bet tev vairs nav tās jaudas. Es zinu, tu skumsti pēc Ilzes. Ar maniem glāstiem tavs darbs nenes svētību. Ne jau es tā gribēju, ne jau man prasīja. Padomā pats — kur lai es būtu palikusi? Un tu kāroji meistara godu.

—    Saproti, tagad amata lietas pirmajā vietā. Steigšos atpakaļ uz pilsētu, reiz taču jāizšķiras jautājumam. Jānāk lūzumam. Cik ilgi melderus muļķos kā apcirptus aunus? Jāsāk badīt pretī. Un laiks mūsu jūtas pārbauda. Redzi, mazais Jaņķelis jau smaida vien.

—    Iešu pavadīt. Sievai jāpavada vīrs, jāpaliek gaidot un jāsagaida no kara, no darba. Tagad tu aizej tikpat kā uz karu. Sirds tāda nemierīga dauzās.

— Tev, Vaņa, izturīgi kauli. — Kuzma Petrovičs nometa pletni. — Tagad vēlreiz tā labi pārdomā — kur melderi ņēma zirgus, kad steidzās uz leišiem?

—    To jau neviens nezina. Leišu zeļļi paši ieradās.

—    Nemelo! Kāds viņiem palaidis vēsti. Tev jāatrod tas zellis, kas to lietu zina. Ja nevari izpētīt, tad izdomā, bet rīt tev noteikti tas jāpasaka, jo par velti bāriņa mai/.i nevaram ēst. Kāds tas darbiņš dots, tāds tas jāpaveic ar vislielāko atbildības sajūtu un mīlestību. Citādi tu nekam nederēsi. Izpēti visus tos jelgavniekus, kam pieder zirgi, bet kas nav ormaņi! Tādu ir daudz. Citādi kaulus nesalasīsi. Ej izpildi uzdevumu!

Atpakaļ es šeit neatgriezīšos. Valodu zinu. Vēl esmu jauns. Negribu, lai manus kauliņus pletne salauž. Es ne- pazudīšu. Labāk cietīšu nezināmo, nevis esošo. Zinu gan, kas leišu zeļļiem vēsti palaida. Ne jau bāriņam to zināt. Melderiem tāpat neko nepadarīs. Cietīs lāga vecītis Tečs. Lai tad mana mugura maksā! Tikai ar labu tos vairs klāt nelaidīšu.

Vaņa juta aiz zābaka stulma plato dūci. Nekavējoties jāatrod Ansis. Viņš palīdzēs. Arī pats kādreiz aizbēdzis no sava dzimtkunga.

«Miltu bedrē» Anša nebija. Vaņa staigāja pa ielām, sildījās pie ugunskura, jokojās. Sāpēja sasistā mugura. Tikai Ansis pagaisis visā milzīgajā cilvēku burzmā.

—    Ko tu staigā ar līku muguru? Būsi pērienu dabūjis?

—    Saliekta mugura krievu zemniekam tāpēc, ka dauzīta bez jēgas.

—    Arī mums, latviešiem, baroni to neļauj taisnāku atliekt. Nāksi mums līdzi ieņemt pili? Kas tas būs par skatu! Tu meklē kādu?

—    Melderzelli Ansi.

—    Viņš aizgāja savam meistaram Vilkam līdzi uz Smilšu sudmalām. Drīz jau vajadzētu atgriezties. Pagaidi tepat! Es arī esmu no tām pašām. Rīt tu redzēsi mūsu Bastīliju krītam!

Augu nakti dega ugunskuri. Garām gāja karakalpu patruļas. Nevienu neaiztika. Tikai vēroja. Skanēja saucieni:

—    Ielaidiet apsildīties! Iedodiet padzerties! Tā gribas ēst, bet nav kur pārgulēt!

Kas sasildīs, mazais brāli? Kas pabaros? Kas atļaus savā greznajā namā atpūtināt nogurušos kaulus?

Pie nabadzīgajiem visi kakti pilni. Bagātie aiz slēgtām durvīm.

Sadumpojušies slāpa, sala, izbadējušies nemierā gaidīja rītdienu.

13. decembra rītā Emmiņa jau dzijā tumsā pavēstīja:

—    Johan, tu šodien uz spiestuvi neiesi!

—          Uz darbu jāiet! Ko mēs ēdīsim? Atlaidīs! Ko darīsim?

—          Šodien neviens nestrādā. Tikai bodes un dzertuves. Pilsētā sacelšanās, dumpis, jakobīņi malu malās. Pilns ar viņiem.

Johans tomēr ģērbās. Emmiņa paņēma slotas kātu.

—          Šoreiz tas salūzis uz tavas muguras! Pagaidi gaismu! Mācītājs teica, ka sievai jābūt visās lietās vīram par palīgu. Tev sieva jāklausa, jāmīl un jāgodā! Marš — gultā! Dzirdi, uz ielas vārās. Šķirsts izsalis, malkas nepietiek zupai. Vēlāk jāaizstaigā uz attālāku sētu pievākt kādu klucēnu.

Trepēs skanēja soļi. Klaudzieni pie šķirsta durvīm.

—          Johan Fāber! Iznāc uz ielas pie tautas! Arī tu esi tikai zellis ar savām pamatotām prasībām par labāku dzīvi. Gaidām!

Emmiņa draudoši čukstēja vīram:

—   Te ir slotas kāts, ja tu atsauksies!

Skaļi viņa sacīja, ka pati esot vēl gluži plika, tikko modusies, nesukājusies, muti nenomazgājusi, bet tas lielais dzērājs, viņas sasodītais Johans, vakar «Miltu bedrē» tā piesūcies, ka vēl galvu augšup neceļ. Kad viņš modīsies, šī jau pateikšot. Lai jau aiziet pie biedriem, vai bijis kādreiz žēl, vai skaudis kādreiz.

—          Tā kā vakar neredzēju viņu «Miltu bedrē», būs citur dzēris, — noteica klauvētājs un kāpa stāvu zemāk.

Pēcpusdienā viņi abi dziedāja. Emmiņa priecīgi, Johans skumji.

Uz tiem melu stāstiem, Uz tām blēņu pasakām, Uz tiem kaķu lāstiem, Uz tām siļķu asakām Lai iedzeram

Un, krupim acis skatīdamies, pasakām,

Ka taksīši vien tādi esam,

Kam bail no patiesības asākās ..,

—    Tādu ziņģi drīkst dziedāt. Tās franču lai es vairs šķirstā nedzirdētu! Kaimiņos špions dzīvo. Ja viņi tur, uz ielas, uzvarēs, tad mēs būsim nemiernieku priekšgala. Izrādīsies, ka tu vēl esi vadonis. To es visu nokārtošu. Tu domā, tava Emmiņa neko nejēdz? Tad tu maldies, savu mīļo vistiņu vēl nepazīsti!

Ja viņi zaudēs, neviens mūsu domas neuzzinās, bet tur neviens mūs nebūs redzējis, jo mēs taču tur neesam. Lai viņi uzvar vai zaudē, iegūstam abos gadījumos mēs. Kā tu tik ilgi varēji nodzīvot bez savas zelta Emmiņas gudrās galviņas? Nāc, nobučošu!

—    Es jau tagad gribu tur atrasties! Mans pienākums! Kā es varēšu biedriem acīs lūkoties?

—    Tagad es domāju, tagad es komandēju!

Nelabais paplunkšķināja «Lielajā Grietā». Tas tev par manu tvarstīšanu spiestuvē! Gluži pametis, kā redzi, es tevi vēl neesmu.

Pēc dažām dienām Emmiņa sacīja:

—    Es neprotu lasīt un melnus klekšus uz balta papīra cūkot, bet dzīvību tev izglābu. Ko lai vēl kāro mana sirds? Vāji vīrieši jāiekausta, ja neklausa. Vēlāk viņi pasaka paldies.

Johans nesacīja neko. Viņš loloja slepenu sapni. Gan jau viņš to piepildīs. Pametīs Emmiņu, atstās Jelgavu, jo tik liels lupata viņš tomēr nebūs, lai visu atlikušo mūžu darītu sev pāri.

Johans Heinrihs Baumanis pacēla galvu. Vai velns, kur smega! Ilgi urbās tumsā. Bieži mainīdams mājvietas, līdz ar to gultas, viņš bija ieguvis paradumu mostoties vispirms pavērot apkārtni. Atrazdamies mūžīgās ceļinieka gaitās, viņš pats savā gultā Jelgavā pārgulēja labi ja desmit naktis gadā.

Radās apskaidrība. Vakar veiksmīgas medības. Uzmālētas desmit pīles, trīs vilki. Par to honorārs jau kabatā. Un tad vienlaikus kā pa jokam iesāka pats savu pašportretu.. Pie tā es pastrādāšu ilgāk, lai kaut kas paliek arī aiz manas muguras pēc aiziešanas.

Un visu dienu sniega aizpūstajā lauku pils klusumā viņš un pārējie medību viesi līksmoja. Vakarā atnāca ziņa par galvaspilsētas nemieriem un upuriem. Baumanis saķēra galvu rokās.

— Mana vaina! — gleznotājs ievaidējās. — Tieši tur man vajadzēja atrasties. Ja arī nebūtu uzvarējuši, tad vismaz būtu barā.

Kēnemanis piecēlās agri. Tikai pusnaktī atgriezies, jau atkal sataisījies doties projām. Klotilde apskāva vīru, drošināja sevi un to pustrako taisnības meklētāju. Kā nekā taču pašas vīrs!

Dzirnavas klusēja. Pilsēta dūca. Uz pili virzījās tūkstošiem apspiesto savas taisnības meklētāju.

Tilings nervozi joņoja pa kabinetu. Vainīgi melderzeļļi. Amata vecākie cerēja un pajāvās tieši uz mani. Ja melderi uzvarēs, būs jāsatin makšķeres šajā pīļupū- ces miestā. Cik gudrs ir Hovens! Vai tikai viņš man negatavo bedri visā šajā savārītajā putrā?

Aiz loga auroja. Tilings drebēja. Ja nu viņi ielaužas pie manis! Amata vecākie mani nespēs aizsargāt! Viens sulainis, viens pavārs, viena mana sieva, viens mans bērns, viens mans suns, viens mans kaķis, viena mana pistole nespēs mani aizsargāt. Kur palikuši varenie bruņniecības sargi? Vai es viņiem nedziedāju slavas peršas pa visu pasauli? Aiz loga auroja masa. Uz pili! Uz pili! Ātrāk!

Un tad viņi visi, gaismai austot, ir pils vārtu priekšā. Viņi visi gaida parādāmies pašu lielo lielkungu Pēteri Bīronu.

Un viņiem visiem aizzib gar acīm garie gadsimti. Viņi šobrīd nejautā par izcīnāmiem labumiem, viņi tikai jūtas kā viena liela noturīga draudze, kas vēl sāpju un cīņu ugunīs norūdāma.

Mānīgs jūsu pāragrais prieks! Vēl lielkungs nerādās, vēl pils nav ieņemta. Pils augstajam valnim otrā pusē pavīd hercoga apbruņotā gvarde. Decembra austošās saules asiņainajos staros spīd lielgabali. Ai, lielie gabali, cližgabalil Lidos uz jums lodes! Lidos, šķelsies, sasprāgs gabalu gabalos ar nāvi piepildītās smagās bumbas. Kapās jūsu galvas. Jūs guldīs kapos!

Pilī neizgulējies, galvas sāpēs un drebuļos skraida hercogs.

Kam atstāšu valsti? Troņmantnieks nomira. Esmu pēdējais. Viss var beigties bēdīgi.

Blakus nostājies sūtnis Rikmanis.

—   Skraidiet vien, skraidiet, domājiet elastīgāki Es tikai gribēju pastāstīt, ka mēs Krievijā pugačovščinu vienīgi ar kartečām uzvarējām. Zināt, kādas tad izbailes rodas, kad tev visapkārt plīst, kauc, gaudo, kad daudzi pa labi un kreisi jau guļ beigti. Tūlīt tevi ķers! Tu arī gulēsi. Būsi beigts. Izbailes vien jau izklīdina veselu baru. Es jums to iesaku silti jo silti! Bez tam mans karaspēks arī vienmēr jūsu rīcībā!

—    Es vēl ceru, ka pūlis izklīdīs. Vispirms pabaidīsim!

Pūlis neizklīst. Daudzi pievienojas. Ar jums, gaišība, vēlas tauta runāt. Sakiet, ka manis nav. Apsoliet uz pēcpusdienu! Rasi tad valdība būs izdomājusi, novērtējusi radušos situāciju, apsvērusi, kā tikt galā pati ar saviem padotajiem pavalstniekiem — vergiem.

Hercogs apstulbis. Viņu rausta un bīda no visām pusēm ne mazāk apstulbusī bruņniecība. Neko vairs nevar saprast. Rikmanis ļoti laipni atgādina, ka viņa ziņnesis jau ir Rīgas garnizonā.

Kas to vairs pasacīs, kurš pirmais aicināja tautu pie ieročiem. Pareizi! Kur mūsu galvas! Ieročus! Uz arsenālu!

Cits par citu veiklāki, jaunām, lunkanām kājām steidz nemiernieki uz arsenālu. Durvis vaļā. Bez sargiem. Mēmās sienas piesūkušās ar pulvera smaku. Par vēlu! Kur jūs vakar un aizvakar bijāt? Neapdomīgie! Pusplikie taisnības meklētāji ar karstām galvām un kailām rokām! Ar sirdi vien neko nepaveiksi!

Mēs jau tikai gaidījām spožos dālderus. Drīz sagaidīsiet karstas lodes dzīvā miesā. Kur mūsu vadoņi? Vai tad jūs viņus meklējāt, kad viņi vēl bija rodami? Pietiek zir- goties! Apturēt ormaņus! Izjūgt zirgus! Palaist! Ratus apgāzt! Jāstāda brīvības koks! Sasalušā zemē? Runā kā bērns! Vēl jau jāizcīna pati brīvība!

Satiekas, pagaist cits cita skatienam. Pirms mugurām, aiz mugurām, pirmā rinda pati skaidrākā, redzamākā. Daudzas rindas cieši blakus, līdzās, saspaidītas, sagrūstītas aiz pirmās rindas.

Skaistā pērle, cietoksni uz salas, tavi ļaudis gaida tavu ziņu!

Āre, tepat jau grozās Bīnemanis. Ilgi nebija redzēts, dzirdēts. Sarunājas ar draugiem, paziņām, biedriem. Seit es nevienam neesmu vajadzīgs. Vienīgi mātei jāatvieglina vecuma solis. Sī ir skaista diena. Melderi uzdrīkstas pieprasīt savu tiesu.

Alberts Bušbergs. Kamēr sieva sarunājas ar uzklīdušu draudzeni, cienā to ar kafiju un smalkmaizītēm, es esmu pie citiem, vienlaikus sacerēdams šīsdienas slavas dziesmu. Gribēju braukt uz Franciju, stāties armijā, palīdzēt sakaut prūšus. Nevar mazuli vienu uz sievas pleciem uzvelt. Izaudzinās vēl par namnieku.

Viktors Fogels. Esmu pieredzējis politiskais cietumnieks, tāpēc mana vieta ir izšķirošajos notikumos.

Ruprehts Grosbergs. Gruntlgam avīžniekam jāredz un jādzird skaļās balsis, jāuzklausa klusās nopūtas. Ne jau vienmēr esmu bijis savu uzdevumu augstumos. Jālabo vēl labojamais!

Vaņa Ansim. Mana vieta ir pie tevis pils priekšā. Tava un mana kunga vieta ir pils iekšienē. Šī pils mums jāieņem!

Ruprehts Grosbergs. Vai Johanu Fāberu neredz? Dievs atņēma prātu, nelabais iedeva sievu. Sliktu sievu! Pazudis cilvēks!

Viktors Fogels. Mums katram ir sieva un pienākumi. Bet mēs esam pie citiem. Gan Johans vēl atnāks. Nevar būt, ka viņš pazudis.

Traucas Posta vārtu ubagi. Palecas, cits citu atgrūž, pagrūž, elso. Kājas vājas, plaušas slimas. Muguras līkas, kauli tizli. Kāpēc tev pirmajam? Man vajag pirmajam! Man ar viņiem vēl kārtojami rēķini zemes virsū. Cik ilgi vairs dzīvošu, nokārtošu! Nost, ubagi, nost, nemaisieties pa kājām! Te putraimu desas neizsniedz! Vēl tos Ēģiptes brīnumus neviens te nerāda. Pašam jātaisa.

Redz, cik dūšīgi lādē dižgabalus! Vai tad tāds tālu velk? Ko, karakalpiņ, tu mani nedzirdi? Vai, kur lielīgs bambulis! Tomēr otrpus vaļņa daudz to karakalpu! Kā nekā esot bataljons!

Izzuda rīta bālganums. Saule uzlīda uz pils jumta. Uz vaļņa uzkāpa ziņnesis, iepūta skanīgā taurē. Paziņoja:

— Lielkungs lūdz visus izklīst ar labu prātu. Viņš visiem vēlē tikai to labāko. Amatu šragas paliks līdzšinējās. Hercogs par jums vienmēr ir nomodā. Viņš ir kā tēvs, kā draugs un biedrs. Tiesas kungi pašreiz apspriež melderu prasības. Ejiet mājās!

Melderi apspriedās, tad sacīja, ka atgriezīsies pie pils tieši tad, kad pulkstenis baznīcas tornī nodimdinās dienas pirmo stundu.

Un atkal pils priekšā salasījās melderu, mūrnieku, kalēju, podnieku, varkaļu, kurpnieku meistari un zeļļi. Pilsētas trūcīgie, ubagi, ziņkārīgie, ārzemnieki, esošie un cauri braucošie ar nepacietību gaidīja hercoga parādīšanos. Gaidīja. Gaidīja.

Pilī nevarēja izšķirties. Rikmanis vēlreiz piesolīja armijas palīdzību. Pēteris paraustīja plecus. Tāds kā muļķa prātā!

Rikmanis apsvēra savus plānus. Kamēr hercoga rokās esošās muižas netiks sadalītas Pēterburgas galma piekritējiem, īstajiem Kurzemes bruņniecības balstiem, tikmēr es darīšu visu iespējamo ķeizarienes un savu baronu labā. Pagaidi tikai, spītīgā ēzeļgalva! Tu vēl zemu nolieksies un lūgsies ķeizarieni drīz vien gaidāmajā Grod- ņas sapulcē! Lai tas maksā ko maksādams, lielkunga muižas jāiznomā baroniem! Dzelzs vīrelis rātsnama torni lai danco kā prazdams. Melderu dumpis taisni baroniem palīdzēs! Vismaz pussimt baroniem, ja ne vēl vairāk, vajadzīgi droši, pastāvīgi ienākumi.

Ļaudis gaidīja. Nopietnas sarunas. Asprātības. Pils sargi izmisa. Ļaudis prasīja ieročus. Solīja atņemt sargiem. Musināja griezt dižgabalu stobrus pret pili. Uz vaļņa jau rāpās veiklākie, drošākie.

—    Uzklausiet cienījamo rātskungu uzaicinājumu!

Sastingst uzmanībā. Gaida. Beidzot laikam būs izlemts.

—    Rāte savā cēlsirdībā, labsirdībā, augstsirdībā nolēma izmaksāt jums, nepateicīgie melderi, tūkstoš dālderu lielu summu, lai jūs ar godu varētu nokārtot savus nevajadzīgi ietaisītos parādus krogos, viesu mājās, iebraucamajās sētās. Pēc tam gan visiem nekavējoties jāatstāj galvaspilsēta. Jāatsāk darbs! Kas notiks, ja pietrūks miltu?

—    Redz, cik cēli tie rātskungi! Bet mēs prasām paši savu naudu!

Pūlis sakustas, saviļņojas, sit plaukstas, smejas, ņirgājas, svilpj, lamājas. Virzās tuvāk vārtiem. Pašu lielkungu dodiet! Gļēvulis! Āliņģī jāiemet! Aiz kājas uzkārt! Līdz ar viņa muižniekiem! Visi uz vienu roku! Cik ilgi mūs muļķos? Uzlauzt vārtus! Atbruņot sargus! Kas ir, puiši, vīril Pietrūcis spēka? Tagad tieši mums tas vajadzīgs! Par velti gadiem esam tos smagos maisus uz muguras stiepuši pa stāvajām trepēm?

—    Dodam vienu stundu lielkungam apdomāt! To pasakiet, rātskungi, pilī! Tikai vienu stundu! Tad mēs sāksim citu valodu!

Rātskungi drebinās. Tādu valodu viņi nekad nav dzirdējuši. Taisni kā Francijāl

Gvardi ar pīķiem atbīda drošākos nemierniekus no vaļņa malas.

Rātskungi to visu nevar pārdzīvot. Pat iebrucēji zviedri, saņemdami gūstā hercogu Jēkabu, apkāva sargus, uzbruka galma dāmām, hercogienei, cerībās esošai, bet hercogu un pārējos godāja titulos. Tituls taču ir tas pats, kas gailim sekste, kas liellopam aste, kas vistai ola, kas saulei mēness. Zviedri bija labi audzināti, ar manierēm, kas tad šitie — plebeji! Vai zellis kāds cilvēks? Meistars jau par pakāpi augstāks, bet tagad viņi visi pār vienu kārti metami, vienā baļļā sālāmi. Nost ar melderiem! Tā, drebinādamies aiz šausmām, spriež pilsētas rātskungi.

Tikmēr rātsnamā tiesas skrīveris Meiers un karaliskais notārs Austens milzīgā steigā bēdzināja tiesu arhīvu, krāva visas lietas milzīgā lādē. Jāved uz pili, drošībā! Ja nu ielaužas rātsnamā? Pilno lādi aizzīmogoja. Smagi ceļama. Tomēr pa visiem beidzot ratos.

—    Laimīgu ceļu uz pili!

Četri zirgi, juzdami pātagu, sakustējās. Meiers kreisajā, Austens labajā pusē uzmanīja lādi. Līdz pilij tika laimīgi. Cauri pūlim, nemierīgajiem ļaudīm, vairs ne. Veiklie zeļļi apturēja zirgus. Asi dūči pārgrieza iejūgus. Velti kučieris kliedza. Meiers bļāva, lai neaiztiek lādi, jo nekādas lodes un pulvera tur neesot. Kas viņus uzklausīja? Kam tādi tiesas vīri vajadzīgi? Dzelzs vīrelis rātsnama tornī uzgrieza muguru. Vēlāk varēs taisnoties, ka neko nav redzējis. Lādi novēla zemē, kučieri ar zirgiem aizdzina, rati palika. Tos novilka sāņus, lai netraucē. Tiesas vīri aizbēga uz pilsētu. Pilī viņus neielaida. Kņada pieauga, sargi, jau pa īstam saērcināti, dūra drošajiem vaļņa sturmētājiem, Tie ieķērās pīķos, vilka sargus lejup. Sargiem sala, viņiem gribējās ēst, kaut ko karstu iedzert, bet pavēles nebija. Saut nedrīkstēja.

Pil! valdnieks ar saviem dižvīriem drudžaini apspriedās. īsā ziemas diena sakrēsloja. Sniga maigs sniegs. Apklāja ļaužu galvas, lielgabalu stobrus, gvardus uz vaļņiem. Vīrelis tornī priecājās. Manas acis neredz tumsā visu to kņadu. Būs varas vīriem jāatbild! Iedegās ugunskuri. Draudīgāki šķita lielgabali. Nodārdēja bungas. Uzmanību! Nupat paziņos ilgi gaidīto un beidzot izlemto melderu taisnību!

Taisnību? To jūs, lētticīgie savas taisnības gaidītāji, beidzot dzirdēsiet. Bungas bungo. Griež ausīs. Nāk ziņnesis.

—    Viņa gaišība hercogs Pēteris jums visiem vēlreiz ar labu prātu pavēl nekavējoties izklīst. Zināt, tas ir viņa gaišības pēdējais nopietnais brīdinājums. Dižgabali ir pielādēti. Uz pirmo pavēli tie ierunāsies savā valodā.

Uz pils tilta pie vārtiem un laukumā esošie ļaudis neklausās. Visu dienu saluši un salkuši, tie grib dzirdēt savu taisnību. Mēs gaidām lielkunga melīgo personu. Nevis svaidīto, bet ar meliem apsvaidīto.

Un tad valdības padomnieku, mednieku, galma kavalieru, pilī sabēgušās muižnieku varzas pavadībā uz vaļņiem parādās viņa gaišība Pēteris Bīrons. Viņš nicinoši paskatās uz ļaudīm otrpus vaļņa ugunskuru apmirdzētajā lejā. Tur kustas, ņirb, smejas, ņirgājas, tur visi, bet jo sevišķi melderi gaida viņa atbildi. Es tagad esmu noteicējs par stāvokli. Bet man tomēr bail no jums. Man ir vara un teikšana pār jums. Es sacīšu. Viņš nesaka ļaudīm ne vārda. Ļaudis viņu apsmējuši. Pagriež muguru. Dod pavēli:

—    Lielgabalus kaujas gatavībā! Ir? Divdesmit četri karakalpi, musketes šaušanas gatavībā! Ir? Labi! Tad pāri galvām — uguni!

Nelīdzēja. Sapulcējušies spiedās vēl tuvāk vārtiem.

Un tad vēlreiz baismīgā nāves uguns. Cilvēki apjuka. Vai tiešām pats valdnieks šauj uz viņiem? Un tie aklie sargātāji paklausa! Kliedzieni, vaidi, draudi, burzma. Tad masa apstājās, apklusa. Sakļāvās. Četrpadsmit noslepkavoti taisnības meklētāji nepiecēlās. Pirmie upuri. Par savas taisnības meklēšanu tika šauti, nošauti, sakropļoti. Ievainotie turējās paši, balstījās pie veselajiem. Un tad visi vienā balsī kliedza, draudēja, prasīja, pieprasīja. Ieročus! Pašiem savus ieročus! Paši vainīgi! Lētticīgie! Ticējām valdniekam!

—    Savāciet beigtos! Nesiet uz pilsētu! Izklīstietl Šausim vēlreiz, Būs vairāk kritušo. Nošausim visus! Miers lai valda mājās!

Tā skanēja balss uz vaļņa. Vai tas bija Bīrons?

Viņus nesa uz pilsētu. Uz lielajām dzirnavām. Kur citur lai guldītu kritušus amata brāļus? Zeļļi un meistari. Visi amati cietuši. Viens no kritušajiem — meistars Vilks.

Viņi atgriezās pilsētā, bet neizklīda. Ansis atbalstīja ievainoto Vaņu. Arī tevi ķērusi mums lemtā lode. Nekas, izdakterēsim!

—    Mans bārins pie tava bāriņa, es palikšu pie tevis. Paslēp mani kaut kur pie savējiem, es vairs atpakaļ neatgriezīšos.

Nemiernieki neizklīda. Pilsēta trokšņoja, raudāja, draudēja. Melderi jau meklēja cirvjus, izkaptis, laužņus. Kas gan tie pret uguns nāvējošo šalti? Melderi vēl nebija uzvarēti!

Pils visu nakti drebēja bailēs. Pastiprinātas sardzes drošībā hercogs un maģistrāts domāja par savu tiesību saglabāšanu un slepkavības likumīgu nopamatošanu. Apslēpjama tā lieta vairs nebija. Un aculiecinieku bija vairāk, nekā vajadzēja. Arī svešinieki!

Atausa drūms, asiņains un vakar nošautajiem vairs nesaredzams četrpadsmitā decembra rīts. Maģistrāts savu domu izdomājis. Hercogs atbalstījis. Pilsētā lasa jauno valdnieka pasludināšanu:

«Lai ar šo tiek paziņots un zināms ikvienam, it ipaši tiem, kam tas svarīgi zināt: Mums jūtami sāpēja, uzzinot, ka pie stingriem pasākumiem, kurus vakar padarīja nepieciešamus dzirnavnieku amata dumpis, daži nepavisam ne nejauši skatītāji, kas, neievērojot visus brīdinājumus, negribēja (no pils) aiziet, ir ievainoti. Mēs ceram, ka nelaimīgā pieredze, kuru dzirnavnieku amats ir guvis uz briesmām pilnā nemieru ceļa, tam sniegs pietiekamu aizkustinājumu no šī ceļa uz bojāeju ar riebumu novērsties un atteikties no tālākiem mēģinājumiem sacelties pret zemes kungu un taisnību. Bet, ja gadltos, no kā dievs lai pasargā, ka šīs mūsu sirsnīgās cerības nepiepildītos un tādā veidā, ka mēs pie vēl bargākiem līdzekļiem būtu piespiesti, lai mūsu Hercogistes nodrošinātu no uzkūdīto nemiernieku nelaimīgajām sekām, tad Mēs, mazākais, vēlamies, lai nelaime (loze) varētu skart vainīgos un nevienu nevainīgo. Sajā zemes tēvišķīgajā nolūkā Mēs gribam ar šo visus un katru atsevišķi brīdināt: neatstāt savus dzīvokļus visās turpmākajās drūzmēšanās un kā skatītāji sevi nepakļaut miesas un dzīvības briesmām, kurām pretī steidzas dumpinieki. Un, tā kā pēc visa notikušā nevar iedomāties, ka dzirnavnieku amats savu jau kopš seniem laikiem iegūto izcili miermīlīgo un augsti tikumisko pilsoņu slavu un visu savu labklājību pēkšņi būtu aizmirsis un varētu ar to riskēt bez svešiem pamudinājumiem, ļaujoties pavedināt uz pārdrošiem soļiem, bet mums (pie sacelšanās) iespējami darbojošos musinātāju un kūdītāju atklāšana ir ļoti svarīga, ar ko Mēs savu pienākumu, sabiedriskās kārtības un miera atjaunošanu vieglāk un iespējami ātrāk… varētu izpildit; tāpēc Mēs ar šo apsolām tam, kurš mums par šādiem kūdītājiem derīgu ziņojumu iesniegs, kopā ar viņa — ziņotāja vārda noklusēšanu uz mūžīgiem laikiem un, ja arī viņš pats (ziņotājs) pie vainīgajiem piederējis, arī ar pilnīgu viņa nozieguma piedošanu likt viņam izmaksāt tūlīt skaidrā naudā kā atzinību pieci simti Alberta dālderus.

Šo patenti, kuras vissteidzamākā publicēšana uzdota un ieteikta visai priekšniecībai, Mēs esam personīgi parakstījuši un ar mūsu Hercoga kancelejas zīmogu esam likuši apstiprināt. Tas noticis Jelgavā 1792. gada 14. decembrī.

Pēteris, Kurzemes hercogs.»

Ātrāk pasteidzināt, nolīdzināt, notušēt notikušo! Pasaule jau klausās ieplestām ausīm. Vēl gaidāmas daudz lielākas nelaimes. Hercogs baiļojās, drebēja, drošināja sevi un citus.

Izdeva slepenas pavēles visiem Zemgales un Kurzemes pilsētu garnizoniem būt kaujas gatavībā, novērot visus un visur sekot aizdomīgām personām, bez papīriem esošos aizturēt. Izmeklēt!

Augstākajiem slāņiem jāaizmirst iepriekšējās nesaskaņas, jāsaliedējas ap hercoga svaidīto gaišību! Tautas pa- ceHā dūre jau laikus jānosit zemē, jāuzliek kāja tautai uz kamieša! Bailes! Hercogs bailes apklāja ar varmācības togu. Viņš pacēla vāku naudas lādei. Doroteja noskaitīja savus dālderus. Ne jau par daudz! Apdomīgie, skopie, rausīgie rātskungi pakratīja ar dālderiem piebāztās zeķes. Pa visiem kopā saskaitīja 3877 dālderus. Asins darbus svinīgi apsegt ar zaļām skujām, aizsegt pasauleil Sirdsapziņai, nākamajām paaudzēm. Nerunāt, nepieminēt, nerakstīti

Un tomēr melderi neizklīda. Viņi palika uz savu biedru bērēm. Zārcinieki aizgūtnēm gatavoja šķirstus. Nēl Tādās skubā sasistās kastēs mēs savus biedrus neguldīsim! Labi, glīti, pieklājīgi!

Runāsim pie kopīgā, milzīgā masu kapa par savu vēl atrodamo taisnību, kauto, bet nekad nenokaujamo. Runāja daudzi melderi, Kēnemanis, citi. Tās bija milzīgas tautas bēres. Hercogs atkal bija pārrēķinājies. Taisnību nevarēja aizklāt ar dālderiem.

Svaigi lauztas skujas. Svaigas brūces. Nav viegli aizvadīt! Jaunus cilvēkus, nevainīgus nokautus! Nav viegli! Nepavisam!

Hercoga Pētera uzticības persona Manteifels Varšavā nervozi atlauza hercogienes Dorotejas vēstules zieģeli. Viņš lasīja: «Kopš trim nedēļām nav bijusi neviena diena, kad es neslimotu… Sevišķi man sāp galva. Hercogs visu nedēļu ir pilsētā sakarā ar amatnieku sacelšanos, kas beidzās traģiski — karavīri saņēma rīkojumu šaut uz ļaudīm… Nogalināti un ievainoti pāri par trīsdesmit cilvēku. Šodien pilsētā svinīgi apbedī kaujas upurus; valdība un maģistrāts divdesmit četras stundas nav atstājuši pili. Jelgavā trīs naktis neviens iedzīvotājs nav gulējis un visiem ir nokārtas galvas. Es biju laimīga, ka atrados šeit, jo negribēju būt ne skatītāja, ne notikumu līdzdalībniece.»

Piecpadsmitajā decembrī Svētās Trīsvienības un Annas baznīcās nolasīja hercoga, valdības, bruņniecības un virspadomnieku oficiālo notikumu izklāstu vācu un latviešu valodā. Vainīgie bijuši melderi. Visžēlibā viņiem tiek piedots, saglabājot amata šragas, bet lielkungs prasa mieru, kārtību, paklausību, cienīšanu un likumu ievērošanu.

Ne pušplēsta vārda par melderu taisnību! Tātad pareizi apkauti? Sniegs virpuļo svaigi lauztajās kapu skujās, sasalusi zeme raud, Viņi, tie mūsu apspiedēji, tikai par savu! Ansis ieklausījās mācītāja lasītajā vēstījumā. Bet noslepkavotie?

Ansi raustīja aiz piedurknes. Divi karakalpi kailiem zobeniem rokās pamāja uz durvju pusi. Te nu bija apžēlošana!

— Virzies uz durvīm! Mēs zinām, kas mums jādara, tur tas vīrs zina, kas viņam jārunā!

Vēl daudzus aizveda uz pils pagrabiem. Baznīcēni sastinga. Tikai neviens vairs nejautāja, nečukstēja. Nebrīnījās. Dunēja velves. Spēcīgi skanēja dziesma. Klusībā katrs vēlējās ar veselu ādu neuzkrītoši izkļūt no baznīcas. Godīgie pilsētnieki!

Pēterburgā sala. Lepni kungi lepnās karietēs ar grezniem kučieriem laida rikšiem uz tiesas sēdēm, uz Ziemas pili, uz greznajām savrupmājām pilsētas centrā. Kundzes — jautras, vieglprātīgas, aizrautīgas, trauslas — izklaidējās, satikās, pačaloja.

Mazais, neievērotais krievu darba cilvēks sala un tinās kankaros tālu projām no lepnajām ielām un pilīm. Tur viņu nelaida.

Kurzemes barons fon Hovens jau vairākas dienas ciemojās ziemeļu galvaspilsētā. Viņš negarlaikojās, jo darīja darbu. Nejuta vientulību, jo bija sabiedrisks cilvēks ar vajadzīgajām iemaņām. Viņš bija visur. Vienmēr laikā. Viņam pietika Kurzemes dzimtcilvēku sviedriem un asarām pelnītās naudas. Dālderi ieripoja īstajās saujās. Pavērās ceļš pat uz ķeizarienes telpām. Ķeizariene smaidīja.

—    Mani vienmēr sajūsmina Baltijas aristokrātija. Sie baroni ir izglītoti, attapīgi, cēlsirdīgi, tālredzīgi.

Katrīna atbild uz Hovena komplimentiem. Nav vārdam vietas. Iznesīgs baltietis. Par tādu jājūsmo visām manām galma dāmām.

—    Vai tad jums sirds vēl vesela? Nav ievainota?

—    Mana sirds vienmēr alkusi būt jūsu tuvumā, augstība!

—    Jūs kļūstat pārdrošs, mans kungsl

Tas teikts jokojot. Valdniecei vienmēr patikuši skaisti vīrieši. Var redzēt — Hovens ir vienlaikus savas zemes patriots un manu galma dāmu mīlulis.

—    Esmu spiests ar dziļu nožēlu un skumjām jums paziņot, ka ne jau visi pie mums Kurzemē ir labi, laipni, cēlsirdīgi.

—    Par ko jūs, baron, sūdzaties?

—    Es nesūdzos! Tam nav vārda! Esam sašutuši par hercoga Bīrona neizprotamo, nežēlīgo rīcību. Nupat saņēmu ziņu par drausmīgajiem trīspadsmitā decembra notikumiem Jelgavā.

—    Kas gan varētu atgadīties tajā klusajā nomalē, kas pieglaužas manas Vidzemes skaistajai pērlei Rīgai! Rīga man mīļa kā māsa. Lai gan mazliet noplukuši, atpalikusi, sagurusi, bet mīļa gan.

—    Jūsu ķeizariskā majestāte glaimo. Uzurpators Bīrons licis apšaut (iedomājieties — apšaut!) pilnīgi nevainīgus melderzeļļus, kas tikai lūguši viņiem pēc likuma pienākošos naudu. Tad viņš vēl draudējis jūsu sūtnim Rikmaņa cienīgam kungam, kad tas atteicies dot savu karaspēku nevainīgu cilvēku slaktēšanai. Tas taču ir despots un tirāns! Jūs, kas esat cēlsirdīgākā nabago žēlotāja, visu zemju un tautu gādīgākā māte, nevarat iedomāties mūsu — Kurzemes bruņniecības sašutumu par šādu neprāta soli.

Ķeizariene tikko manāmi pasmaidīja. Pugačoviešus tūkstošiem sakapāja zobeniem, saplosīja kartečas, kāra, žņaudza, bendēja. Izrāva nāsis, mēles, nogrieza degunus. Aizsūtīja katorgā. Kas gan ir tie četrpadsmit kritušie salīdzinājumā ar visu iepriekšējo?

—    Mīļo Hoven, es jūs ļoti labi saprotu. Esmu pārliecināta, ka Kurzemes bruņniecības ilgas piepildīsies un jūs liksiet pilnvērtīgi tiesībās ar vidzemniekiem. Es atcerēšos jūs visus, kad jūsu stunda dimdinās visos Kurzemes pulksteņos.

—    Jūsu vārdi, žēlīgā majestāte, ir paši saldākie manā ciešanu un rūgto pārdzīvojumu biķerī. Vidzemē valda miers un labklājība. Tur katrs dara savu darbu. Tur neviens uzurpators neaizskar muižniecības svētākās privilēģijas. Te jums pasniegšu nelielu sarakstiņu, kuri ir jūsu piekritēji, kam pienāktos muižas, kad sadalīs Birona rokās pašreiz esošās ekonomijas. Nabagi esam palikuši, dzīvodami pie tāda pasaules vēsturē neredzēta uzurpa- tora.

—    Ejiet, mans Hoven! Es jūs visus atcerēšos. Apciemojiet mūs biežāki Gribu jūs redzēt šīvakara ballēj

Viņš man patīk! Prot uzvesties, zina un saprot vajadzības. Man ar šo Kurzemi var iznākt vēl tikšanās. Polijā jāapmaina valdnieki. Jāpārliek robežstabi un robežsargi. Labas draudzenes solās būt Prūsija un Austrija. Kad jau Francija nožņaudza savu aristokrātiju, jāorientējas ārpolitikā uz tuvākajām kaimiņienēm. Taču kādu laiku pastaigāsimies kopīgi pa Eiropas kara ceļiem.

Pēterburgā sniga un sala, bet Ziemas pils logos mirdzēja gaisma un laistījās briljantoto dāmu kailie pleci. Sniegs apklāja nomales mitekļus. Tur nepazina zeltu, briljantus, galma tikumus.

Ziemas pils apdzejota, zināma visās Eiropas valodās. Kad piedzims nomaļu aprakstītājs — ass, nesaudzīgs, līdz baltkvēlei patiess? Protams, par to Hovens galma ballē nedomāja. Viņš pielika vīna glāzi pie lūpām, flirtēja ar skaistulēm, vienlaikus veidoja Kurzemes baronu politiku.

—    Kņaziskā augstība, — viņš saskandināja ar nopietnu, cēlu justīcijas padomnieku, atbildīgu senāta darboni, — lūdzu to Vidzemē padzītā advokāta Kēnemaņa lietu, cik iespējams, novilcināt! Nekādu lēmumu! Ne labu, ne sliktu!

—    Esiet bez rūpēm, mīļo ciemiņ, to mēs jau sen vairs neatceramies. Mūsu arhīvos guļ tūkstošiem neatbildētu, neizskatītu sūdzību, pārsūdzību. Uz veselību! Uz Kurzemes augšupeju!

Dažas dienas velak Ruprehts Grosbergs stastīja savam ciemiņam Albertam Bušbergam:

— Ar to tas nebeigsies! Nokauto asinis meklē savu kāvēju asinis. Mūsu valdniekam drīz būs krusts pāri. Neesmu gaišreģis, nezinu, gadu, divus, trīs, bet ar viņu ir cauri. Zemnieki nepiedodami ilgi nav cilājuši izkaptis un rungas. Uz naža asmens atrazdamies, Bīrons izlīga ar bruņniecību. Kad likvidēs bīstamo Namnieku apvienību, hercogs atkal būs viens. Kas viņu atbalstīs? Tu domā, Pēterburga? Bez sāls baroni viņu apēdīs. Viņam ir lielas muižas. Tās baroniem vajadzīgas. Hercogs ir tikai nulle. Parādīšu ārzemju izdevumus par melderu sacelšanos.

Viņi lasīja «Berlīnes Avīzi» un Hamburgas žurnālu «Minerva».

—          Patiess apraksts. Izskaidrojums! Nevis tas lielkunga vēstījums, kas vienīgi nosodīja melderus kā zagļus un laupītājus.

Kas viņiem ziņojis?

Ruprehts piemiedza aci.

—          Kaķi maisā nenoslēpsi. Astes gals būs redzams. Paraksta nav, gali ūdenī. Lai hercogs meklē!

—    Varbūt tu rakstīji?

—          Par tādām lietām interesējas tikai hercoga ierēdņi, bet tu, Albert, esi dzejnieks, un tev tas nepiestāv. Mans raksts «Jelgavas melderu sacelšanās» ir «Jelgavas Avīzes» simt pirmajā, otrajā un trešajā numurā ar šifru Fr. R.

—    Uzdziedāsim franču kaujas dziesmu!

—          To vari Tikai klusāk, lai kaimiņu sienas netricina. Arī Jelgavā sāk jau tvarstīt jakobīņus. Ruprehts arī bija izsaukts pie hercoga uz pratināšanu, — stāstīja Grosberga jaunā sieva Karolina.

Tilings sabozies skraidīja pa hercoga kanceleju.

—          Nomierinieties, es taču jūs nevainoju! Tikai pieprasu paskaidrojumus par visu notikušo.

Tilings apsēdās.

—          Amatnieki jūs sveica dzimšanas dienā. To redzēja visa Jelgava. Par to rakstīja Rīgas avīze. To redzēja mani slepenie aģenti.

—          Mani sveica namnieki, amatu vecākie. Zeļļi mani apsmēja. Man šķiet, ka Kēnemanis aicināja uz atklātu dumpi. Es pat neizgāju no mājas. Man stāstīja, ka tas padzītais advokāts augu dienu slaistījies pūlī un musinājis.

—          Kēnemaņa idejas es zinu. Ne jau velti aizliedzu drukāt viņa «Pārdomas». Taču zeļļiem tās par gudru. Es meklēju galveno vadoni visā tajā mums nepatīkamajā notikumā.

Tilings paņēma no galda žurnālu «Minerva».

—          Jūs ticat tam Arenholcam, kas sagandējis manu labo slavu? Žurnāla redaktors apgalvo, ka rakstu atsūtījis kāds vārdā nenosaucams jelgavnieks. Un viņi jau tūlīt drukā! Faktus nepārbauda. Apvaino mani, godīgo Tilingu, par Maratu!

—          Cik jūs godīgs, to es vislabāk zinu! Jūsu godīgums slēpjas naudas makā. Par to citreiz parunāsim. Uzrakstiet atsaukumu žurnāla redakcijai, ka jūs neesat nekāds Kurzemes Marats, ka viss aprakstītais neatbilst patiesībai, pievienojiet vienu mūsu vēstījuma eksemplāru! Sekretārs iedos, pajautājiet!*

—    Turpmāk, gaišība, lūdzu, pievērsiet lielāku uzmanību ārzemju izdevumiem! Jelgavas inteliģence nav vēl nobriedusi to lasīšanai. Lai vēl pagaidām iztiek ar akadēmijas izdotajiem kalendāriem! Tagad, gaišība, viņi izlasīs par mani un ticēs, ka tas ir tiesa. Visus cietumā!

—    Nomierinieties, Tiling! Es jūs saprotu. Ejiet mājās! Es jūs joprojām atstāšu savā akadēmijā! Vainīgais laikam tomēr būs Hovens! Tikai es viņam netieku klāt!

Pratināja visu nakti. Otro. Trešo. Pa vienam iesauca, pa vienam izlaida. Hercogs meklēja pašu galveno vainīgo. Meklēdams sagura. Viņš ilgojās atgriezties Vircavā, papriecāties par bērniem, pieglausties Dorotejai, pažēloties, ka šeit vairs nav palikšana, ka jāatmet visam ar roku un jādodas projām. Labprāt iedzertu glāzi silta piena, liktos platajā gultā ar smago baldahīnu, aizmigtu un atpūstos pēc visiem nemieriem.

Kas tev to dos? Jāmeklē vainīgais! Jāgatavojas landtāgam. Jāapsver visi par un pret. Tagad jāsadzīvo ar muižniekiem, jo cita pleca, uz kā atbalstīties, vairs nav. Un viņiem jāpaklausa!

Melderzellis Ansis ieelpoja svaigo ziemas gaisu pēc pils pagrabos pavadītas nedēļas. Viņu pratināja, tincināja, lamāja, sita. Kas devis zeļļiem zirgus? Kas braucis uz leišu sudmalām? Kas viņus aicinājis nogalināt lielkungu? Kas ierosinājis uzbrukt pilij? Kas mudinājis nepaklausīt valdīšanai? Mums nebija vadoņa. Ja būtu bijis, tad tā vis nebūtu beigusies mūsu sacelšanās. Izlaida! Lai ejot strādāt un smagā darbā izpelnoties valdnieka žēlastību.

Ansis gāja un dusmojās. Vajadzēja gan mums vienu vadoni! Ar gudru galvu, kopā ar mums, ar zeļļiem! Kas mēs vieni paši? Tādi teļapakauši! Gāja, dusmojās un spļaudījās. Ielās sakrēsloja. Nomācošs klusums pēc nemierīgajām dienām. Visi baidījās, slēpās, pēc iespējas nerādījās atklātībā. Baigs nemiers, neziņa.

Pēkšņi Anša priekšā nostājās garš tēvainis ar skaļu rīkli.

—          Plukata tāds! Mani zirgi un kamanas pagalam! Kur liki? Vai nezini, ka man laikus jābūt Blankenfeldē pie savas grāfienes! Tāds vēl nav redzēts, kas uzdrošinātos pretoties Knipelnāgelam!

Ansim notirpa kauli. Knipelnāgels! Ienīsts, nekad neaizmirstams viņa dzimtkunga vārds. Nav izgaisis ceļu putekļos, dubļos, dzirnu dunoņā, smago gadu smagajos maisos uz muguras. Ko tagad darīt?

Barons jau ķērās krūtīs. Ansis dusmās atgrūda uzbrucēju, tad metās tam virsū, sita, sita, sita. Knipelnāgels krita.

—          Tagad zinu, mans kučieris tu neesi! Tu esi izbēgušais zemnieks Andrievs. To tu man pieminēsi!

Viņš cēlās kājās. Lai gan piedzēries, tomēr piecēlās. Izrāva pistoli, šāva tumsā aizbēgušajam Ansim.

—          Gan es tevi rokā dabūšu. Tagad zinu, ka tu maisies pa Jelgavu!

Šķērsiela apslēpa bēdzēju. No hercoga pagraba nonākt sava kunga siekstā, par otrreizēju bēgšanu palikt ar vienu kāju? Kas to grib?

Ansis klauvēja pie Kēnemaņa durvīm. Advokāts lasīja «Minervu».

—          Šķiet, ka vairums ticis vaļā. Mani izlaida vakar, Bīnemani šodien pa dienu. Mēs neesam īstie vadoņi. Valdnieks rokas kaut kur dziļāk. Te viss ir sajaucies vienā putrā. Muižnieku intrigas joprojām bīstamas. Un tās visas ķer nabagus. Hercogs dreb par savu ādu.

—          Nav laika garām sarunām. Kur mans Vaņa? Mums tūlīt jābēg.

—          Vaņa aizkrāsnē. Lien laukā! Nebaidies. Draugs atnācis.

—          Es tevi gaidīju, baiļojos. Jūtos jau labāk. Esam kopā.

—          Piekāvu savu veco dzimtkungu, uzklīdis Jelgavā. Jāmaina virziens un jāmeklē citā pusē maize un patvērums.

Atkal klauvēja. Ienāca pajauns cilvēks kažokā, pātagu rokā.

—    Sveiki, sveiki! Ilgi neredzēts! Apsēdies!

Svešais, ko Kēnemanis pazina, palūkojās pārējos.

—          Runā droši, pašu ļaudis, melderzellis ar draugu. Nupat no lielkunga pagrabiem atgriezies.

—           Gribu lūgt tev kādu personas papīru izrakstīt. Aizbēgu ar zirgu un kamanām no sava kunga Knipelnāgela. Sadeva ar pātagu, izsviedu no kamanām. Sāka mani sist, ka esot viņu pametis. Pats sajaucis ielas, kur lika man gaidīt ar ekipāžu. Piedzēries palika uz ielas guļam. Nemaz nebija žēl. Cik viņš man nav sitis!

—    Tad jau tu būsi bijis tas gaidītais kučieris?

—    Tu viņu satiki, pazīsti?

—           Mana mugura sen jau viņu pazīst. Tikai mans vēders grib pats brīvu maizi ēst un rokas brīvu darbu strādāt, tāpēc man atkal pēc satikšanās ar savu kungu jāmaina mājvieta.

—           Tad jau bēgsim visi kopā. Paldies par papīriem! Steigsimies, vārtu slēgšanas laiks tuvojas! Ar godu jātiek ārā no pilsētas, pirms tas barons nav atjēdzies un sacēlis karakalpus kājās.

Sētā mīņājās iebrauktie barona zirgi. Ansis, Vaņa un kučieris atvadījās no Kēnemaņiem. Kamanas aizvirpuļoja Posta vārtu virzienā.

Tajā brīdī pilsēta nodrebēja. Satrūkās, iztrūkās, pārtrūka baigais klusums. Dzirnavas atsāka darbu. Mala. Malās milti. Malās cilvēku likteņi, jauni notikumi, jaunas iespējas, cerības, sāpes.

—    Kaut nu laimīgi tiktu garām vārtu posteņiem!

—    Pāri nezināmajām likteņupēm …

—    Sava taisnība jāatrod!

—          Vai atradīs? Iesim istabā. Salst! — Klotilde mudināja vīru.

—           Neesmu varējis tev nodrošināt turīgu dzīvi. Vienmēr raizēs…

—           Kurš vēl labāk tevi pazīst kā es! Tagad saprotu, ka ne jau tikai bērnu dēļ vien jādzīvo. Arī tev jāatvieglina liktenis. Jāatbalsta vēl nelaimīgākie par mums. Citāds tu nekļūsi. Un tev tas jādara, jāturpina uzsāktais. Mazliet par vēlu es tevi iepazinu.

—           Kāpēc par vēlu? Pašā laikā! Tuvojas gadu mija. Mēs it kā sākam visu dzīvi atkal no jauna, tikai jau gudrāki.. <

—    Un vecāki…

1976—1978 Eleja

piezīmes par «vēstījuma» notikumiem

7. lpp. Sv. Trīsvienības baznīcu sāka celt 1594. gada. Saglabājusies torņa daļa.

7. lpp. Ziemeļu karā (1700—1721) Zviedrija zaudēja un pārstāja būt Eiropas spēcīgākā valsts. Jau 1710. gadā Vidzemi iekļāva Krievijas impērijā, bet Kurzeme un Zemgale pēc Pētera Pirmā brāļameitas Annas Joanovnas precībām ar Kurzemes hercogu Fridrihu Vilhelmu nokļuva spēcīgā Krievijas ietekmē. Kurzemes hercogiste juridiski atradās lēņu atkarībā no Polijas, bet īstenībā kopš Pētera Pirmā valdīšanas laika bija pakļauta impērijas varai. Katrīna Otrā panāca, ka Kurzemes tronis tika nodots no trimdas atbrīvotajam Bīronam un no Jelgavas tika aizvākts Saksijas princis Kārlis.

7. lpp. Ketleru dzimtas (1561—1737) ciltstēvs — pēdējais ordeņa mestrs Gothards Ketlers (1517—1587), ciltsmāte — Meklen- burgas princese Anna. Ievērojamākais Ketleru dzimtas hercogs bija Jēkabs, kura laikā hercogiste guva tālu skanējumu un pacēla savu ekonomisko un politisko stāvokli.

7. lpp. Ernsts Johans Bīrons (1690—1772) — Kurzemes un Zemgales hercogs no 1737. g. līdz 1740. g. un no 1763. g. līdz 1769. g. Cēlies no sīkas, muižniecības dižciltīgo rakstos neminētas dzimtas. 1718. gadā sācis savu karjeru hercogienes Annas Joanovnas galmā Jelgavā. 1730. gadā ieguva grāfa titulu. Hercogienei kļūstot par Krievijas ķeizarieni, pārcēlās uz Pēterburgu. 1740. g. krita nežēlastībā. Katrīna Otrā viņu apžēloja, atjaunoja hercoga tiesības.

7.   lpp. Anna Joanovna (1693—1740) — Kurzemes hercogiene, Krie

vijas ķeizariene no 1730. g. līdz 1740. g.

8.   lpp. Pēteris Bīrons (1724—1800) — E. J. Bīrona vecākais dēls, pē

dējais Kurzemes un Zemgales hercogs no 1769. g. līdz 1795. g.

9. lpp. Melderzeļļiem pēc senām tradīcijām labības tirgoņi un citi malēji maksāja par samaltiem 100 pudiem labības vienu dālderi alus naudu,

9. lpp. Par lielkungu sauca hercogu.

9. lpp. Jēkabs Ketlers (1610—1682) — Gotharda Ketlera dēladēls. No 1642. gada hercogs. Viņa sasniegto saimniecisko uzplaukuma iedragāja zviedru iebrukums.

11. lpp. Fridrihs Kazimirs (1650—1698)—hercoga Jēkaba dēls, hercogs no 1682. g.

14. lpp. Kara laikā sagrauts.

14. lpp. Doroteja, Anna Šarlote (1761—1821). Kopš 1779. gada Kur- zemes un Zemgales hercogiene un Pētera Blrona trešā sieva. Tēvs — Elejas un Vecauces grāfs Johans Fridrihs Mēdems, māte — Luīze Šarlote fon Manteifels-Sege, meitai mazai esot, mirusi.

17. lpp. Ernests Bīnemanis (1753—1806) — atbrīvota dzimtcilvēka dēls. Pētera akadēmijas pirmā izlaiduma absolvents. Strādājis Pētera akadēmijā par smalkmehāniķi. Izgatavojis dažādus mērinstrumentus aprēķiniem, ierīces observatorijai, tekstilmašīnas modeli utt. Aktīvi piedalījies gaisa balonu radīšanā, Interesējies par elektrību, astronomiju. Kritis hercoga nežēlastībā. Pēc 1795. gada darbu meklējis Pēterburgā, Petrozavodskā, Gatčinā. Skopās ziņas liecina, ka bijis uzraugs pogu fabrikā, komercskolas kopmītnēs, privātskolotājs un skolotājs. Miris Gatčinā.

19. lpp. Ellze (Elizabete) Šarlote fon der Reke (1756—1833) — hercogienes Dorotejas pusmāsa.

19. lpp. Brīvmūrnieku draudzes jeb ložas radušās viduslaikos kā mūrnieku apvienības. 1723. gadā publicēti statūti. Apvieno dažādu kārtu piederīgos. Mērķi: tikumība un zinātnes attīstība. Rīgā brīvmūrnieku loža nodibināta 1750. gadā (saucās «Ziemeļzvaigznes loža»), Jelgavā — 1754. gadā.

19. lpp. Kristaps Tečs (1735—1793) — jurists Jelgavā. Sigismunds Švanders (1727—1784) — galma padomnieks. Abi nešķirami draugi, dēvēti par Jelgavas īpatņiem.

23. lpp. Gothards Fridrihs Stenders (1714—1796) — mācītājs, rakstnieks, valodnieks, enciklopēdists.

23. lpp. Vilhelms Ludvigs Kēnemanis (1751—1794) — agrīns sociālais utopists, dzimis Vācijā — Sverinā, studējis tieslietas Jē- nas universitātē, bijis advokāts Valkā.

25. lpp. Indriķis Ceturtais (1553—1610) — franču karalis, Burbonu dinastijas ciltstēvs.

27. lpp. «Rigische politische Zeitung» ar korespondentiem Eiropas valstīs iznāca Rīgā divas reizes nedēļā, bagātīgi informēja par revolucionāro Franciju. Vācijā iznākušie «Hamburger Corres- pondent», Getingenas Eiropas vēstures profesora A. L. Slecera avīze «Staatsanzeigen», Hamburgas «Politisches Journal», Vei- māras K. M. Vīlanda mēnešraksts «Der teutsche Merkur», Berlīnes «Deutsche Monatsschrift», Leipcigas «Neues deutsches Museum», kā arī vēl citi izdevumi bija abonējami un brivi pieejami Kurzemes hercogistes pilsētās un lauku muižās. Jelgavas avīze «Mitausche Zeitung» vai pilnā nosaukumā «Mitau- sche politische und gelehrte Zeitung» par notikumiem Francijā ziņoja pēc citu periodisku izdevumu ziņām.

27. lpp. Par vientiesīgo un neizglītoto Zaķu franču aristokrātija sauca tautu.

29. lpp. Amerikas Savienotās Valstis ieguva neatkarību 1775. gadā.

36. lpp. Vilce.

36. lpp. E. J. Butlers (1G90—1771) — Krievijas sūtnis Kurzemē no 1737. g. līdz 1757. g.

40 lpp. Dž. Medžers (1762—1833) — mašīnu izgudrotājs, Bir.emaņa draugs.

45. lpp. 1788. g. Rīgā notika plaši zeļļu nemieri. Aktīvākos, kas ne- nolūdzās un nepakļāvās, izraidīja ārpus robežām. Daļa zeļļu ieradās Jelgavā.

52. lpp. Johans Heinrihs Baumanis (1753—1832) — gleznotājs, Pēterburgas ķeizariskās Mākslas akadēmijas īstenais loceklis, agrīnais latviešu literāts, pirmo lokalizēto lugu autors.

61. lpp. Georgs Eižens (1717—1779) — mācītājs, pedagogs, apgaismotājs. 1776. gadā viņš ieradās Jelgavā par Academia Petrina ekonomijas goda profesoru. Eižens kā ekonomists saprata nepieciešamību atcelt dzimtbūšanu. Par to viņš rakstīja savos darbos, uz to mudināja Pēteri Bīronu. Visam tam vēl pievienojās viņa sašutums par muižnieku nežēlīgo rīcību. Dzīvodams hercoga muižā, Eižens ielūkojās zemnieku dzīves neapskaužamajā īstenībā. Pēc gada Eižens atstāja Jelgavu uz visiem laikiem.

73. lpp. Johans Fridrihs Stefenhāgens (1744—1812) — grāmatizdevējs, uzsāka darbību Jelgavā 1769. gadā. Viņa apgāds izdeva arī grāmatas latviešu valodā.

87. lpp. 1651. gadā hercogs Jēkabs ar katoļu mācītāja Jēkaba Gorecka starpniecību ievadīja sarunas ar pāvestu Inocentu X par kopēju jaunu zemju meklēšanu un apgūšanu dienvidu puslodē, lnocents X 1655. gadā nomira. Sarunas pārtrūka.

89. lpp. Bruņniecības redzamākie un aktīvākie Pētera BIrona opozicionāri.

91. lpp. Maģistrs Johans Augusts Maskovs dzimis 17. gs. beigās vai 18. gs. sākumā Ekartsbergā — Saksijā, darbojās Pēterburgas Zinātņu akadēmijā. Viņa pētījumus par latviešiem visādi traucēja Baltijas vāciešu valdošā dala.

112. lpp. 1763. gada 1. februāra patents.

117. lpp. 1642. gada bruņniecības matrikulā ir minētas 119 dzimtas ar ciltsrakstiem un goda diplomiem. Iekļūšana dižciltīgo sarakstos sīkajiem un mantības ziņā trūcīgajiem muižniekiem bija tikpat kā neiespējama. Kur lai viņi ņemtu sev par labu balsu vairākumu landtāga vēlēšanās, hercoga un Polijas karaļa akceptus? Bīrona senči nav minēti bruņniecības matrikulā. Ar rakstura stingrību, neatlaidību, nekaunību un prasmi izmantot apstākļu sagadīšanos sev par labu viņš uz laiku kļuva par neoficiālu Krievijas likteņu noteicēju.

130. lpp. Hercogs Vilhelms (Jēkaba tēvs) pavēlēja nogalināt dižciltīgo muižnieku opozīcijas vadoņus Gothardu un Magnusu Noldes, kas negribēja pakļauties hercoga varai. Taču Vilhelmam nācās bēgt. Gotharda Ketlera sadalīto Kurzemes un Zemgales her- coglstes Vilhelma daļu pārņēma tā brālis Fridrihs. Savas tiesības neatguvis, Vilhelms 1640. gadā Pomerānijā Kukulovas abatijā nomira. Sarkofāgu ar mirstīgajām atliekām atveda uz Jelgavu.

156.  lpp. Iznāca no 1775. gada jūlija līdz 1778. gadam vācu valodā.

157.  lpp. U. fon Slipenbahs (1774—1826) — vēlākais Kurzemes bruņ

niecības politiķis un baltvācu dzejnieks.

166. lpp. Katrīnas II (1729—1796) pēdējais favorīts, pēc ķeizarienes nāves kritis nežēlastībā un nometināts Baltijā kā pilntiesīgs muižnieks.

170. lpp. Kokneses zemnieks Kārkla Jānis latviešu inteliģences vēsturē pazīstams kā vienas vēstules autors. Vēstule publicēta 1797. g. Matīsa Stobbes (1740—1817) un Stefenhāgena kopīgi dibinātajā un izdotajā «Latviskā gada grāmatā», kas iznāca divus gadus ik pa ceturksnim. Da|a no Kārkla Jāņa vēstules: «Buhtu es pee Jums Jelgavā, tad es daschu bnhd ar Jums parunnah- tos, un Juhs ka zinnams labs Kungs man to par ļaunu ne ņemtu. Caur Juhsu latwisku Gadda grahmatu, kuffa mums Widzemneekeem ļohti patihk, eedroschinahts, es Jums, ceenigs Kungs! weenu Kapsehtas vvallodu aissuhtu, kuļ"ļ"u veens draugs man par peemiņņu sarakstija. Jau senn es viņņu biju luhdzis, weccu ceenigu Stenderu, kufru wiņsch labi pazinne, ļohti luhgt tahdu Kapsehtas waliodu (runna jeb lassamus wahrdus pie kappa) mums Latvveescheem par labbu sarakstiht, lai jel melis nabadziņi ne taptum tā bes wissa Deewa vahrda zemmē eebahsti, labbi nojehgdams, ka tas muhsu tikkums newaid, kad ceenigi Mahcitaji paschi muhs ne warr ar Deewa wahrdu pee bedres pawaddiht. Mans draugs scho mannu ļuhg- schanu peepildiht sohlija, bet ne warreja ar Stendera,satikt, un pa tam schis swehtais Mahcitais nomirre. Lai weegļi't duss vfiņņa dwchsele, ļohti arridzan mehs Widzemneeki viņņu no- schehlojam un allasch pateicigi peeminnesim. Ko nucfarriht! mans draugs us mani saccija, nu man pascham ta Kapsehtas walloda buhs jaraksla! un pehc ne ilga laika arri pats man to atnesse. Nu es Jums, ceenigs Kungs, prassitu un Juhsai gudrai ziņnai uswehletu, woi es ne warretu schohs peemiņņas wahrdus likt driķķeht, un Jums prassitu, cik jel gan ta drlķ- ķeschana maksatu? — Mans draugs, kas tikkai ammatneeks un nekahds spreddiķu taisitais irr, man to gan aisleedze, jo es wiņņam tobrihd, kā wiņsch man to pirmu reizi preeksch las- sija, teicu, ka schi mnna man patihk un ka es wiņņu gan gribbetu likt driķķeht…»

Kokneses zemnieks Kārkla Jānis aizsaulē aizgāja 1797. gadā. Viņa draugs J. H. Baumanis (kas ir vēstulē minētais draugs) atvadās no nelaika ar iespiestu «Behru — VValloda sarakstīta par peemiņu Kahrkla Jahņam, Koknesses walsts saimneekam. Jelgava, 1797. g.». Šo piemiņas sprediķi Baumanis pārstrādā lugā «Pēdīga sarunāšana ar Kārkla Jāni pašā miršanas stundā starp radiem un draugiem» (1823).

211. lpp, Tilinga 1793. gadā rakstītā atsaukuma virsraksts ir «No franču sērgas nesaslimušā gudrā un godīgā protests pret saprātu, godu un tikumu aizskarošu nejēdzīgu apvainojumu…» Melderu sacelšanos viņš nonievā par «bēdīgu notikumu», kas «izbiedējis pilsētu un laukus… un jāizdzēš no tēvzemes vēstures un jānoslēpj pēcteču tiesnesīgam spriedumam».

SATURS

Daži vārdi………………………………………….

Dzelzs vīrelis rātsnama torni

Priecīga diena. Murgaina nakts .

Bīnemanis. Pazudušie zeļļi Šķirsta vakars.

«Lielās Grietas» nelabais

Saule grauž Lielupē ledu • i .

Emmiņas piedzīvojumi ….

Rātsnamā…………………………………………..

Sevi pieteic Namnieku apvienība

Plecs, uz kā atbalstīties ….

Padomāšu… Izdomāšu ….

Dažādu uzskatu tuvcīņa ….

Cunftes lēmums sirdslietās . . .

šķelšanās. Tilings………………………………..

Šķirsta jakobīņi…………………………………..

Satricinājums . …………………………………..

Piezīmes par «Vēstījuma» notikumiem

Tālivaldis Treicis SAVAS TAISNĪBAS MEKLĒTĀJI Vēstījums par seno Jelgavu 1789. gada jūlijs — 179!. gada decembris Redaktore G. LIvensone Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne Tehniskais redaktors L. Rudzītis Korektore M. Ņikītina Nodota salikšanai 08.08.79. Parakstīta iespiešanai 21.02.80. JT 18041. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs Ni 2. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 11.76 uzsk. iespiedi.; 12,52 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pašūt. Kt 1936-D. Cena 90 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. N> 45/30237/J-2674. Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietū komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāki iespiesti Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē II.

Treicis T.

fTr332 Savas taisnības meklētāji: Vēstījums par seno Jelgavu. 1789. g. jūl. — 1792. g. dec. — R.: Liesma, 1980. — 221 lpp. — (Stāsti par vēst.).

Content

Treicis Tālivaldis Savas taisnības meklētāji

DAŽl vārdi

DZELZS VĪRELIS RĀTSNAMA TORNĪ

PRIECĪGA DIENA. MURGAINA NAKTS

BĪNEMANIS. PAZUDUŠIE ZEĻĻI

ŠĶIRSTA VAKARS. «LIELAS GRIETAS» NELABAIS

SAULE GRAUŽ LIELUPE LEDU

EMMIŅAS PIEDZĪVOJUMI

RĀTSNAMĀ

SEVI PIETEIC NAMNIEKU APVIENĪBA

PLECS, UZ KA ATBALSTĪTIES

PADOMĀŠU … IZDOMĀŠU

DAŽĀDU UZSKATU TUVCĪŅA

CUNFTES LĒMUMS SIRDSLIETĀS

šķelsanas. tilings

ŠĶIRSTA JAKOBIŅI

SATRICINĀJUMS

piezīmes par «vēstījuma» notikumiem

SATURS