Rekšņa Francis

Gāliņš Harijs

Spartaks Kurzemē

FRANCIS REKŠŅA, HARIJS GALIŅŠ

SPARTAKS KURZEMĒ

IEVADA VIETā

«Spartaks Kurzemē» ir dokumentāls stāsts par vienu no daudzajām izlūku grupām Kurzemes katlā. Stāsta centrālā persona — grupas komandieris Kārlis Maciņš — bija ne tikai labs izlūks, viens no vislielākās un militārajā ziņā visspēcīgākās partizāņu vienības Kurzemē «Sarkanās bultas» organizatoriem, bet arī viens no tiem nedaudzajiem izlūku grupu komandieriem, kuri hitleriešu vienību pārblīvētajā ienaidnieka aizmugurē darbojās no 1944. gada rudens līdz pat kara beigām, tāpēc pastāstīts arī par viņ^ turpmāko cīņu pret ienaidnieka atstātajām bandām un bojāeju.

Stāsts ir dokumentāls, visas personas sauktas īstajos vārdos. Daudzi stāsta varoņi ir dzīvi. Dzīvi arī aprakstīto notikumu aculiecinieki, tāpēc autori atteikušies no jebkādiem izpušķojumiem, kuri lasītājiem varētu likties diezgan iespējami un interesanti, bet kuru patiesīgumu kāds varētu apšaubīt.

Katram tēlošanas veidam, ari dokumentālajam ir savas priekšrocības un savi trūkumi. Taču autoriem šķiet, ka konkrētajā gadījumā priekšrocību ir vairāk, jo fakti aizvien spēcīgāk iedarbojas uz lasītāju nekā visādi piedomā jumi.

Par to liecina kaut vai bijušā partizāņu komandiera, Padomju Savienības Varoņa, akadēmiķa Viļa Samsona grāmatas «Kurzemes meži šalc» panākumi un popularitāte.

Tiesa, Vilis Samsons savā grāmatā jau pastāstījis gan par Spartaka izlūku grupu, gan par partizāņu vienību «Sarkanā bulta», taču autori vēlējās sīkāk iepazīstināt ar izlūku un partizāņu ikdienu, kas prasīja ne tikai izcilu varonību, bet arī saspringtu un neatlaidīgu darbu, neat- slābinot uzmanību ne uz mirkli.

Cerēsim, ka dokumentālais stāsts «Spartaks Kurzemē» saistīs lasītāju uzmanību.

Kara pēdējā ziemā, kā ari pirmajos pēckara gados krita tik daudz varonīgu cīnītāju, ka nevar par viņiem klusēt. Grāmatas galvenais mērķis ir dzīvajiem pastāstīt par kritušajiem biedriem.

.

1. SAKUMS

1944. gada trīsdesmitajā jūlijā Sarkanās Armijas 8. Gvardes mehanizētā brigāde atbrīvoja Tukumu un sasniedza Rīgas jūras līča krastu pie Klapkalnciema. Vācu armijas grupējums «Nord» tika sašķelts. Hitlerieši, protams, darīja visu, lai atgūtu sauszemes ceļu starp Rīgu un Vidzemi no vienas puses un Kurzemi no otras, jo Rīgas jūras osta nekādi nespēja nodrošināt hitleriešu evakuāciju no Rīgas un Vidzemes.

Astotā augusta rītā hitleriešiem izdevās atgūt Klapkalnciema apkaimi un pat ielauzties Tukumā. Taču no Jelgavas atgriezās 8. Gvardes mehanizētā brigāde, un jau astotā augusta vakarā viss Tukums atkal bija atbrīvots. Devītajā, desmitajā un vienpadsmitajā augustā 346. divīzijas daļas ieņēma Lapmežčiemu, Bigauņciemu, kā ari Ķemerus. 417. divīzija savukārt izvietojās rietumos no Tukuma līnijā Plieņciems—Zvāre—Jaunsāti.

Taču padomju tanku vienības tika atvilktas uz 2agares apkaimi, un divdesmitajā augustā hitlerieši sāka uzbrukumu no Kalnciema puses, vienlaicīgi izceļot desantu pie Ragaciema, bet vācu kara kuģi ar kreiseri «Princi Eiženu» priekšgalā apšaudīja Tukumu un piekrasti, un tā ienaidniekam izdevās atgūt gar jūras līča piekrasti apmēram 30 kilometru garu koridoru, pa kuru sākās strauja hitleriešu evakuācija no Vidzemes un Rīgas. To pasteidzināja Sarkanās Armijas panākumi citos frontes virzienos.

1944. gada piektajā oktobri Sarkanā Armija sāka plašu uzbrukumu no Šauļiem Klaipēdas virzienā, un desmitajā oktobrī 5. Gvardes tanku armija, atbrīvojusi Kretingu un Palangu, sasniedza Baltijas jūru. Līdz divdesmit trešajam oktobrim jau bija atbrīvota visa Lietuva, vienīgi Klaipēdā un daļā no Kuršu kāpām hitlerieši vēl trīs mēnešus cīnījās ķeizariskās Vācijas laikos uzbūvētajā pilsētas ārējā aizsardzības joslā ar daudzajiem fortiem un mākslīgajiem ūdens šķēršļiem.

Taču līdz ar Palangas un Kretingas atbrīvošanu jau desmitajā oktobrī no Austrumprūsijas bija nogriezts viss hitleriešu «Nord» grupējums — apmēram pusmiljons vīru — un piedevām vēl ceturtdaļmiljons no Baltijas republikām, Baltkrievijas un Krievijas federācijas okupētajiem apgabaliem ar varu atdzīto bēgļu un labprātīgi atmukušo visvisādu rangu hitleriešu pakalpiņu. Tai pašā 1944. gada oktobrī hitleriešu trīs pretuzbrukumi, lai atgūtu sauszemes koridoru uz Vāciju, beidzās nesekmīgi.

Trīspadsmitajā oktobrī Sarkanā Armija atbrīvoja Rīgu.

Šāda neliela vēsturiski militāra izziņa bija vajadzīga, lai saprastu, kāpēc jau 1944. gada vasarā Kurzeme tik ļoti interesēja Sarkanās Armijas izlūkus. Tā bija vācu grupējuma «Nord» paredzamā koncentrēšanās vieta.

1944. gada septembrī Otrās Baltijas frontes izlūkošanas daļā diennakti strādāja rācijas, telegrāfa un telefona aparāti. Ģenerālštābs deva steidzīgus rīkojumus un pavēles, prasīja tikpat steidzīgas atbildes, ziņas. To vākšana daudzkārt vēl bija jāorganizē. Frontes izlūkošanas daļas priekšnieks, ataicinājis virsniekus, pavēlēja:

— Jūs, biedri major, nekavējoties komplektējiet izlūku grupu un desantējiet to Usmas ezera apkaimē, kur iespējama ienaidnieka spēku koncentrēšanās. Vēlams, lai izlūki prastu latviešu valodu, kā arī pārzinātu vietējos apstākļus. Un, protams, lai viņiem būtu pieredze darbam ienaidnieka aizmugurē. Par drosmi nerunāsim, labi zinām, ka mūsu daļā gļēvuļu nav. Tātad rīt pulksten deviņos ziņojiet par jaunās grupas sastāvu.

Majors ļoti labi pazina savus cilvēkus, kurus gatavoja darbam ienaidnieka aizmugurē. Vienā naktī komplektēt grupu — tas viņam neradīja nekādas pūles. Katru savu darbinieku viņš pazina personiski, zināja viņu raksturu, spējas, aizraušanās, arī vājības. Bez tam viņa rīcībā bija rūpīgi sagatavotie dosjē ar biogrāfiskiem un raksturojošiem datiem.

Nākamajā rītā majors devās pie izlūkošanas dajas priekšnieka. Pieņemamajā istabā viņš palūkojās pulkstenī. Astoņi piecdesmit piecas minūtes. Jāuzgaida. Un dežurants paspēja brīdināt, ka pie pulkveža atrodas ģenerālis no Centra.

«Tātad puišiem būs jāveic īpaši svarīgs uzdevums, ja par viņiem tā interesējas. Parasti šādas grupas paši pavadām, paši arī sagaidām, ja izdodas sagaidīt. Ienaidnieka aizmugurē daudz mazāk izredžu palikt dzīvam nekā frontē,» majors nodomāja.

Tieši deviņos majoru aicināja pie priekšnieka. Gan pulkvedis, gan viņa ciemiņš — ģenerālmajors no Centra — sēdēja pie vecmodīga, rūpīgi nopulēta, četrstūraina galda, kuru pašreiz sedza topogrāfiskā karte.

—    Biedri ģenerālmajor, atļaujiet griezties pie biedra pulkveža! — Majors ievēroja disciplināro reglamentu.

—   Lūdzu, biedri major! — Ģenerālis vērīgi aplūkoja viņu.

—    Biedri pulkvedi, atļaujiet ziņot par izraudzītajiem kandidātiem!

—    Lūdzu, pēc iespējas īsāk un kodolīgāki — Pulkvedis, nepacēlis galvu, aizvien vēl pētīja karti.

—     Par grupas komandieri esmu izraudzījies Kārli Jāņa dēlu Mačiņu. Divdesmit otrajā augustā viņam apritēja trīsdesmit četri gadi. Mačiņš dzimis Jēkabpils apriņķa Mazzalves pagastā galdnieka ģimenē, taču drīz vien ģimene pārcēlusies uz Liepāju. Kad Kārlim bija astoņi gadi, vecāki šķīrušies un māte apprecējusies otrreiz ar galdnieku Jāni Sīpolu. Kārlis Mačiņš pa vakariem palīdzējis patēvam galdnieka darbnīcā, piecpadsmit gadu vecumā kļuvis par amatnieku un sācis strādāt patstāvīgi. Līdztekus darbam mācījies un pabeidzis vakara vidusskolu. Tad strādājis uz būvēm Skrundā, Jelgavā, Neretā un citur. Darba gaitās izbraukājis visu Kurzemi, kuru tātad pazīst diezgan labi. Pēc padomju varas atjaunošanas Latvijā strādājis Valsts Drošības Tautas komisariātā Rīgā. Kara sākumā brīvprātīgi iestājies Sarkanajā Armijā. 201. latviešu strēlnieku divīzijā uzņemts Vissavienības Komunistiskajā (boļševiku) partijā. Beidzis Podoļskas kājnieku skolu, mācījies artilēristu kursos. Piedalījies kaujās pie Narofominskas, Borovskas, Staraja Rūsas. Bez dzimtās latviešu valodas labi prot krievu un vācu valodu.

—    Vai precējies? — pulkvedis jautāja.

—           Tieši tā, biedri pulkvedi. Sieva Līne dzīvo Ivanovā un strādā šūšanas fabrikā par šuvēju. Deviņus gadus vecā meita Ilga mācās skolā.

—    Kādi radinieki palikuši okupētajā teritorijā?

—           Māte Anna Maciņa un patēvs Jānis Sīpols, kuri abi dzīvo Skrundā. Nav pārāk tālu no Kārja Mačiņa paredzētās darbības vietas. Brālis Jānis dzīvo Rīgā.

—          Vai ir kompromitējoši materiāli? — vaicāja ģenerālis.

—           Manā rīcībā tādu nav, — majors kā skaldīt noskaldīja.

—    Svarīgākās rakstura īpašības?

—           Disciplinēts, principiāls. Vispār izturēts, prot savai gribai pakļaut citus…

—           Tā ir laba komandiera dotība, — ģenerālis uzsvēra, — bet kādi, jūsuprāt, trūkumi?

—    Pārmērīgi drošsirdīgs.

—    Tas ir lieliski! — ģenerālis iesaucās.

Majors nedaudz apmulsa un mēģināja precizēt savu spriedumu:

—           Viņš nezina mēru, tāpēc dažkārt drošsirdība pārvēršas pārgalvībā, tādā rīcībā, kas var kaitēt grupai un traucēt uzdevuma izpildi. Mačiņš bieži vien dara arī to, kas nav pavēlēts. Tādējādi palielinās risks, ka grupa var neatgriezties.

—           Labi, labi, — ģenerālis pasmaidījis noteica, — izlūkošanas darbs nav grāmatvedība, kurā vispirms aprēķina riska procentu. īstam izlūkam arī jābūt tieši tādam, kas bez tiešā uzdevuma interesējas par visu, protams, ja tas nekaitē galvenajam darbam un drošībai. Un ko jūs ieteiktu par grupas komandiera vietnieku?

—          Anatoliju Gromski, — majors atbildēja un nevilšus paskatījās uz savu tiešo priekšnieku pulkvedi.

—           Turpiniet, turpiniet! — pulkvedis viņu mierīgi uzmundrināja.

—           Viņš dzimis deviņpadsmitajā gadā Rīgā. Strādājis par kurinātāju un matrozi uz dažādiem preču kuģiem. Uzturējis sakarus ar Rīgas pagrīdi, izplatījis komunistisko literatūru ostas rajonā. Apguvis šofera profesiju un strādājis Rīgas autobusu parkā, vēlāk, kopš četrdesmitā gada,

Jelgavā izvadājis gaļu pa skārņiem. Labi pazīst dažādu firmu automašīnas. Kara sākumā brīvprātīgi iestājies Sarkanajā Armijā. Piedalījies kaujās pie Narofominskas, Tuganovas, Staraja Rūsas. Sešas reizes ievainots, no tām divas reizes smagi. Pēc pēdējā ievainojuma Anatolijs Gromskis atsaukts Izlūkošanas daļas rīcībā. Sešus mēnešus gatavojās darbam ienaidnieka aizmugurē. Četrdesmit ceturtā gada vasarā turpināja apmācības, pēc tam tika desantēts Pleskavas—Ostrovas rajonā. Ienaidnieka aizmugurē atradās trīs nedēļas. Sekmīgi izpildījis uzdevumu, savienojās ar Sarkanās Armijas daļām. Tātad ir jau pieredze darbam ienaidnieka aizmugurē. Pēc atgriešanās mēnesi atpūtās un gatavojās desantēšanai Kēnigsbergas apkaimē. Bet, tā kā ir latvietis, būtu lietderīgi viņu izmantot Kurzemē. Apbalvots ar Sarkanās Zvaigznes ordeni, Tēvijas kara ordeņa pirmo pakāpi un medaļām.

—    Iebildumu nav! — ģenerālis noteica un, paskatījies pulkstenī, lika turpināt ziņojumu.

—    Par radistu iesaku seržantu Viktoru Kušņikovu. Viņš dzimis un audzis Tulā. Strādājis par matrozi Upas glābšanas stacijā. Septiņpadsmit gadu vecumā brīvprātīgi iestājies Sarkanajā Armijā, kur apmācīts par radistu. Jau desantēts ienaidnieka aizmugurē. Strādājis par radistu Margo partizāņu brigādē. Nedaudz pazīst Latviju. Šovasar ar Kirpikova partizāņu grupu veicis pārgājienu no Kaļiņinas apgabala uz Ludzas apriņķi, kur šī grupa darbojusies apmēram mēnesi. Teicami uzturējis sakarus ar Centru, līdz partizāņi savienojušies ar Sarkanās Armijas daļām.

—    Pret grupas sastāvu iebildumu nav. Steidzīgi sagatavojiet šos cilvēkus desantēšanai Kurzemē, — ģenerālis pavēlēja.

—    Sagatavošanās termiņš — trīs dienas, — pulkvedis papildināja. — Pēc tam jūs, biedri major, kopā ar Maciņu, Gromski un Kušņikovu ienāciet pie manis.

Majors piešķīra Kārlim Maciņam koda nosaukumu Spartaks, izsniedza privātās drēbes, ieročus, munīciju, pārtiku, rāciju «Sever» un pašu vērtīgāko — Usmas rajona topogrāfiskās kartes, kuras izlūki tūlīt sāka rūpīgi studēt, cenzdamies iegaumēt apdzīvoto vietu, ezeru, upju, purvu, mežu nosaukumus, kā arī attālumus starp dažādiem rajona punktiem un reljefa īpatnības. Domās viņi jau bija tur, Usmas apkaimē, pārlikdami, cik gari pārgājieni būs iespējami, vai izdosies ātri atrast padomju patriotus — informatorus, jo tikai iedzīvotāju atbalsts var nodrošināt vislabāko un visātrāko uzdevuma izpildi. Tiesa, arī konspirācija stingri jāievēro. Un tieši Usmai Mačiņš tikai braucis garām. Ventspils — jā, to labi pazīst gan Mačiņš, gan Gromskis.

Kušņikovs savukārt trenējās strādāt ar rāciju, atsvaidzināja vecās un apguva jaunas raidījumu šifrēšanas gudrības.

Pēc trim dienām frontes izlūkošanas daļas priekšnieks, kā aizvien tādās reizēs nedaudz uztraucies, atvadījās no kārtējās izlūku grupas.

—     Dārgie biedri, šajā izšķirošajā cīņas posmā jūs brīvprātīgi esat uzņēmušies pildīt ļoti atbildīgu un svarīgu padomju pavēlniecības uzdevumu ienaidnieka aizmugurē, — pulkvedis teica un pēc tam nedaudz raksturoja trijnieka konkrēto uzdevumu. — Jums jādarbojas veselas vācu armijas grupas pašā centrā, kur acīmredzot būs liela karaspēka un dažādu soda vienību koncentrācija. Tāpēc vienmēr atcerieties: tikai laba organizētība, stingra disciplīna, nesalaužama cīņas drosme un bezgalīga uzticība Dzimtenei var garantēt sekmīgu uzdevuma izpildi.

Jūsu tiešais un galvenais uzdevums — regulāri ziņot par hitleriskā karaspēka un tehnikas pārvietošanos pa Kurzemes dzelzceļiem, šosejām, par lidlauku, kā arī degvielas un munīcijas noliktavu izvietojumu, par aizsardzības līniju un citu nocietinājumu līniju būvēm, par karaspēka vienību, garnizonu, speciālo komandu un štābu dislokāciju, par vācu un vietējo iestāžu pasākumiem sakarā ar Sarkanās Armijas operācijām. Taču jums neapšaubāmi radīsies jauni uzdevumi, kurus iepriekš nekad nevar paredzēt. Par tiem apmainīsimies ar radiogram- mām, bet daudz kas jums būs jāizlemj pilnīgi patstāvīgi, jo visu paredzēt jau nekad nav iespējams.

Pulkvedis vēl pastāstīja izlūkiem par pašreizējo starptautisko stāvokli, par padomju karavīru pašaizliedzīgajām cīņām frontē, kā arī par citu izlūku grupu darbību. Un tad pabeidza ar tradicionālajiem vārdiem:

—     Frontes pavēlniecība un izlūkošanas daļa ir pārliecināta, ka jūs vīrišķīgi un varonīgi darbosieties šajā cīņas iecirknī… Padomju tauta un nākamās paaudzes nekad neaizmirsīs jūsu nopelnus Dzimtenes labā! Uz redzēšanos, dārgie biedri!

— Kalpoju Padomju Dzimtenei! — izlūki atbildēja un apsolīja uzticēto uzdevumu veikt pēc vislabākās sirdsapziņas, nežēlojot spēkus un pat dzīvību.

Vienpadsmitajā oktobrī pulksten divdesmit divos pēc Maskavas laika, pulksten divdesmitos pēc Berlīnes laika ar izpletņiem izlēca trīs padomju izlūki: grupas komandieris — jaunākais leitnants Kārlis Mačiņš — Spartaks, viņa vietnieks — staršina Anatolijs Gromskis — Nogins un radists — seržants Viktors Kušņikovs — Enkurs.

Lidotāja ziņojums:

«Spartaks ar izpletni un kravu atstāja lidmašīnas «Si-47» bortu tieši paredzētajā rajonā — trīs kilometrus uz dienvidrietumiem no Usmas ezera virs purva… Pirms izlēkšanas izturējās aukstasinīgi un vēlreiz apliecināja apņemšanos teicami veikt uzdevumu. Lūdza uzmanīgi klausīties viņa rāciju un savlaicīgi sūtīt kravu.»

Nolaišanās noritēja bez īpašiem starpgadījumiem, tikai Mačiņš, kā par spīti, uzkrita vientuļai puskaltušai apsei, kaut apkārt neauga neviens cits koks, un uz tās sausajiem zariem ieplēsa mantu maisu un mazliet savainoja muguru.

Kad baltais kupols bija lēni saplacis kuplajos ciņos, Mačiņš pietrūkās kājās, ar delnu norausis no sejas tīmekļus, izberzēja acis un saspringti ieklausījās, kāri ieelpodams svaigo gaisu. Tas smaržoja pēc bērnības, pēc vaivarāju saišķiem, kurus māte glabāja drēbju skapī, lai aizbaidītu kodes. Bet ziemās — pietika viņam vai Jāņukam ietesties, lai māte no tiem pašiem pretkožu saišķiem vārītu pretklepus tēju, kas bija jādzer rūgta, jo cukurs visām zāļu tējām atņemot spēku, bet medus tika taupīts tādām nereizēm, kad bez klepus piemetās vēl karstumi.

Visapkārt bija dzestri un rūgteni kluss klajums, vienīgi iztālis čurnīja daži sīki krūmu puduri, bet naksnīgajās debesīs spīdēja šaurs sirpis, kas brīžiem pazuda aiz peldošām, saraustītām mākoņu grēdām, lai atkal parādītos un mestu blāvu gaismu.

«Diānas suņi,» viņam pēkšņi ienāca prātā kāda bērnībā lasīta seno laiku teika. Šādās naktīs izgāja medīt seno romiešu dieviete Diāna, bet pāri mēnesim slīdošie, vēja trenktie mākoņu bari — tie bija Diānas suņi.

Nav laika pārdomām. Šādās naktīs medībās iziet ne tikai Diāna, šādās naktīs noteikti medī arī šucmaņi un citi nelieši. Tātad — pie darba.

Un pēkšņi Mačiņš juta, ka zābaki iegrimuši jau pāri potītēm un purvs sūc viņu aizvien dziļāk. Viņš cerēja sataustīt cietāku pamatu, bet tuvumā tāda nebija, kājas stiga dumbrajā masā.

Mačiņš aši salocīja izpletni un iemīdīja to muklājā. Te nu to neviens neatradīs. Lai purva vellata šuj sev kāzu kleitu.

Viņš vēlreiz uzmanīgi palūkojās apkārt, ieklausījās mēmajā klusumā, bet nesadzirdēja nekādu troksni, kas ļautu noģist, ka tuvumā ir cilvēki.

«Kur nu būs palikuši ceļabiedri?» Mačiņš prātoja. «Varbūt vēl nav atspirguši no piezemēšanās? Varbūt viņiem gadījušās nopietnākas likstas nekā mana saskrāpētā mugura?» (

Viņš, kā bija norunāts jau lidmašīnā, trīs reizes iesvilpās un gaidīja atbildi — divus svilpienus no Gromska- Nogina un vienu no Kušņikova-Enkura. Taču klusumu nekas neiztraucēja. Nogaidījis dažas minūtes, Mačiņš vēlreiz iesvilpās. Pēc brītiņa atskanēja divi klusi svilpieni un tūlīt gandrīz vai pretējā pusē — viens. Komandieris nopriecājās.

Sanākt kopā tik viegli nemaz neizdevās, jo staignais purvs bija grūti pārvarams. Izlūki tuvojās cits citam, lēkdami no ciņa uz cini, šļakstinādami lipīgos dubļus.

«Kaut nu neviens no mums neiegrimtu akacī,» Mačiņš ar bailēm nodomāja. «Šādā tumsā un svešā malā bez kārtīm un striķiem biedru izvilkt būtu gandrīz neiespējami.»

Ciņi drebēja un grima sānis, kājas stiga līdz puslie- liem, vajadzēja lielu piepūli, lai tās atkal izvilktu, bet akacis, par laimi, nevienam negadījās ceļā. Brīžiem gan viņi ķērās pie kroplajām purva priedēm, kuras liecās un dažkārt pat trokšņaini lūza. Aukstajā ūdenī sāka salt kājas. Pagāja vismaz stunda, kamēr izlūki sapulcējās vienuviet.

Skrejošie mākoņi — Diānas suņu bars bija aizklīdis tālākās medībās, debesīs blāvi mirdzēja zvaigznes, šaurs mēness pusaplis lēja spocīgu gaismu.

— Tas ir jauns vai vecs mēness? — vaicāja Kušņikovs.

—     Pusaplim jāpieliek strīpiņa, — skaidroja Gromskis, — ja veidojas burts «b», tas nozīmē, ka mēness briest, ja «d», tad dilst. Pašlaik ir dilstošs mēness.

—    Vai, cik labi! — Kušņikovs priecīgi iesaucās un, paskatījies uz Gromski, noteica: — Tātad drīz iestāsies tumšas naktis.

—    Arī tagad nav diez cik gaišas, — Gromskis mierīgi atbildēja.

Un tad Kušņikovs pavaicāja:

—    Uz kuru pusi nu iesim?

—    Velns" viņu sazini Visas puses liekas vienādas, — Gromskis pukojās. — Varbūt pamēģināsim iet uz ziemeļiem?

—   Kāpēc uz ziemeļiem, nevis uz dienvidiem? — Kušņikovs jautāja.

—    Tā man liekas. Pamatot savu spriedumu nevaru.

Viņu sarunu pārtrauca komandieris:

—    Ja esam piezemējušies Pluču purvā, kā plānā paredzēts, un purvs te ir, kā paši redzam, tad jādodas uz ziemeļaustrumiem. Mūsu galvenais darbības rajons ir Ventspils—Tukuma dzelzceļš un šoseja, un šīs abas maģistrāles stiepjas gar Usmas ezera ziemeļu krastu. Pluču purvs atrodas dienvidaustrumos. Tātad jānosaka debespuses.

Mačiņš no somas izvilka kompasu, pieplaka cieši pie ciņa un iededza vāju kabatas lukturīti.

—    Iesim turp! — viņš sacīja, ar roku norādīdams virzienu.

Izlūki devās ceļā. Pirmais gāja Mačiņš, aiz viņa Kušņikovs, ierindu noslēdza Gromskis. Purvs burzguļoja, rāva šļakstēja, zābakiem pielipa aizvien vairāk dubļu, un kājas kļuva neiedomājami smagas. Ja viņus purva malā pamanītu ļauna acs, izlūku dienas būtu skaitītas, tāpēc bija jāpieliek solis, lai līdz ar gaismu rastu kaut vai niecīgu aizsegu. Bet iet kļuva aizvien grūtāk.

—    Kad gan beigsies šī nolādētā striegoņa! Nevarēja mūs nomest jēdzīgākā vietā! — Kušņikovs piktojās.

—    Varēji palūgt fričiem, lai izklāj pēļus, — Mačiņš pazobojās, pēc tam sāka mierināt: — Drīz taču jātiek ārā no šīs elles. Katram purvam reiz mala. Vēl mazliet jāpiespiež.

—    Cik jau esam gājuši, sauszemes kā nav, tā nav. Kļūst tikai muklāks.

—    Viktor, nejoko! Labāk klusē! — Mačiņš pavēlēja.

Nedz ar Kušņikovu, nedz ar Gromski Mačiņš vēl nebija

kopā strādājis, taču šāda činkstēšana jau pašā sākumā viņam gauži nepatika. Ko tad turpmāk gaidīt? Tiesa, atsauksmes par iepriekšējo darbu Viktoram nebija sliktas, arī ienaidnieka aizmugurē jau bijis, tātad nav, kā saka, pirmo reizi ar pīpi uz jumta, taču pašreiz gan tā kā nebūtu īstais laiks gausties.

Arī Kušņikovs bija sapratis, ka lieka žēlošanās tādā grūta brīdī var tikai sabojāt visiem garastāvokli.

Līdzko vārdu apmaiņa beidzās, kā robaina siena tikko manāms parādījās meža siluets.

—    Puiši, vēl viens kuiļa rūciens — un pirmā uzvara ienaidnieka aizmugurē jau būs mūsu! — Mačiņš uzmun- drināja._— Vai nu tīri ieskriesim ienaidnieka patruļas rokās kā circeņi karstos pelnos.

Gājēji pielika soli. Šļakatas jautrāk šķīda uz visām pusēm, taču kļuva aizvien mazākas, kamēr pārvērtās sīkās brizgās. Izlūki izbrida prāvākā plocī, kam pa vidu auga kupli kārklu, alkšņu un sīku bērziņu puduri. Kaut arī grīšļainā un krūmainā pļava bija rudenīgi klusa, izlūki nu virzījās uz priekšu vēl piesardzīgāk, pēc iespējas turēdamies krūmu un koku aizsegā. Plocis kļuva aizvien sausāks, un drīz vien izlūkus paslēpa jaukts mežs, kur starp brūni zaļajām priedēm vidēja pa druknai eglei, baltam bērzam un kuplam jo kuplam, garam kadiķim. Tikai šeit, Ziemeļkurzemē, kadiķi izaug dižāki par cilvēkiem.

—     Pēc tāda grūta gājiena nebūtu par nāvi nedaudz atpūsties, — šoreiz ierosināja Gromskis un, dziļi ievilcis sveķaino gaisu, turpināja: — Manuprāt, mūs te vairs var sadzīt tikai ar suņiem un vienīgi tad, ja kāds pamanījis vietu, kur iznācām no purva.

—    Tātad atpūtīsimies, — Kušņikovs steidzās atbalstīt Gromski.

Mačiņš neiebilda, jo ari pats jutās nomocījies.

Meža biežņā izlūki sameklēja pašu kuplāko, pašu žuburaināko egli, kuras zari plaši izpletās no stumbra uz visām pusēm, un atgūlās miklajās sūnās. Kaut viņi bija labi nosegti, tomēr piesardzības dēļ, pēc kārtas mainoties, vienu atstāja nomodā.

Tikko blakus koku galotnes skāra pirmie saules stari, Kušņikovs saausījās. Pavisam tuvu kāds šmaukstināja.

Apklusa. Tad atkal čabinājās nobirušajās lapās tepat netālu pie bērza. Drošības dēļ Kušņikovs uzmodināja biedrus.

—    Tiešām — kaut kas čabinās, — Gromskis apstiprināja.

Iestājās trauksmains klusums. Izlūki vēroja apkārtni, taču neko aizdomīgu nevarēja pamanīt, tikai dīvainie trokšņi šad tad atkārtojās.

—    Anatolij, parāpies uz to krūmu! — Mačiņš norādīja ar roku. — Apskaties, vai ar mums nejokojas kāds zvērs.

Gromskis klusi aizvilkās, bet neko aizdomīgu nesaredzēja, un troksnis arī vairs neatskanēja.

Tad uz citu pusi aizrāpoja pats grupas komandieris. No kritalu kaudzes izlīda ezis. Šņākdams un pukstēdams viņš žigliem solīšiem aiztecēja pie nobirušo lapu gubas un sāka tur kūleņot. Savācis uz adatām būvmateriālu migai, pazuda atpakaļ kritalu kaudzē.

Atgriezies Mačiņš paskaidroja, ka dīvainais miera traucētājs esot tikai ezis, taču drīz vien atskanēja šmaksti citā pusē. Bet šoreiz izlūki miera traucētāju varēja saredzēt, neizlīduši no egles apakšas, — tas bija pavasara stirnēns.

—    Pagāns tāds! — Mačiņš pasmaidīja. — Gandrīz vai tevi, brāl, par šucmani noturējām.

Stirnēns satrūkās daudz vairāk nekā pirms viņa izlūki un aši aizjoza mežā.

Izlūku miegs bija iztraucēts. Viņi sameklēja nelielu valciņu, nomazgājās, notīrījās no dubļiem, sakārtojās.

—    Ko tagad darīsim? — Kušņikovs vaicāja.

—    Hml — Mačiņš norūca. — Meklēsim kādu vietējo. Bez iedzīvotāju palīdzības un atbalsta ar uzdevumu grūti būs tikt galā.

—    Pat neiespējami! — Gromskis piekrita. — Bez kavēšanās jāmeklē sakari.

Izlūki devās ceļā. Mežs te bija diezgan skrajš. Lapas zem kājām čaukstēja un iztraucēja meža iemītnieku parastās gaitas. Iežadzējās meža uzraugs — žagata. Un ne visai tālu iedziedājās gailis.

Pēdējā skaņa lika izlūkiem apstāties un nedaudz mainīt virzienu. Drīz vien parādījās lauki, kuru vidū ceriņu krūmu un liepu pudurī tik tikko varēja pamanīt nomelnējušus šķindeļu jumtus. Pa vienu no diviem skursteņiem kūpēja dūmi. No divām pusēm saimniecības lauki piekļāvās mežam, trešajā malā stiepās pļava, aiz tās tāda kā birztaliņa, tāda kā ataudzīte, un tikai ceturtajā pusē pavīdēja vēl kāds māju puduris.

Izlūki labu bridi kavējās pārdomās. Mežmalas mājas nelikās bagātas, bet viņi bija brīdināti, ka tieši mežmalās vietējā valdīšana mēdzot nomitināt savas acis un ausis.

Galu galā Mačiņš pavēlēja:

—    Jūs palieciet tepat, es iešu paraudzīt, izpētīt gaisu. Tik un tā vismaz pirmais satiktais cilvēks būs nepazīstams, tāpēc jāriskē. Ja ar mani notiks kas ļauns, jūs turpināsiet darbu.

—     Bet, ja nikns suns ķersies biksēs, ko tad iesāksi? — Gromskis klusi jokoja.

—    Jāsameklē kaķis, — Kušņikovs tūlīt deva padomu.

—    Bez jokiem, — Mačiņš errīgi atcirta. — Labāk gatavojieties mani pestīt ārā, ja atgadās nelaime.

Mājas pagalmā Mačiņš ieraudzīja garu, plecīgu pusmūža vīrieti pelēkās pašaustas vadmalas drānās. Saimnieks pašreiz dzina cirvī jaunu kātu. Turpat pie kūts ārlaidarā rakņājās baroklis, otrs berzēja gar stūri muguru. Kužinājās vistas. Ierējās plušķains šunelis. Saimnieks pacēla galvu, suns sagatavojās lēcienam un gaidīja, ko šim pavēlēs. Bet no saimnieka vēdīja tāda kā brāgas dvaka.

—    Labrīt! — Mačiņš sveicināja.

—    Labrīt, labrīt! — saimnieks negribīgi atbildēja un piemiegtām acīm pētīja svešo.

—     Piedodiet, ka traucēju. Vai jums nebūtu ko uzsmēķēt?

Tabaka Mačiņam bija pašam. Ar šādu lūgumu viņš griezās pie saimnieka, lai iesāktu sarunu. Varbūt piedāvāties palīdzēt? Te jau katram bija skaidrs, ka kūtī notikusi tik. pamatīga avārija, kuru steigā glābjot nolūzis cirvja kāts. Savādāk jau cūkas tupētu aizgaldā, nevis ārlaidarā.

Kad saimnieks izvilka no bikšu kabatas repi, šunelis atkal ierūcās.

Abi aizsmēķēja «kūtspakaļu», kas smirdēja un koda plaušās, un saimnieks tieši noprasīja:

—    Kas jūs tāds esat? Partizānis vai izpletņu lēcējs?

Mačiņš bija nesaprašanā: spēlēt ar atklātām kārtīm vai

nogaidīt. Tātad partizāņus — frontes izlūku visdrošāko balstu laikam .nenāksies grūti atrast, bet varbūt tieši tāpēc v<?1 jāpiesargās. Drošības dēj Mačiņš nolēma samelot.

—    Slapstos no leģiona.

Pulkvedis, starp citu, viņus jau bija informējis, ka notiekot masveida dezertēšana no latviešu vienībām, kuras hitlerieši izveidojuši spaidu kārtā, un kā blakus uzdevumu ieteicis noskaidrot, cik dezertieru viņu darbības rajonā, kāds to noskaņojums.

—    Tādu brāļu arī visas malas pilnas, — saimnieks zīmīgi novilka caur zobiem.

—    Ir jau, ir. Arī es neesmu viens, — Mačiņš katram gadījumam ieminējās. Ja saimniekam būtu pret viņu kas ļauns prātā, brīdi padomās, jo ar baru grūtāk tikt galā nekā ar vieninieku. — Mežā ir citi. Pa naktīm nācām labu gabalu. Vai pie jums te kaut cik mierīgi?

—    Ak tad no sievas brunčiem izpurināja gan! — saimnieks gandrīz vai Jauni nopriecājās. — Ir jau tādi varoņi, nolien pagultē un domā sagaidīt kara beigas. Bet ari te nav mierīgi. Vispār šaubos, vai Kurzemē kaut kur būtu mierīga vieta. Vācu žandarmi un mūsu šmucmaņi katru dienu ķemmē mežus, arī manas mājas vairākkārt izkratītas. Meklē izpletņu lēcējus, partizāņus, dezertieriem arī nomizo ādu. Mežs tagad pilns ar cilvēkiem. Ej nu sazini, kurš savējais, kurš ienaidnieks. Iznāk tāds brālis no meža, lūdzas maizīti, aiz labas sirds iedod, bet šis Jūdass palēkdamies uz komandantūru prom.

—    Un ko tad komandantūra? — Mačiņš apvaicājās. — Vai tad tiem nekas cits nav ko darīt kā visas vecenes pratināt par katru maizes riku? Nebaidieties, es jau nu par jūsu tabaku gan nekur neiešu ziņot.

—    Komandantūrai darba līdz kaklam. Stāsta, ka krievi tagad leišos pamatīgi zvetējot vāciešus. Visas sētas nolīmētas ar plakātiem — aicina iedzīvotājus ziņot par katru aizdomīgu cilvēku, kas parādoties. Bet kā lai atšķir aizdomīgu no neaizdomīga, ja visi ceļi pilni ar bēgļiem? Daži skrien kā apdeguši — tikai ātrāk uz Ventspili, ātrāk uz fāterlandi! Noteikti sasmērējušies, baroniem pakaļas laizīdami. Citi atkal velkas kā gliemeži, tā vien skatās, kur nolīst sānis, droši vien ar varu aizdzīti.

—     Bet ko jūs darītu, ja fronte atnāktu līdz jūsu pagastam? — Mačiņš neizturēja un pajautāja laikam pārāk tieši, jo saimnieks nospļāvās, un atkal spēcīgāk pavē- dīja tāda kā kandžas smaka.

—    Fričiem kalpot jau neiešu, bet arī krievus negaidu. Kas vainas bija dzīvei brīvajā Latvijā?

—    Kā nu kuru reizi, — Mačiņš atturīgi novilka. — Kad nebija ko celt, nācās savilkt jostu. Es pirms kara pa būvēm rāvos.

—    Arī man dažu rudeni nācās darīt to pašu — savilkt siksnu cieši jo cieši. Te jau smilšu zemīte, nekas lāgā neaug. Bet tomēr — pats savs kungs. Vai ciemiņš negrib kādu lāsīti? — saimnieks kļuva vēlīgāks. — Dzirdēju, ka drīz krievi Rīgu ieņemšot. Esot jau Ropažos.

Kad ciemiņš no glāzes atteicās un viņa vārdus ne apstiprināja, ne noliedza, saimnieks atlieca plecus un turpināja:

—    Jā, fričiem kalpot es jau nu neiešu, bet ar krievu izpletņu lēcējiem man arī nebūs pa ceļam. Iebēgšu mežā un nogaidīšu izdevīgu brīdi, kad atkal varēs saimniekot pa vecam.

Mačiņš neiebilda, tikai daudznozīmīgi novilka:

—    Grūti tādu brīdi būs sagaidīt.

—     Grūti, bet jāgaida, — saimnieks nu jau ar Mačiņu sāka runāt gandrīz vai kā ar domubiedru. — Jānolien malā un jāgaida. Šorīt no rīta jau bija pie manis atskrējuši — vai neesot redzējis kādu aizdomīgu cilvēku? Pagājušo nakti krievi virs Pluču purva izsvieduši izpletņu lēcējus, ja ieraugot, lai ziņojot. Lika pagaidīt! Es vēl neesmu šo kalps. Un vai tad izpletņu lēcēji nāks pie manis? Viņi drīzāk ies uz Māliņciemu, kur Žanis Cinis nenogaidīdamies gaida sarkanos. Znots aizmucis līdzi krieviem jau četrdesmit pirmajā.

Mačiņš atcerējās topogrāfiskajā kartē pamanījis tādus Māliņus. Tie nebija tālu no meža, tātad tepat kaut kur blakus.

—    Nu tad paldies par tabaciņu, — Mačiņš tencināja.

—     Izbāzu degunu no meža, lai paostītu, kāds ārā gaiss.

—    Nav jau nekāds frišais, — saimnieks attrauca.

—    Tātad ne pie krieviem, ne pie fričiem, gan sagaidīsim savu dienu.

—    Uz redzēšanos! — Mačiņš pieklājīgi atteica un straujiem soļiem devās atpakaļ uz mežu, kur biedri droši vien bija pārgaidījušies.

Vēlāk pēc kara par pirmo pēc piezemēšanās sastapto cilvēku Kārlis Mačiņš ierakstīs savā atskaitē:

«No sarunas sapratu, ka viņš neieredz vāciešus un krievus arī nevēlas, gaida bijušo — «neatkarīgo» Latviju. Es neiebildu viņa izteiktajām domām. Saimnieks kļuva priecīgāks un sāka stāstīt, ka krievi met izpletņu lēcējus … Nojautis, ka saimnieks noskaņots nacionālistiski un izmantot viņu izlūkošanas darbā Sarkanās Armijas labā nav iespējams, draudzīgi šķīros no viņa.»

Tagad Mačiņš pa ceļam nodomāja, vai daudz vēl būs cilvēku ar budziskām ilūzijām par «brīvo Latviju» un kā šos cilvēkus tomēr iesaistīt kopējā cīņā pret fašistiem, kurus viņi taču ari ienīst. Tad pats cīņas process dažu labu pāraudzinātu. Bet Žanis Cinis gan jāsatiek. Tieši tādi cilvēki izlūkiem vajadzīgi.

Gromskis ar Kušņikovu jau bija uztraukušies.

—    Kur tu tik ilgi? Mēs jau domājām, ka tevi nogrābuši aiz čupra policisti un aizsargi. Vairākkārt jau taisījāmies doties palīgā, tikai vienmēr atlikām — ja nu pārsteidzamies?

—    Kā redzat, atgriezos dzīvs un vesels. Bet to māju saimnieks mēģina izlaipot starp mums un fričiem.

Un Mačiņš atstāstīja savu sarunu ar saimnieku. Izlūki nogrozīja galvu par Mačiņa sarunu biedra politisko nostāju. Ja tādu būs daudz, viņi var traucēt darbā vairāk nekā īstie fašistu līdzskrējēji. Ar tiem var sarunāties tikai ieroču valodā, un viss ir skaidrs, bet ar šādiem puscep- tiem, pusvārītiem… Līdz zināmai robežai viņi var būt arī noderīgi, tad pēkšņi apsviedīs kažoku uz otru pusi — un, kamēr to uzzināsi, būs jau par vēlu. Vienīgā cerība, ka pati dzīve šādus laipotājus piespiedīs nostāties vienā vai otrā pusē.

Izlūku garastāvoklis nebija neko līksms, jo pirmā tikšanās ar vietējiem iedzīvotājiem nebija iepriecinoša. Visi nosprieda, ka jādodas uz Māliņiem pie Zaņa Ciņa, tikai domas dalījās: vai atkal uzdoties par vācu armijas dezertieriem vai spēlēt atklātām kārtīm, bet tas runātu pretī konspirācijas likumiem.

«Ja Cinis tiešām ir padomju patriots,» Mačiņš domāja, «tad labāk tūlīt teikt patiesību un lūgt atbalstu.»

Un Mačiņš Māliņos stādījās priekšā par Sarkanās Armijas virsnieku.

Kā jau to varēja sagaidīt, Žanis Cinis nelūgto ciemiņu uzņēma neuzticīgi, gandrīz vai parādīja tam durvis, jo apkārt taču klīda daudz visādu okšķeru gan no SD, gan abvēra, gan dažādām citām iestādēm, kuru nosaukumus atcerējās tikai speciālists. Ielaidīsies tu ar tādu, paņems vēl līdzi, bet no vācu moku kambariem neviens vesels nav atgriezies. Labākajā gadījumā — sakropļots.

Bet ja nu tomēr… Arī Žanis Cinis bija daudz dzirdējis par izpletņu lēcējiem, arī pie viņa šorīt bija ieskrējuši lucmaņi, tirdīdami pēc nepazīstamiem cilvēkiem, un izpļāpājušies, ka pagājušo nakti virs Pluču purva… Žanis Cinis vēl nodomāja, kaut nu kāds atnāktu uz viņa mājām. Ja nu ir atnācis, bet viņš aizdzen prom? …

Un Žanis Cinis sāka prašņāt par jaunākajiem notikumiem frontē, it īpaši par Sarkanās Armijas uzbrukumu Lietuvā, jo par to klīda visvisādas baumas.

—    Lietuvā padomju karaspēks pārrāvis fronti uz rietumiem no Šauļiem un Kauņas un nu uzbrūk Klaipēdas virzienā. Katru dienu atbrīvo pa kādai pilsētai vai miestiņam.

—    Varbūt tiks līdz jūrai?

—    Varbūt… — Mačiņš pasmaidīja. — Varbūt jau tikuši.

—    Bet tad jau friči sausām kājām vairs neaizļepos uz fāterlandi?

—    Tā jau laikam iznāks.

—    Kad salutēs par godu Rīgai? Un kā tur Maskavā vispār salutē?

Un Mačiņš pastāstīja par pirmo salūtu 1943. gada 5. februārī, kad Sarkanā Armija bija atbrīvojusi Orlu, stāstīja par padomju karavīru varonību frontē, par latviešu gvardiem, par pārkārtojumiem Sarkanajā Armijā, kur ieviesti uzpleči, kā arī jaunas dienesta pakāpes. Mačiņš pastāstīja par jauno, lielisko apbruņojumu, jo īpaši par «katjušām». Pieminēja Padomju Savienības jauno himnu.

Mačiņa pārliecinošais stāstījums izklīdināja Ciņa šaubas. Viņš saprata, ka negaidītais ciemiņš labi pazīst padomju dzīvi, daudz labāk, nekā to varētu pazīt vācu okšķeris, jo minēja daudz ko tādu, ko nevar izdomāt vai noklausīties pa radio.

Viņš tikai vēl pajautāja:

—    Kāds spēks, kāda vara hitleriešus dzen karot?

Šo jautājumu viņš uzdeva tāpēc, ka pats par to daudz domāja.

—    Alkas pēc pasaules kundzības, — Mačiņš sacīja, — Hitlerieši plānoja iekarot vai visu pasauli, likt veselām tautām vergot savā labā.

—    Kara sākumā, kad viņi ieņēma gandrīz visu Eiropu un aizgāja līdz Maskavai, tiešām varēja likties, ka visa pasaule jau viņiem pie kājām. Bet nu, kad padomju karaspēks jau pie Vācijas robežām, kad katram jau skaidrs kara iznākums, uz ko viņi vēl cer? Vai tiešām uz uzvaru?

—     Vācietis vēl diezgan stiprs, pats no laba prāta nepadosies, jo suns zina, ko ēdis. Bailes no atmaksas un soda — tas tagad viņu galvenais dzinulis. Tie, kuriem atvērušās acis, jau padevušies vai arī pārbijušies. Gestapo, SD, feldžandarmērija — tās var nokniebt pat bez kara tiesas. Vēl būs jācīnās un smagi jācīnās, un šai cīņā mēs gribam lūgt jūsu palīdzību.

—    Kāda mana palīdzība būtu vajadzīga? — Žanis Cinis vaicāja tieši, bez visādiem linku linkiem.

—     Ziņu vākšana par vācu karaspēka un tehnikas izvietojumu, par policijas pasākumiem. Ari par cilvēkiem — gan par tiem, kuri sadarbojas ar hitleriešiem, gan arī par tiem, kuri viņus nīst un varētu sadarboties ar mums. īsi sakot, mums vajadzīga jebkura palīdzība, kas var noderēt, lai ātrāk sakautu ienaidnieku.

—    Bet tā var ātri zaudēt galvu!

—    Kura cīņa gan iedomājama bez riska? Frontē miljoniem cilvēku ikkatru mirkli riskē ar dzīvību, taču viņi zina, ka aizstāv savu Dzimteni, pasargā no nāves un verdzības savus tuviniekus. Arī mūsu darbā ir zināms risks. Taču jāstrādā prātīgi, apdomīgi, jāievēro konspirācija. Galvenais, jāprot savlaicīgi atmaskot fašistu okšķerus.

—    Kas tiesa, tas tiesa, — Cinis apstiprināja, taču pasmīnēja. — Cilvēkam jau uz pieres nav rakstīts, kurš ir okšķeris. Ja nu es šodien pat jau stāvu stobra galā?

Mačiņš saīga.

—    Ja mēs viens otram nemaz neuzticamies, tad nebija vērts muti dzisināt. Mēs runājam divatā bez lieciniekiem, tāpēc man daudz lielākas izredzes atrasties stobra galā, jo cik tālu tad es varu aizmukt. Gan jau kaimiņos dzīvo kāds aizsargs.

—    Nevis kāds, bet vairāki, — Cinis piebilda. — Neuztraucieties, mēs, zemnieki, lēti neuzticamies. Ar ko tad mums vajadzēs sākt?

—           Tā ir vīru runa. Mums vajadzētu kopīgi izraudzīties cilvēkus, kuriem varētu uzticēt izlūkošanas darbu.

—- Vai der arī tādi, kuri atrodas nelegālā stāvoklī?

—    Kāpēc ne?

—           Es pazīstu dažus vietējos jauniešus, kuri dezertējuši no leģiona vai pat nav ieradušies iesaukšanas punktos.

—    Vai starp viņiem nav fašistēnu?

—           Nē! Viens nāk no bagātākām, cits no nabagākām mājām, kopuši savu zemīti, kā arī ganījuši svešus lopus un pat par puspuišiem un vasaras puišiem strādājuši. Tepat mani kaimiņi — Žanis un Alberts Valtmaņi no Mazrīmniekiem, tad vēl Ernests Pagasts, Jānis Kļava, Arvīds Indriksons, Jānis Vīgants un vēl daži, kurus mazāk pazīstu. Žanis Valtmanis viņiem tāds kā komandieris uzmeties, nezinu, vai paši ievēlējuši vai kā citādi. Viņi grib cīnīties, meklē ieročus un sakarus ar partizāņiem.

—           Vai jūs varētu man noorganizēt tikšanos ar šiem cilvēkiem?

—    Labprāt, nosakiet tikai vietu un laiku.

—           Teiksim, rīt desmitos lejā pie laipas pāri upītei, kas tek tepat gar jūsu mājām.

—    Mēģināšu nokārtot.

—           Norunāsim paroli. Es prasu: «Kā nokļūt Mazrīm- niekos?» Žanis Valtmanis atbild: «Gar Amjūdžciemu.»

—           Labi! — Cinis pamāja ar galvu. — Bet, katram gadījumam, ja līdz rītam neizdosies viņus satikt, tad parīt tai pašā laikā.

Priecīgs, labo ziņu un cerību spārnots, Mačiņš devās atpakaļ pie saviem biedriem.

Pēc kara atskaitē Kārlis Mačiņš rakstīs:

«Sistemātiski uzturēju sakarus ar Māliņu saimnieku Zani Cini. Satikos viensētas tuvumā, mežā, krūmājos, satikšanās vietu mainīju. Sešdesmit gadus vecais saimnieks ar velosipēdu braukāja pa Spāres rajonu un manā uzdevumā vāca ziņas par vācu karaspēka izvietojumu, tā ka es kopš pirmajām dienām varēju sniegt Centram ziņas.»

Bet tagad Kušņikovs noraidīja pirmo radiogrammu:

«Piezemējāmies veiksmīgi. Pagaidām izvietojamies mežā pie Cērpjiem gandrīz «Nord» grupējuma centrā. Uzņemam pirmos sakarus ar vietējiem iedzīvotājiem.»

—           Cik nevienlīdzīgā divkaujā jāielaižas mazajam «Sever» ar spēcīgo «Nord» grupējumu, — beidzis darbu, domīgi sacīja Kušņikovs. — Bet abi vārdi taču nozīmē vienu un to pašu! — Tikai tagad viņam tas iešāvās prātā, agrak nebija to iedomājies.

—     Viens labs izlūks var sekmēt veselas armijas sagrāvi, — ieteicās Gromskis, — bet mēs taču esam trijatā, turklāt loti izdevīgā vietā. Ventspils—Tukuma dzelzcejš, Ventspils—Tukuma un Ventspils—Kuldīgas šosejas — tās ir stratēģiski loti nozīmīgas. Uz ziemeļiem no dzelzceļa un Abavas — lieli meži un purvi, kur veseli bataljoni var paslēpties, bet mēs esam tikai trīs. Trīs — tas ir ļoti daudz, un trīs — tas ir pavisam maz.

—    Eh, — mazais, kustīgais Kušņikovs pēkšņi atcerējās, — būtu man tie baloži, kas bija Tulā, domā — viņi nebūtu jau aizlidojuši līdz Centram? Eh, kas man bija par baložiem! Kāds skaistums! Un izlūkošanas darbā taču arī var toš izmantot.

—    Var, — Mačiņš piekrita, — taču drošāk ar tehniku. Ej nu sazini, kā tāds putniņš pārlidos fronti. Tik daudz nejaušību!

—    Bet mēs saviem ziņotājiem gan varētu dot baložus.

—    Vispirms mums šie ziņotāji vēl jāsameklē. Un drošāk tomēr pajauties uz kurpnieka melņiem, tas ir, uz paša kājām, nekā uz muļķa putniem…

—    Baloži ir gudri…

—    Var jau būt, bet mums taču viņu nav. Un nav arī paredzēts.

Bet Viktors Kušņikovs vēl ilgi stāstīja, kādi baloži viņam bijuši dzimtajā Tulā, kā viņš tos kopis, kā mācījis.

Uz tikšanos ar 2aņa Valtmaņa grupu devās trijatā, taču piesardzības labad Mačiņš Gromski un Kušņikovu atstāja slēpnī meža stigas malā. Pats uzgāja uz laipas pāri klusu, urdzošai upītei un, atbalstījies pret margām, vēroja, kā nelielā atvarā šaudās sīkas zivtiņas.

Tieši pulksten desmitos parādījās bariņš cilvēku novalkātos, apdriskātos un nobružātos mēteļos, lāpītās biksēs, nošķiebtās kurpēs. Tikai dažiem kājās bija zābaki. Mačiņš saskaitīja astoņus vīrus.

«Vai tā būtu Valtmaņa grupa?» Mačiņš domāja. «Spriežot pēc norunas ar Cini, tai pašai jābūt. Bet, ja nebūs, cerams, nekas ļauns nenotiks. Ja parole nesakritīs, turpināšu ceļu, izlikdamies par parastu gājēju.»

Mačiņš devās nepazīstamajiem pretī.

—    Pasakiet, lūdzu, — kā nokļūt Mazrīmniekos?

—    Gar Amjūdžciemu, — kāds atbildēja.

Tātad viss kārtībā. Un Mačiņš uzprasīja tieši:

—    Vai starp jums ir Žanis Valtmanis?

—    Es! — militāri atsaucās brašs vīrietis ar karavīra stāju, gadus divdesmit piecus vecs, kupliem matiem, kuru cirtas spraucās ārā no pavalkātās naģenes.

—    Kurp dodaties? — Mačiņš jautāja, pētoši raugoties vēja aprautajās puišu sejās, it kā pārlikdams, cik lielā mērā var uz viņiem paļauties.

—    No kurienes uz turieni, — viens atbildēja, bet Žanis Valtmanis atsaucās:

—    Vienmēr esam ceļā. Ejam no meža uz mežu, no purva uz purvu. Tā drošāk. Citādi hitlerieši ātri var saost pēdas.

—    Jūs esat lieli drosminieki, bet mazliet neapdomīgi. Svešam cilvēkam tūlīt izklāstāt savas gaitas.

—    Mēs taču zinām, ka jūs esat no viņas puses.

Mačiņš saprata, ka Cinis jau par viņu pastāstījis, tādēļ

sāka runāt bez aplinkiem:

—     Jā, mani atsūtīja. Un viens no maniem uzdevumiem ir arī palīdzēt tādiem kā jums. Fronte taču visā garumā kā lavīna veļas uz rietumiem. Fašistiem vairs nav spēka to apturēt. Tepat leišos fronte pārrauta vairāku desmitu kilometru platumā, un padomju karaspēks pie Palangas laikam jau sasniedzis jūru. Sarkanā Armija atrodas pašā Rīgas pievārtē. Ja ne šodien, tad rīt tā jau tiks atbrīvota. Cerēsim, ka fašisti mūsu sirmo galvaspilsētu nebūs pārāk nopostījuši. Tātad drīz kārta Kurzemei, kuru nu var atbrīvot ne tikai no austrumiem, bet arī no dienvidiem, un tas var notikt pat dažās nedēļās, ja vien labi veiksies. Pēc uzvaras katram būs jāatskaitās, ko darījis Dzimtenes labā. Tāda atskaite būs jādod arī jums. Tāpēc stājieties cīņā pret fašistiem, mūsu Dzimtenes un visu tautu ļaunāko ienaidnieku.

Maciņa vārdi skanēja svinīgi, pārliecinoši. Jo sevišķi klausītājus sajūsmināja ziņa, ka Rīgas atbrīvošanas stunda tik tuvu.

—    Nagi jau niez, bet maz ieroču, nav vadītāju! — sūdzējās Žanis Valtmanis.

—     Būs ieroči, būs vadītāji, ja tikai nopietni gribat cīnīties pret hitleriešiem.

—           Gribam, gribam! — atsaucās jaunieši, bet Žanis Valtmanis piebilda: — Apnicis slaistīties bez darba.

—    Kā ar veselību? — Mačiņš vēl apvaicājās.

—           Veseli kā rutki, dodiet tikai ieročus un komandieri Mums ieroču nopietnai kaujai pārāk maz. Labākajā gadījumā varam tikai savu ādu jo dārgāk pārdot.

—           Ieroči tiks piegādāti pāri frontei, bet komandieri ievēlēsim no jūsu pašu vidus. Ar mieru?

—    Var jau, arī mūsu vidū netrūkst prātīgu vīru.

—    Ko tad gribētu izvirzīt par komandieri?

—    Zani Valtmani! — visi iesaucās vai vienā balsī.

—    Vai kādam ir iebildumi?

Tādu nevienam nebija. Mačiņš Valtmanim draudzīgi paspieda roku un novēlēja labas sekmes.

—           Paldies par uzticību! — Valtmanis pieņēma militāru stāju. — Spēks un griba ir, ieroči būs, bet ko īsti darīt tālāk?

—           Pagaidām izmēģiniet spēkus izlūkošanā. Vāciet ziņas, kur koncentrējas vācu karaspēks un tehnika, kur izvietoti aerodromi un munīcijas noliktavas. Ziņas sniegsiet manam vietniekam Noginam.

Un Mačiņš iepazīstināja jauniešus ar Anatoliju Gromski, kurš pēc norunātas zīmes bija atstājis slēpni un pie vienojies runātājiem. Tikai Kušņikovs-Enkurs aizvien vēl palika slēpnī, jo radists izlūku grupai bija jāsargā kā acuraugs. Jo mazāk acu viņu redzēs, jo labāk visiem.

Kad Nogins-Gromskis bija norunājis ar puišiem «past- kastes» un tikšanās vietas, Mačiņš vēl ieminējās:

—          Mēs būtu ļoti pateicīgi, ja jūs piedevām ieteiktu jaunus cīnītājus.

—           Mēs zinām, — Žanis Valtmanis stāstīja, — ka Aba- vas krastos darbojas vācu armijas dezertieru grupa. Un to it kā vadot kāds bijušais padomju robežsargs.

Mačiņš priecīgi uzsita Žanim Valtmanim pa plecu.

—           Tas ir lieliski! Jūs varētu mūs jo ātrāk saistīt ar viņiem! Tikai uzmanīgi, ievērojot piesardzību.

—           Pacentīšos! — Žanis Valtmanis atkal pieņēma militāru stāju.

Tik nabaga ar ieročiem Zaņa Valtmaņa grupa nemaz nebija, sarunā ar Kārli Mačiņu Žanis Valtmanis gluži vienkārši izlikās trūcīgāks, nekā bija patiesībā, lai nākotnē varētu no Sarkanās Annijas pārstāvja izkaulēt ko vairāk. Ar ieročiem, lai cik tas arī dīvaini, Zaņa Valtmaņa vīrus bija apgādājuši paši hitlerieši.

Kaut kas tāds bija iespējams tikai 1944. gada rudenī Kurzemē, kur ar izlūkošanu un pretizlūkošanu nodarbojās daudzas un dažādas organizācijas. To darbinieki savā starpā sacentās, lai tikai izglābtos no pirmajām līnijām, kur oda ne vien pēc pulvera, kur dvakoja pēc nāves.

Reihskomisariāta vieglās mašīnas šoferis Kārlis Veismanis 1944. gadā beidza hitleriešu izlūkošanas organizācijas «Abwehrstelle Ostland» radistu kursus un tā paša gada augustā devās uz Usmas pagasta Mazrīmniekiem pie sava kādreizējā darbabiedra Jāņa Kļavas un viņa svaiņa Zaņa Valtmaņa. Uzdevums bija pats vienkāršākais: noorganizēt nelielu četru piecu cilvēku grupu, kurai jāveic sabotāžas darbi Sarkanās Armijas aizmugurē. Tātad 1944. gada vasarā hitlerieši nedomāja par «Kurzemes cietoksni», bet paredzēja, ka nāksies atkāpties no visas Baltijas, Tieši Mazrīmniekus Kārlis Veismanis izvēlējās tāpēc, ka tur sava kādreizējā darbabiedra Jāņa Kļavas un Zaņa Valtmaņa māsas kāzās viņš 1942. gada decembrī bija līksmi padzīvojis, mazliet pazina gan cilvēkus, gan apkārtni.

Jau septembrī Kārlis Veismanis ieminējās abiem svaiņiem, ka viņš varētu sagādāt ieročus. No tiem Žanis Valtmanis nekādi negribēja atteikties, jo ieroči vienmēr var noderēt, kas arī tos dotu. Un tā Kārlis Veismanis jau 1944. gada septembrī aizbrauca uz Liepāju, kur doktors Verners Kaps savā dzimtajā pilsētā vadīja iestādi «Front- ausklārungstruppe 166», kuras štābs atradās Oliha ielā 79, bet kura plašāk bija pazīstama ar saīsinātu nosaukumu «Fallost 1».

Filozofijas zinātņu doktors Verners Kaps, šis metru deviņdesmit centimetrus garais Liepājas vācietis ar divām dzimumzīmēm uz labā vaiga, vienādi labi runāja vācu, latviešu un krievu valodā. Verners 1939. gadā trīsdesmit gadu vecumā repatriējās uz Vāciju, 1940. gadā atgriezās Liepājā kā oficiāls repatriācijas komisijas loceklis ar dažiem neoficiāliem uzdevumiem, bet 1941. gada jūnijā pilnīgi slepeni izlēca ar izpletni Rīgas tuvumā kopā ar citiem diversantiem. Pēc tam strādāja reihskomisariātā atbilstoši savām spējām un augstajam zinātniskajam grādam, palīdzēja dažam labam «iedzimtajam» atbrīvoties no tādiem veclaicīgiem filozofiskiem aizspriedumiem kā dzimtene un sirdsapziņa, pienākums un gods. Filozofijas doktora tīklos bija sapinies arī Kārlis Veismanis.

No Liepājas Kārlis Veismanis atgriezās apmēram pēc mēneša ar solīdu bruņojumu: četriem automātiem, trīs franču pistolēm un vairākām granātām, jo bija spējis pārliecināt doktora kungu, ka ir noorganizējis pilnīgi drošu grupu četru cilvēku sastāvā.

Iegūtos ieročus puiši tūlīt lika lietā, pie Amjūdžciema nogalinādami septiņus sirotājus no vācu saimniecības komandas.

Lai aizdomas nekristu uz vietējiem iedzīvotājiem un viņi lieki neciestu, līķus pašu sirotāju slēgtajā «BMW» markas automašīnā veduši uz Ploču purvu iegrūst akacī. Taču pie Ploču bērziem automašīna iestiga, un viņi tai pielaida uguni, bet ieročus paņēma sev. Vēl septiņi parti- zāņi tika pie kaut cik pienācīga apbruņojuma.

13. oktobra vakarā Maskava salutēja par godu Rīgas atbrīvotājiem. Izlūki apkampās, aiz prieka raudāja.

— Tad jau drīz beigsies arī mūsu darbs, — Mačiņš priecīgi noteica.

Neviens vēl nevarēja paredzēt, ka būs jācīnās visu garo un grūto ziemu.

2. DZIMST «SARKANA BULTA»

Ziemeļkurzemes dižvēris. Slaikie mastu priežu stumbri jau tā neļauj tālu saskatīt, bet apmākušās dienās te vienmēr valda puskrēsla. Dzestrās miglas, trūdalas un sēņu smaržai laužas cauri sveķu rūgtenais smārds. Mērenā sak- senī viegli līgojas neredzamās galotnes.

Kārlis Mačiņš domāja par gaidāmo tikšanos. Tā bija ļoti vajadzīga, bet arī ļoti riskanta. Šoreiz vairs nebūs vietējie bēguļi, kuri izvairījās no mobilizācijas leģionā, bet vācu armijas dzertieri, pie tam no vlasoviešu daļām, kuras hitlerieši veidoja ne tikai no mobilizācijai pakļautajiem krievu tautības Latvijas iedzīvotājiem, bet galvenokārt no karagūstekņiem. Dažu gūstekni tajās piespieda iestāties bads vācu nometnēs un patiesa vēlēšanās pagriezt stobrus otrādi, citu — gļēvulība, vēl citu — vieglprātība. Ej nu sazini, kas katram aiz ādas. Taču viņi visi bija oduši pulveri un visi arī bruņoti, tāpēc Mačiņš abus savus palīgus atstāja viņpus dziļās gravas un lika būt gataviem uz visu, bet pirmām kārtām sargāt sevi un rāciju, lai ļaunākajā gadījumā varētu izpildīt uzdevumu arī bez viņa.

Pirmoreiz tikšanās bija izjukusi. Vēlāk, norunājot otro, Žanis Valtmanis taisnojās, ka traucējusi aizdomīga šuc- maņu rosība mežmalā. Velns vien zina ko šie darījuši, bet viņējie baidījušies ieskriet lamatās.

Pāri galvai krūkādams pārlaidās aizkavējies dzērvju kāsis. Ziema pie durvīm. Viņām jau vajadzēja būt pie Āfrikas ezeriem, kaut kur Čadā. Dzērves taču latviešu zemniekiem atnes launagu un aiznes launagu. Pirmo dzērvju kāsi viņi redzēja Rēzeknes pievārtē, kad par jauno uzdevumu un Kurzemi vēl nebija ne miņas.

Cauri slaikajiem priežu stumbriem pavīdēja neliels plocītis, kuru kāds gādīgs saimnieks bija nopļāvis savām brūnaļām, bet atālu salna vēl nebija nokodusi, tāpēc grīšļainais zaļums tīkami priecēja acis.

Tad meža pļaviņas otrā pusē pavīdēja stāvs apvazātā, nodriskātā vācu formā ar šaušanai paceltu ieroci.

Rūpīgi pavērojis apkārtni, nācējs pamāja ar roku, un viņam blakus nostājās vairāki tādi paši vīri, daži vācu formās, citi privātās vai arī pusprivātās drēbēs. Ilgi un pamatīgi skatījušies krustām šķērsām, viņi beidzot pa vienam zosu gājienā devās pāri plocim.

Kārlis Mačiņš piecēlās, kad viņu vidū ieraudzīja Zani Valtmani. Pavēries, vai tikšanos vientuļajā, nomaļajā meža nostūrī tomēr neredz kāda ļauna acs, un pamājis abiem savējiem būt kaujas gatavībā, Mačiņš klusu izslīdēja no slaiko dižvēra priežu pavēņa.

No dažu metru attāluma viņš uzaicināja uz pārrunām grupas komandieri un devās pie kupla kārklu krūma, likdams saprast, ka tam arī jānāk līdzi. Izraudzītā vieta atradās gravas malā Gromska un Kušņikova tiešā tēmējuma zonā.

No grupas atdalījās vidēja auguma vīrietis, kurš atšķirībā no pārējiem bija tērpies padilušā privātā_ mētelī, piedevām uzaudzējis itin kuplu rūsganu vaigu bārdu.

— Grupas komisārs Mihails Nikolajevičs, — rudbārdis devās pazīstams.

—     Kur grupas komandieris? — Mačiņš strupi uzprasīja, jo ej nu sazini, vai dezertieru grupa sev ievēlējusi komisāru vai arī privātais apvalkātajā mētelī pats tai par tādu uzmeties.

—    Vladimir Potapovič, panāc šurp, — komisārs uzaicināja grupas komandieri.

No bara iznāca platplecains jauneklis, gadus divdesmit, kupliem, krūzainiem matiem, izteiksmīgām, kaut arī pārāk šaudīgām acīm, tērpies applukušā vācu uniformā, kurai bija noplēsis zīmotnes. Taču to vietas liecināja, ka formas nēsātājs nav bijis tikai vienkāršs ierindnieks.

Abi apmetās vilgajā atālā blakus Mačiņam, pārējie viņu biedri noslēpās priežu un krūmu pavēnī.

—    Kāpēc ignorējāt manu pavēli un neieradāties uz pārrunām? — Kārlis Mačiņš sāka viņus bargi tirdīt. — Varēju arī otrreiz nelūgt.

Taču viņējo komandieris nelikās tik viegli iebaidāms.

—    Kāpēc šucmaņi līkņāja meža malā mūsu tikšanās vietas tuvumā? — viņš iecirtīgi jautājumam atbildēja ar pretjautājumu.

—     Nezinu, kas viņiem tur bija darāms, — Mačiņš mierīgi un savaldīgi atbildēja, tikai nedaudz pietvīka, — taču, ja jūs uzskatāt, ka man ar viņu rosīšanos bijis kāds sakars, tad mums nav ko sarunu turpināt un šķirsimies, kā esam tikušies, aizejot katrs uz savu pusi. Man taču daudz lielāks iemesls jums neuzticēties.

Tagad pietvīka komandieris Vladimirs Semjonovs.

—    Tur jau tas suns ir aprakts, — viņš mēģināja pasmaidīt. — Es, re, vācu armijas dezertieris, pie tara unteris, mans biedrs — vienības komisārs Mihails Niko- lajevičs, bijušais robežsargu virsnieks, pāris gadu slēpies nez kur, — vai mums, tādiem, klājās pirmajiem ierasties uz sarunām ar Sarkanās Armijas atsūtīto pārstāvi?

—    Netēlosim nu diplomātus, — iejaucās rudbārdainais komisārs. — Nākam no meža un mežā runājamies. Bet par savām gaitām, — un komisārs brīdi it kā sastomījās, — varu Dzimtenes priekšā vienmēr atskaitīties. Bezdarbība — vienīgais, ko man dažkārt varētu pārmest. Bet ne jau vienmēr bija apstākļi darbībai.

—    Tagad jūs mums varētu ko pastāstīt par sevi, — jauneklīgais komandieris uzaicināja Mačiņu.

—   Esmu padomju izpletņu lēcēju grupas komandieris Vasilijs Ivanovičs, — Kārlis Mačiņš iesāka.

Citu vārdu viņš nosauca konspirācijas dēļ, lai hitlerieši, ja viņiem nāktu kas zināms, nospriestu, ka darīšana ir ar divām dažādām grupām. Nē, Mačiņš nedomāja, ka viņš agrāk vai tagad saticies ar gestapo okšķeriem, taču pietiekami labi zināja, ka viņu pratināšanas metodes nav tik viegli izturēt. Bet viņš nenojauta, ka šāda dabiska un pat nepieciešama piesardzība okupācijas varas rādītājā savstarpējās neuzticēšanās atmosfērā var izraisīt gluži negaidītas sekas.

—     Ierados pirms dažām dienām, — Kārlis Mačiņš turpināja krievu valodā, un Vladimirs Semjonovs nedaudz saausījās. — Mūsu uzdevums sekot karaspēka grupējuma «Nord» kustībai Kurzemē, jo nu šis grupējums pilnīgi atgriezts no pārējām vērmahta daļām, tikai jūras ceļš to vēl saista ar Vāciju. Mums svarīgi zināt jebkuras karaspēka daļas dislokāciju, apbruņojumu, munīcijas un tehnikas noliktavas, visādu objektu būvi. Un tur jūs varat būt noderīgi. Jo vairāk acu un ausu — jo labāk.

Pamanījis komandiera sejā tādu kā skābāku grimasi, Kārlis Mačiņš to iztulkoja pēc sava prāta un piebilda:

—    Ne jau tikai… No Centra varēsim saņemt ieročus, sprāgstvielas, pēc tam rīkot diversijas.

Taču skābā izteiksme komandiera Vladimira Semjo- nova sejā neizgaisa, un viņš kaut ko pačukstēja komisāram Mihailam Streļņikovam, pēc tam arī tas it kā saīga. Abu sarunas biedru izturēšanās mainījās, tā kļuva vēsi atturīga. Mačiņš nesaprata — kāpēc.

—    Pašreiz sīvas kaujas notiek pie Smārdes, Dobeles, Auces, Ezeres, Nīgrandes, Vaiņodes, Skodas. Cik tad tālu vairs līdz Usmai, un tad katram no mums būs jāatskaitās, ko viņš uzvaras labā darījis.

—    Gribēt jau gribētu, — komandieris ieteicās, — bet…

—    Nebūtu slikti, bet… — arī komisārs dziļdomīgi novilka.

—    Kas tā tāda par betošanu? — Mačiņš jutās pārsteigts.

—    Mēs, re…

—    Jāaprunājas ar puišiem…

—    Mēs jau ievēlēti, var arī nepaklausīt un atcelt.

—    Diezgan daudzi grib tikai mežā izslapstīties no fričiem, sagaidīt Sarkano Armiju…

—    Domāju, ka Sarkano Armiju labāk sagaidīt aktīvi, vismaz ar pāris uzvarām, kaut arī nelielām.

— Vācu armija mūsu sīciņo grupiņu vēl var nospiest kā blakti. Šucmaņu arī pilnas mežmalas, visādas «C» grupas.

Un velti Mačiņš mēģināja sarunu biedrus pārliecināt par cīņas nepieciešamību, tie abi divi bija kā atsaluši, un pats augstākais, ko viņš varēja panākt, bija solījums: «Jāaprunājas ar puišiem, tad varbūt…» Karstumā Mačiņš solījās pats parunāt ar viņu grupu, bet saņēma atbildi, ka tas būšot pāragri.

Sarunas noritēja nevis augstā, bet aukstā diplomātiskā līmenī un nedeva nekādus rezultātus. Beigās abas puses nolēma padomāt, aprunāties ar citiem un tad vēlreiz satikties.

Mačiņš smagu sirdi šķīrās no saviem sarunu biedriem, kuri nez kāpēc viņam jau bija gandrīz vai iepatikušies, un ilgi mocījās pašpārmetumos un šaubās, ka nav izdevies nodibināt kontaktu, atrast ar viņiem kopēju valodu. Kāpēc? Arī Gromskis un Kušņikovs viņam nekā nespēja palīdzēt, jo viņi taču nebija sarunā piedalījušies. Un viņi būtu varējuši minēt līdz bezgalībai, jo nevienam neienāca prātā, ka vainīgs Kārļa Mačiņa akcents, tā vārdiem neizsakāmā valodas nianse, kuru nevar iemācīties skolā. Kārlis Mačiņš labi prata krievu valodu, taču no nelielā latviešu akcenta nebija pa kara gadiem vēl ticis vaļā, tāpēc arī grupas komandieris Vladimirs Semjonovs, dzimis daugavpilietis, uzreiz nojauta, ka runātājs ir latvietis, kaut arī uzdodas par Vasiliju Ivanoviču. Un tieši to viņš iečukstēja ausī komisāram Mihailam Streļņikovam: «Vasilijs Ivanovičs, bet runā ar latvisku akcentu.» Ar to pietika, lai komisārs saīgtu, un abi divi pat nesarunājušies nolēma tikt vaļā no kaut kāda aizdomīga Vasilija Ivanoviča un pēc tam pamatīgi nopratināt Zani Valt- mani, kurš viņiem tādu uz kakla uzsūtījis.

Kad pirmā saruna beidzās neveiksmīgi, Mačiņš ar abiem biedriem nolēma vismaz dienu atpūsties dziļā mežā Krojupes lejasteces tuvumā, kur bija iekārtojuši pagaidu mītni — zaru slieteni.

Tikai Žanis Valtmanis aptuveni zināja, ka viņi dažreiz būs Krojupītes «pastkastītes» tuvumā. Taču tādu «pastkastīšu» bija vairākas.

Drūmā mierā snauda lielās egles, kuru stumbri bija apauguši ar sūnu ziemeļu pusē gandrīz vai vīra augumā. Sūnu bārkstis karājās arī no nokaltušajām pazarēm. Retumis tikai pavīdēja priežu var bērzu puduris, šur tur vēl manīja pa kādai suņusēnei,

Viņi bija apmetušies skrajākā, mastu priedēm apaugušā uzkalniņā, ko no trim pusēm ieslēdza bieza jaunaudze, kurai nedzirdami izlavīties cauri diez vai pat zaķis spētu. Ceturtajā pusē iztālis balsnīja bērzu skupsna, kurā vēl turējās pa retai rūsganai lapai.

—            Cik te tīrs gaiss, — Kušņikovs jūsmoja. — Ja labu brīdi tā dziļāk paelpo, pat galva viegli noreibst.

—           Ne jau velti diloņslimniekiem sanatorijas ceļ priežu mežos. Pēc kara aizbrauc uz Tērveti, tur tu redzēsi priedes un vienu no skaistākajām sanatorijām, — Kārlis Mačiņš atbildēja.

—           Bet ēst gan svaigā gaisā gribas kā vilkam, pareizāk sakot, vilku varētu apēst kā zemeņu ogu un lāgā nemanītu, vai vēderā palicis vai cauri izskrējis.

Tā viņi labu brīdi tērgujoja gan par šo, gan par to, līdz visi kā pēc pavēles apklusa.

Kāds strauji lauzās cauri jaunaudzei. Puiši jau satvēra ieročus, lai būtu gatavi kaujai, bet no brukstalas izlīda meža kuilis ar sievām un bērniem. Dižvēra saimnieks bija tikpat pārsteigts kā cilvēki un savu taku strauji pagrieza sānis. Sivēnu mātes dusmīgi ieņerkstējās, kad kāds viņu lolojums aiz ziņkāres nedaudz ilgāk paostīja gaisu, kas nesa tik daudz svešādu smaku no divkājaino radījumu puses.

—    Neietramdīta vieta, — ieteicās Kušņikovs.

—    Varēsim mierīgi atpūsties, — piebilda Gromskis.

—    Sardzē jāstāv kā vienmēr, — Mačiņš atgādināja.

Otrā rītā Mačiņu un Gromski atmodināja kritalu lūzieni

jaunaudzē. Sardzē bija Kušņikovs. Viņš pielika pirkstu pie lūpām.

—           Nevar lāgā saprast, vai atkal kāds meža radījums vai cilvēks.

Labi ieklausoties sauso zaru sprakšķos, varēja noteikt, ka nezināmais gājējs aiziet līdz «pastkastītei», tad nāk atpakaļ un tuvumā vien riņķo.

—           Varbūt Žanis Valtmanis, kam esam steidzīgi ievaja- dzējušies, — ieminējās Gromskis.

—    Tikai viņš zina šo «pastkastīti», — Mačiņš piekrita.

Nācējs nekādi nelikās mierā, it kā zinādams, ka jaunaudzes tuvumā atrodas grupas pagaidu nometne.

Mačiņš izsūtīja Gromski sagaidīt lūgto vai nelūgto ciemiņu, un drīz viņš atgriezās kopā ar Žani Valtmani.

Apsveicinājies Valtmanis atspiedās pret priedi un drūmi pārmeta:

—    Kāpēc jūs mani iznesāt cauri?

—    Kā, lūdzu? — Mačiņš nesaprata.

—           Mani jūsu dēļ gandrīz aizsūtīja uz viņpasauli. Kas tas par Vasiliju Ivanoviču, kurš runā ar latvisku akcentu? Draudēja mani vai nokniebt. Tad es pateicu, ka ar mani jūs runājāt skaidrā latviešu valodā kā dzimis latvietis un nosaucāt sevi savādāk.

Mačiņš iesmējās. Viņam kā akmens novēlās no sirds.

—    Bet tad ir gan piesardzīgi, rupuči tādi!

—           Citādi nevar, — Žanis Valtmanis iebilda, — ja vien pašam galva mīļa. Viņi vēlreiz grib jūs satikt.

—           Lai nāk šurp, apskatās un pārliecinās, kas mēs tādi esam, — Mačiņš diezgan pikti uzaicināja. Un bija par ko dusmoties, vakar taču izjuka visa saruna, un šodien lūgt viņus uz nometni — tā tomēr ir zināma konspirācijas neievērošana. Bet ko izdarīsi, bez riska neko neiegūsi, un risks mīl drosmīgos.

—           Kur viņi pašreiz atrodas? — Mačiņš vaicāja jau mazliet mierīgāk.

—    Taipus Abavas.

—    Ved šurp, bet lai nedomā pekstiņus taisīt.

Pēc kāda laika komisārs ar komandieri ieradās grupas pagaidu bāzē, kur Mačiņš viņus iepazīstināja ar savu vietnieku Anatoliju Gromski un radistu Viktoru Kušņikovu, kā arī parādīja rāciju.

—    Tas daikts ir ko vērts! — Komisāra acis iemirdzējās.

—           Un kā vēl, — Kušņikovs apmierināts piebilda, — katru dienu uzturam sakarus ar Centru.

Komandieris vaļsirdīgi atzinās, ka vakar Mačiņam nav uzticējies, jo kaut kāds Vasilijs Ivanovičs nevarot runāt krieviski ar latvisku akcentu.

Komisārs apstiprinoši māja ar galvu.

—    Labi, ka Žanis Valtmanis mūsu šaubas izkliedēja.

Mačiņš uzslavēja par modrību, ieteica tā turpināt, bet tad sāka apvaicāties:

—           Tagad, kad esam ieguvuši savstarpēju uzticību, varam apspriesties par kopēju tālāko darbību. Taču vispirms gribētos iepazīties ar jums un jūsu pagātnes gai

tām. Neņemiet nu ļaunā, tas jāzina ne tikai man ziņkāres dēļ, tas jāzina arī Centram.

Ciemiņi neiebilda.

—     Es esmu sibīrietis, dzimis Novosibirskā tūkstoš deviņi simti otrajā gadā. Astoņpadsmit gadu vecumā iestājos partijā. Līdz tam nedaudz palīdzēju Sibīrijas partizāņiem cīņā pret Kolčaku, — iesāka Mihails Streļņikovs.

—    Tātad jums ir pat partizāņu cīņas pieredze? — Mačiņš viņu pārtrauca.

—    Nav nekādas pieredzes, —Streļņikovs pikti atbildēja. — Nebiju partizānis, tikai līdzjutējs un atbalstītājs.

Divdesmit otrajā jūnijā, kad sākās karš, atrados pašā Latvijas dienvidrietumu stūrī Rucavā, no kurienes Vācijas robeža ar roku aizsniedzama. Biju robežapsardzes karaspēka bataljona komisārs, strādāju Liepājas štābā par lektoru, un divdesmit otrā jūnija rītā, kā jau pie svētdienas, man vajadzēja nolasīt lekciju par starptautisko stāvokli, vēlreiz apgalvot, ka mēs nekarosim.

Taču vācu lidmašīnas pārlidoja mums pār galvu, un tad Palangas pusē nogranda lielgabali, Liepājas pusē — bumbu sprādzieni. Svētdienas lekcija tā arī palika nenolasīta.

Mums pavēlēja ieņemt aizsardzību turpat Rucavā gar agrāko Latvijas—Lietuvas robežu. Pusdienas laikā izlaidām cauri savām līnijām pirmos kara upurus — ievainotos Lietuvas pionierus. Palanga tovasar bija kā sētin nosēta ar pionieru nometnēm, daudzi bērni pirmo reizi redzēja jūru. Bet tagad fašisti bija atklājuši uguni pret guļošajiem bērniem. Tā es pirmo reizi ieraudzīju šo karu. Kad bijām izlaiduši cauri bērnu kolonnu Sarkanās Armijas automašīnās, nāca viņi — vācu motociklisti. Blakusvāģi sēdošajam patšautene, bet tas, kas aiz muguras, pat automātu nebija noņēmis no pleca. Te viņi dabūja sagult grāvjos, tālāk netika. Pēc tam nāca kājnieki pilnā augumā, ar uzlocītām piedurknēm. Atkal viņiem nekas neizdevās, atkal atsitām uzbrukumu.

Tad mūs apšaudīja ar artilēriju, mīnmetējiem, meser- šmiti piķējošā lidojumā pļāva ar ložmetējiem, un atkal uzbrukums.

Līgo vakarā atrāvāmies no ienaidnieka un atkāpāmies uz Liepāju. Vācu lidmašīnas bombardēja pilsētu, artilērija to apšaudīja, un kājnieki mēģināja uzbrukt. Robežapsardzes, kara jūrnieku un karaskolas kursantu spēki

bija par vājiem. Palīgā nāca Liepājas strādnieki, kuriem turpat Šķēdes kanāla krastā pie vecajiem cara laika for- tiem izsniedza ieročus — šautenes, patronas, granātas.

Agri no rīta Šķēdes kanāla otrajā krastā saklausījām neparastu troksni, motoru rūkoņu. Labi nomaskējušies, sākām novērot. Kad izklīda migla, saskatījām ierakumus, lielgabalus, kā arī, pats par sevi saprotams, fričus. Viņi, liekas, bija pārliecināti, ka šiem pretī neviens nestāsies, nobīsies. Bet Liepājas strādnieki pirmie ieminējās: «Cik tādu nāk kālā?» Friči devās uzbrukumā. Ar krustuguni noslaucījām. Todien atsitām apmēram desmit uzbrukumu. Naktī nedaudz dabūjām atvilkt elpu. Taču nākamajā rītā sākās elle, debesis sajaucās ar zemi. Fašisti bija nolēmuši par katru cenu mūs izkvēpināt. Viņi vairs neuzbruka, tikai plāja no lielgabaliem un mīnmetējiem. Piedevām ik pēc stundas meseršmiti pļaujošā lidojumā pārslīdēja pāri mūsu pozīcijām. Tādi puiši aizgāja bojā — mums taču bija tikai kājnieku ieroči! Nācās atkāpties uz otrajām pozīcijām. Brīdi varējām atvilkt elpu, jo ienaidnieka uguns aizvien vēl vandīja zemi pirmajās. Vismaz uzsmēķēt dabūjām un nodzerties, bet tad viņi jau bija pamanījuši mūsu atkāpšanos un nu vērsa tādu pašu uguns svelmi pret otrajām pozīcijām.

Atkāpāmies uz trešajām, tad uz dzelzceļa un šosejas krustojumu, kur mums talkā vēlreiz nāca strādnieku gvardi, arī vācu uguns pierima. Nostiprinājām pozīcijas, taču noturējāmies tikai nepilnu diennakti. Visi atkāpšanās ceļi bija nogriezti. Divdesmit astotajā jūnijā ar lieliem zaudējumiem beidzot izlauzāmies. Pēc tam mums pavēlēja izklīst un mazās grupās doties Kuldīgas virzienā, kur mūs atkal sapulcināšot. Mūsu grupa nometās atpūsties kādā birztalā, lai sagaidītu vakara krēslu, kad vēsāks un drošāka iešana.

Noāvu zābakus, izmazgāju strautā autus un žāvēju tos saulītē. Pēkšņi atskanēja motociklu tarkšķi un birztalai piebrauca motorizēta vāciešu vienība — jauni puiši atro- tītām piedurknēm, apmēram tādi, kādus labu baru noguldījām divdesmit otrajā un trešajā jūnijā. Mūsu bija maz, un munīcijas mums bija vēl mazāk, tāpēc laidāmies lapās. Ar basām kājām drīz vien atpaliku no biedriem un pēc kilometriem trīsdesmit vairs nevarēju paiet. Kuldīgā nebija ko meklēt, jo tā jau bija ieņemta. Paliku mežā Abavas krastā, apmetis Kuldīgai līkumu. No meža zemenēm un zaķu kāpostiem vien paēdis nebūsi, tāpēc riskēju un pirmajā jūlijā iegāju Rendas pagasta Prāmnielcu mājās. Tur satiku zemnieku Aleksi Šiliņu, kas mani ne tikai pabaroja, bet kādu laiku slēpa savās mājās, kamēr man" sadzija kājas. Prāmniekos iepazinos ar plostnieku Frici Austeru, kurš arī slapstījās no vāciešiem. Trijatā izrakām bunkuru, kur varēja dzīvot arī ziemu. Kaut cik ielauzījos latviešu valodā. Man bija pistole «Krasnaja zvezda» ar nepilnu aptveri, tā arī bija vienīgais mūsu bruņojums. Aleksis Šiliņš bija rīdzinieks, lielajās, bet nolaistajās Prāmnieku mājās aizgājis par iegātni.

Šiliņam Rīgā dzīvoja brālis un māsa, viņš vairākkārt brauca uz pilsētu, kamēr atveda pusautomātisko padomju šauteni, taču bez patronām.

Mēģinājām sameklēt cilvēkus, kuri arī gribētu cīnīties, taču masu aresti, kratīšanas un spīdzināšanas stipri apgrūtināja mūsu pasākumus, jo cilvēki nevēlējās sevi atklāt, labāk cieta, zobus sakoduši. Pat Fricis Austers, kurš mums palīdzēja izrakt zemnīcu, ne vienmēr dzīvoja Prāmniekos, viņam bija arī citas apmešanās vietas, jo viņš uzskatīja, ka, ilgi paliekot vienā vietā, var ātrāk iekrist. Man nācās pārcelties uz dzīvi bunkurā netālu no Abavas krasta. Tur mājoju gan ziemu, gan vasaru. Hitlerieši pavēlēja nodot radioaparātus. Prāmniekos gan tādas mantas nekad nebija bijis, taču nu uzzināt kaut ko no Maskavas ziņām kļuva aizvien grūtāk.

Kad hitlerieši izsludināja mobilizāciju, mežā parādījās mazliet vairāk cilvēku, bet viņi galvenokārt gribēja tikai glābt savu ādu, slapstījās no armijas un frontes. Taču mēs ar Aleksi Šiliņu sākām kaut ko darīt — aprunāties te ar vienu, te otru. Bet atkal nācās laisties lapās.

Mihails Streļņikovs apklusa un kāri aizsmēķēja.

Klusums ieilga, tāpēc Mačiņš apvaicājās:

—    Cik ilgi tad jūs nodzīvojāt bunkurā?

—    Līdz četrdesmit ceturtā gada četrpadsmitajam aprīlim, — Streļņikovs atbildēja, vēl nebeidzis smēķēt.

«Gandrīz trīs gadus!» Kārlis Mačiņš jau gribēja izsaukties, taču aprāvās. «Lai pats pastāsta. Varbūt tiešām bez ieročiem un sakariem cilvēks vairāk nekā nevarēja darīt kā saglabāt savu kailo dzīvību.»

Skaļi viņš tikai pajautāja:

—    Un kas notika tai četrpadsmitajā aprīlī?

Streļņikovs ar papēdi samīdīja izsmēķi un sāka stāstīt:

—     Kā jau teicu, mežs bija pilns ar bēguļiem no leģiona un citām vācu vienībām. Dzirdēja runājam arī par padomju izpletņu lēcējiem, kā arī izbēgušiem karagūstek- ņiem. Mēģinājām uzņemt sakarus-, organizēt kādu cīņas spējīgu vienību. Bet tas nebija nemaz tik vienkārši. Varbūt rīkojāmies pārāk piesardzīgi un uzmanīgi. Varbūt vajadzēja drošāk riskēt, vairāk uzticēties cilvēkiem. Par daudz ilgi biju aizsēdējies bunkurā, bet iesildīta miga taču ož. Četrpadsmitā aprīļa rītā izgāju no bunkura paelpot svaigu gaisu. Cauri mežam devās ķemmētāju ķēde. Paspēju aizlaisties, bet bunkurā palika visa mana mantība: pārtika, apģērba gabali un pat partijas biedra karte. Tā gan bija noslēpta baļķu starpā sūnās. Ceru, ka neatrada. Palika arī dažas gramatas, un vienas titullapa bija ierakstīts Alekša Šiliņa vārds. Re, kāda man tā partizāņu cīņas pieredze.

Pēc tam jau pat policijai nevajadzēja lielas gudrības, lai saprastu, ka Šiliņam ir sakari ar mani. Taču šucma- ņiem arī vēl laikam trūka pretpartizāņu cīņas pieredzes, jo viņi iebruka Prāmniekos, tos iepriekš neielenkuši. Kāds policists pamanīja, ka pa logu izlec cilvēks un jož uz mežu, pāris reižu ar šauteni izšāva un netrāpīja. Aleksim izdevās aizmukt. Viņa ģimeni šucmaņi neaizskāra, vai nu gribēja atstāt par ēsmu, vai arī pašu pagastā pagaidām kaunējās karot ar sieviešiem un bērniem. Mēs ar Aleksi slēpāmies Novadnieku mežsarga Matveja Supes apgaitā un labu laiku pat uz Prāmnieku pusi nerādījāmies.

Mihails Streļņikovs atkal brītiņu pieklusa, un Mačiņš viņam pajautāja:

—    Kas Supe par cilvēku?

Tas bija parastais Mačiņa jautājums, jo viņu interesēja katrs pieminētais cilvēks gan tāpēc, lai ziņotāju tīklu padarītu plašāku, gan arī tāpēc, lai šos pašus palīgus pasargātu no vācu okšķeriem un iekrišanas.

—    Matvejs Supe ir parasts padomju patriots, kurš ienīst vāciešus tāpat kā mēs, — un pēc mazas pauzes Streļņikovs piebilda, — tāpat kā mēs ar Šiliņu. Mitinājāmies viņa apgaitā, gan paši, gan ar viņa palīdzību mēģinājām uzņemt sakarus ar izpletņu lēcējiem vai partizā- ņiem, bet atkal nesekmīgi. Ap mums bija it kā apburts klusuma loks. Ap mums — tā šad tad dzirdējām — cilvēki tepat blakus cīnoties, bet mēs, kā arī meklējām, nevarējām viņus atrast.

Uz Prāmnieku mājām labu laiku negājām, tikai rudens pusē Aleksis iedrošinājās. Neatceros, kuro reizi viņš bija aizgājis uz mājām pēc pārtikas, pārāk bieži tas nenotika, bet astotajā oktobrī Prāmniekos ienāca bruņotu vīru grupa vācu uniformās. Šoreiz, par laimi, Aleksis nepaspēja izbēgt pa logu, tikai uzmuka uz bēniņiem, gatavodamies izdevīgā brīdī izlēkt pa lūku. Taču šie vīri nemeklēja Aleksi Šiliņu, viņi runāja gan latviski, gan krieviski, lūdza naktsmājas un interesējās par partizā- ņiem. Noklausījies viņu sarunas, Aleksis Šiliņš devās pazīstams un aizveda viņus — deviņpadsmit dezertierus no divi simti astoņdesmit trešā vācu apsardzes bataljona uz naktsmītni Matveja Supes apgaitā. Viņiem bija viens franču ložmetējs, divi automāti, šautenes, pistoles, granātas. Divi sanitāri bija paķēruši līdzi visu bataljona aptieku ar pilnu medikamentu komplektu un nepieciešamajiem instrumentiem. Ar šiem cilvēkiem tad arī saistīju savas gaitas. Jau nedēļu turamies kopā, — un Streļņikovs pabeidza savu garo stāstījumu.

—    Skaidrs, — Mačiņš lēni novilka. — Bet kas organizēja veselas grupas dezertēšanu?

Streļņikovs ar roku norādīja' uz blakussēdētāju.

—    Vladimirs Semjonovs.

Kārlis Mačiņš pārjautāja:

—    Jūsu uzvārds Semjonovs?

—    Tieši tā!

—    Kā jūs nokļuvāt divi simti astoņdesmit trešajā vācu apsardzes bataljonā?

Grupas komandieris saviebās.

—     Ko tur daudz runāt un stāstīt! Jau četrdesmitajā gadā atbraucu uz Rīgu, meklēdams labāku darbu un baltāku maizi. Un četrdesmit trešajā gadījās klubā «Ostpro- paganda» noklausīties ģenerāļa Vlasova runu, kurš, trej- krāsainajam cara karogam plīvojot, uzaicināja Latvijas krievu tautības iedzīvotājus iestāties savas «Krievijas atbrīvošanas armijas» daļās, taču pats es brīvprātīgi iestājos tikai tad, kad saņēmu pavēsti, ka jābrauc darbā uz Vāciju. No diviem ļaunumiem izvēlējos, manuprāt, mazāko, jo biju jau tad nolēmis pie pirmās izdevības pāriet fronti, lai pagrieztu stobru uz otru pusi.

Mani ieskaitīja divi simti astoņdesmit trešajā apsardzes bataljonā, kuru sauca arī par Latgales bataljonu, jo tanī dienēja galvenokārt krievu tautības jaunieši no Latgales. Bija arī nedaudz bijušo karagūstekņu, starp tiem pats bataljona komandieris, bijušais Sarkanās Armijas kapteinis Vasilijs Pletņevs. Vispirms apsargājām Latvijas — Baltkrievijas robežu, lai pāri tai netiktu partizāņi. Pēc tam mūs pārvietoja uz Sebežas rajonu. Ķemmējām mežus. Apsargājām Sebežas — Neveļas šoseju, Taču aizvien vairāk kareivju pazuda bez vēsts. Kamēr pa vienam — vēl nekas. Dažkārt tiešām grūti bija saprotams, vai kareivis dezertējis vai arī viņu novākuši partizāņi.

Bet tad četrdesmit trešā gada septembrī dezertēja vesels vads pilnā sastāvā, pilnā apbruņojumā. Drīz vien pēc tam cita kareivju grupa, aizdedzinājusi kazarmas, aizmuka uz mežu. Izplatījās baumas, ka bataljonā ielavī- jušies boļševiku komisāri, kuri demoralizējot bataljonu. Hitlerieši uztraucās ne pa jokam. Arestēja visus bijušos karagūstekņus ar pašu bataljona komandieri Pletņevu priekšgalā, bet bataljonu lopu vagonos pārveda uz Mazirbi, kur pastiprināja ar dažiem krievu tautības šucma- ņiem no Latgales.

Apsargājām visdažādākos objektus, bet, kad padomju karaspēks tuvojās Rīgai un paklīda baumas, ka mūsu bataljonu gatavojas atbruņot un izvest uz Vāciju, jo neesot uzticams, nolēmām dezertēt, lai pārietu frontes līniju. Trīsdesmitā septembra naktī to ari izdarījām. Devāmies uz austrumu pusi. Pēc nedēļas satikām Aleksi Šiliņu, kas arī bēguļoja, viņš pēc dienām divām mūs iepazīstināja ar savu draugu Mihailu Streļņikovu, kuru bija slēpis kopš paša kara sākuma. Un vēl pēc pāris dienām uz Kuldīgas—Rendas ceļa atklājām uguni uz vieglo automašīnu, kuru pavadīja divi motocikli ar blakusvāģiem. Mašīnu sašāvām, bet hitlerieši atbildēja ar pret- uguni, tāpēc atkāpāmies un cīņu nepieņēmām. Galu galā pats svarīgākais jau bija sākums — parādīt puišiem, ka mēs tomēr ko varam. Garastāvoklis uzlabojās. Kad ieroči pielādēti, no tiem agrāk vai vēlāk taču jāšauj. Domājam doties tālāk, lai kaut vai ar kauju pārietu frontes līniju.

— Ar frontes pāriešanu nesteidzieties! — Mačiņš noraidoši purināja galvu. — Šeit mēs varam būt noderīgāki, — un viņš speciāli uzsvēra vārdiņu «mēs». — Vis- apka rt lieli meži, neparbrienamie Pluču, Kadara, Ozola purvi. Tajos slēpjas ne viens vien dezertieris vai citāds bēgulis. Tos visus vajag apvienot, un tad mēs varēsim izveidot veselu partizāņu vienību vai pat brigādi. Un tai varētu būt liela nozīme, it īpaši tagad, kad Rīga atbrīvota un Kurzemes atbrīvošanas stunda arī tuvu.

—    Ko? Rīga atbrīvota! — gandrīz vienā balsī iesaucās Semjonovs ar Streļņikovu. — Kad?

—    Vakar vakarā Maskava salutēja par godu Rīgas atbrīvotājiem.

—    Kāpēc tūlīt neteicāt? Tas jāpasaka puišiem. Tagad, protams, vairs nav vērts pāriet frontes līniju, tā drīz vien atvelsies pie mums, — Streļņikovs priecīgs apgalvoja.

—    Tikai ieroču par maz, — Semjonovs sūkstījās, — it īpaši, lai iesāktu ko lielāku un nopietnāku.

—    Sākumam pietiks, jo sākumā galvenais ir izlūkošanas darbs, par pārējo un vēlāko atļaujiet domāt man. Nāks klāt arī trofeju ieroči pēc katras uzvarētas kaujas. Jāpulcina citi mūsu Dzimtenes patrioti — gan vietējie iedzīvotāji, gan izbēgušie karagūstekņi, kā arī vācu armijas dezertieri. Organizējiet cilvēkus, es gādāšu ieročus. Kā citi jūsu biedri domā?

—    Šķiet, ka puiši būs apmierināti, visiem rokas niezēt niez. Un spēka pietiks.

Tad Mačiņš griezās pie komisāra Streļņikova, kurš labu brīdi bija dziļdomīgi klusējis.

—    Un kādas jūsu domas?

—    Tas ir mans sens sapnis — partizāņu vienība. Jau trešo gadu pūlos to izveidot, bet nebija attiecīgo priekšnoteikumu. Tagad ir viss: ļaudis, cīnītāji, komandieri, nedaudz ieroču un pat rācija. Tikai ieroču varēja būt vairāk.

—    Tos saņemsim pāri frontei. Tātad nevienam nav iebildumu pret partizāņu vienību?

—    Nav, — gandrīz vienbalsīgi atbildēja Streļņikovs un Semjonovs.

—    Tad jāieceļ vienības vadība. — Mačiņš pavērās savos sarunu biedros.

Tie abi klusēja.

—    Par komandieri ieceļu Vladimiru Semjonovu, par komisāru — Mihailu Streļņikovu — un lūgšu Centru jūs apstiprināt.

—    Paldies par uzticību, — atkal gandrīz vienā balsi atbildēja abi uzrunātie.

—    Tagad par to, kas būtu darāms. Pirmām un galvenēm kārtām jānovēro transporta kustība pa Ventspils— Tukuma dzelzceļu un šoseju, kā arī pa Ventspils—Kuldīgas lielceļu. Šīs artērijas baro sešpadsmito vācu armiju. Nedaudz vēlāk, kad jau būs vairāk cilvēku un ieroču, kad saņemsim sprāgstvielas, rīkosim diversijas, spridzināsim un iznīcināsim ienaidnieka štābus, garnizonus, noliktavas.

Par vienības nosaukumu tika spriests pirmajā operatīvajā sanāksmē, kurā Mačiņš un Gromskis izvēlējās nosaukumu «Sarkanā bulta», un Centrs to arī vēlāk apstiprināja.

Tajā pašā vakarā kārtējā seansā Kušņikovs noraidīja Centram Mačiņa radiogrammu.

«Apvienoju vācu armijas dezertierus partizāņu vienībā. Par vienības komandieri iecēlu Vladimiru Semjonovu, par komisāru — Mihailu Streļņikovu. Šie cilvēki izteica kvēlu vēlēšanos cīnīties pret hitleriešiem līdz galīgai uzvarai.»

Kamēr darbojās rācija, Mačiņš vēl izteicās:

—    Varbūt saņemšu brāzienu, jo blakus uzdevumu veicu pirmo.

Pēc kara savā atskaites ziņojumā K. Mačiņš rakstīs:

«Paziņoju Centram, ka organizēju vienību, vajadzīgi ieroči. Tiešām, tas neietilpa manos pienākumos, Centrs man arī to aizrādīja. Tomēr Centrs ieročus atsūtīja un vienība tika apbruņota.»

Pēc pāris dienām Semjonovs lūdza Mačiņu ierasties «Sarkanās bultas» bāzē, kura bija iekārtota Matveja Supes apgaitā. Mačiņš lūdza talkā divus partizāņus izlūku mantu pārnešanai. Semjonovs ar plašu žestu atsūtīja desmit vīru. «Sarkanajā bultā» jau bija ap sešdesmit partizāņu. Klāt bija nākuši dezertieri no dažādām vācu vienībām, izbēguši karagūstekņi, vietējie jaunieši, kuri izvairījās no mobilizācijas. Līdz šim viņi visi bija slēpušies vai nu pa vienam, vai nelielās grupiņās. Semjonovs ar Streļņikovu bija viņus sapulcinājuši kopā — jau puse darba. Otra puse — viņus apbruņot un izmantot cīņai — nu gulās uz Spartaka grupas pleciem.

«Sarkanā bulta» tika sadalīta vados. Par komandiera vietnieku un kaujas vada komandieri iecēla divdesmit gadus veco daugavpilieti Viktoru Stolbovu, kas bija dezertējis no tā paša 283. bataljona. Aleksi Šiliņu, kurš labi pazina vietējos apstākļus, iecēla par saimniecības vada komandieri. Savam vietniekam Anatolijam Grom- skim Mačiņš uzdeva organizēt izlūkošanu.

Tika izstrādāts zvēresta teksts.

«Es, padomju Dzimtenes pilsonis un patriots, atrazdamies ienaidnieka aizmugurē, brīvprātīgi iestājos partizāņu vienībā. Apsolos pašaizliedzīgi cīnīties par Dzimtenes brīvību un neatkarību. Zvēru būt uzticīgs savai tautai, drosmīgs, disciplinēts cīnītājs, bez ierunas pildīt visas komandiera pavēles, nekādos apstākļos neizpaust partizāņu noslēpumus.

Ja pārkāpšu zvērestu, lai mani piemeklē biedru un padomju tautu naids un nievāšana, bargs sods pēc partizāņu likumiem.»

Kad visi ierindas priekšā bija svinīgi zvērējuši, bijušie izklaidus bēgļi kļuva par organizētu cīņas vienību — «Sarkano bultu».

3. SAKARI, SAKARI UN VĒLREIZ SAKARI

Bērzu mežā arī krēslainās dienās šķiet gaišāks, jo liekas — baltie bērzu stumbri paši izstaro gaismu. Jo sevišķi bērzi spīd naktīs, kad tie it kā uztver un pavairo tālo zvaigžņu spulgu.

Zvaigžņainā oktobra novakarē līkumainās un krāčainās Abavas krastā smuidro bērzu pudurī sakumpuši sēdēja trīs vīrieši un enerģiski sarunājās, vārdiem dažkārt ņemdami talkā arī žestus.

— Mēs vēl neesam sākuši strādāt tā, kā pavēlniecība to prasa, neesam nodibinājuši plašus un sistemātiskus sakarus ar vietējiem iedzīvotājiem. Tupēt krūmos un skaitīt mašīnas un ešelonus, minēt, ko ved, no kurienes nāk un uz kurieni brauc, — tas vēl par maz. Mums jāiegūst ziņas, kas palīdzētu sagraut «Nord» grupējumu, jāatrod cilvēki, kuri šādas ziņas varētu sniegt, — Kārlis Mačiņš minēja tuvākos uzdevumus. — Diemžēl mūsu «Sarkanā bulta» te maz var palīdzēt. Tā pati gaida mūsu palīdzību, ieročus, sprāgstvielas. Vārds jātur. Tomēr arī tas nav pats svarīgākais uzdevums. Sakari, sakari un vēlreiz sakari, tad dabūsim arī pavēlniecībai vajadzīgas ziņas, kas frontē glābs simtus un tūkstošus.

Iestājās pārdomu pilns klusums. Neviens pat nedomāja apstrīdēt Maciņa vārdus, taču formulēt uzdevumu bieži vien ir vieglāk nekā to izpildīt.

—    Mums tātad jāatrod īstais pavediena gals, lai attītos viss kamols, — beidzot domīgi sacīja Gromskis. — Paraustīsim vienu galu, paraustīsim otru, varbūt izdosies. Aleksis Šiliņš nesen stāstīja par kādu drošsirdīgu, atjautīgu puisi, kas slēpjoties savu tēva māju tuvumā. Varbūt viņš mums var noderēt.

—    Kas viņš tāds ir? — Mačiņš tūlīt jautāja.

Gromskis paraustīja plecus.

—    Jāuzprasa Aleksim.

Un, neviena nemudināts, viņš devās uz netālo «Sarkanās bultas» nometni, lai pēc minūtēm piecpadsmit atgrieztos kopā ar partizāņu vienības saimniecības vada komandieri Aleksi Šiliņu.

—    Tas ir Žanis Abersons no Mūrniekiem, — Šiliņš īsi paskaidroja. — Četrdesmit pirmajā gadā viņš dienēja Sarkanajā Armijā. Pie Vecgulbenes atpalicis no savas daļas un atgriezies tēva mājās. Pēdējā laikā sācis slapstīties apkārtējos mežos, jo draudot iesaukšana leģionā. Viņa tēvocis Pauls Kapenieks esot vecs pagrīdnieks, pirms kara strādājis apriņķa komitejā par otro sekretāru. Pats Žanis šķiet izveicīgs, vērīgs, drosmīgs, bet savā reizē arī piesardzīgs. Cerēsim, ka viņam ir labas izlūka dotības, jo novērotājs viņš ir teicams.

Agri no rīta, kad liekņās gulēja blīva un vēsa migla, Mačiņš ar Šiliņu devās uz Mūrniekiem. Viņi pārcēlās pāri Abavai Plūča laiviņā, kuru jau ne reizi vien bija izmantojuši.

Otrā upes krastā spuraini slējās nenopļautās un nenoganītās smilgas un vībotnes. Šķērsojuši nelielu pļaviņu, viņi nemanāmi pienāca pie Mūrnieku mājām. Šiliņš klusi un piesardzīgi pieklauvēja. Iečīkstējās iekšdurvis.

—    Kas tur? — vaicāja sievietes balss.

—    Es, Aleksis, — Šiliņš atbildēja, — un vēl viens kopā ar mani.

Nožvarkstēja durvju bulta, parādījās sieviete pusmūžā.

—    Ciemiņi mūsmājas apmeklē reti, tāpēc jau tās durvis vēl aizbultētas. Nāciet iekšā, — saimniece viesmīlīgi aicināja.

Abi agrīnie ciemiņi iegāja un apsēdās. Pēc dažām pieklājības frāzēm saimniece jau solījās iet paraudzīt brokastis, bet Aleksis viņu apstādināja un klusu pavaicāja:

—    Vai Žanis mājās?

—           Nezinu, kur viņš ir. Kā aizgāja, tā vairs neatgriezās. — Un sieviete ieraudājās, slaucīdama priekšautā asaras.

—           Grietiņ, — Aleksis tomēr nelikās mierā — laikam nenoticēja viņas asarām. — Mums Žanis ir ļoti vajadzīgs. Mēs gribētu viņu satikt un aprunāties. Bez neatliekamas vajadzības jau netraucētu.

—           Mijais Aleksi, gribēdama nevaru tev palīdzēt, jo tiešām nezinu, kur viņš atrodas, — sieviete izvairīgi atbildēja, taču asaras jau bija nožuvušas.

—           Varbūt varētu tikties rīt? — Šiliņš nedaudz piekāpās.

—           Ko tu, Aleksi, nedod miera nabaga vecai sievietei, — iejaucās Zaņa tēvs Jānis Abersons, kurš līdz šim bija drūmi klusējis. — Viņa taču skaidri un gaiši pateica, ka nezina, kur dēls. Vai tev ar to nepietiek?

—           Bet mums viņš ļoti vajadzīgs, — Šiliņš neatlaidās. — Ticiet taču man.

—           Nekā nevaram līdzēt, — tēvs atcirta. — Ja tik ļoti vajag, meklē pats. Šucmaņi arī jau vienreiz izmeklējās, bet neatrada.

Šiliņš nopūtās un paskatījās uz Mačiņu. Viņš pamāja ar galvu — tas nozīmēja: spēlē ar atklātām kārtīm.

—           Kopā ar mani, — Aleksis teica, — atnācis padomju izpletņu lēcējs. — Un pēc brītiņa mulsi piebilda: — Gribējām aprunāties, vai mūsu gaitas nevar kļūt kopējas, bet laikam jau nekā.

—           Izpletņu lēcējs! — atkārtoja Jānis. — Kur tāds radies?

—    No aizfrontes, — Mačiņš pats īsi atbildēja.

—           Ar to arī vajadzēja sākt. Grietiņ, kur Žanis varētu būt?

—    Es nekā nezinu, meklē pats! — Grieta strupi atcirta.

Varēja just, ka māte nav īsti apmierināta ar šādiem

ciemiņiem, kuriem par katru cenu vajadzīgs viņas dēls.

Tēvs acīmredzot domāja mazliet savadak, jo ātri savīk- šās āra gaitām.

—           Mazliet uzgaidiet, varbūt izdosies sameklēt, bet solīt gan nekā nevaru. Varbūt atradīšu, varbūt ne.

Apmēram pēc pusstimdas istabā ienāca puisis ap gadu divdesmit pieci, melniem un kupliem matiem, drošu un vērīgu skatienu. Viņš nemaz nešķita pēc tāda, kas dzīvotu mežā vai siena pantā.

—          Labrīt, Zani! — Aleksis steidzās viņam pretī un, sirsnīgi sasveicinājies, pamāja uz Maciņa pusi: — Esiet pazīstami, padomju izpletņu lēcējs.

Žanis cieši uzlūkoja svešinieku, nezinādams, ko sacīt. Sarunu iesāka Mačiņš:

—    Mani atsūtīja Pauls Kapenieks.

—           Kapenieks? — Žanis pārjautāja. — Tas taču mans radagabals, tēvocis Pauls. Kur viņš pats?

—    Lielajā zemē.

—    Vai dzīvs un vesels?

Mačiņš nodomāja: «Krist nekad nav par vēlu,» — un atbildēja:

—    Dzīvs un vesels.

Kā vēlāk noskaidrojās, tas atbilda patiesībai.

—    Vai sen no tās puses? — Žanis vaicāja.

—           Kopš vienpadsmitā oktobra. To var apstiprināt jūsu kaimiņš Aleksis Šiliņš.

Aleksis pamāja ar galvu.

Tikmēr abi vecie Abersoni klusu izslīdēja no istabas, lai apkoptu rīta soli un uzmanītu apkārtni — pasargātu trīs sarunu biedrus no nelūgtiem ciemiņiem, no ļaunas acs.

Mačiņš bez aplinkiem ķērās vērsim pie ragiem.

—           Gribu jūs uzaicināt iekļauties kopējā cīņā pret hitleriešiem.

—    Ko mēs trijatā varam izdarīt?

—           Pirmkārt, trīs vien jau nemaz neesam, otrkārt, mūsu darbs ir tik īpašs, ka pārāk liels cilvēku skaits var tikai

kaitēt.

Žanis bija pietiekami apķērīgs, lai saprastu, ka saruna sāksies par nopietnām un svarīgām lietām, un vairs neuzdotu liekus jautājumus, un nepārtrauktu Mačiņu.

—            Būs jāvāc ziņas par hitleriešu karaspēka un tehnikas kustību, par nocietinājumu būvdarbiem, par munīcijas noliktavām, lidlaukiem, īsi sakot, par visu, kas varētu interesēt Sarkanās Armijas pavēlniecību. Protams, vienam strādāt grūti, tāpēc jāiesaista palīgi. Tie sniegs ziņas jums, jūs — man.

Žanis ļoti ātri aptvēra, ko no viņa vēlas.

—    Tātad man Jānoorganizē vesela grupa un jāvada tās darbs?

—    Pilnīgi pareizi. Mēs jums palīdzēsim, cik vien varēsim. Galvenais, jāuzmanās, lai grupā neielavītos okšķeri. Tāpēc palīgu kandidatūras pirms iesaistīšanas obligāti vajadzētu saskaņot ar mums, kaut arī jūs viņus pazītu labāk.

—    Nebūs viegli, — Žanis noteica, taču varēja just, ka viņā jau atmodināts darbošanās prieks, ka viņš jau sāk apsvērt, no kura gala uzdevumam ķerties klāt.

—    Protams. Bet šodien pat mežā gulēt nav viegli. Toties uzdevums ir ļoti svarīgs un godpilns. Sarkanās Armijas pavēlniecība un padomju tauta jūsu nopelnus attiecīgi novērtēs.

—    Tikai šaubos, vai no manis būs kāds labums. Jums taču labāk noderētu tāds, kam sakari vācu aprindās, līdz ar to lielākas iespējas uzzināt kaut ko vērtīgu. Tagad, pēc Rīgas atbrīvošanas, daudzi vēlētos kažoku apgriezt uz otru pusi, par katru cenu glābt savu ādu.

Mačiņš mierināja:

—     Gan jau būs labi. Katrs darbs šķiras, ja vien strādā no sirds. — Taču tūlīt pavaicāja: — Bet kas būtu tie, kam sakari vācu aprindās? Tādi ādas glābēji var vēlreiz kažoku apgriezt.

—    Andžs Leja gan nav no svārstīgajiem vējrāžiem. Taisns un godīgs vīrs, kaut divi brāļi šim dienot SS jagd- ferbandā, tā saucamajos mežakaķos, kam tieši jācīnās pret tādiem kā jūs, bet pats gan fašistus nevar ciest ne acu galā. Bijis izsūtīts uz Vāciju spaidu darbos. Pēc gada atbēdzis. Ticis ievietots koncentrācijas nometnē. Iesaukts leģionā. Dezertējis. Joprojām slapstās. Un brāļi savu brāli tomēr negrib likt pie sienas, tik zemu retais kritis.

—    No kādas ģimenes viņš nācis?

—    Zemnieka dēls. Tēvs pa pusei lielsaimnieks. Pieder piecdesmit hektāri, kravas automašīna, šādas tādas lauksaimniecības mašīnas. Automobilis gan konfiscēts. Tagad taču zemniekam pat divriteni ņem nost, lai iet kājām vai jūdz bēri bričkā.

—    Un jūs domājat, ka viņš strādās mūsu labā?

—    Kāpēc ne! Saimniecība taču pieder tēvam, nevis viņam. Bez tam viņš pietiekami cietis no hitleriešiem, lai tos no sirds ienīstu par spīti brāļiem, no kuriem viņš tomēr varētu dabūt svarīgas ziņas.

Mačiņš paskatījās Šiliņā, bet tas klusēja, kā ūdeni mutē ieņēmis.

«Nekas nelīdzēs, jāizlemj pašam, cits tavā vietā to nedarīs,» Mačiņš nodomāja un skaļi sacīja:

—           Lai notiek. Andžs sniegs ziņas jums, jūs man, Tikai piesardzīgi. Neiekrītietl

—    Divatā darbs labāk veiksies, — Žanis noteica.

—           Bet bez Andža meklējiet vēl citus ziņotājus, — Mačiņš piebilda.

Pārdomas radās, izvēloties ziņotāju segvārdus. Galu galā nosprieda turēties pie planētu nosaukumiem, lai gan tie izlūku praksē jau diezgan bieži lietoti. Žanis Aber- sons kļuva par Veneru, toties Andžs Leja, kuru Mačiņš vēl nebija pat redzējis, par Merkuriju.

Tikmēr saimnieku pāris bija atgriezies virtuvē.

Kad beidzās lietišķā saruna, saimniece, kura nu bija kļuvusi jau vēlīgāka, aizmirsusi neseno īgnumu, viesmīlīgi pacienāja ciemiņus ar pankūkām un taukšķētiem zirņiem.

—    Man mežā ir draugi, — Mačiņš ieminējās.

—    Grietiņ, iedod kaut ko līdzi.

Saimniece ietina avīzē izsālītas cūkgaļas gabalu un kukuli rupjmaizes. Mačiņš norēķinājās markās, kuras saimniece lāgā negribēja ņemt pretī.

Pēc tam Mačiņš un Žanis-Venera Abavas krastā zem neliela celma blakus punainam bērzam ierīkoja slēptuvi informācijas apmaiņai.

Pagāja tikai dažas dienas, un Venera jau ieteica Mačiņam jaunu kandidātu izlūkošanas darbam — kuldīdz- nieku Mārtiņu Cielavu, raksturodams to kā enerģisku, uzņēmīgu, drosmīgu cilvēku ar labām novērošanas spējām un teicamu atmiņu. Viņš varētu ievākt ziņas par vācu karaspēka izvietojumu Kuldīgā un tās apkaimē.

Mačiņš nedaudz šaubījās.

—           Bet vai viņš atsauksies uz mūsu aicinājumu, piekritīs sadarboties? Tā taču nav bērnu spēle.

—           Domāju, ka atsauksies, — Žanis apgalvoja, — Cie- lavs jau buržuāziskās varas gados atbalstījis pagrīdnie- kus, izplatījis nelegālo komunistisko literatūru.

—    Kur varat ar viņu satikties?

—     Kuldīgā. Tur gan daudz esesiešu, žandarmu, policistu, visādu okšķeru, stingrs komandanta režīms.

—     Tikai uzmanieties! — Mačiņš piekodināja. — Nodrošinieties ar labiem dokumentiem.

Agrā rīta stundā Žanis pa šauru meža stigu devās uz Rendas—Kuldīgas lielceļu. Ventspils pusē dunēja zeme un blāzmoja pamale, mezdama sārtu atspulgu rudens mākoņos, tā ka rietumi bija*tikpat gaiši kā austrumi, kur nule lēca saule.

«Padomju lidotāji uzber fričiem piparus,» nopriecājās Zanis-Venera.

Katrai pilsētai ir sava vēsture. Rakstos Kuldīga pirmo reizi minēta trīspadsmitajā gadsimtā, kad te notikušas asas cīņas starp kuršiem un krustnešiem. Te Baltijas skolotāju seminārā pirmo reizi latviešu valodā pārtulkots «Komunistiskās partijas manifests». Padomju vara Kuldīgā pirmo reizi nodibinājās 1919. gadā. Tiesa, tā nepastāvēja ilgi, jo vietējiem budžiem, baltgvardiem un vācu landesvēram steidzās talkā ģenerālis fon der Golcs ar savu Dzelzs divīziju, kuras kareivjiem Ulmanis bija apsolījis zemi. Taču pagrīdes cīņa par padomju varu neatlaidīgi turpinājās. Par to cīnījās arī Zaņa Abersona tēvocis Pauls Kapenieks. Un beidzot 1940. gadā notika tautas revolūcija, kura atjaunoja padomju varu. Bijušais pagrīd- nieks Pauls Kapenieks, nu būdams Kuldīgas apriņķa partijas komitejas otrais sekretārs, nežēloja spēkus, lai nostiprinātu padomju varu. Taču sākās karš. Paulam Kapeniekam izdevās evakuēties, tiesa, pēc asām cīņām tepat Latvijā un Igaunijā. Tagad no aizfrontes ieradies Kārlis Mačiņš aicināt Zani Abersonu turpināt tēvoča iesākto darbu.

Vispirms pavīdēja baznīcas tornis un kupoli, tad sarkanie dakstiņu jumti. Senā Kurzemes pilsēta bija pavisam tuvu. Ja varētu tikt pāri masīvajam Ventas ķieģeļu tiltam, ko hitlerieši rūpīgi apsargāja, tad puse darba jau būtu padarīta. Pilsētas tuvumā meklēt braslu bija vēl bīstamāk nekā iet pa tiltu, bet mest kilometriem lielu līkumu arī nebija jēgas. Tāpēc Žanis lēnā, drošā solī devās uz tilta pusi, jo dokumenti viņam bija kārtībā. Vismaz pašam tā likās. Tiesa, viņa gads tiek iesaukts leģionā un «UK» kartītes, kas apliecinātu, ka viņš ir neaizvietojams aizmugurē, gan viņam nav, bet vissliktākajā gadījumā var pateikt, ka pats iet uz komandantūru. Tilta

apsargiem jau nebūs tik daudz cilvēku, lai dotu pavadoni.

Taču tilta sargs domīgi un drūmi vērās kaut kur Pār- ventā, pat sarāvās, kad Žanis viņam uzsauca: «Sveiki!» Pārbaudīt dokumentus šim pat prātā neienāca. Tilta otrā galā gan prasīja dokumentus, bet. tikai tiem, kas vēlējās tikt laukā no pilsētas. Jau bija salasīts mazs bariņš cilvēku, kurus vairs nelaida ne uz vienu, nedz otru pusi. Turpat netālu stāvēja arī smagā automašīna. Žanim pa priekšu kūlās vecāka tantiņa ar diviem groziem nēšos. Kamēr šucmaņi pārbaudīja, vai zem kartupeļiem neatrodas kas vērtīgāks, Žanis atkal, pamādams ar roku, uzsauca: «Sveiki!» — un garām bija. Alekšupītes tiltam viņš tika pāri vēl mierīgāk. Tā urdza, jau viduslaikos iekalta starp akmens mūriem.

Kaut Kuldīgā Žanis bija bijis neskaitāmas reizes, šodien tā izskatījās neparasta. Uzreiz viņš pat nespēja apjēgt, kāpēc īsti, līdz saprata, ka vainīgi daudzie svešie cilvēki, kuri šeit bija saplūduši no visām Latvijas malām: dažāda ranga šucmaņi, robežsargi, aizsargi, visādi labi ģērbušies kungi un dāmas. Ausīs ieskanējās arī igauņu un krievu valoda, kā arī dažādas citas, līdz šim pat nedzirdētas.

Žanis saprata, ka starp tik daudziem svešiniekiem nevienam nekritīs acīs. Viņš pagāja garām senajai Katrīnas baznīcai, hercoga laika aptiekai un vēl dažām savdabīgām, vecām ēkām ar manteļskursteņiem un mansardiem. Pie katoļu Trīsvienības baznīcas ieraudzīja vācu karavīru grupu, nogriezās nelielā šķērsielā un pagaidīja, kamēr tie aizgāja garām. Pats turpināja ceļu pa šauru ieliņu, tad pa māju pagalmiem izgāja uz nākamās ielas un iešmauca vārtos. Klusi pienāca pie dzīvokļa durvīm un nospieda podziņu.

—    Kas tur ir? — vīrieša balss vaicāja.

—    Vai negaidīji? — Žanis priecīgi atbildēja, jautātājā pazinis Mārtiņu Cielavu. Vismaz nāciens nebūs velts, nebūs jāblandās pa pilsētas ielām, kur uz katra soļa var draudēt neparedzēta un neparedzama nejaušība.

—    Atklāti sakot — negaidīju vis, — vērdams vaļā durvis, atbildēja Mārtiņš Cielavs, vīrs ar iesirmu galvu. Turpat priekšistabā viņš pabīdīja ciemiņam krēslu.

—    Sēdies, Zani, pastāsti, kas labs tavā pusē.

—      Priecīga pavisam maz. Tā tikai skaties, ka nepaņem aiz cekula un nepieliek pie sienas.

—    Kura šucmaņa sievasmāti tad neesi pasveicinājis?

—    Manu gadu iesauc, bet es negribu dienēt leģionā.

—      Slēpies, — Cielavs itin mierīgi ierosināja. — Ja nav kur citur likties, kādu laiku vari padzīvot arī pie manis. Šādā bēgļu drūzmā, kas pašreiz ir pilsētā, manuprāt, vēl vieglāk noslēpties nekā mežā. Vismaz pagaidām tevi neviens nemeklēs, kamēr skaties — Sarkanā Armija arī jau klāt.

—      Jā, pilsētā laiž iekšā, neprasot dokumentus, bet ārā nelaiž. Laba grupiņa stāvēja pie gāzģeneratora automašīnas.

—      Tiem nekas slikts nenotiks. Liks pastrādāt, pusdienās iedos pat šķīvi biešu lapu zupas un vakarā palaidis, lai iet, kur deguns rāda. No laba prāta fričiem vairs neviens negrib strādāt, visi gaida Sarkano Armiju, tāpēc viņi ķer strādniekus pie tilta, tirgū un uz ielām. Papīri var būt kārtībā pa pirmo, tik un tā nāksies līdz vakaram nošancēt, kaut vai kraut munīcijas kastes automašīnās. Vari mierīgi palikt pie manis, tikai degunu tad nedrīkst daudz bāzt ārā.

—      Paldies par tavu labo sirdi, bet ne jau mana āda pašreiz tā svarīgākā.

—      Veselu baru es arī nevaru paslēpt, ja nu bez tevis vēl kādu pārīti.

—    Nedomājam pie tevis slēpties. Ir svarīgākas lietas.

—    Un kādas?

—      Man vajadzīgas ziņas par Kuldīgu, par karaspēka izvietojumu pilsētā, par munīcijas un degvielas noliktavām, par transporta kustību, par ausveisiem, tas ir, visādām braukšanas atļaujām, kā arī par tiesībām staigāt naktīs un tamlīdzīgi. Nebūtu slikti arī kādu blanku pa- raudziņu dabūt.

Cielavs piecēlās no krēsla. Žanis arī. Abi piegāja pie loga, no kura varēja redzēt Ventas rumbu.

—    Un kam tev visu to vajag?

—    Padomju izpletņu lēcējam.

•— Draudziņ, vai tu neesi uzķēries uz mušpapīra?

—     Nē! Lieku galvu ķīlā.

—      Draudziņ, galva katram tikai viena, un visur pilns ar okšķeriem, — Cielavs mierīgi atteica. — Divi tipi jau pastrādājuši neģēlīgu darbu, iesēdinājuši aiz restēm vairākus kuldīdzniekus. Viens no šiem neliešiem ienācis Jurija Beļecka mājā un prasījis šņabi. Beļeckis atbildējis, ka pie viņa neesot krogs. Tik un tā okšķeri viņu nav likuši mierā, laikam policijai radušās aizdomas, ka viņš ir pagrīdnieks vai vismaz simpatizē sarkanajiem. Jau nākamajā dienā pie Beļecka ienācis otrs okšķeris, uzrādījis pat partijas biedra karti, pateicis, ka vācu aizmugurē izrāvušies padomju tankisti, taču pietrūcis degvielas, divi tanki apstājušies kilometrus divdesmit no Kuldīgas meža biežņā. «Tankists» lūdzis benzīnu. Šoreiz Beļeckis uzķēries uz makšķeres un atbildējis, ka varbūt sadabūšot litrus divdesmit piecus. Tankam tas, protams, sīkums, bet okšķeriem to vien vajadzējis.

Nākamajā dienā «tankists» atvedis «tanka vadītāju». Abi divi sākuši prašņāt par cilvēkiem, kuri varētu atbalstīt Sarkanās Armijas uzbrukumu. Beļeckis atbildējis, ka gan jau tādi cilvēki radīšoties. Uzprasījis, kas tad šos sūtījis pie viņa. Un, atbildi nesagaidījis, pats pateicis priekšā: «Laikam Ņina Ivanovna.»

Tās pašas dienas vakarā arestēja Beļecki, viņa sievu Gaļinu, kā arī māti un tēvoci.

Otrā dienā arestēja Ņinu Višņevsku, Mihailu Levinu, Pauni, Carevu un citus Kuldīgas patriotus.

Stāsta, ka Beļecki esot pratinājis pats SD priekšnieks Edgars Grimza. Jautājis par sakariem ar padomju tankistiem un partizāņiem.

—     Kas viņiem zināms par partizāņiem? — Žanis Aber- sons pārtrauca Mārtiņu Cielavu.

—      Kas viņiem zināms, to es, re, nezinu, bet prasīt prasījuši. Beļeckis visu noliedzis. Pēc tam ieveduši «tanka vadītāju» ar sasietām rokām. Ieraugot šo cilvēku, Beļeckis nedaudz apjucis, brīdi minstinājies, tad tomēr noteikti atbildējis, ka šādu cilvēku nepazīstot. «Tanka vadītājs» palūdzis viņam atraisīt rokas, tas tūlīt arī izdarīts. Tad viņš sācis runāt, ka nolēmis visu izstāstīt, un ieteicis Beļeckim būt atklātam, neko no SD neslēpt, jo viņi tik un tā visu zinot. Beļeckis atbildējis, ka viņam neesot ko stāstīt. Tad viņu situši, prasījuši, lai atzīstas, ka uzņēmis padomju tankistus. Tāpat par pagrīdes organizāciju, kas vēl pie tās piederot. Viņiem viss jau esot zināms, bet ar atzīšanos viņš varot izpelnīties žēlastību un glābt dzīvību. Sapratis, ka viņu pazudinājusi vieglprātīgā uzticēšanās «tankistiem», zem kuru maskas viņu apmeklējuši SD okšķeri, Beļeckis galu galā atzinies, ka «tankists» pie viņa ir bijis, bet par pagrīdes organizācijas dalībniekiem neteicis ne vārda, neko par tādiem nezinot.

Pēc tam pratinājuši Ņinu Višņevsku. Grimza viņu lamājis visādiem nešķīstiem vārdiem, apgalvojis, ka viņu vācu aizmugurē iesūtījusi Sarkanās Armijas pavēlniecība, licis izstāstīt par sakariem ar padomju izlūkiem un partizāņiem. Višņevska visu kategoriski noliegusi. Teikusi, ka esot skolotāja, ka brīvprātīgi evakuējusies no Ļeņingradas apgabala Dedovičiem, kad grupējuma «Nord» pavēlniecība to likusi.

Esesieši viņu mocījuši, situši ar elektrovadu, sasējuši rokas uz pakauša un cēluši aiz tām gaisā. Višņevska sāpēs stipri kliegusi un zaudējusi samaņu. Kad atžilbusi, esesieši parādījuši viņai vēstuli, kura kratīšanas laikā atrasta Beļecka šķūnī. Vēstulē bijuši minēti daži pagrīd- nieki, kuri darbojušies Rīgā un Kuldīgā. Kā viņa tos nepazīstot, ja nupat pratināšanas laikā saukusi tādus pašus vārdus un uzvārdus?

Ņina Višņevska, protams, visu noliegusi, tomēr kamerā naktī uz astoto augustu saplēsusi kreklu, savijusi striķi un pakārusies. Kameras sienā ieskrāpējusi uzrakstu: «Neizturēju gestapo spīdzināšanu.» Laikam patiesi bija noticējusi, ka bezsamaņā kādu ņodevusi.

Paldies dievam, gan Beļeckis, gan Ņina Višņevska, gan citi arestētie klusējuši, izturējuši līdz nāvei. Ja būtu sākuši runāt, varbūt tu manī neklausītos, droši vien es būtu paņemts aiz dziesmas… Man ir aizdomas, ka es vismaz pēc skata laikam kādu no okšķeriem zinu.

Pēc fašistiskās Vācijas kapitulācijas kļuva zināms, ka vienu no šiem neģēļiem sauc par Kazimiru Seledjevski, otru par Semjonu Mamošicki.

Mārtiņš Cielavs domīgi un lēni ar saliektiem pirkstiem klauvēja pa galdu.

— Varbūt zinu, varbūt tikai liekas. Bet kāpēc es tev visu to stāstu? Vai mēs neapdedzināsim nagus? Vai tavs izpletņu lēcējs nav no tās pašas Beļecka «tankistu» sla- kas? Palaiduši visādus neģēļus, tagad nevienam vairs nevar uzticēties.

Žanis tomēr pārliecināja Mārtiņu, ka cilvēks, ar kuru viņš uztur sakarus, ir īsts izpletņu lēcējs un neradot nekādas šaubas.

—    Bet kam lai sniedzu ziņas?

—    Kaut vai man. Es nodošu tālāk. Bet konspirācijas dēļ vajadzētu pieņemt segvārdu.

—    Un kādu segvārdu pats esi pieņēmis?

—    Venera.

Mārtiņš Cielavs sirsnīgi iesmējās.

—    Esi gan viltnieks! Ja Grimza kaut ko uzodīs par Veneru, viņš visus brunčus izkratīs, bet par biksēm šim ne prātā neienāks. Un kādu segvārdu man esi izdomājis?

—    Teiksim, Jupiters vai kāda cita planēta.

—    Jupiteru ne, tas ir dievu valdnieks. Tāds segvārds pienāktos rezidentam. Labāk jau Marss. Tuvāk Zemei un Saulei, arī kareivīgāks.

—    Ja Marss, tad Marss, — Žanis noteica un tūlīt pavaicāja: — Ko tu pēdējās dienās Kuldīgā tādu īpašu esi novērojis?

—    Pilsētā daudz vācu tankistu, — pastāstīja Mārtiņš- Marss. — Blandās pa mājām, meklēdami šņabi un speķi, uzmācas sieviešiem. Tanki nomaskēti māju pagalmos, parkā, pie baznīcām un tumšākos pilsētas nostūros. Pie Ventas rumbas esmu saskaitījis piecdesmit septiņus tankus, parkā — četrpadsmit, pie krievu baznīcas — deviņus. Vairāki tanki ierakti zemē pie sinagogas. Dažādās vietās nomaskētas apmēram pieci simti kravas automašīnas. Šoferi un tankisti apmetušies dzīvojamās mājas. Kuldīgā pašreiz atrodas apmēram trīs tūkstoši vācu kareivju. Kāds vācu virsnieks izteicies, ka astoņpadsmitā armija frontē sedz atkāpšanos, bet sešpadsmitās armijas da]as pakāpeniski tiek pārvietotas uz Vāciju.

Žanis pateicās par ziņām un norunāja turpmākos sakarus.

Aiznākamās dienas vēlā vakarā padomju lidotāji precīzi nometa bumbas uz tanku un automašīnu koncentrācijas vietām. Eksplodēja degvielu un munīcijas noliktavas, dega tanki un automašīnas. Džinkstēja un izbira logu stikli. Pārbiedētie vācu tankisti un šoferi skraidīja pa dūmu pilnajām ielām, meklēdami glābiņu. Padomju lidotāji piedevām vēl nobēra ložmetēju kārtas.

Mārtiņš Cielavs, pieņēmis bargā kara dieva Marsa vārdu, gandarīts raudzījās sārtajās ugunsgrēku atblāzmas un iztramdītajos fričos. Tagad viņš personīgi pārliecinājās, ka viņa darbs ir ļoti svarīgs un nozīmīgs, ka viens cilvēks arī var daudz ko paveikt, lai ātrāk izbeigtu asiņaino karu. Ja ienaidnieks nepadodas, tas jāiznīcina, un tad beidzot būs ilgi gaidītais miers.

Vēja dzenātie zemie mākoņi solīja vēsas lietus šalti». Kārlis Mačiņš garā mētelī un stulmu zābakos lauzās cauri meža biežņai, pērnās vētras lūžņai, šķērsoja purva bērziem aizaugušu līkņu un izgāja pie mazas, bet straujas upītes viršainā klajumā. Te viņš vēlreiz ļoti vērīgi aplūkoja apkārtni un ieklausījās, kā vējš loka koku zarus un galotnes. Nekā aizdomīga nepamanījis, viņš izgāja stigā, kur caurvējš vilka gluži kā skurstenī. Nogriezās sānis un pēc dažiem desmit metriem piegāja pie liela, žuburaina ozola, kādus reti bija redzējis. Tikai pēc nostāstiem zināja, ka netālu no Tukuma augot Latvijā visvecākais ozols, kura apkārtmērs metrus desmit. Šis viņa brālis bija mazāks un jaunāks, taču Mačiņš tam deva vismaz gadus piecsimt, ja ne visus septiņsimt. Varbūt arī šis ozols vēl atceras trīspadsmitā gadsimta kaujas ar krustnešiem.

Mačiņš iebāza roku ozola dobumā un izvilka nelielu vīstoklīti: avīzē ietītas sīkā rokrakstā aprakstītas lapiņas.

Viņš turpat tās izlasīja:

«… Starp Spāri un Smilškrogu gandrīz katrā mājā izvietots vācu karaspēks. Karavīri mainās — vieni aizbrauc, citi ierodas…

Ziemeļrietumos no Spāres kapiem desmit metrus no dzelzceļa līnijas ierakta degviela…

800 metrus uz dienvidaustrumiem no Cīruļiem atrodas radiostacija un daudz karavīru. Saskaitīju 40 kravas automašīnu. ..

Atmandas viensētas tuvumā nomaskētas apmēram 100 kravas automašīnas.

500 metru no Usmas stacijas uz Ventspils pusi abās šosejas malās nomaskēti artilērijas lādiņi, kurus sāk izvest uz Ventspili. Uz Ventspili izved karaspēka daļas, tehniku, mājlopus. No Ventspils pienāk tukši vagoni…

P. S. Pie Abavniekiem darbojas Indriķa Tīruma pagrīdes grupa. Ieteicu nodibināt sakarus.»

Zīmītes bija atstājis Žanis Cinis, pats pirmais palīgs, kuru Mačiņam izdevās iesaistīt izlūkošanas darbā.

Nenoliedzami — ziņas bija vērtīgas, tikai varēja būt konkrētākas. Un Mačiņš uzrakstīja:

«Ziņas labas un svarīgas. Liels paldies par tām. Vienīgais novēlējums — pacentieties konkrētāk minēt māju un citu zīmīgu vietu nosaukumus. Gaidu nākamos ziņojumus. Spartaks.»

Mačiņš ievēroja, ka zīmītes ietītas diezgan svaigā laikrakstā. Tas bija 1944. gada 15. oktobra «Kurzemes Vārds». Vācu pavēlniecība ziņoja:

«… Par spīti stipram ienaidnieka spiedienam pavēlētās atiešanas kustības aiz Daugavas veiktas plānveidīgi. Pēc pamatīgas ostas ierīču un Daugavas tiltu izpostīšanas atstāta Rīgas austrumu daļa…»

— Maitas tādi, — Mačiņš sulīgi nolamājās. — Kara beigas jau rokām sataustāmas, bet viņi kā nebeidz, tā nebeidz savus neģēlīgos darbus.

Vēl Mačiņš avīzē izlasīja apgabala komisāra Hansena un Liepājas pilsētas komandanta fon Montetona brīdinājumus strādniekiem neatstāt darbu kara rūpnīcās un iedzīvotājiem neizvairīties no ierakumu būvdarbiem. Viņi brīdināja, ka «vainīgos» sauks pie stingras atbildības pēc «kara likumiem».

Mačiņam jau bija zināms, ka ierakumu būvdarbos «Liepājas cietoksnī», t. i., pilsētā, iesaukti visi «vīrieši» no divpadsmit līdz septiņdesmit gadu vecumam, ja viņi nedien armijā vai tās palīgdienestos, kā arī nestrādā aizsardzībai svarīgos uzņēmumos, un visas «sievietes» no četrpadsmit līdz sešdesmit gadiem. Turpretī «aizmugures pilsētā» Talsos šādos pašos nolūkos zēnus nodarbināja tikai no piecpadsmit gadiem, citur jau no četrpadsmit gadu vecuma.

«Pārāk agri bargie vācu karakungi puišeļiem piešķir vīriešu godu,» Mačiņš rūgti nodomāja. «Bet Žanis Cinis tomēr ir malacis.»

Mačiņš ļoti augsti vērtēja savu ziņotāju, kas tiešām bija uzņēmīgs, apķērīgs cilvēks ar labām novērošanas spējām un labu redzes atmiņu. Dievs vien zina kā viņam bija izdevies saglabāt vecu velosipēdu un pat dabūt pagasta vīru atļauju tā lietošanai, taču viņš, gluži kā par spīti saviem sešdesmit gadiem, nebaidoties no grūtībām un zināma riska, apbraukāja daudzas apdzīvotas vietas, pats novēroja un iztaujāja citus. Viņš bieži Mačiņam ieteica vajadzīgus un izlūkošanas darbā noderīgus cilvēkus — kā pašreiz Indriķa Tīruma grupu, dažkārt pats palīdzēdams ar viņiem nodibināt sakarus.

Apmierināts ar Ciņa darbu, Mačiņš atgriezās bāzē labā garastāvoklī. Arī te viņu sagaidīja priecīga vēsts, kas omu vēl vairāk uzlaboja.

Gromskis nesen bija ieradies no Zaņa Valtmaņa un pasniedza viņa ziņojumu.

Mačiņš skaļi lasīja:

—    «… Pie Ugāles dzelzceļa stacijas atrodas noliktava ar dažāda kalibra lādiņiem, mīnām un pulveri…

Abās šosejas malās no Usmas dzelzceļa stacijas 4 kilometru garumā uz Ventspils pusi ar 50 metru atstarpi salikti 80 mm artilērijas lādiņi, mīnas. Grēdas 5—10 metru garas, augstums — pusotra metra.

Ventspils lidostā atrodas 15 bumbvedēji «Ju-88», 10 iznīcinātāji «Fokke-Vulf-190», liels skaits transporta lidmašīnu «J-52»…

Ventspils nomalē labajā Ventas krastā starp upi un jūru atrodas degvielas un munīcijas noliktavas. Otrajā ielā no jūras — liela karaspēka koncentrācija, karaspēks tiek gatavots transportēšanai ar kuģiem uz Vāciju…» Tātad hitlerieši pašreiz no Ventspils ostas izved karaspēku uz Vāciju, — Mačiņš rezumēja.

—    To apstiprina arī hidrometeproloģiskā dienesta darbinieks Fricis Zalkovskis, ar kuru esmu nodibinājis sakarus, — Gromskis piebilda. — Viņš, bieži braukādams komandējumos, novērojis, ka vācieši steidzīgi būvē jaunu dzelzceļu no Ēdoles uz Ventspili. Savukārt Liepājas—Ēdoles—Alsungas šaursliežu bānīti pārbūvē par platsliežu dzelzceļu. Durbē ceļot jaunu rezerves lokomotīvju depo. Šie darbi jābeidzot līdz decembra sākumam. Pie Ventspils ienaidnieka liela koncentrācija un apmēram trīs simti automašīnu, kuras gatavo pārsūtīšanai uz Vāciju.

—    Tādus materiālus mēs nedrīkstam iesaldēt nevienu mirkli, tie nekavējoties jāpārraida Centram.

Un Viktors Kušņikovs dziļā mežā šifrēja sagatavotos tekstus un izgāja ēterā.

Nakti viņi pārgulēja egļu zaru slietenī. Mačiņš ilgi nevarēja iemigt, jo pārdomāja, kā labāk uzņemt sakarus ar Indriķa Tīruma grupu un to iesaistīt izlūkošanā. Beidzot viņš aizmiga, un, kad pamodās, rītu puse jau metās blāvāka un pulkstenis rādīja astoņi.

—          Puiši, celieties augšāl Citās mājās jau pusdienas vāra, mums vēl brokastis nav gatavas. — Taču možie vārdi nebūt nesaskanēja ar Mačiņa saīgušo, padrūmo izskatu.

Biedri juta uzspēli, un Kušņikovs pačukstēja Grom- skim:

—    Mūsu komandieris laikam uzcēlies ar kreiso kāju.

—           Nē, nav tiesa. Tikai pārāk daudz domā, kur ņemt jaunus ziņotājus, aizvien viņam par maz. īsts negauša.

Mačiņš, saklausījis Gromska vārdus, nevarēja novaldīt smieklus. Vispār viņš smējās reti, bet tad arī no visas sirds, un uzreiz pārgāja viss gurdenums un sapīkums.

Uzdevis Gromskim ar Kušņikovu sameklēt rezerves -vietu rācijas uzglabāšanai un izraudzīt augstāku pauguru radiogrammu pārraidei, Mačiņš devās ceļā uz Abavnie- kiem, lai uzņemtu sakarus ar Indriķa Tīruma grupu.

Pūta lēns ziemeļu vējš, kurš apsēm un bērziem raisīja nost apsārtušās un nodzeltējušās lapas, bet turpat netālu skarbalainās egļu galotnes pat nepakustējās.

Kārlis Mačiņš spraucās cauri biežņai pa tikko samanāmām zvēru vai arī sēņotāju, ogotāju un riekstotāju taciņām. Izgājis mežmalā, viņš ieraudzīja vairākus privātās drēbēs ģērbušos vīriešus, kuri nekustīgi stāvēja kādā uzkalniņā pie tādas kā svaigas kapu kopas, tāda kā svaiga rakuma.

«Vai tikai nav meklētie?» Mačiņš zibenīgi iedomājās.

Viņš piegāja klāt un pavaicāja:

—    Kas noticis?

—           Apbedījām tuvinieku, — viens no svešajiem strupi atbildēja.

—           kritis vai miris dabīgā nāvē? — Mačiņš jautāja, rūpīgi pētīdams svešo.

—           Dabīgā, — tas atbildēja un pagāja dažus soļus nostāk.

—    Bet te jau nav kapi!

—           Vai nav vienalga? Kam tad tagad laika dzīties uz pagasta kapiem? Un kādreiz te esot bijuši kapi, tagad gan tikai ganīklas meža malā. — Un svešais pamāja visapkārt ar roku.

Tiešām, rūpīgāk ieskatoties, varēja pamanīt ne tikai zemē gandrīz vai iegrimušas kapu kopiņas, bet dažus sunam apaugušus un pa pusei zemē ieaugušus kapu akmeņus. To gan bija pamaz, jo zemnieki vēl tagad Kurzemē parasti iztika ar sīksto kadiķa krustu.

—    Vai jūs esat vietējais? — Mačiņš neuzkrītoši sekoja svešajam.

—    Nē.

—    No kurienes tad, lūdzu?

—    Rīdzinieks, — svešais negribīgi atbildēja.

Saruna nekādi negribēja raisīties, taču Mačiņš tomēr uzzināja, ka viņa sarunu biedrs ir Aksels Ambergs, ka visu okupācijas laiku viņš nostrādājis degvielas firmā «01ex» — vienā no tām daudzajām vācu firmām, kas, dzīdamās pēc peļņas un lētā darbaspēka, pārplūdināja Ostlandi. Kurzemē Ambergs iebraucis, lai izvairītos no sūtīšanas uz Vāciju. Pagaidām apmeties pie paziņām Abavniekos.

—     Bet vai izdosies vienam pašam izslapstīties? — Kārlis Mačiņš nelika mieru nerunīgajam svešiniekam.

—    Kas to lai mūsu dienās zina? — Ambergs atbildēja un jocīgi pasmīnēja. — Bet kas jūs būtu?

Kārlis Mačiņš uzdevās par «Sarkanās bultas» sakarnieku un lūdza, lai palīdz satikties ar Indriķi Tīrumu.

Aksels Ambergs neko konkrēti neapsolīja, taču norunāja tikties pēc dienām divām mežā tepat pie Abav- niekiem.

Pazīstot jau, pazīstot viņš tādu Indriķi Tīrumu, bet vai šis gribēšot ar katru garāmgājēju runāt.

—     Bet vai viņš padomājis, — Mačiņam gan patika, tomēr viņu kaitināja sarunu biedra vēsais, atturīgais tonis, — ka šodien vāciešiem vieniniekus un mazas grupiņas itin viegli sakaut un iznīcināt? Viens nav karotājs, — viņš noteica, bet tūlīt sevi palaboja, — viens tikai ļoti reti var un spēj būt karotājs.

Satikšanās notika mežā netālu no Abavniekiem.

Indriķis Tīrums jau bija mobilizēts darba dienestā celt «Atlantijas valni» Ziemeļjūras krastā netālu no Šlēzvigas pilsētas Husumas. Ticis atvaļinājumā un, protams, nav atgriezies, bet kopā ar brāli Ādamu un citiem jauniešiem sācis slapstīties apkārtējos mežos un zemnīcā, ko ar visas ģimenes ziņu un atbalstu iekārtojis tēva saimniecībā. Indriķim Tīrumam Mačiņš atklāja, ka ir padomju izpletņu lēcējs, un Tīrums labprāt piekrita sadarboties. Nu, bet viņa puiši parasti domājot tāpat kā viņš. Galvenais, ka būšot drošāka aizmugure, varēšot pievienoties «Sarkanajai bultai», cik ilgi tad friči šiem likšot mieru.

Bāzē Mačiņš atgriezās, iemantojis vēl pusduci cīnītāju un ziņotāju. Pa ceļam ielūkojās slēptuvē zem celma Abavas krastā. Venera ziņoja, ka iesaistījis izlūkošanas darbā Kuldīgas—Rendas lielceļa remontstrādnieku Ilgvaru Ķimeni, kurš novēros vācu karaspēka daļu kustību pa šo svarīgo satiksmes artēriju. Vēl Venera iesaistījis Krojas zemnieku Ansi Gulbi, kurš savukārt ziņos par vācu soda vienībām, ja tādas parādītos Abavas krastos.

Cīnītāju pulks auga ar katru dienu. Sakaru tīkls izpletās. Mačiņš ziņoja Centram, ka cīņā pret hitleriešiem un izlūkošanā varētu iesaistīt vēl daudzus iedzīvotājus pa- grīdniekus, kā arī vācu armijas dezertierus, tikai trūkstot bruņojuma. Viņš lūdza nekavējoties piesūtīt ieročus, munīciju, sprāgstvielas, medikamentus.

4. PIRMĀS KOPĒJAS ClŅAS

Jau vairākas nedēļas Centrs saņēma Spartaka radio- grammas, apstiprināja, ka tās saņēmis, bet par ieroču piegādi aizvien vēl klusēja.

Kārlis Mačiņš saprata, ka Centram noteikti pašam ir savi apsvērumi. Viņš taču bija iesūtīts ienaidnieka aizmugurē tikai izlūkošanai, ar diversijām nodarbojas šim nolūkam speciāli izveidotas un apmācītas vienības. Un varbūt Kurzemes cietokšņa dienas vispār jau skaitītas. Vismaz arī līdz Mačiņam bija nonākušas ziņas par sīvajām kaujām Gaviezes—Paplakas rajonā dienvidaustrumos no Liepājas, kur Sarkanā Armija mēģināja pārraut hitleriešu aizstāvēšanās pozīcijas, lai triecienā ieņemtu Liepāju. Ja tas izdotos, tad «Nord» grupējuma evakuācija uz citiem frontes iecirkņiem kļūtu vēl apšaubāmāka.

Bet Spartaks bija cilvēkiem solījis ieročus un nu nevarēja turēt vārdu, un tas viņu visvairāk kremta. Vai tiešām viņa solījums būtu bijis priekšlaicīgs? Negribējās ticēt, tāpēc sarūgtinātais Mačiņš atkārtoti atgādināja, ka «Sarkanajai bultai» nepieciešami ieroči, bez kuriem partizāņi ne tikai nevar aktivizēt savu kaujas darbību, bet nevar sniegt arī jūtamu palīdzību ziņu vākšanā.

Beidzot Mačiņš saņēma Centra radiogrammu: «Spar- tak, nodarbojieties ar izlūkošanu.» Un ne vārda par ieročiem, ne vārda par partizāņiem, ne vārda par medikamentiem.

Kara laikā karavīram neklājas apspriest priekšniecības rīcību un pavēles, taču Mačiņš saviem tuvakajiem palīgiem Gromskim un Kušņikovam jautāja:

—    Vai tiešām mūsu partizāņi vēl nebūtu nopelnījuši ieročus?

—    Un kā vēl! — Gromskis atsaucās. — Tik vērtīgas ziņas… Šodien pat. «Irlavas virzienā aizbrauca simt automašīnu ar karaspēku un dažādu kravu, 20 kāpurķēžu automašīnu ar piekabinātiem lielo kalibru lielgabaliem.» Vakar ziņojām par kuģu koncentrāciju Ventspils ostā. Un pirms tam… Ko pirms tam, Viktor, tu pārklabināji?

—    Par karaspēka daļu sūtīšanu Tukuma virzienā no Spāres, Rendas un Usmas, kā arī par vilcieniem uz Ventspils—Tukuma dzelzceļa.

—    Vai tiešām tās būtu mazvērtīgas ziņas? — Kārlis Mačiņš jautāja pats sev un saviem biedriem.

—    Centrs taču to nenoliedz, — Gromskis iebilda. — Centrs neiebilst arī pret partizāņu izmantošanu izlūkošanas darbā. Jādomā, ka Centrs vienīgi uztraucies par mūsu darbības drošību, par konspirāciju.

—    Tas viss saprotams, — Mačiņš atteica, — bet mums nav ko baidīties no rekonspirācijas. Mēs taču darbojamies mežā, nevis kādā hitleriešu iestādē. Būtu grēks un noziegums palaist garām tādu izdevību — izveidot partizāņu vienību no mežos klīstošiem un bezdarbībā vārgstošiem cilvēkiem. Izveidojusies vislielākā nepieciešamība to darīt, bet bez mums vismaz pagaidām neredzu nevienu citu, kas to varētu šeit paveikt. Saprotiet, nepieciešamība, jo bez organizējoša centra viņi aizies bojā. Hitlerieši viņus pa vienam vien aplasīs, bet viņi taču grib ne tikai glābt savu ādu, bet arī cīnīties mūsu labā. Bez tam tāda partizāņu vienība varētu būt ne vien labs izlūku atbalsts, bet pat pamatbāze. Bez spēcīgas partizāņu vienības izlūku darbība ir diezgan apgrūtināta, sevišķi ziemā, kā arī cīnoties pret soda ekspedīcijām.

Un Mačiņš uzdrošinājās Centram vēlreiz atgādināt:

«Bez ieročiem cilvēkus nevaru izmantot. Prasīju no jums ieročus. Jūsu rīcību nesaprotu.»

Mačiņš sapņoja par spēcīgu partizāņu vienību. Tāda varētu ne tikai spridzināt ešelonus un noliktavas, uzbrukt atsevišķām vācu karaspēka daļām, tvarstīt «mēles», sodīt nodevējus, bet arī veikt operācijas daudz plašākā mērogā, atsist vācu soda ekspedīcijas, uzbrukt policijas grupām, nelieliem vērmahta garnizoniem.

Bet Centrs no jauna noraidīja:

«Jūsu uzdevums — izlūkošana… Tuvākajā laika izmest kravu nevaram.»

Mačiņš bija ne tikai drosmīgs cīnītājs, sapņotājs, bet ari disciplinēts karavīrs. Nebūdams apmierināts ar Centra rīcību, viņš tā pavēles izpildīja akurāti, kā ari nepieļāva, ka netiktu izpildīta kaut viena viņa pavēle. Izlūkošanas darbam Mačiņš jau tā bija nodevies ar sirdi un dvēseli, tāpēc visi Centra atgādinājumi, ka viņa uzdevums ir izlūkošana, viņam šķita lieki.

Pavisam īsā laikā Kārlim Mačiņam izdevās radikāli pārkārtot Tukuma—Ventspils, dzelzceļa pastāvīgu novērošanu.

Nebija nekāds patīkamais uzdevums augu dienu kver- nēt, salt un vai acis izskatīt, skaitot ešelonus un vagonus, un minēt, kas vagonos varētu būt, jo ne jau visu varēja redzēt kā uz delnas. Piedevām dzelzceļa stigu sāka pastiprināti apsargāt, bet sargi, daudz nepētīdami un nepārbaudīdami, šāva uz katru aizdomīgāku troksni vai krūmu sakustēšanos. Tā sarkanbultieši bija zaudējuši četrus cilvēkus. Tagad ar šo grūto uzdevumu tika galā viens pats cilvēks — Spāres dzelzceļa stacijas priekšnieks Voldemārs Austrums.

Nevarēdams tūlīt pat izpildīt sarkanbultiešiem doto solījumu, proti, viņus pienācīgi apbruņot, Kārlis Mačiņš viņiem uzdeva apkarot vācu saimniecības komandas, ku- 1as aplaupīja zemniekus, atņēma zirgus, govis, cūkas, aitas, mājputnus, pat sienu un salmus, patvaļīgi atraka pavasarim taupītās kartupeļu stirpas, neskatīdamies, cik bumbuļu pēc tam sasals un aizies bojā.

Laupītājiem bija jāsadod pa nagiem tā, lai dzīvi palikušie vēl ilgi atcerētos savas siru gaitas. Vāji apbruņotajiem un maz pieredzējušajiem partizāņiem tas bija pa spēkam, jo saimniecības daļās aizvien bija salīdušas pulveri neodušās aizmugures žurkas, retumis pa kādam pirmā kara veterānam vai šā kara invalīdam.

Un tad sarkanbultiešiem izdevās pasākums, kas viņiem nodrošināja milzīgu popularitāti zemniekos, kā ari to nesavtīgu atbalstu.

Hitlerieši tukšoja Kurzemes zemnieku kūtis, rekvizēdami visus liellopus, daudzreiz neatstādami pat sīkāko telēnu vai grūsnas govis, kurām drīz vien būtu jānāk slaucamām. Bet govis — tā ir Kurzemes zemnieku lielākā bagātība, jo smilšu zemītē labība vāji padodas, toties daudzo upju ielīčos ir treknas jo treknas lankas, bet meži un krūmāji — labu labās ganības, protams, ja nav labākas. Rekvizētās govis savāca baros un dzina uz Ventspils ostu.

Divus barus, kopā ap tūkstoš galvām, izdevās izklīdināt, novācot sargus un dzinējus. Vienu uz Kuldīgas— Rendas ceļa, otru uz Ugāles—Plostkroga ceļa.

Dažs labs zemnieks tā tika pie pamatīga ganāmpulka, kuru tikai vajadzēja paslēpt no ļaunas acs. Cits, kara nebija ne kur slēpt, ne arī ar ko mitināt, tika vismaz pie kārtīgiem gaļas podiem, jo pagadījās arī tādi bullēni un ālavas, kas tikai kaušanai vien vairs derēja.

Un šis tūkstotis no tālajām gaitām paglābto liellopu padarīja sarkanbultiešus apkaimes zemnieku vidū ļoti populārus.

Taču Mačiņa nemierīgais raksturs vēlējās vairāk, arī starp pašiem partizāņiem atradās tādi, kuru cīņas griba prasīja vairāk nekā šādu kvernēšanu krūmos un «blusas kodienus». Piedevām tuvojās Lielā Oktobra gadadiena.

Svētku rītā mazā gaismiņā Kārlis Mačiņš sapulcināja visus no darba un sardzēm brīvos sarkanbultiešus.

—    Dārgie biedri, apsveicu jūs ar Lielās Oktobra revolūcijas divdesmit septīto gadskārtu, novēlu izturību, nelokāmību, sīkstumu un labu veiksmi turpmākajās cīņās pret hitleriešiem. Skarbajos un garajos kara gados paši uz savas ādas esam pārliecinājušies, cik grūti izcīnīt uzvaru, cik daudz upuru tā prasa un varbūt vēl prasīs, jo, kaut ari mūsu karaspēks iegājis Vācijas teritorijā, ienaidnieks turpina pretošanos ar tādu niknumu kā slazdā iedzīts traks zvērs.

īsumā raksturojis stāvokli frontē, Mačiņš pievērsās stāvoklim tepat Kurzemē. Viņš runāja sirsnīgi, minēja visiem vai daudziem zināmus faktus un runas nobeigumā izvirzīja konkrētus uzdevumus.

—    Hitlerieši gandrīz katrā apdzīvotā vietā izvietojuši savus garnizonus. Tepat Skutuļos apmetusies kāda šucmaņu grupa, cilvēku piecpadsmit, kura nežēlīgi vajā padomju patriotus, arestē, kad iepatīkas un ko iepatīkas, pratina, spīdzina, kvercina par izpletņu lēcējiem, partizāņiem, to atbalstītājiem, produktu piegādātājiem, ziņu sniedzējiem. Vienreiz taču jāizbeidz ņirgāšanās par mūsu cilvēkiem! Starp citu, kļuvis zināms, ka viņi taisoties mums uzbrukt, lai mūs iznīcinātu.

Mačiņš brīdi pieklusa, tad strupi pabeidza:

—    Šodien viņiem jāsakurina pamatīga pirts. Kas vēlētos piedalīties šai operācijā?

—    Es, es, es … — skanēja partizāņu balsis.

—    Trieciena grupas sastāvu lai nosaka vienības komandieris.

—    Šo darbiņu uzticēsim Viktora Stolbova vadam, — Vladimirs Semjonovs tūlīt pat atsaucās.

—    Dodiet tikai vairāk patronu, sakursim viņiem tādu pirti, ka visa apkaime runās un skanēs, — Viktors Stol- bovs apsolīja laimīgs un pagodināts.

—     Traci gan neceliet, — Mačiņš viņu aprāva. — Apkaime runās arī tad, ja nostrādāsim klusi, bez lieka trokšņa. Skaļums tikai palielina riska pakāpi, palielina zaudējumus, saista citu garnizonu vērību, neļauj klusi bez pēdām nozust. Mums jāuzbrūk tūlīt, kamēr viņi nav sapulcinājuši palīgspēkus savam uzbrukumam. Un mūs viņi diez vai ciemos gaidīs.

Tā arī izdarīja. Miglainā rudens slapjdraņķī Stolbova vads devās uz Skutuļiem. Šucmaņu aptuvenu skaitu un apbruņojumu Žanis Abersons jau bija izlūkojis agrāk, tagad tikai bija jāpārbauda, vai nav kaut kas mainījies. Par ceļvedi pieteicās Indriķis Tīrums, kurš personiski pazina nelielā Skutuļu garnizona priekšnieku, kādu policijas kapteini.

Agrīnajā tumsā viņi bloķēja saimniecības ēkas, un pēc tam trieciengrupa ielauzās dzīvojamā mājā.

Mačiņam bija taisnība, pašreiz šucmaņi ciemiņus negaidīja, nebija izlikuši nevienu pašu sargu. Daļa šucmaņu virtuvē mēļoja pie «dzimtenītes» glāzes, daļa dižistabā spēlēja kārtis.

Ieraudzījuši partizāņus, viņi tā apmulsa, ka tikai komandieris — policijas kapteinis — paspēja izraut pistoli, bet tūlīt pats nokrita. Pārējos šucmaņus saņēma! gūstā, partizāņiem neviens pat ievainots netika, jo pār-' steiguma moments laikam bija pārāk satraucošs — tādu

pārdrošību šucmaņi no nicinātajiem «krūmu brāļiem» negaidīja.

Partizāņi ieguva diezgan prāvas trofejas: trīs rokas ložmetējus, tā saucamos «kaulu zāģus», vienu automātu, septiņas šautenes, kā arī medikamentus un pārtiku.

Ieroči un medikamenti vienībai bija ļoti vajadzīgi, turpretī ar gūstekņiem partizāņi gan nezināja, ko iesākt, tāpēc lika viņiem solīties, ka vairs nepiedalīsies cīņās ne pret partizāņiem, ne pret Sarkano Armiju, un palaida, lai iet savā vaļā. Viņi bija tik pārsteigti, ka neticēja pēkšņi iegūtajai brīvībai, kustējās lēni, it kā gaidīdami šāvienu mugurā.

Daļa gūstekņu tiešām nolīda sānis, lai kaut kā sagaidītu kara beigas, bet ar tiem, kurus partizāņiem nācās satikt otrreiz kaujas laukā, saruna bija aša un īsa.

Par sekmīgi veikto operāciju Mačiņš Stolbova vada partizāņiem pateicās visas vienības priekšā. Tad pat viņš beigu beigās varēja paziņot ļoti priecīgu vēsti — Centrs bija atsūtījis radiogrammu:

«18. novembri gaidiet kravu. Izmešanas vieta — Pluču tīrelis. Signāls — pieci ugunskuri.»

Ilgā gaidīšana bija beigusies labvēlīgi, Mačiņa neatlaidība — panākusi savu. Varbūt Centrs vispirms bija uzdevis citiem izlūkiem pārbaudīt, kādus «gladiatorus» Spartaks sapulcinājis zem sava vairoga, un tad tikai riskējis ar kravu.

Partizāņi devās uz Pluču tīreli, kur Spartaka grupa piezemējās Kurzemē. Visapkārt purvam tika izvietoti pastiprināti sardzes posteņi, lai ienaidnieks nejauši nepārsteigtu. No Usmas ezera pūta vakara brīze. Tieši no tās puses partizāņi gaidīja lidmašīnu, jo zināja, ka tik liela ūdens platība kā Usmas ezers lidotājiem ir labs orientieris.

Pulksten divdesmit trijos partizāņi sadzirdēja dobju motora rūkoņu. Drīz naksnīgajās debesīs parādījās transporta lidmašīnas tumšais siluets. Lidmašīna apmeta loku virs pieciem ugunskuriem, attālinājās un tuvojās otrreiz. Kad lidmašīna meta otro loku, partizāņi debess fonā ieraudzīja vairākus priekšmetus, kuri bija atdalījušies no admašīnas. Apmetuši trešo loku, lidmašīna aizlidoja uz austrumu pusi.

Sākās kravas meklēšana. Septiņus maisus atrada ātri, bet divus, kuri bija iegrimuši slīkšņā, — tikai nākamās dienas pievakarē.

Acīmredzot šucmaņi šoreiz nebija lidmašīnu pamanījuši, jo neviens netraucēja partizāņus pārnest sūtījumu uz nometni.

Partizāņi saņēma 30 automātus, 19000 patronu, 34 pistoles, 135 dažādu sistēmu rokas granātas, 30 mīnas, 1331 kilogramu tola, kā ari medikamentus un ķirurģiskos instrumentus. Netrūka pat dažu snaiperu šauteņu ar optiskajiem tēmēkļiem un trokšņu slāpētājiem. Tās izmantoja izlūki, lai bez trokšņa noņemtu ienaidnieka posteņus.

Pats kravas saņemšanas fakts vien jau daudziem partizāņiem uzlaboja garastāvokli, tagad viņi pilnīgi apjēdza, ka ir kopējās cīņas dalībnieki. Visvairāk, protams, priecājās tie, kuriem līdz šim bija tukšas rokas, jo ar labu gribu vien cīnīties tomēr grūti. Katrs gribēja tikt pie automāta, taču tos gan piešķīra tikai kaujiniekiem, kuri sevi jau bija parādījuši cīņā.

Jau pēc dažām dienām, divdesmit pirmā novembra naktī, partizāņi izmēģināja saņemtos ieročus. Pats «Sarkanās bultas» komandieris vadīja divdesmit cilvēku grupu, kura izsvilināja Pērkoņu policijas atbalsta punktu, jo tas atradās pārāk tuvu partizāņu pārceltuvei. Likvidēja piecpadsmit hitleriešus, kā arī ieguva trofejas: divus rokas ložmetējus, vienu automātu, sešas šautenes, trīs pistoles, astoņas granātas.

Semjonovs rezumēja:

— Tagad mūsu rīcībā ir tādi ieroči, ar kuriem varam sagraut ienaidnieku ne tikai no slēpņiem, bet ari atklātā kaujā.

Partizāņu spridzinātājus bija apmācījis Anatolijs Gromskis. Divdesmit piektajā novembrī viņi uzspridzināja metrus piecdesmit garu koka tiltu pāri Ventai pie Briežiem.

Nākamajā naktī otra spridzinātāju grupa pie Spāres stacijas uzlaida gaisā vācu artilērijas noliktavas. Sprādziens bija tik spēcīgs, ka daudzos apkārtējo namu logos izbira stikli.

Ziemeļkurzemes mežos kļuva nemierīgi, hitleriešiem un viņu pakalpiņiem vairs nebija miera ne dienu, ne

nakti, priekšniecība tos dzenāja kā medību suņus, lai vienreiz taču tiekot galā ar bandītiem.

Centrs tagad visādi atbalstīja partizāņu darbību.

Pašās novembra beigās Mačiņš pasniedza «Sarkana^ bultas» komandierim Vladimiram Semjonovam Centra radiogrammu. Tā bija pirmā radiogramma, ar kuru viņu iepazīstināja. Semjonovs pārsteigts lasīja:

«… Vienības komandierim Semjonovam pavēlu turpināt iesākto izlūkošanas un diversijas darbu, vākt ziņas par ienaidnieka karaspēka un tehnikas pārvadājumiem pa dzelzceļu un lauku cejiem vienības darbības rajonā, spridzināt dzelzceļa komunikācijas Spāres—Ventspils iecirknī, graut atsevišķus garnizonus. Vienības darbības rezultātus ziņot Spartakam.»

Pēc tam Mačiņš šo pašu radiogrammu nolasīja partizāņu ierindai. Līdz šim bijušie vācu armijas dezertieri un karagūstekņi šaubījās par savu likteni un bieži vaicāja, kas ar viņiem notiks pēc uzvaras. Tagad Centrs adresēja radiogrammu tieši Vladimiram Semjonovam un tā izklīdināja dažu sarkanbultiešu šaubas un aizdomas.

Tagad viņi cīnījās vēl enerģiskāk: vāca izlūkošanas datus, spridzināja militārus objektus, grāva ienaidnieka garnizonus.

Par to spilgti liecina daudzas jo daudzas Centram pārraidītās radiogrammas.

«28. novembri starp Stendi un Spāri spridzinātāju grupa uzspridzināja dzelzceļa sliedes trijās vietās. Uz Kuldīgas—Rendas ceļa, pa kuru notika intensīva vācu karaspēka daļu kustība, uzspridzināja tiltu pāri Riež- upei.»

«29. novembrī uz Cirkales—Usmas ceļa astoņi partizāņi ar rokas ložmetējiem apšaudīja vācu karavīru kolonnu. Nošāva divus feldfēbeļus, vairāk nekā 20 kareivjus. Partizāņi zaudējumus necieta.»

«30. novembri uz Rendas—Stendes ceļa partizāņi izklīdināja trīsdesmit vācu pajūgus. Uz Branču—Kuldīgas lielceļa spridzinātāju grupa uzspridzināja koka tiltu pāri Abavai…»

Un tā joprojām.

Piedevām Zaņa Valtmaņa grupas partizāņi uzspridzināja tiltus uz Rīgas—Ventspils šosejas pāri Spāres upei un uz Ugāles—Rendas ceļa pāri Baņģavas upei.

Visa tā rezultātā Ventspils • apriņķa trešā policijas iecirkņa priekšnieks 1944. gada 21. decembra ziņojumā vadībai sūkstījās:

«… Zlēku pagastā notikuši vairāki sabotāžas gadījumi. 30. novembrī uz ceļa Branči—Kuldīga uzspridzināts Abavas upes tilts… Izdarīts uzbrukums ari vācu karavīru grupai — nodevu piedzinējiem.

Novembrī Usmas pagastā nošauti 10 vācu karavīri, uzspridzināti 4 zemes ceļu tilti un nodedzināta noliktava.

Nodegusi Ugāles kokzāģētava. Izmeklēšanu veic vācu žandarmērija. Ir aizdomas par sabotāžu.

Minētajos gadījumos nekādā ziņā vainojami nav vietējie iedzīvotāji, bet gan komunistu bandīti, kas lielākā skaitā uzturas minēto pagastu mežos.»

Hitleriešiem un viņu pakalpiņiem zeme zem kājām sviltin svila. Sākās ar tūkstoš liellopiem, kuri tā arī nesasniedza galamērķi — Ventspili. Un kur tad vēl tās nepatikšanas ar tiltiem un noliktavām! Tas ož pēc pirmajām līnijām, ja ne pēc gestapo pagrabiem. Vieglā aizmugures dzīvīte beigusies. Tāpēc arī visi melnie spēki darīja, ko spēja. Daudzo neliešu vidū it īpaši izcēlās Usmas pagasta vecākais kārtībnieks Jānis Upmalis, kurš roku jau bija izmēģinājis 280. policijas bataljonā 1943. gada februārī un martā pie Osvejas, kur, kā teikt, mucis no partizāņiem un tvarstījis mierīgos iedzīvotājus. Tātad bija vīrs «ar pieredzi». īstajiem partizāņiem viņš arī Usmas pagastā neprata sadzīt pēdas, dižvērim spēka bija par maz, laikam arī bailes ķerties klāt. Toties ar saviem pakalpiņiem ķemmēja mežmalas, aizturēja cilvēkus, kratīja lauku mājas.

Gromskis ierosināja Upmali tautas vārdā sodīt.

— Sodīt mēs viņu varēsim vienmēr, — sprieda Mačiņš, — nekur no tautas taisnās tiesas viņš neaizmuks, bet vai ar to mēs atvieglināsim vietējo iedzīvotāju stāvokli? Tāda Upmaļa vietā atsūtīs citu, un vai tas būs labāks? Varbūt vēl lielāks neģēlis. Kaut izdotos Upmali piespiest, lai strādā mūsu labā. Līdz ar to visi Usmas pagasta «sīkie gariņi», kā Upmalis viņus saukā, strādātu tukš- gaitā, un to viņi acīmredzot paši arī vēlas, vismaz daļa. Vilks būtu paēdis un kaza dzīva. Viņi liktu mierā mūs, bet vācieši liktu mierā viņus, jo viņi izliktos čakli mūs tvarstām.

—     Ideja jau būtu laba, — Gromskis piekrita, — tikai kā to īstenot?

—    Jāmeklē pieeja Upmalim. Tāda cilvēka nav, kam nebūtu kāds vājais punkts. Vajag ar kāda policista vai aizsarga palīdzību dabūt viņu mūsu pusē. Katram cilvēkam taču dzīvība mīļa. Varam viņam piesolīt vieglāku sodu vai pat pilnīgu brīvību atkarībā no viņa pūlēm un konkrētās palīdzības. Tik liels muļķis viņš taču nebūs, ka vēl ticēs Lielvācijas uzvarai.

—    Hm! — pēc brītiņa Gromskis tā kā vieglāk nopūtās.

—    Mūsu atbalstītājas Emīlijas Betmanes paziņa, vārdā Andrejs, ir Usmas pagasta «C» grupā.

—    Kas tā par «C» grupu? — vaicāja Kušņikovs.

—    Tas ir policijas palīgdienests, — Gromskis skaidroja.

—    Jau pašā okupācijas sākumā hitlerieši policiju sadalīja trīs grupās — «A», «B» un «C». «A» grupu veidoja kadru policisti, kuri veica visas parastās policijas funkcijas. «B» grupas policisti bija apsardzes dienestā: apsargāja tiltus, telefona centrāles, pasta nodaļas, pagasta valdes un citus militārus un saimnieciskus objektus. «C» grupā policijas formu nenēsāja, arī algu nesaņēma, strādāja savās saimniecībās, bet policijas akcijās, galvenokārt mežu ķemmēšanā piedalījās pēc speciāla uzaicinājuma. Pēdējā laikā viņiem liek dežurēt arī pagasta valdē, pastā, telefona centrālē.

—    Tātad ideja piekļūt Upmalim un ietekmēt viņu, lai strādā mūsu labā, nav nemaz tik utopiska, — Mačiņš apmierināts konstatēja. — Bet vai šie cilvēki mūs nepievils?

—    Betmanei mēs pilnīgi ticam, — Gromskis apgalvoja.

—    Savā laikā viņa bijusi Latvijas Darba Jaunatnes savienības Ventspils organizācijas biedre. Darbojusies kreisajās arodbiedrībās, piedalījusies pagrīdnieku rīkotajās demonstrācijās. Izplatījusi nelegālo literatūru, šuvusi sarkanos karogus, kurus svētku reizēs pagrīdnieki izkāruši. Es apspriedīšos ar Emīliju Betmani, palūgšu viņu pierunāt Andreju strādāt mūsu labā, lai Andrejs pēc tam runā ar Upmali.

Mačiņš piekrita.

Andrejs labprāt sadarbojās ar partizāņiem, taču viņš varēja ziņot vienīgi par Usmas pagasta policijas sastāvu, apbruņojumu, iekšējo kārtību, dežūrām, policistu noskaņojumu. No viņa varēja arī uzzināt, kas, kad, kur un ar kādiem spēkiem vērsīsies pret partizāņiem. Tās, protams, bija svarīgas un vajadzīgas ziņas, taču partizāņu uzdevumā runāt ar pagasta vecāko policistu, lai arī viņš strādā partizāņu labā, Andrejs gluži vienkārši baidījās. Ja Upmalis nebūs ar mieru, Andrejs ne tikai kritīs priekšniecības nežēlastībā, bet var arī pazaudēt galvu. Un to taču nevienam negribas.

—    Jāmeklē kāds cits, — nolēma Mačiņš.

Galu galā tādu atrada. Tas bija Zaņa Valtmaņa brālis Alberts Valtmanis. Viņš savā laikā kopā ar Jāni Upmali bija dienējis policijā, tad pārcēlies uz Rīgu, kur Štrallo firmā strādājis par šoferi. Vācu armijai atkāpjoties, beidzot dezertējis un pievienojies brāļa grupai.

Aprunājies ar Mačiņu un saņēmis instrukcijas un svētību, viņš devās pie Jāņa Upmaļa.

Vecākais policists savu bijušo kolēģi sagaidīja diezgan viesmīlīgi, sarokojās, palūdza apsēsties. Pajautāja, kur strādā.

Valtmanis, mazliet padomājis, droši atbildēja:

—    Mežā.

—           Mežā? — Upmalis izbrīnījies jautāja. — Ko tu tur dari?

—          Vai tad pats nevari iedomāties, ko pašreiz kārtīgs vīrs var darīt mežā?

No šāda pretjautājuma Upmalim iekņudējās pasieržos. Viņš taču no meža baidījās vairāk nekā velns no krusta.

—          Vai tiešām tu, bijušais policists, sadarbojies ar partizāņiem?

Alberts Valtmanis iesmējās.

—           Ne tikai sadarbojos, pats esmu partizānis un tev kā bijušais policists vēl esošam policistam no sirds iesaku sekot manam paraugam.

—           Kas, kas? — Upmalis pārvaicāja. Viņam piemita bieži sastopama cilvēciska vājība nesadzirdēt nepatīkamas atbildes, nesaklausīt nepatīkamus jautājumus.

—    Esmu partizānis, — Valtmanis vēlreiz atkārtoja.

Upmalis vispirms nodūra galvu, kādu brīdi ieslīga

nepatīkamās pārdomās, tad, atiezis zobus, kā dzelts uzšāvās kājās.

—           Vai tu traks esi, vai, visu prātu izkūkojis? — viņš iekliedzās.

—          Nē, — atbildēja Alberts Valtmanis, — esmu pie pilna prāta, par tevi gan to nevar sacīt. Cik ilgi tu domā kalpot latviešu tautas lielākajiem ienaidniekiem? Vai tad tiešām nesaproti, ka hitleriešu dziesmiņa jau nodziedāta? Un tavējā arīdzan.

—    Tu, būdams manā kabinetā, iedrošinies man to sacīt! — Upmalis bļāva. Rokas viņam trīcēja, lūpas raustījās, ausis bija piesarkušas.

—     Vispirms nekliedz kā kaujams, es neesmu kurls, uņ ne jau mana persona tā svarīgākā, — Valtmanis mierīgi turpināja. — Esmu partizāņu sūtnis, ieradies uzaicināt tevi sadarboties ar viņiem un izbeigt padomju patriotu vajāšanu.

—    Nē, to es nekad nedarīšu! — Upmalis joprojām bija

kategorisks.

—     Nesteidzies tik ātri atbildēt. Vai tev tiešām pašam savas ādas nav žēl? Tu taču esi tikai hitleriešu sulainis, kuru viņi gan neglābs, ja pats par sevi neparūpēsies. Apdomā labi, — Valtmanis viņu vēlreiz brīdināja mierīgā balsī.

—     Man nav ko domāt, — Upmalis atbildēja jau daudz klusāk. Alberts Valtmanis juta, ka vecākā policista Upmaļa lielā dūša mazliet novadējusies, tāpēc turpināja uzbrukumu.

—     Tu maldies, ja domā, ka hitlerieši tevi glābs, tiklīdz tu viņiem vairs nebūsi vajadzīgs. Kā tad Volhovā viņi uzspridzināja tiltus un mierīgi noskatījās, kā latviešu daļas aiziet bojā, protams, tās, kurām nepietika prāta padoties. Laikam taču esi dzirdējis. Tā ir tava pēdējā izdevība, un saki skaidri kā vīrs: jā vai nē.

Upmalis, acīm nemierīgi šaudoties, kaut ko bubināja zem deguna, bet skaidru atbildi nedeva. Tad satvēra telefona klausuli. Valtmanis pieturēja viņu aiz rokas un ieteica telefonam nepieskarties.

—    Ceru, ka mani nearestēsi. Pats vari Iedomāties, kas notiktu, ja es neatgrieztos pie savējiem.

—    Jā, to es saprotu.

—     Negribu tevi biedēt, bet nesūrojies, ja iznākums būs bēdīgs, — nedaudz ironiski noteica Valtmanis.

Pie durvīm kāds pieklauvēja. Upmalis iegrūda Valtmani blakus istabā. Nu pienāca Valtmaņa reize satrūkties. Kaut arī viņš centās savaldīties, deniņos sita pulss, pār muguru noskrēja tādas kā skudras.

Durvis bija tikai pievērtas. Valtmanis saklausīja vīrieša balsi.

—           Upmaļa kungs, izstaigāju vairākus kvartālus, bet partizāņus nekur neatradu. Uzgāju tikai tukšus bunkurus.

—    Cik bunkuru?

—    Nesaskaitīju.

—    Stulbenis tāds, kāpēc nesaskaitīji?

—           Jūs taču likāt noteikt partizāņu, nevis bunkuru skaitu.

Upmalis skaļi nopūtās.

—           Nevajag taču būt gudrelim, lai saprastu, ka pēc bunkuru skaita var noteikt arī partizāņu daudzumu. Cik tad apmēram šo bunkuru bija?

—    Daudz, bet, cik īsti, nemāku pateikt.

—    Kad partizāņi šos bunkurus atstājuši?

—    Kas to lai zina?

Vecākā policista kungs dusmīgi nospļāvās.

—           Upmaļa kungs, viss tiek darīts, lai noskaidrotu partizāņu atrašanās vietu, skaitu, apbruņojumu. Taču nav mana vaina, ka viņi ir tik kustīgi: vakar bija, teiksim, Abavas labajā krastā, šodien varbūt kaut kur pie Riež- upes, bet rīt tikpat labi Kadara purva nostūrī.

—           Bet kur tieši, kādā purva malā vai meža iecirknī? — vecākais policists Upmalis paaugstināja balsi.

—    To es nezinu, — ienācējs nomākti sacīja.

—           Slikti. Šodien nav laika pļāpāt. Uzdevums paliek tas pats. Un ierasties tikai ar konkrētām ziņām!

Ienācējs pietrausās kājās un žigli izmetās pa durvīm.

Valtmanis pēc balss jau bija viņu pazinis, tas bija partizāņu atbalstītājs un ziņotājs Fricis Teteris. Tagad Valtmanim bija skaidrs, ka šis vīrelis mēģina sēdēt uz diviem krēsliem, bet Upmaļa kungu vazā aiz deguna, jo par partizāņiem viņš zināja vairāk, nekā pateica policistam. Taču jābrīdina vienība. Ja šādu divkosi kāds stingrāk piespiedīs, var arī pateikt šo to lieku.

—           Neapskaužu tavu darbu, — turpināja Alberts Valtmanis, kad Jānis Upmalis viņu bija atsaucis savā kabinetā. — Ar cilvēkiem satiecies tikai slepeni, tikai steigā, lai kāds nepamanītu, kas ir ienācis, lai kāds nenoklausītos, kas ir stāstīts. Katram skaidrs, ka jūsu dienas ir skaitītas, un, jo vairāk jūs vajāsiet mūsu cilvēkus, jo ātrāk nolauzīsiet sev sprandu. Nu, sniegsim viens otram palīdzīgu roku! — Valtmanis pēdējo reizi uzaicināja.

—     Labāk šķirsimies tāpat, kā esam satikušies, — Upmalis norūca.

—    Gribēju glābt savu bijušo darbabiedru, bet nu redzu, ka velti esmu deldējis mēli. Tavs ceļš ir slidens, un palīdzīgu roku tev nav vairs no kā gaidīt. — Un Valtmanis žigli devās prom.

Upmalis noglūnēja viņam pakaļ, taču trauksmi nesacēla, ļāva Albertam Valtmanim pazust.

Drīz vien Valtmanis sarunu Usmas pagasta vecākā policista kabinetā atstāstīja Kārlim Mačiņam.

—    Jo sliktāk viņam pašam, — Mačiņš noteica, — bet no mūsu rokām viņš nekur neizspruks. Teteris mūsu uzdevumus līdz šim pildījis kārtīgi. Tagad tikai jāpatur prātā, ka viņš satiekas vai arī ir spiests satikties ar Upmaļa kungu. Droši vien cilvēks pats nav laimīgs, tikai nezina, kā tikt galā. Tādu jau mūsu dienās daudz.

Spartaka un «Sarkanās bultas» kopējā cīņa bija sākusies ar jūtamiem panākumiem.

5. ARI LEĢIONĀRI GLĀBJAS MEŽA

Novembra sākumā Zlēkās bijušās muižas telpās un skolā apmetās vērmahta 121. lazarete, kuras personāls galvenokārt bija komplektēts no Latvijas iedzīvotājiem.

Mačiņš drīz vien iesaistīja izlūkošanā šīs lazaretes medmāsu Sofiju Grenkovu un dabūja vajadzīgās ziņas: no kādiem frontes sektoriem un karaspēka daļām atvesti ievainotie karavīri, kāds viņu noskaņojums, kā tiek apsargāta lazarete, cik daudz posteņu, ar kādiem ieročiem apbruņoti sargkareivji, par kādiem vācu virspavēlniecības pasākumiem dzird runājam.

Hitlerieši 121. lazareti gatavojās evakuēt caur Ventspili uz Vāciju. Apmēram divdesmit medmāsu un sanitāru nevēlējās braukt līdzi, gribēja palikt dzimtenē, taču viņiem pietrūka drosmes dezertēt uz labu laimi, nezinot, kur lai pēc tam paliek. Mačiņš gatavoja partizāņu uzbrukumu lazaretei, lai nakts aizsegā palīdzētu visiem gribētājiem aizbēgt uz mežu, paņemot līdzi medikamentus un ķirurģiskos instrumentus, kuri arī partizāņiem lieti varētu noderēt.

Diemžēl lazaretes personāla sakari ar mežu kļuva zināmi vērmahta 319. pretizlūkošanas da]as priekšniekam cberleitnantam Kīnam, kurš nolēma tos izmantot, lai tiktu klāt nenotveramajai «Sarkanajai bultai». Operācijas izdošanās viņam solītu paaugstinājumu, rotmistra pakāpi un citus labumus. Viņš jau bija «Sarkanajai bultai» uzrīdījis daudzus okšķerus, nu tiem pievienojās vēl tās pašas 121. lazaretes medmāsa Valentīna, bet lazaretes evakuācija uz laiku tika atlikta. Kīns pat aizrāvās tik tālu, ka bija uzdevis Valentīnai personiski iepazīties ar «Sarkanās bultas» vai izlūku grupas komandieri, nodibināt ar viņu intīmas attiecības, ielūgt pie sevis ciemos, kur tad viņu paņemtu ciet. Protams, Valentīnai nekas neizdevās, viņa netika pat «Sarkanās bultas» tuvumā, jo nebija ne pirmā, ne pēdējā okšķere, kura dzina pēdas partizāņiem. Aizvien biežāk «Sarkanās bultas» apkaimē parādījās visādi tipi, kuri meklēja tikšanos ar padomju izlūku, uzdodamies par visdažādākajiem viņa radiniekiem, pat par tādiem, kādu viņam nekad nebija bijis. Mačiņam nebija māsas, bet nu ar viņu gribēja satikties vismaz kāds pusducis «īsto māsu».

Taču Mačiņš jau bija sarkanbultiešus brīdinājis un ieteicis kategoriski aizliegt nometnes teritorijā jebkādu troksni: cirst kokus un skaldīt malku, kurināt ugunskuru ārpus teltīm un slieteņiem, kā arī bez priekšniecības atļaujas atstāt nometni. Stingrā disciplīna nekādi neļāva fašistiem negaidīti piekļūt «Sarkanās bultas» bāzēm, vispār tās atklāt. Hitlerieši pat lāgā nezināja, ko likt saviem okšķeriem meklēt, jo viņiem bija doti dažādi Mačiņa ārējā izskata raksturojumi. Viens meklēja Ma- čiņu ādas mētelī, otrs — vācu armijas formā, dažs ar melnu bārdiņu, dažs bez tās. Mačiņš bija uzaudzējis melnu ķīļbārdiņu, tāpēc sarkanbultieši viņu dažkārt sauca arī par melno kapteini. īsi sakot, katrs okšķeris meklēja savu Mačiņu, savu izpletņu lēcēju un «bandītu» komandieri, bet tikai vienreiz viņiem izdevās kaut cik tuvu piekļūt Mačiņam.

Tas notika Plučos, kad viņš bija saticies ar Spāres stacijas priekšnieku Voldemāru Austrumu un palicis tur pārnakšņot. Tiklīdz Mačiņš rīta svīdumā bija aizgājis, Plučos ieradās viena no viņa daudzajām «māsām», kādas ar abvēra svētību nu klīda apkārt, un lūdza steidzīgi noorganizēt satikšanos ar izlūku.

Viņa prata pārliecināt konspirācijas lietās maz pieredzējušo Pluci, un tas, nekā ļauna nenojauzdams, izteicās, ka komandieris atnākšot pievakarē, bet par to gandrīz samaksāja ar savu dzīvību.

Pievakarē Pluču apkaimē parādījās apmēram divi simti šucmaņu. Viņi bloķēja ceļus un takas, visur nolikdami posteņus. Ķemmēja mežus, lauku sētas, izložņāja visus tumšākos kaktus. Pārbaudīja dokumentus. Aizturēja aizdomīgākās personas, arī pašu Pluci. Stobru priekšā prasīja, kāds Mačiņam apģērbs, apbruņojums, izskats, kas vēl kopā ar viņu darbojoties, ar ko viņš vēl satiekoties. Draudēja nošaut ar visu ģimeni un mājas nosvilināt.

Bet Plucis izturēja, nenobijās, par Mačiņu nepateica nekā, pat noliedza savus tārīta vārdus, sacītus Mačiņa «māsai». Ej nu sazini, ko viņa izdomājusi, kā tā var apmelot cilvēku!

Galu galā Pluci atbrīvoja, vai nu pierādījumu trūkuma dēļ, kas mazāk ticams, vai arī lai paturētu acīs un lai pamēģinātu «piesiet asti».

Tikmēr Mačiņš jau bija laimīgi nokļuvis «Sarkanās bultas» bāzē.

—     Abvēra okšķeri mācas virsū kā knišļi. Kas pats nesargāsies, to ne dievs, ne velns nepasargās.

Un viņš pastāstīja partizāņiem gan par savām «māsām», gan par vēl vienu okšķeri, kurš uzdodoties par vācu armijas dezertieri Voldemāru Jansonu un jau labu laiku dzenot viņam pēdas.

—    Mēs par viņa gaitām zinām visu, viņš par mūsējām nekā. — Un Mačiņš nosmējās.

Voldemārs Jansons tepat Spāres pagastā iepazinies ar kādu salmu atraitni Helgu, kurai vīrs dienot vācu armijā. Mūsu uzticības personai lielījies, ka Helga apsolījusies nākt talkā cīnīties ar «Sarkano bultu». Tomēr varējusi nodot tikai dažus nabaga dezertierus, kuri slēpušies Vec- tirukšos un Avotiņos. Tie, protams, arestēti.

Drīz vien Jansons ar vēl vienu okšķeri devušies jaunās gaitās.

Pie Krūziņu mājām viņi satikuši kādu cilvēku, kas atgādinājis partizāni, un lūguši, lai šos abus uzņemot partizāņu vienībā vai arī palīdzot nodibināt sakarus ar izpletņu lēcējiem. Šis «partizānis», pareizāk sakot, pagaidām tikai dezertieris, apsolījis aprunāties ar biedriem un uzaicinājis nākamās dienas pievakarē satikties ceļa malā pie Cirkaļiem, norunājuši pat paroli «Abava».

Pēc Ķīna pavēles, protams, ierīkoti slazdi. Apmēram trīsdesmit policistu un aizsargu gandrīz divas nedēļas kvernējuši slēpnī, gaidījuši partizāņus, bet nevienu nav sagaidījuši, jo par tādu milzīgu slēpni nācēji savlaicīgi brīdināti. Tikai aklais tādu nepamanītu.

Kīns draudējis okšķerus nodot kara tiesai par nepareizu ziņu sniegšanu un maldināšanu, taču aprobežojies tikai ar rājienu un Jansonu vēlreiz sūtījis jaunā uzdevumā.

Šoreiz Jansons ieradies Abolkalnos pie partizāņu atbalstītāja Anša Bergmaņa.

Ienācis istabā, Jansons sevi nodēvējis par partizāni, izvilcis pistoli, pagriezis stobru pret Bergmani un uzkliedzis:

—           Tu, vecais pļāpai Es atnācu tevi nošauti Tu esi nodevis partizāņus!

Ansis Bergmanis nojautis nelāgu provokāciju, tādēļ atbildējis, ka nekas tamlīdzīgs nav bijis, viņš nevienu partizāni nepazīstot, un kā var nodot to, ko nepazīst.

Taču Jansons nav ļāvis viņam runāt, kliedzis un bļaustījies:

—           Nemelo, pagāns! Tu nodevi partizāņus! Par to tu atbildēsi ar savu galvu.

Bet Bergmanis atkal tikai spītīgi pretī:

—    Nevienu partizāni nepazīstu! Lieciet man mieru!

Kad Jansons redzējis, ka Bergmani pat ar pistoli neno-

baidīs, viņš kļuvis labvēlīgāks.

—           Malacis! Es jau to pa jokam. Gribēju pārbaudīt tavu izturību. Bet tagad pavisam vaļsirdīgi, liekot roku uz sirds, pasaki — kāpēc nebrīdināji partizāņus, ka Cir- kalē iebraukusi jagdkomanda?

Taču arī šis triks nav izdevies. Bergmanis vispirms uzprasījis, kas tā jagdkomanda tāda esot un ko šī medījot, meža cūkas vai iršus.

—           Kāpēc tādus tipus kā Jansons nenovākt? — naivi ievaicājas kāds no partizāņiem.

Mačiņš labsirdīgi nosmīnēja.

—           Zināmam okšķerim vieglāk izsekot nekā nezināmam. Un tāda Jansona nāve abvēru tūlīt darīs uzmanīgu, ka viņš ir bijis uz pareizām pēdām. Un tad mums nepalīdzēs vislielākā piesardzība un uzmanība, neba visi abvēra aģenti ir tik stulbi kā Jansons vai medmāsa Valentīna.

Novembra beigās aizvien vairāk hitleriešu armijas latviešu tautības karavīru gan no leģiona, gan citām daļām vēlējās iestāties «Sarkanajā bultā». Tās komandieris Vladimirs Semjonovs vairs nezināja, kā rīkoties. Viņš lūdza padomu Mačiņam.

—      Ko lai dara? Nāk un nāk nepazīstami cilvēki. Nāk .pa vienam, nāk nelielās grupiņās, nāk pat veseliem vadiem ar saviem apakšvirsniekiem. Daži prasās pie mums, daži vēlas dzīvot atsevišķi, bet cīnīties pret fašistiem. Daži savukārt pagaidām nevēlas cīnīties, tikai slēpties. Hitlerieši viņus vajājot par dienestu Kureļa grupā. Kā lai šādā barā atšķir godīgu cilvēku no provokatora?

—     Jā, to nu pašreiz grūti izdarīt, — Mačiņš viņam piekrita, — bet cilvēkiem jātic, it sevišķi tiem, kas grib cīnīties. Protams, jāpārbauda. Tāpēc cilvēki jāuzņem, jānoskaidro viņu darbība pagātnē un, galvenais, vajāšanas iemesli. Acīmredzot izgāzusies kāda lielāka mēroga vācu pretizlūkošanas vai izlūkošanas dienesta provokācija, aizkulišu spēle.

Kā kļuva zināms pēc kara, jau 1944. gada sākumā ab- vērs kopā ar SD izstrādāja kodētu operāciju «Rūckzug», kas bija domāta gadījumam, kad vācu karaspēkam nāksies atstāt Baltijas republikas. «Rūckzug» paredzēja plašu sabotāžu Sarkanās Armijas aizmugurē.

Abvēra otrās nodaļas priekšnieks pulkvedis Freitāgs fon Lorinhofens speciāli ieradās Rīgā, kur Baznīcas ielā 7 notika ārkārtīgi slepena apspriede. Tanī piedalījās tikai atbildīgie abvēra un SD darbinieki.

Atklādams sapulci, Freitāgs fon Lorinhofens brīdināja:

—     Kungi, mēs runāsim par ļoti slepeniem jautājumiem. Tāpēc ievērojiet konspirāciju, nepļāpājiet nekā lieka, lai pat nejauši neizpaustu valsts noslēpumu. Pats par sevi saprotams, ka par šiem jautājumiem nedrīkst uzzināt ienaidnieks, — pulkvedis uzsvēra pēdējo vārdu. — Nav arī pieļaujams, ka par tiem uzzinātu vietējie iedzīvotāji, jo jautājums par vērmahta atkāpšanos no Baltijas nebūt vēl nav izlemts galīgi. Tāpēc nedrīkst izraisīt satraukumu sabiedrībā, taču ceru, ka man nevienam klātesošajam nevajadzēs pasniegt pielādētu pistoli.

Pēc tāda daudznozīmīga ievada Freitāgs fon Lorinhofens informēja par SS reihsfīrera un Vācijas policijas priekšnieka Heinriha Himlera pavēli izveidot Igaunijā, Latvijā un Lietuvā plašu slepeno noliktavu tīklu.

— Šo slepeno noliktavu ieroči, munīcija un sprāgstvielas, — teica pulkvedis, — vēlāk lieti noderēs dažādām abvēra un SD operācijām Sarkanās Armijas aizmugurē. Un pēc mūsu armijas jauna uzbrukuma diversantu grupas, izmantojot šīs noliktavas, varēs izdarīt ārkārtīgi vērtīgu pakalpojumu.

Sīs grupas nedrīkstot būt lielas, pats augstākais —• cilvēku piecpadsmit katrā, jo mazas grupas vieglāk nomaskējamas un apgādājamas. Tāpēc viņš ieteica noliktavās izvietot ne vairāk par piecpadsmit šautenēm, piecpadsmit pistolēm, pieciem automātiem, septiņi simti patronām. Ieročiem turklāt jābūt tikai padomju sistēmas, iai sekmīgu kauju rezultātā diversanti varētu papildināt munīcijas krājumus.

Acīmredzot hitlerieši bija pētījuši padomju partizāņu cīņas pieredzi Baltkrievijā un okupētajos Krievijas federācijas apgabalos un nu gribēja šos pētījumus izmēģināt un kopēt savā labā. Taču viņi neņēma vērā, ka bez materiālās bāzes vajadzīga arī ideoloģiskā bāze. Un pats galvenais — nepieciešams iedzīvotāju atbalsts.

Latvijā slepeno noliktavu ierīkošanu pulkvedis Freitāgs fon Lorinhofens uzticēja 16. armijas 212. frontes izlūkošanas nodaļas (Frontausklārungstruppe) priekšniekam pulkvedim Helmūtam Haselmanam, kuram jau bija diezgan pamatīga prakse diversantu un spiegu vervēšanā un iesūtīšanā Sarkanās Armijas aizmugurē Ļeņingradas frontes iecirknī.

Haselmans slepeno noliktavu iekārtošanā izmantoja Ulbrokas skolas kursantus, kā arī SD apmācības bataljona karavīrus.

Latvijā vien šie kursanti un kareivji izvietoja vairāk nekā simts slepeno noliktavu pie zīmīgiem objektiem — trigonometriskajiem torņiem, dižiem vai sakropļotiem kokiem, laukakmeņu kumbriem, tiltiem, gravām, ceļiem, ceļu krustojumiem, kā arī mākslīgi izveidotiem orientieriem.

Tad nāca kārta kadriem: diversantiem, spiegiem, teroristiem, kā arī viņu vadītājiem. Piedevām vajadzēja arī kaut kādu nacionālu izkārtni muļķīšu ķeršanai.

Abvērieši sameklēja bijušo Kolčaka virsnieku, septiņdesmit četrus gadus veco ģenerāli Jāni Kureli, kurš vairs nederēja frontes dienestam, un iecēla viņu par speciālās vienības komandieri. Štāba priekšnieka postenim izraudzījās bijušo Liepājas pilsētas prefekta palīgu, Rīgas apriņķa policijas iecirkņa priekšnieku Kristapu Upel- nieku, pārliecinātu buržuāziskās iekārtas piekritēju, valdonīgu un varaskāru cilvēku. Kurelis un Upelnieks savā vienībā iesaistīja policistus, dažādus brīvprātīgos un aizsargus. Piedevām izplatīja baumas, ka šī vienība kļūšot par «jaunās Latvijas» bruņoto spēku kodolu, jo nacionālisma makšķere bija vienīgā, uz kuru duļķainā ūdenī vēl kādu varēja noķert. Sevišķi lielu uzmanību pievērsa aizsargiem.

1944. gada augusta sākumā ģenerālis Kurelis saņēma Rīgas apriņķa priekšnieka Veides rakstisku pilnvaru izveidot no Rīgas apriņķa policijas trešajā un ceturtajā iecirknī dzīvojošiem aizsargiem iesaucamajos gados slēgtu vienību, kura stacionējama pie policijas iecirkņu priekšniekiem un izmantojama kā policijas palīgspēks apsardzības dienestam un partizāņu gūstīšanai.

Kureļa vienība formējās Skrīveru pagasta Robežās, kur bija apmeties Kristaps Upelnieks ar savu pašaizsardzības grupas štābu.

Jau augusta vidū Robežās ieradās «augsts ciemiņš» — 16. armijas 212. frontes izlūkošanas nodaļas priekšnieka vietnieks oberleitnants Šūberts, švītīgs tumšmatis privātās drēbēs, ar melnām raga brillēm. Viņš personīgi instruēja Kureli un citus virsniekus, kādus speciālus uzdevumus nāksies pildīt Sarkanās Armijas aizmugurē, ja «frontes līniju atvilktu uz rietumiem».

Drīz vien noorganizēja un pāri frontei iesūtīja pirmās diversantu grupas: Seces pagastā Mazjāņa grupu — septiņus vīrus, Skrīveru pagastā atstāja Vēzīša grupu — desmit vīrus un Skujiņa grupu — piecus vīrus, Lēdmanes pagastā Lapsas grupu — atkal desmit vīrus, Viļķenes pagastā Lapiņa grupu — astoņus vīrus.

Ar četrdesmit diversantu iesūtīšanu Kureļa speciālās vienības darbs arī beidzās, jo Sarkanā Armija uzbruka tik sekmīgi, ka kurelieši panikā bēga, kamēr nokļuva Puzes pagasta Stiklos. Neviens no viņiem nekāroja pēc cīnītāja goda un varoņa slavas, neviens nevēlējās palikt Sarkanās Armijas aizmugurē, lai uzsāktu cīņu par «neatkarīgo Latviju». Četrdesmit upurjēru bija ziedoti uz kopējās cīņas altāra, pagaidām pietika.

Puzes Anahita jeb Stiklos Kureļa štābs stājās sakaros ar veco paziņu — 212. frontes izlūkošanas nodaļas priekšnieku pulkvedi Helmūtu_ Haselmanu un Spāres^ komandantu majoru Benediktu Arensu.

Savā laikā Benedikts Arenss jau bija komandants Rudņā un Vetrinā, kur piedalījās lielā soda ekspedīcijā ar poētisko nosaukumu «Winterzauber» — «Ziemas brīnums». Trūkst vārdu, lai aprakstītu, cik nežēlīgi toreiz izrēķinājās ar neaizsargātajiem baltkrievu bērniem, sirmgalvjiem un sievietēm. Tas bija nevis ziemas, bet_necil- vēcības brīnums. Arī Spārē majors Benedikts Arenss jau_ bija paspējis iegūt neģēļa un necilvēka slavu.

Arenss, Kurelis un Upelnieks izstrādāja kopēju rīcības plānu par partizāņu un izpletņu lēcēju apkarošanu, vācu armijas dezertieru tvarstīšanu un slepeno noliktavu izveidošanu Usmas ezera rajonā. Jau oktobra beigās Ventspils ostā iebrauca kāds vācu transporta kuģis ar ieročiem un sprāgstvielām, ko izkrāva vislielākajā slepenībā. Daļu kravas steigšus nogādāja Kureļa vienībā, bet lielāko daļu meistarīgi nomaskēja Matkules pagastā purvainā nostūrī starp diviem ezeriem.

Sarkanā Armija uzbruka, un fronte aizvien straujāk vēlās uz rietumiem. Kaujas jau notika Vācijas teritorijā — Austrumprūsijā.

Otrajā novembrī Ostlandes policijas un SS pavēlnieks obergrupenfīrers Jekelns uzaicināja Kureli un Upel- nieku uz pārrunām Talsos.

Obergrupenfīrera štābā, nelielā ķieģeļu mājā, Kureli un Upelnieku ielaida bez caurlaides, tātad apsardze jau bija brīdināta par ciemiņiem.

Pats Jekelns nervozi šķirstīja dokumentus un tik tikko atņēma ienācēju sveicienus. Ostlandes drošības policijas un SD priekšnieks pulkvedis Fukss, 212. frontes izlūkošanas nodaļas priekšnieks pulkvedis Haselmans sabozušies smēķēja cigaretes.

Jekelns vispirms diezgan dzēlīgi apvaicājās: — Kā kungi jutās ceļā? — pēc tam paaugstinātā balsī uzkliedza: — Kā blakus vācu armijai var pastāvēt vēl tāda speciāla vienība kā jūsu grupa, kuras darbība ir diezgan mīklaina?

— Grupa pastāv aizsargu organizācijas ietvaros kā slēgta vienība uz Rīgas apriņķa priekšnieka Veides pilnvaru pamata, — Kurelis taisnojās.

—     Kā aizsargu organizācija var būt slēgta vienība! — Jekelns nerimās.

—    Šai ziņā jau ir precedents, — Kurelis aizvien vēl taisnojās kā mazs bērns. — Bauskas aizsargu bataljons, piemēram, arī skaitījās slēgta vienība. Bataljons piedalījās kaujās pret Sarkanās Armijas daļām. Mana vienība Skrīveros piedalījās nocietinājumu būvē, izpildīja policijas palīgspēka funkcijas, kā arī 212, frontes izlūkošanas nodaļas sevišķus uzdevumus.

—    Jā, jā, — iejaucās Haselmans, — viņi izpildīja dažus mūsu uzdevumus. Komplektēja un atstāja ienaidnieka aizmugurē vairākas diversantu grupas.

—    Grupu komplektēšanu mēs turpinātu, taču ne jau mūsu vainas dēļ šo darbu nācās pārtraukt, — Kurelis vēl paskaidroja.

Nu Jekelns kļuva pieļāvīgāks, uzpūtīgi pasmaidīja un iesaistījās plašākās pārrunās par Kureļa vienības tālāko likteni un darbību.

Viņš noteica vienības maksimālo lielumu — pieci simti cilvēku — un kategoriski noliedza pieņemt dezertierus.

—    Jūs, ģenerāļa kungs, — Jekelns griezās pie Kureļa, — izlaidiet uzsaukumu, lai dezertieri nāk ārā no mežiem un piesakās vācu komandantūrās.

—    Pateicos, mans obergrupenfīrer, — atbildēja Kurelis, piecēlies no krēsla, un apsolījās ne tikai izlaist uzsaukumu, bet darīt visu iespējamo, lai aktivizētu vienības darbību cīņā pret Sarkanās Armijas daļām un padomju partizāņiem.

Taču ar vienu sarunu vien Jekelnam nepietika, jo viņš juta, ka Kureļa vienība, kas reiz nodibināta ar viņa svētību un atbalstu, nu pamazām slīd ārā no viņa rokām un viņa ietekmes.

Jekelns 6. novembrī ieradās Stiklos un paziņoja Kure- lim, ka viņš grupējumu pakļauj savai virspavēlniecībai.

Kureļa vienības izvietojumā aizvien biežāk un biežāk caurbraucot ieradās vērmahta, policijas, SD un SS vienības, kas nereti arī apmetās atsevišķu rotu tuvumā, dažkārt pat pārnakšņoja un no rīta atkal aizgāja. Kureļa štābā viesojās SD bataljona komandieris Šacs, kurš brīvajā laika ļoti daudz fotografēja, galvenokārt virsniekus, jo esot fotomākslinieks.

Kāds kurelietis nejauši noklausījās divu vācu karavīru sarunu: dzirdēts un redzēts viss, kas bijis jānovēro, uzdevums izpildīts. Kad sarunu atstāstīja Upelniekam, viņš vienā mierā apgalvoja, ka tas esot pārpratums, jo Kureļa vienībai neviens neko vairs nevarot izdarīt, to nevarot likvidēt tāpēc, ka nu tā pastāvot ar paša Jekelna atļauju.

Taču viss norisinājās savādāk, nekā Kurelis un Upelnieks bija iedomājušies. Jekelns tomēr bija paredzējis viņu vienību izformēt, tāpēc nepārtraukti to izlūkoja. Par to liecina kaut vai atzīme Kureļa vienības dienasgrāmatā: «Nometnes apkaimē klīst 20 līdz 30 vīru lielas vāciešu grupas. Sarunās ar iedzīvotājiem viņi interesējušies par šeit novietotās latviešu vienības stiprumu un tās uzdevumiem.»

Četrpadsmitā novembra rītā no Spāres uz Ameļiem virzījās spēcīgi bruņotas vācu vienības. Tanī pašā laikā Kureļa vienības štāba pagalmā iebrauca melns limuzīns ar Jekelnu, kā arī vairākas automašīnas ar esesiešiem, kuri ielenca kureliešu mītnes, pārtraucot starp tām jebkurus sakarus, un pieprasīja atdot ieročus. Kad kureliešu karavīri vaicāja, ko tas viss nozīmējot, kāds vācu virsnieks atbildēja, ka viņš gan lāgā nezinot, bet laikam visus pārbaudīšot, pēc tam ieročus atdošot atpakaļ.

Tikmēr Kureļa štāba apspriežu telpā tika sapulcināti štāba virsnieki. Jekelns tos uzrunājis:

— Es esmu Latvijā starp latviešiem guvis daudz īstu un patiesu draugu, ar patiesu prieku atceros dažu labu stundu, ko esmu pavadījis viņu vidū. Sevišķi labs draugs man ir ģenerālis Bangerskis, kuru es augsti cienu. Arī man padotais ģenerālis Kurelis ir cienījams godavīrs. Vienīgi personas, kas salasījušās ap viņu, nepelna uzticību, jo īpaši štāba priekšnieks kapteinis Upelnieks, kurš, izmantodams manu uzticību, ļauni spēlējis ar nepareizām kārtīm. Mani rīkojumi nav izpildīti, bet gan sabotēti. Par spīti visiem aizliegumiem, vienībā uzņemti daudzi dezertieri, jo, vienalga, vācietis, latvietis vai igaunis, ja viņš pametis savu karaspēka daļu, ir saucams vienā vārdā — dezertieris. Visi šeit esošie leģionāri uzskatāmi par dezertieriem. Viņi visi ir arestējami, un viņu turpmāko likteni izlemsim atsevišķi. Aizsargi un policisti, kuri nāca uz šejieni cīnīties pret boļševismu, uzskatāmi tikai par aizturētiem. Viņi nogādājami Spārē, kur par viņu likteni lemsim kopā ar Bangerska kungu. Vienības dienestā iesaistījušies bēgļi nekavējoties konvojējami uz Ventspili tālākai sūtīšanai uz Vāciju. Arī štāba priekšnieka Upelnieka izturēšanās nekad nav bijusi tāda, kādu es būtu varējis atbalstīt. Te audzināti tikai bandīti, nevis karavīri.

Te nu jāpiebilst, ka Jekelns šoreiz runājis skaidru patiesību, tikai aizmirsa patiesību, ka visā reihā, jo sevišķi SS un SD daļās, nekad un nekur neaudzināja karavīrus, bet aizvien tikai bandītus.

Drīz vien pēc tam Jekelns izgāja ārā.

Virs Stikliem parādījās «štorhs» un pie pils nometa paketi, kurai bija piestiprināta dūmu patrona, lai paketes nokrišanas vietu varētu tūlīt atrast. Paketi nekavējoties nogādāja Jekelnam. To izlasījis, Jekelns otrreiz iegāja apspriežu telpā un pavēlēja arestēt visus virsniekus. Tikmēr 16. policijas pulka pirmais bataljons kapteiņa Helda vadībā jau bija Stiklus ielencis un izšāvis vairākas mīnas. Bija ievainotas dažas civilpersonas.

Tika atbruņots gan štābs, gan rotas. Karavīrus slēgtā kolonnā un stingrā apsardzībā nogādāja Spāres stacijā, no turienes lopu vagonos aizveda uz Ventspils cietumu, lai nosūtītu uz Stuthofas koncentrācijas nometni. Tur viņus pabaidīja, pārmācīja, pārbaudīja un daļu atkal nosūtīja uz fronti.

Upelnieku un citus štāba virsniekus nošāva. Turpretī Kureli ar visu ģimeni izsūtīja uz Vāciju goda arestā.

Jekelna pavēlēm nepakļāvās tikai leitnanta Rubeņa bataljons, kurš dzīvoja atsevišķi īlziķos netālu no Usmas stacijas un kura atkarība no Kureļa vispār bijusi diezgan nomināla.

14. novembra rītā, pamanījis, ka bataljonu ielenc vācu karavīri, Rubenis pavēlējis pirmajiem cīņu neuzsākt, taču neļauties, lai atbruņo. Bataljona parlamentārieši paskaidroja vācu pavēlniecībai, ka bataljons nenoliks ieročus, bet karavīri negribot arī veltīgi izliet asinis.

Saspringtā klusumā Spāres komandants majors Arenss uzrādījis Rubenim Jekelna rakstisku pavēli par bataljona atbruņošanu.

Rubenis atteicies šādai pavēlei paklausīt, bet Arenss tikai rupji izlamājies un pavēlējis Rubenim kopā ar bataljonu ierasties 16. novembrī pulksten deviņos pie Spāres komandantūras, kur atbruņotos karavīrus uzrunāšot pats Jekelns.

Taču bataljons neizpildīja vis Ārensa prasības, toties mainīja dislokāciju — gar Zābakiem, Jauntirukšiem,

Strautiņiem, Treptiltiem, Silakrogu un Usmas ezera austrumu malu virzījās uz dienvidiem tieši pretī «Sarkanajai bultai». Apmēram divus kilometrus uz austrumiem no lielceļa pie Tiltniekiem bataljons pavadīja visu 16. novembra dienu. Vakarā izgāja no nometnes līdz Slujām, kur apmetās atpūsties pie Pērkoņu-Novadnieku ceļa.

Sargpostenis pamanīja uz ceļa kravas automašīnu. Ru- benieši to aizturēja. Tajā atradās vācu apakšvirsnieks ar septiņiem kareivjiem. Apmēram pēc stundas postenis ziņoja, ka no tās pašas puses tuvojas kāda vieglā automašīna. Arī to aizturēja. Bez šofera tanī atradās kāds vācu kapteinis un latviešu leitnants. Kapteinis bija pārbijies, jo noturēja rubeniešus par «Sarkanās bultas» partizāņiem. Kad pats Rubenis paskaidroja, kas viņi tādi, kapteinis, kāds SS 6. korpusa komandiera ģenerāļa Kri- gera štāba virsnieks, apgalvoja, ka Rubenis neesot pakļauts ģenerālim Jekelnam, un deva virsnieka godavārdu, ka Rubenim un viņa karavīriem nekas Jauns nenotikšot. Kapteinis par radušos stāvokli teicās paziņot savai priekšniecībai, kurai taču arī Rubeņa bataljons pakļauts, un atvest štāba atbildi līdz pulksten piecpadsmitiem. Tūlīt abas aizturētās automašīnas tika atbrīvotas.

Vācu kapteinis turēja virsnieka godavārdu, atgriezās noteiktajā laikā un uzaicināja Rubeni uz apspriedi pie SS 6. korpusa komandiera Valtera Krīgera — tā paša Krīgera, kurš jau 1919. gadā Kurzemē ģenerāļa fon der Golca Dzelzs korpusā cīnījās kā brīvprātīgais. Tagad Krī- geram bija pakļauta arī SS 19. divīzija.

No apspriedes Rubenis atgriezās apmierināts ar rezultātiem. Bet faktiski viņš bija piemānīts. Esesieši gribēja viltus ceļā panākt to, kas neizdevās tieši, proti, atbruņot nepaklausīgo un neuzticamo bataljonu.

18. novembra rītā bataljona novietnē vēlreiz ieradās tas pats kapteinis un aicināja Rubeni uz jaunām pārrunām. Viņam līdzi šoreiz bija atbraucis politiskās policijas vadītājs oberšturmbanfīrers doktors Rūdolfs Lange, kas jo sevišķi interesējās par bataljona skaitlisko sastāvu, apbruņojumu, mēģināja pat ielīst teltīs, nogrūžot pie malas sargkareivjus. Lange mitējās tikai pēc strikta aizrādījuma, ka nometne neesot sagatavota viesu uzņemšanai.

Pēc īsas aprunāšanās ar saviem apakšvirsniekiem Rubenis nolēma vēlreiz aizbraukt uz apspriedi, taču pavēlēja visiem būt kaujas gatavībā, jo Langes parādīšanās nekad neko labu nesolot.

Atgriezies bataljonā, Rubenis pavēlēja nekavējoties atiet Novadnieku—Pluču virzienā, jo apspriedē bija arī Jekelns, kurš kategoriski pieprasījis, lai bataljons padodas, un draudējis, ka pretējā gadījumā to iznīcinās līdz pēdējam vīram. Jekelns ļoti asi uzbrucis Rubenim, nosaucis viņu par bandas vadoni un brīdinājis, ka nepaklausības gadījumā ne viņš, ne viņa karavīri uz žēlastību cerēt nevarēšot.

Rubenis šādu priekšlikumu nav pieņēmis un vēlreiz aizrādījis, ka nedz viņš, nedz viņa karavīri negribot cīnīties pret vāciešiem, taču sadursme abām pusēm radīšot veltīgus zaudējumus, jo viņa bataljonā esot tikai kaujās rūdīti puiši.

Un tā 18. novembrī pulksten desmitos no rīta sākās īsta karadarbība starp Rubeņa bataljonu un daudzas reizes spēcīgākajiem aplencēju spēkiem. Atejošo bataljonu no gaisa bombardēja lidmašīnas, hitlerieši Abavas labajā krastā atklāja uguni no mīnmetējiem un kājnieku ieročiem. Pustrešas stundas ilga sīva meža kauja. Tad hitlerieši, pārliecinājušies, ka dumpīgo bataljonu nebūs tik viegli atbruņot, uzaicināja Rubeni uz jaunām pārrunām. Taču Rubenis šoreiz aizsūtīja savu adjutantu Jefimovu un divus ziņnešus. Viņi neatgriezās. Bataljons turpināja atiešanu ar kauju.

Drīz vien kļuva zināms, ka Jefimovs, abi ziņneši un citi sagūstītie Rubeņa karavīri, kopskaitā piecdesmit vīri, bez tiesas sprieduma nošauti pie Dzirnavnieku mājām.

Turpmākās kaujās hitlerieši cieta diezgan prāvus zaudējumus, taču arī Rubeņa bataljons neizkļuva sveikā. Krita Rubeņa personiskais ziņnesis, tika smagi ievainots pats Rubenis. Bataljons pastiprinātā apsardzībā atkāpās Novadnieku virzienā un tad no jauna sastapa pretestību. Ar mīnām un automātiskajiem ieročiem bataljons pretinieku izklīdināja un bez kaut cik ievērojamām sadursmēm izgāja cauri Novadniekiem un Plučiem, apmetās pie Velogu mājām, kur Rubenis no ievainojumiem mira.

Kādu laiku bataljons vēl turējās kopā, taču pamazām saira aizvien mazākās un mazākās grupās, kuras zaudēja sakarus. Daudzi karavīri klīda apkārt, izvairīdamies ne tikai no sadursmēm ar žandarmiem un policistiem, bet arī no sadarbības ar «Sarkanās bultas» partizāņiem. Bataljona dienasgrāmatā 30. novembrī ierakstīts:

«Kādās mājās nejauši sadūrāmies ar trīs boļševiku izpletņu lēcējiem. Saruna sākumā neveicās, jo stipra savstarpēja neuzticība. Un tomēr, kaut dažādi ir mūsu politiskie uzskati, mūsu mērķis pašreiz ir viens — cīņa pret vāciešiem. Pēdīgi vienojāmies pēc iespējas sadarboties, sniedzot informāciju par vāciešu kustību un atrašanās vietām. Apsolījāmies, sastopoties mežā, viens uz otru nešaut.»

Ar to arī daudzi aprobežojās, protams, ne visi. Daži tika apcietināti un izsūtīti uz Vāciju.

Taču daudzi rubenieši, vismaz cilvēku astoņdesmit, meklēja glābiņu pie partizāņiem. Mačiņš atjāva Semjonovam viņus ieskaitīt «Sarkanās bultas» vienībā.

—    Vai esat labi pārdomājuši, vai neesat kļūdījušies? — Mačiņš visiem jautāja vienu un to pašu.

—    Mums nav atpakaļceļa, — viņi atbildēja. — Mēs negribam piedzīvot tādu pašu likteni kā četrdesmit ku- relieši, kuri brīvprātīgi pieteicās, bet kurus SD likvidēja un apraka pie Veckalnzemniekiem. Mēs zinām, ka īstie šīs zemes saimnieki ir padomju partizāņi. Tāpēc ieradāmies jūsu vienībā, stingri apņēmušies pret fričiem cīnīties līdz galam.

Tomēr dažādu apstākļu dēļ daudzi rubenieši atsijājās un tikai trešā daļa «Sarkanās bultas» sastāvā cīnījās līdz pašai uzvarai. Viņi atvairīja daudzus jo daudzus vācu soda ekspedīciju uzbrukumus, grāva garnizonus, spridzināja tiltus, transporta līdzekļus, vāca izlūkošanas ziņas.

1944. gada 27. decembrī Ventspils apriņķa pirmā policijas iecirkņa priekšnieks savai vadībai ziņoja:

«… Pēc Usmas policijas virskārtībniekam ienākušām ticamām, bet nepārbaudītām ziņām mežos bēguļojošie ģenerāļa Kureļa grupas ļaudis apvienojušies ar komunistu bandu «Sarkanā bulta». Tās darbība kļuvusi aktīvāka, domājams, no Maskavas piegādāto vadītāju, frontes tuvuma un vietējo apstākļu dēļ. Notikuši terora akti — vācu karavīru nošaušana, tiltu uzspridzināšana Usmas pagastā…»

Tas teikts tikai par vienu pašu Usmas pagastu, bet. «Sarkanā bulta» savu darbību taču izvērsa arī citos pagastos, par to ziņoja citu policijas iecirkņu priekšnieki. Rubenieši bija labs papildinājums «Sarkanajai bultai».

Janvārī Zaņa Valtmaņa grupas dalībnieks Ernests Pagasts organizēja galvenokārt no bijušajiem kureliešiem grupu, lai pārietu fronti, bet grupa bez pēdām pazuda Kurzemes katla virumā. Ir vienīgi zināms, ka fronti viņi nav pārgājuši.

6. ZLĒKAS

Spāres komandants majors Ārenss trakoja. Kā lai netrako: padomju lidmašīnas tik precīzi bombardēja ešelonus, it kā padomju pavēlniecībai kāds pasniegtu ne vien uz paplātes vilcienu kustības grafiku, bet ari ziņotu par vagonu saturu, jo uz sanitārajiem vilcieniem nekrita neviena bumba. Tas pats ar abām Kurzemes katla ostām —- Ventspili un Liepāju. Tiklīdz tajās kuģi — uzlido padomju aviācija. Kā kuģu karavāna nakts melnumā izlien pa jūras vārtiem — to gaida gan padomju zemūdenes un torpēdlaivas, gan bumbvedēji un iznīcinātāji. It neko vairs nevar izdarīt, lai pretinieks nejustu un nemanītu.

Pēc kārtējās nepatīkamās sarunas ar priekšniecību majors Arenss lamāja savus padotos, draudēdams viņiem ar kara tiesu.

—     Lamzaki, lempji, to vien zina —- rit un plītēt gluži kā uz pasaules galu, bet apķērības un atjautības nav ne par grasi, neprot tikt galā ar vāji bruņotu bandītu un spiegu saujiņu!

Komandants Izmēģināja visus līdzekļus, pat savu personīgo šoferi Eiženu Kanbergu un okšķeri Robertu Imertreiju — abus bijušos Jelgavas cietuma uzraugus — vairākkārt aizsūtīja uz mežu izlūku gaitās.

Dienām un naktīm okšķeri bradāja pa Pluču un Kadara purviem, staigāja pa Abavas, Usmas un Rendas mežiem, lauku sētām, meklēja partizāņus un izpletņu lēcējus, taču, sev par laimi, nevienu neatrada, citādi nevarētu ziņot Arensam:

—     Mums neizdevās noskaidrot, kur atrodas partizāņi. Viņi bieži pārvietojas. Arī apkārtējie iedzīvotāji par viņiem neko nestāsta. Ar lielām pūlēm uzzinājām, ka «Sarkanā bulta» ir spēcīga un noslēpumaina partizāņu vienība, kas darbojas kopā ar izpletņu lēcējiem, piesaista sev apkārtklīstošos leģionārus, kureliešus, no nometnēm izbēgušos karagūstekņus. Apbruņojums labs. Atklātā cīņā tikpat kā neielaižas, nodarbojas tikai ar izlūkošanu.

Arenss klusēja, gaidīja, ko okšķeri sacīs tālāk, jo nule pateikto viņš jau pats visu zināja. Taču abi bijušie Jelgavas cietuma uzraugi klusēja.

_ — Un tas būtu viss? — mierīgi, pārāk mierīgi vaicāja Arenss.

—    Tieši tā, — gandrīz vienbalsīgi atbildēja Kanbergs un Imertreijs.

Tad Arenss laida vajā:

—    Uz fronti — paostīt pulveri, zaķpastalas un lupatasl Divas nedēļas grozās ap «Sarkano bultu» kā kaķis ap karstu kartupeli un nekā neuzzina. Tas, ko jūs sacījāt, nav ne plika graša vērts! Partizāņi ne tikai kā ielaižas atklātās kaujās, viņi paši bieži jo bieži uzbrūk. Par to liecina daudzi piemēri.

—    Grūti jau patiesību izdibināt, jo iedzīvotāji svešiniekiem neko nestāsta, apgalvo, ka neko nezina, — Imertreijs taisnojās.

—    Muļķības, — Arenss iekaisa aizvien vairāk. — Netrūkst arī tādu, kas labprāt pastāstītu par «Sarkanās bultas» apbruņojumu un partizāņu skaitu, nosauktu visu komandieru vārdus. Viens, lai glābtu savu ādu, otrs par zeltu, trešais par kukuli rupjmaizes. Vajag tikai rūpīgāk pameklēt. Katru cilvēku var padarīt par nodevēju, vajag tikai atrast pareizo pieeju.

—    Tas nav tik vienkārši, — Kanbergs vēlreiz bailīgi uzdrošinājās iebilst.

—    Muļķības! — Arenss savukārt vēlreiz dusmīgi atcirta.

Taču tik daudz Arenss laikam saprata, ka tādi okšķeri, kas ir viņa rīcībā, nespēs tikt klāt «Sarkanajai bultai», tāpēc komandants mežu masīvu tuvumā ciematos, atsevišķās mājās, ugunsdzēsības torņos, bākās ierīkoja speciālus novērošanas punktus, no kuriem dienās, bet jo vairāk naktīs dežurējošie palīgpolicisti atzīmēja lidmašīnu lidojumus, visāda veida signalizāciju ar raķetēm un citiem gaismas līdzekļiem. Dažkārt viņi naktīs novēroja pat divdesmit visdažādāko gaismas signālu, taču tikai retumis varēja noteikt vietu, no kurienes tie raidīti, bet nekad, ko tie nozīmē.

Hitleriešu pasākumi nepagāja secen Mačiņa acīm. Viņa palīgi no visdažādākajiem avotiem ievāca ziņas par ienaidnieka rīcību. Un šīs ziņas bija satraucošas, tās liecināja, ka hitlerieši gatavojas kādai plašākai akcijai. Tāpēc Mačiņš steidzīgi brīdināja partizāņus būt modriem un pavēlēja nepārtraukti atrasties kaujas gatavībā, pastiprināja izlūkošanu, meža nomalēs izlika novērošanas posteņus, pats apmeklēja palīgus, sakarniekus, atbalstītājus, instruēja viņus. Savu labāko izlūku Veneru, Zani Abersonu, aizsūtīja uz Mežiņiem, kur esesieši jo īpaši rosījās.

Venera neatgriezās. Tas satrauca Mačiņu, saasināja viņa uzmanību.

Sestā decembra agrā rītā, kad pāri Abavas mežiem zēvelēja ledains, mikls sāmenis, virs koku galotnēm parādījās vācu izlūklidmašīnas, pa lauku un meža ceļiem sāka virzīties karaspēka kolonnas, vilkties vezumu rindas.

Gar Abavas upi un Usmas ezeru sākās plaša purvu, mežu, lauku un sētu ķemmēšana.

Toreiz Mačiņš vēl nezināja, ka operācijā paredzēts uz visiem laikiem iztīrīt Ziemelkurzemi no «nevēlamiem elementiem», tāpēc tanī piedalījās loti lieli militāri spēki — 16. armijas aizmugures komandanta ģenerālleitnanta Hermana Fišera vienības, daudzas vācu un latviešu policijas, armijas un robežapsardzības karaspēka daļas.

Gar Ventu speciālu aizsprostu līniju veidoja Sabiles komandanta ģenerāla Jozefa Ruprehta, Kuldīgas komandanta ģenerāļa Hansa Kipera, Talsu komandanta pulkveža fon Isendorfa un Spāres komandanta majora Benedikta Arensa vienības, gar Abavas upi tādu pašu līniju veidoja Ventspils un Talsu policijas trauksmes rotas un trokšņu vadi, majora Volfa fon Betihera 660. policijas bataljons, Rendas komandantūras grupa, kapteiņa Velo- mana policijas rota no Kuldīgas. Meža masīvu no ziemeļiem bija ielenkušas robežapsardzības vienības un vācu armijas daļas.

Savā atskaitē Mačiņš norādīja, ka soda ekspedīcijā pret «Sarkanās bultas» partizāņiem un izlūkiem piedalījušies apmēram desmit tūkstoši hitleriešu.

Kad bija bloķēti vairāki desmiti kvadrātkilometru meža, triecienā devās 16. policijas pulka bataljons kapteiņa Helda vadībā. Kaut ari šis bataljons sastāvēja no īstiem rīkļurāvējiem, nekāds trieciens neizdevās, jo esesieši nezināja nedz partizāņu, nedz rubeniešu, nedz sar- kanbultiešu īsto atrašanās vietu. Pa mežu virzījās parasta karavīru ķēde, turklāt bez jebkādiem panākumiem. Satumsa. Esesieši baidījās naktī turpināt uzbrukumu, jo varēja satikties ar partizāņiem, tāpēc Helds pašam Jekel- nam lūdza atļauju ieņemt aizsardzību līdz nākamajam rītam. Taču Jekelns pavēlēja turpināt uzbrukumu, jo ielenkuma loks jau esot savilkts līdz pieciem kilometriem diametrā.

Sāmenis bija pierimis, un tumšajās debesīs mirdzēja zvaigznes kā prāvi rudzu graudi, bet mežā tarkšķēja ložmetēji, rēja automāti, blaukšķēja mīnmetēji.

Un tad jau varēja dzirdēt vācu kareivju klaigas un . suņu rejas.

Netālu no Dzilnām rubenieši hitleriešus sagaidīja ar spēcīgu un negaidītu uguni.

Arī hitlerieši atklāja pretuguni, bet tā nebija tik spēcīga, jo rubeniešiem ar pirmo zalvi bija izdevies nošaut bataljona komandieri kapteini Heldu, bijušo Salaspils koncentrācijas nometnes komandantu oberšturmfīreru Kurtu Krauzi un dažus citus virsniekus. Bija nogalināti arī diezgan daudzi kareivji un apakšvirsnieki.

Oberšturmfīrers Kurts Krauze pirms bēgšanas uz Kurzemi paša Langes — Latvijas drošības policijas priekšnieka uzdevumā vadīja līķu atrakšanas un sadedzināšanas speciālu vienību, lai slēptu hitleriešu noziegumu pēdas Latvijā. Minētā vienība šifrēti saucās «Kommando 1005».

Hitlerieši pamazām attapās, pievilka papildspēkus un devās šaurajā sažmaugā starp Pluču tīreli un Abavu. Tur atradās «Sarkanās bultas» partizāņi. Hitlerieši skali trokšņoja, bezmērķīgi šaudīja no ložmetējiem, automātiem un mīnmetējiem. Kaut kur netālis kapāja lielkalibra ložmetējs. Partizāņi uzmanīgi vēroja ienaidnieka pārvietošanos. Kad hitlerieši bija sablīvējušies sažmaugā un pienākuši pavisam tuvu, Semjonovs komandēja:

— Uguni!

Partizāņi raidīja tādu ložu krusu, ka hitieneši panikā nezināja, kur likties. Tikai neliela esesiešu saujiņa mēģināja izrādīt pretestību. Un tad Semjonovs cēla partizāņus triecienam. Tagad muka visi fašisti. Pēc oficiālās atskaites ziņām, hitlerieši kaujas laukā atstāja apmēram astoņdesmit kritušo, divus balsta ložmetējus, trīs patšau- tenes, vienu granātmetēju, desmit automātus, divdesmit šautenes, četras kastes ar patronām, kā arī vairākas neizmantotas granātas. To visu partizāņi paņēma sev.

Partizāņi devās uz Rendas mežiem, kurus hitlerieši jau bija izķemmējuši. Meža ceļu malā viņi vairākkārt lasīja uzrakstus: «Ahtung! Banditen!»

Partizāņi drošības labad nolēma doties uz akačaino Kadaru tīreli.

Pāri Abavai cēlās pie Brasliņiem ar zemnieku plakan- dibeni. Pirmajā braucienā laivu izmēģināt un pretējo krastu izlūkot devās «Sarkanās bultas» komandieris Vladimirs Semjonovs. Upe bija^ strauja un vižņaina. Tumsā laiva sazvalstījās un apgāzās. Vladimirs Semjonovs līdz ar savu adjutantu Jefimu Tihonovu bija pārāk cieši saģērbušies un nespēja izpeldēt no vērpetainās upes.

Tā aizgāja bojā varonīgais «Sarkanās bultas» pirmais komandieris daugavpilietis Vladimirs Semjonovs.

«Nelaime nekad nenāk viena,» vēlāk nodomāja Mačiņš, uzzinājis par traģisko notikumu, «vispirms neatgriezās mūsu labākais ziņotājs Venera, tagad partizāņu vienība zaudējusi komandieri. Nu, Venera vēl var atgriezties. Varbūt Zani aizkavējusi soda ekspedīcija vai mūsu pārdislocēšanās, bet Vladimirs gan nekad vairs neuzcelsies. Bija vēl pārāk jauns, pārdrošs un karstasinīgs. Tiesa, komandierim aizvien jārāda priekšzīme, bet vai partizāņu vienības komandierim pirmajam bija jādodas izlūkot upes pretējo krastu? Par vēlu tagad gudrot. Bet žēli Zēl Volodjas…»

Kad esesieši no rīta atjaunoja uzbrukumu, viņi aizturēja tikai dažas apmaldījušās sievietes, nedaudzus kure- liešus, kuri blandījās apkārt paši uz savu roku, negribēdami ne pievienoties «Sarkanajai bultai», ne arī pieteikties komandantūrā kā dezertieri. Pret kureliešiem tad arī vērsās viss esesiešu niknums, viņus bez tiesas pielika pie tuvākā koka, lai soda ekspedīcijai būtu vismaz kaut kādi panākumi, lai nogalināto «bandītu» skaits būtu lielāks.

Un piedevām esesieši vēl atrada daudz proklamāciju vācu valodā. Tās šajā, kā arī iepriekšējās naktīs bija izkaisījuši padomju nakts bumbvedēji.

«Kapitulācija ir vienīgais ceļš, kā pārtraukt veltīgu asins izliešanu. Tuvākajā laikā jūs būsiet pilnīgi sagrauti! Tāds ir vācu armijas liktenis: pie Staļingradas, pie Cer- kasiem, Krimā, Baltkrievijā, pie Jasiem, Budapeštā, Poz- naņā — visur velti krituši vācu karavīri. Tikai tie, kas padevās gūstā, ir izglābuši savu dzīvību. Arī tagad Kurzemē, Austrumprūsijā, Pomerānijā būs līdzīgs iznākums: kas padosies — dzīvos, kas turpinās cīņu — mirs par jau zaudētu lietu.»

Soda ekspedīcijas vadītāji mēģināja izveidot otru ielenkuma līniju. Arī tas neko nelīdzēja, jo partizāņi jau bija pārāk tālu no soda ekspedīcijas darbības joslas. Cietuši neveiksmi kaujā ar bruņoto partizāņu vienību, soda ekspedīcijas fīreri savas dusmas izgāza uz mierīgajiem iedzīvotājiem, lai vismaz kaut kā attaisnotu tik milzīgu spēku veltīgu izmantošanu.

Paklausīsimies, ko liecināja kāds ārsts pēc «Nord» grupējuma kapitulācijas.

«SS ģenerālleitnants Junklavs man pavēlēja sanitārajā mašīnā iekraut kastes ar munīciju un nekavējoties braukt viņam līdzi. Mežā pie kādas takas viņš lika man un sanitāriem, kuri atradās mašīnā, gaidīt ievainotos. Neviens neieradās. Junklavs pavēlēja pārsiešanas punktu pārvietot uz mežsarga mājām meža masīva vidū. Iebraucām sētas pagalmā. Iegājām mājā. Tur atradās mežsargs, viņa sieva, dēls, meita, vectēvs, vecāmāte, divas sievietes no Rīgas un vēl kāds cilvēks. Tērzējām petrolejas lampas gaismā. Saimnieks ielūdza mūs vakariņās. Sēdējām kopā pie galda, dzērām kafiju un jautri triecām par visu, kas katram ienāca prātā. Abas rīdzinieces, acīmredzot mežsarga sievasmāsas, stāstīja par savu dzīvi, rādīja fotogrāfijas. Sacīja, ka abām vīri pašreiz atrodoties Liepājā. Mežsarga meita ar manu šoferi spēlēja šahu. Pēkšņi atskanēja lauka telefona zvans. To līdz ar tumsu bija paspējuši ievilkt mūsu sakarnieki. Es pacēlu klausuli.

—     Runā Junklavs. Pasakiet, dakter, — vai pie jums ir ievainotie?

—     Tikai viens pavecāks vahtmistrs, ģenerālleitnant, — es atbildēju.

—    Sakiet — cik civilpersonu ir jūsu mājās?

Es ātri saskaitīju un pateicu:

—    Deviņi cilvēki, ģenerālleitnant.

—           Sos cilvēkus tur aizdomās par sadarbību ar partizāņiem, Viņi jālikvidē.

—           Tas nav iespējams. Es neesmu istabā viens. Lūdzu, acumirkli uzgaidiet.

Visi pamanīja, ka notiek kaut kas nopietns un neparasts. Es palūdzu dienesta sarunas laikā civilpersonām atstāt istabu. Visi izgāja. Palika tikai sanitārs un ievainotais vahtmistrs. Ievainoto norīkoju pie durvīm uzmanīt, lai kāds neienāktu, lai kāds nenoklausītos sarunu. Pēc tam atkal paņēmu klausuli.

—           Tagad, ģenerālleitnanta kungs, esmu viens, varu runāt atklāti. Šie cilvēki, manuprāt, ir nevainojami, pat draudzīgi noskaņoti. Divas sievietes gatavojas izbraukt uz Vāciju kopā ar saviem vīriem, kuri pašlaik atrodoties Liepājā.

—           Tā jums tikai liekas. Jūs nevarat iedomāties, kāda ir situācija. Par to mēs nerunāsim. Pasakiet — cik daudz jūs tur esat?

—           Es, divi sanitāri, šoferis un viens ievainots vahtmistrs.

—           Tātad pieci. Klausieties manu pavēli: saviem spēkiem likvidējiet un aprociet visas civilpersonas, no rīta pirms aizbraukšanas mājai pielaidiet uguni. Vai sapratāt mani?

—           Nesaprotu šo pavēli. Es neesmu ierindas virsnieks. Man, ārstam, atbilstoši Zenēvas konvencijai būs jāatbild, ja es to izdarītu.

—    Pasakiet — vai jūs dienat Helda bataljonā?

—    Tieši tā!

—           Vai tad jums nepavisam nav virsnieka solidaritātes jūtu? Gaidu jūsu ziņojumu par pavēles izpildīšanu.

Un nolika klausuli.»

Ārsts, kā viņš pats stāsta, esot prātojis:

«Jānošauj cilvēki, kas mani laipni uzlūdza pie galda, kas nav nodarījuši nekā ļauna. Par ko man tas būtu jādara? Bet savādāk SS ģenerālleitnants var likvidēt mūs pašus. Nav ieradis ceremonēties.»

Kamēr kara ārsts gudrojis, izpildīt vai neizpildīt SS ģenerālleitnanta Junklava pavēli, no jauna atskanējis telefona zvans.

—    Vai pārsienamais punkts?

—    Tieši tā! — atbildēja ārsts.

—> Runā Helda adjutants leitnants Fogts. Kapteiņa kungs, nerūpējieties, mēs visu paši nokārtosim.

—    Vai tad jūs zināt, kas par lietu?

—           Jā, mēs zinām. Tūlīt pie jums aizies mūsu cilvēki un visu nokārtos.

Pēc labas pusstundas mežsarga mājā ieradās septiņi esesieši ar kādu hauptvahtmistru priekšgalā.

Pagarā auguma hauptvahtmistrs, pacēlis savu uzrauto degunu vēl augstāk, noprasīja ārstam, kādu pavēli Junklavs esot devis.

Ārsts viņam atkārtojis pavēli un piebildis, ka tā vēl neesot izpildīta. Hauptvahtmistrs izgājis no istabas un kaut ko pārrunājis ar esesiešiem. Atgriezušies viņi saņēma aiz rokām mežsargu un viņa dēlu un abus izveda ņo mājas. Pēc neliela brītiņa atskanēja šāvieni. Ārsts sapratis, ka tur nogalina cilvēkus.

Nošāvis visus, hauptvahtmistrs atgriezās sadrūmis un uztraucies.

Ārsts vaicājis, kas noticis.

Hauptvahtmistrs atbildējis:

—           Kad pārbaudīju līķus, atradu tikai septiņus, divi pazuduši. Tagad Junklavs mani nodos kara tiesai un liks nokniebt to divu trūkstošo vietā. Lūdzu, piezvaniet Jun- klavam.

Ārsts piezvanījis. Ziņojumu pieņēmis kāds apakšpulkvedis. Viņš ieteicis ierasties personīgi.

No rīta ārsts devies uz štābu.

Junklavs jau zināja, ka deviņu līķu vietā atrasti tikai septiņi. Viņa sarunu ar ārstu pārtrauca telefona zvans. Ārstu pie aparāta sauca sanitārs Georgs, kas bija palicis mežsarga mājās.

—           Aiz durvīm divi vīrieši. Saka, esot atbraukuši no Liepājas, gribot satikt savas sievas. Esmu pilnīgi viens, nevaru viņus ielaist mājās. Ko lai daru?!

—    Es arī nezinu.

—    Ar ko jūs runājat? — iejaucās Junklavs.

— Mans sanitārs ziņo: no Liepājas iebraukuši divi vīrieši, gribot satikt savas sievas.

Junklavs paņēma klausuli:

—           Pasakiet šiem diviem, lai pagaida. Mēs viņiem parādīsim. ..

Padomju tiesai ārsts pēc tam liecināja, ka viņš sašutis esot protestējis, ka tiek nošauti nevainīgi cilvēki. Mēģinājis paskaidrot, ka tas esot pretrunā ar Starptautiskā Sarkanā Krusta un Zenēvas konvencijas principiem. Taču atbildes vietā bijis ledains klusums.

Ārsts atgriezies pie sanitāra, kurš ziņojis, ka abi vīrieši, kuri meklējuši savas sievas, jau aizvesti…

Tā stāstīja medicīniskā dienesta kapteinis, ārsts, kuram sirdsapziņa un Zenēvas konvencija atļāva Sarkanā Krusta automašīnā pārvadāt munīciju, bet neatjāva pašam ar savām rokām nogalināt nevainīgus cilvēkus. Citi lai galina, par to viņš nav atbildīgs, viņam sirdsapziņa atjauj nebrīdināt nāvei nolemtos.

Par Novadnieku apgaitas mežsarga mājās Vecātos notikušo traģēdiju Mačiņš uzzināja jau tanī pašā naktī. Pārlūkojot posteņus, viņš meža malā sadzirdēja griezīgus saucienus:

—    Glābiet, mīļie ļautiņi, glābiet!

—    Ādam, apskaties, kas tur notiek! — Mačiņš pavēlēja.

Pēc dažiem mirkļiem Ādams Tīrums atveda asinīm aptašķīto un līķa bālo mežsargu Matveju Supi.

—    Matvej, kas tev lēcies? — Mačiņš uztraukti vaicāja.

—     Ierados no viņpasaules, — Supe teica, mazliet atžilbis.

—    Kas noticis?

—     Manā mājā atradās kāds vācu ārsts ar sanitāriem,— Supe stāstīja. — Naktī iebruka esesieši. Nekā nesakot, viņi man un dēlam sagrieza rokas uz muguras, sasēja, izgrūda mūs no istabas un kabatas lukturīšu gaismā aizveda uz mežmalu, kur no aizmugures šāva uz mums ar pistolēm. Abi nokritām. Esesieši noturēja mūs par beigtiem, aizgāja prom. Dēls blakus gārdza, pa muti plūda asinis. Man izdevās no bikšu kabatas izvilkt nazi, pārgriezt saites. Steidzos pie dēla, bet tas jau bija miris. Atvilku viņu mazliet sānis un pats paslēpos krūmos. Pēc dažiem mirkļiem bija sadzirdami vairāki šāvieni un vaimanas.

Mačiņam pār kauliem noskrēja šermuļi, taču glābt Supes ģimeni viņš vairs nevarēja, tā jau bija iznīcināta. Brīnumainā kārtā Vecātos no nāves vēl paglābās Matveja Supes sievasmāsa Izabela Koklača.

Viņa atceras:

—    Viesojos pie vecākiem Zlēku pagasta Vecātos, kur radu pulkā cerēju aizvadīt kara dienas. Vecātu mājās

atradās mans tēvs Viktors Koklačs, māte Barbala Kok- lača, māsa Anna Supe, svainis Matvejs Supe, māsasbērni Lidija un Jānis un brālēna sieva Paullna Sarve.

Astotā decembra vakarā Vecātos ieradās apbruņoti esesieši ar miroņgalvām uz cepuru zīmotnēm. Esesieši sadzina mūs vienā istabā. Tad sasēja Matvejam Supem un viņa dēlam Jānim rokas uz muguras un izveda ārā. Drīz atskanēja šāvieni. Pēc dažām minūtēm esesieši atgriezās un pavēlēja mums iziet ārā. Kad bijām aizgājuši līdz tuvākajai mežmalai, aizmugurē pazibsnīja kabatas lukturīši, atskanēja šāviens, otrs, trešais. Sajutu sāpes kaklā, nokritu zemē, taču samaņu nezaudēju. Kabatas lukturīša gaisma iespīdēja man acīs. Kāds esesietis, pacēlis manu atmesto roku, noteica: «Gut! Kaput!» Kad soļi attālinājās, piecēlos un ieskrēju mežā. Biju pārāk satraukta, tālu skriet nevarēju, tādēļ apsēdos. Ievainojums stipri asiņoja. To pārsēju ar galvas lakatiņu, bet tad atkal izdzirdēju vairākus šāvienus un cilvēku vaimanas. Baidījos, ka nesāk mani meklēt, steidzos dziļāk mežā, tur pavadīju veselu diennakti. Biju viegli ģērbusies, tikai kleitā, taču aukstumu nejutu.

Līdzīgi posta darbi notika visapkārt. Esesieši apšāva Dižķīru, Vēveru, Graužu, Mūrnieku māju iedzīvotājus un pašas mājas nodedzināja. Nošāva vairāk nekā pusotra simta cilvēku. Tie bija vietējie iedzīvotāji, bēgļi no citiem Latvijas novadiem, «tīrīšanas» akcijās saķertie leģionāri un Kureļa vienības dezertieri. Desmitiem cilvēku arestēja un nogādāja Kuldīgas SD rīcībā. No turienes arī neviens vairs neatgriezās.

Bet tas bija tikai sākums. Pēc kara kļuva zināms, ka Jekelns izdevis pavēli gar Usmas ezera dienvidrietumu krastu divdesmit piecu kilometru platā joslā nodedzināt visas mājas un likvidēt visus cilvēkus bez vecuma un dzimuma atšķirības. Tādas bailes policijas oberšefam bija, iedzinusi Mačiņa organizētā «Sarkanā bulta»! Taču Sarkanās Armijas uzbrukums vācu pavēlniecību piespieda karaspēka daļas un soda vienības atvilkt uz fronti, un Jekelns pavēli atcēla.

Grupenfīreri un ģenerāļi, kuri vadīja «Zlēku operāciju», apspriedās, novērtēja rezultātus, kā arī dalījās domās par ziņojumu vadībai.

16. armijas aizmugures komandants ģenerālis Hermans Fišers, kurš jau pirmajā pasaules karā bija piedalījies

ķeizariskās Vācijas uzbrukumā neitrālajai Beļģijai, 1940. gada aprīli, komandēdams 196. kājnieku divīzijas pulku, piedalījies desantā Norvēģijas krastā un 1943. gadā komandējis divīziju pretpartizāņu karā Dienvidslāvijā, izteicās pirmais:

—     Mans priekštecis 16. armijas aizmugures komandanta postenī ģenerālleitnants fon Krenckis 1944. gada maijā un jūnijā vadīja pretpartizāņu operāciju Drisas apkaimē. Viņa vienības bija aplenkušas apmēram tūkstoš divi simti partizāņus. Nakti partizāņi pārrāva ielenkumu, sagrāva kādu pulka štābu un vezumniekus un devās dienvidrietumu virzienā. Bet fon Krenckis pavēlniecībai ziņoja, ka saņēmis gūstā apmēram astoņi simti partizāņu, no ielenkuma izrāvušies tikai trīs simti. Kad ieradās slepenās lauku policijas (GFP) pārstāvis pratināt sagūstītos partizāņus, atklājās, ka nav neviena partizāņa, bet par tādiem uzdoti vietējie iedzīvotāji, kuri dzīvojuši soda ekspedīcijas darbības rajonā. Taču neviens pats šādu rīcību nenopēla. Tieši otrādi, mūsu galvenās virspavēlniecības ziņojumā šīs ekspedīcijas rezultātu atzīmēja kā lielu uzvaru pāj partizāņiem. Kā redzat, — Hermans Fišers rezumēja savas atmiņas, — galvenais, vajag prast rakstīt ziņojumus.

—     Četrdesmit trešā gada rudenī, kad es strādāju par komandantu senā krievu pilsētā Porhovā, — atcerējās Sabiles komandants ģenerālis Jozefs Ruprehts, — tika uzspridzināts kinoteātris. Pilnīgi sabruka trīsstāvu mūra ēka, kuras vienā galā atradās kinoteātris, bet otrā — SD. Bija nogalināti un ievainoti apmēram trīs simti piecdesmit vērmahta, SD, operatīvās grupas un abvēra virsnieku un kareivju, jo sprādziens notika tieši seansa laikā. Vairākas dienas kareivji atraka drupas un novāca līķus.

Pēc ilgas un rūpīgas izmeklēšanas kinoaparatūras telpā zem grīdas atrada sienas pulksteņa ciparnīcas daļiņu. Sākām meklēt kinomehāniķi. Tā smagi ievainotais palīgs apgalvoja, ka kinomehāniķis — atceros pat, kā viņu sauca, Mihails Petrovs, — seansa laikā īsi pirms sprādziena esot izgājis ārā, apgalvodams, ka drīz atgriezīšoties. Žandarmi tūlīt devās uz Petrova dzīvokli. Taču, atmūķējot durvis, divi uzsprāguši gaisā, jo ieeja dzīvoklī bijusi mīnēta. Petrovu sameklēt neizdevās. Laikam bija aizmucis pie partizāņiem. Arestējām un izvedām uz Vāciju vairākus simtus vīriešu. Priekšniecībai ziņojām par uzvaru.

Atcerējās viens, atcerējās otrs… Grupenfīreri un ģenerāļi Zlēku soda ekspedīcijas rezultātus novērtēja pozitīvi …

Divpadsmitajā decembrī Liepājā obergrupenfīrers Jekelns un viņa vietnieks ģenerālleitnants Junklavs ielūdza grupenfīreru Bangerski un standartenfīreru Lasmani uz sarunām, kuru stenogrāfiskais pieraksts saglabājies.

Sarunu ievadīja Jekelns.

— Vakar atgriezos no Talsiem, kur guldījām smiltīs cīņā pret bandītiem kritušus astoņpadsmit karavīrus. Zaudējām bataljona komandieri Heldu un citus labus virsniekus, kas karojuši pie Volhovas, Baltkrievijā, Lietuvā, Latvijā. Man tas bija ļoti sāpīgi.

Bangerskis. Es tikko atbraucu no Vācijas, kur atrados inspekcijas nolūkā, tāpēc neesmu lietas kursā. Kur notika kauja ar bandītiem?

Jekelns uz kartes rāda vietas, kur «Sarkanās bultas» partizāņi bijuši ielenkti un ar kaujām izrāvušies uz austrumiem.

Jekelns. Kureļa vienība atstāja sliktu iespaidu uz vietējo iedzīvotāju psiholoģiju. Bandītu un dezertieru pilni meži. Tādēļ kategoriski lūdzu jūs ierasties uz šīm pārrunām, jo jūs esat vienīgais, kam Kurzemē vēl ir kāda ietekme. Nepieciešams uzlabot iedzīvotāju politisko noskaņojumu, kā arī izlaist uzsaukumu, lai latvieši nāktu ārā no mežiem, veltīgi neizlietu asinis…

Bangerskis. Es labprāt to izdarīšu. Tikai, lūdzu, dodiet man iespēju brīvi rīkoties un pildīt savus solījumus. Man zināms, ka bandās atrodas ne tikai latvieši, bet arī vācu dezertieri.

Jekelns. Vācijā līdz 1933. gadam bija arī komunisti. Daži līdz šai dienai nav mainījuši savus uzskatus. Tāpēc bēg no vācu armijas. Ziņojumos uz Berlīni latviešu vārdus neesmu minējis. Tie, kuri izvairījās no iesaukšanas karadienestā vai dezertēja no kārtības policijas vienībām, kā arī 15. divīzijas dezertieri, kuri atstājuši kaujas lauku, jānodod kara tiesai. So jautājumu izlemiet jūs paši. Turpretī vāciešus, kas dezertējuši no armijas, vajag nošaut.

Bangerskis. Vai jums zināms, ka Kurzemē vairākām personām vācu instances esot izdevušas apliecības, ka viņas var vervēt latviešus slepenu uzdevumu pildīšanai? Tādas apliecības bija izdotas arī Kurelim un Upelniekam.

Viņi vervēja cilvēkus pa lielākajai daļai dezertieru vidū. Kamēr pastāvēs tāda kārtība, dezertieru savākšanas punkti nevarēs sekmīgi darboties.

Jekelns. Šos jautājumus kārtojiet jūs paši. Vervēt dezertierus sevišķiem uzdevumiem var tikai ar jūsu piekrišanu. Es runāju ar virspavēlnieku ģenerāli Šerneru. Šodien paziņošu, kad viņš jūs varēs pieņemt, lai vēlreiz apspriestu visus šos jautājumus, pirms es aizbraucu uz Vāciju.

Bangerskis. Es darīšu visu iespējamo. Vajag tikai uzlabot vācu instanču darbību. Nesen no bēgļiem saņēmu sūdzību: divpadsmitgadīgus bērnus atņem ģimenēm, lai sūtītu uz Austrumprūsiju rakt tranšejas.

Jekelns. Arī šai jautājumā izmantošu gadījumu apspriesties attiecīgajās instancēs Berlīnē.

Bangerskis. Pateicos.

Jekelns. Lūdzu, atsūtiet man uzsaukuma projektu, lai varētu ar to iepazīties, pirms aizbraucu pie Sernera. Vai jum^ ir vēl kādi jautājumi?

Bangerskis. Vācu iestādes ieceļ apriņķu policijas priekšniekus, nesaskaņodamas ar latviešu iestādēm, piemēram, Eiheļa un Veides lieta.

Jekelns. Lūdzu, iesniedziet savus priekšlikumus. Es tos ņemšu vērā.

18. decembrī Liepājā, Plūdoņa ielā 6 notika otra saruna. Tajā piedalījās Jekelns, grupentīrers Bērends, Bangerskis, standartenfīrers Lasmanis un majors Mednis.

Vispirms Bangerskis iesniedza Jekelnam tās vēstules kopiju, kuru viņš bija nodomājis sūtīt «Nord» grupas virspavēlniekam Šerneram. Tanī bija sacīts, ka viņš, t. i., Bangerskis, pašreizējos civilpārvaldes apstākļos bez pašreizējiem leģiona ģenerālinspektora pienākumiem nevarot uzņemties nekādus citus pienākumus. Jekelns izlasīja vēstuli un atbildēja: — Es ļoti labi saprotu jūsu lūgumu, bet nekādas papildu pilnvaras jums dot nevaru. Lūdzu jūs darīt visu iespējamo vispārējās lietas interesēs… Jūs esat vienīgais, kas šeit kaut cik varat saglābt stāvokli. Zinu, ka mūsu darbā ir daži trūkumi. Par tiem tagad nav vērts runāt. Jādomā par uzvaru. Ienaidnieks ir savilcis vairākas

triecienarmijas, lai iekarotu šo telpu. Tuvojas visaugstākais sasprindzinājuma brīdis. Mūsu karaspēkam pieved jaunus ieročus. Kurzeme ir lieli draudi ienaidniekam no flanga. Es ticu uzvarai tāpat kā jūs. Trieciens no Kurzemes un vienlaicīgi no Austrumprūsijas vainagosies ar ienaidnieka aplenkšanu. Visiem zināms, ka krieviem aiz frontes nav nekā. Reihsfīrers ir mobilizējis visus spēkus. Savukārt jūsu uzdevums ir izmantot visas iespējas uzvaras labā…

Bangerskis. Gribu nopietni pateikt, kas mani nomāc šajā grūtajā brīdī. Es vienmēr esmu strādājis centīgi un neesmu skatījies uz grūtībām darbā. Zinu, ka fīrers un reihsfīrers grib visu labāko, bet ir daži sīkumi, kurus tauta nevar saprast. Austrumprūsijā 15. divīzijas daļas izmanto būvdarbos, divpadsmitgadīgus zēnus nodarbina tranšeju rakšanā. Vācijā latviešiem pasēs iespiež atzīmi «nenoteikta pavalstniecība». Ienāk sūdzības, ka vācieši rupji apejoties ar latviešu bēgļiem. Avīze «Danziger Vorposten» 21. augustā rakstīja, ka Baltijas valstis esot vācu kolonizācijas telpa.

Jekelns. Latviešu karaspēka vienību izmantošana būvdarbos Austrumprūsijā ir pārejoša parādība. Varbūt nocietinājumi nemaz nebūs vajadzīgi, bet tagad jādara viss, lai aizsargātu valsti. Agrākajos gados pieļautās kļūdas jāizskauž. Tagad, pēc 20. jūlija notikumiem, kad spēki koncentrēti reihsfīrera rokās, Vācija gatavo jaunu, spēcīgu uzbrukumu šaurā joslā. Nākamajā gadā jāsakauj vismaz boļševiki, tad arī angļi sapratīs, ka jāizbeidz cīņa. Krievijā konstatējams saimniecisks sabrukums. Ģenerāl- inspektoram kā karavīram jācīnās par uzvaru līdz pēdējam asins pilienam.

Bangerskis. Mēs esam cieši saistīti ar Vāciju. Pat tādā gadījumā, ja viss būtu jāzaudē… Es apsolu saliedēt spēkus un kopīgi cīnīties līdz galīgai uzvarai.

Jekelns. Latviešu tautai jācīnās tāpat kā vāciešiem. Ja atgadās kaut kas ārkārtīgs un nepareizs, tad jums jāpalīdz šos trūkumus izskaust. Domāju, ka manā — augstākā SS policijas priekšnieka darbībā nekādas kļūdas netika pieļautas. Man liekas — cīņā jāiesaista visi, kas spēj turēt rokās ieročus. Sievietēm jāstrādā kara rūpnīcās. Karš ir jāuzvar, vai tas kādam patīk vai ne. Visi jāiesaista karā. Jums jādara viss, lai stiprinātu ticību uzvarai. Jūsu nopelnus atzīmēs vēsture.

Bangerskis. Es darīšu visu, kamēr varēšu. Ja nevarēšu, tad ceru, ka manos gados man atļaus aiziet pensijā.

Jekelns. Es tikos ar sestā korpusa komandieri Krīgeru. Visi karavīri gatavi jūs atbalstīt. To prasu es, to prasa arī reihsfīrers un mans pēctecis Bērends. Es saņemšu valsts mēroga posteni, tāpēc ceru, ka varēšu šo jautājumu nokārtot jums labvēlīgā virzienā. Es pavadīju šeit trīs gadus. Jutos labi. Darīšu jūsu labā visu, ko spēšu.

Bangerskis pateicas Jekelnam par to, kas jau izdarīts, un par to, kas vēl tiks darīts. Piebilst, ka tas nāks par labu kopējam mērķim.

(Taču aizmuguriski Jekelns Bangerski saukāja tikai par veco idiotu, zobojās par tā veltīgajiem centieniem tēlot militāru vadītāju un valstsvīru. Jo īpašs apsmiekla objekts bija Bangerska personīgā apsardze, kurai ģene- rālinspektors izraudzījās tikai stalta auguma virsniekus, galvenokārt tādus, kas apbalvoti ar augstiem ordeņiem.)

Bangerskis. Kredīts, kuru man dod, nav neizsmeļams. Nevar uz mani novelt atbildību par civilsektoru. Ja izplatīsies baumas, ka man dotas lielas pilnvaras, bet es nekā nevarēšu izdarīt, uzticība zudīs….

Jekelns. Es jau trīsdesmit vienu gadu esmu armijā. Visa dzīve pagājusi cīņā. Tāpēc ejam bez kompromisiem līdz uzvarai. Nav tik svarīgi, vai mēs personiski piedzīvosim uzvaru. Mūsu gados tieši mums nav no dzīves daudz ko gaidīt. Laimi mums sagādā tas, par ko cīnāmies.

Bangerskis. Vācija varētu sasniegt uzvaru ar mazākiem upuriem, ja tā censtos sadarboties un mazāk lietotu varu. Vajadzēja tautā atmodināt un ievirzīt pareizā plāksnē jau esošos potenciālus. Rezultāti būtu labi.

Jekelns. Bieži gadījās tā — karavīrs laboja to, ko politiķis samaitāja. Bet es neesmu politiķis, tāpēc neņemos spriest, kas bija izdarīts pareizi un kas nepareizi. Es atstāju Latviju ar nožēlu. Taču karavīram jāpilda pavēle. Es labprāt apmeklētu brīvu Latviju pēc kara.

Un tā abās Bangerska un Jekelna sarunās — ne vārda par Zlēku traģēdiju, par nevainīgu cilvēku upuriem. Tikai kaulēšanās pēc varas, pēc lielākām pilnvarām …

Varbūt Bangerskis nezināja par Zlēku notikumiem? Pēc ģenerāļa nāves tika publicētas viņa personiskās piezīmes, no kurām mūs var interesēt divi citāti.

«Nodedzinātas mājas ar visiem iedzīvotājiem: Dižķīri, Zilumi, Vēveri, Grauzi, Mūrnieki. Esot 60 ģindeņu, pēc vācu ziņām — 30 ģindeņu.»

«Neliekas, ka latvieši tiktu uzskatīti par draudzīgu tautu, bet par pretinieku, ar kuru rīkojas bez tiesiskiem pamatiem.»

Jekelns tiešām pēc kara atgriezās brīvajā Latvijā, tikai konvoja pavadībā. Te viņam nācās atbildēt par visām ļaundarībām pret padomju cilvēkiem, arī par noziegumiem, kas pēc tieša viņa rīkojuma bija pastrādāti Zlēku pagastā.

Kara tribunāls Jekelnam un septiņiem citiem fašistu ģenerāļiem piesprieda nāves sodu pakarot. Spriedumu izpildīja 1946. gada 3. novembrī Rīgā, Uzvaras laukumā.

Gar pašu zemi vilka aumutainas sniega vērpetes, kuras kā spēlēdamies dzenāja spēcīgs ziemelis. Taču strauti vēl nebija aizsaluši un baltajos krastos šķita tumšmelni. Mežs bija kļuvis salts un nemīlīgs, sarkanbultieši līdz ar spartakiešiem pēc pārcelšanās pāri Abavai kādu laiku dzīvoja birztalās, purvu ielokos, krūmainās gravās savu atbalstītāju tiešā tuvumā, nepārtraukti mainot atrašanās vietu. Sameklējuši sausāku, piemērotāku vietu atpūtai, viņi apmetās egļu biezoknī, izlika posteņus un palika arī nakti, kuru pārlaida, neviena netraucēti.

Rīta pusē, kad vienība jau posās ceļā, sargs ziņoja, ka atkūlies kāds novārdzis vīrietis un prasot pēc paša komandiera.

—     Ved viņu šurp, — pavēlēja Mačiņš un sāka gudrot, kas gan tas varētu būt.

Mačiņa priekšā apsnidzis, pārsalis un bārdains nostājās Žanis Abersons-Venera.

—    Sen gaidīts! — priecīgi iesaucās Mačiņš un tūlīt lika dieniniekam atnest krūzi karstas, stipras tējas.

Žanis Abersons atšļuka uz klucīša un maziem malkiem kāri dzēra karsto šķidrumu. Mačiņš nepacietīgi gaidīja, ko Žanis sacīs, bet tas tikai tencinādams sūca tēju.

—    Varbūt gribi arī ko iekost? — Mačiņš piedāvāja.

—    Labprāt, — Žanis atbildēja. — Nebūtu par skādi arī kāda glāze sīvā.

—           To gan mazliet vēlāk, — ieteicās Mačiņš. — Esi taču cilvēks, vispirms pastāsti, kā klājies, no kurienes esi atgriezies.

—    No viņpasaules, — Žanis nomurmināja.

—    Es jau tā domāju, ka notikusi kāda nelaime.

Beidzot nedaudz atguvies, sadzēries karsto tēju un

uzkodis, Žanis Abersons sāka stāstīt.

—           Gāju uz Mežiņiem satikt Indriķi Buku. Pie viņa mājām ieskrēju kā circenis karstos pelnos tieši rīklē esesiešiem, kuri bija savilkuši lielus spēkus meža ķemmēšanai. Man atņēma pistoli, divi tūkstoši marku, ko bijāt iedevuši ceļam, aizveda uz Biežu mājām.

—           Bieži, Bieži… — Mačiņš tūlīt atcerējās. — To saimniekam Krišam Bubindusam mēs piespriedām nāves sodu par tautas un dzimtenes nodevību, par neģēlībām pret iedzīvotājiem.

—           Bet viņš paspēja aizmukt uz Kuldīgu, — Žanis Abersons dusmīgi iebilda, — un nu ieradās savās bijušajās mājās par SD ceļvedi. Krišs Bubinduss, ieraudzījis mani, pateica pratinātājam: «Šis nu ir tas īstais putniņš.» Un tad pratinātājs, kāds latvietis, sāka mani kvercināt, kur esmu dabūjis ieroci, kur naudu, kādam nolūkam.

«Pistoli atradu mežā, naudu nopelnīju tirgū,» es atbildēju.

«Kādā veidā?»

«Šo to nopirku no bēgļiem, kuriem steigšus bija jābrauc uz Vāciju, sameklēju kundes un pārdevu dārgāk.»

«Ak spekulants!» iesaucās tirdītājs.

Es klusēju, neteicu ne vārda.

«Kāpēc nedieni leģionā?»

Gribēju iemantot viņa labvēlību.

«Būšu vaļsirdīgs, teikšu tīru patiesību. Izvairos no dienesta leģionā, tāpēc arī slēpjos mežā.»

«Kas vēl slēpjas? Kas atbalsta? Kas piegādā pārtiku?»

«Neviens. Slēpjos viens pats. Bet produktus iepērku no svešām personām, katru reizi no cita, kā nu pagadās.»

«Melo, suns! Neteiksi patiesību, ādu pār acīm nomauksim. Tu esi no «Sarkanās bultas»! Uz kurieni gāji? Kādā uzdevumā? Velti liedzies, ja gribi palikt dzīvs.»

«Nezinu nekādu bultu, ne sarkanu, ne melnu, ne baltu. Slapstos viens pats.»

«Ak neteiksi? Tad še tev!»

Un mani ilgi dauzīja ar zarainu milnu, neskatoties, kur galva, kur dibens. Dūša kļuva pavisam šļaugana. Vienu brīdi šķita, ka vairs nevarēšu izturēt. Gribēju jau par partizāņu atbalstītājiem nosaukt personas, kuras simpatizē hitleriešiem un ir pret mums naidīgi noskaņotas. Bet dauzītāji pārcentās. Dabūju tādu sitienu pa galvu, ka brīdi zaudēju samaņu.

Kad mazliet atģeibu, atkal jau varēju visu noliegt.

«Kas atbalsta partizāņus? Kādā uzdevumā tevi sūtīja? Pie kā tu gāji?»

«Nekādus partizāņus nezinu. Par naudu pirku produktus. Pistoli atradu mežā un paturēju, lai būtu ar ko aizstāvēties, ja kāds gribētu atņemt to pašu mazumu.»

«Neteiksi taisnību, suns, šodien pat tevi nošaus!»

«Mēs visi reiz brauksim koka limuzīnā, viens ātrāk, cits vēlāk. No tā mēs neviens neizglābsimies. Bet karš taču drīz beigsies. Vai tiešām atmaksājas tā zaudētājiem tik dedzīgi kalpot, piesieties gluži nevainīgam cilvēkam?»

«Ak, suņa mēsls, par maz vēl dabūji? Gribi vēl?»

«Lai nu kā, bet kaušanas un šaušanas šais gados nav nekad trūcis.»

Tad nu viņš man tā iespēra pa vēderu, ka atmodos tikai tumšajā klētiņā, kas bija bāztin piebāzta ar cilvēkiem. Pazinu Indriķi Buku, pazinu Alekša Šiliņa sievu — triju bērnu māti Martu Mucenieci, mežsargu Matīsu Zih- mani. Pārējie man bija sveši. Arī viņi visi bija dauzīti ar to pašu zaraino nūju, arī no viņiem bija mēģināts izspiest ziņas par partizāņiem, bet arī viņi visi bija klusējuši. Nākamajā dienā Martu Mucenieci, Indriķi Buku un citus izveda no klētiņas. Drīz vien atskanēja šāvieni. Laikam viņus nošāva. Bet kāpēc turpat klētiņā atstāja dzīvu mani un vēl kādu jaunu vīrieti, kurš sacīja, ka viņu uzskatot par izpletņu lēcēju? No Biežiem mūs abus pārveda uz Siseņiem, saķēdēja kopā roku dzelžos — manu labo roku ar viņa kreiso, pēc tam uzgrūda bēniņos un aizslēdza durvis. Tur gulēja vēl kāds trešais arestētais — tā sadauzīts, ka pat piecelties lāgā vairs nevarēja.

«Tik svarīgus putnus Ventspils kungi paši vēlas redzēt,» pratinātājs vēl noteica.

Bēniņu grīda bija nobērta ar smiltīm un sausām koku lapām. Par laimi, zem lapām vienā kaktā atradās sarūsējušas ecēšu tapas un tamlīdzīgi lūžņi, ar kuru palīdzību izdevās atbrīvoties no roku dzelžiem. — Un Žanis parā- dījā svaigu nobrāzumu labās rokas delmā. — Ar šiem pašiem lūžņiem arī atlauzām mazās durtiņas bēniņu galā. Pie tām bija pieslietas trepes, it kā uz pasūtījumu, lai mums nebūtu jālec, taču uz kāpšļiem uzlikti skārda gabali, kuriem tad nu nāktos žvadzēt. Uzmanīgi noņēmām tos un salikām bēniņos.

To visu darījām, skanot dzērāju dziesmām, jo apakšā SD žūpoja. Vienreiz pat likās, ka nekas neiznāks — aiz stūra parādījās sargs ar šauteni. Taču viņš tikai nolaida ūdeni, bet vaļējo lūku melnajā tumsā nepamanīja. Mēs abi laimīgi nokāpām zemē. Mans biedrs tūlīt devās pāri Abavai, bet es sāku meklēt jūs. Visu laiku kaut kur sirdī, apziņas dziļumos mita cerība, ka šoreiz kaulainā aizies garām, ka nav vēl nolemts mirt, — domīgi piebilda Žanis Abersons.

— Pārliecība vienmēr stiprina cilvēku, grūtā brīdī palīdz atrast izeju, it sevišķi, ja šāda pārliecība ir drošsirdīgam cīnītājam.

Mačiņš nešaubīgi ticēja Žanim Abersonam, taču kārtības labad pārbaudīja. Viņš noskaidroja, ka Zaņa lietā pratināta Siseņu māju iemītniece Alise Beierbaha. Viņa Mačiņam apstiprināja, ka Žanis kopā ar kādu vīrieti bijis ieslēgts Siseņu bēniņos, no kurienes naktī aizbēdzis. Paģirainie esesieši no rīta lādējušies, lamājuši cits citu. klaiņājuši pa apkārtējiem krūmiem, meklējuši bēdzējus, bet veltīgi.

Alise Beierbaha un viņas audžutēvs Fricis Zalkovskis abi bija Spartaka ziņotāji, un tieši Žanis Abersons viņus iesaistīja bīstamajā izlūkošanas darbā. Alise ar savu audžutēvu brauca uz Zlēku un Cirkales ciemiem, novēroja kustību pa lielceļu. Draudzīgās sarunās ar apkārtējiem iedzīvotājiem uzzināja, kurās mājās nometinājušās policijas vai karaspēka vienības. Ļoti noderīgs izlūkiem bija Friča Zalkovska amats. Hidrometeoroloģiskā dienesta novērotāja darbs bija saistīts ar pastāvīgiem izbraukumiem, lai dažādās vietās Abavā pārbaudītu ūdens līmeni, kā arī nokrišņu daudzumu un sniega segas biezumu. Sādu braukšanas brīvību viņš izmantoja, lai satiktos ar cilvēkiem un novērotu kustību pa ceļiem. Savāktās ziņas nodeva personīgi Žanim Abersonam, tāpat Kurzemes katlā iznākošās avīzes, jo arī tās interesēja Kārli Mačiņu.

Alise redzējusi, kā 5. decembri vācu soda vienība uz Siseņiem atveda apcietinātus vīriešus. Viņa ar bailēm pazinusi Zani. Taču mājās bija apmetusies kāda vācu armijas daļa, soda vienībai tajā vairs nav bijis vietas, tā izraudzījusies nelielu vaļinieku mājiņu pašā Abavas krastā apmēram metrus divsimt no dižās mājas.

Vakarā Alise izsaukta uz nopratināšanu. Jautāts, vai viņa pazīstot Zani, vai šis neesot sakaros ar partizāņiem.

— Ļoti labi pazīstu, — Alise droši atbildējusi, — bet par kaut kādiem neatļautiem sakariem pirmo reizi dzirdu.

Spartaka grupas ziņotājs Ansis Gulbis no Krojām savukārt pastāstīja, ka naktī viņa mājās iemaldījies svešs, izvārdzis cilvēks, kam ledus lāstekas karājušās ne tikai no mēteļa, bet pat no cepures. Iedzēris siltu tēju, atkusis un pārģērbies, svešinieks pastāstījis, ka bijis ieslēgts kādas mājas bēniņos, saslēgts roku dzelžos kopā ar vēl vienu vīrieti, kam bijuši melni, lokaini mati. Naktī tomēr izdevies rokas no dzelžiem atbrīvot un aizmukt.

Tā kā nekādi neizdevās noskaidrot, kas ir bijuši Zaņa Abersona ciešanu un laimīgās bēgšanas biedri, Mačiņš tālāko izziņu pārtrauca.

7. NO KAUJAS LĪDZ KAUJAI

Mačiņš negaidot saņēma Centra kategorisku aizliegumu spartakiešiem iesaistīties diversiju darbā un prasību nekavējoties atdalīties no partizāņiem, konspirēties un nodarboties tikai ar izlūkošanu.

Centra rīkojums bija saprotams, pēdējās kaujās daudz nevajadzēja, lai aizietu bojā arī viņi, frontes izlūki. Diez kas vēl nebūtu noticis, ja Sarkanā Armija nesākusi uzbrukumu pie Saldus.

Bez tam štābs taču desantēja speciālas izlūku diversantu grupas — desmit līdz piecpadsmit cilvēku. To uzdevums tad arī bija kopā ar partizāņiem dezorganizēt vācu aizmuguri, palīdzot frontei. Spartakam vajadzēja nodarboties galvenokārt tikai ar izlūkošanu, bet galvenās izlūkošanas ziņas līdz šim savāca tie paši partizāņi, no kuriem nu nācās atdalīties un kurus nācās pamest bez komandiera un, galvenais, bez rācijas. Tieši tas Spartaku visvairāk nomāca, jo «Sarkanajā bultā» nepārtraukti nāca

klāt jauni cīnītāji, tā vēl nebija līdz galam saliedējusies monolītā spēkā.

Mačiņš par «Sarkanās bultas» komandieri ieteica Centram apstiprināt Viktoru Stolbovu, kurš bija bijis kopā ar partizāņu pirmo komandieri Vladimiru Semjo- novu no pašiem «Sarkanās bultas» pirmsākumiem, būdams diversiju un kaujas vada komandieris, sekmīgi vadīja partizāņus cīņās pret hitleriešiem, izpildīja ne vienu vien svarīgu uzdevumu.

Organizatoriski «Sarkanā bulta» tagad tika sadalīta divos diversiju vados, vienā izlūkošanas vadā, vienā ložmetēju vadā un materiāli tehniskās apgādes daļā. Un pats svarīgākais — Mačiņš pieprasīja «Sarkanajai bultai» radistu, lai tā varētu darboties pilnīgi patstāvīgi.

Centrs atsaucās ļoti ātri, kārtējā radiogrammā ziņojot:

«Naktī uz 17. decembri uz jūsu signāliem tiks desantēts radists un trīs kravas maisi Petrova grupai.»

Petrova grupa bija viena no štāba desantētajām izlūku diversantu grupām.

Partizāņi sagatavoja vietu Kadaru tīrelī. Tieši paredzētajā laikā nakts tumsā nelielā augstumā virs tīreļa iznira lidmašīna ar pusapslāpētiem motoriem. Apmetuši vienu loku, lidmašīna aizlidoja rietumu virzienā. Atri vien bez sevišķām pūlēm partizāņi sameklēja trīs kravas maisus, bet radistu neatrada. Viņi izmeklēja gandrīz vai visu tīreli, izskatīja krūmus, meža nomales, ūjināja, taču bez panākumiem.

Mačiņš steidzīgi ziņoja Centram:

«Kravu pieņēmām. Nav radista.»

Sekoja atbilde:

«No lidmašīnas ar izpletņiem izmesti trīs kravas maisi un radists.»

Meklēšanu turpināja nu jau daudz plašākā rādiusā. Un ' tad partizāņi uzgāja radista līķi ar neatvērušos izpletni un sadauzītu rāciju. Nez kāda tehniska defekta dēļ izpletnis nebija atvēries automātiski, bet radists apmulsumā nebija izmantojis izpletņa atvēršanai rezerves rokturi. Partizāņi apbedīja viņu meža nomalē, bet trīs kravas maisus nodeva saviem kaimiņiem — Petrova grupai, kas darbojās Usmas ezera apkaimē.

Naktī uz 21. decembri bojā gājušā radista vietā Centrs desantēja astoņpadsmit gadus veco Zinaīdu Jakušinu un divus kravas maisus ar patronām un drēbēm. Nu

«Sarkanā bulta» varēja darboties pilnīgi patstāvīgi bez spartakiešu aizbildniecības. Jaunā radiste strādāja prasmīgi un līdz pašām kara beigām nodrošināja partizāņu vienībai sakarus ar Centru.

Partizāņu vienībā izveidojās arī VK(b)P un VĻKJS pirmorganizācijas. Partijas darbu vadīja Mihails Streļņikovs. Pirmorganizācijā bija septiņi biedri un septiņi partijas biedru kandidāti. Trīsdesmit astoņus komjauniešus vadīja Mihaila Streļņikova vietnieks komjaunatnes darbā — Vladimirs Strods.

Partijas biedriem un komjauniešiem «Sarkanajā bultā» bija vairāk darba un uzdevumu nekā citās partizāņu vienībās. Leģionāri, rubenieši un citu vācu vienību dezertieri iekļāvās «Sarkanajā bultā» vispirms tāpēc, lai izbēgtu no nāves vai koncentrācijas nometnes, ko viņiem bija sagatavojusi SD. Vai Sarkanā Armija atzīs, ka viņi cīnījušies pret fašistiem, lai. gan vienam otram no viņiem iznācis vispirms būt Volhovā un citur? Katram savs stāsts, katram sava bēda un nelaime, bet atbilde jādod visiem. Dažādu tautību dezertieri no visdažādākajām vācu vienībām, kara gūstekņi, gan no nometnēm izbēgušie, gan «brīvlaistie», kuri bez apsardzes strādājuši pie vietējiem saimniekiem, bēgļi no pārējiem Latvijas apvidiem un bēgļi no citām republikām, vietējie iedzīvotāji, ļoti raibs nacionālais, šķiriskais un politiskais sastāvs. Saliedēt tādu grupu — tas nebija vienas dienas un nedēļas uzdevums, tomēr pamazām izdevās ieskaidrot, ka par viņiem uzvaras dienā spriedīs galvenokārt pēc tā, ciic aktīvi viņi paši šo uzvaru būs kaldinājuši. Tagadne un nākotne taču aizvien svarīgāka par pagātni. Un «Sarkanajā bultā», kaut arī tās sastāvs bija tik ārkārtīgi raibi, nebija neviena nopietna nodevības, gļēvulības vai dezer tēšanas gadījuma. ,

Kad «Sarkanā bulta» bija organizatoriski, politiski un militāri nostiprināta, Mačiņš atlasīja astoņus fiziski spēcīgākus un drosmīgākus partizāņus, kuri labi pazina apkārtni un vietējos apstākļus un pārvietojās uz Kuldīgas apvidu tuvāk «Nord» grupējuma štābam.

Dziļā mežā Riežupes krastā spartakieši izraka baļķu zemnīcu, ārpusi meistarīgi nomaskēja, virsū uzstādīja mazas eglītes, izeju noklāja ar sūnām. Bija arī rezerves izeja, kas veda tieši uz upes krastu. Visas pieejas nominēja, atstājot tikai vienu šauru taciņu, pa kuru paši staigāja, aizvien rūpīgi slēpdami pēdas, dažkārt pat nesdami sev līdzi sniega maisu, lai tās aizbērtu.

Riežupe, savākdama ūdeni no sīkām urgām un valkiem, bija dziļi iegrauzusies irdenajos kaļķakmens slāņos. Ne pārāk tālu no spartakiešu bunkura Riežupe satecēja ar Veldzi, un jauno upi, pašas Ventas pieteku, sauca jaunā vārdā — par Liekni.

Spartakieši vēl iekārtoja trīs labi nomaskētas un prasmīgi uzbūvētas slepenas rezerves zemnīcas. Vienu Bebr- upes krastā pie mežsargu mājām Zirgvalkiem, kuru agrākais īpašnieks bija aizmucis nezināmā virzienā, jo viņam te bija kļuvis par karstu: vienu dienu partizāņi, citu — soda ekspedīcija.

Otro rezerves bunkuru uzcēla pie Abavniekiem, netālu no Tīruma tēvamājām, bet trešais rezerves bunkurs atradās Kingutu purvā nelielā saliņā, uz kuru pat zinātājam bija pagrūti aiztikt: visapkārt ūdens un rāva līdz jostasvietai.

Rezerves zemnīcās izvietojās Spartaka vistuvākie palīgi: Žanis Abersons, Indriķis un Ādams Tīrumi, Elmārs Apmanis un citi.

Decembra nogalē Abavnieku bunkurā spartakieši sarīkoja īstu kaujas apspriedi, pirmo pēc atdalīšanās no «Sarkanās bultas».

— Rezultātus vērtēsim nevis pēc savāktā materiāla daudzuma, kaut, protams, kvantitāte arī svarīga, bet galvenokārt pēc tā nozīmīguma, — teica Mačiņš. — Ziņām jābūt precīzām, izsmeļošām, detalizētām. Svarīgas pat automašīnu borta zīmes, jo tās katrai vienībai ir atšķirīgas un mūsu pavēlniecībai ļauj noteikt, kādas karaspēka daļas tiek pārvietotas vai parādījušās jaunā vietā. Un pats svarīgākais — jāzina ne tikai tas, ko ienaidnieks dara šo- oien, bet ļoti bieži nepieciešams uzzināt, ko viņš nodomājis darīt tuvākajā vai tālākajā nākotnē, savlaicīgi atklāt viņa nodomus, plānus, pasākumus.

Grupas komandieris brīdināja visus palīgus ievērot visstingrāko konspirāciju un disciplīnu. Lai neuzķertos uz SD, abvēra vai citu okšķeru makšķeres, jābūt modriem un uzmanīgiem, nedrīkst pat vistuvāko draugu runās lieki pieminēt noslēpumus. Taču vēlreiz pats svarīgākais: ja tomēr gadās iekrist — nenodot biedrus, neko nestāstīt, ja nu vienīgi uzdoties par vācu armijas dezertieri, jo tādus parasti sūtīja tikai uz speciāliem dezertieru savākšanas punktiem.

—    Labāk mirt nekā kjūt par nodevējul — uzsvēra Mačiņš.

Vēl viņš piebilda, ka izlūkošanas darbam uzaicinājis pašus labākos un drosmīgākos partizāņus un, cerams, savā izvēlē nebūs kļūdījies.

Aprunājies ar palīgiem par sīkākām darba dētajām, norunājis pastkastītes, Mačiņš ar Gromski devās atpakaļceļā uz Riežupes bunkuru, kuru nezināja pat visi viņa tuvākie palīgi.

Saltais gaiss patīkami koda degunā, zem kājām gurkstēja sniegs.

—    Es redzu svaigas zaķa pēdas, — Mačiņš ieteicās. >— Kaut kur jābūt arī pašam ausainim.

Tepat no krūma apakšas izmetās pelēkais zaķis un dīvainiem lēcieniem pacirtās sānis.

«Vēl viens solis un būtu gandrīz viņam uzkāpis virsū», Mačiņš tikai paspēja nodomāt. «Ir gan viltnieks, tā prot noslēpties.»

Vēlu vakarā izlūki sasniedza savu zemnīcu Riežupes krastā, kur viņus jau gaidīja Kušņikovs.

Ceļā noguruši, spartakieši likās uz auss. Viņi nebija vēl paspējuši iemigt, kad pa ventilācijas lūku sadzirdēja solus, tādu kā dipoņu, tādu kā mīņāšanos uz vietas, tad atkal rikšus. Pēc brīža iežadzinājās žagata.

—    Puiši, kāds staigā! Tā melnsvārce velti knābi vajā nepletīs! — Gromskis, paņēmis granātu un automātu, piecēla bunkura ieejas durvis. Spocīgajā mēnesnīcā viņš ieraudzīja lielu mežacūku satraukti ostām zemi. Laikam šī par varēm gribēja zināt, kādi radījumi apmetušies viņas ilggadīgajā klaidu apgaitā. Gromskis paķēra snaipera šauteni ar trokšņu slāpētāju un pirmajā šāvienā nogāza meža saimnieci. Nu nācās atteikties no godīgi nopelnītās nakts atpūtas, lai medījumu uzšķērstu un liemeni sadalītu uz pusēm. Tā vieglāk būs aiznest uz Indriķa Tīruma mājām, lai tur nožāvētu, pusi atstājot saimniekiem par darbu. Medījums šoreiz bija īstajā laikā, jo ziemas vidū gan izlūkiem un partizāņiem, gan viņu atbalstītājiem nācās sajozt siksnu.

Agrīnā rīta stundā spartakieši uzmanīgi un rūpīgi izlūkoja apkārtni, bet atrada tikai savas un mežacūkas pēdas. Taču Mačiņš nejutās īsti lādzīgi un pārmeta Gromskim:

—    Kādam velnam tāda minēšana, ja gar zemnīcu var špacierēt? Tā var atnākt hitlerieši un paņemt mūs kā cāļus.

—    Hitlerieši uz mežu nekad neiet pa vienam, bet veseliem bariem, — taisnojās Gromskis, jo tieši viņš mīnēja bunkura apkaimi. — Bars taču nevar netrāpīt uz kādu mīnu. Cita lieta tāds meža zvērs, kuilis vai briedis, tam iespējams arī pārskriet, neskarot mīnas.

Mačiņš nekā neiebilda, taču neizklīda viņa šaubas par minējuma efektivitāti.

Rīta pusē pieauga sals. Gar pašu zemi vilka kluss, bet svēlīgs ziemas vējš, putinādams gandrīz vai caurspīdīgas sniega vērpetes. Mačiņš vatenī, vatētās biksēs, ausainē un garajos zābakos devās pārraudzīt pastkastīti zem kāda ne visai iezīmīga celma. Sākumā sniega aizputinātajā mežā kājas stiga gandrīz vai līdz ceļiem. Tad viņš izgāja sīkiem krūmiem apaugušā plocī, kur sniega kārta jau bija sablīvējusies. Pavisam viegli iet bija pa atklātu lauku, kuru sedza stingra sērsna, pat pēdas nepalika.

Toreiz Mačiņš, protams, nevarēja zināt, ka 1942. gada rudenī Ventas—Usmas ieplakā bija nolaidušies un pa šīm vietām gājuši slavenie izlūki Alfrēds Ķūde, Alberts Pētersons, Jēkabs Bierands, kuri apmetās Alsungas pagastā, ievāca un pārraidīja Centram svarīgas ziņas par vācu karaspēka izvietojumu Kuldīgas un Aizputes apkaimē, par Liepājas ostas darbību, par aerodromiem, noliktavām. Tā paša gada decembrī nevienlīdzīgā cīņā Ķūde un Pētersons krita. Taču kara gados bieži atgadījās, ka vieni krita, viņus nomainīja citi, kas turpināja iesākto cīņu, neko nezinot par saviem priekštečiem.

Ar lielām pūlēm Mačiņš sameklēja vajadzīgo celmu, jo sniegs visas atšķirības zīmes bija nolīdzinājis. Atkaš- t^ājis mizu, viņš parakņājās zem celma un izvilka nelielu papīra vīstoklīti, kuru turpat izlasīja, kā jau tas izlūkiem pieņemts.

«… Ventspilī iebrauca trīs kuģi, stāv pie pils. Dienā krauj dažādas mantas, naktī — karaspēku un kara materiālu. .. Venera.»

Mačiņš ieskatījās pulkstenī. Līdz seansa sākumam vairs maz laika, bet jāiet prāvs gabals, tāpēc viņš aši devās atpakaļ. Zemnīcā kaķacs spokainajā gaismā Kušņikovs jau šifrēja Zaņa Ciņa ziņojumu par netālu no Zūrām uzbūvēto pagaidu aerodromu ar pilnīgu tā izmēru un tehniskās apgādes apraksta, ko no citas pastkastītes bija atnesis Gromskis.

Maciņš pasniedza Veneras ziņojumu.

—    Žigli pārraidi Centram.

Šifrējis arī šo radiogrammu, Kušņikovs ar Gromski devās uz pauguru. No debesīm kā no caura maisa sāka birt lielas, slapjas sniega pārslas.

—    Kas tas par laiku šajā Kurzemē, — sūkstījās Kušņikovs, uzsviezdams antenas galu ar piestiprināto atsvaru uz visaugstākās egles. — Nupat no rīta bija skaidrs un pamatīgi piesala, te jau krīt slapjš sniegs, mākoņi karājas egļu galotnēs, skaties, ka vēl nesāk līt.

—    Atlantijas okeāns nosaka klimatu, — Gromskis paskaidroja un gāja atpakaļ sarīkot vakariņas.

Kad Kušņikovs, beidzis pārraidīt radiogrammu, atgriezās zemnīcā, Gromskis jau bija uzvārījis kartupeļus un uzcepis mežakuiļa šķiņķa šķēles.

Mačiņš un Gromskis katru dienu apmeklēja pastkastītes, kur saņēma vērtīgu izlūkošanas materiālu. Venera ziņoja, ka padomju lidotāju nosviestās bumbas uz Kuldīgas, Aizputes, Liepājas ceļiem trāpījušas mērķī — uzspridzinātas vairākas munīcijas un degvielas noliktavas, sadragātas automašīnas, nogalināti daži desmiti hitleriešu.

Fricis Austers ziņoja, ka Rendā izvietojusies 650. divīzija un tās štābs. Pie Spāres liela karaspēka koncentrācija.

Merkurijs ziņoja, ka arī pie Liepājas liela karaspēka un tehnikas koncentrācija. Iekrauti un gatavi aiziešanai trīs kuģi.

Žaņa Valtmaņa grupa darbojās Usmas ezera rietumu krastā. Viņš ziņoja, ka tur aktivizējusies karaspēka vienību kustība, hitlerieši izcērt kokus dabas rezervātā Moricsalā, pagastu varasvīri dzen vietējos iedzīvotājus uz Usmas ezeru skaldīt ledu un ierīkot šķēršļu joslas, lai padomju lidmašīnas nevarētu ezeru izmantot kravas piegādāšanai, ievainoto sarkanbultiešu un izpletņu lēcēju transportēšanai pāri frontes līnijai.

Centrs interesējās par stāvokli Ventspils ostā un pilsētā. Uz Ventspili Mačiņš saposa Akselu Ambergu, kurš labi prata vācu valodu. Ģērbies vācu armijas formā, apgādāts ar krituša vācu kareivja dokumentiem, viņš devās ceļā un Spāres stacijā mierīgi iekāpa vilcienā.

Ventspils ņudzēja kā iztraucēts skudru pūznis. Ambergs spraucās cauri cilvēku drūzmai, redzēja ierindā soļojam daudzas karaspēka vienības. Vieni gāja uz staciju, citi uz jūras pusi. Karavīru un satrauktu civilistu pūlis drūzmējās ostā, kur stāvēja daži transporta kuģi. Ventas grīvas labajā krastā glūnēja resni baļķi, kuriem iztālis vajadzēja atgādināt smagos lielgabalus. Pilsētas nomalē esesieši konvojēja arestētos cilvēkus, kam garāmgājēji nepiegrieza gandrīz vai nekādu vērību, laikam bija pie tā pieraduši.

Ventspils centrā kādā dzertuvē Ambergs iepazinās ar vācu kareivi, kurš dzērumā bija viesmīlīgs un runīgs. Viņš dižojās, ka esot kādā ļoti slepenā organizācijā, kuras nosaukumu maz kas zinot, šī organizācija gatavojot cilvēkus darbam sarkano aizmugurē.

—    Kas tur sevišķs, — Ambergs nomurkšķēja, — es arī strādāju līdzīgā organizācijā.

—    Ko? — iesaucās kareivis. — Tu arī esi no jagdfer- banda?

—    Nē, no citas — vēl slepenākas organizācijas, — Ambergs atcirta.

Piedzērušais kareivis lielījās, ka policijas vienības un jagdferbands gatavojas uzsākt cīņu pret partizāņiem Usmas ezera rajonā.

—     Tieši tāpēc jau arī es šeit esmu, — Aksels Ambergs viņam mierīgi paskaidroja. — Vienreiz visām tām nejēdzībām jādara gals.

—    Pareizi! — nu jau vairāki viņam piekrita.

Aksels Ambergs daudz uzzināja par Ventspilī un pilsētas apkaimē novietoto karaspēku, kurš gatavojas tīrīt Kurzemes mežus un pret kuru nu būs jācīnās Spartakam, «Sarkanajai bultai» un citām vienībām. Vienīgi akcijas sākuma laiku nekā neizdevās uzzināt.

«Varbūt Andžs Leja to noskaidros,» viņš nodomāja.

Vienam no pirmajiem Spartaka ziņotājiem Andžam Lejam-Merkurijam bija trīs brāļi — Ādams, Jānis un Jēkabs.

Aizsargs Jēkabs Leja pirmajās vācu okupācijas dienās iestājās pašaizsardzības grupā, pēc tam strādāja par šoferi Štrallo organizācijā, bet 1944. gadā iestājās jagdferbandā. Viņš stāstīja brālim Andžam, kad tiek gatavota mežu ķemmēšana, kā arī par citām paredzētām SD un jagdfer- banda akcijām, bet Andžs Leja visu uzzināto tūlīt pavēstīja Spartakam, tāpēc arī «Sarkanā bulta» tik bieži veiksmīgi izvairījās no samērā prasmīgi izliktiem slazdiem.

Arī otrais brālis Ādams Leja strādāja par šoferi jagd- ferbandā.

Jēkabs un Ādams bieži braukāja uz Ventspili, Liepāju un Pāvilostu, daudz ko zināja par kuģu kustību ostās. Starp citu, viņi pastāstīja brālim, ka Plieniekos un Rum- beniekos mežakaķi, kā tautā saukāja jagdferbandiešus, pulcējas uz meža tīrīšanas akciju. «Sarkanās bultas» cīnītāji Rumbeniekos nodedzināja munīcijas noliktavu, bet pie Plieniekiem uzspridzināja tiltu.

Kad Andžs Leja paziņoja, ka Rūmniekos izvietota ieroču noliktava, ka pa Stietu tiltu notiek intensīva vācu karaspēka daļu kustība, «Sarkanās bultas» cīnītāji uzspridzināja abus objektus.

Arī trešais brālis Jānis Leja bija jagdferbandā.

Pats Andžs sekoja brājiem, ari iestājās jagdferbandā un iekārtojās darbā ceļu departamentā Kuldīgā. Nu viņš bieži braukāja ar automašīnu uz Kuldīgu un Ventspili, no kurienes atveda vērtīgas un precīzas ziņas. Un tagad Kārlim Mačiņam jagdferbands ar visu savu slepenību Joti bieži bija kā uz delnas saredzams.

Andža Lejas lielos nopelnus izlūkošanas darbā Kārlis Mačiņš atkārtoti uzsvēra savā pēckara atskaitē.

Aksels Ambergs šo to zināja, bet vairāk gan nojauta par Andža Lejas sakariem ar Kārli Mačiņu, tāpēc tik pārliecinoši nodomāja: «Varbūt Andžs Leja to noskaidros,» — un nebija kļūdījies.

Kara pēdējā posmā hitlerieši, atstādami teritoriju pēc teritorijas un nepārtraukti «saīsinādami frontes līniju», sāka gausties, ka Sarkanā Armija labi mācījusies no viņiem, protot lietot «šķēres» un «katlus», tas ir, ielenkt lielākus pretinieka grupējumus, bet viņi paši nemaz nemācoties no saviem . ienaidniekiem, neapgūstot padomju partizāņu pieredzi graujošas darbības izvēršanai pretinieka aizmugurē. Lai kaut ko labotu, hitlerieši izveidoja jaunu diversantu vienību, kuru nosauca par SS jagd- ferbandu. Par tās vadītāju iecēla SS oberšturmbanfīreru Oto Skorceni, kas nevarēja sūdzēties par pieredzi dažādu diversiju rīkošanā.

Hitlerieši jagdferbandiešiem izvirzīja Joti plašus uzdevumus: sagrābt un iznīcināt sevišķi svarīgus stratēģiskus m

objektus, postīt komunikācijas, uzbrukt štābiem, nolaupīt vai nogalināt ievērojamus pretestības kustības vadītājus, partizāņu vienību komandierus, vākt militāras ziņas, organizēt bandas un sacelšanās. Ar plaši izvērstu jagdfer- banda darbību hitlerieši cerēja kaut cik attālināt savu galīgo sagrāvi. ,

Jagdferbands darbojās pret visām valstīm, kuras karoja ar Vāciju, taču ļoti lielu vērību hitlerieši veltīja jagdfer- banda organizēšanai austrumos, kur tam vajadzēja izvērst aktīvu darbību Sarkanās Armijas aizmugurē. Par «SS Jagdverband Ostland» priekšnieku iecēla četrdesmit piecus gadus veco Manfrēdu Pehau. Kara sākumā viņš bija dienējis einzacgrupā, kā hitlerieši sauca operatīvās grupas, strādājis par SD daļas priekšnieku Lokņā, piedalījies partizāņu apkarošanas operācijās pie Sebežas, Osve- jas, Minskas, Baranovičiem. Zoda kreisajā pusē viņam bija labi saredzamas divas naža rētas — trakulīgās jaunības piemiņa.

Par «SS Jagdverband Ostland» operatīvā štāba vadītāju Kurzemē iecēla Borisu Jankavu. Viņš, tāpat kā Pehau, bija dienējis einzacgrupā, piedalījies daudzās soda ekspedīcijās pret partizāņiem un mierīgajiem iedzīvotājiem Ļeņingradas un Pleskavas apgabalā, Baltkrievijā un Latvijā. Bet pats svarīgākais: 1944. gadā abi papildināja savas zināšanas ļoti slepenajā SD diversantu augstākajā skolā Hāgā.

Jankavs tūlīt kontaktējās ar jau daudzkārt pieminēto Haselmanu, lai izveidotu jaunu diversantu vienību. Hasel- mans nodeva Jankava rīcībā daļu savas aģentūras. Pa visu Kurzemi vāca šucmaņus, arājiešus, aizsargus, leģionārus un tamlīdzīgus tipus.

Pēc paša Skorceni ieteikuma Jankavs izstrādāja jagd- ferbanda nolikumu. Tajā viņš centās neizpaust vācu iniciatīvu un līdzdalību šajā pasākumā, bet maskēties ar pagrīdes cīņas organizāciju, kuras lozungs — «brīva, neatkarīga Latvija». Skorceni bija teicis: «Nekas nevar būt ļaunāks, ja kļūst zināms, ka pretestības kustību organizē kaut kāda vācu iestāde.»

Slepenajā nolikumā Jankavs, starp citu, jau minēja, ka aiz šīs organizācijas faktiski atrodas «SS Jagdverband», bet fiktīva organizācija nepieciešama, lai apvienotu vis- dažādāk domājošos, bet tai pašā laikā pretboļševistiski noskaņotos iedzīvotājus vienotai cīņai. Ja Kurzeme nonākšot boļševiku varā, latviešu cīņas organizācijas «SS Jagdverband» štābs pārņemšot visu pretestības vadību… Pretestības kustības veidošanā smalki nospēlēts organizatoriskais darbs esot sevišķi svarīgs. Sī darba veikšanai nepieciešama tautas uzticība un mērķa apzināšanās. Tautas uzticības panākšanai jāizlietojot visi līdzekļi, bieži izsmalcināti un sarežģīti…

«Legālā nelegalitāte», kā uzsvēra Jankavs, pašreizējiem Kurzemes apstākļiem esot piemērotākais darbības veids. Sis apstāklis sevišķi svarīgs tāpēc, ka «SS Jagdverband Ostland» nav pilnīgi atsevišķa organizācija, bet tās locekļi atrodas citās organizācijās, valsts un pašvaldības dienestā…

Jāizmantojot katra iespēja maskēties ar citu organizāciju apliecībām, amatiem, uzdevumiem. Jāizvairoties popularizēt «SS Jagdverband Ostland» nosaukumu.

Un tā diversantu nosaukums netika lietots ikdienas sarunu valodā, tautā viņus saukāja par «meža kaķiem». «Meža kaķus» nepakļāva totālajai mobilizācijai un nesūtīja uz fronti.

Jankava štābs izvietojās Kuldīgas apriņķa Kabiles pagasta Dravās. «Meža kaķi» dzīvoja Grauždumpjos, Ģil- dārtos, Ozoliņos, Vītoliņos, Liepiņos un citās lauku mājās. Viņi aktīvi gatavojās nelegālajai darbībai Sarkanās Armijas aizmugurē — mācījās spridzināt, dedzināt, slepkavot, vākt militāras ziņas.

Tepat blakus Abavas mežos aktīvi darbojās «Sarkanās bultas» partizāņi, kuri nedeva hitleriešiem mieru ne dienu, ne nakti. Nedz Jekelns, Fišers, Ruprehts, Fukss, Arenss, Kīns, kuri bija atbildīgi par «Nord» grupējuma aizmugures drošību, nedz vietējā policija, aizsargi, žandarmērija nevarēja tikt galā ar partizāņiem. Un, galvenais, «Sarkanā bulta» gluži kā magnēts pievilka dezertierus no latviešu SS leģiona un citām karaspēka daļām. Tas stipri tracināja Bangerski.

Pēc kara Jankavs liecināja:

«Mani izsauca Bangerskis un jautāja: «Ar ko nodarbojas jūsu cilvēki?» — «Izņemot apmācības, pagaidām neko vairāk nedara,» es atbildēju. Viņš uzprasīja: «Cik jūsu rīcībā tādu ir?» Man ar viņu nebija nekādu dienesta attiecību, tāpēc stāstīju par saviem cilvēkiem, cik man atļāva dienesta pienākumi. Informēt viņu visos sīkumos man nebija pamata un tiesību. Bet viņš, cik es sapratu,

jau bija informēts visā pilnībā. Es teicu, ka manā rīcībā ir apmēram tūkstoš trīssimt vīru. Bangerskis bija neapmierināts, ka tāda cilvēku masa dzīvo bezdarbībā.

Pēc dažām dienām Bērends pavēlēja iesaistīt manus cilvēkus cīņā pret partizāņiem un izpletņu lēcējiem Ventas—Usmas ieplakā. No maniem diversantiem bija saformētas desmit jagdkomandas, katrā pa piecdesmit cilvēku. Tās cīnījās galvenokārt pret «Sarkanās bultas» partizāņiem un izpletņu lēcējiem.»

Kaut atlikušie diversanti gatavojās darbam Sarkanās Armijas aizmugurē, tomēr arī daudzi no viņiem tika iesaistīti cīņā pret partizāņiem. Viņi vāca informāciju par «Sarkanās bultas» uzbūves struktūru, apbruņojumu, cīņas taktiku, sastāvu. So to viņiem arī izdevās savākt. Par to liecina jagdferbanda dokumenti, kas saglabājušies līdz mūsu dienām.

««Sarkano bultu» vada komisārs, apmēram 45 gadus vecs, 168 cm garš; sarkani, kupli mati, arī bārda, nēsā divus naganus, staigā ar pavadoņiem ..,

Komandieris Semjonovs noslīcis Abavā.

Bandas kodolu sastāda 19 dezertieri no policijas bataljona, no nometnēm izbēguši karagūstekņi, vietējie iedzīvotāji.

Stolbovs, apmēram 23 gadus vecs, labi noaudzis, maiga seja, neizskatās briesmīgs, gaiši, blondi mati, gaiši zilas acis, mīl «uzcirsties», runā latviski ar krievisku akcentu, balss sievišķīga.

Indriķis Tīrums, 168 cm garš, kalsnējs, bāls, slimo ar plaušām, brūni, plāni mati, bezgalīgi drošsirdīgs.

Ādams Tīrums, 177 cm garš, strups deguns, ļoti lielas kājas, stūrainas kustības, drošsirdīgs.

Ivanovs, apmēram 22 gadus vecs, ļoti labi noaudzis, glīta izskata, kupli, tumši brūni mati, brīvi runā latviski, drošsirdīgs.

Viktors, liela auguma, sievišķīga figūra, resns ģīmis, melni, cirtaini mati, runā ar krievisku akcentu, bailīgs.

Bandas funkers — zēns, 18 gadus vecs, krievs, melniem matiem, nēsā kādu boļševiku ordeni…

Banda sadalīta vados. Pirmo vadu komandē Stolbovs, otro — Ivanovs, trešo — Tīrums. Saimniecības vadā ieskaitīti slinkie un neuzticamie.

Gandrīz visiem mašīnpistoles, tikai dažiem šautenes,. 2—3 skaņu slāpētāji, lielāks skaits revolveru. Pusei no bandas olveidīgās granātas, 20 lielākas rokas granātas, 20 tanku mīnas …

Lielākā daļa vācu uniformās. Daļa privātā.

Piecu sešu dienu laikā banda maina savu uzturēšanās vietu. Tā bija izvietojusies Abavas labajā krastā, Krojas lejtecē, Kadaru purvā, Velogu māju tuvumā, Zūru mežniecības apgaitā. Bunkurus novieto ne biezokņos, bet meža klajumos. Ap nometni kilometriem tālu izvieto posteņus, kuri, tuvojoties apkarotājiem spēkiem, signalizē, ja ne citādi, tad ar šāvieniem…

Pie «Sarkanās bultas» ar pārtraukumiem ieradies kāds krievu kapteinis Vasja, domājams, izpletņu lēcēju komandieris. Viņa štābs atrodas pie Usmas ezera…»

Bet tas vēl nav viss. Jagdferbandieši mēģināja ari rezumēt «Sarkanās bultas» praktisko darbību, tās ietekmi uz vietējiem varas orgāniem. Šie ieraksti skaidri liecina, kas Ziemeļkurzemē bija īstie saimnieki.

«Pēdējā laikā bandītu darbība tā pastiprinājusies, ka paralizē pašvaldību darbu. Ventspils apriņķī normāli, bandītu neietekmēti apstākļi ir tikai Užavas, Vārmes un Zūru pagastos, kur atrodas lielākas vācu vienības un apvidus bez bieziem mežiem. Citos pagastos amatpersonas baidās doties dienesta braucienos, uzturēties naktīs savā dzīves vietā… Pastāvīgi draudi, nedrošība, nelāga apziņa par bandītu pārspēku viņus morāliski paralizē. Zlēku pagastā nevar darboties pagasta valde, jo bandīti ir faktiskie noteicēji pagastā. Bandītu darbība galvenokārt vērsta pret aizsargiem, policistiem un SD darbiniekiem. Ķemmējot mežu, atrasts Jāņa Rīmaņa līķis. Līķim piesprausta zīmīte latviešu valodā: «Tā klāsies visiem SD vīriem, kas nāks vajāt latviešu partizāņus.»»

Jāatceras, protams, un jāņem vērā, ka jagdferbandieši visādā veidā centās sabiezināt krāsas, pārspīlēt stāvokli, lai viņus pēc iespējas mazāk lamātu, ka viņi netiek galā ar saviem uzdevumiem. Piedevām «bandīti», kā viņi dēvēja partizāņus un citus padomju patriotus, bija jagdfer- bandiešu glābiņš no frontes, kur tomēr bija lielāka iespēja «uz ežiņas galvu likt» nekā retajās mežu ķemmēšanas akcijās, par kurām partizāņi dīvainā kārtā aizvien uzzināja, tāpēc centās no tām izvairīties, pārceļoties uz citu rajonu. Partizāņu spēks slēpās viņu mobilitātē, kā arī tautas atbalstā, ko jagdferbandieši lāgā nevarēja saprast.

Visāda ranga pagastu varas vīri varēja mierīgi braukāt savās darīšanās, ja vien sirdsapziņa bija kaut cik tīra, ja vien par viņu neģēlīgajiem darbiem tautas atriebēju taisnā tiesa nebija viņiem piespriedusi nāves sodu. Ja viena vai otra varas vīra tiešā darbība apdraudēja partizāņu, izlūku un atbalstītāju drošību, tad, protams, saruna bija īsa, jo karš ir karš — ari iēnaidnieka aizmugurē.

Tikpat kritiski jāuztver jagdferbandiešu žēlabas par bēgļu lielo skaitu Ziemeļkurzemē. Viņi bija ar varu atdzīti no apgabaliem, kurus hitlerieši bija uz laiku okupējuši. Protams, netrūka viņu vidū arī tādu, kas paši labprātīgi bija devušies līdzi vācu armijai, jo nodevēji un salašņas ir sastopami visās vietās.

«Stāvoklis kļūst katastrofāls vēl tāpēc, ka bandītu apdraudētos apvidos nometināts liels skaits krievu bēgļu, kuri klīst apkārt, iepazīstas ar pagasta apstākļiem un pēc tam informē mežiniekus. Nav nekādas iespējas izšķirt krievu bēgļus no bandītiem — krievs bez mašīnpistoles ir bēglis, bet ar mašīnpistoli bandīts …

Bēgļu skaits liels. Ugāles pagastā apmēram 600. Virbu pagastā līdz šim apmetušies 400. Usmas pagastā bēgļu skaits pārsniedzis vietējo iedzīvotāju skaitu. Zlēku pagastā apmēram 860 …

Ventspils apriņķa vecākais iesniedzis vāciešiem projektu sasāpējušā krievu bēgļu jautājuma atrisināšanai — izlaist tos cauri frontes līnijai uz krievu aizmuguri. Vācieši šo projektu noraidījuši, jo viņiem ir svarīgi parādīt pasaulei, ka krievi labprāt evakuējušies līdzi vācu armijai, kaut gan vairums krievu ir piespiedu kārtā evakuēti un labprāt atgrieztos Padomju Savienībā …

90% krievu bēgļu praktiski ir boļševistiski elementi. Viņu noskaņojums un vēlēšanās visā pilnībā parādījās Latvijas apvidos, kur boļševiku iebrukums nāca pārāk negaidīts (piemēram, Auces telpā 1944. gada augustā). Tur krievu bēgļi nekavējoties sabiedrojās ar Sarkano Armiju, sniedza tai dažādas ziņas… Liels procents krievu bēgļu atbalsta bandītu kustību… Atsevišķas personas ietilpst bandas sastāvā. Pārējie sniedz bandītiem attiecīgas ziņas, piegādā produktus, apģērbu.

Krievu bēgļi izdara apzinātu boļševistisku propagandu, izplata iedzīvotājos uztraucošas baumas …»

Jankava diversanti izstrādāja daudzus ieteikumus, kā apkarot partizāņu kustību. Šie ieteikumi mudžēt mudžēja no visādiem pārspīlējumiem un dažkārt bija diezgan attālinājušies no reālās dzīves.

«Bandītu apkarošanai joprojām nav nekādu redzamu panākumu. Novērojumi rāda, ka bandīti saprātīgi izvēlas savai darbībai apriņķu robežgabalus, jo apkarošanu vada apriņķu SD. Ja vienā apriņķī bandītus sāk pārāk aktīvi apkarot, tie pārceļas uz blakus apriņķi (no Kuldīgas apriņķa Rendas pagasta uz Ventspils apriņķa Zlēku pagastu, no Ventspils apriņķa Ēdoles pagasta uz Kuldīgas apriņķa Alšvangas pagastu)…

Lielākais trūkums bandītu apkarošanā ir dažādu vienību nesaskaņota rīcība. Tā, piemēram, Ventspils apriņķī bandītus apkaro SD, GFP, jagdkomandas, SS jagdferbanda grupas, aizsargu nodaļas, latviešu policijas bandītu apkarošanas komandas, pie tam nav nosprausti darbības rajoni, izveidoti sakari, norunātas paroles. Latviešu policijas sekmīgu darbību sevišķi kavē tas, ka vācieši neziņo par saviem panākumiem un izdarītajām akcijām pret bandītiem. Tā latviešu policijas darbinieki dažkārt nezina, vai attiecīgu personu meklēšana vēl jāturpina vai vācieši to jau paveikuši.

Liela daļa, varbūt pat lielākā no vīriem iesaistījušies dažādās jagdkomandās un citās bandītu apkarošanas vienībās, tikai lai pasargātu sevi no frontes un leģiona. Daudzi no viņiem dara visu iespējamo, lai izvairītos no jebkādām akcijām, un, ja arī tādās spiesti piedalīties, tad rīkojas tā, lai mazāk būtu apdraudēta viņu dzīvība, nevis vadoties no uzdevuma sekmīgas veikšanas prasībām …

Vācu spēki, rīkojot akciju pret bandītiem, tāpat dezertieru un dokumentu kontroles, neziņo par to vietējiem latviešu aizsardzības spēkiem, tāpēc dažos gadījumos nav konstatējams, vai notiek kāda vācu akcija vai bandītu iebrukums, jo pēdējie pa lielākajai daļai tērpušies vācu formās un bieži uzdodas par kontrolēm …

Tiek panākta nevis bandītu iznīcināšana, bet izklīdināšana, labākajā gadījumā darbības paralizēšana uz īsāku laiku.»

Jāpiebilst, ka policijas un jagdferbanda darbības kvadrāti bija sīki nosprausti un sadalīti, protams, uz kartes, lai gan lielāku darbības koordināciju viņi, bez šaubām, būtu varējuši vēlēties. Taču, ja atmet visus augstākajai priekšniecībai domātos pārspīlējumus, pat tad kļūst skaidrs, ka «Sarkanās bultas» partizāņi bija īstie saimnieki un galvenie noteicēji daudzos Ventspils un Kuldīgas apriņķa pagastos, jo īpaši mežainākajos, bet jagdfer- bandiešu un citu soda ekspedīciju pasākumi atdūrās pret monolītu partizāņu un tautas vienību.

«Sarkanajai bultai» bija liela nozīme arī kā padomju frontes izlūku bāzei. Te bieži ieradās daudzi izpletņu lēcēji, lai uz laiku paslēptos no vajātājiem, atstātu ievainotos, papildinātu produktu krājumus, mazliet atpūstos un turpinātu savu tiešo darbu.

Līdzšinējie hitleriešu mēģinājumi iznīcināt «Sarkano bultu» beidzās nesekmīgi. Spēcīgā partizāņu vienība viņiem bija kā dadzis acī.

«Ar to jātiek galā, citādi tā tiks galā ar mums,» teicis SS ģenerālis Bērends, kurš 1945. gada janvārī nomainīja Jekelnu, ko pārcēla uz Berlīni.

1945. gada janvārī hitlerieši izveidoja speciālu vienību «Sarkanās bultas» apkarošanai. Jagdferbanda dokumentos par to sacīts:

«Pie Bērenda štāba nodibināta oberšturmbanfīrera Tei- demaņa vienība, kuras uzdevums centralizēt bandītisma apkarošanu Kurzemē. Šim uzdevumam Teidemanis saņēmis attiecīgas pilnvaras. Šādā veidā cer likvidēt līdzšinējo nesekmību pilnīgā bandītisma iznīcināšanā, izbeidzot absurdo stāvokli, ka dažas sīkas bruņotas grupiņas tikai izkliedē bandas, bet nekad praktiski nav spējīgas tās iznīcināt.»

Teidemaņa štābs izveidojās «Sarkanās bultas» darbības rajonā — Zlēku pagasta Šalkās. Savu vienību Teidemanis komplektēja no šucmaņiem, slīpētiem un izmanīgiem zeļļiem. Taču tik un tā neviens negribēja labprātīgi uzņemties okšķera lomu. Teidemanis cītīgi meklēja kompromitējošus materiālus, lai varētu cilvēkus apvainot J)ar izvairīšanos no dienesta vācu armijā vai par partizaņu atbalstīšanu, vai kādā citā vācu likuma pārkāpšanā un tādējādi piespiestu strādāt SD labā.

Tā par vienu no Teidemaņa okšķeriem kļuva Alberts Kļava, kurš mčtorlaivā bija mēģinājis mukt uz Zviedriju, bet pēc neveiksmīgā brauciena sāka slēpties mežā. Vispirms Teidemanis Kļavam pieprasīja ziņas tikai par cilvēkiem, kas klausās Maskavas radio. Tad lika izsekot dezertieru atrašanās vietas. Pēc tam lika staigāt pa mežiem, purviem, arī apdzīvotām vietām, meklēt partizāņus un izpletņu lēcējus. Tā bija gestapo parastā taktika — cilvēkus pakāpeniski iesaistīt noziedzīgā darbībā.

Un tā Kļava klīda pa mežiem, laukiem, apciemoja vientulīgas lauku sētas, stāstīja, ka viņš izvairoties no dienesta vācu armijā un meklējot partizāņus. Vienā vietā viņam teikts, ka partizāņi bijuši pirms divām nedēļām, nopirkuši produktus un atkal aizgājuši, citā vietā sacīts, ka partizāņi ejot un nākot, kad iepatīkoties, par sevi gan nekā nestāstot, taču visbiežāk atbildēts, ka partizāņu esot pilni meži, lai uz mežu ejot meklēt, nevis staigājot pa mājām.

«Sarkanajā bultā» Kļavam neizdevās iekļūt, toties viņš sastapās ar kādu Ernesta Zorgenberga partizāņu grupu, kurai bija sakari ar Andreja Macpāna vienību. Alberts Kļava lūdza, lai viņu uzņem partizāņos, jo vēloties cīnīties pret fašistiem. Taču Ernests Zorgenbergs viens pats nevēlējās izšķirt šo jautājumu. Viņš Kļavu iepazīstināja ar pašu Andreju Macpānu. Notikusi ilga saruna, pēc tās vienības komandieris atļāvis Zorgenbergam rīkoties, kā viņš pats vēlas, un Ernests Zorgenbergs Albertu Kļavu ieskaitījis savā grupā.

Kļava trīs nedēļas atradās Zorgenberga partizāņu grupā, trīs reizes lūdzās iet pēc produktiem. Divas reizes viņam atteica, trešo reizi atļāva, tikai cieši jo cieši piekodināja tajā pašā naktī atgriezties nometnē.

Taču Alberts Kļava neatgriezās, pareizāk sakot, atgriezās hitlerieši un uzbruka grupai. Zorgenberga partizāņi izklīda, nepieņemot kauju, jo viņi vēl nebija politiski nobrieduši bruņotai cīņai, arī mežā bija iegājuši galvenokārt tādēļ, lai izvairītos no frontes, glābtu savu kailo dzīvību. Laikam tāpēc jau arī Andrejs Macpāns viņus vēl nebija ieskaitījis savā vienībā. Pāris vīru no Zorgenberga grupas pat labprāt ieradās pie Teidemaņa.

—     Re, padomju partizāņi paši nāk pie manis! — Teidemanis berzēja rokas. Taču tūlīt kļuva domīgs un prasīja Kļavam: — Bet kā ar «Sarkano bultu»?

—    Šķiet, ka arī šai bandai esmu sadzinis pēdas, — ziņoja Kļava. — Macpānu esot apmeklējis kāds sarkan- bultietis, kurš runājis latviski un ieteicis Macpānam pārvietoties uz Abavas mežiem. Macpāns atbildējis, ka Abavas un Ventas krastos mazliet par biezu: «Sarkanā bulta», daudzas izpletņu lēcēju grupas, dezertieri. Viņš labāk palikšot turpat labi pazīstamajā apvidū, kur daudz padomju patriotu un partizāņu atbalstītāju.

Taču Teidemanis par šīm ziņām pateicības vietā dabūja pamatīgu brāzienu no Ostlandes drošības policijas un SD priekšnieka pulkveža Fuksa.

— Bija taču radusies tik lieliska iespēja piekļūt «Sarkanajai bultai», — sūkstījās pulkvedis Fukss. — Bet jūs to palaidāt garām. Kādēļ sūtījāt jagdkomandu, lai iznīcinātu Zorgenberga grupu? Jūs taču to neiznīcinājāt, tikai izkliedējāt. Un galu galā Kļava zaudējis visus sakarus ar mežu.

To labi saprata arī pats Teidemanis. Mēģinādams labot pieļauto kļūdu, viņš sūtīja Kļavu uz Macpāna vienības iespējamo atrašanās vietu, likdams stāstīt, ka pēc jagdko- mandas uzbrukuma Zorgenberga grupai viņš palicis viens pats, toties nodibinājis sakarus ar krievu kara- gūstekņiem, kuri gribot iestāties partizāņu vienībā.

Teidemanis plānoja sagrābt Macpānu, kad viņš vēlēsies tikties ar krievu karagūstekņiem, kuru lomu bija nolēmis uzticēt pārģērbtiem vlasoviešiem. Par to Teidemanis apsolīja Kļavam 3000 marku. Tas varētu likties daudz, bet Liepājas tirgū ap šo laiku paciņa «Sporta» — 20 trešās šķiras papirosu maksāja divdesmit marku.

Kļava vairākkārt pārstaigāja Apriķu pagasta mežus, tikās ar vietējiem iedzīvotājiem, meloja kā prazdams, taču jaunus sakarus ar Macpāna vienību vairs nespēja nodibināt.

Fukss lamāja Teidemani, Teidemanis — Kļavu, bet ar lamāšanos vien uzdevumu izpildīt nevar. Neviens no Teidemaņa okšķeriem līdz šim nebija guvis kaut cik jūtamus panākumus, tikai izsekojis kādu vientulīgu dezertieri vai izbēgušu karagūstekņi, tāpēc Teidemanis aizsūtīja Kļavu par mežcirtēju uz Piltenes mežu masīviem, kur, pēc viņa aģentūras ziņām, bieži ierodoties sarkanbultieši.

Vairākas nedēļas Kļava nostrādāja mežā. Taču ne mežcirtēji, ne mežsargi — neviens nestāstīja, kur slēpjas sarkanbultieši un izpletņu lēcēji, pa kādām takām viņi staigā, kas viņus atbalsta. Ar lielām pūlēm Kļava beigu beigās Zlēku pagasta Naglās izsekoja trīs sievietes bēgles, kuras it kā uzturot sakarus ar «Sarkanās bultas» partizāņiem.

Naglās uz karstām pēdām ieradās Teidemanis, arestēja četrdesmit gadus veco mājas saimnieci Sofiju Jēkabsoni, trīsdesmit gadus veco Nadeždu Romanovu, četrpadsmit gadus veco Tamāru Romanovu un piecdesmit sešus gadus veco Olgu Jeļisejevu. Arestētās viņš nogādāja savā štābā Zlēku pagasta Šalkās, kur divas dienas pratināja.

—    Es visu noliedzu, — stāsta Sofija Jēkabsone. — Tad Teidemanis paķēra pistoli un pielika man pie krūtīm: «Ja neteiksi, tūlīt nošaušu.» Es klusēju, lai tad šauj arī. Taču nešāva, paķēra no galda pletni, sāka sist, pieprasīdams, lai atzīstos. Es pateicu, ka nezinu, par ko man jāatzīstas. Tad viņš izveda mani ārā, ieslēdza kaltētavā. Tur sabiju vienu nakti. No rīta atkal ieveda savā kabinetā: «Stāsti, bija laiks pārdomāt un atcerēties.» Es joprojām visu noliedzu. Tad Teidemanis ar kāda šūcmaņa palīdzību pakāra mani aiz rokām pie griestiem «šūpolēs», kā viņi sacīja, kur karājos minūtes piecpadsmit, divdesmit. Pēc tam noņēma no «šūpolēm» un neganti sita. Lai nedzirdētu kliedzienus un vaimanas, muti aizbāza ar lupatām.

Līdzīgi izrīkojās arī ar pārējām arestētajām. Četrpadsmit gadus veco Tamāru Romanovu Teidemanis uzkāra «šūpolēs» aiz kājām un tad dauzīja.

Galu galā abas Romanovas, arī jauno Tamāru bendes bez tiesas nošāva, taču par «Sarkano bultu» tik un tā nekā neuzzināja.

Ostlandes drošības policijas un SD priekšnieks pulkvedis Fukss atkal ārdījās.

—    Jūs te noņematies tikai ar sieviešiem, bet sarkanbultieši dzīvo vienā mierā.

—    Sarkanbultieši dīvainā kārtā loti labi informēti par mūsu pasākumiem, — taisnojās Teidemanis. — Viņiem piekjūt nav nemaz tik vienkārši.

Un tiešām — piekļūt «Sarkanajai bultai» nemaz nebija tik viegli, jo Andžs Leja itin ātri uzzināja par visām gatavojamām akcijām un tūlīt par tām pavēstīja Kārlim Mačiņam, kurš savukārt visu darīja zināmu «Sarkanās bultas» vadībai.

Pamatīgi nostrostēts, Teidemanis atkal meklēja jaunas metodes, ķā apkarot partizāņus. Viņš mēģināja šai darbā iesaistīt mežsargus, atgādinādams tiem oberforstermeistara gadu vecu apkārtrakstu.

Teidemanis viņus velti centās pārliecināt, ka neziņošana par partizāņiem ir līdzvērtīga partizāņu atbalstīšanai un par partizāņu atbalstīšanu viņš varot pakārt. Taču visiem šiem draudiem nebija nekādu panākumu. Neviens nevēlējās hitleriešiem palīdzēt.

«Sarkanā bulta» aizvien pieauga spēkā un lielumā. Pēc sīvām kaujām un Macpāna varonīgās nāves «Sarkanajai bultai» pievienojās vairāki viņa partizāņi Raimonda Zālīša vadībā.

Komjaunietis Raimonds Zālītis kopā ar leģendāro Lejaskurzemes partizāņu komandieri Andreju Macpānu un vēl dažiem partizāņiem kājām bija veicis vairāk nekā pieci simti kilometrus, lai sasniegtu Kurzemi un tur uzsāktu cīņu pret hitleriešu iebrucējiem. Viņš bija Andreja Macpāna vienības pirmais radists.

1943. gada divdesmit devītajā septembrī uz Liepājas— Ventspils šosejas pie 32. kilometra staba Andreja Macpāna vienība uzsāka savu kaujas darbību. No trīspadsmit Dunalkas šucmaņiem, kuri brauca automašīnā, dzīvi palika tikai daži.

Drīz vien partizāņu kustība izvērsās Liepājas, Aizputes, Kuldīgas apriņķos. Ap Alsungu, Apriķiem, Cīravu, Saku, Pāvilostu, Kuldīgu un citām apdzīvotām vietām izveidojās plašs partizāņu atbalstītāju tīkls. Aktīvā cīņā iekļāvās daudzi padomju patrioti, kā arī cilvēki, kas tikai izvairījās no mobilizācijas leģionā, no nometnēm izbēgušie karagūstekņi. Pamazām izveidojās apmēram divdesmit partizāņu grupu, kas bija pakļautas Andreja Macpāna centrālajai vienībai, uzturēja ar to ciešākus vai vājākus sakarus.

Tikai Pāvilostas rajonā vien, kā apliecināja Krasta aizsardzības komandieris pulkvedis Kēls, no 1944. gada oktobra līdz 1945. gada maijam notika trīs lielas un apmēram trīsdesmit mazākas soda ekspedīcijas, kurās piedalījās Simsona, Lingnera un Strautnieka jagdkomandas, divi tanku izlūkošanas bataljoni, krasta artilērija un citas vērmahta daļas.

Pirmo lielo soda ekspedīciju hitlerieši sarīkoja 1944. gada 25. decembrī Grīņos un Sakas mežā. Tanī piedalījās apmēram 1500 virsnieku un kareivju. Bija uzkritis svaigs sniedziņš, kurā skaidri varēja redzēt visas pēdas. Tas fašistiem atviegloja partizāņu izsekošanu. Bet partizāņi sagaidīja uzbrukumu ar sīvu un precīzu pret- uguni. Esesieši bija spiesti sagult aukstajā sniegā, no kura daudzi vairs nepiecēlās.

Kad trīsdesmitajā un trīsdesmit pirmajā decembrī partizāņi uz Aizputes — Kuldīgas ceļa uzspridzināja divas automašīnas un iznīcināja apmēram 20 esesiešu, kā teikt, pasniedza hitleriešiem Jaungada dāvanu, fašisti sarīkoja lielu soda ekspedīciju Cīravas meža masīvā. Tajā piedalījās apmēram 1600 karavīru un policistu. Fašisti visapkārt mežam ne tikai izlika patruļgrupas, bet arī pievilka tanketes un bruņumašīnas. Taču Macpāna partizāņi, sadalījušies nelielās grupās un tērpušies baltos virsvalkos, izlauzās no ielenkuma un pārgāja Tebras upi.

Vēl ļoti smagas kaujas notika 1945. gada divdesmit piektajā un divdesmit sestajā janvārī, kad abās pusēs bija prāvi zaudējumi.

Sīkākas sadursmes notika arī turpmāk. Esesieši nepārtraukti vajāja partizāņus, nerēķinoties ar saviem zaudējumiem, tāpēc partizāņu rindas kļuva aizvien retākas. Liktenīgā kauja notika divdesmit sestajā februārī. Fašisti izsekoja, ka partizāņi no jauna ienākuši Cīravas mežos. Niknā kaujā smagi ievainoja Andreju Macpānu. Lai dzīvs nekristu ienaidnieka rokās, viņš, zaudējis daudz asiņu, pats nošāvās.

Jagdkomandas komandieris Oskars Simsons, viņa vietnieks Boriss Maisners, 528. lauka žandarmērijas Sakas nodaļas priekšnieks Herbsts Fromāters gūstekņus pratināja spīdzinot un mokot. Mocekļu kliedzieni skanēja tālu aiz Pilsdangu mājām.

Raimondam Zālītim, Žanim Ermsonam un dažiem citiem izdevās atrauties no sekotājiem, un viņi cerēja pāriet frontes līniju, taču, pa ceļam nejauši satikušies ar sarkanbultiešiem, nolēma cīnīties ienaidnieka aizmugurē «Sarkanajā bultā». Raimondam Zālītim drīz vien uzticēja kaujas vada komandēšanu.

«Sarkanās bultas» bāzē bieži ieradās ari daudzās izpletņu lēcēju grupas, kuras darbojās Usmas ezera un Abavas krastos. Jo cieši sakari «Sarkanajai bultai» izveidojās ar kapteiņa Alekseja Potiļicina grupu, kurai bija dots diezgan prozaisks kods, proti, «Vepris». Te gan jāpiebilst, ka krievu Benpb skan daudz cildenāk, jo apzīmē tādu varenu dzīvnieku kā mežakuilis, kuram pat vilku bars parasti met līkumu.

Kapteiņa Alekseja Potiļicina grupā «Vepris» bija divi radisti — Mihails Perevalovs un Jurijs Seļedkins, kā ari izlūki Aleksejs Tihonovs, Antons Ragila, Vikentijs Ana- ničs un Vladimirs Deņisovs. «Vepris» darbojās Rendas un Kaleša mežos, dzīvoja galvenokārt zemnīcā blakus Kaplūzas apgaitas mežsarga Friča Fibiga mājām. Izlūki sekmīgi vāca izlūkošanas materiālus un pārraidīja tos Centram. Viņus aktīvi atbalstīja daudzi vietējie iedzīvotāji. Vēl jāpiebilst, ka Kurzemes katlā Aleksejs Potiļicins uzdevās arī par kapteini Konstantīnu Maksimovu.

Konstantina Maksimova — Alekseja Potiļicina grupa no 1944. gada piecpadsmitā augusta līdz 1945. gada desmitajam maijam Centram pārraidīja 450 svarīgu radiogrammu, kuru materiālus palīdzēja savākt trīsdesmit septiņi ziņotāji.

Fricis Fibigs apgādāja izlūkus ar pārtiku, tabaku, medikamentiem, brīdināja, kad bija gaidāmas soda akcijas, par kurām viņam izdevās uzzināt Mordangas mežniecībā. Viņa brālēns, Talsu mežniecības Ģibuļu nodaļas rēķinvedis Žanis Bīlands, informēja «Vepri» par vācu karaspēka daļu izvietojumu Talsu apkaimē, par kravas pārvadājumiem Tukuma—Ventspils dzelzceļa līnijas Spāres un Stendes staciju posmos. Naktīs bieži pavadīja izlūkus pa viņam labi pazīstamajiem vietējiem mežiem un lauku ceļiem. Dažkārt tulkoja izlūkošanas materiālus no latviešu valodas krievu valodā. Sešdesmit trīs gadus vecā Milda-Lība Trēziņa ziņoja «Veprim» par karaspēka daļu un tehnikas pārvadājumiem pa šaursliežu dzelzceļu Talsi—Stende. Viņas meita Valija Trēziņa savukārt vāca ziņas par Stendes garnizonu, kaut arī tāpēc viņai nācās draudzēties ar vācu virsniekiem, klausīties kaimiņu nicīgās piezīmes. Taču Valija Trēziņa ne tikai vāca ziņas, viņa pat pierunāja kādu vācu majoru dezertēt un pievienoties partizāņiem — «Sarkanajai bultai».

Kārlis Lepels dzīvoja Ventspils—Tukuma šosejas malā, tādēļ viņš centās izsekot kustībai pa šo lielceļu un «Veprim» paziņoja savāktos datus. Un ne tikai tos. Pie viņa pajumti bija atradusi no Ļeņingradas_apgabala ar varu atdzītā Marija Ivanova. Izlūku pierunāta, viņa bija iekārtojusies par apkopēju pie majora Arensa Spāres komandantūrā, kur vāca ziņas par vācu garnizonu Spārē, to daļu numerāciju. Ivanovas uzzinātos datus Kārlis Lepels nekavējoties paziņoja «Veprim». Vēl Sparē «Veprim» bija trīs ziņotājas māsas Ņina. Nadja un Tosja Čikovas no Lubānas. «Vepra» grupas izlūkus aktīvi atbalstīja arī bijušais latviešu sarkanais strēlnieks Jānis Kronbergs,

Kār]a Freimaņa un Annas Gramas ģimenes, skolotāja Ināra Bene, Spāres kokzāģētavas direktors Matīss Rasē- vies, laukstrādnieks Georgs Stepiņš, kā arī citi padomju patrioti.

Pēc Potiļicina izlūku veiksmīga uzbrukuma vācu motociklistiem — feldjēgeriem, kuriem tika atņemti ļoti slepeni 16. armijas štāba un Kēnigsbergas divīzijas operatīvie dokumenti, hitlerieši uzsāka «Vepra» vajāšanu. Taču izlūki patvērās «Sarkanās bultas» bāzē, kur vairākos seansos Centram pārraidīja iegūto dokumentu saturu. Necieta neviens «Vepra» izlūks, ne arī kāds viņu atbalstītājs.

Stendē hitlerieši nodarbināja karagūstekņus malkas sagatavošanā gāzģeneratoram. Apsardze nebija nekāda stiprā, un grupa karagūstekņu maskavieša Nikolaja Čai- kina vadībā izbēga no nometnes, uzņēma sakarus ar Alekseju Potiļicinu un viņa vadībā ilgāku laiku sekmīgi vāca izlūkošanas materiālus.

1945. gada trešajā martā feldžandarmi Aizpures mežā negaidīti uzbruka Čaikina grupai, kurai vēl trūka partizāņu cīņas pieredzes. Daudzi bijušie karagūstekņi krita. Smagi tika ievainots komandieris Nikolajs Caikins. Negribēdams otro reizi krist gūstā, viņš uzspridzinājās ar rokasgranātu. «Sarkanajai bultai» pievienojās vismaz trīs vīri no Caikina grupas — Aleksejs Karasjuks, Dmitrijs Javorskis un Pēteris Kosjaņenko. Varbūt arī vēl kāds, kura uzvārds nav zināms.

Hitleriešu soda akcijas piespieda arī citas izlūku grupas atstāt savas parastās uzturēšanās vietas un meklēt glābiņu pie «Sarkanās bultas». Ilgāku vai īsāku laiku pie sarkanbultiešiem bija spiestas ciemoties majora Pētera Zuravļova un kapteiņa Nikolaja Kapustina izpletņu lēcēju grupas.

Ziemas nogalē aizvien biežāk sāka pazust aktīvākie partizāņu apkarotāji. «Sarkanās bultas» partizāņi pelnīti sodīja tos, kuru rokas jau no kara pirmajām dienām bija mirkušas nevainīgu cilvēku asinīs. Taisnīgā tautas tiesa sodīja tautas nodevējus — Zlēku pagasta aizsargu nodaļas komandieri Krišu Kriņģeli, aizsargus Frici Kriņ- ģeli, Zani Šķēli, Dālderi, Piltenes policijas iecirkņa priekšnieku leitnantu Džordžu Rusu.

Ne tikai vietējie iedzīvotāji, arī hitlerieši saprata, ka tā vairs nav nejaušība. Cits pēc cita pazūd tieši tie, kuri jau 1940. gadā naidīgi nostājās pret padomju varu — visādi slapstījās un gaidīt gaidīja, kad varēs sākt pret to aktīvu cīņu. Tāds brīdis pienāca 1941. gada 22. jūnijā. Kēnigsbergas radio pretpadomju propagandas uzmundrināti un uzkūdīti, viņi ķērās pie ieročiem, uzglūnēja vientuļiem, noklīdušiem sarkanarmiešiem, padomju darbiniekiem, apšaudīja atsevišķas automašīnas, pajūgus, velosipēdistus. Takšeļi koda kā varēdami.

1940. gadā Zlēku skolā pati pirmā pionieros iestājās Rēna Pulmane. Viņas tēvam Mārtiņam Pulmanim padomju vara uzticēja vadīt zirgu iznomāšanas punktu Vecrīdzniekos, tāpēc ka tās bija tukšas mājas, jo to agrākie saimnieki brāļi Krišs un Fricis Kriņģeļi slēpās mežā. Divdesmit astotajā jūnijā Rēna, kā parasti, devās līdzi mātei pabarot lopus. Atskanēja mednieku bises šāvieni, un trīspadsmit gadus vecā Rēna pakrita pagalma maurā. Tika ievainota viņas māte Jūlija Pulmane, punkta strādnieks Vladimirs Jakimčuks un sagādnieks Žanis Bumbulis, kurš tieši pašreiz ar smago mašīnu brauca uz Vecrīdzniekiem. Pats punkta vadītājs Mārtiņš Pulmanis šoreiz palika dzīvs, jo brāļi Kriņģeļi vēl baidījās ieiet savās agrākajās mājās. Izšāvuši viņi muka uz mežu, vilkdami līdzi ievainoto Zani Bumbuli, kuru piebeidza mežmalas krūmos.

Mārtiņš Pulmanis apglabāja savu meitu, bet pēc pāris nedēļām brāļu Kriņģeļu lode ķēra viņu pašu.

Trešajā jūlijā Kriņģeļi kopā ar citiem vietējiem aizsargiem aizveda vācu karaspēku pie Ventas cilpas, ko tā veido gar Piešiem, Vemestiem, Kungutiem. Tur viņi bija izsekojuši apmēram trīssimt sarkanarmiešus, kuri, ar kaujām izlauzušies no ielenktās Liepājas, pārcēlušies ar plostu uz Ventas labo krastu, galīgi izmocījušies, upes līkuma lankā nedaudz atvilka elpu.

Kauja ilga līdz vakaram, kad mijkrēslī sarkanarmiešiem beidzot izdevās izlauzties, lai turpinātu ceļu uz austrumiem. Kaujas laukā palika trīspadsmit kritušo sarkanarmiešu, kurus Vernestu kapos nākamajā dienā apglabāja vietējie iedzīvotāji brāļi Indriķis, Krišs un Edgars Kesenfeldi no Tuņiem, Andrejs Ziņģis no Vemestiem un Fricis Dorbe no Ezermalas. Diezgan daudzi sarkanarmieši bija ievainoti, taču aizsargu un vāciešu zaudējumi, pec aculiecinieku ziņām, bijuši lielāki, lai gan tagad tos grūti vairs precizēt.

Brāļi Kriņģeļi, Šķēle, Dālderis, Russ un citi aizsargi skraidīja apkārt pa mežiem, purviem un mājām, meklēdami sarkanarmiešus, ierīkoja slazdus un slēpņus pie tiltiem un brasliem. Viņi arī pirmie iestājās vācu policijas dienestā, arestēja Zlēku pagasta izpildu komitejas priekšsēdētāju, triju bērnu tevu Arvīdu Koši, pagasta revīzijas komisijas priekšsēdētāju Jāni Boži, Vecrīdznieku zirgu iznomāšanas punkta vadītāju Mārtiņu Pulmani, padomju aktīvistus Andreju Boži, Krišu Dālderi un citus. Daudzi nekad vairs neatgriezās. Toties Ventspils dzimtsarakstu birojā dokumentos palika ieraksti: «… Arvīds Koše miris 1941. gada 16. jūlijā… », «… Krišs Dālderis miris 1941. gada 16. jūlijā…», «… Andejs Bože miris 1941. gada 16. jūlijā…». Visi vienā laikā un vienā vietā — Kaziņu mežā, kur viņus arī apraka.

Bet nu — 1945. gada priekšpavasarī — tautas atriebēji sprieda taisnu tiesu pašiem slepkavām.

Sarkanbultieši nelaida garām arī atsevišķas vācu vienības.

Februāra vidū kāda vācu sagādes kolonna — apmēram simt vezumnieku jātnieku pavadībā virzījās no Slūjām uz Novadnieku pusi. Sarkanbultieši bija apmetušies īslaicīgā atpūtā netālu no Novadnieku mājām. Partizāņu priekšpostenis pārsteidza vācu jātniekus ar ložmetēju uguni. No nometnes atsteidzās divi partizāņu vadi. Partizāņi saņēma gūstā piecus vācu kareivjus, ieguva vairākus pajūgus, ieročus, munīciju, pārtiku. Dzīvi palikušie vācu jātnieki un vezumnieki panikā bēga.

Partizāņi saprata, ka hitlerieši tik viegli nesamierināsies ar kārtējo sakāvi. Jau pēc stundas var gaidīt hitleriešu uzbrukumu, kas jāatsit tāpat kā desmitiem iepriekšējo.

Partizāņi ieņēma cīņas pozīcijas, lai ar visminimālākajiem zaudējumiem sagādātu hitleriešiem jo lielākus upurus.

Sargpostenis jau ziņoja: hitlerieši dodas uzbrukumā.

Neliela hitleriešu grupa, atdalījusies no galvenajiem spēkiem, gāja pa mežu neslēpdamās, klaigādama, cenzdamās radīt iespaidu, ka apiet «Sarkanās bultas» nometni no dienvidiem, ieslēdzot to pakavveidīgā ielenkumā. Hitleriešu aprēķins bija vienkāršs: kamēr partizāņi cīnīsies ar aplencējiem, viņi uzbruks partizāņiem no muguras. Taču uz tik primitīvu makšķeri sarkanbultieši neuzķērās, aplencējus izklīdināja dažu partizāņu uguns, bet partizāņu galvenie spēki uzbruka hitleriešu galvenajiem spēkiem. Hitlerieši to nebija gaidījuši, tāpēc drīz vien sāka bēgt, pamezdami kaujas laukā kritušos un ievainotos. Partizāņiem krita četri vīri.

Partizāņi pārvietojās uz Abavas labā krasta stāvajām kraujām pie Krojupes ietekas, kur ierīkoja aizstāvēšanās pozīcijas. Tā kā partizāņiem un izlūkiem tobrīd bija ievainotie un slimie, tad Stolbovs, Streļņikovs, Potiļicins, Kapustins un citi grupu komandieri kopējā apspriedē nolēma jaunu soda ekspedīciju sagaidīt sev izdevīgās pozīcijās, nevis kā parasti nepārtraukti manevrējot.

Nākamās dienas ausmas svīdā Usmas un Ugāles aizsargi, kā arī Ventspils policijas rota no jauna devās uzbrukumā. Pie Novadniekiem viņiem izdevās sagūstīt kādu partizāni, kuru uzreiz nopratināja. Sagūstītais partizānis, kura personība līdz šim nav noskaidrota, apgalvoja, ka puskilometru no Novadnieku mežsaimniecības kantora atrodas partizāņu nometne, kurā ir trīssimt vīru. Rotas komandieris tūlīt pavēlēja griezt ragavas apkārt, jo neuzdrošinājās uzsākt kauju ar tik lielu partizāņu vienību. Taču, tiklīdz policisti mainīja virzienu, viņi uzdūrās partizāņu slēpnim, kas uz kolonnu atklāja ložmetēju un automātu uguni. Daudzi hitlerieši vairs nepiecēlās, pārējie panikā izklīda, nošaudami gūstekni, kurš acīmredzot tīšām policistus bija ievedis lamatās.

Galvenie partizāņu spēki bija izvietojušies izdevīgās aizsardzības pozīcijās Abavas augstajā krastā. Tur atradās piecpadsmit ložmetēju ligzdas, apmēram simt desmit automātistu — vairāk nekā sešdesmit sarkanbultiešu un piecdesmit frontes izlūku. Pārējie cīnītāji novēroja hitleriešus uz ceļiem, pauguriem, meža stigām, meža malās, Abavas un Krojas krastos. Ievainotie, slimie, kā arī radisti un saimniecības vada karavīri bija atstāti teltīs un skuju būdās.

Naktī uz septīto martu Zlēku pagasta Laidzēs, kur pastāvīgi dislocējās trauksmes vads, ieradas Ventspils policijas rota, Kabiles, Ugāles, Zlēku, Piltenes, Usmas pagastu aizsargi, trauksmes vadi, Spāres komandantūras vlasovieši un hitlerieši. Arī citās vietās koncentrējās lielas soda vienības: Cirkalē — leitnanta Cimmermaņa 120 kājnieku un 40 jātnieku vienība, Zlēku muižas tuvumā apmēram 200 hitleriešu, Ugāles pagasta Māteros apmēram astoņdesmit cilvēku liela jagdkomanda ar vairākiem pēddziņu suņiem.

Septītajā martā agri no rīta izlūki ziņoja, ka pa ceļu uz Velogiem aizbrauc divdesmit pajūgi ar hitleriešiem. Apmēram pēc pusstundas citi novērotāji ziņoja, ka Abavas pretējā krastā tiek novietoti ložmetēji. Tad no Kroj- niekiem — apmēram puskilometru no Abavas — ieraudzīja, ka pa dziļo, irdeno sniegu, kas klāja Krojas upes ledu, brien vairākas bruņotas grupas. Nometnē tika izsludināta trauksme. Partizāņi un izpletņu lēcēji ieņēma kaujas pozīcijas.

Drīz izlūki pamanīja, ka pretinieks no egļaina paugura virzās uz Krojupes ieteku. Vispirms gāja vlasovieši, tad hitlerieši, un pēdējie negribīgi vilkās vietējie policisti un aizsargi. Krojupes krastos vienības izvērsās ķēdē. Aizsargi un policisti gāja pa Krojas labo krastu, vlasovieši un hitlerieši — pa kreiso.

Vēl mežā valdīja miers. Tikai zem hitleriešu kājām gurkstēja sniegs. Klusajā mežā šo gurkstoņu varēja saklausīt iztālis. Katrs kritušā zara lūziens atskanēja kā sprādziens. Kad aizsargi un policisti Krojas iedobē pie Abavas saplūda ar vlasoviešiem lielā barā, simtgadīgais mežs atdzīvojās — atklāja uguni «Sarkanās bultas» trešais vads, ko šodienas kaujā komandēja vienības štāba priekšnieks Vladimirs Kirjanovs. Meža biezoknī Abavas otrajā augstajā krastā ierunājās trofeju «kaulu zāģi», šautenes. Blīvā un trāpīgā uguns iedobi izslaucīja kā ar slotu, tanī palika tikai hitleriešu līķi. Dzīvie samuka atpakaļ mežā, mēģināja paslēpties aiz Abavas augstajiem krastiem.

Soda vienības komandieris vācu majors Behereits uz sakāves vietu no labā flanga steidzīgi sūtīja Darkevica trauksmes vadu. Taču tas vēl nebija paspējis izvērsties ķēdē, kad nokļuva zem stipras partizāņu un izlūku grupu ložu uguns, un hitlerieši pajuka kur kurais.

Hitlerieši mežā nošāva vācu lidotāju Kristiānu, kurš bija izbēdzis no «Sarkanās bultas» gūsta un pieteicies soda ekspedīcijai par ceļvedi. Esesieši laikam domāja, ka Kristiāns viņus tīšām ievedis lamatās.

Tad Behereits pavēlēja Ventspils policijas rotai apvienoties ar aizsargiem un vlasoviešiem un kopīgiem spēkiem izdzīt partizāņus no ierakuma. Lielā pārspēka dēļ tas viņiem arī izdevās, bet uz neilgu laiku, jo partizāņu pretuzbrukumu hitlerieši neizturēja. Behereits kaujā raidīja atkal jaunus spēkus, un viņi vēlreiz ieņēma partizāņu pirmo ierakumu. Partizāņi atkāpās uz otro aizsardzības līniju, taču pēc neilga laika no jauna cēlās triecienam. Ložu lietū hitleriešu rindas saļodzījās, viņi aizkūleņoja no kraujas un pāri upei iebēga mežā, simtgadīgo koku aizsegā.

Sīvas kaujas notika arī citos partizāņu aizsardzības iecirkņos. Mīnmetēju un ložmetēju uguns atbalstīti, hitlerieši trīs reizes uzbruka pirmā un ceturtā vada pozīcijām, taču partizāņi visus uzbrukumus veiksmīgi atsita.

Mazliet attapušies, hitlerieši ceturto reizi uzbruka Kir- janova vada pozīcijām. Taču partizāņi atklāja tādu uguni, ka vairums uzbrucēju palika guļam uz Abavas ledus.

Hitleriešu kārtējā soda ekspedīcija pret «Sarkanās bultas» partizāņiem bija galīgi izgāzusies, taču viņi nevēlējās to atzīt.

Saglabājies Ventspils policijas rotas komandiera leitnanta Blāzmas rakstiskais ziņojums savai priekšniecībai.

«Šogad 7. martā no pulksten 05.00 līdz 21.00 Ventspils apriņķa policijas rota 70 vīru sastāvā ar citām vienībām Behereita vadībā izdarīja akciju virzienā Zuši, Veimači, Teiči, Pali, Grauži, Kunerāji, stigas krustojums 500 metru uz ziemeļiem no augstuma 31,6, Krojupe, Pluču tīrelis, Cirkale.

Mežā dienvidrietumos no Pluču purva nonācām kaujas saskarē ar bandītiem. Kauja ilga no 14.00 līdz 17.00, kad munīcijas trūkuma un tumsas iestāšanās dēļ tā tika pārtraukta.

Bandītu skaits vērtējams ap 250 vīru, bruņoti ar krievu ložmetējiem, vācu un krievu pašlādētājām šautenēm, mašīnpistolēm, vieglo mīnmetēju un šauteņu granātām. Apģērbs — krievu, vācu un civilais. Bandītu zaudējumi — ap 15 kritušo…

Viens bandīts saņemts gūstā, bet sakarā ar ievainojumu tas pēc dažām minūtēm miris. Gūsteknis paskaidroja, ka bandīti ir 4 pastiprinātu vadu stiprumā. Nekādus dokumentus pie gūstekņa neatradām.

Krojupes abos krastos 500 metru dienvidos no stigas uzgājām bandītu atstātu nometni. Nometnes rajonā ietilpa apmēram 25 skuju būdas, pēc tām spriežot, nometnē atradās ap 250 bandītu. Domājams, ka minēto nometni bandīti atstājuši apmēram pirms divām nedēļām …»

Sim ziņojumam rezolūciju uzrakstīja Ventspils policijas priekšnieks: «Operāciju organizēja Spāres komandants, un to vadīja majors Behereits.»

Pēc kapitulācijas Blāzma paskaidroja:

«Manā ziņojumā uzrādītie 15 kritušie partizāņi ir tīra fantāzija. Lai izskaistinātu un slēptu pasākuma galīgo izgāšanos, Behereits pavēlēja man uzrādīt 15 kritušus partizāņus, tad viņa un mans ziņojums būtu vienāds. Tā kā mēs cietām neveiksmi un bijām spiesti steigā atstāt kaujas lauku, tad partizāņu nometnē neviens neiegāja, un, spriežot pēc operācijas norises, partizāņiem zaudējumu nemaz nebija.»

«Sarkanās bultas» komisārs savā atskaitē norāda, ka hitlerieši kaujas laukā atstājuši apmēram septiņdesmit līķu. Partizāņu zaudējumi: divi kritušie un seši ievainotie.

Par varonību kaujā «Sarkanās bultas» pavēlniecība izteica pateicību štāba priekšniekam Vladimiram Kirja- novam, vadu komandierim Nikolajam Drobotovam un Mihailam Komjakovam, vadu komandieru palīgiem Voldemāram Grasim un Pēterim Ragozinam, ložmetējniekiem Fjodoram Sajanskim, Ivanam Marjašinam, Vasilijam Po- povam, Ivanam - Kuzminam, Jakovam Razvažajevam, Ivanam Potašovam.

Piesardzības labad sarkanbultieši mainīja apmetnes vietu. Potiļicina, Kapustina un citas izpletņu lēcēju grupas atgriezās savos agrākajos darbības rajonos.

Šo kauju Abavas krastā hitlerieši vēl ilgi atcerējās. Vietējie iedzīvotāji zina stāstīt, ka drīz pēc tam hitlerieši viņiem prasījuši ceļu uz Rendu. Kad viņiem ieteikts braukt pāri Abavai, hitlerieši klieguši: «Dort Bandi- ten!» — un metuši lielu līkumu.

Tā no kaujas līdz kaujai ritēja «Sarkanās bultas» ikdiena.

8. LlDZ UZVARAI

Dienas stiepās garumā, saule kāri laizīja sniegu, kamēr tas vairs bija saglabājies tikai pauguru ziemeļu nogāzēs. Toties purvi un palienas lankas kļuva nepārbrienamas. Strauti un valki izkāpa no krastiem, līdz beidzot arī upes domīgi sakustējās, skalodamas prom uz Abavu un Ventu grūtās ziemas drazas. Meži kļuva aizvien zilāki un zilāki, kamēr pamazām sāka zaļot, it kā aicinādami savā pavēnī un glābiņā cilvēkus, kuriem dzimtajā zemē nedeva mieru sveši karakungi un tiem pārdevušies dienderi.

Spartakieši vislielākajā nepacietībā gaidīja, kad salapos viņu vistuvākais sabiedrotais — mežs.

Taču katrai nūjai divi gali. Ne jau tikai viņi vien gaidīja pavasari. Līdz ar siltāku laiku Riežupes krastos parādījās makšķernieki, kuri bradāja pa visiem tās līkumiem. Bija gadījuma makšķernieki, kurus interesēja tikai loms, lai būtu kāds svaigāks pavalgs, bet visvairāk bija puiku un pusaudžu, kurus interesēja gluži viss. Un spartakieši bija spiesti atstāt savu ierasto zemnīcu, kurā bija pavadījuši gandrīz vai visu ziemu, turklāt bez kādiem sevišķiem starpgadījumiem. Vispirms viņi pārcēlās uz rezerves bunkuru pie Abavniekiem, bet tur nebija drošāk. Hitlerieši ķemmēja mežus, staigāja pa tīrumiem un lauku sētām, meklēdami apraktus kartupeļus un labību, noslēptas cūkas un vistas. Sevišķi šai amatā bija ietrenēju- šies vlasovieši, kuri ar gariem paštaisītiem pīķiem meklēja apslēptu mantu.

Spartakiešiem drošības labad nācās pārvietoties dziļāk purvā. Līdz ar to dzīves un darba apstākļi ievērojami pasliktinājās, jo atstāt mītni un atgriezties tajā spartakieši varēja vienīgi naktīs, arī tad tikai pa viņiem vien zināmām takām, jo visi meži un purvi bija bloķēti. Tomēr darbs turpinājās. Spartakieši regulāri apmeklēja norunātās slēptuves — «pastkastes», kur izņēma palīgu ziņojumus. Tas pagaidām bija vienīgais, bet visdrošākais paņēmiens, kā uzturēt sakarus.

Varena dižozola dobumā atradās «pastkastīte» ar Zaņa Ciņa ievākto informāciju. Tā bija vispusīga, objektīva, tūlīt derīga pārraidei, parasti to vairs nenācās pārbaudīt un precizēt. Uz šo vietu Mačiņš galvenokārt gāja pats.

Padomju pavēlniecība atzinīgi novērtēja spartakiešu ziņas par kuģu apgrozību, kravu maskēšanas metodēm Liepājas ostā.

Mačiņš labi prata orientēties kara apstākļos, pamanīt un saklausīt vairāk nekā citi, salīdzināt un analizēt faktus, kā arī izdarīt pareizus secinājumus, un šajā mākā viņš centās jo pamatīgāk apmācīt visus savus palīgus — ziņotājus.

Spartakieši bija savlaicīgi pamanījuši ienaidnieka vienību pārgrupēšanos un pārvietošanos uz citiem frontes iecirkņiem. Padomju pavēlniecība šim ziņojumam bija veltījusi sevišķu uzmanību un pieprasījusi sīku papildu informāciju, kuru Mačiņš arī bija ievācis un pārraidījis, Minēsim dažus izvilkumus.

«Divdesmit piektajā februārī. Merkurijs ziņo: no Liepājas puses caur Kuldīgu Tukuma virzienā aizbrauca divdesmit automašīnas ar karaspēku, katrā pa divdesmit cilvēkiem, četras automašīnas ar artilērijas lādiņiem, desmit pie automašīnām piekabināti vieglie lielgabali, astoņi vieglie tanki…

No Liepājas puses caur Kuldīgu Saldus virzienā aizbrauca četrdesmit automašīnas ar karaspēku, katrā pa divdesmit pieciem cilvēkiem, sešas ar produktiem, piecas ar munīciju, astoņi prettanku lielgabali.

Divdesmit piektajā februārī. Venera ziņo: no Ventspils puses Saldus virzienā aizbrauca divdesmit divas automašīnas ar karaspēku, katrā pa trīsdesmit cilvēkiem, astoņas ar produktiem, divas ar munīciju, deviņi vieglie tanki.

No Ventspils puses caur Kuldīgu Tukuma virzienā aizbrauca divpadsmit automašīnas ar karaspēku, katrā pa divdesmit cilvēkiem, divas ar produktiem, četras ar munīciju, seši vieglie lauku lielgabali, piecpadsmit vieglie tanki… No Tukuma uz Ventspils pusi aizbrauca deviņas tukšas automašīnas.»

Un dažas dienas vēlāk sekoja vēl kāda ļoti svarīga un nozīmīga radiogramma:

«Venera ziņo: naktī uz pirmo martu no Ventspils puses Kuldīgā iebrauca divi simti automašīnu ar karaspēku un degvielu un divdesmit automašīnas ar nezināmu kravu. Kopā ar automašīnu kolonnu iebrauca astoņpadsmit vieglie tanki. Kuldīgā kolonna sadalījās divās daļās: viena daļa devās Saldus, otra — Tukuma virzienā … Spartaks.»

Centrs izlūkiem atbildēja:

«Spartak, jūsu ziņas pelna ievērību. Turpiniet darbu tādā pašā garā.»

—    Kaut reti, tomēr mūs uzslavē! — Mačiņš smaidīja, rādīdams Gromskim radiogrammu. — Šķiet, esam ievākuši labas ziņas. Tātad turpināsim tādā pašā garā!

—    Tikai strādāsim vēl labāk, — Gromskis piebilda.

Un šis solījums nebija tukši vārdi. Izlūkiem izdevās

ievākt aizvien jaunas un jaunas ziņas.

Venera vēstīja savā kārtējā ziņojumā:

«Pēc Fišera pavēles Kuldīgā pāri Ventai vācieši nominēja galveno ķieģeļu tiltu. Katrā tilta posmā (pavisam seši) trijās vietās ieliktas sprāgstvielas. Koka tilti nojaukti … Pilsētā katrā brīvā laukumā un dārzā vienā līmenī ar zemi izbūvēti bunkuri…

Sagatavoti uzspridzināšanai tilti pāri Abavai Sabilē, 12 km uz rietumiem no Sabiles, Kandavā, Rendā, visi tilti pāri prettanku grāvim.»

—     Interesanti būtu uzzināt, ko. tas viss nozīmē? — jautāja Gromskis.

—    Liekas, hitlerieši baidās mūsu armijas pārrāvuma caur Kuldīgu līdz jūras krastam, jo tad grupējums «Kur- land» tiktu pāršķelts uz pusēm, — sprieda Mačiņš. — Tāpēc arī pārvieto karaspēku.

—    Kaut nu reiz tas ātrāk notiktu! — Gromskis novēlēja.

Padomju pavēlniecībai Spartaka ziņojumi šai brīdī bija Joti vajadzīgi, jo Saldus apkārtnē risinājās smagas kaujas, kurās piedalījās arī latviešu un igauņu strēlnieku korpusi un lietuviešu divīzija.

Centram bija nepieciešamas ziņas par hitleriešu noliktavu, tehnikas un transporta līdzekļu izvietojumu. Arī šo uzdevumu spartakieši savu iespēju robežās godam veica.

Astotajā martā Mačiņš pavēstīja:

«Pēc Merkurija ziņām, pieci simti metrus no Silakroga uz Kuldīgas pusi gar ceļa abām malām uzceltas teltis. Tajās atrodas lielgabali, munīcija, degviela …

Ceļa krustojumā Liepāja—Skrunda, Aizpute—Prie- kule koncentrēts apmēram četri simti automašīnu. Turpat ceļa malā liela munīcijas kastu grēda. Divdesmit piektajā kilometrā Aizputes virzienā ceļa kreisajā malā munīcijas noliktavas ar artilērijas lādiņiem, granātām un patronām. Četrdesmit otrajā kilometrā gara munīcijas grēda.

Liepājas ostā atrodas seši kuģi ar tankiem, lielgabaliem un karaspēku. Kuģi sagatavoti atiešanai…»

Radiogrammas lidoja uz Centru katru dienu.

Vienpadsmitajā martā: «Venera ziņo: pie Užavas ar prāmjiem hitlerieši pārceļ karaspēku un tehniku uz transporta kuģiem, kuri nevar piebraukt pie krasta. Darbu veic lielā steigā un slepenībā.»

Pavēlniecība pieprasīja sīkākas ziņas par Kuldīgas nocietinājumiem. Venera sekmīgi palīdzēja tikt galā arī ar šo uzdevumu. Spartaks ziņoja Centram:

«Pozīciju būve pārtraukta, jo tās daļēji applūdušas, nav derīgas lietošanai un vairs neatbilst aizsardzības prasībām. Tāpēc lielā steigā iesākta jaunu nocietinājumu būve.

Kuldīgas rietumu aizsardzības līnija sākas no Ventas un stiepjas gar Pelču muižu, beidzas pie Kuldīgas— Skrundas lielceļa.

Trīs kilometrus no Kuldīgas uzbūvētas strēlnieku tranšejas šaušanai stāvus, blindāžas pārklātas ar divām pārseguma. kārtām, dažas apliktas ar akmeņiem.

Austrumu nocietinājumi uzbūvēti gar Ventas krastu. Strēlnieku tranšejas sākas pie Abavas, stiepjas gar Kuldīgu līdz Skrundai.

200 metru atstatumā stiepjas otrā tranšeja, uzbūvētas blindāžas, uzbūvētas ložmetēju ligzdas, izrakti prettanku grāvji.

Nocietinājumu būve turpinās katru dienu, lai kādi būtu laika apstākļi, darba pārvalde sūta zemes darbos vietējos iedzīvotājus. Nocietinājumu būvi vada 16. armijas aizmugures komandants ģenerālleitnants Fišers.»

—    Kas darba pārvalde īsti ir par organizāciju? — jautāja Kušņikovs, beidzis raidīt radiogrammu.

—     Viens no viltīgākajiem un negantākajiem hitleriešu politiskajiem ieročiem, — Mačiņš skaidroja. — Darba pārvalde uzskaita un reģistrē visus darba spējīgos iedzīvotājus un sadala tos pa uzņēmumiem, rūpnīcām, fabrikām, budžu lielsaimniecībām, kā arī sūta darbos uz Vāciju. Starp citu, starptautiskās konvencijas aizliedz okupēto teritoriju iedzīvotājus izmantot militāru objektu būvēs. Taču Fišers, kurš nekad nav ievērojis viselementārākās starptautisko nolīgumu normas, nedomā tās ievērot arī tagad, kad kapitulācija jau degungalā. Šajos Kuldīgas nocietinājumu būvdarbos viņš nelikumīgi izmanto visas vīriešu kārtas personas no divpadsmit līdz septiņdesmit gadiem un visas sieviešu kārtas personas no četrpadsmit līdz sešdesmit gadiem, ja tās nav aizņemtas citos militāri svarīgos objektos turpat Kuldīgā. Trīs tūkstoši cilvēku strādā katru dienu no pieciem rītā līdz astoņiem vakarā. Un visu šo cilvēku masu Fišeram savāc un piegādā darba pārvalde, šī visu nolādētā iestāde,

Pēc dažām dienām Mačiņš pārraidīja Centram:

«Venera iesniedza precīzas shēmas par Kuldīgas un Kuldīgas apkārtnes nocietinājumiem. Kā tās nogādāt?»

Diemžēl neatradās neviens cits nogādāšanas līdzeklis kā jau daudz lietotā rācija «Sever». Labi, ka Kušņikovs bija apguvis arī shēmu pārraides tehniku.

Divdesmit piektajā martā Mačiņš apkopoja, bet Kušņikovs šifrēti pārraidīja uz Centru vēl vienu ārkārtīgi svarīgu ziņojumu:

«Piecus kilometrus no Kuldīgas uzbūvēta jauna elektrostacija, kura apgādā ar elektrību Kuldīgas nocietinājumu joslu. Visi spridzināšanas vadi pieslēgti šai stacijai. Stacijas jumts klāts ar sarkaniem dakstiņiem. Blakus iekārtots novērošanas punkts, tuvākajās mājās izvietots karaspēks.»

Centrs tūlīt pieprasīja:

«Palūdziet Venerai sniegt sīkas ziņas par elektrostaciju, kad tā uzbūvēta, kādiem spridzināšanas darbiem ieplānota, kādus nocietinājumus Kuldīgas rajonā tā apgādā ar elektrību.»

Spartaks pārraidīja sīku elektrostacijas ārējā izskata, jaudas, atrašanās vietas aprakstu, raksturīgākos orientierus, kā arī ziņas par Pelču pili, kur atradās Kurzemes grupējuma virspavēlnieks un viņa štābs.

Padomju aviācija masveida uzlidojumā sabombardēja elektrostaciju. Vairākas bumbas krita arī blakus virspavēlnieka mītnei Pelčos.

Pēc tam Mačiņš varēja ziņot, ka vācu karaspēks no Kuldīgas steidzīgi pārceļas uz mežu. Pats Kurzemes grupējuma virspavēlnieks kopā ar visu savu štābu arī aizmuka no Pelču pils uz mežu, apmetās blindāžā, kas ar astoņām pārseguma kārtām tika uzcelta ieplakā starp vairākiem pauguriem. Virspavēlnieka apsardzībai tika uzstādīti četri zenītlielgabali un trīs prožektori. Augstākie virsnieki no Kuldīgas pārcēlās uz Virgas pili.

Centrs Spartaka darbību novērtēja ar īsu, bet patīkamu radiogrammu: «Ziņas ļoti vērtīgas.»

Žanis Abersons informēja Mačiņu arī par padomju aviācijas lidojumu rezultātiem. Radiogrammā, piemēram, sacīts.

«Venera ziņo: mūsu aviācijas bombardēšanas rezultātā pie Ēdoles nodedzināta armijas pārtikas noliktava, uzspridzināta munīcijas noliktava, daudz bumbu krita uz ložmetēju ligzdām un tranšejām. Sagrauts viens bataljons. ..

Mūsu lidmašīnas sabombardēja divas noliktavas ar patronām un prettanku granātām pie Kuldīgas. Vēl atrodas noliktava ar munīciju Kuldīgā pie pareizticīgo baznīcas.»

Līdz ar siltā laika iestāšanos aktivizējās arī hitlerieši, jo viņi labi saprata, ka pavasara zaļo lapu aizsegā partizāņu skaits pieaugs un piesaistīs aizvien vairāk viņu dzīvā spēka, partizāņi kļūs īstie stāvokļa noteicēji, spēs atklāt Kurzemē vācu karaspēka aizmugurē otro fronti. Hitlerieši pavasara šķīdonī veltīgi pūlējās panākt to, kas viņiem nebija izdevies augu ziemu: izsvēpēt partizāņus un izlūkus no mežiem un purviem.

Sevišķi aktīvi darbojās Koha un Radeka jagdkomandas. Tās abas bija izveidotas no robežsargiem, jo Rīgas jūras līča piekrastes aizsardzību uzņēmās vērmahta daļas. Apmēram divas trešdaļas jagdkomandiešu bija vācieši, viena — latvieši. Abas jagdkomandas darbojās Piltenes, Puzes, Rendas pagastos, aptverdamas lielus meža masīvus visapkārt Usmas ezeram.

Dienām un naktīm gluži kā ķēžu suņi jagdkomandieši kvernēja mežu nomalēs, par ceļu krustojumiem un lauku mājām nemaz nerunājot, lai noķertu kaut vai vienu partizāni, vienu izpletņu lēcēju, lai būtu pavediena gals, aiz kura tinot varbūt izdotos uztaustīt nenotveramo «Sarkano bultu». Viss velti. Pieredzējušais izlūks Kārlis Mačiņš, kaut arī atdalījies no partizāņiem, tomēr uzturēja ciešus sakarus ar «Sarkanās bultas» vadītājiem, savlaicīgi brīdināja viņus par draudošajām briesmām, tiklīdz bija kaut ko uzzinājis no saviem daudzajiem ziņotājiem. «Sarkanā bulta» savukārt nekavējoties pavēstīja Spartakam visu, kas vien to varēja interesēt. Mačiņa gādība par «Sarkano bultu» ļāva partizāņiem izvairīties no liekām, pārsteidzīgām sadursmēm ar hitleriešiem.

Taču vienreiz…

Tas notika sestajā aprīlī Rendas pagasta Puķkalnu mājās. Jagdkomandieši sēdēja aiz stenderēm un glūnēja pa logiem, gluži kā viņi to bija darījuši ziemas spelgā un priekšpavasara šķīdonī.

Jagdkomandietis Pēteris Barkovskis blenza tālskatī pāri plašajam laukam uz dižvēra pusi, kur slaikas mastu priedes mijās ar tikpat staltām eglēm. Tālskatī varēja saskatīt pat čiekurus zaros. Hitlerieši gaidīja kādu iznākam no šī biezā meža, kur pat dienas vidū nevarēja pamanīt saules starus. Pašus jagdferbandiešus tur iedzīt laikam varētu, vienīgi pieliekot stobru pie pakauša.

Tikai pašā novakarē Barkovskis tālskatī pamanīja iznākam no meža kādu ar automātu bruņotu vīru, kas lēnā gaitā soļoja pāri laukam uz Puķkalniem. Novērotājs nekavējoties ziņoja grupas komandierim.

— Putniņš izspurdzis no meža, — tas noņirgājās, pārtvēris tālskati. — Laikam sarkanbultietis. Nāc tikai, mīlulīt, šurpu, sagaidīsim tevi tikpat kā brūte brūtgānu. Pēteri Barkovski, pie durvīm, Alfred Rudzais, pie loga… Kazimir Gedzup, Jāni Slaidiņ, pie otra loga, civilie, žigli aizkrāsnē. Par katru cenu jāsagūsta dzīvs, tikai dzīvs! Tāpēc jārīkojas žigli, nevilcinoties, neļaujot attapties.

Jagdkomandieši veikli paslēpās, dažs ar šaušanai sagatavotu ieroci, dažs ar savilktām dūrēm, lai, svešiniekam ienākot pa durvīm, to pēkšņi apdullinātu, uzkluptu viņam, sagrieztu rokas uz muguras un atbruņotu.

Mežinieks tikmēr mierīgi turpināja savu gaitu. Pārbri- dis lauku, viņš iegāja šķūnī, kam nez kāpēc bija atstātas vaļā platās durvis, palūkojās apkārt, atkal iznāca ārā, uzsmēķēja, labu brīdi stāvēja, skatīdamies te uz mežu, te uz pagalmu. Un tad viņš labu brīdi pazuda nepacietīgo gaidītāju acīm — gluži kā ūdenī iekrita. Durvis nevērās un nevērās. Grupas komandieris apjuka, nezināja, ko darīt, kā rīkoties tālāk. Taču sevi viņi neatklāja. Mājās valdīja vispilnīgākais klusums.

Beidzot iečīkstējās durvis, un pāri slieksnim pārkāpa ilgi gaidītais ciemiņš no meža. Pēteris Barkovskis saķēra ienācēja automātu, taču izraut to neizdevās, un viņi abi novēlās uz grīdas. Vairāki jagdkomandieši uzklupa ienācējam, mēģināja satvert rokas un sagriezt tās uz muguras, lai gan tādā burzmā viņi cits citu tikai traucēja. Taču ienācējs strauji pagriezās, izrāvās un iespēra vienam pa vēderu. Tas vaimanādams nokrita uz grīdas. Otram iebelza pa galvu, bet tas noturējās kājās. Pieskrēja trešais un no jauna mēģināja ienācējam sagriezt rokas uz muguras. Šoreiz mežnieks spēra atmuguriski, uzbrucējs ģeņģeriski aizlidoja kaktā, taču cīnītājs pats arī zaudēja līdzsvaru un smagi nogāzās. Nu cīņa turpinājās uz klona. Ienācējam izdevās atbrīvoties, viņš izrāva automātu, netēmē- dams izšāva kārtu un izskrēja pagalmā. Pa logu izdzēlās vairākas lodes. Mežinieks pagrieza pretī automātu, tomēr šāviens neatskanēja, jo ienaidnieka lode bija bojājusi patronu aptveres padevēju. Partizānis žigli joza projām, taču lodes bija ātrākas, un viņš nokrita. Apkārt saskrēja hitlerieši. Kāds apčamdīja kabatas, bet nekādus dokumentus neatrada.

—    Vai dzīvs? — satraukti jautāja grupas komandieris.

—    Nekustas, neelpo, šķiet, ka nolicis ķedeles, — atsaucās čamdītājs.

—    Ko, tiešām beigts? — grupas komandieris pikti pārvaicāja. — Pusducis vīru nevarēja saņemt dzīvu vienu pašu bandītu.

—    Viņš neganti spārdījās, — kāds taisnojās, vēl tagad saliecies čokurā.

—    Tad vajadzēja vismaz ievainot, nevis nogalināt! Tēmēt kājās! Nu gan Kohs mums mazgās galvu.

1959. gada divdesmit pirmajā maijā Pēteris Barkovskis padomju tiesai liecināja, ka Aleksi Šiliņu pa logu nošāvis kāds vācietis.

Puķkalnu māju iedzīvotāji Jānis Ošmanis un citi pazina nošauto. Viņi nosauca Alekša Šiliņa vārdu. Grupas komandieris to nekavējoties ziņoja oberleitnantam.

—     Aleksis Šiliņš, — Kohs gandrīz vai svinīgā balsī atkārtoja, — viens no «Sarkanās bultas» dibinātājiem, tās vada komandieris. Ja būtu sagūstījuši dzīvu, kaut vai ievainotu, ieteiktu jūs apbalvošanai ar dzelzs krustu. Dzīvs Aleksis Šiliņš zelta vērts. Mums vajadzīgās ziņas izvilktu no viņa kaut vai ar stangām, mums lietpratēju netrūkst. Un šī milzīgā, negantā banda beidzot būtu mūsu nagos. Vai saprotat, kādu nelabojamu kļūdu esat izdarījuši?!

Vada komandieris tikai plātīja rokas, viņam laikam mēle aiz bailēm no priekšniecības vairs neklausīja.

Drīz vien vēsts par Alekša Šiliņa kļūmīgo un pāragro bojāeju nokļuva līdz Kārlim Mačiņam un gauži viņu sarūgtināja. Mačiņš strostēja Stolbovu un Streļņikovu, kāpēc laiduši Aleksi Šiliņu vienu pašu uz Puķkalniem.

—    Būtu man uzprasījuši, es tūlīt pateiktu, ka te trako Koha un Radeka jagdkomandas.

—    Viņš nevienam atļauju neprasīja, — taisnojās Mihails Streļņikovs, kurš bija ne mazāk sagrauzts par Maciņu. Kā nekā Aleksis Šiliņš taču tieši viņu, robežsargu komisāru, bija slēpis visu vācu okupācijas laiku no četrdesmit pirmā gada jūlija sākuma. — Viņš taču bija saimniecības vada komandieris un ļoti bieži devās kārtot vienības apgādes jautājumus. Vispār, kopš decembrī gāja bojā viņa sieva Marta, trīs bērnu māte, Aleksis pārvērtās, kļuva drūms un nerunīgs. Un mēs baidījāmies ar viņu daudz runāt, lai neaizskartu brūci. Vajadzēja tomēr atrast draudzīgus, mierinošus vārdus.

Pārmetumi neko nelīdzēja, tie taču nespēja Aleksi Šiliņu atdzīvināt, bet līdz šodienai nav skaidrs, kāpēc viņš tai liktenīgajā sestā aprīļa novakarē gājis uz Puķkalniem. Vai tiešām tikai apciemot attālus nelaiķes sievas radus?

Daži reāli domājoši virsnieki jau ziemā ieteica evakuēt Kurzemes grupējumu, jo Vācijā trūka karavīru. Pēc viņu domām, garajās ziemas naktīs un miglainajās dienās karaspēku pa jūru varētu izvest bez jūtamiem zaudējumiem.

Citādi domāja Ādolfs Hitlers, kurš apgalvoja, ka Kurzemes grupējumam jāpiesaista jo vairāk Sarkanās Armijas spēku, piedevām izdevīgā gadījumā jāapdraud tās aizmugure. Kurzemes grupējuma virspavēlnieks Hilperts par to rakstīja kādā savā pavēlē:

«Fīrers pavēlējis… aizstāvēt Kurzemi. Iemesli ir skaidri: pašreizējā kara posmā cīņa norisinās par Vāciju kā par cietoksni. Senā karošanas pieredze rāda, ka ikvienam cietoksnim ir ārēji forti. Tie ir viļņlauži, kas notur ienaidnieka spiedienu, tie pavājina un sašķeļ ienaidnieka spēkus, pirms tas sasniedz cietokšņa vaļņus. Kurzeme ir Vācijas ārējais forts.»

Pēc Vācijas kapitulācijas tika vaicāts ģenerālfeldmar- šalam Keitelam, kāpēc Kurzemē un Itālijā atstātas diezgan lielas, samērā bezdarbīgas karaspēka rezerves, lai gan pašā Vācijā trūcis armijas.

Keitels atbildēja:

«Jautājums par Kurzemi un Itāliju vairākkārt tika izskatīts un radīja ievērojamas domstarpības vadošās sfērās. Fīrers uzskatīja, ka Kurzemes grupējums pastāvīgi saista piecdesmit līdz sešdesmit krievu divīziju. Ja karaspēku izvestu, tad uz katru vācu divīziju pie Berlīnes iznāktu trīs krievu divīzijas, tas būtu ļoti nevēlami.»

Hitlers gaidīja brīnumu, taču padomju karaspēks aizvien vairāk un vairāk tuvojās fīrera galvenajai mītnei. Itāļu tauta pakāra savu duči. Tāds pats liktenis gaidīja fīreru. Taču viņš pasteidzās trīsdesmitajā aprīlī pats sevi nogalēt.

Vērmahta ģenerāli centās labot Hitlera kļūdu un evakuēt Kurzemes grupējumu. Tikai mazliet par vēlu. Trūka transporta un kurināmā. Hitlerieši varēja izmantot tikai nelielus kuģīšus un kuterus, kuri vēl atradās Liepājas un Ventspils ostā, bet padomju karaflote bloķēja piekrasti, zemūdenes, ātrie torpēdu kuteri un lidmašīnas tos pašus mazos kuģīšus citu pēc cita nogremdēja.

Spartakieši bija pārcēlušies Usmas ezera krastā. Tālu jo tālu pletās zilganie Abavas un Rendas meži. Krasta koki atvīdēja ūdenī. Pavasara gaiss reibināja izlūkus tāpat kā gājputnus, kuri nesen bija atgriezušies mājās. Saukāja dzilnas, kūkoja dzeguze.

—     Dzeguze, dzeguze, cik vēl gadu man atlicis dzīvot? — nerimtīgajai kūkotājai jautāja Kušņikovs, atceroties bērnību, un sāka skaitīt: — Viens, divi, trīs… — bet dzeguze tikai turpināja gāršā zvanīt.

—    Cik tad gadu tev dzeguze sakūkoja? — vaicāja Gromskis.

—    Daudz, tik daudz, ka negribas ticēt… Laikam drīz beigsies karš.

Kušņikovs uzlika rācijas austiņas un uztvēra Pirmā Maija pavēles fragmentu.

«…Aizgājis pagātnē uz neatgriešanos grūtais laiks, kad Sarkanā Armija cīnījās ar ienaidnieka karaspēku pie Maskavas un Ļeņingradas. Tagad mūsu varonīgais karaspēks dragā pretinieka bruņotos spēkus Eiropas centrā, tālu aiz Berlīnes pie Elbas… Hitleriskās Vācijas dienas ir skaitītas …»

Pieredzējušie Spartaka izlūki nojauta — kuru katru stundu karš beigsies. Vācu kareivji grupām dezertēja un padevās gūstā.

Hitleriešu speciālās vienības arī pārkārtoja savu darbu. Sturmbanfīrers Pehau telegrafēja Jankavam: «Viss ir beigts. Turpmākos rīkojumus negaidiet.» Tas bija signāls, ka jāsāk darboties jaunos apstākļos.

Un Jankavs sāka darboties. Vispirms viņš lūdza Ha- selmanam izgatavot fiktīvus dokumentus ar izdomātiem uzvārdiem vairākiem simtiem personu. Izstrādāja šifru sakaru uzturēšanai starp atsevišķām grupām, visos Kurzemes apriņķos iekārtoja slepenas pasta kastītes, bunkurus, ieroču, munīcijas un konservu noliktavas. Diversantiem izsniedza jaunus apavus, civilapģērbu, konservus, padomju naudu. Jankavs jagdferbanda centrālajā štābā bija saņēmis pusotra miljona viltotus padomju rubļus, no kuriem da)u apraka zemē. Jankava štābs atstāja savu pastāvīgo apmešanās vietu Kabiles pagasta Dravās un pārcēlās uz Rendas mežiem.

Posās ceļā arī atsevišķas diversantu grupas. Leitnants Kārkliņš kopā ar vienpadsmit bandītiem devās uz Skrīveru pagastu, kur Kārkliņš bija strādājis par policistu un labi pazina vietējos apstākļus, Lapiņa grupa — trīspadsmit cilvēku — uz Doles pagastu, kur Lapiņš bija dzimis un dzīvojis, Gibžas grupa — astoņi cilvēki — uz Limbažu apkaimi, Baloža grupa — trīsdesmit septiņi cilvēki — uz Cēsu apvidu, kur tā bija paredzējusi dalīties sīkākās apakšvienībās, Korkla grupa devās uz Ilūkstes apriņķi, Baško un Toča grupas — uz Lubānas klāniem, Feldberga, Bonzaka un Daugavieša grupas iegāja Talsu mežos, bet Friča Kārkliņa grupa palika turpat Kuldīgas apkaimē. Tādu grupu nebija mazums.

Diversantiem bija uzdots atrast cilvēkus, kas noskaņoti pret padomju varu, organizēt bruņotas bandas, paralizēt padomju un partijas orgānu darbu, ar terora aktiem iebaidīt padomju aktīvistus.

Netālu no Ķeguma spēkstacijas vientuļā šķūnī bija paslēptas sprāgstvielas. Tās vajadzēja likt lietā Sproģa grupai, lai neļautu atjaunot Ķeguma spēkstaciju.

Arī 212. frontes izlūkošanas grupas diversanti gatavojās pāriet nelegālā stāvoklī. Viņus uzrunāja grupas priekšnieka vietnieks Šuberts.

«Kungi, pienācis brīdis, kad mūsu kopējais ceļš šķiras. Karš drīz beigsies, vācu karaspēks tuvākajā laikā kapitulēs. Taču Vācija vēl nav uzvarēta. Kas jādara mums, kurp lai ejam? Izbraukt ar kuģiem vai lidmašīnām nav iespējams. Šoreiz mēs esam vājāki par likteni. Vienīgā un pareizā izeja — grupās un katram atsevišķi darboties patstāvīgi. Es jums izsniegšu papildu ieročus, apgādāšu ar padomju naudu un produktiem. Jūsu liktenis atkarīgs no jums pašiem. Ejiet un turpiniet cīņu par mūsu ideāliem! Mēs jūs neaizmirsīsim! Ja notiks kas sevišķi svarīgs, gaidiet brīdi, kad pie jums ieradīsies mūsu cilvēks!

Uz redzēšanos, kungi!»

Septītajā maijā pulksten divos četrdesmit vienā minūtē Reimsā feldmaršals Jodls parakstīja iepriekšēju protokolu par vācu karaspēka kapitulāciju. Vācu virspavēlniecība Kurzemes grupējuma pavēlniekam Hilpertam norādīja sākt sarunas ar padomju karaspēka pārstāvjiem par kapitulāciju.

Taču septītā maija vakarā Liepājā lielā slepenībā tika organizēta sanāksme, kurā piedalījās Liepājas komandants ģenerālis fon Mantetons, Grobiņas nocietinājuma rajona komandants ģenerālis Millers, korpusa komandieris infantērijas ģenerālis Bodenhauzens, flotes admirālis Arensvalds un jūras štāba virsnieki. Viņi apspriedās, kā Kurzemes grupējumu jo steidzīgāk izvest uz Dāniju un Vāciju.

Vietējiem kangariem vācu karakungi atvēlēja 250 vietas, sacīdami:

«Vairāk atļaut nevaram, jo pašiem Liepājā paliek apmēram trīssimt SD darbinieku, kuriem būs jāizdara pašnāvība.»

Astotajā maijā, kad pēc dzestrā pavasara lietus atkal atspīdēja saule, Ezerē vecajā muitas namā tikās Ļeņin- gradas frontes karaspēka un Kurzemes vācu grupējuma pārstāvji. Hitlerieši apņēmās astotajā maijā pulksten divdesmit trijos izbeigt Kurzemē pretošanos.

—     Uzvara! Uzvara! Urā, puiši! Uzvara! Karš beidzies! — Kušņikovs kliedza kā neprātīgs, uztvēris ziņojumu par Vācijas kapitulāciju.

Mačiņš jau tik ilgi bija gaidījis uzvaras vēsti, ka šoreiz pirmajā brīdī pat lāgā ticēt negribēja.

—    Nopietni! — apstiprināja Kušņikovs.

—     Tomēr sagaidījām sveiki un veseli! — priecājās Gromskis.

Trīs padomju izlūki spieda cits citam roku, apkampās, salutēja no pistolēm. Ienaidnieka aizmugurē bija pavadīti septiņi gari mēneši, kad ļoti bieži katra diena varēja būt arī pēdējā. Toreiz viņi vēl nevarēja zināt, ka hitleriešu kapitulācija frontē vēl nenozīmē galīgo uzvaru.

Ziņa par kara beigām zibens ātrumā izplatījās visā Kurzemē.

Ventspils ostā sapulcējās vērmahta virsnieki, slepenās lauka policijas, drošības policijas un SD, dažādu komandantūru, jagdkomandu, abvērgrupu, karagūstekņu un koncentrācijas nometņu vadošie darbinieki, starp viņiem arī Haselmans, Kīns, Suberts, Teidemanis, Veide, Blāzma, Jumis un citi. Braucēju bija ļoti daudz, kuģu toties maz. Nakts tumsā visi ūdens transporta līdzekļi, preču un pasažieru kuģi, liellaivas, kuteri, motorlaivas kara kuģu pavadībā izbrauca jūrā, kur sadalījās divās grupās. Vācu kara kuģi un lielākā transporta kuģu grupa devās uz Vāciju. To viņiem arī izdevās sasniegt, un daudzi latviešu tautas nodevēji kopā ar citiem hitleriešiem nokļuva karagūstekņu nometnē pie Oldenburgas angļu okupācijas zonā.

«Rota» un citi mazāki kuģīši uzņēma kursu uz Zviedriju. Tālumā pavīdēja Gotlandes salas kontūras. Dažs labs jau atviegloti nopūtās. Bet te kā no jūras dzelmes iznira ašie padomju kuteri un aizsprostoja ceļu. Padomju jūrnieki pārbaudīja dokumentus, atbruņoja bēgļus un pavēlēja kuģiem griezties atpakaļ uz Ventspili. Brītiņu kuģus pavadījuši, viņi devās tālāk jūrā pildīt savu uzdevumu, bet bēgļi neuzdrošinājās vēlreiz mainīt kursu. Izkāpuši no kuģiem, tie izklīda kur kurais, jo Ventspili vēl nebija padomju karaspēka daļu un valsts varas pārstāvju.

Savā ziņojumā padomju operatīvās grupas pārstāvis majors Amtmanis, starp citu, rakstīja:

«Operatīvā grupa ieradās Ventspilī desmitajā maijā pulksten desmitos vakarā. Šinī laikā pilsētā atradās daži jūras kara flotes virsnieki, kas no kuteriem bija izkāpuši sešas stundas pirms mūsu iebraukšanas.

Vācieši atstājuši Ventspili 9. maijā dienā, bet policija un SD darbinieki izbraukuši no pilsētas naktī uz 10. maiju …

Daudzi policijas darbinieki devušies uz mežu …»

13. un 14. maijā Piltenes mežos notika apšaudīšanās starp partizāņiem un policistiem …

Devītā maija rītā padomju karavīri ieradās Kuldīgā un Pelčos, kur viņu pirmais darbs bija atminēt lielo ķieģeļu tiltu pāri Ventai. Bija kļuvis zināms, ka daži fašistiskie elementi to gatavojas uzspridzināt, lai sabotētu kapitulāciju.

Jau pirmajā pēckara dienā Ļeņingradas frontes karaspēks saņēma gūstā 45 000 vācu kareivju un virsnieku.

Gūstekņu pieņemšana turpinājās līdz 13. maijam. Piecu dienu laikā gūstā padevās apmēram 190 000 kareivju un virsnieku.

Gūstā padevās arī grupa augstāko virsnieku: Kurzemes grupējuma štāba priekšnieks Ferčs, 16. armijas komandieris kalnu karaspēka ģenerālis Folkamers fon Kirhenzītenbahs, 18. armijas komandieris infantērijas ģenerālis Bēge, 1. gaisa flotes komandieris aviācijas ģenerālis Pflugbeils un citi.

Padevās gūstā arī grupējuma «Kurland» pavēlnieks Hilperts. Šajā amatā viņš gan bija iecelts tikai 1945. gada 10. aprīlī. Līdz tam viņš komandēja 16. armiju, kura piedalījās kaujās Francijā, bet 1941. gada 22. jūnijā iebruka mūsu zemē no Austrumprūsijas. 16. armija nokļuva līdz Ļeņingradas pievārtei, no kurienes bija spiesta griezties atpakaļ, Latvijas teritorijā 16. armija iznīcināja gandrīz visus svarīgākos objektus: dzelzceļa stacijas, sakaru mezglus, tiltus. Pēc tiešas Hilperta pavēles uzspridzināja Rīgas ostu, elektrostaciju, tiltus pāri Daugavai, visu to nosaucot par operāciju «Donner», tas ir, «Pērkons».

Taču netrūka arī tādu virsnieku, kas visiem līdzekļiem centās izvairīties no padošanās gūstā. To vidū bija arī latviešu SS 19. divīzijas komandieris brigādenfīrers un SS ieroču ģenerālmajors Bruno Štrekenbahs. Viņam bija diezgan liela militārā pieredze — dienējis reihsvēra brīvkorpusā, piedalījies Kapa pučā, Rūras apgabalā ar ieročiem apspiedis strādnieku kustību, pēc tam dienējis Hamburgas, vēlāk Berlīnes policijā, piedalījies Polijas un Balkānū okupācijā, kopš 1942. gada komandējis dažādas SS vienības. Bruno Štrekenbahs bija atstājis asiņainas pēdas ne tikai Ļeņingradas un Pleskavas apgabalā un Latvijā, bet arī Holandē, Francijā, Dienvidslāvijā, Polijā.

Pie Opočkas Štrekenbahs pavēlēja nošaut septiņpadsmit tankistus, kuri bija nokļuvuši vācu gūstā, Lubānā četrus, bet Cesvainē deviņus ievainotus sarkanarmiešus.

Kapitulācijas dienā viņš karavīriem dedzīgi ieteica nepadoties gūstā, saglabāt ieročus, iet uz mežu un gaidīt «sevišķu rīkojumu», bet pats, pametis divīziju, kopā ar citiem virsniekiem mēģināja mukt ar lidmašīnu. Taču kāds komandieris nedeva lidmašīnu, apgalvodams, ka ģenerāļiem un virsniekiem jāpaliek pie saviem karavīriem. Tad brigādenfīrers un SS ieroču ģenerālmajors

Bruno Štrekenbahs pārģērbās apakšvirsnieka drēbēs. Taču divīzijas komandiera maskarādi drīz vien atklāja viņa karavīri un atmaskoja viņu.

Arī Strekenbaha bijušais tiešais priekšnieks 6. korpusa komandieris obergrupenfīrers Krīgers mēģināja izvairīties no gūsta. Apgādājies ar kompasu un topogrāfiskajām kartēm, kā arī ar pārtiku dienām desmit, viņš astotajā maijā kājām izgāja no Pelču pils, lai dotos uz Vāciju. Tādu gudreļu un savas ādas glābēju salasījās cilvēku desmit.

Jau devītajā maijā Krīgers iemainīja ģenerāļa mundieri pret latviešu zemnieku drēbēm. Esesieši naktīs pa mežu masīviem virzījās uz dienvidiem. Pie Vaiņodes viņi pagriezās uz austrumiem, lai apietu padomju karaspēka koncentrācijas vietas. Bez tam austrumos no Vaiņodes bija arī lielāki mežu masīvi, kuri iestiepās tālu Lietuvā. Esesieši visvisādi maskējās, taču no gūsta nespēja izvairīties. Divdesmit otrajā maijā viņus mežā ielenca padomju karavīri. Krīgera nervi neizturēja, viņš nošāvās. Pārējie grupas locekļi padevās.

Augstāko priekšnieku paraugam sekoja zemāko rangu esesieši.

Tālāk minēsim latviešu SS 19. divīzijas artilērijas baterijas komandiera oberšturmfīrēra Arnolda Apses liecības fragmentus.

«Kad paklīda baumas, ka korpusa komandieris Krīgers un divīzijas komandieris Štrekenbahs pazuduši, sākās kaut kādas nesaprašanās. Frontes līnija mūsu iecirknī pajuka. Karaspēka daļas nedaudz atkāpās. No rīta es ar trīsdesmit karavīriem sāku virzīties uz Kuldīgas pusi. Mēs devāmies dziļāk aizmugurē. Vācu karavīri, kuri nāca pretī, teica, ka Kuldīgā atrodoties padomju tanki un tur notiekot apšaudīšanās. Es pametu savus karavīrus un iekāpu automašīnā, kas jau bija pilna ar virsniekiem. Braucu uz Ventspils ostu. Tālu netiku, jo ceļš bija aizsprostots ar pamestām vācu armijas mašīnām. Satiku vācu virsniekus. Viņi apgalvoja, ka ostā kuģu neesot. Tur valdīja īsta panika. Vācu un latviešu virsnieki un kareivji nezināja, ko darīt, kā tālāk rīkoties. Pie manis pienāca divi šucmaņi. Viņi man kā virsniekam lūdza padomu. Ieteicu pārģērbties privātās drēbēs, nokārtot personības dokumentus un gaidīt padomju karaspēka ienākšanu. Pats mēģināju sazvanīties ar Ventspili. Sakaru nebija. Tad aizbraucu uz Pilteni. Arī no šejienes nevarēju ar Ventspili sazvanīties. Sastapu vieglo automašīnu amfībiju (Schwimmwagen), kurā brauca 43. pulka komandieris šturmbanfīrers Andrejs Reinholds, bataljona ko- manieris šturmbanfīrers Arnolds Ruks, rotas komandieris oberšturmfīrers Ernests Liepiņš un vēl daži virsnieki, kuri izvairījās no kapitulācijas. Kopā ar viņiem brauca arī jagdferbanda virsnieks Kārlis Dauge. Es viņiem pievienojos. Braucām piesardzīgi pa Līču—Rendas ceļu, centāmies izvairīties no sadursmes ar padomju karavīriem,_ tad nogriezāmies uz nelielu meža celiņu, kas iet gar Adiņiem uz Stendi. Ceļš bija līkumains, paugurains, dubļains, šķērsoja vairākas upītes ar šauriem un pussa- puvušiem tiltiem. Mums pretī nāca kāds jauns, privātās drēbēs ģērbies apbruņots vīrietis. Mēs viņu aizturējām, atbruņojām un iesēdinājām automašīnā. Priekšā purvainā vietā bija izjaukts tiltiņš. Apstādinājām mašīnu un izkāpām, lai noteiktu, vai iespējams braukt. Pagājuši vairākus desmitus metru, sadzirdējām automašīnas motora rūkoņu. Noslēpāmies krūmos un gaidījām automašīnu. Taču tā nebrauca. Uz mūsu pusi nāca trīs privātās drēbēs ģērbušies cilvēki. Kad viņi bija pienākuši tuvu, kāds no mūsējiem uzsauca, lai apstājas un paceļ rokas. Viņi bija pārsteigti un neizrādīja nekādu pretestību. Gājām apskatīt, kas tā par mašīnu. Pie iestigušās automašīnas aizturējām vēl divus vīriešus. Visus aizturētos atvedām pie mūsu vāģa. Nopratinājām. Izrādījās, ka viņi esot padomju partizāņi. Viens jautāja, kāpēc mēs viņus aizturējuši, jo karš taču beidzies. Otrs izteicās, ka mums šoreiz esot palaimējies, varējis notikt arī savādāk. Man likās, ka aizturētie ir no «Sarkanās bultas», par kuras derbību mēs labi zinājām. Nolēmām aizturētos nošaut. Pavēlējām viņiem iet pa priekšu, paši gājām nopakaļis. Kad likām pagriezties mežā, daži sāka bēgt. Atklājām uguni. Liķus ievilkām krūmos un nomaskējām ar zariem un sūnām.»

Tad Apšem jautāja:

—    Kāpēc šāvāt cilvēkus, kad karš jau bija beidzies?

Apše atbildēja:

—   Tāpēc, ka padomju partizāņus uzskatījām par saviem visniknākajiem ienaidniekiem. Mūsu atmiņā atausa frontes apstākļi, kad mēs zem Sarkanās Armijas spiediena

atkāpāmies un kad parasti vispirms atvilka saimniecības un apgādes daļas. Partizāņi bieži uzbruka vezumniekiem, atņēma kara materiālus, produktus. Tā tas bija noticis visos atkāpšanās ceļos. No otras puses, baidījāmies, ka partizāņi var paziņot padomju varas orgāniem par mūsu slēpšanos mežā.

Šī slepkavība notika desmitajā maijā, tas ir, dienu pēc kapitulācijas.

Tie bija pirmie, bet nebūt ne pēdējie pēckara upuri: padomju izlūki no Potiļicina grupas — Antons Ragila un Aleksejs Tihonovs, sarkanbultieši Lukins un Pan- kratovs un vēl daži. Viņi krita pēc tam, kad uzvaras priekā nevienam vairs nenāca prātā, ka būtu jāpiesargās, ka ienaidnieks vēl ne visur ir padevies.

Desmitajā maijā spartakieši Maciņš, Gromskis, Kušņi- kovs un Abersons atstāja mežu un devās ar vieglo trofejas automašīnu uz Rīgu. Pie stūres sēdēja Gromskis, jo viņš vislabāk prata vadīt mašīnu. Sākumā viņi brauca pa lauku ceļiem, kamēr nokļuva uz Rendas—Sabiles ceļa. It visur bija karaspēks. Sarkanarmieši pavadīja garas gūstekņu kolonnas.

Vietējie iedzīvotāji ceļa malās skatījās, priecājās, uzsauca: «Lai dzīvo Sarkanā Armija!» — taču netrūka arī tādu, kuru acīs pavīdēja neslēpts naids.

Spartakieši jutās gandarīti, jo arī viņi bija pielikuši savas rokas un prātu uzvaras kaldināšanā.

Tā viņi priecīgi brauca līdz Sabilei, kur spartakiešus aizturēja sarkanarmieši. Aizturēja un pieprasīja dokumentus.

—    Mēs esam padomju izlūki, — lepni sacīja Kārlis Maciņš.

—    Kā jūs varat to pierādīt? — vaicāja kāds seržants.

—    Mēs braucam no ienaidnieka aizmugures, — skaidroja Mačiņš. — Dokumentu mums nav. Paši saprotat, ka tur, kur mēs bijām, padomju dokumenti tikai pavairotu iekrišanas draudus.

—     Bez dokumentiem es jūs nekur nelaidīšu, — brīdināja seržants, apgalvodams, ka tādu kā viņi tagad te esot daudz.

Mačiņam vajadzētu uz seržantu sadusmoties, taču viņam nez kāpēc gribējās to noskūpstīt. Kā nekā —

savējais, tik ilgi neredzētais. Un tad — viņš pats ari nelaistu uz Sarkanās Armijas aizmuguri trīs aizdomīgus tipus, kas savus vārdus nekā nevar pierādīt.

—   Tādā gadījumā atjaujiet manam radistam uzņemt sakarus ar Centru.

Seržants vispirms apskatījās, ka rācija ir padomju ražojums, brīdi domāja, tad atmeta ar roku.

—    Labi, lai notiek. Bet tikai ar atklātu tekstu, bez visādiem šifriem.

—    Tieši tā! — Mačiņš pasmaidīja.

Un Kušņikovs ar atklātu tekstu ziņoja, ka viņus aizturējuši sarkanarmieši, kā arī norādīja aizturēšanas vietas koordinātes.

Pēc tam viņi ieročus un rāciju nodeva Sarkanās Armijas daļai, paturēdami tikai šifru.

Izlūkošanas daļas priekšnieks Sabilē ieradās desmitā maija pievakarē.

—    Biedri pulkvedi, — ziņoja Mačiņš, — jūsu uzdevums izpildīts.

—    Malači, — uzslavēja pulkvedis. — Savu darbu esat veikuši teicami.

—    Kalpojam Padomju Savienībai! — vienā balsī atsaucās izlūki.

Pulkvedis katru izlūku cieši apskāva un trīs reizes noskūpstīja.

Tad viņš spartakiešus iesēdināja savā automašīnā un aizveda uz Rīgu. Te viņi rakstīja atskaiti par septiņiem mēnešiem ienaidnieka aizmugurē. Diemžēl viņi to darīja pārāk kautri un atturīgi. Un ne tikai paši par sevi, bet arī par cilvēkiem, kuri kopā ar viņiem darbojās. Tāpēc līdz šai dienai nav izdevies noskaidrot daudzus pasākumus un notikumus, kuru risināšanā viņi piedalījušies. Arī priekšniecība toreiz pienācīgi nenovērtēja, kāda liela nozīme šai atskaitei būs nākamajām paaudzēm, kurām Lielais Tēvijas karš būs vēsture, kuras ies pa cīnītāju takām, lai pa drusciņai vien restaurētu toreizējo bargo, bet varonīgo laiku. Taču arī šī pieticīgā atskaite un citi saglabājušies dokumenti, kaut vai ieteikumi apbalvojumiem dod ieskatu Spartaka grupas darbībā. Par Mačiņu rakstīts:

«…Atrazdamies ienaidnieka aizmugurē no 1944. gada 31. oktobra līdz 1945. gada 9. maijam, par spīti smagajiem ziemas apstākļiem, policijas stingrajam režīmam un sistemātiskajai vajāšanai, izlūku grupas komandieris Maciņš teicami organizēja pastāvīgu un savlaicīgu izlūkošanas materiālu vākšanu par ienaidnieka karaspēka un militārās kravas pārvadāšanu pa svarīgo dzelzceļa maģistrāli Ventspils-r-Tukums, par Kuldīgas, Usmas, Ugāles, Spāres, Rendas garnizoniem, par štābiem, aerodromiem, noliktavām un apgādes bāzēm, par nocietinājumu būvēm Kuldīgas apkārtnē, par Ventspils un Liepājas jūras ostu darbību. 470 radiogrammās pārraidītas daudzas ļoti vērtīgas izlūkošanas ziņas …

Biedrs Maciņš organizēja lielu partizāņu vienību «Sarkanā bulta», kura izauga līdz 300 cilvēkiem. Partizāņi sistemātiski nodarbojās ar diversijām, uzbruka atsevišķām ienaidnieka karaspēka grupām, saņēma gūstā vācu karavīrus, ievāca svarīgas izlūkošanas ziņas, sekmīgi cīnījās pret soda ekspedīcijām …

… Prasmīgs, gudrs, attapīgs, centīgs virsnieks — izlūks ar dedzīgu raksturu. Savu uzdevumu viņš veica teicami… Biedrs Maciņš tiek ieteikts apbalvojumam ar Sarkanā Karoga ordeni.»

Anatolija Gromska apbalvojuma ieteikumā savukārt rakstīts:

«Biedrs Gromskis uzdevuma izpildīšanas laikā ienaidnieka aizmugurē no 1944. gada oktobra līdz šim laikam grūtajos ziemas, policejiska režīma un vajāšanas apstākļos, būdams grupas komandiera vietnieks, sniedza jebkuru iespējamo palīdzību izlūkošanas darba organizēšanā. Personīgi novēroja svarīgu dzelzceļa maģistrāli, vāca ziņas par ienaidnieka garnizonu, aerodromu, apgādes bāžu izvietojumiem un aizsardzības nocietinājumu būvēm.,.

Biedrs Gromskis palīdzēja organizēt lielu partizāņu vienību, kura sistemātiski veica diversijas, ķēra «mēles» un ieguva vērtīgas ziņas.

Biedram Gromskim ir laba redzes atmiņa, stiprs gribasspēks, viņš ir fiziski izturīgs …»

Arī Viktora Kušņikova darbība novērtēta ļoti atzinīgi.

«… Otro reizi izpildot uzdevumu ienaidnieka aizmugurē no 1944. gada oktobra līdz šim laikam, grūtos apstākļos uzturēja nepārtrauktus radiosakarus, sistemātiski un savlaicīgi pārraidīja vērtīgas izlūkošanas ziņas par karaspēka un tehnikas pārvadājumiem pa svarīgām komunikācijas līnijām, par karaspēka dislokāciju, aizsardzības nocietinājumu būvēm, aerodromu, noliktavu, apgādes bāžu izvietojumu, par jūras ostu darbību. Sai laikā viņš pārraidījis 470 ziņojumus.

Uzdevumu veica godīgi un apzinīgi. Rāciju saglabāja pilnīgā kārtībā. Disciplinēts. Iniciatīvas pilns …»

Izlūkiem piešķīra īsu atvaļinājumu. Taču Kārlim Mačiņam tas sagādāja maz prieka, jo domās viņš vēl aizvien klaiņoja pa Kurzemes mežiem.

Drīz vien Kārlis Mačiņš atgriezās vecajā darbavietā — Valsts Drošības Tautas komisariātā, kas viņu aizsūtīja strādāt uz Talsiem.

9. ĒNAS TIK DRĪZ NEIZGAIST

Ar saules lēktu ēnas neizgaist. Toties tās raucas īsumā, saulei kāpjot debesīs. Tā arī pēc uzvaras vēl diezgan ilgu laiku Kārlim Mačiņam un citiem patriotiem nācās cīnīties pret pagājušās nakts ēnām, padomju varas ienaidniekiem, kuru kļuva arvien mazāk un mazāk, tāpēc ka padomju vara, dzīvē parādīdama savas priekšrocības, pamazām mainīja pat sākotnējo ienaidnieku apziņu.

«…Šodien — 1. jūnijs. Atmiņās pārcilāju visus pagājušā mēneša notikumus. Maijs no mums prasīja sevišķi lielu nervu sasprindzinājumu. Kapitulācijas laikā daudzi Kurzemes karotāji domāja uzsākt meža dzīvi. Taču masveidīgā ķemmēšana padarīja mūsu rindas retākas.

Mēs kā naktsputni dienu pavadām slēptuvē, naktī izlienam ārā. Dienas mums kļuvušas par naktīm, naktis par dienām, jo tikai naktīs mēs veicam pārgājienus, ejam medībās pēc pārtikas, vācam informāciju.

Mūsu grupas neveiksmju skaits ar katru dienu pieaug. Nāca klāt vēl viena. Štābam vistuvākā pārtikas noliktava, kura līdz pēdējam laikam vēl nebija atklāta (citas noliktavas vairs nemaz neeksistē), pirms divām dienām tika atrasta un iztukšota. Šķiet, ka vēl pirms kapitulācijas partizāņi bija tās uzoduši un tagad tikai likvidē.

Viens otrs jau sāk izdabāt jaunajai varai. Kļūst par nodevēju. Arvien mazāk paliek tādu, kas būtu gatavi turpināt iesākto cīņu līdz galam.

Mūsu meža nometnē ieradās virsleitnants ar saviem cilvēkiem. Viņu izskats liecina, ka vairāk dzīvojuši ēnā nekā saulītē. Sejas bālas kā papīra lapas, tikai acis piesarkušas, šķiet, no nemierīgā miega un lielās pārpūlēšanās. Arī noskaņojums depresīvs. Vieta, kur viņi darbojas, nemierīga. Viņi ir savākuši pavisam bēdīgas ziņas: Juzis saņemts gūstā, Jānītis miris no ievainojumiem, Pēteris un mūsu pavārs apcietināti. Tas mūsu grupai ir liels zaudējums, un sirds sažņaudzas no sāpēm.

Daudzi izcili cilvēki teikuši, ka vientulībā dzīvojošs cilvēks nostiprina sevi garīgi. Bet tagad, izbaudījis tādu dzīves veidu, nācu pie slēdziena, ka cilvēks ir sabiedriska būtne un, dzīvojot vientulībā, var drīzāk iegūt gara vājumu nekā stiprumu. Jau lēni tekošas stundas vien var sagraut morāli, nerunājot nemaz par veselām dienām, nedēļām.»

Tas ir fragments no Jankava jagdferbanda štāba kāda darbinieka dienasgrāmatas. Tas labi raksturo tā saucamo «nacionālo cīnītāju» noskaņojumu.

Kad bija pabeigta vācu grupējuma «Kurland» kapitulējošā karaspēka pieņemšana, Ļeņingradas frontes karaspēka komandieris maršals Govorovs pavēlēja atmīnēt lielākos meža masīvus. Hitlerieši vairākas dienas noņēmās ar mīnu lauku likvidēšanu. Viņu darbu pārbaudīja padomju sapieri. Pēc tam trīspadsmitajā un četrpadsmitajā maijā notika rūpīga un sistemātiska lielāko meža masīvu pārbaude. Atsevišķās vietās tā ievilkās vēl uz dažām dienām. Šīs operācijas laikā tika iznīcinātas, saņemtas gūstā vai vismaz izklīdinātas daudzas diversantu grupas, konfiscēts daudz ieroču, munīcijas, sprāgstvielas, pārtikas produktu.

13. maijā pie Tukuma aizturēja Vilhelma Sproģa grupu, kurai vācu 16. armijas 212. frontes izlūkošanas nodaļas (Frontausklārungstruppe) priekšnieka vietnieka oberleit- nanta Šuberta uzdevumā vajadzēja doties uz Ķegumu, lai traucētu atjaunot spēkstaciju. Netālu no Ķeguma spēkstacijas tika atklāta sprāgstvielu noliktava. Užavas pagasta Ostniekos arī atrada divarpus tonnas tola, kas bija paredzēts diversantu apgādei. Sagūstītie jagdferbandieši bija runīgi, jo tikai tādējādi viņi varēja cerēt uz mīkstāku sodu. Viņu ziņas daudz palīdzēja tālākajā cīņā.

Saņēma gūstā arī Baloža grupu, kas paredzētā Cēsu un Valmieras apriņķa vietā nebija tikusi tālāk par Engures mežiem.

Bez jagdferbanda diversantiem aizturēja ari daudzus drošības policijas un SD, kā arī abvēra, lauka slepenās policijas darbiniekus, kuri bija apgādājušies ar «pilnīgi drošiem» kājnieku un sapieru apakšvienību, būvbatal- jonu, Štrallo un Todt organizāciju dokumentiem, vecām buržuāziskās Latvijas pasēm, mainījuši uzvārdus, vārdus, vispār nodrošinājušies ar gluži nevainojamām biogrāfijām.

13. maijā daļēji sagrāva arī Jankava štāba grupu.

589. artilērijas pulka sarkanarmietis Pantelejs Gurtovenko atceras:

«Es, Nikolajs Cuvakins un Mihails Agejevs iegājām smalkā, bet ļoti biezā birzī, kurai pat grūti bija tikt cauri. Sajā biezoknī es izdzirdu Agejeva kliedzienu: «Stāt!» Tūlīt atskanēja automāta kārta. Es nogūlos krūmos. Pēc kāda mirkļa ieraudzīju vairākus maskējušos bandītus, kuri, šaudami no automātiem, metās uz mūsu ķēdi. Viņi nogalināja Agejevu un smagi ievainoja sarkanarmieti Maļcevu. Bandīti izlauzās cauri ķēdei un atšaudīdamies devās meža dziļumā. Ar automātu uguni atgriezām divus bandītus no grupas. Viņi nometās zemē un enerģiski atšaudījās. Tad mēģināja piecelties un bēgt, taču mūsu uguns atkal viņus piespieda pie zemes. Bandīti uz vēdera līda sānis, mēģināja ierāpties ar bieziem krūmiem apaugušā gravā. Mēs atklājām spēcīgu uguni. Viņi cieši pieplaka pie zemes, bet nepadevās. Palīgā nāca citi sarkanarmieši. Tad viens bandīts iekliedzās: «Nešaujiet, mēs padodamies!» Viņi nometa automātus un pacēla rokas. Aizturētos nodevām seržantam Kolašņiko- vam, paši devāmies meža dziļumā pēc pārējiem bandītiem, kuru bija ap desmit. Viņi atteicās padoties, atšaudījās. Nošāvām četrus bandītus, pārējie aizbēga.»

Abi aizturētie bandīti bija no Jankava štāba grupas. Viņi labprāt uzrādīja vairākas slepenas noliktavas, kur bija noglabātas sprāgstvielas, ieroči, munīcija, produkti.

Bandītu grupas atlikusī daļa centās sasniegt bunkurus, kas pie Lielirbes bija iepriekš sagatavoti jagdferbanda komandējošam sastāvam. Pārgājiena laikā štāba darbinieki mēģināja nodibināt sakarus ar pagastu grupām, pārbaudīt, kādas ziņas sakrājušās «pasta kastītēs», kuras bija ierīkotas daudzās vietās, lai nelegālos apstākļos apmainītos ar informāciju.

Taču «pasta kastītē» pie Zvārguļu kapsētas Feldberga un Bonzaka grupas nebija atstājušas nekādas ziņas. Jari- kavieši vairs nevarēja atrast ieročus, munīciju un rāciju, ko kurelieši savā laikā bija noslēpuši netālu no Stikliem. Bēdīgu sirdi viņi konstatēja, ka instrukcija, kuru viņi īsi pirms kapitulācijas bija ievietojuši «pasta kastītē» pie Betiņiem, nav sasniegusi adresātu — Puzes pagasta jagdferbanda grupu. No Betiņu māju saimnieka viņi uzzināja, ka Puzes pagasta grupa jau sagrauta, daļa kritusi sadursmē ar sarkanarmiešiem, daļa arestēta, daļa izklīdusi.

Arī pie Līgotņu mājām nedarbojās «pasta kastīte», kas bija paredzēta sakariem ar Padures pagasta grupu. Izrādījās, ka tik labi iecerētā nacionālistiskā pagrīde paspējusi jau sabrukt pirms izveidošanās. Sakarnieki zināja stāstīt, ka īvandes pagasta grupas lielākā daļa sadursmes laikā kritusi, bet pārējie saņemti gūstā, ka pamatīgi paplucinātas arī Snēpeles, Planīcas, Padures un Kurmāles pagastu grupas, no kurām tikai atsevišķi vieninieki vairs slēpjas paši uz savu roku.

Saklausījušies tik daudz bēdīgu, bet patiesu ziņu, pašā savas darbības sākumā piedzīvojuši tik lielas neveiksmes, Jankava štāba darbinieki sāka naidoties, it kā savstarpējo pārmetumu plūdos varētu kaut ko glābt. Jo īpaši Jankavam daudz pārmetumu izteica Sternbergs un Krastiņš, kuri atgādināja jagdferbanda organizēšanā un veidošanā pieļautās kļūdas un pat apgalvoja, ka Jankavs neesot tā piemērotākā kandidatūra vadītāja amatam, kurzemnieki taču pazīstot Jankavu — drošības policijas un SD darbinieku, kas apkarojis ne tikai padomju partizāņus un izpletņu lēcējus, bet tvarstījis arī latviešu leģiona dezertierus. Jankavu apsūdzēja arī bezrūpībā, jo tieši viņa vainas dēļ padomju varas orgānu rīcībā nokļuva vienpadsmit jagdferbandiešu autobiogrāfijas un diezgan pilnīgs jagdferbanda dalībnieku saraksts līdz ar biogrāfiskiem datiem. Romāns Sternbergs, Krastiņš un citi jagdferbandieši apvainoja Jankavu daudzu cīnītāju gluži veltīgā bojāejā. Katrs no viņiem nu gribēja uzmesties par vienīgo komandieri un pavēlnieku.

Viņi uzsāka ciņu pret padomju varu, izvirzīdami lozungu par «brīvu, neatkarīgu nacionālu Latviju». Jagd- ferbandam mēģināja pielikt nacionālu izkārtni.

— Pašlaik nav izdevīgi pieminēt jagdferbandu, — teica Sternbergs, — jo visiem Kurzemes iedzīvotājiem ir labi zināms, ka to organizējuši hitlerieši.

Kurzemē bija diezgan daudz nelielu nelegālu grupiņu, kas bija izveidojušās no aizsargiem, policistiem un citiem pret padomju varu naidīgi noskaņotiem elementiem, kuri vēlējās buržuāzisko iekārtu. Tagad jagdferbandieši tās pakļāva savai ietekmei, jo šie cilvēki bija viņu vienīgā rezerve. Apbruņojušies ar smagajiem vācu ložmetējiem un mašīnpistolēm — «kaulu zāģiem», kā arī padomju automātiem, visdažādāko tipu šautenēm, karabīnēm, pistolēm, granātām, jagdferbandieši uzsāka aktīvu bandītisku darbību — terorizēja vietējos iedzīvotājus, aplaupīja un nogalināja padomju un partijas darbiniekus un aktīvistus.

Jāpiebilst, ka tagad grūti noteikt, kurš noziegums ir uz katras bandas asiņainā rēķina, tāpēc minēsim tikai nedaudzus, kuru darītāji ir zināmi.

1945. gada jūlijā Jankava štāba grupas bandīti nogalināja Iekšlietu Tautas komisariāta Kuldīgas apriņķa tulku Ivanu Levikinu.

Divdesmit piektajā septembrī viņi iebruka Mūrniekos, nobendēja saimnieku Jāni Abersonu un ievainoja rokā viņa dēlu, bijušo aktīvo Spartaka sakarnieku un ziņotāju Zani Abersonu, sestajā novembrī meža ceļa malā starp Ugāli un Māteriem nogalināja Māteru ciema padomes priekšsēdētāju Voldemāru Vinovski, bet divdesmit otrajā novembrī — Tērandes pagasta izpildu komitejas priekšsēdētāju Vili Krontālu ar sievu un meitu.

Kamēr bandīti uzbruka vientuļām lauku mājām, vientuļos ceļos uzglūnēja vientuļiem gājējiem un braucējiem, tikmēr viņiem vēl kaut cik veicās, kā ķērās klāt lielākiem objektiem, tā viņus piemeklēja neveiksmes.

Divdesmit ceturtajā decembrī četrdesmit labi apbruņoti jankavieši, vispirms izjaukuši telefona sakarus, kliegdami «urā», uzbruka Kabiles pagasta izpildu komitejas ēkai, lai to izdemolētu un izlaupītu, jo laikam domāja, ka tajā ir tikai darbinieki un daži iznīcinātāji apsardzei. Taču pagasta izpildu komitejā atradās Iekšlietu Tautas komisariāta Kuldīgas apriņķa daļas darbinieki — vecākais leitnants Vasilijs Kirsanovs, jaunākie leitnanti Kazimirs Bajulis un Fricis Dambis, šoferis Augusts Purviņš un četri kareivji. Viņi uzsāka nevienādu kauju ar piecreiz spēcīgāko pretinieku un sīksti jo sīksti aizstāvējās. Bandīti ievainoja Kirsanovu un Baļuli, ielauzās pirmajā stāvā, taču cīnītāji atkāpās otrajā stāvā un turpināja kauju, kura ilga apmēram četras stundas. Bandīti nekādi nespēja pieveikt nelielo izpildu komitejas aizstāvju pulciņu, jo bija sadūrušies ar cīņās rūdītiem vīriem, tāpēc atkāpās, jo baidījās, ka kaujas troksnis neatsauc ielenktajiem palīgspēkus.

Bandīti tomēr pārāk nesteidzās aiziet, tāpēc šī diena bija liktenīga Fricim Dambim un Augustam Purviņam, kuri mazliet par agru izgāja labot bandītu izpostīto telefona līniju. Nevarēdami nogalināt cīnītājus kaujā, bandīti viņus nošāva no muguras. Bet tikpat liktenīga šī nelielā aizkavēšanās bija arī pašiem bandītiem. Palīgspēki viņus panāca pie Skuteļiem, kur uzsāka kauju. Bandīti sīksti pretojās, nošāva trīs sarkanarmiešus un deviņus ievainoja, taču tas viņus neglāba, deviņi bandīti krita, divdesmit trīs tika saņemti gūstā, vienīgi astoņi cilvēki, kuriem bija visžiglākās kājas, paglāba savas melnās dzīvības melnajā vērī. Diemžēl Jankava banda vēl nebija likvidēta. Tiesa, tādus forsētus uzbrukumus kā Kabiles pagasta izpildu komitejai viņi vairs neuzdrošinājās pasākt, bet slepkavoja padomju aktīvistus, ja tie pa vienam vai divatā gadījās viņu ceļā.

1946. gada ceturtajā martā Jankava bandīti nogalināja iznīcinātāju Krišu Vaskānu, ceturtajā maijā — Kuldīgas pagasta aktīvistu Hermani Līdaku.

Sešpadsmitajā maijā netālu no Zirgvalkiem uz lauku ceļa bandīti aizturēja Kuldīgas apriņķa vecāko milici, bijušo Spartaka tuvāko palīgu Ādamu Tīrumu un viņa sievu Annu Čaču, kuri divzirgu pajūgā no Zemzariem pārbrauca uz jauno dzīvesvietu^ Pleniniekos.

Jankavs sācis pratināt, vai Ādams Tīrums piedalījies bruņotās operācijās pret «nacionālajiem partizāņiem», vai piedalījies arestos, kratīšanās, konvojēšanā, kas arestēti un pašreiz atrodas Kuldīgas cietumā, kādas akcijas tiek gatavotas tuvākajā nākotnē.

Pēc paša Jankava vēlākās liecības, Ādams Tīrums izturējies ārkārtīgi aukstasinīgi, nosvērti, apvaldīti, nav izrādījis ne mazākās gļēvulības pazīmes, tikai pateicis, ka netaisoties kaut ko paskaidrot cilvēkiem, kas itin nekā nepārstāvot.

Bandīti nošāva Ādamu Tīrumu un viņa sievu Annu Caču, mēbeles sadedzināja, drēbes un citas mantas sadalīja savā starpā, bet govi aizdzina uz savu nometni un nokāva.

Jūnijā bandīti otro reizi iebruka Mūrniekos, kur vairs dzīvoja tikai Grieta Abersone. Viņas vīru Jāni Abersonu bandīti bija nogalinājuši jau pērnā gada rudenī, dēls, Žanis Abersons, dzīvoja Kuldīgā, jo tai pašā reizē savainotā roka vēl prasīja nopietnu ārstēšanu. Izlaupījuši produktus un citu mantību, viņi mēbeles salauzīja, saskaldīja ar cirvjiem, bet sirmo sievieti piekāva un ieslēdza klētī. No turienes viņa izkļuva tikai nākamajā dienā, ar kailām rokām atlauzusi grīdu.

Sešpadsmitajā augustā bandīti nogalināja Kuldīgas pagasta sagādes aģentu Frici Heršbergu, trešajā septembrī Zlēku pagasta Raugās — bijušo sarkanbultieti Matveju Supi.

Jankava bandas likvidēšanā iekļāvās tādi pieredzējuši un kaujās rūdīti vīri kā Kārlis Maciņš un Dmitrijs Krupa, kuri paši kara gados bija darbojušies ienaidnieka aizmugurē nelegālos apstākļos. Bijušais nelegālists tomēr vieglāk varēs uzminēt sava pretinieka — pašreizējā nelegā- lista nākamos gājienus.

Kārlis Maciņš toreiz strādāja Latvijas PSR Iekšlietu ministrijas Talsu apriņķa daļā. Lai likvidētu Jankava bandu, viņam uz laiku palīgos atsūtīja Iekšlietu ministrijas vecāko leitnantu Dmitriju Krupu.

Vispirms saruka bandītu atbalstītāju un līdzskrējēju loks. No meža brīvprātīgi iznāca divdesmit seši bijušie bandīti. Galvenais uzdevums toreiz bija ne tikai bruņoto bandu likvidēšana, bet arī bandītu apmulsināto zemnieku iekļaušana padomju darba dzīvē.

Beidzot 1947. gada divdesmit piektajā janvārī Jankava grupu izsekoja un Vārmes mežā likvidēja. Pašu Jan- kavu, Šternbergu un vēl dažus viņa štāba darbiniekus aizturēja. Bandas novietnē bez ieročiem, munīcijas un sprāgstvielām atrada padomju iestāžu, atsevišķu personu dažādus dokumentus: komandējuma apliecības, zīmogus un Vārmes ciema padomes zīmogu, kā arī komjauniešu un pat pionieru sarakstus.

Aizturētais Sternbergs, kurš līdz šim nepārtraukti bija lamājis Jankavu par nodevību, tagad, lai glābtu savu ādu, bez liekas tielēšanās uzrādīja vietu Zlēku pagastē pie Vernestu kapiem, kur pēc kapitulācijas bija norakti jagdferbanda dokumenti. Tur atrada vairākas dzelzs kārbas, kurās bija iesaiņoti jagdferbanda pārskati, dienasgrāmata, sagūstīto partizāņu un izpletņu lēcēju nopratināšanas protokoli un dažādi citi informatīvi materiāli.

Tātad pustreša gada laikā, kamēr Jankava banda aktīvi darbojās, tā savu «panākumu» kontā varēja atzīmēt tikai atsevišķus nogalinātus cilvēkus. Vienīgajā plašākajā pasākumā — uzbrukumā Kabiles pagasta izpildu komitejai — banda zaudēja gandrīz vai visus savus cilvēkus.

Diemžēl ar Jankava bandas — bijušā jagdferbanda štāba likvidēšanu slepkavības un citi teroristiski akti vēl nebeidzās, jo Talsu un Ventspils mežos diezgan aktīvi darbojās Feldberga banda, kurā ietilpa apmēram trīsdesmit jagdferbandiešu un vairāki vietējie Talsu apriņķa aizsargi un policisti.

Feldberga bandas darbības hronika ir tikpat vienmuja savā neģēlībā.

1945. gada trīsdesmit pirmajā oktobrī Feldberga bandīti ar automāta šāvienu ievainoja un pēc tam ar cirvi nogalināja Strazdes pagasta izpildu komitejas priekšsēdētāju Ēvaldu Biedriņu, divdesmit astotajā novembrī viņi nobendēja Valdemārpils iznīcinātāju bataljona vada komandieri Zani Opmani.

Par upuri Feldberga bandai 1946. gada trešajā oktobrī Arlavas pagasta Pļavsargos krita iznīcinātājs Eduards Lakševics, divdesmitajā oktobrī Lubezeres pagasta Kun- čos — milicis Rihards Gulbis, divdesmit septītajā novembrī Arlavas pagasta Audzēs — iznīcinātājs Alberts Slie- cāns, 1947. gada divpadsmitajā aprīlī Arlavas pagasta Nīkuļos — aktīvists Leons Bolodskis un citi.

Nav vērts uzskaitīt visas Feldberga bandas ļaundarības, jo laupīšana un slepkavošana bija kļuvušas par šo «nacionālo cīnītāju» pamatnodarbošanos.

Starp šiem necilvēkiem ar sevišķu, varētu sacīt, sadistisku nežēlību izcēlās Feldberga bandas grupas vadītājs Arturs Bruno Jaņpeters, kurš dažkārt slepkavoja bez jebkāda iemesla.

Tiesā viņš, starp citu, liecināja:

«Lībagu pagasta iedzīvotāju Kļaviņu es sastapu meža malā, kad viņš brauca pajūgā. Pieprasīju dokumentus. Kļaviņš laipni uzrādīja pasi. Tad palūdzu izkāpt no ratiem un panākt ceļa malā. Kļaviņš, saprazdams, ka viņu apturējuši bandīti, kategoriski protestēja, sauca pēc palīdzības. Es viņu nomierināju, teikdams, ka nekā ļauna negribu darīt, vēlos tikai aprunāties, Kļaviņš uzticējās. Izvilka no kabatas pudeli pašdarinātā un piedāvāja iedzert. Paņēmu viņu pie rokas un, draudzīgi sarunājoties, ievedu dziļāk mežā, jo ceļa malā kāda sieviete ganīja lopus. Atsēdināju pie priedes. Piedāvāju uzsmēķēt. Kad Kļaviņš aizdedzināja cigareti, ar pistoli no augšas iešāvu viņam tieši galvā. Tā Kļaviņš palika sēžam pie priedes ar smēķi lūpās. No ratiem izmetu visus dēļus, lai radītu iespaidu, ka Kļaviņš dzērumā izkritis. Zirgu ar pajūgu palaidu vaļā.»

Bet Kļaviņš taču savā laikā bija brīvprātīgi iestājies policijā, piedalījies soda akcijās. Tiesa, pēc kara viņš neskrēja mežā, palika dzīvot savās mājās, paļaudamies uz padomju varas orgānu žēlsirdību. Un par šo «noziegumu» Jaņpeters viņu arī likvidēja, tāpat kā bandīti centās likvidēt visus tos, kas brīvprātīgi legalizējās. Jo vairāk saruka bandītu atbalsta bāze, jo viņi kļuva kārāki pēc asinīm.

Arturs Bruno Jaņpeters ilgāku laiku medīja Kārli Ma- čiņu, tieši medīja^ Viņam izdevās uzzināt, ka Mačiņš šad tad iegriežoties Arlavas pagasta Raudās pie Jāņa Kron- tāla, vēl viņš izpētīja, ka drošības labad šīs mājas aero- ģeneratora stabā ierīkota trauksmes sirēna, kura, būdama ieslēgta, spēj sacelt kājās visu apkaimi.

1946. gada trīspadsmitajā novembrī Jaņpetera grupa uzbruka Raudām. Jaņpeteram neizdevās pārgriezt vadu un atvienot trauksmes signālu, taču bandīti uzlauza durvis un virtuvē neļāva Jānim un Alīdei ieslēgt trauksmes signālu. Izmisumā Jānis Krontāls paķēra cirvi un varonīgi stājās pretī iebrucējiem, taču drīz vien saļima. Pistoles lode bija trāpījusi vēderā.

—    Kur Mačiņš? — Jaņpeters vaicāja.

—    Tāda mūsu mājās nav un nav bijis, — Alīde Kron- tāle atrada sevī spēku mierīgi atbildēt, lai gan viņai pie kājām bez samaņas noasiņoja vīrs.

—    Nemelo! — Jaņpeters uzbļāva.

Bandīti nerimās, kamēr nebija apgriezuši māju otrādi. Labākās mantas un vērtslietas salika savās somās un kabatās.

Kāds bandīts, kurš ar piekrautu somu jau taisījās iet projām, pēkšņi pavaicāja:

—    Bet kur jūsu dēls Edgars?

—    Antēs. Aizgāja uz dzimšanas dienu.

Faktiski Edgars Krontāls bija paslēpies bēniņos.

Par tādiem brīžiem mēdz sacīt, ka pat dzelzs vairs neiztur: vīrs noasiņo acu priekšā un viņam nekādi nevar palīdzēt, dēlu kuru katru brīdi var sagaidīt tāds pats liktenis. Bet Alīde Krontāle izturēja.

Kad pēdējais bandīts bija aizvēris durvis, Alīde metās pie vīra, kurš aizvien vēl nebija atguvis samaņu. Viņa aizskrēja pie kaimiņa, lai pa telefonu izsauktu ārstu. Bet uzbrucēji bija parūpējušies, lai tuvākajā apkaimē neviens telefons nedarbotos.

… Antēs jaunieši svinēja dzimšanas dienu. Uz galda bija speķarauši, alus krūze. Nebija ne patafona, ne kāda cita mūzikas instrumenta. Kamēr vieni dziedāja, citi dejoja.

—           Rokas augšā! Nekur nebēgt! — Durvīs parādījās automātu stobri. — Dziediet «Dievs, svētī Latviju!», — bļaustījās iereibis bandīts. Arī logos raudzījās automātu stobri, bet pa durvīm iebruka bruņotu cilvēku varza.

Visi klusēja.

—    Kur komsorgs? — prasīja kāds cits bandīts.

Diez kā viņam bija kļuvis zināms, ka te atrodas Arlavas pagasta komsorgs Pauls Kanbergs.

Jaunieši joprojām klusēja. Neviens nebilda ne vārda.

—    Ko jūs stāvat, kā ūdeni mutē ieņēmuši?

Jaunieši sakustējās, un viens otrs tā kā posās uz

durvju pusi.

—    Nekur neiesietl — Pretī paslējās automātu stobri.

Bandīti sāka meklēt komsorgu. Atraduši Paulu Kanbergu, vispirms viņu piekāva, tad sasēja rokas. Kāds kliedza:

—    Nošaut viņu!

Cits bandīts iebilda:

—    Nav ko lodi tērēt. Pakārt!

Un mājas saimniekam pieprasīja virvi.

Trešais bandīts, piegājis Kanbergam tuvāk, sacīja:

—           Nedomā, ka šī vara ilgi pastāvēs. Tu vēl esi pienapuika. Tavas asinis mums nav vajadzīgas. Bet, ja kalposi padomēm, pakārsim tevi. Būtu labāk padomājis par sevi, ko tu no dzīves esi redzējis, būtu padomājis par savu māti, lai tai nav jāraud gaužas asaras.

Un viņš pavēlēja atsiet Paulam Kanbergam rokas un palaist viņu mājās līdz nākamajai reizei, varbūt puišelis vēl pārdomāšot, kam tad īsti kalpot.

Pauls Kanbergs nepārdomāja, tāpēc arī līdz nākamajai reizei ilgi nebija jāgaida.

1947. gada astotajā maijā Pauls Kanbergs gulēja mājās slims ar pleirītu. Nakts vidū Bandiniekos sāka nikni riet suns. Paula brālis Andrejs pa logu pagalmā ieraudzīja vairākus bruņotus vīriešus. Suns iekaucās un pārstāja vaukšķēt. Tas viss likās vairāk nekā aizdomīgi. Un Andrejs pateica slimajam Paulam:

—    Laikam bandīti atnākuši.

Pauls paslēpās guļamistabā aiz skapja.

Ārpusē atskanēja vīriešu balsis, tad spēcīgi klauvējieni.

—           Atveriet, citādi uzlauzīsim, — aizsmakusi vīrieša balss uzstājīgi pieprasīja.

Brāļasieva Anna Kanberga atvēra durvis. Namā ielauzās bruņoti vīrieši un sāka spīdināt kabatas lukturīšus.

—    Kur Pauls? — kāds prasīja.

—           Nav mājās! — viņiem atbildēja. — Izpildu komitejā gatavojas mītiņam.

Taču bandīti neticēja. Viņi jau zināja, ka Pauls ir saslimis. Apgaismodami telpas ar kabatas lukturīšiem, viņi meklēja komsorgu. Izvandījuši visus kaktus, Paulu tomēr neatrada. Tad viņi sāka ārdīties pa otram lāgam.

—           Nav taču adata, — Andrejs mēģināja viņus pierunāt. — Veltas pūles. Teicu jau, ka nav mājās.

Taču kāds bandīts tik dedzīgi pārmeklēja drēbju skapi, ka to apgāza. Un aiz skapja stāvēja Pauls Kanbergs. Kāds pieskrēja pie viņa un iesita ar pistoli pa zobiem.

—    Atceries, ko es tev teicu Antēs?

Pēc tam bandīti Paula māti, brāli un brāļasievu izraidīja no guļamistabas, aizvēra durvis. Drīz vien atskanēja viens pats spalgs šāviens. Vēlāk Arturs Bruno Jaņpeters liecināja:

«Jāsaka, toreiz es biju pārvērties par plēsīgu zvēru, īstu bandītu šī vārda pilnā nozīmē. Es akli izpildīju visu, ko lika darīt Feldbergs. Kad viņš aiz apgāztā skapja ieraudzīja Paulu Kanbergu, tad tikai pateica: «Sper virsū!» Es pacēlu pistoli un izšāvu. Šāvu netēmēdams, pasviežot roku uz priekšu. Pēc tam no pistoles stobra izpūtu dūmus un gāju projām.»

Taču maz ticams, ka Jaņpeters Paulu Kanbergu nebūtu nogalinājis arī bez Feldberga pavēles. Jaņpetera pratina- šanas laikā Feldbergs jau bija kritis, viņam varēja šo to uzvelt arī no paša grēkiem.

Feldberga bandas darbībai katrā ziņā bija jādara gals. Pieredzējušais čekists Kārlis Mačiņš gribēja uzņemties ļoti grūtu un bīstamu uzdevumu — satikties ar Jaņpetera zem četrām acīm, ar viņa starpniecību un palīdzību pārliecināt bandītus par viņu cīņas bezcerīgumu, lai beidz slepkavu un laupītāju gaitas, atgriežas pie ģimenēm, iesaistās miera laika dzīvē, jo ne jau visi Feldberga vīri bija asinskāri nezvēri, starp viņiem atradās arī vienkārši zemnieki, kuru legalizēšana visādā ziņā bija nepieciešama un apsveicama. Protams, Feldbergs, Jaņpeters un citi bandīti Kārli Mačiņu varēja nošaut. Bet viņš jau sen bija pieradis pie briesmām, gāja, kur vajadzēja un kad vajadzēja.

Taču priekšniecība Kārlim Mačiņam kategoriski aizliedza tikties ar Jaņpeteru, jo zināja, ka Jaņpeters jau ilgāku laiku medī tieši Kārli Mačiņu. Un Mačiņa vietā nolēma sūtīt Dmitriju Krupu. Sakarnieki un starpnieki norunāja Krupas un Jaņpetera tikšanos divdesmit ceturtā aprīļa novakarē ap pulksten sešpadsmitiem Laucenes pagasta mežā. Mačiņš pavadīja Krupu līdz mežam, paspieda roku un… kādā vientuļā mājā palika gaidīt atgriežamies.

Kad Dmitrijs Krupa, ģērbies privātās drēbēs ar uzticamo pistoli «TT» pie jostas gāja pa aizaugušo meža stigu, viņš nejutās lādzīgi, lai gan nebija no bailīgajiem. Krupa ievēroja, ka pa labi stigai un pa kreisi stigai lūst zariņi, čab pērnās lapas. Viņš saprata, ka pa mežu viņam seko cilvēki un tie var būt tikai bandīti. Taču Krupam pietika gribas apspiest nelādzīgo sajūtu un pilnīgi mierīgi soļot uz norunāto satikšanās vietu. Kad viņš apstājās, lai ieklausītos troksnī, lai pēc tā noteiktu sekotāju skaitu, arī troksnis pieklusa. Norunātajā vietā neviena vēl nebija. Viņš paraustīja plecus un pagāja dažus soļus tālāk meža biežņā. Taču tūlīt no krūmiem izlīda kalsns maza auguma vīrelis vācu lidotāju jakā ar kažokādas apkakli, lidotāju ādas cepurē, apbruņojies ar vācu automātu «Schmeisser», pistoli «Mauser» un dunci, kas rēgojās no ādas zābaku stulma. Pienācējs nosauca sevi par Jaņ- peteru.

Pēc apsveicināšanās noskaidrojās, ka Jaņpeters uz pārrunām ieradies deviņu bandītu pavadībā, kuri izvietojušies slēpnī un uzglūn Krupam.

—    Kāpēc neizpildījāt mūsu prasību satikties divatā? — vaicāja Krups.

—    Nedomāju, ka jūs viens nāksiet mežā, — Jaņpeters atbildēja diezgan brīvi un droši, tikai tramīgās acis šaudījās apkārt. Viņš negribēja ticēt, ka Dmitrijs Krupa iedrošinājies viens pats ienākt bandītu pārvaldītajā mežā.

—    Vārds jātur, — atbildēja Krupa, — esmu tā pieradis.

Un viņš sāka Jaņpeteram stāstīt, ka iedzīvotāji stipri

sašutuši par mežaiņu darbību, ka nekādi nevar saprast, kāpēc viņi te klīst pa mežu, slepkavodami nevainīgus cilvēkus un laupīdami viņu mantu.

Krupa centās Jaņpeteru pārliecināt, ka padomju vara ir gatava ļoti daudziem piedot viņu kļūdas, ja tikai viņi noliks ieročus un izbeigs bandītisku darbību.

Uz visiem Jaņpetera jautājumiem Krupa atbildēja sīki un izsmeļoši. Viņš jau zināja, ka Arturs Bruno Jaņpeters ir viens no niknākajiem padomju varas ienaidniekiem. Viņam Talsos piederējusi mehāniskā darbnīca un kravas automašīna, bet padomju vara 1940. gadā viņa privātīpašumu konfiscēja. Sākoties karam, Jaņpeters kopā ar Feldbergu organizēja tā saucamo «pašaizsardzības» grupu, kura piedalījās varas sagrābšanā, padomju iestāžu telpu kratīšanā, ieroču meklēšanā, transporta līdzekļu sagādē «pašaizsardzības» grupas vajadzībām. Jaņpeters aktīvi piedalījās padomju cilvēku arestos, no savām daļām atpalikušo sarkanarmiešu gūstīšanā, kā arī padomju jūrnieku tvarstīšanā, kuri pēc Sāmsalas krišanas bija izcēlušies Kurzemes piekrastē. Visu vācu okupācijas laiku Jaņpeters bija dienējis par Talsu apriņķa policijas iecirkņa priekšnieku, viņam bija leitnanta dienesta pakāpe.

Taču Dmitrijs Krupa neatgādināja Jaņpeteram viņa noziedzīgo darbību policijā un bandā. Daudz svarīgāk taču bija, lai Jaņpetera grupa un visa Feldberga banda izbeigtu teroristisko darbību, lai netraucētu iedzīvotājiem dzīvot un strādāt, jo visi bija izslāpuši pēc miera, pat ļoti daudzi no tiem, kam padomju vara vēl lāgā nepatika. Arī pats Arturs Bruno Jaņpeters labi saprata, ka mūžīgi taču mežā nevarēs dzīvot. Tikai viņš baidījas, vai viņam vispār vairs ir ceļš atpakaļ. Dmilrija Krupas dzelžainā loģika un vienkāršie vārdi radīja Jaņpeterā zināmas cerības. Vismaz viņš apsolīja sīki jo sīki atstāstīt Feldber- gam notikušo sarunu un papūlēties pierunāt viņu pašu atnākt uz pārrunām par legalizācijas iespējām. Norunāja satikties devītajā maijā Dundagas pagastā pie Stirniņiem.

Dmitrija Krupas un Artura Bruno Jaņpetera saruna ieilga, un Dmitrijs Krupa neatgriezās paredzētajā laikā. Kārlim Mačiņam jau sažņaudzās sirds. Taču Krupa ieradās dzīvs un vesels, atstāstīja Mačiņam sarunu ar bīstamo bandītu. Bet Dmitrija Krupas dzīvība tiešām karājās mata galā. Viens Jaņpetera mājiens, un bandīti no slēpņa būtu viņu nogalinājuši.

1947. gada pirmajā maijā kļuva zināms, ka iepriekšējā naktī uz Talsu—Tukuma šosejas sabojāta telefona līnija. Notikuma vietā ieradās operatīvā grupa Kārļa Mačiņa vadībā. Devītajā kilometrā no Talsiem viņi atrada piecus nozāģētus telefona stabus un saraustītas stieples. Nākamajā naktī uz Talsu—Laucenes ceļa atkal bija nozāģēti četri telefona stabi. Karavīri pārķemmēja tuvākos mežus, kā arī viensētas, taču neko aizdomīgu nekur neatrada. Radās nopietnas aizdomas, ka tā ir Feldberga bandas kārtējā diversija, varbūt tanī piedalījusies arī Jaņpetera grupa.

Devītajā maijā norunātajā vietā un laikā Jaņpeters uz pārrunām neieradās, taču atnāca otrajā kontroles tikšanās reizē divdesmit ceturtajā maijā netālu no Talsiem pie tā saucamā Laupītāju kalna.

—    Devītajā maijā neierados tāpēc, — skaidroja Jaņpeters, — ka bija radušās aizdomas: norunātajā vietā atrodoties karavīru slēpnis.

—    Vai tad pagājušo reizi nepārliecinājāties, ka es turu doto vārdu? — Dmitrijs Krupa viņam pārmeta.

Jaņpeters paziņoja diezgan priecīgu vēsti, ka Feldberga bandā pašreiz notiekot šķelšanās. Daļai meža dzīve, slepkavības un laupīšanas apnikušas līdz kaklam, viņi vēlētos legalizēties, taču baidoties to savu līdzdalībnieku atriebības, kuri gribot cīņu turpināt. Jaņpeters pateica, ka Feldberga bandā netrūkstot arī agrāk sodītu kriminālnoziedznieku, kas par pašreizējo stāvokli tikai priecājoties, jo laupīšanu viņi uzskatot par pamatprofesiju. Kad iekritīšot, tad sēdēšot, kamēr neesot iekrituši — jālaupot un jāuzdzīvojot. Dažkārt šie elementi veicot vienu otru akciju paši uz savu roku, bet sodīt par to viņus esot bīstami, varot nokniebt sodītāju un aiziet savu ceļu. Protams, netrūkstot arī tādu, pie tam viņu esot diezgan daudz, kuri neticot baumām par karu starp PSRS un rietumvalstīm, jo visi paredzētie, apsolītie un izzīlētie termiņi jau pāri, tomēr viņi nevēloties legalizēties, jo baidoties no atbildības par kara un pēckara gados pastrādātajiem noziegumiem.

Jaņpeters noprasīja legalizācijas noteikumus.

Dmitrijs Krupa atbildēja, ka vispirms jānodod ieroči, jāuzrāda ieroču noliktavas, jāatsakās no cīņas pret padomju varu. Visus, kas šos noteikumus neievēros, sauks pie atbildības.

Tad Jaņpeters apgalvoja, ka viņš un Feldbergs vēl nevarot legalizēties, jo negribot, ka pašu cilvēki no pašu bandas viņus nogalinot.

Pēc šīs sarunas katrs aizgāja uz savu pusi.

Mačiņam bija kļuvis zināms, ka divdesmit devītajā maijā Feldbergs ar saviem bandītiem gatavojas aplaupīt Arlavas pagasta Lapsukalnus. Lai aizkavētu noziegumu un aizturētu bandītus, pie mājām iekārtoja slēpni, taču bandīti paredzētajā laikā neatnāca, kaut kas viņus bija aizkavējis. Bet varbūt viņiem bija kļuvis zināms par slēpni? Trīsdesmitajā maijā agri no rīta Dmitrijs Krupa, majors Aleksandrs Vaginovs, kapteiņi Foma Migunovs un Sergejs Bogdanovs, vecākais leitnants Jānis Bērziņš ar vilīti brauca uz Talsiem, jo viņus gaidīja bezgala daudz citu darbu.

Devītajā kilometrā no Talsiem uz Talsu—Valdemārpils ceļa septiņi bandīti, piecēlušies no grāvja, mēģināja apturēt automašīnu, taču šoferis Alfrēds Vilciņš neapstājās, piedeva gāzi un lielā ātrumā drāzās garam. Bandīti nekavējoties atklāja uguni. Šāva no ceļmalas, šāva arī no meža. Pirmās ložu kārtas trāpīja automašīnas radiatorā un priekšējā stiklā. Vilītis tomēr neapstājās. Kaut arī virsnieki no automašīnas atšaudījās, taču viņu uguns nebija trāpīga, jo bandīti nebija saskatāmi. Bandīti ievainoja Krupu, Bogdanovu un Bērziņu. Vilitis brīnumainā kārtā izkļuva no uguns joslas un sasniedza Talsus. Dmitrija Krupas ievainojums bija Joti smags, un pieredzējušais izlūks un drošības orgānu darbinieks pirmajā jūnijā Talsu slimnīcā nomira.

Dmitrijs Krupa bija dzimis 1915. gadā nabadzīgā četrbērnu zemnieka ģimenē. Agrā bērnībā pie Siguldas un Ropažiem ganījis lielsaimnieku lopus. Strādājis Rīgā dažādus gadījuma darbus, kādu laiku Kuzņecova porcelāna fabrikā. Kad Latvijā atjaunoja padomju varu, Dmitrijs Krupa sāka dienēt robežapsardzības karaspēkā, kur komandēja rotu. Aktīvi piedalījās sabiedriskajā dzīvē — organizēja sarkanos stūrīšus, priekšvēlēšanu kampaņā aģitēja par komunistu un bezpartejisko bloku, izskaidroja iedzīvotājiem jaunās varas pasākumus. Kara sākumā piedalījās vācu izpletņu lēcēju iznīcināšanā. Atkāpās kopā ar Sarkano Armiju. 1942. gada martā no Maskavas devās uz ienaidnieka aizmuguri. Vadīja izlūku grupu «Uzvara». Pie Bišu ezera sekmīgi atvairīja hitleriešu uzbrukumu un ielenkuma draudus. Pēc Latvijas teritorijas atbrīvošanas apkaroja bandītus.

Uz notikuma vietu steidzīgi izbrauca viņa tuvākais biedrs Mačiņš ar kareivju grupu. Viņi uzgāja bandītu pēdas un panāca viņus Laidzes pagasta mežā netālu no Diedziņiem. Bandīti mierīgi atpūtās. Viņu sargpostenis augstajā eglē, ieraudzījis tuvojamies kareivjus, ar šāvienu brīdināja savējos. Kareivis Mejenkovs ar automāta kārtu nogāza sargu. Taču bandīti jau bija kājās un ar spēcīgu uguni sagaidīja kareivjus, kuri viņiem tuvojās puslokā, lai aplenktu. Izmantodami smalkos, biezos brikšņus un paugurus, bandīti atšaudīdamies izklīda uz visām pusēm, atstājot kaujas laukā trīs savus kritušos un smagi ievainoto Bojeslavu Petrušēviču.

Ievainotais pastāstīja, ka divdesmit pieci bandīti gājuši sirot uz Laucenes pagastu. Cejā apmetušies uz brīdi atpūsties. Sargpostenis ieraudzījis automašīnu, kas braukusi Talsu virzienā. Automašīnu apšaudījuši, taču bez sevišķiem panākumiem, jo tā aizbraukusi tālāk. Bīdamies no vajāšanas, viņi nolēmuši atgriezties atpakaj nometnē, kur palicis Feldbergs ar divpadsmit vīriem. Petrušēvičs drīz nomira, nepaspējis pateikt nometnes atrašanās vietu. Mačiņš nekavējoties dažādos virzienos izsūtīja vairākas izlūku grupas, lai sadzītu bandītu pēdas, Viena tāda grupa uzdūrās bandītu sargpostenim, kas atklāja intensīvu uguni, smagi ievainojot kareivi Aleksandru Bati- ņevu. Taču paši bandīti nemaz nebija noskaņoti cīņai. Viņi momentāni izklīda, pamezdami ložmetēju, vairākus automātus, munīciju un, pats galvenais, rāciju. Nometnē bija redzami asins traipi, kas liecināja, ka netrūkst arī ievainoto.

Taču vajāt bandītus Mačiņš nespēja, jo nevarēja izsekot, uz kuru pusi viņi aizbēguši. Izsūtītās patruļas atgriezās, nesadzinušas nekādas pēdas. Tikai trešajā dienā kļuva zināms, ka naktī uz ceturto jūniju divpadsmit bandīti aplaupījuši Dundagas pagasta Jaunkalnu mājas. Varēja secināt, ka Feldberga banda varbūt no Arlavas pagasta pārcēlusies uz Dundagu.

Mačiņš apkārtējos mežos izvietoja vairākus slēpņus un posteņus, kā arī mobilas patruļas.

Jaunākais seržants Bistrovs bija ērti iekārtojies kādā biezākā krūmā. Pāris stundu nokvernējis, viņš ieraudzīja pajūgu, kurš no Sumbarnieku puses brauca tieši pa lauku bez jebkāda ceļa. Ticis līdz mežmalai, braucējs nokāpa no ratiem, zem nastas salīcis, iegāja mežā un pēc kāda laiciņa tukšām rokām atgriezās atpakaļ. Karavīri aizturēja braucēju. Viņš uzdevās par Freibergu. Karavīri pārmeklēja krūmus un atrada vācu balsta ložmetēju.

—    Kur ņēmāt «kaulu zāģi»? — Mačiņš vaicāja. — Kam jūs to vedāt?

Freibergs atzinās, ka viņam ieroči stāvot šķūnī vēl no kara laikiem, bet šo balsta ložmetēju viņš vedis Feld- bfcrgam, kas tam nākšot pakaļ sestajā jūnijā nokrēslā.

Mačiņš ložmetēju atstāja noliktajā vietā, taču tuvumā iekārtoja trīs slēpņus.

Tovakar neviens vēl nenāca pakaļ tik vērtīgajai mantai. Tikai ap pusnakti seržants Romaševs pamanīja vairākus cilvēkus, kuri, izvērsušies ķēdē, ar intervāliem tuvojās balsta ložmetējam, taču biezie krūmi traucēja viņus novērot. Slēpņi sastinga kaujas gatavībā, taču pie ložmetēja neviens nepienāca. Arī krūmos valdīja pilnīgs klusums. Bet drīz vien kāds vīrietis izgāja virsū tieši slēpnim.

—    Stāt! Rokas augšā! — atskanēja komanda.

Nepazīstamais paspēja nospiest automāta sprūdu, bet

ložu šalts nevienu netrāpīja.

Kareivji atklāja uguni. Nepazīstamais nokrita, pārējie pazuda biezajos krūmos.

Nošautais, kā izrādījās, bija bandas virsvadonis Alberts Feldbergs. Viņu pazina gan vietējie iedzīvotāji, gan bijušie bandīti.

Maciņam kļuva zināms, ka Feldberga bandas atliekas paslēpušās Laidzes pagastā. Kareivji ielenca bandītus, taču viņiem ar spēcīgu ložmetēju un automātu uguni izdevās izlauzties no ielenkuma, pametot kaujas laukā četrus kritušos.

Bandas atliekas vairs aktīvu darbību neuzsāka. Dzīvi palikušie bandīti mēģināja pielāgoties puslegālam dzīvesveidam.

1947. gada divpadsmitajā oktobrī Lībagu pagasta Kalniņos Fricis Purovskis svinēja dzimšanas dienu. Līdz ar citiem ciemiņiem Kalniņos atradās izcīnītāju vada komandieris Graudums, iznīcinātāji Riekstiņš un Eķis un Iekšlietu ministrijas virsnieku skolas kursants Jānis Dzintars. Kopā ar kādu tautas tiesas tehnisko darbinieci ieradās arī divi sveši vīrieši, kurus mājas saimnieks viesmīlīgi lūdza pie galda, jo noturēja par sievietes kolēģiem. Viens no svešiniekiem apsēdās blakus Jānim Dzintaram. Pirmā glāzīte, otrā, un pamazām atraisījās saruna, no kuras Jānis Dzintars noģida, ka svešinieki ir aizdomīgi, varbūt tie pat ir bandīti. Viņš izlikās piedzēries, it kā ciešā draudzībā pieplaka blakus sēdētājam un tā bikšu kabatā sataustīja pistoli. Dzintars un Graudums nolēma abus svešiniekus atbruņot un aizturēt.

Dzintars galdabiedram strauji izrāva pistoli no viņa bikšu kabatas un uzkliedza:

—    Rokas augšā!

Kad svešais atvēzējās sitienam, Gunārs Eķis sagrieza viņam roku uz muguras.

Tikmēr Graudums arī otrajam nelūgtajam ciemiņam bija atņēmis pistoli un dokumentus. Pirmais bija Žanis Abajs, otrais — Arvīds Priede. Abi mēģināja bēgt. Dzintars ar pistoles spalu notrieca Abaju pie zemes un sasēja rokas. Priede saskrējās ar iznīcinātāju Jāni Riekstiņu. Priede likās spēcīgāks vai arī viņam palīdzēja izmisums, taču piesteidzās Dzintars un noguldīja Priedi. Uzdevis Riekstiņam apsargāt guļošo Priedi, Dzintars devās meklēt virvi, lai sasietu bandītam rokas. Taču jau pēc dažām minūtēm Riekstiņš iekliedzās:

—    Bandīts aizbēga!

Riekstiņa nolaidības dēļ Priede aizbēga. Abajs pastāstīja, ka viņi abi esot no kādreizējās Feldberga bandas, bet nu jau labu laiku klīstot divatā, nevarēdami sev atrast paliekamu vietu,

Līdzīgā veidā pamazām aizturēja pārējos Feldberga bandītus, kuri paši nelegalizējās.

Taču Talsu apriņķī vēl aktīvi darbojās jagdferbandieša Daugavieša banda.

1946. gadā vien šī banda bija noslēpkavojusi: sestajā jūlijā — Lībagu pagasta iznīcinātāju vada komandieri Ēvaldu Kalniņu, divdesmit pirmajā augustā — Stendes pagasta komsorgu Viktoru Kupcānu, divdesmit pirmajā septembrī — milici Aldoni Komku, vienpadsmitajā oktobrī — Laucenes pagasta iznīcinātāju Donātu Medni, kā arī aplaupījusi daudzus veikalus un mājas.

Daugavieša bandu toreiz apkaroja citi drošibas orgānu darbinieki; Mačiņš tās vajāšanu uzsāka 1949. gada maijā. Dažus bandītus viņš arestēja, citi paši iznāca no meža, citi sadursmēs tika nošauti.

Saglabājies akts, ko parakstījuši K. Mačiņš un drošības orgānu darbinieki.

«1949. g. 18. jūlijā saņemtas ziņas, ka 18. jūlijā pēc mēģinājuma aplaupīt veikalu, kas atrodas pie dzelzceļa stacijas Sabilē, bandītu grupa iegriezīsies N. viensētā.

Uz šo ziņu pamata Mačiņa vadibā ierīkoja divpadsmit karavīru slēpni.

19. jūlijā pulksten 2 un 45 minūtēs no pieciem bandītiem, kas bija nākuši uz šo viensētu, divi tika nošauti.»

1949. gada pirmajā augustā Daugavieša banda pienāca pie Lībagu pagasta Mičurina kolhoza aitu bara, kuru ganīja divi nepilngadīgi zēni. Bandīti nošāva divas aitas un aiznesa uz mežu. Gani diemžēl izbailēs bija pametuši savu ganāmpulku un nevarēja pateikt, kurā virzienā bandīti aizgājuši. Arī dienesta suns neuzņēma pēdas.

Toties Mačiņam kļuva zināms, ka vienpadsmitajā augustā Daugavieša banda ieradīsies Cēres pagasta Purga- ļos. Mačiņš pavēlēja slēpnim bandītus ielaist Purgaļos, pēc tam mājas ielenkt un visus sagūstīt.

Diemžēl Mačiņš nezināja visas pieejas Purgaļiem, bet to zinātājs savlaicīgi neieradās, tāpēc viņš slēpni izvietoja krūmos apmēram trīssimt metrus no mājām, bet naktī lika pienākt tuvāk. Spīdēja pilna mēnesnīca, arī mežā bija gaišs. Bandīti neieradās. Vai nu ziņotājs bija kļūdījies, vai bandīti pamanījuši slēpni. Agrā rītā Mačiņš izvietoja kareivjus mežmalā trīs vietās.

1949. gada divpadsmitajā augustā pulksten piecpadsmitos Mačiņš devās pārbaudīt posteņus. Sargkareivis Burka ziņoja, ka Purgaļos iegājis kāds vīrietis privātās drēbēs. Mačiņš pavēlēja pastiprināti novērot mājas, bet pats devās pārbaudīt nākamo grupu. Drīz vien sargkareivis Burka pamanīja vīrieti melnos svārkos, kurš pazuda krūmos.

Pēc pāris mirkļiem Burka izdzirdēja saucienu «Stāt!», tad šāvienu, pēc brīža vēl dažus šāvienus. Un viss apklusa.

Sargkareivis Burka žigli metās uz šāvienu pusi. Viņš vēl pamanīja krūmos iebēgam vīrieti melnajos svārkos. Uguni gan nepaspēja atklāt, jo bēglis ienira biežņā.

Turpat viņš ieraudzīja guļam zemē Kārli Mačiņu. Bezbailīgais cīnītājs, kurš visu kara laiku, vairākkārt desan- tēts ienaidnieka aizmugurē, bija izgājis bez nevienas skrambiņas, gulēja zemē bez dzīvības. Kā konstatēja Burka, Mačiņš pat izšaut nebija paspējis, jo pistole atradusies aizpogātā bikšu muguras kabatā, bet automātu viņš nez kāpēc bija atstājis grupas izvietojumā, laikam vairs necerēdams Purgaļos sagaidīt bandītus.

Medicīniskā ekspertīze konstatēja, ka Mačiņu trāpījušas trīs lodes: divas galvā, bet trešā — krūšu dobumā.

Taču Daugavieša banda arī vairs ilgi neklīda apkārt.

1949. gada divdesmit sestajā septembrī Daugavieša bandu beidzot aplenca. Sadursmē tika nošauts pats Daugavietis un seši bandīti. Pārējie padevās gūstā. Bandītam Fricim Grinšteinam atrada Mačiņa pulksteni. Viņš paskaidroja, ka to iemainījis no Daugavieša pret kurpēm. Bandīti gatavojušies uzbrukt kādam vezumniekam, kas vedis no pienotavas krējumu. Daugavietis šai laikā atdalījies no grupas un mežā nejauši uzdūries kādam vīrietim, kuru nogalinājis un pievācis tā pulksteni. Pēc tam to piedāvājis Grinšteinam, jo pašam viņam jau pulkstenis bijis, bet kurpes noplīsušas, toties Grinšteinam mugursomā lieks pāris.

Daugavieša banda bija pēdējā lielākā bruņotā ienaidnieka grupa. Pēc tās sagrāves Kurzemes mežos vairs klīda tikai atsevišķi vieninieki un nelielas grupiņas.

Kurzeme bija tas padomju zemes novads, kas visilgāk — no 1941. gada jūnija beigām līdz 1945. gada astotajam, devītajam un dažās vietās pat līdz desmitajam maijam smaka hitleriešu okupantu jūgā. Pēdējā kara posmā te darbojās daudzas sevišķas un speciālas abvēra, drošības policijas un SD vienības, kuras gatavoja cilvēkus bandītiskai darbībai atbrīvotajā teritorijā. Šie rūdītie neģēļi pakāpeniski iesaistīja savās rindās arī tos padomju pilsoņus, kuri bija nokļuvuši fašistiskās propagandas ietekmē un vāji orientējās politiskajos jautājumos.

Bez tam Kurzemē bija saplūduši aktīvākie hitleriešu atbalstītāji un dzimtenes nodevēji, dažādu pretpadomju formāciju un organizāciju darbinieki, kuri, baidīdamies no atbildības par pastrādātajiem noziegumiem, pārgāja nelegālā stāvoklī un iesāka bruņotu cīņu pret padomju varu. Viņiem pievienojās arī tie latviešu SS leģiona un policijas bataljona karavīri, kuri izvairījās no kapitulācijas.

Kad tika sagrautas esesiešu organizētās pamatbandas, viņu apmulsinātie cilvēki iznāca no mežiem un iekļāvās normālā miera dzīvē, miera darbā.

Daudzcietušajā Kurzemē nevienam vairs nevajadzēja baidīties tumšo mežu un tumšo nakšu.

PĒC GADIEM

Varoņi tautas atmiņā nemirst. Taču pastāstīt par viņiem, viņu varoņdarbiem var tikai dzīvie. Tāpēc mūsu svētākais pienākums ir saglabāt katru zīmīgu, raksturīgu un patiesu šo cilvēku varonības epizodi, katru svarīgu detaļu, kas pirmajā brīdī varētu arī likties sīkums. Šo uzdevumu kopā ar varoņu bijušajiem cīņubiedriem pēdējos gados sekmīgi veic arī sarkanie izlūki. Viņi atraduši kritušo, mirušo, nomocīto cīnītāju atdusas vietas, atveduši sirmas māmuļas pie viņu dēlu kapiem, kā arī atklājuši jaunus varoņus un apstākļus, kādos tie gājuši bojā. Katru gadu jaunie novadpētnieki dodas pa cīņu takām, godinot varonīgos partizāņus, izlūkus un pagrīd- niekus.

Zlēku astoņgadīgās skolas novadpētnieki apmainās vēstulēm ar kaujā kritušā «Sarkanās bultas» pirmā komandiera Vladimira Semjonova radiniekiem, pēta Kārļa Maciņa vadītās Spartaka izlūku grupas ceļus, meklē visus šīs izlūku grupas līdzgaitniekus un atbalstītājus, vāc materiālus par kritušajiem un dzīvajiem partizāņiem un izlūkiem, viņu pašreizējo sabiedrisko darbību. Sarkanie izlūki vāc fotoattēlus par cilvēkiem, kuri varonīgi cīnījās Kurzemes katlā, par vietām, kur notikušas kaujas un kur notikusi Zlēku traģēdija.

Zlēku traģēdijas upurus 1967. gadā apglabāja vienuviet, un tagad viņi guldīti rūpīgi koptos brāļu kapos nelielā uzkalnā lielceļa malā.

Katru gadu devītajā decembrī, Zlēku traģēdijas atceres dienā, brāļu kapos pulcējas ciema ļaudis, skolu jaunatne, drūmo notikumu aculiecinieki un upuru piederīgie, notiek sēru mītiņš.

Ikviens zlēcinieks, jauns vai vecs, zina parādīt taku uz Mūrnieku, Graužu, Dižķīru, Vēveru, Zilumu māju krāsmatām, kuras atstāja Jekelna vadītā soda ekspedīcija. Zlēcinieki var aizvest uz «Sarkanās bultas» partizāņu un Spartaka izlūku cīņas un darba vietām.

Gan Zlēku skolā, gan ciema klubā, gan izpildu komitejā novadpētnieki iekārtojuši stendus, kas vēsta par pagātnes trauksmainajiem notikumiem. Mazajai Rēnai Pulmanei viņi darinājuši īpašu albumu, kurā pastāstīts par Zlēku skolas pirmās pionieres īso mūžu un traģisko nāvi.

Reizi gadā Zlēkās, Piltenē vai gleznainajā Usmas ezera krastā pulcējas sarkanie izlūki.

Pats pirmais sarkano izlūku salidojums notika 1967. gadā Zlēku ciema klubā. Nākamo rīkoja «Sarkanās bultas» bazēšanās vietā. Trešo reizi bijušie partizāņi un jaunie novadpētnieki satikās Zlēku skolā. Te Padomju Savienības Varonis Vilis Samsons pasniedza biedrukartes jaunuzņemtajiem komjauniešiem. Sevišķi plašs bija ceturtais salidojums. Tanī bez zlēciniekiem piedalījās arī Piltenes un citu apkārtējo skolu sarkanie izlūki.

Katrs nākamais salidojums kļūst aizvien krāšņāks un saturīgāks. No tālienes sabrauc bijušie partizāņi, izlūki un pagrldnieki, partijas un padomju iestāžu darbinieki, komjaunieši un jaunieši. Ne reizi vien salidojumā ieradušies Anatolijs Gromskis no Jelgavas, Viktors Kušņikovs no Tulas, Viktors Stolbovs no Valmieras rajona, Jurijs Seledkins no tālās Sibīrijas pilsētas Ulanudes, Aksels Ambergs no Rīgas un, protams, vietējie cīnītāji: Žanis Abersons, Indriķis Tīrums, Žanis Valtmanis, Jānis Kļava, Arvīds Indriksons un daudzi citi. Viņi stāsta par cīņu gaitām, par vīrišķību, izturību, varonību, par veiksmīgām operācijām un neveiksmēm. Viņi stāsta par izlūku un partizāņu sadzīves gudrībām: kā kurināt ugunskuru bez dūmiem, kā novērot ienaidnieku un pašam palikt neredzamam, kā mežā izgatavot garšīgu ēdienu. Viņi parāda, kur gaidījuši ienaidnieku, kur notikušas sadursmes, kur atradies ugunskurs, pie kā viņi sildījušies un cepuši kartupeļus. Viņi parāda, kur viens vai otrs cīnītājs ticis ievainots, kur aizvadījis sava mūža pēdējos brīžus.

… Pēc sīvām kaujām pie Ignatjevas sādžas Veļikije Luku apkaimē uz tālo ciemu Narinkoļskas rajonā Tjan- šana piekājē aizceļoja sēru vēsts. Zartibajevu ģimenei paziņoja, ka viņu Noke kritis.

Bet Noke bija dzīvs, ja par dzīvi var uzskatīt nīkšanu karagūstekņu nometnēs. Fronte virzījās uz rietumiem, uz rietumiem kā lētu darbaspēku veda arī karagūstekņus. Beidzot tikai Ventspils tuvumā Nokem Zartibajevam kopā ar diviem biedriem izdevās nemanītiem izbēgt no ešelona.

Izgalējušies līdz nāvei, viņi vairākas dienas klīda pa Ventspils apkaimes mežiem. Beidzot kaut kur netālu no Ventas un Abavas satekas viņi uzdrošinājās ieiet vientuļās lauku mājās. Vienkāršie zemnieki brālīgi dalījās ar viņiem savā trūcīgajā aizgādā. Pati dārgākā manta, protams, bija cara laiku šautene ar piecām patronām, ko atvadoties iedeva mājas saimnieks. Un viņi ar to pārdroši, bet veiksmīgi uzbruka piecu vīru lielai vāciešu patruļai. Drosme deva lieliskus ieročus.

Taču trīs vīru ceļš līdz «Sarkanajai bultai» bija ilgs un grūts, jo partizāņu vienība ievēroja visstingrāko konspirāciju. Beidzot viņiem izdevās nodibināt sakarus, un jaunos cīnītājus pieņēma pats vienības komandieris Viktors Stolbovs.

Komunists seržants Noke Zartibajevs atkal kļuva ložmetējnieks. Pēc Uzvaras' viņš atgriezās dzimtajā ciemā un sāka tur strādāt par vēstures skolotāju Nadeždas Krupskajas vidusskolā. Viņam bieži nācās bērniem stāstīt par savām kara gaitām. Un tieši skolēni — sarkanie izlūki bija tie, kas palīdzēja savam skolotājam sameklēt viņa bijušos cīņu biedrus. Pēc divdesmit septiņiem gadiem viņš atkal ir sarkanbultiešu vidū.

—   Ļoti gribētos sameklēt sētu, no kuras sākās mans atpakaļceļš dzīvē, — teica Noke.

Taču gadi daudz ko izdzēsuši no atmiņas, un Nokem Zartibajevam neizdevās atrast tieši tās mājas. Bet varbūt tās ir gājušas bojā Zlēku traģēdijā. Un tālās Kazahijas dēls noliek sarkanu neļķu pušķi pie Zlēku traģēdijas obeliska kā pateicību par cilvēcību.

Nav vēl precīzi saskaitīts, cik tautību pārstāvji cīnījās Ziemeļkurzemē, bet noteikti būs vairāk nekā pāris desmitu. Tāpēc kāds no salidojuma dalībniekiem sacīja:

—    Uguns spēj iznīcināt koku, ar tēraudu var akmenī iegravēt vārdus, lode var apraut cilvēku dzīvību, bet nav tāda spēka, kas spētu salauzt mūsu tautu draudzību, izdzēst no mūsu sirdīm atmiņas par cilvēkiem, kas krita cīņā pret fašismu, par mīļotās Dzimtenes brīvību.

Diemžēl ne jau viss ir zināms, līdz galam noskaidrots. Vēl nav zināmi daudzu patriotu varoņdarbi, varoņu atdusas vietas, krišanas apstākļi.

Tā, piemēram, pārāk maz mēs joprojām zinām par Rīgas un Kuldīgas pagrīdnieku sakariem, it īpaši 1944. gada vasarā un rudenī. Maz ko zinām par skolotāju Ņinu Višņevsku, kura gāja bojā Kuldīgas SD moku pagrabos, nenosaukdama nevienu pagrīdnieku. Zīmīgi jau tas, ka viņa, ar varu atvesta no Ļeņingradas apgabala svešā pilsētā, nezinādama latviešu valodu, tik ātri varēja nodibināt sakarus ar vietējo pagrīdi. Pārāk trūcīgas ziņas saglabājušās arī par daudzām izlūku grupām, kuras apmeklēja «Sarkano bultu» vai pat kādu laiku uzturējās tās bāzē. Nav pat gluži precīzi zināms, kāds liktenis ir visiem tiem sarkanbultiešiem, kurus par varonību kaujā pie Abavas «Sarkanās bultas» komandieris atzīmēja vienības pavēlē. Tāpat gribētos zināt, kā tālāk veidojusies radistes Zinaīdas Jakušinas, bataljona komsorga Semjona Inčina un vēl daudzu citu tālākā dzīve. Šie un vēl daudzi citi jautājumi jānoskaidro skolu sarkanajiem izlūkiem.

Te derētu vēlreiz atgādināt Juliusa Fučika vārdus: «Tiem, kas pārdzīvos šos laikus, es lūdzu vienu: neaizmirstiet." Neaizmirstiet ne labos, ne ļaunos. Pacietīgi savāriet ziņas par tiem, kas krita par sevi un par jums.»

Tauta nav aizmirsusi kritušo varoņdarbus. Tauta uzcēlusi viņiem par godu pieminekļus, obeliskus, piemiņas plāksnes. Uz viņu kapiem nenovīst ziedi.

SATURS

Ievada vietā ………… ………………………………………… 5

1.  Sākums …………………………………………. 6

2.   Dzimst «Sarkanā bulta» . .28

3.   Sakari, sakari un vēlreiz sakari , 43

4.   Pirmās kopējās cīņas …. 60

5.   Ari leģionāri glābjas mežā … 73

6.   Zlēkas………………………………………………….. 87

7.   No kaujas līdz kaujai …. 106

8.   Līdz uzvarai < 134

9.   Ēnas tik drīz neizgaist . . . 154

Pēc gadiem . 174

Франц Никодимович Рекшия Харий Андреевич Галипьш

СПАРТАК В КУРЗЕМЕ Документальная повесть Серия «Рассказы об истории» Издательство «Лиесма» Рига 1979 Па латышском языке Художник С. Гожевица

ИГ) № 801 / Francis Rekšņa, Harijs Gāllņš SPARTAKS KURZEME

Redaktore G. Līvensone Mākslinieciskais redaktors A. Lipina Tehniskais redaktors L. Rudzītis Korektore A. Glplere Nodota salikSanai 31.08.78. Parakstīta Iespiešanai 26.01.79. JT 05036. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs № 2. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 9.45 uzsk. iespiedi.; 10.24 izdevn. i. Metiens 30 000 eks. Pašūt. № 2366-D. Cena 80 kap. Izdevniecība «Liesma», 226017 Rīgā, Padomļu bulv. 24. Izdevn. № 67/29589 J-2603. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīga, Blaumaņa Ielā 38/40. Vāki Iespiesti Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Rekšņa F., Galiņš H.

507 Spartaks Kurzemē: Dokumentāls stāsts / II S. Goževica. — R.: Liesma, 1979. — 179 lpp., il. - (Stāsti par vēst.)

Content

Rekšņa Francis, et al Spartaks Kurzemē

IEVADA VIETā

1. SAKUMS

2. DZIMST «SARKANA BULTA»

3. SAKARI, SAKARI UN VĒLREIZ SAKARI

4. PIRMĀS KOPĒJAS ClŅAS

5. ARI LEĢIONĀRI GLĀBJAS MEŽA

6. ZLĒKAS

7. NO KAUJAS LĪDZ KAUJAI

8. LlDZ UZVARAI

9. ĒNAS TIK DRĪZ NEIZGAIST

PĒC GADIEM

SATURS