Džovanjoli Rafaello

Spartaks

RAFAELLO DŽOVANJOLI

SPARTAKS

.

PIRMĀ NODAĻA

SULLAS IZŠĶĒRDĪBA

Romas ēras 675. gadā, kad par konsuliem bija Publijs Servllijs Vātija Isaurietis un Apijs Klaudijs Puihers, četras dienas pirms novembra īdām, saulei lecot, Romas ielās jau pulcējās tauta; cilvēki nāca no visiem pilsētas kvartāliem un devās uz Lielo cirku.

No Eskvilīna un Subūras šaurajām, līkumotajām un biezi apdzīvotajām ieliņām, kur mitinājās galvenokārt plebeji, plūda dažāda vecuma un visu kārtu ļaudis; šis raibu raibais pūlis kļuva aizvien lielāks, pārplūdināja Tabernolas, Podnieku, Jauno un citas galvenās pilsētas ielas un virzījās uz cirka pusi.

Tā bija ļaužu straume — amatnieki, nemantīgie ļaudis, brīvlaistie vergi, salīkuši un rētām klāti veci gladiatori, ubagi, sakropļoti kara veterāni, kas slaveno leģionāru rindās bija guvuši uzvaras Āzijā, Āfrikā un kaujās ar kimbriem, sievietes no vienkāršās tautas, mīmi, komedianti, dejotājas, spriganu un draiskulīgu zēnu bariņi. Jautrās sejas, priekā mirdzošās acis, bezbēdīgās valodas un asprātības neapšaubāmi liecināja, ka milzīgais pūlis steidzas uz visas tautas iecienīto izrādi cirkā.

Sī nemierīgā un trokšņainā ļaužu drūzma piepildīja lielo pilsētu ar juceklīgu, neskaidru, bet tik dzīvespriecīgu sanoņu, kādu spētu radīt vienīgi tūkstošiem un tūkstošiem ielās novietotu bišu stropu.

Prieku kvirītu sejās nespēja aptumšot pat drūmās, ar pelēcīgu mākoņu segu klātās debesis, kas solīja drīzāk lietu nekā jauku laiku.

No Latijas. un Tuskulas pakalniem Romas ielās pūta stiprs un stindzinošs rīta vējš. Tāpēc daudzi pilsoņi pārvilka dziļāk pār acīm savu apmetņu kapuces, cepures ar platām malām vai beretes; vīrieši centās ciešāk ievīstī- ties siltos apmetņos un togās, sievietes stolās un pāllijos.

Cirku, ko 138. gadā kopš Romas dibināšanas uzcēla ķēniņš Tarkvīnijs Senais un pēc Apiolas iekarošanas paplašināja un izdaiļoja pēdējais no ķēniņiem Tarkvīnijs Lepnais, sāka saukt par Lielo cirku Romas ēras 533. gadā, kad cenzors Kvints Flamīnijs uzcēla jaunu cirku un nosauca to savā vārdā.

Tajā laikā, kad iesākās šeit aprakstītie notikumi, Lielais cirks, kas pacēlās Murcijas ielejā starp Palatīna un Aventīna pakalniem, nebija tik plašs un grezns, kādu to vēlāk izveidoja Jūlijs Cēzars un pēc tam Oktāviļs Augusts. Tomēr tā bija visai impozanta un grandioza celtne — divi tūkstoši simt astoņdesmit pēdu gara un deviņi simti deviņdesmit astoņas pēdas plata — un tajā varēja novietoties apmēram simt divdesmit tūkstoši skatītāju.

Celtnei bija gandrīz ovāla forma. Cirka rietumu siena stiepās taisnā līnijā, bet austrumu siena noslēdzās puslokā. Rietumu pusē pacēlās opidums — celtne ar trīspadsmit arkām; zem vidējās arkas atradās viena no abām galvenajām cirka ieejām, tā saucamie Parādes vārti, tāpēc ka pa tiem pirms spēļu sākuma arēnā iznāca procesija, kas nesa dievu attēlus. Zem pārējām divpadsmit arkām izvietojās kameras jeb «karceri», kuros novietoja ratus un zirgus, kad cirkā notika rikšošanas sacīkstes, bet, ja bija gaidāmas asiņainās cīņas, kas romiešiem sevišķi patika, šeit novietoja gladiatorus un plēsīgus zvērus.

Vienā pusē opidumam amfiteātra veidā bija ierīkotas neskaitāmas rindas pakāpienu, uz tiem sēdēja skatītāji; pakāpienu rindas šķērsoja kāpnītes, pa kurām skatītāji varēja nokļūt uz savām vietām. Šīm kāpnēm piekļāvās citas kāpnes, kas veda uz daudzajām cirka izejām, pa kurām ļaudis spiedās iekšā un ārā.

Pašā augšā rindas nobeidzās portikā ar arkām, portiku rezervēja sievietēm, kas to vēlētos izmantot.

Pretī Paiādes vārtiem atradās Triumfa vārti, pa tiem ienāca uzvarētāji, bet opiduma labajā pusē, netālu no Parādes vārtiem, bija Nāves vārti: pa šiem drūmajiem vārtiem cirka kalpotāji ar gariem ķekšiem aizvilka no arēnas nogalināto vai mirstošo gladiatoru sakropļotos un asiņainos ķermeņus.

Uz opiduma paaugstinājuma atradās īpaši sēdekļi konsuliem, maģistriem, vestālietēm un senatoriem, bet pārējās vietās varēja sēdēt jebkuras kārtas cilvēki.

Arēnas -vidū starp opidumu un Triumfa vārtiem stiepās apmēram pieci simti pēdu garš zems mūris, tā saucamā «mugura». Pēc tās noteica distanci skriešanās sacīkstēs. Abos mūra galos bija nedaudz stabiņu, tā dēvētās metas. Mūra vidū slējās augšup saules obelisks un no tā uz abām pusēm edikulas, kolonnas, upuraltāri, statujas, starp kurām atradās arī Cereras un Murcijas Veneras statujas.

Cirka iekšpusē visapkārt lielajai telpai pacēlās astoņpadsmit pēdu augsta aizsargsēta, aiz tās paaugstinājums privileģētajiem skatītājiem, tā sauktais podijs, gar kuru stiepās dzelzs režģiem apjozts grāvis ar ūdeni — eirips. Tas viss bija ierīkots, lai pasargātu skatītājus no iespējama mežonīgo zvēru uzbrukuma, kuri rēca un plosījās arēnā.

Tāda 675. gadā bija Romas grandiozā izrāžu vieta. Šajā milzīgajā celtnē (to godam bija pelnījusi tauta, kuras varonīgo ērgļu slava bija aplidojusi visu pasauli) ik stundu, ik minūti ieplūda bezgalīgas ļaužu masas — ne tikvien plebeji, bet arī jātnieki, patricieši, matronas; jautras un tīkamas izpriecas gaidās visu sejās atmirdzēja bezrūpība.

Kas īsteni notika tajā dienā? Kādus svētkus svinēja? Kāda izrāde vilināja uz cirku tik daudz ļaužu?

Lūcijs Kornēlijs Sulla Laimīgais, Itālijas valdnieks, kurš iedvesa bailes visai Romai, droši vien gribēdams remdināt ciešanas, ko viņam sagādāja nedziedināma ādas slimība, kas viņu mocīja jau kopš diviem gadiem, pirms vairākām nedēļām bija pavēlējis izziņot, ka viņš trīs dienas mielos un priecēs ar izrādēm romiešus.

Jau dienu iepriekš visi Romas plebeji sēdās pie galdiem, kas pēc nežēlīgā diktatora pavēles bija klāti Marsa laukumā un Tibras krastmalā. Viņi trokšņaini dzīroja līdz vēlai nakts stundai un beidzot nodevās visizlaidīgākajai uzdzīvei. Gaja Marija niknākais ienaidnieks bija sarīkojis šīs dzīres karaliski bagātīgas un greznas; trik- līnijā, kas uz ātru roku bija uzcelts zem klajas debess, romiešiem pasniedza izmeklētus ēdienus un labākos vīnus.

Sullas Laimīgā izšķērdība bija tik liela, ka šiem Hē- raklam par godu sarīkotajiem svētkiem un spēlēm viņš ziedoja desmito daļu no savas bagātības; katru dienu milzīgu daudzumu pārpalikušu ēdienu sameta upē; dzert deva četrdesmit gadus vecus un pat vecākus vīnus.

Tādā kārtā Sulla ar kreiso roku atdāvināja romiešiem daļu no tām bagātībām, ko viņa labā roka bija salaupījusi. Un Romas dēli, kas dvēseles dziļumos līdz nāvei ienīda Lūciju Kornēliju Sullu, tomēr mierīgu prātu pieņēma izpriecas un dzīru cienastus no cilvēka, kurš arīdzan nīstin ienīda visu Romas tautu.

Tikmēr iau bija liela diena. Saules dzīvinošie, siltie stari, izlauzdamies caur mākoņiem, apzeltīja desmit pakalnu virsotnes, tempļus, bazilikas, patriciešu mirdzoši baltās marmora pilis; saule ar savu staru svētīgo siltumu sasildīja arī plebejus, kuri bija apmetušies uz Lielā cirka platajām kāpnēm.

Vairāk nekā simttūkstoš pilsoņu jau sēdēja cirkā, lai noskatītos romiešu tautas visiemīļotāko izrādi: asiņainās gladiatoru kāvās un cīņas ar plēsīgajiem zvēriem.

No šiem simttūkstoš skatītājiem, kas bija sadalījušies grupās, labākajās vietās sēdēja matronas, patricieši, jātnieki, nodokļu atpircēji, baņķieri un bagāti svešzemnieki, kuri bija ieradušies Mūžīgajā pilsētā no Itālijas un visām pasaules malām.

Lai gan šie likteņa izredzētie ieradās cirkā vēlāk nekā trūcīgie, viņi dabūja ērtākās un labākās vietas. Savdabīga un viegla nodarbe, ar ko piepelnījās daudzi no tiem romiešu pilsoņiem, kuriem gandrīz vienmēr pietrūka maizes rieciena un ļoti bieži arī jumta virs galvas, bet nekad nepietrūka lepnuma izsaukties: «Noli me tan- gere — civis romānus sum!» («Neaizskar mani — esmu Romas pilsonis!») — bija sekojoša: šie lepnie dīkdieņi mēdza ierasties jau agrā rīta stundā publisko izrāžu vietā un aizņemt labākās sēdvietas bagātajiem pilsoņiem un patriciešiem, kuri ieradās cirkā, kad tiem labpatikās, un par trim četriem sestercijiem ieguva tiesības uz labu vietu.

Grūti iedomāties to vareno skatu, kas pavērās cirkā, kur pulcējās vairāk nekā simttūkstoš abu dzimumu dažāda vecuma un dažādu kārtu skatītāji. Neskaitāmās latiklāviju, angustiklāviju, pretekstu, stolu, tuniku, pal- liju, peplu krāsas zaigoja un laistījās visos iespējamos varavīksnes toņos. Lielais pūlis sacēla briesmīgu vulkāna pazemes dunoņai līdzīgu troksni, un visu šo galvu un roku viļņošanās atgādināja bangojošu ļūru. Tomēr tikko attēlotā aina var sniegt tikai tālu nojausmu par to lielisko, ne ar ko nesalīdzināmo skatu, kāds tobrīd atklājās Lielajā cirkā.

Turpat uz pakāpieniem vienkāršie ļaudis vilka ārā no somām līdzpaņemto pārtiku. Ēstgriba visiem bija liela, vieni tiesāja Cūkas šķiņķi, citi — aukstu vārītu vērša gāju, iecienīto asinsdesu, miežu plāceņus ar sieru vai medu, sausiņus. Piedevām skanēja dzēlīgi joki, nepieklājīgas asprātības, skali smiekli — un bieži tika cilāti kausi ar Veliternas, Masika vai Tuskulas vīnu.

Daudzās vietās taukšķētu pupu un plāceņu tirgotāji atrada noietu savām precēm: plebeji pirka lētos gardumus, gribēdami izpatikt savām sievām un bērniem. Protams, drīz vien šiem lāga ļaudīm vajadzēja uzmeklēt vīna tirgotājus, lai dzesētu slāpes, ko radīja taukšķētās pupas. Un tirgotāji viņiem pārdeva skāņu šķidrumu, ko nekaunīgi dēvēja paT Tuskulas vīnu.

Bagātās dzimtas, jātnieki un patricieši turējās savrup, viņi gan mēļoja un smējās, tomēr centās izturēties sevišķi nosvērti un cienīgi. Grezni tērptie švīti uzsedza pīteņus un paklājus uz cietajiem sēdekļiem un atvēra saulessargus, lai aizsargātu skaistās matronas un brīnumjaukās meitenes no karstajiem saules stariem.

Trešajā rindā, netālu no Triumfa vārtiem, starp diviem patriciešiem sēdēja neparasti daiļa matrona.. Lokanais, slaidais, graciozais augums un gleznie pleci liecināja, ka tā ir īsta Romas meita.

Pareizie sejas panti, augstā piere, smalki veidotais deguns, mazā mute, lūpas, kuras, šķiet, ilgot ilgojās pēc kvēliem skūpstiem, un divas lielas, spridzīgas, ogļu melnas acis piešķīra šai sievietei valdzinošu daiļumu. Mīksto» biezo, melno matu cirtas, virs pieres saņemtas ar dārgakmeņiem rotātu diadēmu, krita pār pleciem. Baltā tu- nika no vissmalkākās vilnas drānas, ar skaistu, zeltainu uzšuvi apakšmalā ļāva saskatīt viņas apbrīnojami daiļā auguma līnijas. Virs tunikas gleznās krokās krita sniegbalts pallijs ar purpura apmali.

Grezni tērptajai, izcili skaistajai sievietei nevarēja dot ne trīsdesmit gadu; tā bija Valerija, Lūcija Valerija Mesallas meita, viņas brālis bija slavenais orators Kvints Hortenzijs, Cicerona sāncensis, kuru 685. gadā ievēlēja par konsulu. Dažus mēnešus pirms mūsu stāsta iesākuma Valeriju bija pametis vīrs, aizbildinoties ar visai ticamu ieganstu — viņas neauglību. Īstenībā šķiršanās iemesls bija diezgan skaļās nevalodas, kas klīda pa visu Romu par daiļās donnas uzvedību. Sabiedriskā doma Valeriju uzskatīja par izlaidīgu sievieti, un neskaitāmi tenkotāji sačukstējās par viņas ne visai tiklajām mīlestības dēkām. Lai nu būtu kā būdams, šķiršanās iemesls bija pietiekami ticams un viņas gods glābts.

Blakus Valerijai sēdēja Elvijs Medullijs — gara, bāla, kalsna būtne gaužām nolaizītiem, ar pomādi ieziestiem matiem, bagātīgi sasmaržinājies, pirksti viņam bija vienos zelta gredzenos, ko rotāja dārgakmeņi, kaklā karājās zelta ķēdīte ar medaljonu. Mugurā elegants tērps, to visu papildināja ziloņkaula spieķītis, ko Medullijs cēli un rotaļīgi grozīja pirkstos.

Sī cilvēka nekustīgā un neizteiksmīgā seja pauda garlaicību un vienaldzību; trīsdesmit piecu gadu vecumā viņam dzīve jau šķita pārlieku vienmuļa. Elvijs Medullijs bija viens no tiem izlutinātajiem romiešu augstmaņiem, kuri savas dienas vadīja dzīrēs un uzdzīvē, atstājot tiesības mirt par dzimteni un tās slavu plebejiem. Oligarhi tiem atļāva iekarot valstis un pakļaut tautas; paši papūlējās vienīgi izšķiest tēvu tēvu bagātības, dzīvodami izlaidīgā dīkdienībā un bezdarbībā vai ari izlaupīdami viņiem uzticētās provinces.

Valerijai Mesallai pie otriem sāniem sēdēja ap piecdesmit gadu vecs patricietis, vārdā Marks Dēcijs Cedī- cijs, mazs, drukns resnītis ar palielu vēderu un apaļīgu, atklātu, jautru, sārtu seju. Viņa vislielākā laime bija cik iespējams ilgi sēdēt triklīnijā pie galda. Pirmā dienas puse Markam Dēcijam Cedīcijam pagāja, nobaudot gardos ēdienus, ko viņam gatavoja pavārs — viena no vislielākajām slavenībām savā profesijā, visas Romas lepnums. Dienas otru pusi gardēdis domās tīksminājās par baudu, kas viņu atkal gaidīja vakarā triklīnijā. Vārdu sakot, Marks Dēcijs Cedīcijs, ēdot pusdienas, jau kāroja pēc vakariņu maltītes.

Pēc brīža atnāca Kvints Hortenzijs, kurš bija ieguvis pasaules slavu ar savu daiļrunas mākslu.

Kvintam Hortenzijām vēl nebija trīsdesmit seši gadi. Ilgi mācījies kustību plastiku un daiļrunu, viņš prata tik harmoniski apvienot ik žestu ar vārdu, ka viņa apbrīnojamās manieres šķita dižciltīgas un majestātiskas, vienalga, vai viņš parādījās senātā, triklīnijā vai kādā citā vietā. Kvints Hortenzijs ģērbās tumšās drānās, bet viņa latiklāvijas krokas krita tik skaisti un to sakārtojums bija tik pārdomāts, ka vēl jo vairāk pasvītroja viņa pievilcību un iznesīgo stāju.

Viņš bija dienējis leģionos un cīnījies pret apvienotajiem itāliešiem maršu jeb pilsoņu karā, un divu gadu laikā izpelnījies vispirms centuriona, pēc tam tribūna pakāpi.

Hortenzijs bija ne tikvien ļoti izglītots un talantīgs orators, bet arī izcils aktieris; pusi no panākumiem viņš guva ar savu melodisko balsi un dažādiem daiļrunas mākslas paņēmieniem, kurus viņš pārvaldīja sīki jo sīki. Pat ievērojamais traģēdiju aktieris Ezops un slavenais Roscijs steidzās uz Forumu, lai apgūtu Hortenzija apbrīnojamo deklamācijas mākslu, kad viņš teica aizstāvības runu.

Kamēr Hortenzijs, Valerija, Elvijs un Cedīcijs tā tērzēja un kāds brīvlaistais, izpildot Valerijas vēlēšanos, aizsteidzās pēc tabulām ar tās dienas gladiatoru cīņu dalībnieku vārdiem, priesteru procesija ar dievu attēliem jau bija apgājusi loku ap «muguru» un novietojusi to attēlus uz «muguras» laukuma.

Netālu no vietas, kur sēdēja Valerija-un viņas sarunu biedri, kopā ar audzinātāju stāvēja divi pusaudži, patriciešu dēli, ģērbušies pretekstās — baltās togās ar purpura apmali. Vienam no viņiem bija četrpadsmit, otram divpadsmit gadu, abiem bija romiešiem tik raksturīgās kalsnās sejas ar augstu pieri. Tie bija Cepions un Katons no Porciju dzimtas, Katona Cenzora mazdēli. Cenzors kļuva slavens otrā pūniešu kara laikā — viņš neatlaidīgi prasīja, lai Kartāga katrā ziņā tiktu sagrauta.

Jaunākais no brāļiem, Cepions, likās runīgāks un laipnāks, viņš bieži jautāja kaut ko savam audzinātājam Sarpēdonam, turpretī jauniņais Marks Porcijs Katons stāvēja kluss, sapīcis, sarauktām uzacīm un tik nīgru izskatu, kāds nemēdza būt viņa vecuma zēniem. Jau no agras bērnības viņam bija nelokāma griba un stingri uzskati. Par viņu stāstīja, ka reiz, kad viņam bija tikai astoņi gadi, Marks Pompedijs Silons, viens no karavadoņiem itāliešu pilsētu karā pret Romu par pilsoņu tiesībām, viesodamies Katona tēvoča Druzo mājā, sagrābis zēnu, izbāzis pa logu un bargā balsī piedraudējis viņu nomest uz ielas bruģa, ja zēns nelūgs tēvoča labvēlību itāliešu pilsētām. Tomēr, lai kā Pompedijs viņu purinājis un viņam draudējis, tas nav varējis izdabūt no zēna ne pušplēsta vārda un zēns ne ar vienu kustību nav izrādījis bailes vai padevību. Iedzimtais sīkstums, grieķu un it sevišķi stoicisma filozofijas studijas un vēlēšanās līdzināties savam skarbajam vectēvam bija izveidojusi no šī četrpadsmit gadus vecā zēna drošsirdīgu pilsoni, kurš vēlāk, pēc sakāves Utikā, izdarīja pašnāvību, ietinies saplēstajā latīņu brīvības karogā kā līķautā, tādējādi paņemdams sev līdzi kapā brīvības karogu.

Tieši virs Triumfa vārtiem, netālu no sānu izejas, kopā ar savu skolotāju sēdēja kāds cits jauns patricietis. Tas dedzīgi sarunājās ar otru jaunekli, kuram pavisam nesen bija apritējuši septiņpadsmit gadi. Lai gan viņam mugurā bija vīra toga, ko parasti mēdza valkāt, sasniedzot pilngadību, uz viņa zoda tikko dīga pirmās pūciņas. Zēns bija neliela auguma, slimīgs, trausls, viņa bālajā sejā, ko apņēma melni, spoži mati, mirdzēja divas lielas, tumšas acis, un tajās dzirkstīja izcila prāta spējas.

Šis septiņpadsmitgadīgais jauneklis bija Tits Lukrēcijs Kars, dižciltīgas romiešu dzimtas atvase, kurš vēlāk savu vārdu padarīja nemirstīgu ar poēmu «Par lietu dabu». Viņa sarunu biedram, divpadsmit gadus vecajam Gajam Kasijam Longinam, bijušā konsula patricieša Kasi ja dēlam, bija lemts ar savu spēcīgo personību nospēlēt vienu no spožākajām lomām vēstures notikumos, kuri ievadīja Romas republikas bojāeju.

Lukrēcijs un Kasijs dzīvi sarunājās, jo nākamais lielais dzejnieks, bieži apciemojot Kasija māju, jau pirms diviem trim gadiem bija sācis apbrīnot jaunā Longina aso prātu, cildeno dvēseli un dziļi jo dziļi viņu iemīļojis. Kasijs tikpat sirsnīgi mīlēja Lukrēciju, jo abus vienoja jūtu un centienu saskaņa, abi nebaidījās no nāves un vienādi vērtēja gan cilvēkus, gan dievus.

Netālu no Lukrēcija un Kasija sēdēja Sullas dēls Fausts — slimīgs, kalsns, sarkanmatains pusaudzis ar bālu seju, uz kuras vēl bija redzami zilumi un skrambas pēc nesena kautiņa. Viņa gaiši zilo acu skatiens bija godkārs un ļauns, šķiet, viņam pat glaimoja, ka uz viņu, Laimīgā diktatora laimīgo dēlu, rādīja ar pirkstu.

Gaidot konsulus un Sullu, kas bija sarīkojis romiešiem šīs iemīļotās izpriecas, arēnā sacentās vēl mazapmācīti gladiatori; tie cīnījās ar slavējamu dedzību, tomēr bez asins izliešanas — ar koka zobeniem un vālēm. Jauno cīņas nevienu neiepriecināja, izņemot vienīgi vecos leģionārus un rudiārijus, kas bija palikuši dzīvi pēc simtiem cīņu.

Pēkšņi visā plašajā amfiteātri atskanēja vētraini aplausi.

— Lai dzīvo Pompejs!… Lai dzīvo Gnejs Pompejs!_________

Lai dzīvo Pompejs Lielais! — kliedza tūkstošiem balsu.

Ienācis cirkā, Pompejs ieņēma savu vietu uz opiduma paaugstinājuma blakus vestālietēm, kuras tur jau sēdēja un gaidīja asiņaino izrādi, kas tik ļoti patika šīm šķīstības dievietes kulta kalponēm. Pompejs piecēlās un, dziļi palocīdamies, sasveicinājās ar pūli, tad, pielicis rokas pie lūpām, par pateicības zīmi sūtīja visiem gaisa skūpstus.

Gnejam Pompejam bija turpat divdesmit astoņi, viņš bija stalta auguma, spēcīgiem, platiem pleciem; biezie mati, apsegdami prāvo galvu, auga gandrīz virs pašām uzacīm, kas savukārt slēpa lielas, melnas, diezgan neizteiksmīgas mandeļveida acis. Bargie un asie sejas panti padarīja viņa seju pievilcīgu un kareivisku; atlētiskā ķermeņa uzbūve pirmajā acu uzmetienā šķita cieņas pilna un vīrišķīga. Taču, ciešāk ielūkojoties viņa nekustīgajā sejā, tur nevarēja saskatīt ne domu dziļumu, ne rīcības vērienu, lai gan šis cilvēks veselus divdesmit gadus bija pirmais pilsonis Romas impērijā. Un tomēr divdesmit piecu gadu vecumā Pompejs jau bija uzvarējis Āfrikas karagājienā — un pats Sulla — droši vien kādā neizskaidrojamas labvēlības brīdī — bija nosaucis viņu par Lielo.

Lai kādas bija domas par Pompeju, par viņa nopelniem, darbiem un panākumiem, skaidrs bija tas, ka 675. gada 10. novembra dienā, kad viņš ienāca Lielajā cirkā, visu romiešu simpātijas piederēja viņam. Divdesmit piecu gadu vecumā Pompejs jau bija guvis daudz uzvaru un viņu dziļi cienīja visos viņa leģionos, kas sastāvēja no cīņu veterāniem, trīsdesmitkārt rūdītiem kauju grūtībās un briesmās, un tie pasludināja Pompeju par imperatoru.

Varbūt šī lielā mīlestība, ko tauta parādīja Pompejam, daļēji izskaidrojama ar slepeno naidu pret Sullu: nevarēdami citādi izpaust savu naidu, ļaudis aplaudēja un slavināja jaunekli, diktatora draugu, kurš vienīgais spēja veikt tādus varoņdarbus kā Sulla.

Drīz pēc Pompeja ieradās konsuli Publijs Servīlijs Va- tija Isaurietis un Apijs Klaudijs Pulhers, kuriem vajadzēja nolikt savas pilnvaras nākamā gada 1. janvārī. Pa priekšu Servllijam, kurš dienesta pienākumus beidza pildīt šajā mēnesī, gāja liktori, bet pa priekšu Klaudijam, kurš konsula pienākumus jau bija beidzis pildīt viņmē- nes, gāja liktori ar fascijiem.

Tiklīdz konsuli parādījās opiduma laukumā, skatītāji, kas pulcējās cirkā, visi kā viens piecēlās, tā parādīdami cieņu republikas augstākajai varai.

Kad Servīlijs un Klaudijs ieņēma savas vietas, visi atkal apsēdās; apsēdās arī abi jaunie konsuli — Marks Emīlijs Lepids un Kvints Lutācijs Katulls, kuri jau septembra komīcijās bija ievēlēti par konsuliem nākamajam gadam.

Pompejs sveicināja Servīliju un Klaudiju, un tie laipni, gandrīz glaimīgi atņēma viņa sveicienu. Pēc tam Pompejs piecēlās un gāja paspiest roku Markam Lepidam, kam par savu ievēlēšanu bija jāpateicas Gnejam Pompejam, kurš pret Sullas gribu bija izmantojis savu lielo popularitāti Lepida labā.

Lepids sirsnīgi un goddevīgi atņēma jaunā imperatora sveicienu un uzsāka ar to sarunu. Otru konsulu Lutāciju Katullu Pompejs sveicināja atturīgi un ar cieņu.

Lai gan Sulla šo konsulu ievēlēšanas laikā vairs nebija diktators, viņam joprojām bija vara un viņš visiem spēkiem bija pretojies Lepida kandidatūrai, jo ne bez pamata uzskatīja Lepidu par savu pretinieku un Gaja Marija piekritēju. Bet tieši šī Sullas opozīcija un Pompeja labvēlība palīdzēja Lepidam uzvarēt komīcijās, un viņa kandidatūra guva virsroku arī pār Lutāciju Katullu, kuru atbalstīja oligarhija. To Sulla pārmeta Pompejam, apgalvodams, ka viņš konsulu vēlēšanās esot aizstāvējis sliktāko pilsoni un pretojies labākā ievēlēšanai.

Kad ieradās konsuli, jaunie, mazapmācītie gladiatori beidza cīņu, bet īstie gladiatori, kuriem todien vajadzēja cīnīties, pulcējās pie kameru durvīm un gaidīja vienīgi signālu, lai pēc tradīcijas svinīgi nosoļotu garām augstākās varas pārstāvjiem.

Visu laužu skatieni bija pievērsti opidumam, gaidot, kad konsuli dos mājienu sākt cīņu. Bet konsuli vēroja amfiteātra rindas, it kā meklēdami kādu, kam prasīt atļauj u. Viņi patiesi cerēja ieraudzīt Lūciju Kornēliju Sullu, kurš, lai gan bija nolicis savas diktatora pilnvaras, tomēr valdīja pār visu Romu un tās iedzīvotājiem.

Tad arēnu pāršalca aplausi, sākumā vāji un pareti, bet drīz aizvien skaļāki un vienprātīgāki. Visu skatieni pievērsās Triumfa vārtiem, pa kuriem tai brīdī daudzu senatoru, draugu un piekritēju pavadībā ienāca Lūcijs Kornēlijs Sulla.

Sim neparastajam cilvēkam tolaik bija piecdesmit deviņi gadi. Viņš bija paliela auguma, stalts un spēcīgs, bet tai dienā, ierodoties cirkā, viņš gāja lēnā un gurdenā vecīga cilvēka solī, tās bija sekas tām neķītrajām orģijām, kādām viņš nodevās visu mūžu, bet pēdējā laikā vairāk nekā jebkad. Tomēr galvenais iemesls viņa gausajai gaitai bija smagā, nedziedināmā slimība, kas uzspieda viņa sejai un visam viņa ārējam izskatam skumju priekšlaicīga vecuma zīmogu.

Sullas seja bija patiesi briesmīga, lai gan pareizie un samērīgie sejas panti nebūt nebija neglīti: augsta piere, taisns deguns ar lauvam līdzīgām nāsīm, paliela, valdonīga mute ar pilnīgām lūpām. Viņu varēja saukt pat par skaistu, it sevišķi, atceroties to laiku, kad vēl kuploja dzelteni iesarkans matu vainags un mirdzēja divas zil- elēkas, dzīvas, dziļas acis ar sevišķi vērīgu skatienu, īs acis reizēm zibsnīja kā ērglim, reizēm šaustīja naidīgi un viltīgi kā hiēnai. Taču tās vienmēr bija nežēlīgas un izaicinošas — un to skatienā varēja izlasīt vai nu varas kāri, vai asinskāri.

Kad Sulla karoja Āzijā pret Mitridatu, viņam uzdeva izšķirt ķildu starp Kapadokijas ķēniņu Ariobarzānu un Partijas1 valdnieku, kas atsūtīja pie Sullas savu sūtni Orobāzu. Sulla bija tikai prokonsuls, bet, negribēdams zaudēt visas Romas valsts un pats savas pirmtiesības, viņš, ieradies apspriedē, mierīgi apsēdās uz vidējā no trim krēsliem, ne mazākā mērā nešaubīdamies, ka šī goda vieta paredzēta tieši viņam; pie labās rokas viņš nosēdināja varenākā un spēcīgākā Āzijas valdnieka pārstāvi Orobāzu, pie kreisās — Ariobarzānu. Šāda rīcība tik ļoti aizvainoja un pazemoja Partijas valdnieku, ka viņš pavēlēja Orobāzu pēc atgriešanās sodīt ar nāvi.

Toreiz Orobāza svītā bija kāds cilvēks, kas nodarbojās ar maģiju. Šis vīrs ļaužu sejās spēja saskatīt viņu

1 Zeme dienvidaustrumos no Kaspijas jūras,

dvēseles. Vērojot Sullas seju, zinātnieku stipri pārsteidza Sullas nežēlīgo acu izteiksmīgais spīdums — un viņš sacīja: «Tādam cilvēkam noteikti jākļūst diženam, un es brīnos, kā viņš spēj samierināties, ka līdz šim vēl nav pirmais no visiem.»

Bet, atgriežoties pie Sullas, kura portretu mēs lasītājam uzskicējām, jāpaskaidro, kāpēc mēs viņa seju nosaucām par briesmīgu. Šī seja bija briesmīga tāpēc, ka to klāja raupji, netīri, rūsgani izsitumi ar vietumis izkaisītiem baltiem plankumiem. Kāds atēniešu jokdaris to dzēlīgā izsmieklā salīdzināja ar mora seju, kas apvārtīta miltos.

Ja Sullas seja arī jaunībā izskatījās tik nejauka, tad viegli apjaust, cik neizsakāmi pretīga tā kļuvusi ar gadiem; diktatora dzīslās tecēja sliktas asinis, un miesaskārību pārmērības vēl vairāk saasināja slimību. Viņa seju izķēmoja daudzi plankumi un kreveles, bet viss ķermenis bija pārklāts ar strutainām pūtēm un čūlām.

Sulla lēnā solī un garlaikota cilvēka izskatā ienāca cirkā, un nacionālā pallija vai tradicionālās togas vietā virs koši baltās, ar zeltainiem rakstiem un arabeskām izšūtās smalkvilnas tunikas viņš bija aplicis greznu jo greznu ugunssarkanu hlamidu ar zeltainu apmali; uz labā pleca to saturēja zelta sprādze ar dārgakmeņiem, kas vizuļoja saules staros. Tā kā Sulla ienīda visu cilvēku cilti, bet it sevišķi savus tautas brāļus, viņš bija viens no pirmajiem un nedaudzajiem, kam labpatikās valkāt grieķu hlamidu. Rokās viņam bija spieķis ar zelta rokturi, uz kura izcils mākslinieks ar apbrīnojamu meistarību bija iegravējis epizodi no kaujas pie Orhomenas Beotijā, kur Sulla pilnīgi sakāva Mitridata vietvaldi Arhelāju. Gravējumā bija attēlots Arhelājs tieši tai brīdī, kad viņš, nometies ceļos, padodas Sullam. Diktatoram labās rokas zeltnesī bija milzīga kameja no spilgti sarkanas jašmas, uz tās bija atveidota epizode: Boko izdod Sullam Numidijas valdnieku Jugurtu. Sulla nekad nenoņēma šo gredzenu no pirksta un valkāja kopš Gaja Marija uzvaras dienas, vienmēr lielīdamies ar to, kā jau cilvēks ar nekaunīgu un lielīgu raksturu. Šis gredzens kļuva par pirmo dzirksteli, kas izraisīja lielo postošā kara ugunsgrēku starp Sullu un Mariju.

Kad pūlis aplaudēja, Sullas lūpas savilkās ļaunā smīnā un viņš nomurmināja:

— Aplaudējiet, aplaudējiet, muļķa aitas!

Konsuli deva mājienu sākt izrādi, un simt gladiatoru iznāca no kamerām, lai noietu apkārt arēnai.

Priekšgalā gāja retiārijs un mirmilons, kuriem vajadzēja cīnīties pirmajiem; lai gan pēc īsa brīža viņi centīsies viens otru zvēriski nogalināt, abi soļoja, mierīgi sarunādamies. Viņiem sekoja deviņi lakveatori, apbruņoti vienīgi ar trijžuburi un valgu, ar to viņiem vajadzēja noķert deviņus sekutorus, kuru bruņojums bija vairogs un zobens; bet, ja lakveatoriem nebija izdevies sekutorus noķert, tad sekutori vajāja pa arēnu viņus pašus.

Aiz šiem deviņiem pāriem gāja trīsdesmit pāru gladiatoru, kam bija jācīnās pa trīsdesmit katrā pusē un jāatveido īstā kauja, tikai nelielā apjomā. Trīsdesmit no viņiem bija trāķieši, pārējie trīsdesmit — samniti, visi brīnumskaisti jaunekļi, visi drosmīgi, slaiki, ar spēcīgu muskulatūru.

Trāķieši bija apbruņoti ar īsiem, līkiem zobeniem, maziem, četrstūrainiem vairogiem ar izliektu virsmu un bru- ņucepurēs; tāds bija viņu nacionālais apbruņojums. Turklāt lepnajiem, drošsirdīgajiem trāķiešiem bija mugurā īsas purpursarkanas tunikas un virs bruņucepurēm plīvoja divas melnas spalvas. Trīsdesmit samniti bija apbruņoti tāpat kā senās Samnijas ciltis: īsi, taisni zobeni, bruņucepures ar sejsegu un diviem spārniņiem, mazi, četrstūraini vairogi un dzelzs uzrocis, kas sedza labo — vairoga neaizsargāto roku, un vēl stilbu bruņas, kuras apņēma kreiso kāju. Samniti bija ģērbušies gaiši zilās tunikās un virs bruņucepurēm — baltas spalvas.

Gājienu noslēdza desmit pāru andabatu, tērpti īsās, baltās tunikās, apbruņoti tikai ar īsu asmeni, vairāk līdzīgu nazim nekā zobenam; galvā viņiem bija bruņucepure ar nolaistu slēgtu sejsegu, kurā bija pavisam mazi caurumiņi acīm. Tādā kārtā šiem divdesmit nelaimīgajiem, arēnā izdzītajiem vajadzēja cīnīties gandrīz akliem, kā «vistiņās» ejot. Un, pēc tam kad viņi bija izraisījuši skatītājos ilgstošus smieklus un jautrību, cirka kalpotāji, tā sauktie lorāriji, izpildot savu pienākumu, ar nokaitētiem dzelzs stieņiem sadzina andabatus ciešāk kopā, lai viņi varētu nogalināt cits citu.

Simts gladiatoru, skatītāju kliedzienu un aplausu pavadīti, gāja apkārt arēnai; nonākuši iepretim paaugstinājumam, kur sēdēja Sulla, viņi pacēla galvu un saskaņā ar lanista Akciāna rīkojumu korī nokliedza:

—   Esi sveicināts, diktator!

—    Nu, nekas, nekas! — Sulla sacīja tuvāk sēdošajiem, ar daudzu kauju uzvarētāja pieredzējušo skatienu vērodams gladiatoru gājienu. — Drosmīgi un spēcīgi jaunekļi, tie sola mums skaistu izrādi. Lai Akciāns piesargās, ja tā nebūs! Par šiem piecdesmit gladiatoru pāriem viņš man paņēma divi simti divdesmit tūkstošus sester- ciju, blēdis tāds!

Gladiatoru svinīgais gājiens apkārt cirkam bija noslēdzies; pasveicinājuši konsulus, viņi atgriezās kamerās. Un sudrabaini mirdzošajā arēnā tagad aci pret aci palika tikai divi: mirmilons un retiārijs.

Iestājās dziļš klusums, un visu skatieni pievērsās abiem gladiatoriem, kuri bija gatavi cīnīties.

Mirmilons, pēc izcelšanās galls, bija daiļš, gaišmatains jauneklis, liels, slaids un spēcīgs, viņam uz bruņucepures bija sudraba zivs attēls. Vienā rokā mirmilons turēja nelielu vairogu, otrā — īsu, platu dunci. Retiārijs, apbruņots tikai ar trijžuburi un tīklu, tērpies vienkāršā gaišzilā tunikā, stāvēja divdesmit soļu no mirmilona un, šķiet, pārdomāja, kā to noķert savā tiklā.

Mirmilons, mazliet noliecies uz priekšu, balstīja ķermeņa svaru uz saliektas labās kājas ar izvērstu ceļgalu, kreisā kāja izstiepta atpakaļ; dunci viņš turēja nolaistu pie labā gurna un gaidīja retiārija uzbrukumu.

Pēkšņi retiārijs ar veiklu lēcienu strauji traucās uz priekšu un pāris soļu attālumā no mirmilona zibens ātrumā mēģināja tam uzmest tīklu. Bet mirmilons aši palēca pa labi un, noliecies gandrīz līdz pašai zemei, izvairījās no tīkla; tad viņš nikni uzbruka retiārijam, kas, redzēdams savu neveiksmi, spēji metās bēgt.

Mirmilons viņam sekoja, taču retiārijs, būdams daudz ātrāks, apskrēja apkārt arēnai, nonāca pie tās vietas, kur bija palicis viņa tīkls, un pacēla to. Mirmilons jau gatavojās viņam negaidīti uzbrukt, taču retiārijs, tik tikko paspēdams izslieties, mēģināja vēlreiz uzmest tīklu pretiniekam, bet tas klupienā uz kreiso pusi arī šoreiz izvairījās no tīkla un zibenīgi pielēca kājās. Tādā kārtā mirmilons jau bija stāvus tai brīdī, kad retiārijs dūra viņam ar trijžuburi, viegli skarot vienīgi galla vairogu.

Tad retiārijs atkal metās bēgt. Pūlī atskanēja neapmierinātības rūkoņa; skatītāji jutās aizvainoti — gladiators cieš neveiksmi: kā tas iedrošinājies rādīties arēnā, ja neprot veikli rīkoties ar tīklu!

Šoreiz mirmilons neskrēja vis retiārijam pakal, bet pagriezās uz to pusi, no kuras varēja sagaidīt viņa uzbrukumu, un apstājās dažus soļus no tīkla. Retiārijs, sapratis pretinieka manevru, pagriezās un devās atpakaļ, lavīdamies gar arēnas «muguru». Sasniedzis Triumfa vārtus, viņš līda tālāk joprojām zemā mūra aizsegā, kamēr nonāca otrā pusē arēnai pie sava tīkla. Tad mirmilons, kas viņu jau gaidīja, apbēra retiāriju ar spēcīgiem cirtieniem, kamēr tūkstošiem balsu nikni kliedza:

—   Sadod tam! Sadod tam! Nogalini retiāriju! Nogalini to lempi! Nokauj to gļēvuli! Nonāvē! Nobeidz! Lai iet ķert vardes Aherontas krastos!

Pūļa kliedzienu iedrosmināts, mirmilons arvien vairāk mācās virsū retiārijam, kurš, stipri nobālējis, mēģināja atvairīt pretinieku ar trijžuburi, vicinādams to ap mirmi- lonu un visiem spēkiem pūlēdamies satvert savu tīklu.

Pēkšņi mirmilons atgrūda ienaidnieka trijžuburi ar vairogu, tad palīda zem tā pats, pacēla kreiso roku un ļāva noslīdēt, retiārija trijžuburim pār savu vairogu. Mirmilona duncis jau tuvojās pretinieka krūtīm, kad retiārijs, atstājis trijžuburi uz mirmilona vairoga, spēji metās pēc tīkla, taču ne pietiekami veikli un ātri, jo mirmilona duncis viņu ievainoja kreisajā plecā, no kura tūliņ izšļācās spēcīga asins strūkla. Tomēr retiārijs aizbēga ar savu tīklu un, noskrējis soļus trīsdesmit, pagriezās pret ienaidnieku un skaļā balsī kliedza:

—    Ievainojums viegls, tīrais nieks! …

Un pēc brītiņa sāka dziedāt:

Nāc, nāc, nāc, skaistulīti gall!

Ne tevi meklēju, bet zivi…

Kad retiārijs nodziedāja šo pantu, uzvirmoja jautru smieklu šalts: viņa kara viltība bija lieliski izdevusies — skatītāju simpātijas iekarotas. Atskanēja pat nelieli aplausi par godu šim neapbruņotajam, ievainotajam cilvēkam, kurš pamazām noasiņoja, bet, dzīvības instinkta mudināts, bija pratis atrast sevī spēku vēl pajokot un pasmieties.

Pretinieka izsmiekla saniknots un aizsvilies skaudībā par retiārija panākumiem, kuram tagad, liekas, piederēja pūļa simpātijas, mirmilons zvērīgās dusmās metās virsū pretiniekam. Bet retiārijs, atlēkdams atpakaļ un veikli izvairīdamies no viņa, kliedza:

— Nāc, gall! Šovakar es nosūtīšu labajam Haronam ceptu zivi!

Šī jaunā asprātība vēl vairāk uzjautrināja pūli, un tai sekoja jauns mirmilona uzbrukums. Bet šoreiz retiārijs tik veiksmīgi meta savu tīklu, ka viņa ienaidnieks tajā pilnīgi sapinās un pūlis skaļi aplaudēja.

Mirmilons ar neticamu spēku pūlējās atbrīvoties no tīkla, taču arvien vairāk tajā iepinās — un skatītāji skaļi smējās. Retiārijs ātri skrēja pēc sava trijžubura, kas gulēja zemē, pacēla to un traucās pie mirmilona, kliegdams:

i — Harons dabūs zivi! Harons dabūs zivi!

Bet tai brīdī, kad retiārijs jau tuvojās ienaidniekam, mirmilons izmisumā ar vareno roku milzu spēku sarāva tīklu; tas noslīdēja pie viņa kājām un atbrīvoja rokas. Tagad viņš varēja atvairīt retiārija uzbrukumu, lai gan nespēja izkustēties no vietas.

Atkal atskanēja aplausi skatītājos, kuri saspringti vēroja abu cīnītāju katru kustību, ikvienu cīņas paņēmienu. Vismazākā neveiklība varēja izšķirt šīs cīņas iznākumu.

Tiklīdz mirmilons sarāva tīklu, retiārijs piesteidzās pie viņa un ar spēcīgu sitienu mēģināja ievainot pretinieku ar trijžuburi. Mirmilons atvairīja šo sitienu ar vairogu, bet tas sašķīda gabalu gabalos, un trijžuburis ievainoja gladiatoru; no viņa kailās rokas pa trim brūcēm sāka sūkties asinis. Taču gandrīz tai pašā mirklī mirmilons, ātri saķēris trijžuburi ar kreiso roku, ar visu ķermeņa svaru gāzās virsū pretiniekam un iegrūda dunča asmeni līdz pusei viņa labās kājas gurnā. Ievainotais retiārijs pameta trijžuburi ienaidnieka rokās un metās bēgt, slacīdams ar asinīm arēnu, bet, noskrējis soļus četrdesmit, nokrita uz ceļiem, pēc tam nogāzās augšpēdu. Pa to laiku mirmilons ar roku palīdzību atbrīvoja kājas no tīkla un steidzīgi uzbruka pakritušajam pretiniekam.

Šajās pēdējās cīņas minūtēs atskanēja vētraini aplausi, kas nerimās arī tad, kad retiārijs, balstīdamies uz kreisās rokas elkoņa, pagrieza pret pūli savu seju līķa bālumā un, būdams gatavs bezbailīgi un cienīgi saņemt nāvi, saskaņā ar paražu lūdza skatītājus dāvināt viņam dzīvību, lai gan vairs necerēja palikt starp dzīvajiem.

Mirmilons, uzlicis kāju uz pretinieka ķermeņa un pavērsis dunča asmeni pret viņa krūtīm, arī pacēla galvu un aplaida skatienu amfiteātrim, lai redzētu tautas lēmumu.

Vairāk nekā deviņdesmit tūkstoši vīriešu, sieviešu un bērnu bija pagriezuši labās rokas īkšķus uz leju, tas nozīmēja nāvi; un mazāk nekā piecpadsmit tūkstoši žēlsirdīgo bija pavērsuši dūrē savilktās rokas īkšķus uz augšu par zīmi, ka uzvarētajam gladiatoram tiek dāvāta dzīvība.

Pie tiem deviņdesmit tūkstošiem skatītāju, kuri turēja īkšķus uz leju, piederēja arī šķīstās, žēlsirdīgās vestā- lietes, kas gribēja sev sagādāt šo nevainīgo prieku un noskatīties nelaimīgā gladiatora nāves mokās.

Mirmilons jau gatavojās nobeigt retiāriju, bet retiārijs pats satvēra ienaidnieka dunci un ar lielu spēku grūda to sev krūtīs līdz pašam spalam. Mirmilons ātri izrāva asiņaino dunci, bet retiārijs, raustīdamies šausmīgā agonijā, iegārdzās baisā, necilvēciskā balsī:

— Nolādētie!

Tad atkrita uz muguras un palika nekustīgi guļam.

OTRA NODAĻA SPARTAKS ARĒNĀ

Pūlis neganti aplaudēja un, pārspriežot notikušo, piepildīja cirku ar simttūkstoš balsu skaļo dūkoņu.

Mirmilons atgriezās kamerās, no kurām iznāca Plūtons, Merkurijs un cirka apkalpotāji, lai ar ķekšiem aizvilktu retiārija līķi pa Nāves vārtiem, pēc tam kad, pieskaroties mirušajam ar nokaitētu dzelzs iesmu, bija pārliecinājušies, ka viņš patiesi miris. Atnesa nelielus maisus ar spožu un smalku jo smalku marmora pulveri, ko ieguva tuvējās Tivoli lauztuvēs, un apkaisīja to vietu, kur nonāvētais gladiators bija atstājis lielu asins lāmu. Saules staru apspīdēta, arēna atkal iemirdzējās sudrabainā gaismā.

vainagi un viņa diktatūrai nebūs tāda attaisnojuma, kāds kaut daļēji bija tavējai Marija, Karbona un Cinnas noziedzīgās rīcības dēļ.

—    Kāpēc tad, — Sulla mierīgi jautāja ar tikko jaušamu ņirdzīgu smīnu, — kāpēc tad jūs mani nesaucāt brīvās tautas tiesas priekšā? Es atteicos no diktatūras. Kāpēc mani neapsūdzēja, kāpēc man nelika atbildēt par maniem darbiem?

—    Lai atkal nebūtu jāpieredz slepkavības un sēras, kas desmit gadus aptumšoja Romu… Bet nerunāsim par to, jo mans nolūks nav tevi apvainot. Tu varbūt esi daudzas reizes kļūdījies, bet tu esi veicis arī daudz varoņdarbu, un atmiņas par tiem nedod man miera ne nakti, ne dienu, jo es, tāpat kā tu, Sulla, karsti ilgojos pēc slavas un varas. Tomēr saki man — vai tev nešķiet, ka romiešu dzīslās vēl rit mūsu dižo un brīvo senču asinis? Vai atceries, ka pirms pāris mēnešiem, kad tu kūrijā senāta klātbūtnē atteicies ņo savām diktatora tiesībām, atlaidi liktorus un kareivjus un draugu pulkā devies uz mājām, kāds nepazīstams jauneklis tev pārmeta, ka tu esot atņēmis Romai brīvību, laupījis un slepkavojis tās iedzīvotājus un vispār bijis liels varmāka? Ak, Sulla, tu nevarēsi noliegt, ka jābūt nelokāmi vīrišķīgam, lai to pateiktu, jo pietiktu ar vienu tavu rokas mājienu — un šis jauneklis samaksātu ar savu dzīvību. Tu biji augstsirdīgs, bet tev jāzina, ka es nedomāju glaimot: Katilīna neprot un negrib glaimot nevienam, kaut vai tas būtu visvarenais Jupiters, — tu biji augstsirdīgs un nesodīji pārdrošnieku, taču tev jābūt ar mani vienis prātis — ja plebeju vidū ir tāds nepazīstams jauneklis (man žēl, ka neuzzināju viņa vārdu), kurš spēj tik bezbailīgi rīkoties, tad ir vēl cerība, ka tēvija un republika tiks glābtas.

—    Jā, tā patiesi bija drosmīga rīcība, bet es vienmēr esmu apbrīnojis drošsirdību un mīlējis drosmīgos. Tāpēc es negribēju atriebties šim jauneklim par apvainojumiem un pacietu viņa zaimus un rupjības. Bet vai tev zināms, Katilīna, kādu atbalsi radīs šī jaunekļa rīcība un vārdi?

—    Kādu? — Sergijs Katilīna jautāja, ar ziņkārīgu un vērīgu skatienu ielūkodamies diktatora Laimīgā acīs, kuras tai brīdī aizmiglojās.

—    Turpmāk, —. Sulla atbildēja, — neviens, kuram izdosies sagrābt varu republikā, negribēs vairs no tās atteikties.

Katilīna pārdomās nolieca galvu, bet tad savaldījies atkal pacēla to un ātri sacīja:

—    Vai būs vēl kāds, kas varēs un pratīs sagrābt augstāko varu?

—    Nu protams, — Sulla atteica, ļauni smīnēdams.

—     Redzi tur tos vergu barus. — Diktators norādīja uz amfiteātra rindām, kas bija stāvgrūdām ļaužu pilnas.

—   Tā kā netrūkst vergu, netrūks arī valdnieku.

Kamēr risinājās šis dialogs, pūļa vētrainie aplausi sacēla neizsakāmu troksni. Pūli sajūsmināja asiņainā cīņa starp lakveatoriem un sēkutoriem, un tā patlaban tuvojās beigām. Septiņi lakveatori un pieci sekutori bija nogalināti; seši dzīvi palikušie gladiatori, ievainoti un asinīm noplūduši, atgriezās savās kamerās, bet skatītāji dedzīgi aplaudēja, smējās, klaigāja, jokoja, tenkoja un zobojās.

Kamēr lorāriji vilka ārā no cirka divpadsmit līķus un izdzēsa asins pēdas arēnā, Valerija, kādu brīdi vērojusi netālu sēdošo Sullu, piecēlās no savas vietas, pienāca diktatoram no mugurpuses un izrāva no viņa hlamidas vilnas pavedienu. Sulla pārsteigts pagriezās, tin viņa ļaunās acis iezibsnījās, aplūkojot to, kas viņu bija aizskārusi.

—    Nedusmojies, diktator, es izrāvu šo pavedienu, lai iegūtu kaut daļiņu no tavas laimes, — sacīja nepazīstamā, burvīgi smaidīdama.

* Tad, godbijīgi pasveicinājusi diktatoru, pēc paražas pielikdama roku pie lūpām, viņa devās atpakaļ uz savu vietu, bet Sulla, kam glaimoja donnas maigie vārdi, laipni atņēma sveicienu un, pagriezis galvu uz nepazīstamās pusi, ilgi noskatījās viņai pakaļ, cenzdamies izteikt šajā skatienā visu savu labvēlību.

—    Kas tā tāda? — Sulla jautāja, tiklīdz bija pievērsies arēnai.

—    Tā ir Valerija, — Gnejs Kornēlijs Dolabella atbildēja, — Mesallas meita.

—    Ā! — Sulla piebilda. — Kvinta Hortenzija māsa.

—    Tieši tā.

Un diktators atkal paraudzījās uz Valeriju, kura cieši lūkojās viņā ar mīlestības pilnu skatienu.

Hortenzijs atstāja savu vietu un apsēdās tuvāk Markam Krasam, ļoti bagātam patricietim, kurš bija pazīstams ar savu skopumu un godkārību — divām tik pretrunīgām kaislībām, kas tomēr šajā cilvēkā mājoja dīvainā saskaņā.

Marks Kiass sēdēja netālu no neparasti daiļas grieķietes, kuru mēs kādu brīdi aplūkosim, jo viņai mūsu stāstā iedalīta ļoti ievērojama loma.

Jaunavas vārds bija Eitibīda, pēc izskata un drēbēm varēja nemaldīgi pateikt, ka viņa ir grieķiete. Viņa bija paliela auguma, šmauga un lokana, ar sevišķi tievu vidukli, tik tievu, ka, šķiet, to viegli varēja apņemt ar vienas rokas pirkstiem. Viņas brīnumdaiļās sejas āda bija alabastra baltumā, ar tikko manāmu sārtumu vaigu galos. Glezno pieri apņēma vijīgi, rudi mati. Lielās man- deļveida acis zilganzaļā jūras krāsā spulgoja un mirdzēja, iedvesa baudkāri un neatvairāmi pievilka. Mazā, skaisti veidotā deguna uzrautais galiņš it kā uzsvēra to izaicinošo drosmi, kas atspoguļojās visā sejā, kuras skaistumu vēl papildināja koraļļsarkanas, jutekliskas lūpas; pavērtas tās atsedza divas rindas mirdzoši baltu zobu — īstas pērles, kuru spožums, šķiet, sacentās ar burvīgo bedrīti mazā, ieapaļā zoda vidū. Jaunavas sniegbaltais kakls bija kā marmorā izcirsts, viņas pleci — Junonas cienīgi, krūtis — tvirtas un pavedinošas, tās it kā nesaderēja ar pārlieku tievo vidukli, taču vēl vairoja viņas pievilcību. Kailās rokas un kājas bija maigas, skaisti veidotas un mazas kā bērnam,

Virs īsās, no balta vissmalkākā audekla darinātās, caurspīdīgās tunikās, kas no vienas vietas bija nobārstīta ar sudraba zvaigznītēm un, krītot brīnišķīgās krokās, ļāva nojaust un reizēm pat saskatīt daiļās jaunavas vijīgo augumu, bija uzmests gaiši zilas vilnas drānas pallijs, arī viscaur nosēts ar zvaigznēm. Virs pieres matus saturēja maza diadēma. Nelielās ausis greznoja divas milzīgas bumbierveida pērles, piestiprinātas ar spožām safīra zvaigznītēm. Kaklu apvija pērļu virkne, no kuras uz puskailajām krūtīm nokarājās liela safīra zvaigzne. Uz rokām zaigoja četras sudraba aproces ar iegravētām lapām un ziediem. Vidukli apņēma platāka stīpa ar asu, stūrainu galu — arī no dārga metāla. Mazās, rožainās kājiņas bija ieautas šaurās sandalēs ar biezu zoli, ko pie potītēm saturēja divas zilas ādas siksniņas. Virs potītēm kājas greznoja izcila meistara darinātas sudraba sprādzes.

Jaunavai tik tikko bija apritējuši divdesmit četri gadi, viņa bija skaistuma un elegances pilnība; visa viņas būtne bija neatvairāmi kairinoša un jutekliski skaista. Šķiet — pati Pafas Venera bija nokāpusi no Olimpa, lai savaldzinātu mirstīgos ar savu dievišķā daiļuma burvību.

Tāda bija jaunā Eitibīda, kuras tuvumā apsēdās Marks Krass un, sajūsmas un apbrīnas pārņemts, raudzījās uz jaunavu.

Kad Hortenzijs pienāca pie viņa, Krass ar visu sirdi un dvēseli bija nogrimis brīnumjaukās būtnes apcerē, bet Eitibīda tieši tai brīdī, acīmredzot garlaicības mākta, pavēra savu mazo mutīti un saldi nožāvājās; viņas labā roka rotaļājās ar safīra zvaigzni uz krūtīm.

Krasam tolaik bija trīsdesmit divi gadi; augumā viņš bija garš, spēcīgu miesas būvi, ar tieksmi uz tuklumu. Varens, vērsim līdzīgs kakls balstīja palielu galvu, tomēr samērīgu ar spēkpilno ķermeni, taču zeltainā bronzas krāsas seja bija ļoti kalsna. Viņa sejas panti izskatījās enerģiski un noteikti, kā īstam romietim: ērgļa deguns, uz priekšu izvirzīts, asi konturēts zods. Pelēki iedzeltenās acis reizēm mirdzēja neparasti spoži, reizēm bija nekustīgas, bezkrāsainas, pusizdzisušas.

Ar savu dižciltību, apbrīnojamo daiļrunību, milzīgajām bagātībām, laipnību un pieklājību viņš iemantoja ne vien popularitāti, bet arī slavu un ietekmi. Ap to laiku, kad iesākās mūsu stāsts, Krass jau daudzas reizes bija piedalījies pilsoņu karos Sullas pusē, ieņēmis dažādus administratīvus amatus.

—    Esi sveicināts, Mark Kras, — Hortenzijs sacīja, iztraucēdams to no sastinguma. — Vai tu esi iegrimis zvaigžņu apcerē?

—    Zvēru pie Hērakla, tu uzminējil — Krass atbildēja. — Viņa …

—    Viņa? Kas?

—    Tā brīnumskaistā grieķiete .. viņa sēž netālu … divas rindas augstāk par mums …

—   Ā! … Esmu viņu redzējis… Tā ir Eitibīda.

—   Eitibīda? Ko tu ar to gribi teikt?

—    Nosaucu tev viņas vārdu… Viņa patiesi ir grieķiete… kurtizāne… — Hortenzijs piebilda, apsēzdamies blakus Krasam.

—    Kurtizāne? Tā drīzāk atgādina dievieti, pašu Veneru! … Zvēru pie Hērakla, nevaru iedomāties vēl pilnīgāku izdaudzinātās Jupitera meitas dievišķā skaistuma iemiesojumu!

—    Tev taisnība, — Hortenzijs smaidīdams noteica. — Bet vai tad Vulkāna sieva Venera ir tik barga? Vai viņa arī devīgi neizdāļā savu labvēlību un sava skaistuma balvas dieviem, pusdieviem un dažreiz pat vienkāršajiem mirstīgajiem, ja tiem uzsmaida laime un tie viņai iepatīkas?

—    Un kur viņa dzīvo?

—    Svētajā ielā . .. netālu no Jana Visuvarenā tempļa.

Redzēdams, ka Krass neklausās, bet vēl arvien gluži

apmāts skatās uz bezgala daiļo Eitibīdu, Hortenzijs piebilda:

—    Vai tev vērts zaudēt prātu šās sievietes dēļ, ja tu, iztērējot tikai tūkstošo daļu no savām bagātībām, vari uzdāvināt viņai namu, kurā viņa pašreiz dzīvo?

Krasa acīs uzzibsnīja fosforiska gaisma, kādā reizumis tās mēdza iedegties, bet tūdaļ atkal apdzisa, un, pagriezies pret Hortenziju, viņš jautāja:

—   Vai tev kas sakāms?

—    Jā, es gribu parunāt par naudas mijēja Trabulones prāvu.

—    Es klausos.

Kamēr abi sprieda par Hortenzija pieminēto prāvu un Sulla (pirms dažiem mēnešiem apbedījis savu ceturto sievu Cecīliju Metellu) piecdesmit deviņu gadu vecumā, nokļuvis Amora tīklos, prātoja par vēlas mīlas rotaļu ar skaisto Valeriju, atskanēja trompetes signāls, kas vēstīja, ka arēnā tūliņ sāksies kauja starp trīsdesmit trā- ķiešiem un trīsdesmit samnitiem, kuri jau bija nostādīti rindās cits citam pretī.

Noklusa sarunas, trokšņi un smiekli; visu skatieni pievērsās cīnītājiem. Pirmais uzbrukums bija briesmīgs: dziļajā klusumā, kas valdīja arēnā, dobji atbalsojās vairogu un zobenu metāliskā šķinda, pa gaisu lidoja spalvas, bru- ņucepuru šķembas, salauztu vairogu gabali, kamēr drošsirdīgie gladiatori, smagi elpodami, ievainoja un nogalināja cits citu. Jau pēc piecām minūtēm arēnā plūda asinis; trīs gladiatori mira šausmīgā agonijā, un pārējie cīnītāji viņus bradāja kājām.

Nav iespējams aprakstīt un grūti pat iedomāties sasprindzinājumu, ar kādu skatītāji vēroja asiņainās kaujas norisi. Par to varam iegūt vienīgi miglainu priekšstatu, spriežot pēc tā, ka vismaz astoņdesmittūkstoš klātesošo slēdza derības par desmit vai divdesimt sestercijiem vai pat piecdesmit talantiem, cik nu kurš varēja atjauties. Vieni nostājās purpursarkano trāķiešu, citi gaišzilo sam- nitu pusē. Jo retākas kļuva gladiatoru rindas, jo biežāk skatītāji aplaudēja un skaļāk uzmundrināja katrs savas puses cīnītājus.

Pēc stundas kauja jau tuvojās beigām. Ap piecdesmit gladiatoru bija nogalināti vai nāvīgi ievainoti; arēnā plūda asinis, mirstošie raustījās agonijas krampjos un mežonīgi kliedza.

Tie skatītāji, kuri bija derējuši par samnitiem, šķiet, vairs nešaubījās par viņu uzvaru. Septiņi samniti aplenca un spieda atkāpties trīs vēl dzīvos trāķiešus, kas, nostājušies trīsstūrī — mugura pret muguru, izmisumā drosmīgi pretojās ienaidnieka pārspēkam.

Viens no trim vēl dzīvajiem trāķiešiem bija Spartaks. Viņa varenais augums, apbrīnojamais muskuļu spēks, lieliskā visu ķermeņa līniju harmonija, nepārspējamā un nesatricināmā drosme, protams, bija dotumi, kuriem vajadzēja viņu izvirzīt izcilu cilvēku, pirmajās rindās — it sevišķi toreizējā laikmetā, kad fiziskais spēks un rakstura stingrība bija galvenie panākumu noteicēji.

Spartakam nesen apritēja trīsdesmit gadu, un visām viņa lieliskajām īpašībām, ko mēs tikko pieminējām, vēl pievienojās viņa kārtai pārlieku augsta izglītība, neparasts domu cildenums, augstsirdība un dvēseles diženums — īpašības, kuras viņš spīdoši apliecināja ne vienu reizi vien. Gari, gaiši mati un bieza bārda ieskāva Spartaka skaisto, vīrišķīgo seju ar pareizajiem sejas pantiem. Tajos brīžos, kad Spartaks bija mierīgs, divas lielas, debeszilas, dzīvespriecīgas un mirdzošas acis izstaroja siltu gaismu un piešķīra viņa sejai skumji labvēlīgu izteiksmi. Bet, cīnoties cirka arēnā, Spartaka seja pilnīgi pārvērtās: ienaids sašķieba pareizos, skaistos vaibstus, acis šķīla zibeņus, viss viņa skatiens bija baismīgs.

Spartaks piedzima Trāķijā, Rodopes kalnos. Reiz, cīnoties pret romiešiem, kas iebruka viņa zemē, Spartaks nokļuva gūstā; bet, tā kā viņš bija ļoti spēcīgs un dros- smīgs, viņu ieskaitīja leģionā. Tur viņš parādīja nepieredzētu varonību, sevišķi karā pret Mitridatu un tā sabiedrotajiem, un tika iecelts par dekānu — priekšnieku desmit vīru grupai — un apbalvots ar goda vainagu. Bet, kad romieši atkal uzbruka trāķiešiem, Spartaks dezertēja un sāka cīnīties savu tautiešu rindās pret romiešiem —. vakarējiem ieroču biedriem. Viņš tika ievainots un vēlreiz nonāca ienaidnieka rokās. Likumā paredzēto nāves sodu nomainīja ar gladiatora kalpību. Spartaku pārdeva kādam lanistam, no kura viņu vēlāk nopirka Akciāns.

Bija pagājis tikai pāris gadu, kopš Spartaks kļuva par gladiatoru; ar savu pirmo lanistu viņš apbraukāja gandrīz visas Itālijas pilsētas, piedalījās vairāk nekā simts kaujās, bet ne reizes netika smagi ievainots. Lai gan citi gladiatori arī bija drosmīgi un spēcīgi, Spartaks tik ļoti pārspēja savus biedrus, ka līdzšinējās cīņās vienmēr palika uzvarētājs un ar saviem varoņdarbiem iemantoja slavu visos Itālijas amfiteātros un cirkos.

Akciāns viņu nopirka par prāvu summu, samaksādams divpadsmittūkstoš sesterciju (apmēram trīstūkstoš liru), un, lai gan Spartaks viņam piederēja jau sešus mēnešus, viņš ne reizes nebija to raidījis cīņā Romas amfiteātros vai nu tāpēc, ka augstu vērtēja Spartaka spējas (Spartaks mācīja paukošanu, cīņas paņēmienus un vingrošanu viņa vadītajā gladiatoru skolā), vai arī tāpēc, ka Spartaks viņam izmaksāja pārāk dārgi, lai riskētu ar tā dzīvību. Ja Spartaku nogalinātu, lanista nekad nesaņemtu tik lielu atlīdzību, kas segtu viņa zaudējumus.

Šī bija pirmā reize, kad Akciāns lika Spartakam piedalīties asiņainajās kaujās cirka arēnā, jo Sulla par simts gladiatoriem bija samaksājis pasakainu summu — divi simti divdesmit tūkstošus sesterciju. Šī summa atlīdzinātu visus zaudējumus, kas lanistam rastos ar Spartaka nāvi.

Lai gan pēc sacensībām dzīvi palikušie gladiatori pārgāja Akciāna īpašumā, izņemot tos, kuriem tauta dāvāja brīvību, lanista bālu seju un stipri satraukts, atspiedies pret tuvākās kameras durvīm, uzmanīgi sekoja cīņas pēdējo notikumu gaitai. Ja kāds būtu cieši pavērojis Ak- ciānu, tad tas katrā ziņā pamanītu, cik viņš ļoti norūpējies par Spartaku, cik saspringti vēro ikvienu gladiatora sitienu un atsitienu, pat vismazāko kustību.

— Drošāk, drošāk, samniti! — kliedza tūkstošiem skatītāju, kuri bija derējuši par samnitiem.

—   Nogaliniet viņus! Sacērtiet gabalos šos trīs barbarus! — mudināja daudzas balsis.

—     Sadod viņiem, Nebuliān! Nonāvē viņus, Kris! Gāz zemē, gāz zemē, Porfirij! -<- rēca skatītāji, kuri turēja rokās plāksnītes ar gladiatoru vārdiem.

Bet tikpat skaļi bļāva arī trāķiešu piekritēji. Lai gan visas cerības bija tikpat kā zudušas, tomēr tie cieši turējās pie vienīgā salmiņa. Spartaks vēl nebija ievainots, arī viņa bruņucepure un vairogs vēl bija veseli. Tieši tajā brīdī drosmīgais gladiators izdūra cauri šķēpu vienam no septiņiem samniliem, kuri viņu aplenca.

Pie šī cirtiena cirkā sacēlās aplausu vētra un tūkstošiem balsu kliedza:

—    Drošāk, Spartak! Bravo, Spartak! Lai dzīvo Spartaks!

Abi trāķieši, kas cīnījās plecu pie pleca ar bijušo romiešu kareivi, bija smagi ievainoti; viņi lēni uzbruka un nevarīgi atvairīja sitienus, jo viņu spēki izsīka.

—    Sedziet mani no mugurpuses! — Spartaks iesaucās skaļā balsi un zibenīgi vēcināja savu īso zobenu, jo viņam vajadzēja atvairīt vienlaicīgi sešu samnitu zobenu cirtienus, tie visi kā viens uzbruka Spartakam. — Sedziet mani no mugurpuses! … Vēl mirkli… Un mēs uzvarēsim!

Viņa balss aizlūza, krūtis smagi cilājās, pār bālo seju ritēja lielas sviedru lāses, bet acis zvēroja, tajās dega uzvaras alkas, naids un izmisums.

Kāds samnits, ar dziļu ievainojumu vēderā, drīz nokūleņoja pie Spartaka kājām, notraipīdams arēnas smiltis ar savām asinīm. Viņš izgrūda mežonīgu rēcienu un, slāpdams šausmīgas agonijas mokās, neganti lamājās un lādējās. Bet tajā pašā brīdī ar pāršķeltu galvu, bez dzīvības nokrita viens no trāķiešiem, kuri stāvēja Spartakam aiz muguras.

Cirks dunēja no aplausiem, kliedzieniem un uzmudinājumiem. Skatītāji cieši vēroja vismazāko cīnītāju kustību. Lūcijs Sergijs Katilīna, piecēlies kājās blakus Sullam, tik tikko elpoja un neredzēja neko citu kā vienīgi asiņaino kauju. Katilīna neatrāva skatienu no Spartaka zobena: viņš bija derējis par trāķiešiem, un tā vien šķita, ka arī viņa dzīvības pavediens saistīts ar šo zobenu.

Trešais samnits, kam Spartaks pārcirta miega artēriju, nokrita blakus saviem biedriem, kuri jau gulēja bez dzīvības; tai acumirklī krita arī trāķietis — pēdējais un vienīgais Spartaka atbalsts —, viņš mira no vairākiem ievainojumiem, nepaspējis pat iekliegties.

Cirku pāršalca dobjš troksnis — līdzīgs zvēru rēkoņai, bet pēc tam iestājās tāds klusums, ka varēja skaidri sadzirdēt gladiatoru smago, aprauto elpu. Sasprindzinājums skatītājos bija bezgala liels; lielāks tas nevarētu būt pat tad, ja no šīs kaujas iznākuma izšķirtos Romas liktenis.

Cīņa ilga jau vairāk nekā stundu, bet Spartaks bija guvis tikai trīs pavisam vieglus ievainojumus, drīzāk skrambas, jo viņš neaptverami ātri un veikli prata rīkoties ar zobenu. Tagad viņam vajadzēja cīnīties vienam pret četriem spēcīgiem pretiniekiem. Un, lai gan visi četri .bija vieglāk vai smagāk ievainoti un noasiņoja, tomēr tie nebija mazāk bīstami, jo viņi vēl arvien bija četri.

Kad krita pēdējais trāķietis, Spartaka spēks un drosme saplaka, viņš nodomāja, ka nāves stunda vairs nav tālu.

Pēkšņi viņa acis iemirdzējās. Prātā iešāvās kāda doma. Spartaks nolēma izmantot vecveco Horāciju kara viltību pret Kuriācijiem — viņš metās bēgt. Samniti viņam sekoja.

Pūli pāršalca ilga neapmierinātības rūkoņa.

Bet, noskrējis tikai kādus piecdesmit soļus, Spartaks spēji apcirtās, uzbruka tuvākajam samnitam un iedūra tam krūtīs savu līko zobenu. Samnits salīgojās, savēcināja rokas, it kā atbalstu meklēdams, tad pakrita, bet Spartaks jau uzbruka otram sekotājam un, atvairīdams ar vairogu samnita zobena cirtienu, nogalināja arī viņu. Skatītāji vētraini aplaudēja un tagad gandrīz visi bija trāķieša pusē.

Tiklīdz krita otrs samnits, pieskrēja viņa biedrs, kas pats bija stipri ievainots vairākās vietās. Spartaks iesita tam ar vairogu pa galvu, bet neķērās pie zobena, acīmredzot negribēdams pretinieku nogalēt. Sitiena apdullināts, samnits nostreipuļoja dažus soļus un nogāzās arēnas smiltīs; viņam palīgā piesteidzās pēdējais samnits, kura spēki bija gandrīz izsīkuši. Spartaks drosmīgi uzbruka, taču nemēģināja viņu nonāvēt, bet ar dažiem cirtieniem izsita viņam zobenu no rokas. Tad sagrāba atbruņoto pretinieku ar savām spēcīgajām rokām, nogāza zemē un iečukstēja viņam ausī;

— Nebaidies, Kris, es ceru tevi glābt!

To teikdams, Spartaks uzlika vienu kāju uz Kriša krūtīm, bet otras kājas ceļgalu atspieda pret krūtīm tam samnitam, kuru viņš tikko bija apdullinājis ar vairoga sitienu, un gaidīja tautas lēmumu.

Līdzīgi pazemes grūdiena dobjajai dunoņai, cirku pāršalca ilgi, vienbalsīgi un skaļi aplausi. Gandrīz visi skatītāji pagrieza dūrēs savilktos labo roku īkšķus uz augšu: abu samnitu dzīvība bija glābta.

—    Cik drošsirdīgs cilvēks! — Katilīna sacīja Sullam, un pār viņa pieri aumaļām lija sviedri. — Tik drosmīgam vīram vajadzēja piedzimt par romieti!

Bet simtiem balsu šajā pašā brīdī kliedza:

—    Brīvību drošsirdīgajam Spartakam!

Gladiatora acis iemirdzējās, seja vēl vairāk nobālēja, viņš piespieda roku pie sirds, it kā gribēdams apvaldīt neprātīgos sirdspukstus, ko izraisīja šis vārds, šī cerība…

—    Brīvību, brīvību! — atkārtoja tūkstošiem balsu.

—    Brīvība! — gladiators tikko dzirdami čukstēja. — Brīvība!… Ak, Olimpa dievi, nepieļaujiet, ka tas ir tikai sapnis! — Un viņa skropstas kļuva valgas no asarām.

—    Viņš dezertēja no mūsu leģioniem, — kāds iebļāvās pērkona balsī. — Nevar dot brīvību dezertierim!

Tad daudzi skatītāji, kuri bija i zaudējuši derības Spartaka drosmes dēļ, lielā niknumā brēca:

—   Nevar, nevar! Viņš ir dezertieris!

Trāķieša seja savilkās sāpīgā grimasē. Viņš spēji pagrieza galvu uz to pusi, no kurienes atskanēja apvainojums, un ar naidā kvēlojošu skatienu meklēja vainīgo.

Bet tūkstošiem un tūkstošiem balsu kliedza:

—    Brīvību! Brīvību! Brīvību Spartakam!

Nav iespējams aprakstīt, ko nabaga gladiators pārdzīvoja šajās minūtēs, kad izšķīrās jautājums par visu viņa dzīvi: baismu pilns nemiers atspoguļojās viņa sejā, acu zibšņi skaidri liecināja par baiļu sn cerību savstarpējo cīņu. Šis cilvēks, kurš pusotras stundas bija cīnījies ar nāvi, ne uz brīdi nezaudējot drosmi, un, palicis viens pret četriem, cerēja izglābties, kurš ar savām rokām bija nogalinājis divpadsmit vai piecpadsmit bēdu brāļus, neizrādīdams pat visniecīgāko vājumu, šis cilvēks pēkšņi sajuta, ka viņam sāk ļodzīties ceļgali, un, lai nezaudētu samaņu cirka arēnā, viņš atbalstījās pret plecu kādam lorārijam, kas bija ienācis aizvākt līķus.

—    Brīvību! Brīvību! — pūlis nepārstāja aurot.

—    Viņš ir tās cienīgs! — Katilīna iečukstēja Sullam ausī.

—    Viņš būs tās cienīgs! — iesaucās Valerija, kuru tieši tajā acumirklī Sulla uzlūkoja ar mīlestības pilnu skatienu.

—    Labi, — Sulla sacīja, meklēdams atbildi Valerijas acīs, kurās atmirdzēja maigums, mīlestība un līdzjūtība; šķita, ka viņa izlūdzas žēlastību gladiatoram. — Labi… Lai notiek!

Diktators piekrītoši pamāja ar galvu, un Spartaks ieguva brīvību. Skatītāji vētraini aplaudēja.

—    Tu esi brīvs! — lorārijs sacīja Spartakam. — Sulla tev dāvāja brīvību.

Spartaks neatbildēja un nekustējās. Viņš stāvēja aizvērtām acīm un baidījās tās atvērt, lai neizgaistu sapnis, kam viņš nespēja noticēt.

—    Nelieti, tu mani izputināji ar savu drošsirdību! — kāda balss iečukstēja gladiatoram ausī.

Pie šiem vārdiem Spartaks atguvās, atvēra acis un paskatījās uz lanistu Akciānu. Viņš bija ienācis arēnā kopā ar lorārijiem, lai apsveiktu Spartaku, jo cerēja, ka tas paliks viņa īpašumā, bet tagad nolādēja trāķieša drošsirdību. Muļķīgā tautas žēlsirdība un Sullas velnišķā augstsirdība nolaupīja viņam divpadsmit tūkstošus sesterciju.

Lanistas vārdi pārliecināja trāķieti, ka viņš nesapņo. Viņš izslējās visā savā milzīgajā augumā un, zemu palocījies vispirms pret Sullu, tad pret tautu, izgāja no arēnas pa durvim karceru pusē. Pūli no jauna pāršalca aplausu vētra.

—    Nē, nē, dievi nav radījuši visu dzīvo un nedzīvo, kas atrodas ap mums, — tieši tai brīdī sacīja Tits Lukrēcijs Kars, atsākdams sarunu ar jauniņo Kasiju un savu tuvāko draugu Gāju Memmiju, kas izrādes laikā bija apsēdies viņam blakus. Gajs Memmijs kvēli mīlēja literatūru, daiļās mākslas un filozofiju. Tāpēc Lukrēcijs viņam vēlāk veltīja savu poēmu «De rerum nalurae» («Par lietu dabu»), par kuru jau domāja tai laikā.

—   Bet kas tad ir radījis pasauli? — Kasijs jautāja.

—    Matērijas mūžīgā kustība un neredzamu molekulu savienošanās. Tu redzi, ka uz zemes un debesīs rodas daudz dzīvā un nedzīvā, bet, tā kā tev nav zināms, no kurienes tas viss cēlies, tu pieņem, ka to radījuši dievi. Nekad nekas nav radies un nevarēja rasties no nekā.

—    Bet kas tad ir Jupiters, Junona, Saturns?… — izbrīnījies jautāja Kasijs, kam varen patika Lukrēcija prātojumi.

—    Tos radījusi cilvēku gara tumsība un bailes. Es tevi iepazīstināšu, manu mīļo zēn, ar vienīgo pareizo mācību. Epikūrs nebaidījās nedz no debesu pērkona, nedz zemestrīcēm, kas tik ļoti šausmināja ļaužu prātus, nedz no visvarenajiem dieviem, nedz to šķietamajiem zibeņiem. Viņš cīnījās pret aizspriedumiem, kas bija dziļi iesakņojušies cilvēkos, un ar pārcilvēcisku varonību uzdrošinājās iespraukties visslepenākajos dabas noslēpumos un atklāt visas dzīvās radības un lietu izcelsmi un būtību.

Tajā brīdī audzinātājs atgādināja Kasijam, ka tēvs pavēlējis pirms krēslas atgriezties mājās, un mudināja viņu atstāt cirku. Jauneklis tūliņ paklausīgi pielēca kājās; reizē ar viņu piecēlās arī Lukrēcijs un Memmijs un virzījās uz tuvāko izeju. Lai tur nokļūtu, Kasijam un viņa draugiem vajadzēja paiet garām Sullas dēla Fausta sēdvietai. Pie diktatora dēla stāvēja Pompejs Lielais un laipni ar to sarunājās. Pompejs bija atstājis opidumu, lai sasveicinātos ar matronām un draugiem amfiteātra rindās.

Kasijs, viņu ieraudzījis, spēji apstājās un uzrunāja Faustu:

—    Es gribētu, Faust, lai tu, šim ievērojamam pilsonim Pompejam Lielajam dzirdot, atkārtotu savus bezprātīgos vārdus, ko tu izteici aizvakar skolā. Proti, tu sacīji, ka tavs tēvs esot rīkojies pareizi, atņemdams romiešiem brīvību un kļūdams par mūsu dzimtenes tirānu. Es gribētu dzirdēt šos vārdus un, tāpat kā aizviņdien, Pompeja Lielā klātbūtnē vēlreiz daudz pamatīgāk ar dūrēm apstrādāt tavu seju, uz kuras vēl šodien redzami zilumi!

Mēs veltīgi meklēsim starp mūslaiku vājajiem un gļēvajiem cilvēkiem, ar kuriem tik bagāts mūsu gadsimts, tādus, kas spētu tikpat drosmīgi runāt un rīkoties kā šis divpadsmit gadus vecais zēns ar tēraudcieto gribu. Arī Kasijs velti gaidīja Fausta atbildi. Sullas dēls nolieca galvu jaunekļa apbrīnojamās drošsirdības priekšā, jaunekļa, kurš, karsti mīlēdams brīvību, kas dega viņa drosmīgajā sirdī, nebaidījās sist un nonicināt Romas visvarenākā cilvēka dēlu.

Tad Kasijs zemu palocījās pret Pompeju un kopā ar Memmiju, Lukrēciju un savu audzinātāju atstāja cirku.

Tieši tai brīdī no sēdvietām virs Nāves vārtiem piecēlās kāds jauns cilvēks, gadus divdesmit sešus vecs; viņam mugurā bija ļoti gara toga, garāka, nekā parasti mēdz valkāt, lai apslēptu pārlieku tievās kājas. Viņš bija liela auguma, kalsns, vājš, tomēr cēls un iespaidīgs. Jauneklis atsveicinājās no dāmas, kurai bija sēdējis blakus un kuru ielenca jauni patricieši un grezni ģērbušies franti, bagāto jātnieku dēli.

—   Ardievu, Galerija, — jauneklis sacīja, skūpstīdams roku daiļajai donnai.

—    Ardievu, Mark Tullij, — donna atbildēja. — Neaizmirsti parīt atnākt uz Apollona teātri, tur izrādīs So- fokla «Elektru», kurā es tēloju. Gaidīšu!

—    Katrā ziņā atnākšu.

—    Dzīvo vesels, dzīvo vesels, Tullij! — vairākas balsis reizē izsaucās.

—    Ardievu, Ciceron, — sniegdams roku atvadām, sacīja skaists cienīga izskata vīrs ar izteiksmīgām kustībām, gadus piecdesmit piecus vecs, nosārtinājies un sasmaržojies.

—    Lai Talija tevi pasargā, izcilais Ezop! — jauneklis atbildēja, paspiezdams roku dižajam aktierim.

Pēc tam Cicerons piegāja pie kāda ļoti izskatīga — apmēram četrdesmit gadus veca cilvēka, kas sēdēja līdzās Galerijai, un, atsveicinādamies arī no viņa, sacīja:

—    Lai pār tevi lidinās visas deviņas mūzas, ak, nepārspējamais Kvint Roscij, mans sirdsmīļais draugs!

Cicerons lēnām attālinājās un izmeklēti pieklājīgi spraucās cauri pūlim, kas piepildīja visas sēdvietas, u2 Triumfa vārtu pusi; netālu no tiem viņš ieraudzīja abus Katona Cenzora brāļadēlus.

Skatītāju grupā, no kuras tobrīd atvadījās divdesmit- sešgadīgais jauneklis Marks Tullijs Cicerons, bija daudz aktieru. Tur sēdēja Galerija Embolārija, visskaistākā un izcilākā to laiku aktrise, divdesmit trīs gadus veca, viņa spēlēja lielāko tiesu traģiskās lomas; slavenais traģisko lomu tēlotājs Ezops, kaut gan piecdesmit piecus gadus vecs, tomēr vienmēr sasārtinājies un grezni tērpies; un Kvints Roscijs, kura aktiera māksla bija nemirstīga. Tā lika raudāt un smieties visiem romiešiem. Roscijs bija apsēdies blakus Embolārijai, un Cicerons atvadījās no viņa sevišķi silti un draudzīgi.

Roscij am pavisam nesen palika četrdesmit gadu, viņa spēki un talants bija pilnā briedumā, un viņš jau toreiz bija pasakaini bagāts. Viņu bezgala dievināja visa Roma, pat visievērojamākie pilsoņi lepojās ar viņa draudzību. Sulla, Hortenzijs, Cicerons, Pompejs, Lukulls, Kvints Ce- cīlijs Metells, Servīlijs Vatija Isaurietis, Marks Krass, Gajs Skribonijs Kurions, Publijs Kornēlijs Scipions Aziāts — visi sacentās cits ar citu, aicinādami Roscij u ciemos, apbrīnoja, mīlēja un cildināja viņu ne vien kā neparasti spējīgu aktieri, bet arī kā izcili tikumīgu cilvēku; turklāt par viņu patiesi sajūsminājās un viņu dziji cienīja tieši dižie romiešu tautas dēli, kuru gara un prāta spējas stipri atšķīrās no vienkāršās tautas.

Ap šiem trim slavenajiem aktieriem cirkā grupējās ari mazākas zvaigznes no aktieru plejādes, kura tajos gados piesaistīja romiešu teātra publikas uzmanību un lika sajūsmināties par Eshila, Sofokla, Eiripīda un Pakūvija traģēdijām un Aristofana, Menandra, Filēmona un Pļauta komēdijām.

Ap Embolāriju, Ezopu, Rosciju un pārējiem aktieriem drūzmējās uzmācīgi švīti, aprobežoti dīkdieņi; lielummānijas un muļķīgas godkāres appēsti, viņi karsti ilgojās pēc jauniem iespaidiem un specīgiem pārdzīvojumiem.

Cik ārkārtīgi tolaik pielūdza aktierus, to viegli var spriest pēc milzīgajiem honorāriem, ko viņi saņēma, un lielajām bagātībām, kas viņiem uzkrājās. Pietiks, ja mēs atgādināsim, ka Roscijs par izrādi nopelnīja tūkstoš de- nārijus, bet gadā — simt četrdesmit sešus tūkstošus de- nāriju.

Marks Tullijs Cicerons pagāja garām rindām, kas viņu šķīra no Katona un Cepiona, un, pienācis tuvāk, sirsnīgi sasveicinājās ar abiem brāļiem, apsēdās starp tiem un uzsāka sarunu ar Katonu, pret kuru izjuta sevišķi lielas simpātijas.

Markam Tullijam Ciceronam, kā jau minējām, tolaik bija divdesmit seši gadi, viņš bija jauns, skaists, slaida auguma, kaut gan trausls un slimīgs, pagaru kaklu, vīrišķīgu seju ar izteiksmīgiem un enerģiskiem vaibstiem, neparasti platu pieri, kas liecināja par īpašām prāta spējām, ļoti biezām un izpūrušām uzacīm, zem kurām brīžiem iemirdzējās lielasv acis: viņš bija tuvredzīgs. Jaunekļa skaisto muti gandrīz vienmēr rotāja smaids, bieži gan ironisks, tomēr arī ironizējot jautrs un labsirdīgs. Apveltīts ar neparasti asu uztveri, teicamu atmiņu un daiļrunību, pēc cītīgām un neatlaidīgām studijām, kam Cicerons nodevās no visas sirds, viņš jau divdesmit sešu gadu vecumā tika slavēts un cildināts gan kā dzejnieks, gan kā filozofs un orators.

Poēzijas likumus viņš apguva, vēl pavisam jauns būdams, pie grieķu dzejnieka Arhija, kuru vēlāk aizstāvēja vienā no savām slavenajām runām. Arhijs bija plaši pazīstams kā apdāvināts dzejnieks un augsti tikumisks cilvēks. Tolaik viņš dzīvoja Lukulla mājā (lielā Lukulla, kurš uzvarēja Mitridatu un Tigrānu) un iepazīstināja Lukulla bērnus ar dzejas likumiem. Un vienlaicīgi Arhijs atvēra Romā skolu, kurā mācījās gandrīz visi jaunieši no patriciešu dzimtām. Tai laikā, kad sākās mūsu stāsts, Arhijs jau bija uzrakstījis un publicējis poēmu «Par kimbru karu», kurā cildināja drosmīgā Gaja Marija varoņdarbus. Gāju Mariju pirmo un vienīgo no romiešiem septiņas reizes ievēlēja par konsulu republikas pastāvēšanas gados.

Gaja Marija izcilie varoņdarbi un uzvara pār Jugurtu sagādāja viņam ne tik vien slavu, bet izglāba republiku no briesmīgā teitoņu un kimbru uzbrukuma, un viņš tika iesaukts par trešo Romas dibinātāju.[2]

Mācīdamies Arhija nodibinātajā skolā, piecpadsmit gadus vecais Cicerons publicēja savu nelielo poēmu «Ponta Glauks»; tās vijīgais pants un nevainojamais stils izpelnījās ievērību jau tai laikā, kad vēl nebija ne Lukrē- cija, ne Katula, ne Vergīlija, ne Ovīdija, ne Horācija, kuri bagātināja latīņu valodu ar saviem brīnišķīgajiem dzejas darbiem.

Mācības Arhija skolā netraucēja Ciceronu cītīgi klausīties vispirms epikūriešu filozofa Fedra, pēc tam stoiķu filozofa Diodota un akadēmiķa Filona lekcijas. Filons aizbēga no Atēnām, kad tās ieņēma Mitridats. Cicerons klausījās arī neaizmirstamās daiļrunas mākslas lekcijas, ko divus gadus Romā lasīja slavenais Rodas Molons, kurš bija atbraucis uz Tibras krastiem, lai lūgtu senātu atlīdzināt zaudējumus, ko Rodas pilsēta bija cietusi karā pret Mitridatu, cīnoties romiešu pusē. Molona daiļrunas māksla bija tik apbrīnojama, kā viņam pirmajam bez tulka palīdzības atļāva teikt grieķu valodā aizstāvības runu senātā.

Cicerons aizrautīgi studēja likumus abu Scevolu vadībā. Tie bija senatori un ļoti apdāvināti tiesību zinātāji: vecākais bija augurs, jaunākais — augstākais priesteris. Brāļi Scevolas mācīja viņam vissmalkākos tiesību zinātnes noslēpumus.

Astoņpadsmit gadu vecumā Cicerons veselu gadu piedalījās maršu karā Pompeja Lielā tēva — Pompeja Stra- bones vadībā, un šajā karā, kā viņš pats pēc tam stāstīja, viņu pārsteidza Sullas drošsirdība un nemitīgie panākumi.

Pirms diviem gadiem,"kas mūs šķir no tikko aprakstītajiem notikumiem, Marks Tullijs pirmo reizi parādījās Forumā un teica runu, aizstāvot Kvinciju. Kāds kreditors, ko aizstāvēja slavenais Hortenzijs,-pieprasīja, lai Kvin- cijs atdotu viņa mantu. Cicerons, tikko uzsācis savu karjeru, nekādā ziņā negribēja uzstāties pret bīstamo Hortenziju, taču nespēja atteikt sava vismīļākā drauga Roscija lūgumiem (Kvincijs bija viņa radinieks) un uzņēmās aizstāvību. Cicerons runāja ar lielu pārliecību un tā apbūra tiesnešus, ka uzvarēja prāvā.

Lielu troksni sacēla vēl viena civillieta, kurā Cicerons aizstāvēja kādu sievieti no Arretijas pilsētas pret diktatora Sullas dekrētu, ar kuru Arretijas iedzīvotājiem tika atņemtas pilsoņu tiesības. Lai gan Cicerons pēc dabas bija diezgan bikls un nenoteikts, viņš runāja neparasti drosmīgi, kas liecināja par viņa sirds skaidrību un godīgumu.

Taču slavas virsotni un ļoti lielu popularitāti jaunais Tullijs iekaroja ar aizstāvības runu Amerijas Seksta Ros- cija lietā. Sullas brīvlaistais Kornēlijs Hrisogons apvainoja Rosciju tēva slepkavībā. Cicerons runāja dedzīgi, dzīvi, uzstājīgi un apbrīnojami izteiksmīgi. Sekstu Rosciju attaisnoja, bet Ciceronu izsludināja par veiksmīgu Hortenzija sāncensi, jo Cicerons to uzvarēja arī šajā prāvā, kurā Hortenzijs atkal bija viņa pretinieks.

Tajās dienās jauna Cicerona poēma gāja no rokas rokā dažādās pilsoņu aprindās. Šī poēma lika vēl vairāk jūsmot par tās autora lielo apdāvinātību. Mazliet vēlāk Ci- ceronam bija lemts ar saviem izcilajiem darbiem pacelt latīņu valodas slavu žilbinošos augstumos. Un grūti pateikt, kas visvairāk apbrīnojams viņa darbos: sarežģītās filozofiskās doktrīnas, augstā tikumība, domu diženums, spožais stils vai izsmalcinātā forma.

Tikko pieminēto poēmu sauca «Marijs», un no tās mums saglabājies tikai neliels fragments. Lai gan šajā poēmā skaidri izteikti autora oligarhiskie uzskati, tā uzrakstīta par godu Gajam Marijam, kuru Cicerons bezgalīgi cienīja un kura dzimlā puse, tāpat kā Ciceronam, bija Arpina.

Mums jāatvainojas lasītājiem par biežajām atkāpēm, bet tas jādara gan paša temata dēļ, gan tāpēc, ka nepieciešams uzskicēt brīvās Romas pēdējā gadsimta ievērojamo cilvēku portretus, tādu cilvēku, kuri izceļas citu starpā vai nu ar lielu varonību un izciliem darbiem, vai ar zemiskiem netikumiem; turklāt nebūs par ļaunu atgādināt gļēvajiem un izvirtušajiem pēctečiem dažas vēstures lappuses par viņu tēvu tēviem.

Tagad atsāksim risināt mūsu stāsta pavedienu.

—    Vai tiešām, ak, .varenie dievi, tā ir taisnība, ko stāsta par tevi? — Cicerons izbrīnījies prasīja jaunajam Katonam.

—    Taisnība, taisnība, — zēns atbildēja, saraucis uzacis. — Varbūt esmu kļūdījies?

—    Tu neesi kļūdījies, drošsirdīgo zēn, — Cicerons klusi noteica un noskūpstīja Katonu uz pieres, — bet diemžēl ne vienmēr mēs drīkstam skaļi izteikt patiesību. Bieži — gandrīz vienmēr taisnībai ir jāpakļaujas varai.

Abi kādu brīdi klusēja.

Tad Tullijs jautāja zēnu audzinātājam Sarpēdonam:

—    Bet kā tas gadījās, ka?…

—    Tam par iemeslu bija slepkavības, kuras ik dienas tiek pastrādātas pēc Sullas pavēles, — Sarpēdons pārtrauca arpinieti. — Man vajadzēja katru mēnesi apciemot Sullu ar abiem maniem audzēkņiem, lai Sulla savā ārprātīgajā iznīcināšanas kārē zēnus tomēr visžēlīgi pieskaitītu savu draugu pulkam un lai viņam nekad nevarētu ienākt prātā negudrā doma ievest tos proskripciju sarakstos. Un Sulla patiesi vienmēr labvēlīgi uzņēma abus jaunekļus, apmīļoja un atlaida ar laipniem vārdiem. Tad viendien, atgriežoties no diktatora mājas un šķērsojot Forumu, mēs izdzirdējām sirdi plosošas vaimanas, kas atskanēja no Mamertīnas cietuma velvēm …

—    Es jautāju Sarpēdonam, — Katons viņu pārtrauca, — kas tur kliedz. «Pilsoņi, kurus nogalina pēc Sullas pavēles,» viņš man atbildēja. «Kāpēc tos nogalina?» es jautāju. «Tāpēc, ka tie ir uzticīgi brīvībai.»

—   Tad šis bezprātis, — Sarpēdons iesaucās, savukārt pārtraukdams Katonu, — šis bezprātis man sacīja skaļā balsī, kas skanēja pavisam savādi, un diemžēl šos vārdus dzirdēja visi klātesošie: «Kāpēc tu man neiedevi zobenu, tad es pirms dažām minūtēm būtu nonāvējis dzimtenes ļauno tirānu…»

Brīdi klusējis, Sarpēdons turpināja:

—   Ja tev jau nācis ausīs …

—    Daudzi to dzirdēja, — Cicerons atteica, — un runā ar vislielāko apbrmu un sajūsmu par zēna drosmi…

—    Bet ja nu, viņam par nelaimi, šīs valodas sasniedz Sullu? — Sarpēdons skumji jautāja.

—    Un kas par to? — nicīgi sacīja Katons, saraukdams uzacis. — Savus vārdus es varu atkārtot arī tā cilvēka klātbūtnē, kurš jums visiem liek nodrebēt, bet, zvēru pie Olimpa dieviem, man, zēnam, tas neliks nodrebēt!

Cicerons un Sarpēdons gaužām pārsteigti saskatījās, bet jauneklis jūsmīgi iesaucās:

—    Ak! Ja man būtu mugurā viru toga! …

—    Ko tad tu darītu, neprāti? — Cicerons jautāja, bet tūliņ piebilda: — Apklusti jel beidzot!

—    Es ataicinātu tiesā Lūciju Kornēliju Sullu un visas tautas priekšā apvainotu viņu …

—    Klusē, klusē taču! — Cicerons izsaucās. — Vai tu mūs visus gribi pazudināt? Es neapdomīgi apdziedāju Marija varoņdarbus un divās prāvās aizstāvēju Sullas pretinieku klientus, un, protams, ar to neizpelnījos bijušā diktatora labvēlību. Vai tu vēlies, lai mēs tavu neapdomīgo vārdu dēļ arī kristu viņa nežēlastībā un zaudētu dzīvību tāpat kā daudzi citi? Bet vai tad mūsu nāve atbrīvotu Romu no viņa postošās visvarenības? Diemžēl šausmas ir sastindzinājušas romiešu dzīslās senās asinis, un viņš diemžēl ir laimīgs un visspēcīgs.

—    Viņam vajadzēja saukties nevis par «laimīgo», bet gan daudz labāk par «taisnīgo» un tādam arī būt, — Katons nomurmināja un, paklausīdams Cicerona neatlaidīgajām pamācībām, pamazām nomierinājās.

Pa to laiku andabati uzjautrināja tautu ar asiņaino, baismo farsu, kurā visiem divdesmit nelaimīgajiem gladiatoriem vajadzēja šķirties no dzīves.

Izrāde sāka Sullu garlaikot; jau vairākas stundas nodarbināts ar vienu vienīgu domu, viņš piecēlās, devās uz to pusi, kur sēdēja Valerija, vēlīgi to sveicināja un mīļi uzlūkoja, cenzdamies skatienā paust visu savu maigumu, padevību un laipnību. Tad jautāja:

—    Vai tu esi brīva, Valerija?

—    Vīrs mani atraidīja pirms dažiem mēnešiem, taču nevis kāda kaunpilna iemesla dēļ, bet…

—    Zinu, — atbildēja Sulla, kuru Valerija liegi uzlūkoja ar savām melnajām acīm. — Un, — eksdiktators pēc maza brītiņa piebilda klusā balsī, — vai tu varētu mani iemīlēt?

—    Ar visu sirds degsmi, — Valerija atteica, nodūrusi acis un pavērusi baudkārās lūpas valdzinošā smaidā.

—    Arī es tevi mīlu, Valerija, un, šķiet, nekad vēl neesmu tā mīlējis, — Sulla sacīja drebošā balsī.

Mazu bridi abi klusēja. Tad bijušais Romas diktators paņēmo daiļās matronas roku un kvēli noskūpstīja, piebilzdams:

—    Pēc mēneša tu būsi mana sieva.

Un draugu pavadībā atstāja cirku.

TREŠĀ NODAĻA LIBITiNAS VENERAS KRODZIŅŠ

Kādā no pašām nomaļākajām, šaurākajām un netīrākajām Ekskvilīna ieliņām, netālu no Servija Tullija laikā celtajiem pilsētas mūriem, tieši starp Eskvilīna un Cēlija kalnu vārtiem, atradās krodziņš; tajā kūsāja dzīvība dienu un nakti, bet it sevišķi nakti, un to sauca par Li- bitīnas Veneras vai Kapsētas Veneras krodziņu. Krodziņš bija iesaukts mirušo un apbedīšanas dieves vārdā droši vien tāpēc, ka turpat aiz Eskvilīna vārtiem atradās plebeju kapsēta ar dziļām, šaurām bedrēm, kurās juku jukām apbedīja nabadzīgos. Viņpus kapsētas, līdz pat Sestercija bazilikai, stiepās klajš lauks; uz tā izmeta kalpotāju, vergu un vistrūcīgāko ļaužu līķus, ap kuriem vienmēr redzēja mielojamies vilkus un lijas. Uz šī smirdošā lauka, kas bojāja gaisu plašā apkārtnē, pusgadsimtu vēlāk pasakaini bagātais Mecenāts stādīja savus slavenos dārzus, un viegli iedomāties, cik dāsnu ražu deva šie dārzi. Tie bagātināja īpašnieka karaliskos galdus ar garšīgiem dārzeņiem un sulīgiem augļiem, kas bija auguši ar plebeju kauliem mēslotajā zemē.

Virs krodziņa durvīm karājās izkārtne ar Veneras attēlu, kas drīzāk atgādināja šausmīgu megeru, nevis skaistuma dievieti; šo attēlu acīmredzot bija uztriepis kāds bēdīgi slavens mākslinieks ar dzērumā "trīcošu roku. Lukturis šūpojās vējā un tik tikko apgaismoja nožēlojamo Veneru, taču dieviete neko neiegūtu, ja tā būtu saredzama labāk… Pietika arī ar šo vājo gaismu, lai mazliet izkliedētu tumsu netīrajā šķērsieliņā un pievērstu garāmgājēju uzmanību virs krodziņa durvīm piestiprinātajam jau sakaltušajam dižskābarža zaram.

Ieejot pa zemajām durtiņām un nokāpjot dažus soļus pa nevērīgi sakrautiem akmeņiem, kas veidoja pakāpienus, skatienam pavērās drēgna un apkvēpusi telpa.

Pie sienas pa labi no ieejas atradās pavards, tajā spoži liesmoja uguns, alvotos katlos vārījās dažādi ēdieni: protams, tur bija arī tradicionālā asinsdesa un parastās kotletes. Taču neviens nevēlējās pētīt, no kā tās gatavoja šī netīrā iestādījuma īpašniece un saimniece Lutācija Vienace.

Blakus pavardam, nelielā atklātā sienas nišā, stāvēja četras terakotas statujiņas, kas attēloja larus — mājas pavarda sargātājus. Statuju priekšā dega lampiņa, tur bija nolikti vainagi un puķu pušķi.

Netālu no pavarda — mazs galdiņš ar tauku traipiem un līdzās sols, kas reiz bijis koši sarkanā krāsā, ar ap- zeltījumiem; uz šī sola vaļas brīžos mēdza sēdēt tavernas saimniece.

Pa labi un pa kreisi gar sienām un iepretim pavardam bija novietoti daži veci galdi, ap tiem gari, ļodzīgi rupji tēsti soli.

Pie griestiem karājās alvas lampa ar četriem degļiem, tomēr šī gaisma kopā ar uguni, kas jautri liesmoja un sprēgāja pavardā, tikai daļēji kliedēja tumsu telpā.

Pretī ieejai atradās durvis uz otru istabu — daudz mazāku un mazliet tīrāku par pirmo. Kāds varen nekautrīgs mākslinieks sava prieka pēc bija apgleznojis visas sienas ar gaužām nepieklājīgām freskām. Stūri dega maza

lampiņa ar vienu vienīgu degli, un lielākā istabas daļa grima pilnīgā tumsā. Lampiņa vāji apgaismoja tikai grīdu un divas guļamvietas.

675. gada 10. novembrī ap vieniem naktī Libitīnas Veneras krodziņš bija stāvgrūdām pilns. Ļaužu skaļās balsis un kņada piepildīja ne vien krogu, bet ari visu šķērsielu.

Lutācija Vienace kopā ar savu verdzeni etiopieti, tik melnu kā sodrēji, skraidīja šurpu turpu, lai apmierinātu izslāpušo un izsalkušo apmeklētāju trokšņainās prasības, kas atskanēja no visām pusēm.

Lutācija Vienace ar saviem četrdesmit pieciem gadiem vēl bija stalta, spēcīga, tumīga, sārtiem vaigiem un iesirmiem kastaņbrūniem matiem. Lutācijas skaistums gan bija mazliet apvītis, bet viņu vēl varētu saukt pat par daiļu, ja seju neizķēmotu gara un plata rēta: tā sākās no pieres un stiepās visgarām degunam, kam trūka vienas nāss. Rēta gāja arī pāri labajai acij, kur plakstiņš sedza tukšu dobumu. Šī kropluma dēļ Lutācija pirms daudziem gadiem tika iesaukta par Vienaci.

Rētu viņa bija dabūjusi jau sen. Lutācija bija izgājusi par sievu pie ļeģionāra Rufina, kas vairākus gadus varonīgi cīnījās Āfrikā pret Jugurtu. Kad Gajs Marijs, uzvarējis Numidijas valdnieku, atgriezās Romā, Rufins pārradās reizē ar viņu; Lutācija tolaik bija īsta skaistule un daudz nerēķinājās ar Divpadsmit plākšņu likumiem, kas noteica arī ģimenes attiecības. Kādā jaukā dienā viņas vīrs, aizsvilies greizsirdībā pret kaimiņu miesnieku, izrāva zobenu un nogalināja to. Pēc tam ar šī paša zobena cirtienu arī «sievai iedzina galvā» minētos likumus, lai viņa tos atcerētos visu mūžu. Rufins domāja, ka arī sieva ir pagalam, un, baidīdamies no atbildības kvestoru priekšā — galvenokārt gan par miesnieka noslepkavošanu, uzskatīja par labāku aizbēgt vēl tai pašā naktī un, cīnoties sava dievinātā karavadoņa Gaja Marija vadībā, nolika galvu neaizmirstamajā kaujā pie Sekstiju Akvām, kur slavenais arpinietis[3] pilnīgi sakāva teitoņu ordas un izglāba Romu no vislielākajām briesmām.

Pēc daudziem mēnešiem, atveseļojusies no smagā ievainojuma, Lutācija sagrabināja nelielos ietaupījumus un žēlastības dāvanas un par šo naudu nopirka mēbeles un atvēra krodziņu. Vēlāk augstsirdīgais Kvints Cecīlijs Me- tells Numidietis uzdāvināja viņai šo nožēlojamo graustu.

Lai gan Lutācijas seja bija izkropļota, viņa vienmēr bija jautra, laipna un pļāpīga, un krodziņa apmeklētāji bieži iedegās kaislībā pret viņu un dažu labu reizi pat sakāvās viņas dēļ.

Jāpiebilst, ka Libitīnas Veneras krodziņā iegriezās visnabadzīgākie ļaudis: namdari, kalēji, podnieki, kaprači, cirka atlēti, viszemākās klases komedianti un āksti, gladiatori, viltus kropļi vai ubagi, prostitūtas.

Bet Lutācija Vienace nebija sevišķi izvēlīga un nepievērsa uzmanību sīkumiem; turklāt viņa skaidri zināja, ka naudas mijēji, jātnieki un patricieši savu kāju te nespers. Bez tam lāga sieviete domāja, ka Jupiters liek saulei apspīdēt gan bagātos, gan nabagos un, ja bagātniekiem atvērtas vīna un saldumu tirgotavas, traktieri un viesnīcas, tad arī nabagajiem ir vajadzīgi savi krodziņi. Un Lutācija bija pārliecinājusies, ka nabaga vai blēža kvadrants, ass un sestercijs nemaz neatšķiras no turīga pilsoņa un lepna patricieša kvadrantiem, asīm un sestercijiem.

—   Velns parāvis, vai tu mums dosi vai nedosi tās nolādētās kotletes! — pērkona balsī iekliedzās kāds vecs gladiators, kura seja un krūtis bija vienās rētās.

—   Deru uz sesterciju, ka Luvēnijs viņai piegādā no Eskvilīna lauka to galu, kas kraukļiem atlikusi pēc maltītes, lai viņa varētu pagatavot pretīgās kotletes! — auroja ubags, kas sēdēja blakus vecajam gladiatoram.

Skala smieklu šalts pavadīja ubaga sājo joku. Vienīgi Luvēnijam, mazam, plecīgam un resnam kapracim ar zil- gansārtu, rupju, piņņainu un vienmēr truli vienaldzīgu seju, nepatika ubaga joks, un viņš aizsmakušā balsī iesaucās:

—   Lutācija, uzklausi godīgu kapraci un, gatavojot kotletes šim netīrajam Vellēnijam (tāds bija ubaga vārds), papūlies likt lietā to sasmakušo liellopu gāju, ko viņš sev piesien pie krūtīm, lai žēlsirdīgie ļaudis nodomātu, ka viņa krūtis patiesi klāj nedzīstošas brūces, un pasniegtu viņam vairāk žēlastības dāvanu.

Arī šī dzēlība izraisīja tikpat skaļus smieklus.

—    Ja Jupiters nebūtu sliņķis un negulētu ziemas

miegu, viņam vajadzētu raidīt vienu no saviem zibeņiem un pārvērst pelnu čupā šo smirdīgo, nepiepildāmo ādas maisu — kapu aplaupītāju Luvēniju!

—    Zvēru pie Plūtona melnā zižja, es ar dūrēm tā apstrādāšu tavu pretīgo purnu, ka tur paliks dziļas brūces un tev būs no visas tiesas jālūdz žēlastības dāvanas! — pielēcis kājās, kliedza saniknotais kapracis.

—    Panāc šurp, panāc šurp, balamute! — Arī ubags Vellēnijs uzslējās kājās un, dūres vīstīdams, brēca pilnā rīklē: — Panāc, lai varu tevi aizsūtīt Haronam! Un zvēru pie dieva Merkurija spārniem, ka iegrūdīšu starp taviem netīrajiem vilka zobiem pāris čentezimo no savas kabatas.

—    Rimstieties jel, vecie kraķi! — norēcās Gajs Tau- rīvijs, milzīga auguma cirka atlēts, kas pašreiz bija aizrāvies ar kauliņu spēli. — Rimstieties, citādi, zvēru pie visiem romiešu dieviem, sagrābšu jūs abus un tā triekšu vienu pret otru, ka salūzīs jūsu tārpu izlodātie kauli un jūs paši pārvērtīsities par izkulstītu linu sauju.

Par laimi, tajā brīdī Lutācija Vienace ar savu verdzeni etiopieli Azuru lika jjaldā divas varen lielas bļodas, pilnas ar kūpošām kotletēm, un tām alkatīgi uzklupa viesi no divām lielākajām klātesošo kompānijām. Šie likteņa izredzētie tūliņ apklusa, jo bija ļoti nodarbināti ar kotletēm, ko atzina par sevišķi garšīgām. Pa to laiku citi apmeklētāji piedalījās kauliņu spēlē, rupji lamādamies un pārspriezdami gladiatoru cīņas cirkā — šo tik iecienīto tematu. Brīvie pilsoņi, kas bija redzējuši gladiatoru cīņas, stāstīja brīnumus vergiem, kuriem nebija tiesību ieiet izrāžu vietās. Visi cēla vai debesīs Spartaka spēku un drosmi.

Bet Lutācija šaudījās šurp un turp, iznēsādama pārējiem apmeklētājiem asinsdesas, tad pamazām Libitīnas Veneras krodziņā sarunas pierima.

Pirmais klusumu pārtrauca vecais gladiators.

—    Divdesmit divus gadus esmu cīnījies amfiteātru un cirku arēnās, — viņš skaļi sacīja. — Mani izcauru- moja, saplosīja un atkal sašuva, tomēr izglābu savu ādu, v tātad neesmu no bailīgajiem vai gļēvajiem. Bet, ticiet man, nekad neesmu pazinis tādu gladiatoru, tādu spēka vīru un tik veiklu paukotāju, kāds ir neuzvaramais Spartaks!

—    Ja viņš būtu dzimis romietis, — aizbildnieciskā tonī noteica atlēts Gajs Taurīvijs, — tad no viņa varētu sagaidīt varoņdarbus.

—    Jā, žēl, ka viņš ir barbars! — nicīgi izsaucās Emī- lijs Varīns, skaists jauneklis; viņam nevarēja būt vairāk kā divdesmit gadu, bet sejā jau manīja grumbas — pārlieku netiklas dzīves un priekšlaicīgas novecošanās liecinieces.

—    Tomēr Spartaks ir īsts laimes luteklis! — sacīja vecs leģionārs, Āfrikas kauju dalībnieks, ar platu rētu pierē; kādreiz viņš bija ievainots arī kājā un vēl tagad kliboja. — Spartakam dāvāta brīvība, kaut gan viņš ir dezertieris. Nekas tamlīdzīgs nekad nav dzirdēts! Sulla acīmredzot ir bijis vislabākajā garastāvoklī, ja pēkšņi kļuvis tik devīgs.

—    Varat iedomāties, cik dusmīgs bija lanista Akciāns! — vecais gladiators piebilda.

—    Ek!… Viņš vaimanā, ka esot aplaupīts, izputināts, pazudināts…

—    Lai jau, viņam taču bagātīgi samaksāja par viņa preci!

—    Taisnību sakot, prece bija labu labā!

—    Nestrīdos, bet divi simti divdesmit tūkstoši sesterciju arī ir smuka naudiņa.

—    Nav peļama, zvēru pie Jupitera Uzturētāja!

—    Zvēru pie Hērakla, tas tik būtu ko vērts, ja man piederētu tāda naudiņa! — atlēts iesaucās. — Es gribētu iepazīt zelta varu visdažādākajos veidos, kādos vien mūsu jutekļi spēj izjust par naudu iegūstamās baudas.

—    Tu?… Un mēs? Vai tu domā, Taurīvij, ka mēs neprastu izbaudīt priekus, ko sniegtu šie divi simti divdesmit tūkstoši sesterciju?

—    Visi prot naudu tērēt, bet ne visi prot krāt.

—    Tikai nedomājiet man iestāstīt, ka Sulla ar lielām pūlēm tika pie savām bagātībām! …

—    Pirmās atnesa sev līdzi pūrā kāda sieviete… no Nīkopoles…

—    Viņa bija jau krietni gados, kad iemīlējās Sullā; Sulla vēl bija jauns, taču arī toreiz nekāds skaistais un tomēr ne tik neglīts kā pašreiz…

—    Drīz sieva nomira un novēlēja Sullam visu savu bagātību.

—    Jaunībā Sulla nebija bagāts. Es pazinu pilsoni, kura namā viņš bija ilgi dzīvojis pilnā pansijā, — cīkstonis sacīja, — un maksājis trīs tūkstošus sesterciju gadā.

—    Vēlāk, karā pret Mitridatu, kad romieši aplenca un ieņēma Atēnas, Sulla prata sagrābt sev laupījuma lau- yas tiesu un pavairot savas bagātības. Tad nāca proskrip- ciju laiki: pēc Sullas pavēles nogalināja septiņpadsmit konsulu, septiņus pretorus, sešdesmit edilu un kvestoru, trīs simti senatoru, tūkstoš seši simti jātnieku un septiņdesmit tūkstošus pilsoņu. Un kā jums šķiet? Vai šīs bagātības nokļuva valsts kasē? Un Sullam nekas neat- lēca?

—    Kaut man piederētu maza daļiņa no tā, ko viņš ieguva no proskripcijām!

Sarunā iesaistījās Emīlijs Varīns, kas pusaudža gados bija guvis labu izglītību un šovakar gribēja pafilozo- fēt:

—    Šis cilvēks gan kļuva no nabaga par visbagātāko, no neievērojama vīra par triumfatoru un Romas diktatoru, kam tauta Forumā rostrālo kolonnu priekšā uzcēla zelta statuju ar uzrakstu: Imperators Kornēlijs Sulla, Laimīgais; taču šo visvareno cilvēku moka slimība, pret kuru neko neiespēj ne zelts, ne zāles.

Tāds prātojums atstāja lielu iespaidu uz salašņām, kas tovakar pulcējās krodziņā, un viņi visi vienā balsī novilka:

—    Jā, taisnība, taisnība! …

—    Tā viņam vajag! — iebļāvās klibais leģionārs, kurš bija cīnījies Āfrikā Gaja Marija karapulkos un dziļi cienīja sava karavadoņa piemiņu. — Tā viņam vajag, šim mežonīgajam zvēram, šim briesmonim cilvēka izskatā! Tā ir atmaksa par sešu tūkstošu samnitu dzīvībām; viņi bija padevušies Sullam, ticēdami solījumam, ka paliks dzīvi, bet Sulla pavēlēja visus sešus tūkstošus nogalināt ar bultām cirkā. Un, kad senatori Hostīlija Kūrijā izdzirda nelaimīgo sirdi plosošos kliedzienus un, baiļu pārņemti, pietrūkās kājās, Sullam pietika nežēlības, lai mierīgi pateiktu: «Nepievērsiet tam uzmanību, romiešu senatori, tur pēc manas pavēles tiek sodīti daži ļaundari, turpiniet vien savu apspriedi!»

—    Un apkaušana Prenestā, kur viņš vienā naktī lika nogalināt visus divpadsmittūkstoš iedzīvotājus, neskatīdamies ne uz dzimumu, ne vecumu; dzīvs palika tikai viesmīlīgais namatēvs.

—   Bet kas gan cits ja ne viņš sagrāva un nolīdzināja līdz ar zemi Itālijas ziedošās pilsētas Sulmonu, Spoletiju, Interamnu un Florenci, jo tās bija lauzušas uzticības zvērestu Sullam un nostājušās Marija pusē?

—   Ei, zēni, rimstieties! — Lutācija uzsauca; viņa sēdēja pie pavarda un lika uz pannas zaķa gaļu. — Jūs, manuprāt, nopaļājat diktatoru Sullu Laimīgo? Es jūs brīdinu, turiet mēli aiz zobiem! Negribu, ka manā krodziņā apvaino dižākā Romas pilsoņa vārdu!

—    Lai nu viens saka! Šī nolādētā šķielace esot Sullas aizstāve! — vecais leģionārs iesaucās.

—   Klausies, Metij, — kapracis Luvēnijs kliedza, — runā ar cieņu par mūsu mīļo Lutāciju!

—    Zvēru pie Bellonas vairoga, es tevi apklusināšu, tas vēl nav dzirdēts, ka kapracis pavēlētu Āfrikas veterānam! …

Sazin kā būtu beigusies ķilda, ja no ielas neatskanētu gaužām nesaskanīgas sieviešu balsis, ko acīmredzot vajadzēja uzskatīt par dziedāšanu.

—    Tā ir Evēnija, — daži viesi apgalvoja.

—    Tā ir Lučilla.

—    Tā ir Diāna.

Visu skatieni pievērsās krodziņa durvīm, pa kurām klaigādami un lēkādami iebruka pieci sievišķi ar nepieklājīgi atspraustiem svārkiem, spilgti uzkrāsotām sejām un kailiem pleciem. Uz skaļajiem, mežonīgajiem apsveikuma kliedzieniem viņas atbildēja ar bezkaunīgiem vārdiem.

Mēs neaprakstīsim scēnas, ko izraisīja nelaimīgo sieviešu ierašanās, bet labāk atzīmēsim lielo centību un rosmi, ar kādu Lutācija un viņas verdzene steidza klāt galdu; un, spriežot pēc šīs gatavošanās, vakariņas solījās būt lepnas.

—   Ko tad tu šovakar ceri sagaidīt savā krodziņā? Kas ēdīs šos ceptos kaķus, ko tu dēvē par zaķa cepeti? — ubags Vellēnijs jautāja.

—    Tu varbūt gaidi vakariņās Marku Krasu?…

—    Nē, viņa gaida Pompeju Lielo!

Smiekli un zobgalības nemitējās, līdz būdas durvīs parādījās skaists vīrs sirmiem matiem, milža augumu un spēcīgu ķermeņa būvi.

—   Ā! Trebonijs!

—   Esi sveicināts, Trebonij! ,..

—    Laipni lūdzam! — daudzas balsis reizē iesaucās.

Trebonijs bija lanista, bet pirms dažiem gadiem viņš

slēdza skolu un dzīvoja no savas ienesīgās profesijas ietaupījumiem. Taču pieradums viņu vēl arvien vilktin vilka pie gladiatoriem — un Trebonijs bija pastāvīgs viesis visās Eskvilīna un Subūras dzertuvēs un tavernās, kur vienmēr trokšņaini priecājās šie likteņa pabērni.

Lai gan Trebonijs lepojās ar savu ietekmi gladiatoru vidū un tuvajiem sakariem ar tiem, ļaudis melsa, ka viņš gladiatorus izmantojot pilsoņu nemieros patriciešu labā un pēc patriciešu pavēles esot savervējis' milzīgu skaitu nelaimīgo. Runāja, ka Trebonijam esot lieli gladiatoru pulki. Kad Forumā vai komīcijās apsprieda kādu svarīgu jautājumu, viņš gladiatorus veda uz turieni, lai pabiedētu tiesnešus, radītu sajukumu vai pat uzsāktu kautiņu; viņš ar saviem pulkiem bija klāt arī konsulu, pretoru, tribūnu un citu valsts varas pārstāvju vēlēšanās. Vārdu sakot, visi domāja, ka Trebonijs gūst sev lielu labumu no gladiatoriem.

Lai nu būtu kā būdams, Trebonijs tomēr bija viņu draugs un aizbildnis; viņš vienmēr noskatījās gladiatoru cīņas cirkā un arī šoreiz, asiņainajai izrādei beidzoties, sagaidīja Spartaku pie izejas, apskāva viņu, noskūpstīja, apsveica un ielūdza uz vakariņām Libitīnas Veneras krodziņā.

Trebonijs ienāca Lutācijas tavernā kopā ar Spartaku un vēl astoņiem vai desmit citiem gladiatoriem.

Spartakam bija mugurā tā pati purpursarkanā tunika, kurā viņš bija cīnījies cirkā. Uz pleciem uzmests īss apmetnis, daudz īsāks par togu; tādus apmetņus kareivji parasti nēsāja virs bruņām. Spartakam šo apmetni bija aizdevis kāds centurions, Trebonija draugs.

Pastāvīgie tavernas viesi trokšņaini sasveicinājās ar negaidītajiem ciemiņiem. Tie, kas bija noskatījušies gladiatoru cīņas cirkā, jutās priecīgi un lepni, ka varēja parādīt citiem (kas vēl nepazina) šīs dienas varoni, laimīgo un drošsirdīgo Spartaku.

—    Ak, drosmīgo Spartak, iepazīstinām tevi ir apburošo Evēniju, pašu skaistāko no visām daiļavām, kas apmeklē šo krodziņu, — sacīja vecais gladiators.

—    Un viņa ar lielāko prieku tevi apskaus, — piebilda tumšmatainā un slaidā Evēnija, kurai patiesi piemita zināma pievilcība.

Nenogaidījusi atbildi, viņa apskāva un noskūpstīja Spartaku.

Trāķietis piespiesti pasmaidīja, lai apslēptu pretīguma sajūtu, ko viņā izraisīja skūpsts; tad lēnām atstūma Evē- niju no sevis, sacīdams:

—    Pateicos tev, daiļā meitene… taču šobrīd es vairāk par visu gribētu uzkost… tas man ir ļoti nepieciešams.

—    Nāc, nāc, skaistais gladiator, — Lutācija aicināja, vezdama Spartaku un Treboniju otrā istabā, — te jums uzklāts vakariņu galds. Nāciet, nāciet, — viņa piemetināja, — lava Lutācija, Trebonij, parūpējusies par tevi un cer tevi pacienāt ar tādu zaķa cepeti, kādu nepasniedz galdā pat Markam Krasam!

—    Tūliņ pārbaudīsim, ko tu proti, rūdītā blēde, — Trebonijs atteica un viegli uzsita saimniecei uz pleca, — bet pagaidām atnes mums amforu vecā veliternieša! Vai dzirdi — vecā!

—    Zvēru pie visiem debesu dieviem! — sauca Lutācija, klādama galdu, ap kuru jau sēdās viesi. — Zvēru pie visiem debesu dieviem! … Atnesu pašu labāko! … Vīnam ir piecpadsmit gadu!… Tas vēl no konsulu Gaja Cēli ja Kalda un Lūcija Domīcija Aenobarba laikiem-

Kamēr Lutācija taisnojās, viņas verdzene etiopiete Azura atnesa amforu, noņēma zīmogu, ko viesi sāka aplūkot," laizdami no rokas rokā, un ielēja daļu vīna dziļā, lielā traukā, kas jau līdz pusei piepildīts ar ūdeni, bet pārējo mazākā traukā, kas bija domāts tīram, neatšķaidītam vīnam. Tad Azura cēla galdā abus traukus, bet Lutācija jau bija nolikusi katram viesim biķeri. Vidū starp abiem traukiem novietoja smeļamo kausu, ar ko ieliet biķeros gan tīro, gan atšķaidīto vīnu.

Drīz vien gladiatori varēja novērtēt Lutācijas izslavēto zaķa cepeti un noteikt veliterno vīna vecumu; un, lai gan, atverot amforu, izrādījās, ka vīna vecums īsti neatbilst tam, ko bija sasolījusi Lutācija, tomēr vīnu atzina par pietiekami vecu un labu.

Vakariņas nebija peļamas, un jautrības netrūka. Vīna arī bija papilnam, tāpēc gladiatori priecājās — un dzīvās sarunas visai drīz piepildīja istabu ar neaprakstāmu troksni. Vienīgi Spartaks, ko visi slavināja un apbrīnoja, sēdēja sadrūmis, ēda ar gariem zobiem un nepiedalījās jautrajās valodās. -Varbūt viņš vēl atradās šīs dienas spēcīgo pārdzīvojumu varā, varbūt vēl nevarēja aptvert bezgala lielo laimi, ka ieguvis brīvību? Ap viņa pieri šķita savilkušies skumju un grūtsirdības mākoņi, ko nespēja kliedēt ne galda biedru laipnie vārdi, ne asprātības, ne smiekli.

—    Zvēru pie Hērakla, mīļais Spartak, es tevi nesaprotu! — beidzot iesaucās Trebonijs, kas gribēja ieliet veliternieti Spartaka kausā, bet, sev par lielu izbrīnu,' redzēja, ka biķeris nav aiztikts. — Kas tev vainas?… Tu nedzer?

—    Kāpēc tu esi noskumis? — vaicāja kāds no viesiem.

—    Zvēru pie Junonas — visu dievu mātes! — iesaucās kāds cits gladiators, spriežot pēc viņa izrunas — samnits. — Tā vien liekas, ka mēs nesēžam pie galdiem jautru draugu pulkā, bet piedalāmies bēru mielastā un tu, Spartak, nesvētī vis savu atbrīvošanu, bet apraudi savas mātes nāvi.

—    Mana māte! — Spartaks smagi nopūtās, satricināts līdz sirds dziļumiem. Tā kā, atceroties māti, viņš vēl vairāk sadrūma, bijušais lanista Trebonijs pacēla kausu un iesaucās:

—    Ierosinu uzdzert par brīvību!

—    Lai dzīvo brīvība! — nabaga gladiatori piebalsoja; viņu acis iemirdzējās, viņi uzlēca kājās un augstu pacēla kausus.

—    Tu esi laimes luteklis, Spartak, tu ieguvi brīvību šaisaulē, — rūgti noteica jauns gladiators ar linu baltiem matiem un skumju seju. — Mēs to iegūsim tikai viņsaulē.

Kad tika uzsaukts tosts brīvībai, Spartaka seja atplauka, acis iemirdzējās priekā, grumbas pierē izlīdzinājās, lūpās atplaiksnīja smaids, viņš augstu jo augstu pacēla kausu un iesaucās skaidrā, spēcīgā un skanīgā balsī:

—    Lai dzīvo brīvība!

Taču jaunā gladiatora skumjā atziņa bija satraukusi Spartaku, viņa roka ar kausu, šķiet, sastinga pie lūpām, viņš nevarēja norīt ne malka, un viņa galva noslīga uz krūtīm. Spartaks nolika kausu un apsēdās; lūpas cieši sakniebis, viņš iegrima dzijās pārdomās.

Iestājās klusums, desmitiem klātesošo skatienu bija pievērsti viņu laimīgajam biedram. Gladiatoru acīs uzzibsnīja te skaudība un prieks, te līksme un skumjas.

Pēkšņi klusumu pārtrauca Spartaka balss. Viņš ar domīgu skatienu cieši vērās galdā un it kā savā nodabā, uzsvērdams katru vārdu, lēni skaitīja pirmo pantu no dziesmas, ko gladiatori mēdza dziedāt Akciāna skolā kara spēļu un paukošanās stundās:

Kaut brīvs viņš dzima, Jo brīvs un ražens, Reiz cīņā viņš ļima, To kaldīja važās. Ne dzimteni dārgo, Kur pavards kvēl, Viņš tagad sargā, Ne mīļo dēļ Nu galē un mirst Gladiatora sirds.

—   Mūsu dziesma! — pārsteigti un līksmi sačukstējās daži gladiatori.

Spartaka acīs iemirdzējās neizsakāms prieks, bet tūliņ atkal apdzisa. Lai slēptu savu saviļņojumu no Trebonija, kuram bija sveši gladiatoru dziļie pārdzīvojumi, Spartaks ar liekuļoti vienaldzīgu sejas izteiksmi nevērīgi pavaicāja saviem biedriem:

—    No kādas skolas jūs esat?

— No lanistas Jūlija Rabēcija skolas.

Tad Spartaks satvēra kausu, izdzēra to sausu, pagriezās pret. durvīm un, it kā uzrunādams verdzeni, ka6 tajā brīdī parādījās durvīs, iesaucas:

—    Gaismu!

Gladiatori saskatījās, bet gaišmatainais jauneklis, izlikdamies turpinām iepriekšējo sarunu, nevērīgi piebilda:

—    Un brīvību!… To tu esi nopelnījis, drosmīgais Spartak!

Spartaks uzmeta ātru skatienu runātājam, kas sēdēja pretim; viņi saprata viens otru.

Bet, tikko jaunais samnits bija izteicis šos vārdus, no durvju puses kāda spēcīga vīrieša balss piemetināja:

—    Tu esi pelnījis brīvību, neuzvaramais Spartak!

Visu skatieni pievērsās durvīm, kurās nekustīgi stāvēja Lūcija Sergija Katilīnas varenais augums. Patricietis bija ietinies platā, tumšā penulā.

Dzirdot vārdu «brīvība», ko Katilīna izrunāja sevišķi skaidri, Spartaka un pārējo gladiatotu acis it kā jautājot pavērās ienācējā.

—    Katilīna! — izsaucās Trebonijs, kurš sēdēja ar muguru pret durvīm un tāpēc pamanīja to pats pēdējais.

Viņš pielēca kājās, ātri devās pretim Katilīnam, semu palocījās, pielika roku pie lūpām pēc romiešu paražas un sacīja:

—   Esi sveicināts, slavenais Katilīna!… Kurai dievei, mūsu aizstāvei, mums jāpateicas par parādīto godu, ka redzam tevi mūsu vidū tik vēlā stundā šajā vietā?

—    Es meklēju tieši tevi, Trebonij, — katilīna atbildēja, — un arī tevi, — viņš ātri piebilda, pagriezies pret Spartaku, — arī tevi, Spartak …

Izdzirduši vārdu «Katilīna», kas viņiem saistījās ar nežēlību, neskaitāmajām slepkavībām, spēku un pārgalvību, gladiatori izbrīnā saskatījās, bet, jāpiebilst, daži pat izbijās un stipri nobālēja. Arī Spartaks, kura drosmīgā sirds nekad bailēs nesarāvās, nodrebēja, dzirdot cietsirdīgā patricieša vārdu. Pieri saraucis, viņš cieši paskatījās Katilīnam acīs.

—    Mani? — Spartaks pārvaicāja izbrīnījies,

—   Jā, tieši tevi, — Katilīna mierīgi atbildēja un, apsēdies uz sola, ko viņam pasniedza, ar rokas mājienu aicināja arī citus apsēsties. — Es nedomāju un pat necerēju tevi še sastapt, taču biju gandrīz pārliecināts, ka še atradīšu tevi, Trebonij, un ka tu man pateiksi, kur sameklēt šo varonīgo un drosmīgo cilvēku.

Arvien vairāk izbrīnījies, Spartaks vērīgi skatījās uz Katilīnu.

—    Tev dāvāja brīvību, un tu esi tās cienīgs. Bet tev neiedeva naudu iztikai, kamēr atradīsi sev piemērotu darbu. Tā kā šodien tava varonība man palīdzēja iegūt vairāk nekā desmit tūkstošus sesterciju, jo uzvarēju derībās ar Gneju Kornēliju Dolabellu, es meklēju tevi, lai atdotu dalu no šā laimesta, kas pieder tev, jo es riskēju vienīgi ar naudu, bet tu veselas divas stundas liki uz spēles savu dzīvību.

Tavernu, kur pulcējās šie nelaimīgie ļaudis, pāršalca piekrišanas čuksti un simpātiju apliecinājumi patricietim, kas nolaidās no saviem augstumiem un satikās ar visu nicinātajiem gladiatoriem, turklāt pat apbrīnoja viņu varoņdarbus un palīdzēja nelaimē.

Spartaks nespēja pilnīgi uzticēties Katilīnam, tomēr viņu dziļi saviļņoja gādība, kādu viņam parādīja tik liels vīrs, Spartaks jau sen bija atradinājies no tādām laipnībām.

—    Pateicos tev no sirds, slavenais Katilīna, par tavu augstsirdīgo piedāvājumu! — Spartaks atbildēja. — Tomēr nevaru un nedrīkstu to pieņemt. Es mācīšu kaujas mākslu, vingrošanu un paukošanu mana bijušā saimnieka skolā un iztikšu no sava darba.

Katilīna, cenzdamies novērst blakus sēdošā Trebonija uzmanību, pasniedza tam savu kausu un lūdza ieliet veli- ternieti, kamēr pats ātri noliecās pie Spartaka un tikko dzirdami iečukstēja viņam ausī:

—    Arī mani nospiež oligarhu naids, arī es esmu šīs nelietīgās un izkurtējušās romiešu sabiedrības vergs, arī es esmu gladiators patriciešu vidū, arī es sapņoju par brīvību … un … es zinu visu …

Spartaks nodrebēja, pacēla galvu un nesapratnē paskatījās uz runātāju, bet Katilīna turpināja:

—    Zinu visu un… esmu ar jums… vienmēr būšu ar jums. .

Pēc tam Katilīna piecēlās un skaļā balsī, tā, lai visi dzirdētu, sacīja:

—    Tātad tu neatteiksies pieņemt šo nelielo maku ar diviem tūkstošiem sesterciju, kas iemainīti skaistos, jaunos aurejos. — Un, sniegdams Spartakam greznu naudas maciņu, piebilda: — Vēlreiz gribu atgādināt, ka es tev tos nedāvinu, bet tu tos esi nopelnījis un tie ir tavi; tā ir tava daļa no mūsu šodienas laimesta.

Kamēr klātesošie aizgūtnēm slavināja un apbrīnoja Ka- tilīnas devību, viņš saņēma Spartaka labo roku un tik cieši saspieda, ka gladiators sarāvās.

—   Vai tagad tu tici, ka man ir viss zināms? — patricietis klusu jautāja trāķietim.

Spartaks bija pārsteigts, viņš nevarēja izprast, no kurienes Katilīna uzzinājis dažas slepenās zīmes un vārdus, tomēr viens bija skaidrs: Katilīna patiesi tos zināja. Tāpēc viņš atbildēja Lūcija Sergija ciešajam rokas spiedienam un, paslēpis naudas maku uz krūtīm zem tunikās, sacīja:

—    Pašreiz tava augstsirdīgā rīcība mani tik ļoti satrauc un mulsina, dižciltīgais Katilīna, ka spēju tev parādīt tikai niecīgu daļu no tās atzinības, ko tu esi pelnījis. Rīt mazā gaismiņā, ja tu atļausi, es aiziešu pie tevis, lai izteiktu tev savu vislielāko pateicību.

Spartaks sevišķi uzsvēra pēdējos vārdus un pētoši paskatījās uz patricieti, kura galvas mājiens nozīmēja piekrišanu. %

—    Manā namā tu, Spartak, vienmēr būsi gaidīts viesis, — Katilīna atbildēja un, pagriezies pret Treboniju un citiem gladiatoriem, tūliņ piebilda: — Izdzersim pa kausam falernieša, ja vien šajā graustā tāds atradīsies!

—    Ja manam necilajam krodziņam parādīts gods uzņemt savās nabadzīgajās sienās tādu slavenu patricieti, kāds esi tu, Katilīna, tad arī gaišredzīgie dievi būs parūpējušies, lai nabaga Lutācija Vienace atrastu savā pagrabā mazu amforu ar falernieti, kas cienīgs paša Jupitera dzīru galda, — laipni sacīja Lutācija, kura stāvēja Katilīnam aiz muguras.

To teikusi, viņa palocījās pret Lūciju Sergiju un aizgāja pēc falernieša.

—    Tagad uzklausi mani, Trebonij, — Katilīna sacīja bijušajam lanistam.

—    Klausos ar abām ausīm.

Kamēr gladiatori klusībā apbrīnoja Katilīnu un laiku pa laikam čukstus apmainījās domām par viņa vareno augumu, par neparasti spēcīgajām rokām ar piebriedušajiem, mezglainajiem muskuļiem, pats Katilīna pusbalsī sarunājās ar Treboniju.

—    Sapratu, sapratu, tas ir naudas mijējs Ezefors, — Trebonijs noteica. — Viņa veikals atrodas netālu no Hostīlija kūrijas gandrīz pašā Svētās un Jaunās ielas stūrī.

—    Gluži pareizi. Aizej turp un it kā ar ieganstu viņam palīdzēt liec miglaini nojaust par draudošajām briesmām, ja viņš neatteiksies no sava nodoma aicināt mani pie pretora un prasīt steidzami atdot pieci simti tūkstoši sesterciju, ko esmu viņam parādā ..

—    Sapratu, sapratu.

—    Pasaki Ezeforam, ka tu, satiekoties ar gladiatoriem, esi dzirdējis tos sačukstamies, ka daži patriciešu jaunekļi, mani vissirsnīgākie draugi, kuri turklāt man ļoti pateicīgi par dāvanām un tiem parādīto labvēlību, savervējuši — acīmredzot bez manas ziņas — veselu mani- pulu gladiatoru, lai izspēlētu ar viņu ļaunu joku…

—    Sapratu, Katilīna, esi bez bēdu, izpildīšu tavu uzdevumu!

Tikmēr Lutācija bija atnesusi Falernas vīnu; to ielēja kausos, tūliņ nogaršoja un atzina par diezgan labu, lai gan vīns vēl nebija tik. vecs, kā varētu vēlēties.

—    Kāds ir vīns, slavenais Katilīna? — Lutācija jautāja.

—    Labs.

—    Tas ir no konsulu Lūcija Marcija Filipa un Seksta Jūlija Cēzara laikiem.

—    Tam tikai divpadsmit gadu! — Katilīna iesaucās. Dzirdot pieminam šo konsulu vārdus, patricietis iegrima dziļās domās; viņš sastingušu skatienu raudzījās galdā un neapzinīgi grozīja pirkstos alvas dakšiņu. Katilīna ilgu laiku palika nekustīgi sēžam un nebilda ne vārda. Klusēja arī viņa galdabiedri.

Taču, spriežot pēc tā, ka laiku pa laikam pēkšņi iegai- lējās viņa acis, notrīcēja roka, noraustījās sejas muskuļi un piepampa dzīsla uz pieres, varēja jaust, ka patricieša dvēselē norisinās cīņa.

Būdams pēc dabas tiešs un atklāts cilvēks, Katilīna neprata apslēpt vētrainās kaislības, kas plosīja viņa dvēseli, un tās kā spogulī bija redzamas patricieša drūmajā, vīrišķīgajā sejā.

—    Par ko tu domā, Katilīna? Kāpēc tu esi tik skumjš? — beidzot iejautājās Trebonijs, izdzirdis, ka no Katilīnas krūtīm izlaužas smaga nopūta.

—    Es atcerējos, — atbildēja patricietis, nenovērsdams skatienu no galda un nepārstādams drudžaini grozīt pirkstos dakšiņu, — es atcerējos, ka tanī pašā gadā, kad tika iepildīts amforā šis Falernas vīns, tribūnu Līviju Drūzu nodevīgi nogalināja viņa mājas portikā, gluži tāpat kā dažus gadus agrāk noslepkavoja tribūnu Lūciju Apuleju Saturnīnu, bet vēl pirms tam zvēriski nonāvēja Tibēriju un Gāju Grakhus — viscildenākos pilsoņus, kuri allaž darījuši slavenu mūsu dzimteni. Viņi zaudēja dzīvību viena un tā paša iemesla dēļ, proti, viņi mēģināja cīnīties par nemantīgajiem un apspiestajiem, tādēļ krita no tirānu rokas — zemisko optimātu rokas!

Mirkli padomājis, Katilīna izsaucās:

—    Vai patiesi visaugsto dievu likumos tā rakstīts, ka apspiestie nekad nepazīs mieru, nemantīgajiem nebūs maizes un pasaule vienmēr dalīsies vilkos un avīs, plēsoņās un upuros! . •.

—    Nē! Zvēru pie visiem Olimpa dieviem, — Spartaks iebļāvās pērkona balsī un cirta savu vareno dūri uz galda; viņa seja pilnīgi pārvērtās no briesmīgā naida un dusmām.

Katilīna nodrebēja un cieši uzlūkoja Spartaku. Tas pamudināja trāķieti ātri saņemties — viņa sejas panti izlīdzinājās, un viņš mierīgā balsī piebilda:

—    Nē, visaugstie dievi nevarēja pieņemt tik netaisnus likumus!

Atkal uz brīdi iestājās klusums.

Pirmais ierunājās Katilīna un līdzjūtības pilnā balsī sacīja:

—    Nabaga Drūzs! … Es viņu pazinu… Viņš bija jauns, stiprs un dižciltīgs savā garā, apveltīts ar viscēlākajiem tikumiem, bet krita par upuri nodevībai un varmācībai.

—    Arī es viņu atceros, — Trebonijs piemetināja. — Atceros, kā viņš teica runu komīcijās, par jaunu likdams apspriest agrāro likumu, un kā viņš uzbļāva patriciešiem: «Ko tad jūs īsti varat dot tautai, ja jūs savā alkatībā negribat tai novēlēt pat gaisu un zemi?»

—    Un viņa niknākais ienaidnieks bija konsuls Lūcijs Marcijs Filips, — Katilīna piezīmēja. — Pret Filipu kādā dienā sacēlās tauta un, bez šaubām, konsulu nonāvētu, ja Drūzs nebūtu to izglābis, paslēpdams cietuma mūros.

—    Tomēr Drūzs ieradās mazliet par vēlu, jo Filipa seja jau bija vienos zilumos un pa degunu tam tecēja asinis.

—    Stāsta, — Katilīna turpināja, — ka Drūzs, to redzēdams, iesaucies: «Tās nav asinis, bet strazdu mērce!» Tas bija mājiens uz kaunpilnajām dzīrēm, kam Filips negausīgi nodevās katru nakti.

Šīs sarunas laikā priekšējā istabā valdīja neaprakstāms troksnis, varēja saklausīt nepieklājīgus izsaucienus; kņada arvien pieauga atbilstoši izdzertā vīna daudzumam.

Pēkšņi Katilīna un viņa galdabiedri sadzirdēja tikai vienu vārdu, ko kliedza visas balsis reizē, gandrīz vai korī:

—    Rodope, Rodope!

Spartaks notrīsēja. Šis vārds viņam atsauca atmiņā dzimto Trāķiju, tās kalnus, tēva māju, ģimeni. Nelaimīgais! Cik daudz izpostītas laimes! Cik daudz saldu un reizē arī rūgtu atmiņu!

—    Laipni lūdzam, laipni lūdzam, visudaiļā Rodope! — bļāva ap divdesmit piedzērušo reizē.

—    Pacienāsim viņu ar vīnu, jo tādēļ taču viņa šurp nākusi, — Vespillone sacīja, un visi sastājās ap meiteni.

Rodopei nevarēja dot vairāk par divdesmit diviem gadiem, viņa bija patiesi daiļa: slaida auguma, sniegbaltu vaigu, pareiziem sejas pantiem, gariem, gaišiem matiem, zilām, mirdzošām, izteiksmīgām acīm. Viņa bija tērpusies debeszilā tunikā ar sudrabainu apmali, rokas greznoja sudraba aproces, gaiši zila vilnas lente apņēma matus un pieri. Spriežot pēc jaunavas ārienes, viņa nebija ro- miete, bet verdzene un, iespējams, pret pašas gribu spiesta dzīvot netikles dzīvi.

Pavērojot, ar kādu sirsnību un pat cieņu Libitīnas Veneras krodziņa rupjie un bezkaunīgie viesi izturējās pret Rodopi, nevarēja būt ne mazāko šaubu, ka meitene patiešām ļoti laba, bet gaužām nelaimīga savā posta dzīvē un tikai ārēji izliekas jautra. Viņa bija pratusi iemantot šo skarbo cilvēku labvēlību.

Tos valdzināja Rodopes mīlīgā sejiņa, kautrība, labsirdība un laipnība. Kādu dienu viņa bija atnākusi uz krodziņu asinīm noplūdušu seju un gauži raudāja. Rodopes saimnieks, pēc profesijas savedējs, viņu bija sitis. Meitenei pasniedza vīna malku, lai viņa atgūtu spēkus. Tas notika apmēram divus mēnešus pirms mūsu stāsta sākuma, un kopš tā laika Rodope ik pārdienas vakaros atskrēja uz Lutācijas krodziņu, lai kaut uz brīdi justos brīva un laimīga, un uzkavējās tur kādu ceturtdaļstundu, ja vien spēja mazliet izrauties no tās elles, kurā viņai vajadzēja dzīvot.

Rodope apsēdās blakus Lutācijai; viņai pasniedza kausu albāniešu vīna, un viņa dzēra maziem malkiem. Meitenei ienākot, troksnis pierima, bet drīz vien ļaudis istabas otrā galā pamazām atkal kļuva skaļāki.

Tur kapracis Luvēnijs ar savu amatabrāli Arēziju un viltus ubagu Vellēniju, stipri iekarsuši no pārliecīgās vīna baudīšanas, bija sākuši zākāt un rupji lamāt patriciešus, arī Katilīnu, lai gan visi zināja, ka tas atrodas blakus istabā. Pārejie viesi velti pūlējās viņus apklusināt.

—    Nē, nē! — kliedza kapracis Arēzijs, plecīgs un liels vīrs, kurš augumā pārspēja pat atlētu Gāju Taurīviju. — Nē, nē, zvēru pie Hērakla un Kaksa! Šīs riebīgās dēles, kas barojas no mūsu asarām un asinīm, nedrīkst te ielaist, lai tās ar savu pretīgo klātbūtni neapgānītu mūsu krodziņu!

—    Kas tad ir šis bagātnieks Katilīna? Tas ir uzdzīvē un noziegumos iestidzis varmāka, Sullas uzpirkts slepkava![4] tas atnācis savā greznajā latiklāvijā paņirgāties par mūsu nabadzību. Bet kas tad vainīgs mūsu nabadzībā? Vainīgs viņš un visi viņa draugi — patricieši! — kliedza satracinātais Luvēnijs, mēģinādams izrauties no atlēta rokām, kas viņu cieši turēja un nejāva mesties blakus istabā uzsākt kautiņu.

—    Turi muti, nolādētais žūpa! Kāpēc tu viņu apvaino, ja viņš tevi neaiztiek? … Vai neredzi, ka viņam ir līdzi desmit vai divpadsmit gladiatoru? Tie samals miltos tavus vecos kaulus!

—    Nospļauties man par gladiatoriem!… Nospļauties man par tiem! — kā apsēsts auroja netiklais Emīlijs Va- rīns. —*■ Jūs esat brīvi pilsoņi, bet, zvēru pie visvareniem Jupitera zibeņiem, jūs baidāties no šiem nožēlojamiem vergiem, kuriem liek apkaut citam citu jums par prieku!… Zvēru pie Kairinošās Veneras dievišķā skaistuma, es gribu pārmācīt šo krāšņā togā tērpto nelieti, kam bez visiem patriciešu netikumiem piemīt arī visi salašņu netikumi; es gribu, lai viņam uz laiku laikiem zustu vēlēšanās tīksmināties par nelaimīgo plebeju nabadzību!

—    Lai vācas uz Palatiju! — Veilēnijs brēca.

—    Lai iet kaut uz elli, bet tikai prom no šejienes! — Arēzijs piebilda.

—    Lai šie neģēlīgie optimāti liek mūs, nelaimīgos, mierā un nelien Celiia, Eskvilīna un Subūras mājokļos, lai vācas uz Forumu, Kapitoliju un Palatiju un nododas savām netīrajām, izlaidīgajām dzīrēm!

—    Nost patriciešus! Nost optimātus! Nost Katilīnu! — kliedza astoņas vai desmit balsis reizē.

Izdzirdis bļāvienus, Katilīna nikni sarauca uzacis un pietrūkās kājās; viņa acis iegailējās mežonīgās dusmās. Spēji atgrūdis sāņus Treboniju un kādu no gladiatoriem, kuri mēģināja viņu aizturēt, apgalvodami, ka šie paši tikšot galā ar nelietīgajiem salašņām, Katilīna metās uz priekšu, izslējās durvīs visā savā milzīgajā augumā, sakrustoja rokas uz krūtīm, augstu pacēla galvu un, uzmetis trokšņotājiem bargu skatienu, iebrēcās savā varenajā balsī:

—    Ko jūs tur kurkstat, muļķa vardes?.-. Kāpēc jūs ar netīrajām vergu mutēm aptraipāt Katilīnas cienījamo vārdu? … Ko jums vajag no manis, nožēlojamie tārpi?

Patricieša spēcīgās balss draudīgā skaņa uz mirkli, šķiet, iebiedēja nemierniekus, taču pavisam drīz atkal kāds iesaucās:

—    Gribam, lai tu aizvācies!

—    Uz Palatiju! Uz Palatiju! — vairākas balsis reizē kliedza.

—    Uz Gemonijas kāpnēm, tur tava vieta! — smalkā, sēcošā balsī iespiedzās Emīlijs Varīns.

—    Nāciet visi šurp! Nu, drošāk uz priekšu, riebīgie salašņas! — Katilīna kliedza un, gatavodamies uzsākt cīņu, izstiepa rokas.

Plebeji vienu brīdi svārstījās.

Tad kapracis Arēzijs iebļāvās: — Zvēru pie Averna dieviem, mani tu nesagrābsi no mugurpuses kā nabaga Gratidiānu! Vai tu varbūt esi Hērakls?

To izteicis, Arēzijs metās virsū Katilīnam, bet dabūja pa krūtīm tik spēcīgu dūres triecienu, ka, nespēdams noturēties kājās, iekrita rokās tiem, kuri stāvēja viņam aiz muguras. Pa to laiku arī kapracis Luvēnijs bruka virsū Katilīnam, bet nokrita augšpēdu pret tuvējo sienu, un divas varenas dūres ar zibenīgām kustībām — pārmaiņus ar labo un kreiso roku — sita pa kaprača pliko pakausi.

Sievietes bailēs spiedās aiz Lutācijas letes, no kurienes atskanēja kliedzieni un vaimanas. Izcēlās sajukums: ļaudis skraidīja šūrpu turpu, gāza solus un plēsa traukus, bez mitas kliedza, lādējās un lamājās. Otrā telpā bija dzirdamas Trebonija, Spartaka un citu gladiatoru balsis, viņi lūdza Katilīnu atiet no durvīm, lai varētu brīvi laist darbā rokas,

Tikmēr Katilīna ar varen stipru spērienu pa vēderu nogāza zemē viltu? ubagu Vellēniju, kas gribēja viņam mesties virsū ar dunci.

To redzēdami, Katilīnas ienaidnieki kāpās atpakaļ un; drūzmējās pie otras istabas durvīm, bet Lūcijs Sergijs izrāva savu īso zobenu, metās lielajā istabā un spēcīgiem vēzieniem sāka plakaniski zvetēt ar zobenu pa dzērāju mugurām, turklāt gluži aizelsies kliedza briesmīgā balsī, kas izklausījās pēc zvēra rēcieniem:

—    Pretīgie salašņas, nekaunīgie izdzimteņi! Jūs vienmēr esat gatavi laizīt kājas tiem, kuri jūs min dubļos, bet apvainojat tos, kuri nokāpj pie jums, lai sniegtu palīdzīgu roku!…

Tiklīdz Katilīna atgāja no durvīm, pa tām no mazākās telpas cits pēc cita izskrēja Trebonijs, Spartaks un viņu biedri.

Katilīnas spēka iebiedēts, pūlis jau sāka kāpties uz durvju pusi, bet, ieraugot gladiatorus, ļaudis pa galvu pa kaklu metās ārā no tavernas, nu tā bija gandrīz tukša. Uz grīdas garšļaukus gulēja vienīgi Vellēnijs un Luvē- nijs, vaidēdami no sāpēm; pavarda tuvumā stāvēja Gajs Taurīvijs, kas nebija piedalījies cīniņā, bet, rokas uz krūtīm sakrustojis, vienaldzīgi vērojis notiekošo.

—    Riebīgie žūpas! — Katilīna izdvesa, dzīdamies pakaļ bēdzējiem līdz krodziņa durvīm, tad, pagriezies pret sievietēm, kas vaimanāja un raudāja, uzsauca:

— Apklustiet taču reiz, nolādētas činkstētājas! Še tev, nepanesamā pļāpa, Katilīna maksā par visiem liekēžiem! — patricietis sacīja, nomezdams piecus zelta denārijus uz letes, aiz kuras Lutācija apraudāja savus zaudējumus: salauztos solus un saplēstos traukus, ēdienus un vīnus, par kuriem dauzoņas nesamaksāja.

Tai brīdī Rodope, paskatījusies uz Katilīnu un viņa draugiem, šausmās iepleta acis, nobālēja kā linaudekls un iekliegušies metās pie Spartaka.

—   Es nemaldos! Nē, nemaldos! Spartaks! Mans Spartaks! …

—   Ka! … — gladiators iesaucās svešādā balsī, atri apsviedās atpakaļ un bezgala satraukts skatījās uz meiteni. — Tu? … Vai tas iespējams? … Tu? Mirca! … Mirca!… Mana māsa!. ..

Brālis un māsa metās viens otra apkampienos. Klātesošie apklusa un izbrīnā vēroja abus. Taču pēc pirmā

jūtu uzplūduma, asarām un skūpstiem Spartaks pēkšņi izrāvās no māsas skavām, saņēma viņas rokas, atstūma meiteni no sevis un, apskatījis no galvas līdz kājām, stipri nobālis, nomurmināja:

—    Bet tu … tu esi? … Ak! — trāķietis izsaucās ar nicinājumu un riebumu, atgrūzdams meiteni no sevis. — Tu esi kļuvusi par …

—    Es esmu verdzene, — tikko valdīdama asaras, viņa atteica, — mans saimnieks ir nelietis… Viņš mani sita un spīdzināja ar nokaitētu dzelzi… Saproti, Spartak, saproti taču!…

—    Nabadzīte! Nelaimīgā! — gladiators čukstēja no satraukuma drebošā balsī. — Nāc, nāc pie manas sirds!

Viņš pievilka Mircu sev klāt un, cieši apskāvis, mīļi skūpstīja.

Tad, pavēris augšup asaru pilnās un niknumā zvērojošās acis, Spartaks draudēdams pacēla milzīgo dūri un bezgala lielā izmisumā iesaucās:

—    Kur ir Jupitera zibeņi?… Vai Jupiters vispār ir dievs? Nē, nē, Jupiters ir āksts, komediants! Jupiters — vispretīgākais neģēlis!

Bet Mirca, pieglaudusi seju Spartaka platajām krūtīm, rūgti raudāja.

Pēc mokpilna klusuma brīža īļiabaga trāķietis iekliedzās pārvērstā balsī:

—    Lai nolādēts pirmais cilvēks, kurš dzīvoja zemes virsū un no kura vēlāk radās brīvie ļaudis un vergi!

CETURTĀ NODAĻA

KO SPARTAKS DARĪJA, IEGUVIS BRlVĪBU

Pēc notikumiem, kas aprakstīti iepriekšējās nodaļās, bija pagājuši divi mēneši.

676. gada divpadsmitā janvāra rītā Romas ielās pūta stiprs ziemeļu vējš, dzenādams pelēkus mākoņus, kas aizsedza sauli un padarīja debesis skumjas un vienmuļas. Uz slapjā un dubļainā ielas bruģa lēni, lēni krita mazas sniega pārsliņas.

Forumā pulcējās daudz ļaužu, kuri bija nākuši uz šejieni dažādu iemeslu dēļ. Tikai nedaudzi tajā dienā uzturējās zem klajām debesīm, kamēr tūkstošiem pilsoņu drūzmējās zem Foruma, Hostīlija kūrijas un Grieķu apmetnes portikiem, zem Porcija Fulvija, Emīlija un Sem- pronija baziliku galerijām, kā arī zem Vestas, Kastora un Polluka, Saturna un Vienprātības tempļu portikiem. Vienprātības templi Romas ēras 387. gadā uzcēla Fūrijs Kamills pēc tam, kad viņš savas diktatūras pēdējos gados miera ceļā bija panācis zināmu vienošanos starp plebejiem un patriciešiem. Tauta pastaigājās arī zem Divpadsmit dievu — Romas aizstāvju tempļa portikiem. Greznas un brīnumskaistas celtnes pacēlās visapkārt plašajam Romas Forumam no tagadējā Trajāna laukuma līdz Montanāra laukumam un no Kon- stantina arkas līdz Pantānu arkai un tajos laikos izvietojās starp Kapitolija, Palatija, Eskvilīna un Vimināla pakalniem. Tātad šodienas Forums ir tikai bāls senā Foruma atveids. Daudz ļaužu pulcējās arī Emīlija bazilikā, milzīgā celtnē, kas sastāvēja no ļoti plašas centrālās jomas, kuru apņēma brīnišķīga kolonāde un no kuras atzarojās divas sānu jomas. Tur juku jukām drūzmējās patricieši un plebeji, oratori un spekulanti, pilsētnieki un tirgotāji, tie bija sadalījušies lielākās un mazākās grupiņās un apspriedās savā starpā. Ļaudis bez mitas staigāja šurpu turpu, bija dzirdamas skaļas balsis.

Galvenās jomas viņā galā, pretim ieejas durvīm, bija augsta un gara balustrāde, kas atdalīja vienu jomas daļu no bazilikas un tādā kārtā izveidoja atsevišķu telpu, kur nedzirdēja ļaužu čalas; tur notika tiesas prāvas un oratori teica savas aizstāvības runas. Virs kolonādes apkārt bazilikai stiepās galerija, no kuras netraucēti varēja novērot visu, kas notika apakšējā stāvā.

Todien pie kolonādes, kas balstīja galeriju, strādāja mūrnieki, akmeņkaļi un kalēji; viņi izgreznoja kolonnas ar bronzas vairogiem, uz kuriem ar izcila meistara roku bija attēlotas Marija uzvaras karā ar kimbriem.

Emīlija baziliku bija uzcēlis kāds no Marka Emīlija Lepida senčiem. Šajā gadā.Marks Emīlijs Lepids kopā ar Kvintu Lutāciju Katullu bija ievēlēts par konsulu — un viņš bija sācis pildīt savus pienākumus pirmajā janvāri.

Marks Emīlijs Lepids, kā mēs jau norādījām, bija Marija piekritējs, un, ievēlēts par konsulu, viņš vispirms pavēlēja ar minētajiem vairogiem izgreznot baziliku, ko bija uzcēlis viņa vecvectēvs Romas ēras 573. gadā; ta

Lepids iemantoja tautas partijas pateicību, bet Sullas naidu, jo Sulla lika nojaukt visas viņa varonīgajam sāncensim par godu uzceltās arkas un pieminekļus.

Starp daudzajiem dīkdieņiem, kas no augšējās galerijas vēroja lejā ņirbošo pūli, stāvēja Spartaks; atspiedies ar elkoņiem pret marmora treliņiem un atbalstījis galvu uz rokām, viņš izklaidīgi un vienaldzīgi skatījās uz visiem šiem ļaudīm, kas nerimtīgi gūzmējās apakšējā stāvā.

Viņam mugurā bija gaiši zila tunika, virs tunikās īss ķiršu krāsas grieķu pallijs, kas bija piestiprināts uz labā pleca ar smalku sudraba sprādzi.

Netālu no viņa stāvēja trīs pilsoņi un dzīvi sarunājās.

Divi no tiem mūsu lasītājiem jau pazīstami: atlēts Gajs Taurīvijs un nekaunīgais Emīlijs Varīns. Trešais bija viens no daudzajiem slaistiem, kuri pārtika no patriciešu žēlastības dāvanām; viņi dēvēja sevi par klientiem, pavadīja savu patronu uz Forumu vai komīcijām, pēc pavēles balsoja par to, slavināja, glaimoja un arī apnika savam labvēlim ar nemitīgajiem lūgumiem un ubagošanu.

Tas bija laiks, kad pēc uzvarām Āfrikā un Āzijā Roma grima greznībā un austrumnieciskajā laiskumā; bet Grieķija, ko romieši bija pakļāvuši sev ar ieročiem rokās, uzvarēja savus iekarotājus, saindējot tos ar netiklību un pārsmalcinātību. Tas bija laiks, kad milzīgie vergu bari, kuru skaits arvien pieauga, darīja visus darbus, ko agrāk veica brīvie pilsoņi. Tādējādi darbs, spēka, tikumu un labklājības pamats, zaudēja savu svaru un nozīmi — un ārēji vēl varenā, bagātā un spēcīgā Roma jau juta sevī attīstāmies liktenīgos tuvā sabrukuma iedīgļus. Laikā, kad norisinājās mūsu stāstā aprakstītie notikumi, ļaunums, ko nodarīja klienti, bija sasniedzis nepieredzēti lielus apjomus un radīja visas tās postošās sekas, kas izpaudās Grakhu, Saturnīna un Drūza jaunajos likumprojektos, kā arī Sullas un Marija savstarpējās ķildās. Vēlāk kļuva vēl ļaunāk: sākās biežas sadursmes, notika Katilīnas, Klaudija un Milona dumpji,' bet beidzot tika izveidots Cē- zara, Pompeja un Krasa triumvirāts.

Ikvienam patricietim, konsulam vai gluži vienkārši godkārīgam bagātniekam bija svīta, kurā ietilpa pieci vai seši simti klientu, bet dažā pat tūkstoš. Šie darba spējīgie pilsoņi, kuru priekšteči strādāja par kalējiem, akmeņkaļiem vai kurpniekiem, izvēlējās «klientu profesiju». Klienti bija nabadzīgi, ģērbušies netīrās togās, noziedzīgi un uzpērkami, tie dzīvoja no savu bagāto labvēļu žēlastības dāvanām, dzina intrigas, tenkoja un pazemojās.

Nīgrais cilvēks, kas Emīlija bazilikas galerijā pļāpāja ar .Gāju Taurīviju un Emīliju Varīnu, bija tieši viens no šiem romiešu izdzimteņiem. Viņu sauca Apulejs Tu- dertīns, jo viņa tēvu tēvi bija ieradušies Romā no Tu- deras. Viņš bija Marka Krasa klients.

Lai gan minētie trīs pilsoņi stāvēja netālu no Spartaka un atklāti spriedelēja par vispārējām lietām, Spartaks bija tik ļoti iegrimis savās dziļajās un skumjajās domās, ka nedzirdēja viņu sarunas.

Kopš nabaga trāķietis uzzināja par ļauno likteni, kāds piemeklējis viņa māsu, viņa pirmā doma un pirmās rūpes bija atbrīvot Mircu no tā cilvēka, kas meiteni pazemojis un apvainojis. Lai Spartaks varētu izpirkt Mircu, izšķērdīgais Katilīna (šoreiz gan ne bez savtīgiem nolūkiem) tūliņ nodeva bijušā gladiatora rīcībā atlikušos astoņus tūkstošus sesterciju, ko viņš bija ieguvis, uzvarot derībās ar Dolabellu.

Trāķietis ar pateicību pieņēma naudu, apsolīdams to pie pirmās izdevības atdot (par ko Katilīna negribēja ne dzirdēt), un pēc tam devās pie savas māsas saimnieka. Kā jau to viegli varēja paredzēt, nelietis, redzēdams Spartaka vēlēšanos pēc iespējas ātrāk atbrīvot verdzeni, uzprasīja par to pārmērīgi augstu cenu. Viņš apgalvoja, ka Mirca viņam esot maksājusi divdesmit pieci tūkstoši sesterciju (puse no summas tika piemelota klāt) un, tā kā meitene vēl esot jauna, skaista un bikla, tad, labi aprēķinot, šī verdzene esot vismaz piecdesmit tūkstošu sesterciju vērta. Viņš zvērēja pie Merkurija un Murcijas Veneras, ka nenolaidīšot nevienu sesterciju.

Vieglāk iedomāties nekā aprakstīt nabaga gladiatora izmisumu. Viņš karsti lūdza pretīgo vīru, kas tirgojās ar cilvēka miesu, bet nelietis, būdams pārliecināts par savām tiesībām un labi zinādams, ka likums ir viņa pusē, jutās stāvokļa kungs un palika nelokāms.

Tad Spartaks, nespēdams apvaldīt dusmas, sagrāba ļaundari pie kakla un būtu to nožņaudzis dažās sekundēs, ja vien nabaga gladiatoru neatturētu kāda doma; un tā bija krāpnieka laime, citādi viņš būtu izlaidis garu trāķieša spēcīgajās rokās. Spartaks atcerējās Mircu, dzimteni un slepeno pasākumu, kurā viņš bija iesaistījies; vēl jo vairāk — viņš skaidri apzinājās, ka bez viņa pasākums cietīs neveiksmi.

Kad gladiators atguvās un palaida vaļā Mircas saimnieku, tas jau bija gandrīz bez samaņas: acu āboli bija pa pusei izspiedušies uz āru, seja un kakls — zilganā krāsā. Brīdi padomājis, Spartaks ievaicājās gluži mierīgā balsī, lai gan arī pats vēl bija ļoti bāls un trīcēja no dusmām un pārdzīvotā uztraukuma:

—   Tātad tu gribi… piecdesmittūkstoš sesterciju? …

—    Es … vairāk … ne … gri.., bu … neko … vācies … vācies uz elli, citādi… saukšu visus savus kalpotājus!

—    Atvaino … piedod man! Es iekaisu… Mana nabadzība … biāļa mīlestība … Uzklausi mani, varbūt mēs varam vienoties!

—    Vienoties ar tādu, kas uz līdzenas vietas gatavs nožņaugt cilvēku? — nedaudz nomierinājies un taustīdams kaklu, saimnieks sacīja. — Lasies! Lasies projām!

Maz pamazām Spartakam tomēr izdevās apklusināt nelieti, apsolot, ka viņš tūliņ iemaksās tam divus tūkstošus sesterciju, bet saimnieks ierādīs Mircai kādu attālāku istabu savā namā, un Spartaks drīkstēs dzīvot kopā ar māsu. Ja mēneša laikā Spartaks i nebūs māsu izpircis, Mircas saimnieks atkal varēs izlietot savas tiesības.

Zelta monētas mirdzēja tik vilinoši, līgums bija ļoti izdevīgs: nelietis, ne ar ko neriskēdams, varēja nopelnīt vismaz tūkstoš sesterciju. Un viņš piekrita.

Pārliecinājies, ka Mirca novietota mazā, mājīgā istabiņā peristila pretējā pusē, patālāk no savedēja mitekļa, Spartaks nekavējoties devās uz Subūru, kur dzīvoja Trebonijs.

Gladiators izstāstīja viņam visu notikušo un lūdza padomu un palīdzību.

Trebonijs mēģināja nomierināt Spartaku. Viņš apsolīja tam palīdzēt, sacīdams, ka viņš katrā ziņā atbrīvošot Spartaku no rūpēm un došot tam iespēju ja ne pilnīgi izpestīt māsu, tad vismaz pasargāt no jebkura apvainojuma.

Kaut cik apmierinājies, Spartaks tūlīt devās pie Katilīnas un ar pateicību atdeva tam savu parādu — astoņus tūkstošus sesterciju, kas tagad viņam vairs nebija vajadzīgi. Patricietis ilgi sarunājās ar gladiatoru savā bibliotēkā. Jādomā — viņi pārsprieda slepenus un ļoti svarīgus jautājumus, vērojot, ar kādu piesardzību Katilīna rūpējās, lai neviens nenoklausītos viņu sarunu. Nav zināms, par ko abi runāja, bet, sākot ar šo dienu, Spartaks ļoti bieži ieradās patricieša mājā, un pēc visa varēja spriest, ka viņus vieno abpusēja cieņa un draudzība.

Kopš tās dienas, kad Spartaks ieguva brīvību, viņa bijušais lanista Akciāns uzmācās viņam ar saviem padomiem, ar bezgalīgajiem spriedelējumiem: Spartakam taču esot tik nedrošs stāvoklis, tam esot nepieciešams stiprs pamats zem kājām. Beidzot lanista piedāvāja Spartakam uzņemties savas skolas vadību vai arī labprātīgi pārdoties viņam par gladiatoru, turklāt piesolīja tik pasakainu summu, kādu nekad nebūtu maksājis par brīvdzimušo pilsoni.

Par brīvdzimušajiem pilsoņiem dēvēja tādus, kuri bija dzimuši no brīviem vecākiem vai brīvlaistajiem — no brīva pilsoņa un kalpones vai ari no kalpa un brīvas pilsones. Nedrīkst aizmirst, ka bez nelaimīgajiem, kuri nonāca verdzībā kara laikā un pēc tam tika pārdoti un nolemti gladiatoru amatam, un bez tādiem, kuri gladiatoru kārtā nonāca ar tiesas spriedumu, bija arī brīvprātīgie gladiatori: parasti tie bija parādos iestigušie dīkdieņi, uzdzīvotāji, kaušļi un izveicīgi duelanti, kuri nespēja apmierināt savas neapvaldāmās tieksmes pēc. baudām un izpriecām un nicināja dzīvi. Pārdodoties lanistam, viņi zvērēja mirt amfiteātra vai cirka arēnās. Šī zvēresta vārdi saglabājušies pat līdz mūsu dienām.

Spartaks, protams, atraidīja visus bijušā saimnieka priekšlikumus un skaidri lika noprast, lai Akciāns neapgrūtina viņu ar saviem padomiem. Tomēr lanista nepārstāja vajāt Spartaku kā ļaunais gars vai nelaimes vēstnesis.

Trebonijs bija iemīlējis Spartaku, bet varbūt arī cerēja gūt no viņa kādu labumu nākotnē un tāpēc ar varen lielu centību pūlējās nokārtot Mircas dzīves apstākļus. Tā kā Trebonijs bija tuvs Kvinta Hortenzija draugs un dedzīgs viņa daiļrunas mākslas talanta cienītājs, tas varēja ieteikt Mircu viņa māsai Valerijai par kalponi, jo Mirca bija skaista un izglītota meitene, runāja grieķiski un sevišķi labi pazina un prata gatavot dažādas ziedes un smaržas,

Valerija bija ar mieru nopirkt meiteni, ja tā būtu viņai pa prātam. AugstdzimusI dāma vēlējās meiteni redzēt un parunāties ar to, un, tā kā Mirca viņai iepatikās, viņa tūlīt samaksāja par to četrdesmit piecus tūkstošus sesterciju un aizveda meiteni kopā ar citām savām verdzenēm uz Sullas māju, par kura sievu viņa bija kļuvusi pērnā gada piecpadsmitajā decembri.

Lai gan šis atrisinājums gluži nesaskanēja ar Spartaka plāniem, jo viņš vēlējās redzēt māsu pilnīgi brīvu, tomēr tā patlaban bija labākā izeja; Mirca vismaz bija glābta no kauna un negoda — un, iespējams, pat uz visiem laikiem.

Nokārtojis šo jautājumu, Spartaks ķērās pie kāda ļoti svarīga un slepena pasākuma, ja spriežam pēc viņa biežajām sarunām ar Katilīnu un pēc tā, ar kādu neatlaidību viņš ik dienas apciemoja visas Romas gladiatoru skolas, bet vakaros iegriezās Subūras un Eskvilīna krodziņos, lai sastaptos ar gladiatoriem un vergiem.

Par ko Spartaks domāja? Kas nodarbināja viņa smadzenes? Ko viņš bija iecerējis?

To lasītājs drīz vien uzzinās.

Pagaidām ir skaidrs, ka, stāvēdams Emīlija bazilikas galerijā, Spartaks bija iegrimis tik dziļās domās, ka nedzirdēja ne vārda no apkārtējām; sarunām un pat ne reizi nepagrieza galvu uz to pusi, kur netālu no viņa skaļi pļāpāja un ņirgājās Gajs Taurīvijs, Emīlijs Varīns un Apulejs Tudertīns.

— Un labi, ļoti labi, — sacīja Gajs Taurīvijs, turpinādams aizsākto sarunu ar biedriem. — Ak!… Sis vientiesīgais Sulla! … Vai viņš patiešām cerēja, ka spēj sagraut Marija slavai uzceltos pieminekļus? Ak vai! Ak vai! Laimīgais diktators domāja, ka pietiek nogāzt Ma- rijam par godu uzstādīto statuju Pinciāna pakalnā un viņa uzvarām pār teitoņiem un kimbriem veltīto arku Kapitolijā, lai Marija piemiņa izzustu. Viņš iedomājās, ka pietiek sagraut pieminekļus, lai iznīcinātu visas atmiņas par arpinieša nemirstīgajiem varoņdarbiem … Nožēlojamais neprātis!… Sulla ar savu drausmīgo nežēlību un visvarenību gan spētu nopostīt veselas pilsētas, spētu nogalināt tajās visus iedzīvotājus un pārvērst Itāliju drupu kaudzē, bet Jugurtu tomēr uzvarēja Marijs, ne viņš!.Un Marijs guva uzvaru kaujās pie Sekstiju Ak- vām un Verkellām!

—           Nožēlojamais muļķis! — Emīlijs Varīns iespiedzās. — Bet konsuls Lepids liek izgreznot baziliku ar krāšņiem bronzas vairogiem, uz kuriem attēlotas Marija uzvaras pār kimbriem.

—          Es jau sacīju, ka šis Lepids ir kā dadzis acī mūsu laimīgajam diktatoram!

—           Liecies mierā! … Lepids ir nulle! — Krasa lielais un resnais klients visai nicīgi piebilda. — Ko tad viņš spēj nodarīt Sullam? Ne vairāk kā ods zilonim!

—          Vai tad nezini, ka Lepids ir ne vien konsuls, bet arī ļoti bagāts, bagātāks par tavu patronu Marku Krasu?

—           To es zinu, ka viņš ir bagāts, tomēr neticu, ka viņš ir bagātāks par Krasu.

—           Vai esi redzējis Lepida nama portikus? Viņa nams ir pats skaistākais un greznākais ne vien uz Palatija, bet visā Romā!

—           Nu, un kas tad ir? Ja viņa nams arī būtu visskaistākais Romā…

—           Šis ir vienīgais nams, kura portiki ir no numidiešu marmora!

—          Un kas par to? It kā ar šiem portikiem viņš spētu iebiedēt Sullu.

—          Tas pierāda, ka viņš ir varens un stiprs, ka tauta viņu mīl.

—          Plebeji mīlot Lepidu? Tie drīzāk ienīst viņu un pārmet viņam bezjēdzīgo, pārmērīgo greznību!

—            Ta ne jau plebeji — ienīst skaudīgie patricieši, kas .nespēj ar viņu mēroties.

—          Paklausieties! — Varīns pārtrauca abus. — Šogad jānotiek kaut kam ārkārtējam.

—    Kāpēc?

—          Tāpēc, ka Arimīno apkārtnē noticis kaut kas gaužām dīvains.

—    Kas tad tur noticis?

—    Valerija villā gailis sācis runāt cilvēka balsī.

—          Ja sacītais ir taisnība, tad patiešām jānotiek kaut kam ārkārtējam; tādi brīnumi vienmēr vēsta par neparastiem notikumiem.

—          Ja tā esot taisnība?… Visā Romā par to vien runā. Šo ziņu no Arimīno atvedis pats Valerijs, arī viņa ģimenes locekļi, draugi un kalpi apgalvo to pašu.

—          Tas patiesi' nedzirdēts brīnums! — murmināja Apu- lejs Tudertīns, aizspriedumains un gaužām reliģiozs cii- vēks; viņš, šķiet, iegrima dziļās pārdomās par šīs parādības apslēpto būtību, būdams cieši pārliecināts, ka tur iejaukti arī dievi.

—    Auguru kolēģija jau sapulcējusies, lai atminētu šīs dīvainās parādības noslēpumu, — Emīlijs Varīns noteica savā spiedzīgajā balsī, tad, pamirkšķinājis ar aci atlētam, piebilda: — Lai gan es neesmu augurs, man tāpat viss skaidrs kā visgaišākā diena.

—   O! — Apulejs izsaucās, no brīnumiem iepletis acis.

—    Nav ko brīnīties!

—    O-o! — Šoreiz Marka Krasa klients zobgalīgi noteica: — Ja tu labāk par auguriem saproti dīvainās parādības apslēpto jēgu, tad paskaidro mums arī!

—    Tas ir dieves Vestas brīdinājums, viņa ir apvainojusies par kādas savas priesterienes piedauzīgo uzvedību …

—    A! Ā!… Sapratu, sapratu! Tiesa…• labi teikts… citādi nemaz nevar būt, — Gajs Taurīvijs smiedamies sacīja.

—    Laimīgie, jūs saprotat viens otru no pusvārda; atzīstos, es neesmu gaišreģis un neko nesaprotu.

—   Ko izliecies?

—    Nē, zvēru pie divpadsmit Vienprātības dieviem, es neko…

—    Varīns tēmē uz vestālietes Licīnijas aizliegtajiem mīlas sakariem ar tavu patronu Marku Krasu.

—    Nekaunīgs apmelojums! — uzticamais klients sašutis izsaucās. — Kāda nekrietnība! Par to nedrīkstētu pat domāt, kur nu vēl runāt!

—    Es arī to saku, — Varīns piebilda, ironiski smīnēdams. — Bet ej un iestāsti to lāga kviritiem, ja tev pietiek dūšas! Viņi vienā balsī kliedz un nosoda tava patrona mīlestību ar daiļo vestālieti.

—   Vēlreiz atkārtoju: tie ir meli!

—    Diezgan, mīļais Apulej Tudertīn! Tev jārunā tā un ne citādi, tas saprotams un turklāt — ļoti labi. Bet, zvēru pie Merkurija zižļa, mūs tu neapvedīsi ap stūri! Mīlestību nevar noslēpt. Ja Krass nemīlētu Licīniju, viņš necenstos vienmēr būt tās tuvumā, nelakstotos ap to un neuzlūkotu ar mīlestības pilniem skatieniem. Mēs viens otru saprotam. Tu saki . «nē», bet mēs sakām «jā». Būdams pateicīgs Krasam par viņa žēlastības dāvanām, lūdz

Murcijas Veneru, cik tev spēka, lai vienā jaukā, dienā viņš neiekristu cenzora nagos.

Tajā brīdī kāds vidēja auguma vīrs platiem pleciem un varenām krūtīm, spēcīgām rokām un kājām, noteiktiem, enerģiskiem un vīrišķīgiem sejas pantiem, koši melnu bārdu, melnām acīm un melniem matiem pienāca pie Spartaka un ar kreiso roku viegli uzsita tam uz pleca,, iztraucēdams no pārdomām.

—    Tu esi tā aizdomājies, ka ne redzi, ne dzirdi.

—           A, Kriss! — Spartaks iesaucās un pārvilka ar plaukstu pār pieri, it kā gribēdams atvairīt domas. — Es tevi nepamanīju.

—           Tomēr tu skatījies uz mani, kad es lejā pastaigājos kopā ar mūsu lanistu Akciānu.

—           Lai zibens viņu sasper!… Bet kā tur? — pēc brītiņa Spartaks jautāja Krišam.

—    Es sastapu Artoridžu pēc atgriešanās.

—    Vai viņš bijis Kapujā?

—    Jā.

—    Vai ticies ar kādu?

—          Ar vienu ģermāni Oknomaju; to uzskata par drosmīgāko visā skolā, turklāt par Joti stipru.

—          Nu, un? … — Spartaks nepacietīgi iesaucās, viņa acis iemirdzējās priekā un cerībā. — Nu, un?…

—           Oknomajs domā tāpat kā mēs. Tāpēc viņš no visas sirds pieņēmis mūsu plānus un zvērējis Artoridžam, ka izplatīs mūsu svēto un taisnīgo ideju — piedod, ja es saku «mūsu», lai gan man vajadzēja teikt «tavu», — un iepazīstinās ar to pašus drosmīgākos Lentula Batiāta skolas gladiatorus.

—           Ak, ja Olimpa dievi aizstāvēs nelaimīgo un apspiesto pulkus, ceru, ka nav tālu tā diena, kad verdzība pazudīs no zemes virsas, — klusu noteica Spartaks, dziļi ievilkdams elpu.

—          Bet Artoridžs man pastāstīja, — Kriss piebilda, — ka Oknomajs gan esot ārkārtīgi drošsirdīgs, bet neesot piesardzīgs, turklāt neapdomīgs un pārlieku neuzmanīgs.

—    Zvēru pie Hērakla, tas ir slikti — pavisam slikti!

—    Es arī tā domāju.

Abi gladiatori kādu brīdi klusēja. Pirmais ierunājās Kriss, viņš vaicāja Spartakam:

—    Bet Katilīna?

—    Es arvien vairāk pārliecinos, — trāķietis atbildēja, — ka patricietis nekad nepiebiedrosies mūsu pasākumam.

—    Tātad viņu apņem nepatiesa slava un viņa izdaudzinātais dvēseles cildenums ir tikai tukšas pļāpas?

—    Nē, dvēsele viņam ir cēla un prāts neparasti attīstīts, bet, tā kā viņš audzināts romiešu garā, viņā iesakņojušies dažādi aizspriedumi, un, manuprāt, viņš gribētu gan izmantot mūsu zobenus, lai nomainītu pastāvošās iekārtas vadītājus, nevis barbariskos likumus, ar kuriem Roma apspiež pasauli.

Brītiņu klusējis, Spartaks piebilda:

—    Šovakar es došos uz patricieša māju, kur sapulcēsies, viņa draugi, un mēģināšu vienoties par kopēju darbības plānū, taču baidos, ka no tā nekas neiznāks.

—    Vai tad Katilīnam un viņa draugiem zināms mūsu noslēpums?

—    Mums nedraud nekādas briesmas: viņi mūs nenodos pat tad, ja mēs nevarētu vienoties. Romieši visai maz bīstas no vergiem; mūs — gladiatorus viņi neuzskata par nopietnu pretspēku.

—    Tiesa, viņi neuzskata mūs par cilvēkiem.

—    Pat no tiem vergiem, kas sīriešu verga Eiēna vadībā pirms astoņpadsmit gadiem sacēlās Sicīlijā un nikni cīnījās pret romiešiem, viņi baidījās vairāk nekā no mums.

—    Jā, tos viņi uzskatīja gandrīz par cilvēkiem.

—    Bet mēs viņu acīs esam pati zemākā rase.

—    Ak, Spartak, Spartak, — Kriss čukstēja, un acis viņam iegailējās mežonīgā naidā. — Ja tu stingri cīnīsies ar visiem šķēršļiem un novedīsi līdz galam mūsu svēto lietu, kurai esi nolēmis ziedot savu dzīvi, es būšu tev vēl pateicīgāks nekā par dzīvību, ko tu man toreiz cirkā izglābi. Apvieno mūs un ved cīņā, lai mēs varētu izvilkt zobenus un kaujas laukā mēroties spēkiem ar šiem augstprātīgajiem laupītājiem, un pierādīt viņiem, ka mēs esam tādi paši cilvēki, pat pārāki nekā viņi, nevis zemāka rasei

—    Ak!… Es ar nelokāmu gribu, neizsīkstošu enerģiju un visiem dvēseles spēkiem līdz pat savas dzīves pēdējai stundai cīnīšos par mūsu lietu, novedīšu to līdz uzvarai vai drosmīgi iešu nāvē par to!

Spartaks izrunāja šos vārdus noteikti, pārliecināti un cieši paspieda Kriša roku: Kriss piekļāva viņa roku sev pie sirds un dziļā aizkustinājumā sacīja:

—    Ak, Spartak, mans glābēj, tevi gaida diži uzdevumi, tu esi dzimis varoņdarbiem! No tāda kaluma ļaudīm rodas varoņi..,

—    Vai mocekļi, — Spartaks klusi piebilda; viņa sejas izteiksme bija neizsakāmi skumja un galva noslīga uz krūtīm.

Tai brīdi atskanēja Emīlija Varīna spiedzīgā balss:

—    Nāc, Gaj! Nāc, Apulej! Aiziesim uz Ķildu templi, lai uzzinātu jaunākos senāta lēmumus!

—    Bet vai tad senāts šodien nepulcējas Vienprātības templī? — Tudertīns jauiāja.

—    Kā gan citādi, — Varīns atteica.

—    Vecajā vai jaunajā?

—    Kāds tu esi muļķis! Ja senāts pulcētos Fūrija Ka- milla templī, kas veltīts patiesajai vienprātībai, es teiktu — aiziesim uz Vienprātības templi. Bet, ja es sacīju — iesim uz Ķildu templi, vai tad nesaproti, ka es runāju par to templi, ko cēlis ļaunais Lūcijs Opīmijs, apspiezdams tautu, izliedams ļaužu asinis un zemiski noslepkavodams Grakhus?

—    Varīnam taisnība, — pagriezies uz izeju, sacīja Gajs Taurīvijs, — Vienprātības templi patiešām vajadzēja nosaukt par Ķildu templi.

Trīs mēlneši tuvojās kāpnēm, kas veda lejā uz Emīlija bazilikas portiku, un drīz vien viņiem sekoja arī abi gladiatori.

Tiklīdz Spartaks un Kriss sasniedza portiku, pie trāķieša pienāca kāds vīrs un sacīja:

—    Nu, Spartak, kad tu būsi izlēmis atgriezties manā skolā?

Tas bija lanista Akciāns.

—    Lai Stiksas ūdeņi tevi dzīvu aprij! — no dusmām drebēdams, kliedza Spartaks, pagriezies uz sava bijušā saimnieka pusi. — Kad tu beidzot ļausi man mierīgi dzīvot un neapgrūtināsi ar saviem derdzīgajiem piedāvājumiem!

—    Bet es taču tikai tevis paša labā, — Akciāns sacīja saldā un pieglaimīgā balsī. — Es rūpējos par tavu nākotni, es…

—    Paklausies, Akciān, un iegaumē labi, ko es tev teikšu! Neesmu mazais bērns, un aizbildnis man nav vajadzīgs; bet, ja man tomēr to ievajadzētos, es nekad neizvēlēšos tevi. Atceries to un nemaisies man vairs pa kājām, citādi, zvēru pie manu tēvu dieva Rodopes Jupitera, es tik stipri iebelzīšu ar dūri pa tavu veco un pliko pakausi, ka tu tiešā ceļā aizlidosi uz elli, pēc tam lai notiek kas notikdams!

Pēc mirkļa viņš piebilda:

—    Tu taču zini, kāds spēks manai dūrei, tu redzēji, kā es apstrādāju tavus desmit korsikāniešu vergus, kurus es apmācīju gladiatoru amatā un kuri kādu dienu man uzbruka ar saviem koka zobeniem.

Un, kad lanista vēl pūlējās atvainoties un izplūda draudzības apliecinājumos, Spartaks piemetināja:

—    Vācies, vācies pie velna un nerādies vairs manās acīs!

Pametuši aizvainoto un apmulsušo Akciānu por- tikā, abi gladiatori devās pāki Foruma laukumam uz Pa- latija pusi, kur pie Katulla portika Katilīna bija norunājis satikšanos ar Spartaku.

Katulls bija konsuls tajā pašā laikā, kad Marijs, — Romas ēras 652. gadā, tas ir, divdesmit četrus gadus pirms notikumiem, ko aprakstāitn, un Katulla nams tika uzskatīts par vienu no visbagātākajiem un visskaistākajiem Romā. Nama priekšpusē bija krāšņs portiks, ko greznoja kimbriem atņemtie mākslas priekšmeti, tur stāvēja pat bronzas vērsis, pie kura kimbru karavīri mēdza dot zvērestu. Portikā parasti uzturējās jaunās, augstdzimušās romietes;, viņas tur pastaigājās vai nodarbojās ar dažādām sporta spēlēm. Protams, šeit pulcējās arī bagāto Romas patriciešu un jātnieku dēli, lai papriecātos par daiļajām Kvirīna meitām.

Kad abi gladiatori sasniedza Katulla nama portiku, ap to jau bija sastājies liels pūlis patriciešu, kas ar labpatiku noraudzījās uz jaunajām sievietēm, kuras tai dienā neparasti lielā skaitā pulcējās zem portikiem, jo ārā bez mitas krita mitrs sniegs un līņāja.

Portikā redzēja baltojam milzum daudz skaistu roku, kairinošu, tik tikko piesegtu krūšu un Olimpa dievēm līdzīgu plecu; tur mirdzēja zeltlietas, pērles, kamejas, jašma un rubīni, lāsumoja visdažādāko krāsu pepli, pal- liji, stolas un tunikās no smalkas jo smalkas vilnas drānas un citiem pasakainiem audumiem; tas patiesi bija brīnišķīgs un aizraujošs skats.

Donnas daiļumā pārspēja cita citu. Tur bija Katilīnas mīļākā — Aurēlija Orestilla; jauniņā, brīnumskaistā un cēlā Sempronija, kas savu labo īpašību un izcilo prāta spēju dēļ vēlāk tika iesaukta par Dižo: viņa krita kaujā pie Pistorijas, drošsirdīgi cīnīdamās plecu pie pleca ar Katilīnu; Cēzara māte Aurēlija; Sullas sieva Valerija; vestāliete Licīnija; Sullas bijusī sieva Celija, kuru viņš jau sen bija atstūmis; jaunā Katona māte Līvija; Pos- tūmija Regilliete, kuras tēva tēvs uzvarēja latīņus pie Regilla ezera; tur redzēja arī divas brīnumdaiļas meitenes no slavenās Fabija Ambusta dzimtas, bijušā konsula Jūnija Norbāna sievu Klaudiju Pulhru, Nērona vecvectēva konsula Domīcija Aenobarba meitu daiļo Domīciju, Emīlija Skaura apbrīnojami jauko meitu Emīliju, gluži jauniņo, bet netiklo Fulviju, vestālieti Vitel- liju, kas bija slavena ar savu neparasti balto ādu, un simtiem citu matronu un jaunavu no visievērojamākajām Romas dzimtām.

Zem greznā un plašā portikā īpašā nodalījumā vingroja dažas jaunās patricietes, kamēr daudzas citas kavēja sev laiku ar romiešu iemīļoto bumbas spēli; to labprāt spēlēja visu vecumu un kārtu vīrieši un sievietes. Tomēr lielais vairums augstdzimušo donnu pastaigājās zem portikā šurpu turpu, lai mazliet sasildītos šajā neparasti aukstajā ziemas dienā.

Atnākuši līdz Katulla portikam, Spartaks un Kriss apstājās nomaļus no patriciešu un jātnieku pūļa, kā tas pieklājas zemākas kārtas ļaudīm, pie kuriem abi piederēja, un ar skatieniem meklēja Lūciju Sergiju Katilīnu. Viņi ieraudzīja to stāvam pie kādas kolonnas kopa ar patricieti Kvintu Kurionu — lielu dzērāju un izvirtuli, ar kura palīdzību vēlāk tika atklāta Katilīnas sazvērestība, — un jauno Lūciju Kalpurniju Bestiju, kuru tikko pieminētās sazvērestības gadā ievēlēja par tautas tribūnu.

Cenzdamies nepievērst sev augstdzimušo patriciešu uzmanību, abi gladiatori pamazām pietuvojās Katilīnam, kas ar dzēlīgu smīnu sacīja saviem draugiem:

—'Es tuvākajās dienās gribu iepazīties ar vestālieti Licīniju, ap kuru lakstojas resnītis Marks Krass, un pastāstīt tai par viņa mīlas dēkām ar Eitibīdu.

—    Jā, jā, — Lūcijs Bestija noteica, — pasaki viņai, ka Krass uzdāvinājis Eitibīdai divsimtttūkstoš sesterciju.

—    Marks Krass dāvina sievietei divsimttūkstoš sesterciju! … — Katilīna iesaucās. — Bet tas taču ir daudz lielāks brīnums nekā notikums Arimīno, kur gailis it kā esot sācis runāt cilvēku valodā.

—    Brīnums vienīgi tāpēc, ka Marks Krass ir bezgala skops, — Kvints Kurions piebilda. — Galu galā viņam šie divsimttūkstoš sesterciji ir tas pats, kas niecīgs smilšu graudiņš salīdzinājumā ar visām smiltīm dzidrās Tibras krastos.

—    Tev taisnība, — Lūcijs Bestija noteica, turklāt viņa acis alkatīgi iemirdzējās. — Nieka nauda tādam, kam pieder vairāk nekā septiņi tūkstoši talantu!…

—   Vairāk nekā pusotra biljona sesterciju!

—    Baismīga summa! Tas liktos pat neticami, ja nebūtu skaidri zināms, ka tā viņam patiešām pieder…

—    Tad lūk, kā mūsu taisnīgajā republikā dzīvo cilvēks ar melnu dvēseli un aprobežotu prātu, — Katilīna rūgti noteica. — Tādiem plaši atvērts ceļš uz godu un slavu. Bet es, kaut gan jūtos pietiekami drosmīgs un stiprs, lai vestu cīņā un uzvarētu jebkurā karā, es vēl nekad neesmu iecelts par karavadoni, jo esmu nabags un parādos iestidzis. Ja Krass rīt aiz godkārības iedomātos doties uz kādu provinci, kur vajadzētu vadīt armiju karagājienā, viņš tūliņ dabūtu šādu atjauju, jo viņš ir tik bagāts, ka spēj uzpirkt ne vien nožēlojamos un izsalkušos plebejus, bet arī visu skopo, naudīgo senātu.

—    Nedrīkst aizmirst, ar kādiem zemiskiem līdzekļiem viņš ticis pie savām neizmērojamām bagātībām, — Kvints Kurions piebilda.

—    Nu protams, — jaunais Bestija turpināja, — nedrīkst aizmirst, kādā veidā viņš kļuvis bagāts. Viņš par viszemākajām cenām sapirka īpašumus, kas tika atņemti Sullas proskripciju upuriem, aizdeva naudu pret milzīgiem procentiem, iegādājās ap pieci simti vergu — arhitektu un mūrnieku — un ar viņu rokām uzcēla neskaitāmus namus biežajos ugunsgrēkos nopostīto graustu vietā…

—    Tādā kārtā, — Katilīna viņu pārtrauca, — šodien puse no Romas namiem pieder viņam.

—   Vai tas ir taisnīgi? — Bestija dedzīgi iesaucās.

—   Un vai godīgi?

—    Tas ir ērti, — Katilīna piebilda, rūgti smaidīdams.

—    Vai tas var un drīkst vēl ilgi tā turpināties? — Kvints Kurions jautāja.

—    Nē, nedrīkst, — Katilīna nomurmināja. — Tomēr kā izzināt, kas rakstīts negrozāmajā likteņa grāmatā?

—    Gribēt nozīmē — varēt, — Bestija atbildēja.

—    Un, ja no visiem četri simti sešdesmit trīs tūkstošiem Romas pilsoņu (pēc pēdējās iedzīvotāju skaitīšanas) četri simti trīsdesmit trīs tūkstoši, kuri dzīvo pusbadā un kuriem nepietiek naudas, pat lai nopirktu zemi kapa vietai, atrastu drosmīgu vīru, kas viņiem izskaidrotu, cik netaisni bagātības sarausuši tie atlikušie trīsdesmit tūkstoši, tu, Katilīna, redzētu, ka šie dzīves atstumtie prastu parādīt savu spēku nolādētajiem un pretīgajiem polipiem, kas barojas no izsalkušo un nelaimīgo ļaužu asinīm.

—    Mums vajadzētu nevis notrulināties vārgās žēlabās un tukšos spriedelējumos, jaunekli, — nopietni sacīja Katilīna, — bet izstrādāt plašu plānu mūsu mājokļu klusumā, lai īstā laikā ar stipru roku un drošsirdīgu garu to izpildītu. Klusē un gaidi, Bestija! Varbūt drīz pienāks diena, kad mēs dosim spēcīgu un izšķirošu triecienu sapuvušajai sabiedrības celtnei, kuras pagrabos mēs nīkstam un kura, neraugoties uz ārējo spožumu, ir gluži saplaisājusi un satrunējusi.

—    Skat, skat, cik līksms ir orators Kvints Hortenzijs! — iesaucās Kurions, it kā gribēdams novirzīt sarunu uz citu pusi. — Viņš laikam priecājas par Cice- rona aizbraukšanu, jo tad viņam vairs nebūs sāncenšu Foruma sapulcēs.

—    Kāds zaķpastala ir Marks Tullijs! — Katilīna piebilda. — Tiklīdz viņš nojauta, ka kritis nežēlastībā, ka Sulla skatās greizi uz viņu par neapdomīgo Marija slavināšanu jaunības karstumā, viņš tūliņ aizbēga uz Grieķiju.

—    Drīz jau būs divi mēneši, kopš viņš pazudis no Romas.

—    Ak, ja man būtu viņa daiļrunība, — Katilīna noteica, sažņaugdams dūrē varenās rokas, — es pāris gados kļūtu par Romas valdnieku!

—    Tev trūkst viņa daiļrunības, bet viņam — tava spēka.

—    Tomēr, — ļoti nopietni un domīgi turpināja Katilīna, — ja mums neizdosies dabūt Ciceronu savā pusē — un tas būs glrūti, ņemot vērā viņa mīkstčaulīgo dabu, — tad kādu dienu viņš kļūs par bīstamu ieroci mūsu ienaidnieku rokās, 'turklāt viņa prāts pārblīvēts ar bālasinīgās peripatētiskās filozofijas atziņām un gars novājināts ar platoniskajiem tikumiem.

Trīs patricieši apklusa.

Tajā brīdī ļaužu pūlis ap portiku mazliet pašķīrās — un parādījās Sullas sieva Valerija; viņu pavadīja daži patricieši, starp tiem mazais, tuklais Dēcijs Cedīcijs, kārnais Elvijs Medullijs, Kvints Hortenzijs un citi. Valerija devās uz savām nestuvēm, kas bija aizklātas ar sakro- kotu zīdu purpursarkanā krāsā un mirdzoši zeltainu apmali; četri spēcīgi kapadokiešu vergi bija atnesuši nestuves līdz pašam portikam.

Iznākusi no Katulla portikā, Valerija cieši ietinās platajā pallijā no smaga, tumši zila austrumnieciska auduma: pallija krokas apslēpa no dedzīgo pielūdzēju alkatīgajiem skatieniem visus viņas daiļumus, ar kuriem daba tik izšķērdīgi bija apveltījusi Valeriju un kurus viņa portikā, cik to atļāva gdds, bija vēlējusi skatīt visiem.

Valerijas seja bija ļoti bāla, un lielās, ogļu melnās un gandrīz nekustīgās acis piešķīra viņai skumju izskatu, kas nepavisam nepiederējās sievietei, kura tikai mazliet vairāk nekā pirms mēneša bija izgājusi pie vīra.

Valerija ar gracioziem galvas mājieniem, koķeti smaidīdama, atbildēja uz patriciešu sveicieniem un, cenzdamās apslēpt žāvas mīlīgā smaidā, paspieda roku abiem frantiem — Elvijam Medullijam un Dēcijam Ce- dīcijam, kuri ne mirkli neatkāpās no viņas kā divas ēnas, negribēdami pieļaut, lai kāds cits viņai palīdzētu iekāpt nestuvēs. Iesēdusies tajās, Valerija aizvilka aizkaru un pamāja vergiem, lai dodas ceļā.

Kapadokieši pacēla nestuves un virzījās prom. Pa priekšu gāja vergs, kas atbrīvoja ceļu, aiz nestuvēm sekoja vēl seši vergi.

Izkļuvuši no pielūdzēju bara, Valerija atviegloti uzelpoja un, atņēmusi no sejas plīvuru, sāka vērot slapjo ielas bruģi un lietainās, pelēkās debesis. Viņas skatieni pauda garlaicību un grūtsirdību.

Spartaks ar Krišu, kā jau teicām, stāvēja mazliet nomaļus. Kad Spartaks redzēja daiļo matronu kāpjam nestuvēs un tūliņ pazina tajā savas māsas pavēlnieci, viņu pārņēma dīvains satraukums; piegrūdis ar elkoni draugam, viņš iečukstēja tam ausī:

—    Tā ir Valerija, Sullas sieva!

—    Cik viņa skaista! Zvēru pie Arelātas svētās birzs, pati Venera nevarētu būt daiļāka!

Tajā brīdī laimīgā eksdiktatora sievas nestuves atradās līdzās abiem gladiatoriem — un Valerijas skatiens, visu laiku bez mērķa klaiņojis apkārt, pievērsās Spartakam.

Matrona sarāvās it kā no nejauša grūdiena un kļuva možāka, seju pārklāja viegls sārtums, un viņa cieši lūkojās uz Spartaku ar savām mirdzošajām, melnajām acīm; pat tad, kad nestuves jau bija pavirzījušās garām abiem nabaga gladiatoriem, Valerija vēl pagrieza galvu atpakaļ un pa aizkaru spraugu vēroja Spartaku, nespēdama atraut skatienu no viņa.

—    Tad ta joks! — iesaucās Kriss, kas bija pamanījis ievērojamās donnas nepārprotamo labvēlību pret viņa laimīgo biedru. — Mīļais Spartak, šī untumainā un nelādzīgā dieve Fortūna ir saķērusi tevi aiz cekula, vai, pareizāk sakot, tu, mūsu mīļotais Spartak, esi noķēris šo nepastāvīgo dievi aiz bizes! … Turi to cieši, draugs, tik cieši, lai tu nepaliktu ar tukšām rokām, ja tā iedomātos bēgt! — Kriss vēl piebilda, jo, pagriezies uz Spartaka pusi, redzēja, ka trāķietis manāmi nobālis un stipri satraukts.

Bet, kamēr Kriss mēļoja, Spartaks jau bija mazliet attapies un ar nepiespiestu smaidu atteica:

—    Klusē, bezprāti! Ko tu pļāpā par Fortūnu un cekuliem? Zvēru pie Hērakla vāles, tu neredzi vairāk par andabatu!

Lai izbeigtu mulsinošo sarunu, bijušais gladiators piegāja pie Lūcija Sergija Katilīnas un godbijīgi jautāja:

—    Vai man šovakar atnākt pie tevis, Katilīna?

Patricietis pavērsās pret viņu un atbildēja:

—    Protams. Bet nesaki «šovakar», metas jau nakts, saki — «pēc maza brītiņa».

Spartaks palocījās patricietim un promiedams noteica:

—    Tātad .,. pēc maza brītiņa.

Pēc tam Spartaks atgriezās pie Kriša un pusbalsī, bet ļoti draudzīgi sarunājās ar to. Kriss vairākas reizes apstiprinoši māja ar galvu. Tad abi klusēdami devās pāri Forumam uz Svēto ielu.

—          Zvēru pie Plūtona!… Tu man liec zaudēt pavedienu, kas mani līdz šim vadīja pa tavas dvēseles sarežģītajiem labirintiem, — sacīja Bestija, izbrīnā vērodams Katilīnas laipno sarunu ar gladiatoru.

—    Kas noticis? — Katilīna vientiesīgi jautāja.

—          Romiešu patricietis pagodina ar draudzību zemisko un nicināmo gladiatoru sugu!

—          Kāds kauns un negods! — patricietis sacīja, zobgalīgi smaidīdams. — Gatavā nejēdzība, vai ne tā? — Tad, atbildi nesagaidījis, citā tonī un manierē piebilda:

.— Šonakt, kad pilnīgi satumsīs, gaidu jūs ciemos: paēdīsim vakariņas, palīksmosim… un parunāsim par nopietnām lietām.

Ejot pa Svēto ielu uz Palatija pusi, Spartaks ar Krišu pēkšņi ieraudzīja grezni tērptu, neizsakāmi daiļu jaunu sievieti, kura vecākas verdzenes un uzticama kalpa pavadībā nāca pretī gladiatoriem.

Jaunā sieviete ar rudajiem matiem, sniegbalto seju, lielajām, zilganzaļajām acīm bija tik skaista un tik apbrīnojami gracioza, ka Kriss pārsteigumā apstājās un, nenovērsdams skatienu no jaunavas, iesaucās:

—   Zvēru pie Hesa, kāds neredzēts daiļuma brīnums!

Grūtsirdīgās domās nogrimis, Spartaks pēkšņi pacēla

nodurto galvu un paskatījās uz meiteni; tā nepievērsa uzmanību Kriša sajūsmai, bet cieši uzlūkoja trāķieti, it kā būtu ieraudzījusi sen pazīstamu cilvēku. Tad apstājās un uzrunāja bijušo gladiatoru grieķu valodā:

—   Lai dievi tevi sargā, Spartak!

—           Pazemīgi pateicos, — Spartaks atbildēja, mazliet apmulsis un pārsteigts. — Pazemīgi pateicos, skaistā meitene, un lai Gnido Venera ir tev žēlīga!

Pa to laiku jaunava pienāca pavisam klāt Spartakam un klusu teica:

—    Gaisma un brīvība, drosmīgais Spartak!

Pie šiem vārdiem trāķietis sarāvās un izbrīnā paskatījās uz sarunu biedreni, tad, saraucis uzacis, ar klaju neuzticību atbildēja:

—    Nesaprotu, ko nozīmē tavi joki, skaistule.

—           Tie nav joki, un tu velti izliecies. Tā ir visu apspiesto parole. Bet es, grieķiete, bijusī verdzene, kurtizāne Eitibīda, arī piederu pie apspiesto pulka …

Valdzinoši smaidīdama, viņa saņēma Spartaka lielo roku savā maigajā, mazajā rociņā un paspieda to.

Gladiators atkal sarāvās un pārsteigumā murmināja:

—           Viņa nejoko! Viņai zināma arī mūsu slepenā zīme…

Spartaks, mirkli klusēdams, uzlūkoja meiteni, kas ar uzvarētājas smaidu raudzījās uz viņu, tad piebilda:

—    Lai dievi mūs sargā!

—           Es dzīvoju Svētajā ielā blakus divsejainā Jana templim. Atnāc, varēšu tev krietni vien palīdzēt tavā cildenajā pasākumā.

Bet, tā kā Spartaks domīgs stāvēja, nezinādams, ko atbildēt, viņa saldā jo saldā balsī piebilda:

—    Atnāc!…

—    Atnākšu, — Spartaks noteica.

—           Sveiks! — kurtizāne uzsauca latīņu valodā un pamāja ar roku abiem gladiatoriem.

—    Sveika! — Spartaks atbildēja.

—           Sveika, brīnišķā daiļuma dieve! — iesaucās Kriss, kas šīs sarunas laikā atradās turpat tuvumā un nenovērsa acis no skaistules.

Kriss vēl labu bridi skatījās, kā Eitibīda aiziet, un sa-,, zin cik ilgi viņš tā būtu stāvējis, ja Spartaks viņu ne- sapurinātu aiz pleca.

—    Ei, Kris, vai tu nedomā kustēt?

Galls sarāvās un tad devās tālāk kopā ar Spartaku, tomēr laiku pa laikam atskatījās. Nogājis apmēram trīsdesmit soļu, Kriss iesaucās:

—           Un tu vēl negribi, ka es tevi saucu par Fortūnas lolojumu? Ak, nepateicīgais! Tev vajadzētu uzcelt templi šai kaprīzajai dievei, kas izpletuši spārnus pār tevi!

—    Kāpēc šī nelaimīgā uzsāka valodu ar mani?

—          Nezinu un nevēlos zināt, kas viņa. Zinu vienīgi to, ka Venera nevarētu būt skaistāka, ja Venera patiesi ir!

Tai brīdī abus gladiatorus panāca viens no vergiem, kuri gāja aiz Valerijas nestuvēm, un vaicāja:

—    Kurš no jums ir Spartaks?

—    Es, — trāķietis atbildēja.

—    Tava māsa Mirca gaidīs tevi šovakar pirms pusnakts Valerijas namā, viņai jāaprunājas par kādu steidzamu lietu.

—    Būšu pie viņas norādītajā stundā.

Vergs aizskrēja; abi draugi turpināja ceļu un drīz nozuda aiz Palatija uzkalna.

PIEKTĀ NODAĻA

KATILĪNAS TRIKLĪNIJS UN VALERIJAS KONKLĀVS

Katilīnas nams, kas atradās Palatija uzkalna dienvidu nogāzē, nepiederēja ne pie pašiem lielākajiem, ne greznākajiem; pēc pusgadsimta tas kopā ar oratora Hortenzija namu pārgāja Augusta īpašumā. Ēkas iekšējās telpas bija tikpat greznas un plašas kā citos tā laika bagātāko patriciešu mājokļos, bet triklīnijs, kurā todien pirmajā krēslas stundā, ērti atgūlušies, dzīroja Lūcijs Sergijs ar draugiem, bija viens no lepnākajiem un skaistākajiem visā Romā.

Iegareno, plašo zāli sešas Tivoli marmora kolonnas sadaiīja divās daļās; ap kolonnām vijās efeju un rožu vītnes, kas telpā izplatīja rasaina rīta liegās smaržas, te pat māksla kalpoja negausīgajai baudkārei.

Gar sienām, izgreznotas ar tādām pašām smaržīgām vītnēm, atradās sieviešu un vīriešu statujas stipri nekautrīgās pozās; tomēr šīm statujām piemita izcilu mākslas darbu brīnišķīgā grācija.

Ļoti skaistā grīdas mozaīka apbrīnojami meistarīgi atainoja nimfas, satīrus un faunus bakhantiskā dejā, izceļot visas kairinošās formas, ar kurām šīs dievības bija apveltījusi mākslinieka fantāzija.

Zāles viņā galā aiz sešām kolonnām puslokā ap vissmalkākā marmora galdu stāvēja trīs platas un augstas atgultnes, uz tām dūnu spilveni un dārgas purpura segas. No griestiem nokarājās eļļas lampiņas smalkos zelta un sudraba ietvaros; tās ne tikvien spoži apgaismoja zāli, bet arī izplatīja tik saldas smaržas, ka no tām noreiba prāti un kļuva kūtras domas.

Pie sienas bija novietoti trīs bronzas galdiņi, kurus greznoja smalki kalumi ar vīnogulāju stīgu un lapu atveidiem, uz tiem bija salikti dažādas formas un lieluma sudraba trauki. Starp galdiņiem stāvēja ar purpuru pārsegti bronzas soli. Vienādos attālumos gar triklīnijā sienām rindojās divpadsmit bronzā atlietas statujas — etio- piešu attēli, krāšņi izgreznoti ar kakla rotām un dārgām gemmām; statujas balstīja daudzžuburu sudraba svečturus, kuru sveču gaisma vēl pastiprināja zāles spožo apgaismojumu.

Ērti atlaidušies guļvietās un atspiedušies ar elkoņiem uz purpura spilveniem, zvilnēja Katilīna ar saviem viesiem: Kurionu un Lūciju Bestiju — drosmīgu jaunekli, kurš vēlāk kļuva par tautas tribūnu, — un Gāju Antoniju — gļēvu un parādos iestigušu jaunu patricieti, kurš 691. gadā kļuva par Katilīnas sazvērestības līdzdalībnieku un pēc tam reizē ar Ciceronu par konsulu; Cice- rona pamudināts, viņš tajā pašā gadā nogalināja savu domubiedru Katilīnu. Viesu pulkā bija arī Lūcijs Kal- purnijs Pisons Cesonīns — izvirtis patricietis, līdz ausīm iestidzis parādos, kurus viņš nespēja nomaksāt; Cesonīns nevarēja izglābt Katilīnu 691. gadā, toties viņam bija lemts atriebt Katilīnas nāvi 696. gadā, kad viņu ievēlēja par konsulu un viņš visiem spēkiem pūlējās izraidīt Ciceronu trimdā. Pisons bija rupjš, nesavaldīgs, miesaskārīgs un ļoti aprobežots cilvēks.

Līdzās Pisonam triklīnijā atgultnes vidū goda vietā gulšņāja kāds jauneklis, kam bija tikko divdesmit gadu,- sievišķīgi daiļu, nosārtinātu seju, sacirtotiem un iesmar- žotiem matiem, iekritušām acīm, ļenganiem vaigiem un no biežajām iedzeršanām aizsmakušu balsi. Šis jauneklis bija vistuvākais Katilīnas draugs Auls Gabīnijs Nipote; arī viņu ievēlēja par konsulu 696. gadā, un viņš aktīvi palīdzēja Pisonam izraidīt Ciceronu trimdā. Gabīnijam bija ierādīta goda vieta, un viņš bija novietojies uz atgultnes pa labi no ieejas triklīnijā; tātad Gabīniju uzskatīja par dzīru karali.

Blakus guļamvietā bija atlaidies jauns, drošsirdīgs un spēcīgs patricietis, tikpat izlaidīgs un izšķērdīgs kā pārējie viesi, vārdā Kornēlijs Lentuls Sūra; viņu 691. gadā pēc tā laika konsula Cicerona pavēles nogalināja cietumā tieši pirms Katilīnas sazvērestības, kuras sagatavošanā viņš cītīgi piedalījās.

Netālu no viņa zvilnēja Gajs Kornēlijs Cetēgs, dedzīgs un drosmīgs jauneklis; arī viņš vēlējās pārmainīt

Romas valsts iekārtu un ieviest jauninājumus. Tajā pašā guļamvietā vēl vāļājās Gajs Kornēlijs Verrs — godkārīgs, nežēlīgs, bezgala skops, goda un naudas kārs cilvēks, ko drīz vien iecēla par Karbona kvestoru, prokon- sulu Gallijā un pēc tam par pretoru Sicīlijā, kur viņš kļuva «slavens» ar kukuļņemšanu un laupīšanām.

Kā redzams, triklīnijā pulcējās daudz ļaužu, taču ne jau tikumīgākie Romas pilsoņi; un tiem nebija padomā veikt varoņdarbus un īstenot dižas idejas.

Viesu dzīru tērpi bija darināti no vissmalkākā baltā linaudekla, galvu viņiem rotāja efeju, lauru un rožu vainagi. Lepnās vakariņas, ar ko Katilīna mieloja savus draugus, tuvojās beigām. Deviņu patriciešu jautrība, joki, asprātības, kausu šķindoņa un nemitīgā pļāpāšana, bez šaubām, liecināja par Katilīnas pavāra māku, bet it sevišķi par vīna lējēju veiklību.

Vergi, kas apkalpoja pie galda, bija tērpušies gaišzilās tunikās. Viņi stāvēja tieši pretim goda guļvietai un bija gatavi pēc pirmā mājiena izpildīt jebkuru viesu vēlēšanos.

Zāles kaktā redzēja ziediem greznojušos flautistus, dejotājus un dejotājas ļoti īsos tērpos; laiku pa laikam viņi mūzikas pavadījumā uzsāka saldkaislu deju un vēl pavairoja dzīru troksni un jautrībļu.

—    Ielej man falernieti! — aizsmakušā balsī sēca iereibušais senators Kurions, pastiepdams roku ar sudraba kausu tuvākajam vīna smēlējam. — Ielej man falernieti, gribu cildināt Katilīnas devīgumu! Lai pārplīst no skopuma pārlieku bagātais un ienīstais Krass!

—    Tūliņ tu redzēsi, kā šis piedzērušais žūpa Kurions sāks kropļot Pindara dzeju, un mums būs krietni jāgarlaikojas, — Lūcijs Bestija sacīja blakus sēdošajam Katilīnam.

—    Ja vien viņu nepievils atmiņa, ko viņš, šķiet, jau pirms stundas noslīcinājis vīna kausā, — Katilīna piebilda.

—    Krass!… Krass!… Tas ir mans lietuvēns… Es domāju tikai par viņu, viņš man rādās pat sapņos!… — Gajs Verrs skumji noteica.

—    Nabaga Verr! Krasa milzīgās bagātības tev laupa miegu, — dzēlīgi sacīja Auls Gabīnijs, uzmezdams kaimiņam zobgalīgu, pētījošu skatienu un pieglauzdams ar bālgano roku savus sacirtotos un iesmaržotos matus.

—    Vai tiešām nekad nebūs vienlīdzības? — Verrs iesaucās.

—    Patiesi nesaprotu, par ko gan domāja šie muļķa Grakhi un garā vājais Drūzs, kad viņi nolēma sadumpot visu pilsētu, lai pēc tam sadalītu zemi plebejiem, — Gajs Antonijs piebilda. — Katrā ziņā par nabaga patriciešiem viņi nemaz neiedomājās. Kas, kas gan ir vēl nabadzīgāks par mums? Mums jāpacieš, ka augļotāji savā negausīgajā alkatībā aprij mūsu ienākumus no īpašumiem un vēl ilgi pirms nomaksas termiņa apķīlā tos, aizbildinādamies, ka jāiekasē procenti par aizdevumu…

—    Kas gan ir vēl nabadzīgāks par mums! Cietsirdīgo tēvu pārmērīgā skopuma un visspēcīgo likumu dēļ mēs esam spiesti pavadīt pašus labākos jaunības gadus nabadzībā, velti tiecoties pēc nesasniedzamā, — zobus griezdams un krampjaini sažņaudzis rokā tikko iztukšoto kaušu, Lūcijs Bestija noteica.

—    Kas gan ir vēl nabadzīgāks par mums? Vienīgi izsmiekla pēc esam piedzimuši par patriciešiem. Tā ir tikai ņirgāšanās, ja runā par mūsu varenību un mums izteiktajiem plebeju cieņas apliecinājumiem, — Lentuls Sūra rūgti piemetināja.

—    Skrandaiņi latiklāvijās — lūk, kas mēs esam!..,

—    Purpurā tērpti nodokļu maksātāji!

—    Apspiestie un ubagi, kuriem nav vietas romiešu bagātnieku dzīrēs!

—    Nāvi augļotājiem un naudasmaisiem!

—    Pie joda Divpadsmit plākšņu likumus! …

—    Un pretoru ediktu! …

—    Uz Erebu tēvu varu!

—    Lai Jupitera — Pērkongrāvēja visspēcīgais zibens sasper senātu un pārvērš to pelnos!

—    Tikai lai man to iepriekš pavēsta, ka zinu todien palikt mājās! •— glāžainām acīm un muļķīgu sejas izteiksmi nomurmināja krietni iereibušais Kurions.

Dzērāja negaidītā un saprātīgā piezīme sacēla smieklu šalti un apturēja Katilīnas viesu lāstu plūsmu.

Tajā brīdī triklīnijā ienāca vergs un, piegājis pie sava kunga, iečukstēja tam kaut ko ausī.

—    A, zvēru pie pazemes dieviem, tad beidzot! — Katilīna iesaucās skaļā un priecīgā balsī. — Ved viņu tūlīt iekšā kopā ar pavadoni, ko viņš paņēmis sev līdzi!

ea

Vergs palocījās un gribēja jau izpildīt pavēli, bet Katilīna to aizturēja un piebilda:

—    Parādiet viņiem pienācīgo godu! Nomazgājiet kājas un iesvaidiet ar smaržīgām eļ]ām! Ietērpiet abus dzīru drānās un rotājiet tiem galvu ar vainagiem!

Vergs atkal paklanījās un izgāja.

Tad Katilīna pasauca mājzini.

—    Epafor, liec, lai tūlīt atbrīvo galdu no ēdiena paliekām un noliek divus sēdekļus pretim goda guļamvietai, jo es gaidu divus draugus! Liec, lai aiziet dejotāji, muzikanti, vergi, un parūpējies, lai pieņemamajā istabā viss tiktu sagatavots jautrām, tīkamām un ilgām dzīrēm!

Kamēr mājzinis Epafors nodeva tālāk rīkojumus un no zāles izgāja dejotāji, muzikanti un vergi, viesi klusēdami dzēra piecdesmit gadus vecu falernieti, kas dzirkstīja sudraba kausos, un ar nepacietību un acīm redzamu ziņkāri gaidīja pieteiktos viesus. Drīz viņi arī ienāca kalpotāju pavadībā, tērpušies baltās dzīru drānās, ar rožu vainagiem galvā.

Tie bija Spartaks un Kriss.

—    Lai dievi pasargā šo namu un tā cienījamos viesus! — Spartaks ienākdams teica.

—    Sveiciens jums visiem! — Kriss piebilda.

—        Gods un slava tev, drosmīgais Spartak, un tavam draugam! — Katilīna atbildēja, iedams pretim rudiāri- jam un gladiatoram.

Viņš paņēma Spartaku pie rokas, aizveda uz guļamvietu, kur tikko bija gulējis, un uzaicināja to atlaisties, bet Krišu apsēdināja uz goda vietai pretim novietotā sēdekļa, pats atsēzdamies blakus gladiatoram.

—    Tātad tu, Spartak, nevēlējies šovakar vakariņot kopā ar šiem dižciltīgajiem un cienījamajiem jaunekļiem! — Katilīna iesāka, norādīdams uz saviem viesiem.

—    Nevēlējos? Es nevarēju, Katilīna! Es tevi brīdināju … Un ceru, ka tavs vārtnieks būs pareizi izpildījis manis uzticēto uzdevumu.

—    Jā, es tiku brīdināts, ka tu nevarēsi ierasties pie manis uz vakariņām.

—    Tev nav zināms iemesls, bet es to nevarēju uzticēt vārtniekam… Man vajadzēja aiziet uz kādu krodziņu, ko parasti apmeklē daudz gladiatoru, lai sastaptos

un aprunātos ar ļaudīm, kuriem liela ietekme šo dzīves atstumto vidū.

—    Ak, tad tā — mēs, gladiatori, domājam par savu atbrīvošanos, spriežam par savām tiesībām un gatavojamies tās aizstāvēt ar zobeniem rokās… — Lūcijs Bestija noteica ar vieglu izsmiekla pieskaņu balsī.

Spartaka seja pietvīka. Viņš trieca savu vareno dūri pret galdu, spēji pielēca kājās un iebļāvās:

—    Jā, protams, zvēru pie visiem Jupitera zibeņiem! Ka… — Bet tad aprāvās un, mazliet savaldījies, mierīgi turpināja: — Ja tas būs pa prātam visaugstajiem dieviem un jums, dižciltīgie, visvarenie patricieši, tad apspiesto brīvības vārdā mēs ķersimies pie ieročiem.

—    Šis gladiators bauro kā vērsis, — nomurmināja Kurions, pamodies no snaudas un klanīdams pliko pakausi no viena pleca uz otru.

—    Tāda augstprātība piederētos tikai diktatoram Lūcijam Kornēlijam Sullam Laimīgajam, — Gajs Antonijs piemetināja.

Paredzēdams, kur var novest Bestijas zobgalības, Katilīna pavēlēja vergam ieliet jaunpienācējiem falernieti, un pēc tam, kad vergs bija atstājis triklīniju, viņš piecēlās no savas vietas un iesāka:

—    Augstdzimušie romiešu patricieši, jums, kuriem naidīgais liktenis, neraugoties uz jūsu dvēseles cildenumu, ir liedzis pārpārēm nopelnīto brīvību, varu un bagātību, jums, kuru vīrišķīgie tikumi un varonība man ir zināmi, jums, mani uzticamie un godīgie draugi, es gribu stādīt priekšā drošsirdīgo rudiāriju Spartaku, kas ar savu fizisko spēku un gara nelokāmību būtu bijis cienīgs piedzimt par Romas pilsoni un patricieti, nevis par trāķieti. Cīnoties mūsu leģionos, viņš pierādīja savu varonību, tika apbalvots ar pilsoņa vainagu un iecelts par dekānu…

—    Un tomēr viņš dezertēja no mūsu armijas pirmajā • izdevīgajā brīdī, — Lūcijs Bestija pārtrauca namatēvu.

—    Nu, un tad? — Katilīna dedzīgi izsaucās. — Vai tiešām jūs viņam ņemsit ļaunā, ka viņš pameta mūs, kad mēs cīnījāmies pret viņa dzimto zemi, pameta tāpēc, lai aizstāvētu savu tēviju, savus tuviniekus un savus larus? Kurš no jums, nokļuvis Mitridata gūstā un ieskaitīts viņa pulkos, neuzskatītu par goda pienākumu pamest ienīstos barbaru karogus un atgriezties zem saviem karogiem, tiklīdz parādītos romiešu ērgļi?

Pēc šiem vārdiem atskanēja piekrišanas rūkoņa, tāpēc Katilīna, izmantodams labvēlīgo noskaņojumu, turpināja:

—    Nesen es, jūs un visa Roma vērojām un apbrīnojām šo spēcīgo un bezbailīgo vīru, kad viņš cirkā palika neuzvarams un izrādīja varonību, kura cienīga visdrošsirdīgākā karavadoņa, nevis vienkārša gladiatora. Un šis cilvēks, kas pelnījis daudz augstāku stāvokli un labvēlīgāku likteni, ir vergs tāpat kā mēs, viņš ir apspiests un nelaimīgs tāpat ka mēs, šis cilvēks jau pirms vairākiem gadiem ir iecerējis kādu grūtu, bīstamu, bet ļoti cildenu pasākumu: viņš ir r.idijis slepenu gladiatoru sazvērestību un saistījis savus bcidu brāļus ar svētu zvērestu; viņa nodoms ir kādu dienu kopā ar gladiatoriem sacelties pret tirāniem, kuri dzen tos nāvē amfiteātru arēnās par uzjautrinājumu skatītājiem, viņš grib izcīnīt brīvību, lai ikviens varētu doties uz savu dzimto zemi.

Katilīna apklusa un pēc maza brītiņa turpināja:

—    Vai mēs, jūs un es, jau sen nedomājām par to pašu? Ko prasa gladiatori? Tikai brīvību! Un ko prasām mēs? Pret ko citu gribam sacelties, ja ne pret to pašu oligar- hiju? Kopš republikā vara ir nedaudzu rokās, vienmēr viņiem un tikai viņiem meslus maksā karaļi, letrarhi, tautas un nācijas, bet visi pārējie, cienījami, krietni pilsoņi, dižciltīgie un nedižciltīgie, —j- mēs visi esam tikai padibenes, nelaimīgi, pazemoti, nicināmi un nicināti.

Satraukuma trīsas pārņēma jaunos patriciešus, viņu acis iezibsnījās naidā, dusmās un atriebības kārē.

Bet Katilīna turpināja:

—    Mūsu namos valda nabadzība, mēs esam iestiguši parādos, skumja ir mūsu tagadne un vēl skumjāka nākotne. Kas mums vēl palicis bez šīs nožēlojamās dzīves? Vai nebūtu pienācis laiks mosties?

—   Jā, modīsimies! — berzēdams acis, aizsmakušā balsī iesaucās Kurions, kas pusmiegā bija sadzirdējis Katilīnas vārdus, bet nebija izpratis to jēgu.

Lai gan sazvērniekus aizrāva Sergija runa, tomēr neviens nevarēja novaldīt smieklus, izdzirdīs Kuriona muļķīgo starpsaucienu.

—    Lai Minojs tevi parauj un tiesā pēc nopelniem, nolādētais putnu biedēkli, netīrais vīnamaiss! — Katilīna brēca, draudēdams piedzērušajam ar dūri.

— Turi muti un guli, sasodītais! — Bestija piebalsoja un tik stipri pagrūda Kurionu, ka tas atkrita garšļaukus savā guļasvietā.

Katilīna lēni iedzēra dažus malkus falernieša un pēc brīža turpināja:

—    Tātad, cienījamie jaunekli, es jūs šovakar ielūdzu, lai mēs kopīgi apspriestu, vai mūsu mērķa labā mums nevajadzētu apvienoties ar Spartaku un viņa gladiatoriem. Ja nolemsim sacelties pret nobijiem un senātu, kuru rokās ir augstākā vara, valsts kase un mūsu milzīgie leģioni, mēs vieni, protams, nespēsim uzvarēt un mums vajadzēs meklēt palīdzību pie tiem, kas māk aizstāvēt savas tiesības, grib tās īstenot un prot atriebt netaisnību. Nemantīgo karam pret bagātajiem, kam nekā netrūkst, vergu karam pret kungiem, apspiesto pret apspiedējiem jākjūst par mūsu kopēju pasākumu. Nesaprotu, kāpēc mēs nevarētu pieaicināt gladiatorus, vadīt tos, valdīt pār tiem un iesaistīt romiešu leģionāru rindās. Pārlieciniet mani par pretējo, un atliksim mūsu pasākumu uz labākiem laikiem!

Neapmierinātības rūkoņa, žesti un izsaucieni, kas pavadīja Katilīnas vārdus, nepārprotami liecināja, ka tie daudziem nebija patikuši. Kamēr namatēvs runāja, Spartaks loti uzmanīgi klausījās un vēroja jauno patriciešu izturēšanos, pēc tam mierīgā balsī, lai gan stipri bālu seju, iesāka:

—    Es ierados, lai izpildītu tā cilvēka, kuru es bezgala cienu, vēlēšanos, lai izpildītu tavu vēlēšanos, drošsirdīgais Katilīna, taču ēs neloloju pat visniecīgākās cerības, ka šos augstdzimušos patriciešus spēs pārliecināt tavi godīgie vārdi, par kuriem tu īstenībā pats arī neesi pārliecināts. Atļauj tu man un lai atjauj man ari tavi cienījamie draugi runāt bez aplinkiem un ^tklāt jums sirdi. Jūs, brīvos ļaudis, slaveno senču pēctecus, oligar- hijas kasta atstumj no valsts pārvaldes, nolaupa jums bagātības un varu. Šī tautai, drosminiekiem un novatoriem naidīgā kasta, kuras varenība jau vairāk nekā simts gadus aptumšo Romu ar ķildām un nemieriem un šobrīd kļuvusi stiprāka nekā jebkad, tā plosās pilsētā un izrīkojas ar jums pēc patikas.

Jūs gribat sacelties, lai gāztu pašreizējo senātu, lai apmainītu pastāvošos likumus ar citiem — tautai taisnīgākiem likumiem, ar tādiem, kas vienlīdzīgāk sadalītu bagātības un varu; jūs ar saviem draugiem gribat ieņemt tagadējo senatoru vietas. Bet jums, tāpat kā pašreizējiem valdniekiem, tautas viņpus Alpiem un viņpus jūras vienmēr būs un paliks barbari, un jūs vēlētos, lai tie pakļautos jūsu varai un maksātu jums meslus; jūs gribētu, lai jūsu mājokļi, kā tas pieklājas patriciešiem, būtu pilni ar vergiem un amfiteātros, tāpat kā šodien, tiktu rīkotas jūsu iemīļotās izrādes — asiņainās gladiatoru cīņas, kurās jūs, rītdienas uzvarētāji, varētu patīkami atpūsties pēc grūtajiem valsts darbiem. Lūk, tas ir viss, ko jūs vēlaties, un jūsu galvenās rūpes — kā pašiem ieņemt tagadējo valdnieku vielas.

Taču mums, nabaga gladiatoriem, pavisam citas vēlmes. Mēs tiekam nicināti, uzskatīti par zemāko šķiru, mums atņemta brīvība un dzimtene, mēs esam spiesti cīnīties cirku arēnās un brīviem pilsoņiem par laika kavēkli nokaut cits citu; mēs gribam pilnīgu brīvību, gribam atgūt dzimteni un savas mājas, tāpēc mums jāsaceļas ne vien pret pašreizējiem valdniekiem, bet arī pret tiem, kas nāks pēc viņiem, lai tos sauktu par Sullu vai Katilīnu, Cetēgu vai Pompeju, Lentullu vai Krasu. Taču, no otras puses, vai mēs, gladiatori, drīkstam cerēt, ka vieni bez jūsu vadības varēsim gāzt nesatricināmo un nepārspējamo Romas varu?… Nē, uzvara nav iespējama, tātad arī mūsu pasākumam jāizirst. Kāmēr es cerēju, ka tu, Katilīna, un tavi draugi būsiet mūsu uzticamie vadoņi, kamēr es ticēju, ka konsuli un patricieši nostāsies mūsu — gladiatoru leģionu priekšgalā un dos tiem savu vārdu un titulu, man vēl izdevās ar savu cerību liesmiņu iekvēlināt daudzo bēdu brāļu cerības. Bet tagad es redzu un no ilgajām sarunām ar tevi, Katilīna, esmu sapratis, ka ieaudzinātie aizspriedumi jums nekad nepieļaus kļūt par mūsu vadoņiem, tāpēc esmu pārliecināts par mūsu ieceru nepiepildāmību, ieceru, kuras es ilgi auklēju un loloju savos dvēseles dziļumos un kuras mani nepameta pat sapņos… Ar visdziļāko nožēlu es tagad svinīgi atsakos no tām kā no neizprotamas muļķības. Jo kā gan citādi lai nosauc mūsu sacelšanos pat tai gadījumā, ja mums izdotos sapulcināt piecus vai desmit tūkstošus? Kāda ietekme varētu būt man vai kādam citam no manas kārtas, kaut arī viņš būtu spēcīgāks par mani? Divi romiešu leģioni mūs sakautu pāris nedēļās, kā tas notika pirms divdesmit gadiem ar tiem tūkstošiem gladiatoru, kurus varonīgais romiešu jātnieks Minūcijs jeb Vēcijs, kā viņš pats sevi dēvēja, bija sapulcinājis Kapujas apkaimē; un, kaut gan gladiatorus vadīja stiprs un drošsirdīgs jauneklis no augstas kārtas, pretora Lukulla kohor- tas tos drīz vien izklīdināja.

Grūti aprakstīt, kādu iespaidu atstāja runa, ko teica Spartaks — šis barbars uh nicināmais vergs, par kādu viņu turēja viesu vairākums. Vieni apbrīnoja viņa daiļrunas mākslu, citi — viņa domu cēlumu, vēl citi — viņa politisko ideju dziļumu, bet visiem pārlieku patika lielā godbijība, kādu Spartaks parādīja Romas visvarenībai. Rudiārijs bija veikli paglaimojis patriciešu patmīlībai, un klātesošie savukārt neskopojās ar uzslavām varonīgajam trāķietim; viņi visi, sākot ar Lūciju Bestiju, piesolīja tam savu aizbildniecību un draudzību.

Vēl ilgi tika pārrunāts šis jautājums un izteikts ne mazums visdažādāko domu. Beidzot nolēma atlikt pasākumu uz labākām dienām, gaidot, ka drosmīgajam nodomam palīdzēs laiks un Fortūna.

Spartaks piedāvāja Katilīnam un viņa draugiem savus un to nedaudzo gladiatoru pakalpojumus, kuri ticēja trāķietim un cienīja viņu, it kā nejauši visu laiku uzsvērdams vārdu «nedaudzo». Pēc tam kad Spartaks ar Krišu bija dzēruši no draudzības kausa, kuru laida apkārt un kurā visi meta rožu lapiņas no saviem vainagiem, abi atvadījās no namatēva un viņa draugiem un atstāja patricieša māju. Augstmaņi velti pūlējās viņus pierunāt palikt uz līksmību, ko gatavoja pieņemamajā istabā jeb eksedrā.

Izgājis uz ielas, Spartaks Kriša pavadībā devās uz Sullas mājas pusi.

Viņi vēl nebija paspēruši ne pāris soļu, kad Kriss pirmais pārtrauca klusumu:

—    Ceru, tu man paskaidrosi…

—   Hērakla vārdā, klusē! — Spartaks viņu pusbalsī apsauca. — Vēlāk visu uzzināsi.

Ne vārda nepārmīdami, viņi nogāja apmēram trīs simti soļu. Pirmais ierunājās rudiārijs; viņš uzmanīgi palūkojās apkārt un, pagriezies pret gailu, klusu teica:

—    Tur bija pārāk daudz ļaužu un ne visi mūsu pusē; bez tam šiem jaunekļiem prāti vēl pārāk nenobrieduši, lai tiem varētu uzticēties. Tu dzirdēji: viņiem mūsu sazvērestība ir beigusi pastāvēt, tā izgaisusi kā bezprātīgā sapnis. Dodies tūliņ uz Akciāna gladiatoru skolu un pārmaini mūsu paroli un slepeno zīmi — rokas spiedienu! Turpmāk parole vairs nebūs Gaisma un Brīvība, bet Izturība un Uzvara un norunātā zīme — nevis trīs īsi rokas spiedieni, bet trīs viegli labās rokas rādītāja pirksta uz- sitieni pa otra labās rokas plaukstu.

Un Spartaks, saņēmis Kriša labo roku, uzsita trīs reizes ar savu rādītājpirkstu pa viņa plaukstu, sacīdams:

—    Lūk, tā! Saprati?

—    Sapratu, — Kriss atbildēja.

—   Bet tagad ej un pasteidzies! Lai katrs inanipula vecākais brīdina savus piecus gladiatorus un paziņo viņiem, ka mūsu sazvērestību tik tikko neatklāja. Un ikvienam, kas izrunās veco paroli vai lietos veco pazīšanās zīmi, jāatbild, ka zudusi vismazākā cerība un pilnīgi atmests neprātīgais nodoms par sacelšanos. Rīt agri satiksimies Jūlija Rabēcija skolā.

Paspiedis Krišam roku, Spartaks šķīrās no viņa un ātriem sojiem devās uz Sullas māju, ko drīz vien sasniedza, un pieklauvēja pie durvīm. Vārtnieks viņam atvēra un aizveda uz istabiņu, kur Valerijas dzīvojamās telpās mājoja viņa māsa Mirca.

Meitene jau bija pilnā mērā ieguvusi savas kundzes labvēlību un veica svarīgu pienākumu — pārzināja Valerijas tualeti. Pašreiz Mirca ar nepacietību gaidīja brāli, un, tiklīdz Spartaks ienāca istabā, viņa metās tam ap kaklu, skūpstīja un glāstīja brāļa seju.

Kad pirmais vētrainais jūtu uzplūdums bija aprimis, Mirca ar priekā starojošu seju pastāstīja brālim, ka viņa nekad to nebūtu aicinājusi tik vēlā stundā, ja viņas kundze Valerija nepavēlētu to darīt. Valerija bieži un ilgi mēdzot runāt par Spartaku un iztaujāt Mircu par brāli, izrādīdama Spartaka liktenim tik lielu līdzdalību, kādu dižciltīga matrona parasti neizrāda, apjautājoties par ru- diāriju vai gladiatoru. Uzzinājusi, ka Spartaks vēl nav stājies darbā, Valerija pavēlējusi viņu šovakar ataicināt, lai piedāvātu viņam vadīt gladiatoru skolu, ko Sulla nesen bija nodibinājis savā Kūmas vasarnīcā.

Grūti aprakstīt prieku, kāds atplaiksnījās Spartaka sejā, dzirdot Mircas vārdus; viņš sarka un bālēja, un viņa prātā, bez šaubām, drūzmējās neparastas domas, jo viņš enerģiski kratīja galvu, it kā gribēdams tās atvairīt.

—    Bet, ja es uzņemšos vadīt šo nelielo gladiatoru skolu, vai Valerija gribēs, lai es atkal pār^iodos verdzībā, vai atstās mani brīvībā? — Spartaks beidzot jautāja misai.

—    Par to viņa man nav neko teikusi, — Mirca atbildēja, — bet, spriežot pēc viņas laipnā noskaņojuma pu t tevi, esmu pārliecināta, ka viņa tevi atstās brīvībā.

—    Tātad Valerija ir ļoti laba?

—    Viņa ir tikpat laba, cik skaista.

—    O, tad viņas labsirdībai nav robežu!

—    Šķiet, ka viņa tev ļoti patīk.

—    Man? … Neizsakāmi patīk, bet jūtu pret viņu padevīgu un cieņas pilnu godbijību, kādu pieklājas izjust cilvēkam manā nožēlojamā stāvoklī pret tik ievērojamu matronu.

—    Nu, tad klausies… bet, dieva dēļ, Valerijai ne vārda, jo viņa man stingri aizliedza tev to teikt… Šīs maigās un padevīgās jūtas tev katrā ziņā iedvesuši augstie dievi — šīs jūtas ir tavs pateicības parāds Valerijai, jo viņa bija tā, kas toreiz cirkā pārliecināja Sullu dot tev brīvību.

—    Kā? . . . Vai tas tiesa? — Spartaks iesaucās, nodrebēdams pie visām miesām un stipri nobālis.

—    Tiesa, tiesa! Tikai vēlreiz lūdzu tevi — neliec viņai manīt, ka tev tas ir zināms!

Kādu brīdi Spartaks stāvēja, galvu noliecis un, šķita, iegrimis domās, kamēr Mirca turpināja:

—    Tagad man jāiet paziņot Valerijai par tavu ierašanos, lai, dabūjusi atļauju, es varētu tevi vest pie viņas.

Un viegla kā taurenītis Mirca izspurdza pa sānu durtiņām, bet Spartaks bija tā aizdomājies, ka pat nepamanīja māsas iziešanu.

Pirmo reizi rudiārijs redzēja Valeriju pirms pusotra mēneša, kad bija atnācis uz Sullas māju apciemot māsu; Spartaks sadūrās ar augstdzimušo matronu portikā, kad viņa devās uz nestuvēm.

Valerijas bālā seja, tumšās, mirdzošās acis un ogļu melnās cirtas atstāja uz Spartaku negaidīti spēcīgu iespaidu. Viņš sajuta pret to savādu, neizskaidrojamu tieksmi, kurai nav iespējams pretoties; un pēkšņi viņā dzima degoša vēlēšanās noskūpstīt kaut apmali tunikai, ko valkā šī sieviete, kura viņam šķita daiļa kā Minerva, cēla kā Junona, piemīlīga un valdzinoša kā Venera,

Noslēpumaini fluīdi, kuri var likties neizskaidrojami, bet kurus nevar noliegt, neapšaubāmi strāvoja starp

l

Spartaku un Valeriju, lai gan Sullas sievas dižciltība un augstais stāvoklis prasīja lielu atturību attiecībās ar cilvēku, kas atradās tik nožēlojamā stāvoklī kā Spartaks. Tomēr ari Valerijā no pirmā skatiena, kā mēs to redzējām, dzima tādas pašas jūtas, kādas satrauca gladiatora dvēseli, kad viņš pirmo reizi ieraudzīja Valeriju.

Sākumā nabaga trāķietis gribēja aizdzīt no savas sirds šīs nepazītas jūtas, jo saprāts viņam teica, ka mīlestība uz Valeriju ir bezgala liela muļķība, tīrais neprāts, tādai mīlestībai ceļā stāv nepārvarami šķēršļi. Taču domas par šo sievieti viņam uzmācās atkal un atkal, neatlaidīgi un visspēcīgi, nepameta viņu dienas rūpēs un pienākumos, ar katru brīdi aizvien stiprāk satrauca viņa prātus, līdz beidzot kļuva tik spēcīgas, ka pilnīgi pārņēma savā varā visu viņa būtni.

Un tā bieži, pats to nemanīdams, gandrīz vai kāda noslēpumaina spēka vilināts, Spartaks devās uz Sullas namu, noslēpās portikā aiz kolonnas un gaidīja iznākam Valeriju. Cienījamā matrona viņu nepamanīja, taču gladiators matronu redzēja daudzas reizes, un ar katru reizi Valerija viņam šķita daiļāka, ar katru dienu viņa jūtas kļuva spēcīgākas; viņš cienīja, mīlēja, pielūdza šo sievieti, tomēr savas jūtas viņš neprastu izskaidrot, arī pats sev ne.

Tikai vienu reizi Valerija viņu ievēroja, un vienu mirkli nabaga rudiārijam šķita, ka tā paraudzījās viņā labvēlīgi, gandrīz maigi, varbūt pat ar mīlestības pilnu skatienu; bet viņš tūliņ atvairīja šo domu, uzskatīdams to par halucināciju, satrauktās fantāzijas izdomu, jo viņš loti labi saprata, ka tamlīdzīgas domas viņu var padarīt traku.

Ja nabaga gladiatora dvēsele atradās tādā stāvoklī, tad viegli iedomāties, cik lielu iespaidu uz viņu atstāja Mir- _cas vārdi.

«Atrodos še, Sullas namā,» nelaimīgais domāja, «dažus solus no sievietes, nē — dieves, kuras dēļ esmu gatavs atdot savas asinis, godu un dzīvību; esmu šeit un drīz būšu pie viņas, varbūt divatā ar viņu, dzirdēšu viņas balsi, redzēšu tuvumā viņas seju, acis, smaidu…» Spartaks vēl nekad nebija redzējis Valerijas smaidu, bet tam vajadzēja būt kā pavasara debesīm — burvīgam, brīnišķīgam, dievišķam. Tikai nedaudzi acumirkļi viņu šķir no bezgalīgās, negaidītās laimes, par kuru viņš pat nebija uzdrošinājies sapņot… Kas noticis? Varbūt viņš ir saldas vīzijas upuris vai atrodas kvēla mīlētāja iztēle:; varā? Bet varbūt viņš zaudē prātu? Vai, sev par nelaimi, ir jau to zaudējis?

Pie šīm domām nelaimīgais nodrebēja un ar plaši ieplestām acīm un mulsu skatienu palūkojās visapkārt, meklēdams māsu, kuras vairs nebija istabā. Viņš pielika roku pie pieres, it kā gribēdams apturēt trako asiņu pul- sējumu deniņos un izkliedēt miglu, kas, šķiet, aizplīvuroja viņa saprātu, un tikko dzirdami čukstēja:

—    Ak, dievi, nejaujiet man zaudēt prātu!

Spartaks vēlreiz paskatījās apkārt, tad maz pamazām sāka atgūties un aptvert, kur atrodas.

Tā bija viņa māsas istabiņa: vienā kaktā stāvēja šaura gultiņa, gar sienu divi apzeltīti soliņi, nedaudz tālāk mazs koka skapis ar bronzas apkalumiem, virs skapja ķirzak- veidīga apdedzināta zaļgana māla eļļas lampiņa; no ķirzakas mutes izkārās dakts, kas degdama vāji apgaismoja istabu.

Spartaks bija tā apstulbis, ka vēl arvien nespēja atbrīvoties no domas, ka viņš sapņo vai zaudējis prātu. Nedrošiem soļiem viņš piegāja pie skapīša, ielika kreisās rokas rādītāja pirkstu lampiņas liesmā un turēja tik ilgi, līdz svelošās sāpes pārliecināja, ka viņš nesapņo.

Tad Spartaks ar pārcilvēcisku gribasspēku pūlējās nomierināt satrauktās asinis — un pamazām viņam arī izdevās apvaldīt savas jūtas. Kad pēc brīža Mirca atgriezās un aicināja viņu uz Valerijas konklāvu, viņš ārēji bija gluži mierīgs, pat jautrs, lai gan sirds neprātīgi dauzījās krūtīs ūn sejā — ne asins lāsītes.

Mirca pamanīja viņa pēkšņo bālumu un norūpējusies jautāja:

—    Kas tev kaiš, Spartak? Vai tu slikti jūties?

—    Nē, nē… nekad vēl neesmu juties tik labil — rudiārijs atbildēja, sekodams māsai.

-Nokāpuši lejā pa kāpnēm (vergi romiešu mājās vienmēr dzīvoja augšējā stāvā), abi devās uz konklāvu, kur Valerija viņus jau gaidīja.

Par konklāvu sauca attālāku istabu, kur romiešu matrona lasīja, pieņēma tuvākos draugus un intīmi parunājās (šodien mēs to nosauktu par darba istabu), un tā, protams, atradās blakus mājas kundzes dzīvojamām telpām.

Valerijas konklāvs izvietojās ziemas mājokli (patriciešu mājās parasti bija tikpat daudz atsevišķu mājokļu, cik gadalaiku). Tā bija neliela, mājīga istaba, kurā grezna austrumnieku auduma aizkaru krokas prasmīgi apslēpa skārda apsildāmās caurules, kas pat visaukstākajā laikā telpā uzturēja patīkamu siltumu.

Konkl, va sienas klāja krāšņa, gaišzila zīda drānas drapējums, kas sniedzās no griestiem gandrīz līdz pašai grīdai un krita savdabīgās krokās; gaišzilo zīdu kā balts mākonis pārsedza plāns, sniegbalts plīvurs, bagātīgi izrotāts ar svaigām rozēm, kas izplatīja istabā liegu smaržu.

No griestiem nokarājās grezna apzeltīta lampa ar trim degļiem; tā atgādināja rozi lapu vainagā — slavena grieķu mākslinieka darbs. Lampa meta vāju, blāvi zilu gaismu un izplatīja smalku arābu smaržu aromātu; šī smarža bija bagātīgi piejaukta eļļai, ar ko savukārt bija piesūcinātas degošās daktis.

Gaumīgajā, austrumnieciski iekārtotajā telpā neredzēja citas mēbeles kā zemu, platu guļamo ar vienu atzveltni, uz tā mīkstus dūnu spilvenus balta un zila zīda pārvalkos, tad vēl dažus ar tādas pašas krāsas drēbi apklātus solus un mazu — tikko četrus sprīžus augstu, ļoti greznu sudraba skapīti ar četrām nelielām atvilktnēm, uz kurām ar izcila meistara roku bija I iegravētas četras Sullas uzvaras.

Uz skapīša stāvēja balts kalnu kristāla dzeramtrauks, izrotāts koši sarkaniem izciļņiem un ziedu veidojumiem, — dārgs slaveno arretīniešu meistaru darinājums; traukā bija atspirdzinošs augļu sulas dzēriens, tas bija ieliets arī mozaīkstikla tasē, kas atradās blakus dzeram- traukam. Tase bija Sullas kāzu dāvana Valerijai, īsts dārgums, jo maksāja trīsdesmit vai četrdesmit miljonus sesterciju; tpdas tases tolaik bija liels retums un tāpēc tik dārgas.

Nomaļajā, klusajā un smaržu pilnajā telpā vēlajā nakts stundā, puszviļus atlaidusies uz atzveltņa, gulēja daiļā Valerija; viņa bija ietinusies mirdzoši baltā vilnas tunikā ar gaišzilas lentes apmali. Melns biezu jo biezu, nevērīgi izlaistu matu vilnis tikai daļēji sedza skaistos Olimpa dievei līdzīgos plecus, sniegbaltās, puskailās rokas un krūtis. Atbalstījusies ar elkoni uz spilvena, viņa atspieda galvu pret savu mazo, rožaino plaukstu.

Valerijas acis bija pievērtas, seja nekustīga, šķita, it kā viņa gulētu, bet īstenībā viņa bija iegrimusi domās, kas droši vien bija liegas un tīkamas, jo daiļā matrona bija pilnīgi noslēgusies sevī un nemaz nepamanīja, ka verdzene ieveda konklāvā Spartaku. Viņa pat nepakustējās, kad, Mircai ienākot un aizejot, viegli iečīkstējās durvis,

Spartaka seja bija balta kā Paras marmors, bet degošais skatiens cieši pievērsts daiļajai matronai; viņš -ilgi stāvēja klusēdams, pilnīgi ieslīdzis godbijīgā apcerē, kas izraisīja viņā neaprakstāmu, nekad neizjustu dvēseles satraukumu.

Tā pagāja daži acumirkļi. Ja Valerija pati nebūtu aizmirsusi visu pasauli, viņa varētu skaidri sadzirdēt straujo, nevienmērīgo elpu rudiārija krūtīs. Tad pēkšņi Sulias sieva satrūkās, it kā viņu kāds būtu saucis un pavēstījis, ka Spartaks ir ieradies. Piecēlusies sēdus, viņa pagrieza pret traķieti spēji pietvīkušo seju un, dziļi nopūtusies, ļoti maigā balsī sacīja:

—    A … tu esi šeit?

To dzirdot, Spartakam visas asinis saskrēja galvā. Viņš paspēra soli uz Valerijas pusi, pavēra lūpas, it kā gribēdams ko teikt, bet nevarēja izrunāt neviena vārda.

—    Lai dievi tevi sargā, drosmīgais Spartak! — laipni smaidīdama un pamazām atgūdamās, Valerija sacīja.

_ — Un … un… sēdies, — viņa piebilda, norādīdama uz solu.

Šoreiz arī Spartaks saņēmās un drebošā balsī klusu at- - bildēja:

—    Ak, dievišķā Valerija, dievi man ir labvēlīgāki, nekā es to pelnu, ja tie man ir dāvājuši pašu lielāko žēlastību, kāda vien var aplaimot mirstīgo: tie ir dāvājuši man tavu laipnību.

—    Tu esi ne vien drosmīgs, bet arī labi audzināts, — Valerija piemetināja, un viņas acis priekā iemirdzējās.

Tad pēkšņi viņa tam vaicāja grieķu valodā:

—    Dzimtenē tu laikam biji viens no savas tautas vadoņiem, pirms kriti gūstā?

—    Es biju vadonis vienai no visspēcīgākajām trā- ķiešu ciltīm Rodopes kalnos, — Spartaks atbildēja tai pašā valodā; viņš runāja ja ne atēniešu, tad vismaz lieliskā aleksandriešu dialektā. — Man bija māja, milzīgi aitu un vēršu ganāmpulki, leknas pļavas. Es biju bagāts,

varens, laimīgs, un, tici man, dievišķā Valerija, es mīlēju cilvēkus, biju taisnīgs, dievbijīgs, krietns …

Spartaks apklusa, tad, dziļi nopūties, turpināja:

—    Es nebiju barbars, nebiju nicināts un nelaimīgs gladiators!

Trāķieša balss no spēcīgā pārdzīvojuma drebēja.

Valerijai kļuva viņa žēl, un tās dvēselē pamodās dīvainas jūtas; daiļā matrona laipni uzlūkoja rudiāriju ar labsirdībā starojošām acīm.

—    Man par tevi daudz stāstījusi tava labā māsa Mirca; pazīstu tavu neparasto varonību, bet tagad, runājot ar tevi, pilnīgi pārliecinos, ka tu nekad neesi bijis nicināms, taču pēc savām prāta spējām, smalkajām manierēm un paražām vairāk līdzinies grieķim nekā barbaram.

Grūti izteikt, kādu iespaidu uz Spartaku atstāja šie mīlīgā balsī teiktie vārdi. Rudiārija acis kļuva valgas no asarām, un viņš neskanīgā balsī atbildēja:

—    Ak, lai augstie dievi tevi svētī… par taviem līdzjūtīgajiem vārdiem … žēlsirdīgā sieviete … un padara tevi par vislaimīgāko no visiem mirstīgajiem, kā tu to pelni!

Valerija neprata apslēpt satraukumu, par to liecināja viņas izteiksmīgo acu mirdzums un aprautā, ātrā elpa.

Spartaks bija kā apmāts: viņam šķita, ka viss notiekošais ir tikai māns, ka viņš ir murgu vīzijas varā. Tomēr gladiators ar visu sirdi ļāvās šim brīnišķīgajam sapnim, pasakainajai burvībai un laimes ilūzijai. Viņš raudzījās Valerijā ar jūsmīgu, pazemīgu un pielūgsmes pilnu skatienu, kā izslāpis klausījās tās melodiskajā balsī, kas viņam atgādināja paša Apollona arfas skaņas, vēroja Valerijas mirdzošās acis, kuras solīja mīlestības svētlaimi; un, lai gan viņš nespēja ticēt un neticēja tam, kas skaidri atspoguļojās daiļās matronas acīs, un uzskatīja visu par savu pārkairināto smadzeņu halucināciju, viņš tomēr nenovērsa no Valerijas mīlestības pilno skatienu, kas kvēloja kā ugunīga lava un mirdzēja kā saules stars, jo Valerijas dievišķīgajās acīs bija visa viņa dzīves jēga, visas viņa jūtas un domas piederēja vienīgi Valerijai.

Pēc Spartaka pēdējiem vārdiem iestājās ilgs klusums, varēja dzirdēt tikai matronas un trāķieša smago elpu. Gandrīz neapzināti abi bija iegrimuši vienās domās, abu sirdis strauji pukstēja vienā ritmā, tāpēc viņi apmulsuši klusēja.

Valerija pirmā pārtrauca bīstamo klusumu un sacīje Spartakam:

—   Tā kā tev pašreiz nav nekādu pienākumu, vai tu negribētu vadīt skolu, kurā sešdesmit vergu un kurus Sulla nolēmis likt apmācīt par gladiatoriem savā lauku mājā Kumā?

—   Esmu gatavs darīt visu, ko vien tu vēlētos, jo esmu tavs vergs un viss piederu tev, — tikko dzirdami atteica Spartaks un ar neatvairāmu padevību un maigumu cieši uzlūkoja matronu.

Valerija kādu brīdi klusēdama vērīgi skatījās uz Spartaku, tad piecēlās un, it kā iekšēja nemiera mocīta, pagājās pāris solu pa istabu, pēc tam apstājās rudiārija priekšā, vēlreiz mēmā klusumā uzmanīgi palūkojās uz viņu un tikko dzirdami vaicāja:

—   Spartak, saki man atklāti — ko tu pirms dažām dienām, noslēpies aiz kolonnas, darīji manas mājas portikā?

Gladiatora bālā seja pietvīka tumši sarkana, viņš nokāra galvu un neko neatbildēja. Pāris reižu viņš mēģināja paskatīties uz Valeriju un teikt kādu vārdu, taču vārdi nenāca pār lūpām: māca bezgala liels kauns, jau iedomājoties vien, ka Valerija uzminējusi viņa noslēpumu un savā sirdī smejas par Spartaka neizsakāmi lielo nekaunību, jo viņš bija uzdrošinājies pacelt savu nicināmo gladiatora skatienu uz pašu daiļāko un slavenāko romiešu matronu.

Tad Spartaks izjuta visu sava apkaunojošā, nepelnītā stāvokļa smagumu, sirds dzijumos nolādēja karu un ienīsto Romas varenību; viņš cieši sakoda zobus, trīcēdams no aizturētām asarām, apkaunojuma, sirdssāpēm un niknuma.

Neprazdama izskaidrot Spartaka klusēšanu, Valerija paspēra soli uz viņa pusi un vēl maigāk un laipnāk nekā iepriekš jautāja:

—    Saki man … ko tu darīji?

Galvu nepacēlis, rudiārijs noslīga pie Valerijas kājām un murmināja:

—    Piedod! Piedod man!… Liec uzraugam mani pērt ar rīkstēm! … Lai mani sit krustā Sestercijas laukā … esmu to pelnījis!

—   Ko tas nozīmē?… — Valerija vaicāja, saņemdama Spartaku pie rokas un mudinādama piecelties.

—          Bet zvēru, es tevi dievināju, kā dievina Veneru un Junonu!

—           A! — matrona priecīgi iesaucās. — Tu nāci, lai mani redzētu! …

—    Es nācu, lai tevi pielūgtu. Piedod… piedod!…

—          Piecelies, Spartak, cēlsirdīgais! — Valerija teica satrauktā balsī, cieši spiezdama rudiārija roku.

—           Nē, nē, mana vieta ir še pie tavām kājām, ak, dievišķa Valerija! …

Un, satvēiis viņas tunikās malu, Spartaks kvēli un drudžaini skūpstīja to.

—           Piecelies, piecelies! Ne jau tur ir tava vieta, —1 Valerija čukstēja trīsēdama.

Spartaks piecēlās, apklāja viņas rokas kvēliem skūpstiem un, lūkodamies uz viņu ar mīlestības pilniem skatieniem, gandrīz kā neprātā, neskanīgā, tikko sadzirdamā balsī atkārtoja:

—    Ak, dievišķā … dievišķā … dievišķā Valerijai

SESTĀ NODAĻA

DRAUDI, INTRIGAS UN BRIESMAS

—          Tātad vai tev ir kas zin&ms vai nav? Vai tev ir rokās kāds intrigas pavediens? — vaicāja brīnumdaiļā grieķu kurtizāne Eitibīda, atlaidusies uz mīkstajiem purpura spilveniem savā pieņemamajā istabā jeb eksedrā. Viņa apdzīvoja kādu namu Svētajā ielā, netālu no Jana tempja.

Kurtizānes sarunu biedrs bija ap piecdesmit gadu vecs vīrs ar bezbārdainu, sievišķīgu seju, bet stipri izvagotu grumbām, kuras vāji apslēpa baltais un sarkanais grims; pēc tērpa tūliņ varēja pateikt, ka tas ir aktieris. Nenogaidījusi atbildi, Eitibīda piemetināja:

—           Vai tu gribi zināt, ko es domāju par tevi, Metro- bij?… Nekad neesmu tevi sevišķi augstu vērtējusi, bet tagad redzu, ka tu neesi ne plika graša vērts.

—           Zvēru pie sava labvēļa Moma maskas! — griezīgā balsi iespiedzās aktieris. — Ja tu nebūtu Eitibīda, daiļāka par pašu Diānu un kairinošāka par Veneru, dodu tev savu Metrobija — Kornēlija Sullas vistuvākā drauga jau trīsdesmit gadus godavārdu, ka es pamatīgi sadusmotos

uz tevi! Un, ja to būtu teicis kāds cits, zvēru pie Hērakla Uzvarētāja, es novēlētu viņam laimīgu ceļu uz Stiksas krastiem, pagrieztu muguru un aizietu!

—    Bet ko tu esi izdarījis šajā laikā? Ko esi uzzinājis par viņu plāniem?

—    Tūliņ pateikšu … Daudz un neko.

—    Kā to saprast?

—    Pacieties, tūliņ visu izskaidrošu. Ceru, tu nešaubies, ka es, Metrobijs, vecais aktieris, kas jau trīsdesmit gadus izpildu sieviešu lomas tautas svētkos, protu savaldzināt ļaudis, it sevišķi, ja tie ir barbari un rupji vergi, bet vēl jo vairāk, ja tie ir vistumšākie barbari — gladiatori, turklāt ja sava mērķa sasniegšanai varu šiem ļaudīm piesolīt tik drošu līdzekli kā zeltu.

—    Tāpēc jau es tev lūdzu uzzināt viņu nodomus, ka nešaubījos par tavu izveicību, bet…

—    Mēģini taču saprast, brīnumdaiļā Eitibīda, ja man vajadzēja pierādīt savu izveicību, atklājot gladiatoru sazvērestību, tad pašreiz tev mana izveicība būs jāizmanto citam nolūkam un citādā veidā, jo es nevaru atklāt gladiatoru sazvērestību gluži vienkārši tāpēc, ka neviens nedomā sacelties.

—   Patiesi? Vai esi par to pārliecināts?

—   Pārliecināts, pilnīgi pārliecināts, skaistā meitene.

—    Bet pirms diviem mēnešiem… jā, ne vairāk kā pirms diviem mēnešiem man bija drošas ziņas, ka gladiatori nodibinājuši slepenu savienību, ka viņiem ir sava parole, pazīšanās zīmes un iemīļotas dziesmas un, šķiet, viņi gatavoja sacelšanos, kaut ko līdzīgu vergu dumpim Sicīlijā.

—    Vai tu nopietni ticēji, ka gladiatori spēj sacelties?

—    Kāpēc gan ne?… Vai tad viņi neprot cīnīties? Vai neprot mirt?

—   Amfiteātros …

—   Ja viņi prot cīnīties un mirt, lai izklaidētu pūli, kāpēc gan viņi neprastu cīnīties un iet nāvē par savu brīvību?

—   Ja tu saki, ka tev ir bijis zināms… tad jau viņi patiesi bija nodomājuši sacelties, bet varu tev apgalvot, ka šodien viņiem tāda nodoma vairs nav.

—    Ak! — Daiļā grieķiete nopūtās un kļuva domīga. — Manuprāt, zinu iemeslu; baidos, ka esmu to uzminējusi.

—    Jo labāk! Man turpretim nav zināms iemesls — un es pat nevēlos to uzzināt!

—    Gladiatori būtu apvienojušies un sacēlušies, ja viņus vadītu Romas patricieši — tie, kas ir pret pastāvošiem likumiem un senātu.

—    Bet, tā kā starp Romas patriciešiem, lai arī cik zemiski tie būtu, nekad neatrastos tik lieli nelieši, kas nostātos gladiatoru priekšgalā, tad …

—    Tomēr bija tāds brīdis… Bet nu diezgan par to! Saki man, Metrobij …

—    Vispirms apmierini manu ziņkārību, — aktieris teica, — no kā tu uzzināji par gladiatoru sazvērestību?

—    No kāda grieķa… mana tautieša — arī gladiatora …

—    Tu, Eitibīda, esi varenāka virs zemes nekā Jupiters debesīs. Ar vienu kāju tu stāvi oligarhu Olimpā, ar otru vienkāršās tautas dūkstājā …

—    Daru, ko spēju, lai iegūtu …

—    Ko tad?

—    Lai iegūtu varu! — Eitibīda iekliedzās no uztraukuma trīcošā balsī un pielēca kājās. Viņas seja bija dusmu izķēmota, acis baismi zibsnīja dziļā naidā, drosmē un nesatricināmā apņēmībā, kādu nekad nevarēja gaidīt no trauslās, apbrīnojami daiļās meitenes. — Lai iegūtu varu, bagātību, ietekmi, cilvēku skaudību… un, — viņa daudz klusāk piebilda, — lai spētu sevi atriebt!

Kaut gan Metrobijs bija pieradis daudz ko redzēt uz skatuves, viņš tomēr bija ļoti pārsteigts un, muti atplētis, skatījās uz Eitibīdas pārvērsto seju. Pamanījusi viņa izbrīnu, meitene pēkšņi skaļi iesmējās un teica:

—    Vai nav tiesa, ka es arī varu nospēlēt Medeju — ja ne gluži tik lieliski kā Galerija Embolārija, tad tomēr diezgan labi! Tu jau stāvi kā sālsstabs, nabaga Metrobij! Tu esi vecs un pieredzējis aktieris, bet vēl arvien izturies kā sieviete un bērns.

Un Eitibīda atkal iesmējās, galīgi apmulsinādama Metrobij u.

—    Tātad kas man jāiegūst? — pēc brīža vaicāja kurtizāne. — Kas man jāiegūst, tu vecais muļķi?

To teikdama, viņa iesita Metrobijam ar knipi pa degunu un smiedamās turpināja:

—    Man jāiegūst vara, lai kļūtu tikpat bagāta kā Sullas mīļākā Nīkopole vai vecā kurtizāne Flora, kas bija līdz ausīm iemīlējusies Gnejā Pompeja un pat nopietni saslima, kad viņš to pameta. Ar mani tā nekad nenotiks, zvēru pie Pafas Veneras! Man jākļūst bagātai, ļoti bagātai, vai tu saproti, vecais stulbeni, lai varētu izbaudīt visus priekus, ko sniedz dzīve, jo pēc nāves, kā māca dievišķais Epikūrs, ir nebūtība! Vai tagad tu saproti, kāpēc es izmantoju visu savu mākslu, visus savaldzināša- nas paņēmienus, ar kuriem daba mani tik bagātīgi apveltījusi? Un kāpēc es cenšos ar vienu kāju stāvēt Olimpā, bet ar otru dubļos un …

—    Bet dubļi aptraipa.

—    Tos vienmēr var nomazgāt. Vai tad Romā pirtis trūkst, netīreli? Varbūt manā namā vannas nav? Ak, paklausieties, augstie dievi, paklausieties tikai, kas man iedomājies lasīt traktātu par morāli! … Cilvēks,' kas visu mūžu nodzīvojis visriebīgāko neķītrību un visnekrietnāko neģēlību bezdibenī!

—    Mitējies! Neglezno manu attēlu ar tik spilgtām krāsām, tu riskē parādīt to pārāk līdzīgu, un ļaudis aizbēgs pa kaklu pa galvu, ieraugot tik netīru personu! Es tikai pajokoju. Kas man daļas gar morāli?

To teikdams, Metrobijs piegāja pie kurtizānes, saņēma viņas roku un sāka to skūpstīt.

—    Pateicīgā sirds, kad tu mani apbalvosi? — aktieris vaicāja.

—    Apbalvošu? … Pateicīgā sirds? … Par ko tad I41 es tev pateiktos, vecais satīr? — Eitibīda jautāja, atraudama roku un iesizdama Metrobijam pa seju. — Vai tu esi atklājis gladiatoru sazvērestību?

—    Bet, brīnumdaiļā Eitibīda, — vecais gaudās žēlabainā balsī, padevīgi sekodams grieķietei, kas staigāja pa istabu šurp un turp, — vai tad es varēju atklāt to, kā nemaz nav?… Vai es to varēju, mana mīļotā, vai es varēju?…

—    Nu labi, — sacīja kurtizāne, pievērsdama aktierim mīlīgu skatienu un liegi pasmaidīdama, — ja tu vēlies nopelnīt manu pateicību, ja vēlies, lai izsaku tev savu atzinību. .

—    Pavēli, pavēli, brīnišķā meitene …

—    Tad turpini izsekot gladiatorus, jo neesmu pārliecināta, ka viņi būtu pilnīgi atmetuši savu nodomu par sacelšanos.

—    Izsekošu viņus Kumā, došos ari uz Kapuju..,

—    Ja gribi ko atkiāt, galvenokārt jāizseko Spartaks.

Un, izrunājot šo vārdu, Eitibīda nosarka līdz ausu galiem.

—    Kas attiecas uz Spartaku, tad es viņam jau veselu mēnesi sekoju pa pēdām ne tikai tevis labad, bet ari sevis … pareizāk sakot, Sullas dēļ.

—    Kā?… Ko tu teici? … — spēji ievaicājās kurtizāne, tuvodamās Metrobij am.

Aktieris palūkojās visapkārt, it kā baidīdamies, ka viņu kāds varētu noklausīties, un, pielicis rādītāja pirkstu pie lūpām, klusu sacīja Eitibīdai:

—    Tās ir manas aizdomas… mans noslēpums. Bet, tā kā varu kļūdīties un runa ir par Sullu… tad es par to nebildīšu nevienam ne vārda, pirms nebūšu pārliecinājies, ka manas aizdomas ir pareizas.

Kamēr Metrobijs runāja, Eitibīdas sejā pavīdēja uztraukums, ko aktieris nespēj izskaidrot. Un, tiklīdz kurtizāne izdzirda, ka viņš nekādā ziņā negrib atklāt noslēpumu, tās vienīgā doma bija visu uzzināt. Bez noslēpumainajiem iemesliem, kas pamudināja grieķieti iztaujāt aktieri, viņu kūdīja sievietes ziņkāre, bet, iespējams, daiļava vēlējās arī pārbaudīt, cik lielā mērā viņa spēj savaldzināt veco izvirtuli.

—    Varbūt Spartaks tīko pēc SUllas dzīvības?

—    Nē taču! Kas tev nāk prātā!

—    Par ko tad ir runa? „

—    Nevaru tev teikt… varbūt vēlāk … ,

—    Tūliņ, tūliņ tu man to pateiksi! Vai nav tiesa — tu man to izstāstīsi, mīļais Metrobij? — viņa ātri piebilda, saņēma aktiera roku un ar savu mīksto delnu glāstīja tā novītušo seju. — Vai tu šaubies par mani?… Vai tu vēl neesi pārliecinājies, cik es esmu nopietna un cik ļoti atšķiros no citām sievietēm?… Vai tu pats daudzreiz neesi apgalvojis, ka es varētu būt astotais grieķu gudrais?… Zvēru pie sava aizstāvja Apollona, ka neviens neuzzinās to, ko tu man pateiksi! Runā, izstāsti savai Eitibīdai, labais Metrobij! Mana pateicība būs bezgalīga.

Tā viņa priecināja Metrobiju, glāstīdama, apveltīdama ar maiguma pilniem skatieniem un apburošiem smaidiem veco vīru, un drīz vien panāca savu.

—    Kā redzams, netikšu no tevis vaļā, pirms nebūšu izpildījis tavu vēlēšanos, — Metrobijs beidzot sacīja.

—   Nu, tad klausies! Man ir aizdomas un ne bez iemesla, ka Spartaks iemīlējies Valerijā un Valerija viņā.

—           O, zvēru pie erīniju atriebības liesmām! — Eitibīda iekliedzās, dūres vīstīdama un pēkšņi stipri nobālusi.

—   Vai tas iespējams? …

—           Man ir daudz iemeslu tā domāt, lai gan tiešu pierādījumu nav… Bet atceries — nevienam ne pušplēsta vārda!

—           Ak! — izdvesa Eitibīda un kļuva domīga, tad it kā pie sevis noteica: — Ak, tad lūk, kāpēc! Jā, citādi tas arī nevarēja būt… Tikai cita sieviete … Cita! … Cita! … — Kurtizāne iekliedzās mežonīgās dusmās:

—    Tātad viņa ir skaistāka par tevi… Ak, es nabaga muļķe!… Viņa tevi ir uzvarējusi!

To teikusi, Eitibīda paslēpa seju plaukstās un sāka rūgti raudāt.

Viegli iedomāties, cik ļoti brīnījās Metrobijs par šīm negaidītajām asarām un saraustītajiem vārdiem, kas Eitibīdai nejauši paspruka un kas skaidri liecināja par viņas atraidīto mīlestību.

Eitibīda, daiļā Eitibīda, pēc kuras ilgojās daudzi ievērojami un slaveni patricieši un kura nekad nevienu nebija mīlējusi, tagad līdz neprātam mīlēja drosmīgo gladiatoru; kurtizāne, kas bija paradusi nicināt visus savus dižciltīgos pielūdzējus, tagad pati tika nonicināta.

Metrobijam par godu jāsaka, ka viņš no visas sirds juta līdzi nelaimīgajai; viņš piegāja Eitibīdai klāt un pūlējās mierināt ar glāstiem un vārdiem:

—          Bet… varbūt tā nav taisnība … būšu kļūdījies … var būt, ka tā ir tikai mana iedoma.

—           Nē, tu neesi kļūdījies! Tā nav tava iedoma… Tā ir patiesība, patiesība! Es to zinu, es jūtu, — meitene atbildēja, slaucīdama asaras ar sava purpura pallija stūri.

Taču pēc brīža skumjā, bet noteiktā balsī piebilda:

—    Labi, ka es to zinu… labi, ka man to pateici.

—    Bet apžēlojies… nenodod mani!

—           Nebaidies, Metrobij, nebaidies! Gluži otrādi — atmaksāšu tev, kā vien pratīšu; un, ja tu man palīdzēsi izvest līdz galam manu nodomu, tad redzēsi, cik Eitibīda spēj būt pateicīga.

Bridi klusējusi, viņa drūmā balsī turpināja:

—    Nekavējoties dodies uz Kurnu … tūliņ pat… vēl šodien… un izseko katru viņu soli, noklausies katru vārdu, katru nopūtu, sagādā man pierādījumus, un tad mēs atriebsim gan Sullas aptraipīto godu, gan manu aizvainoto sievietes lepnumu!

Meitene izgāja no eksedras stipri satraukta, uzsaukdama pārsteigtajam Metrobijam:

—    Uzgaidi acumirkli, tūliņ būšu atpakaļ!

Pēc brītiņa viņa patiešām atgriezās un sniedza Metrobijam biezu un smagu ādas maku.

—    Še, ņem, makā ir tūkstoš aurēju! Uzpērc vergus un verdzenes, bet sagādā man pierādījumus — vai saprati? … Un, ja vēl vajadzēs naudu…

—   Man naudas diezgan …

—    Tad tērē to un neskopojies, es tev atlīdzināšu… Kāp zirgā, nekur neapstājies… un atgriezies.., pēc iespējas drīzāk … ar pierādījumiem!

To teikdama, kurtizāne stūma nabadziņu laukā no istabas, visu laiku steidzinādama doties ceļā, un pati viņu pavadīja pa gaiteni garām viesistabai, mājas laru altārim, milzīgajai pagalmā ierīkotajai lietus ūdens tvertnei, cauri atrijam un priekšistabai līdz pat ārdurvīm un piekodināja vergam, kurš izpildīja vārtnieka pienākumus:

—    Ievēro šo cilvēku, Hermogen!… Tiklīdz viņš ierodas … nekavējoties jebkurā stundā ved viņu uz manām istabām!

Vēlreiz atvadījusies no Metrobija, kurtizāne ātri atgriezās savās telpās, ieslēdzās pieņemamajā istabā un ilgi staigāja šurpu turpu, te paātrinādama, te palēninādama soļus. Tūkstoš vēlēšanās un tūkstoš cerības atspoguļojās viņas pietvīkušajā, sadrūmušajā sejā; baismi mirdzošajā acu skatienā vairs nebija nekā cilvēciska, bet tas drīzāk atgādināja satracināta mežonīga zvēra skatienu. Tad viņa noslīga uz atzveltņa un sāka nevaldāmi raudāt. Viņa lauzīja rokas un sakoda tās līdz asinīm ar saviem mirdzoši baltajiem zobiem, murminādama:

—    Ak, eimenīdas! Palīdziet man atriebties, un es uzcelšu jums greznu altāri! Es alkstu, es kāroju pēc atriebības! … Atriebības!

Lai saprastu daiļās Eitibīdas negantās dusmas, mums dažos vārdos jāpastāsta lasītājiem, kas notika pēdējos divos mēnešos kopš tās dienas, kad Valerija kvēli iemīlējās Spartakā un atdevās viņam.

Lasītāji nebūs aizmirsuši, ka gladiatoram bija ne tikai sevišķi skaists un vīrišķīgs augums, bet arī apbrīnojami smalki sejas panti un šajā sejā, ja vien to neaptumšoja dusmas, atmirdzēja rāma labsirdība, glāsains smaids un neparasts jūtu spēks, ko papilnam izstaroja viņa lielās, pelēkzilās acis. Tātad nav ko brīnīties, ka viņš varēja iekvēlināt un iekvēlināja ari Valerijas sirdi tikpat patiesu un spēcīgu kaislību kā to, kas bija pārņēmusi viņa paša sirdi un prātus. Un drīz vien dižciltīgā dāma, kura ik stundu atklāja cēlsirdīgajā jauneklī kādu labu īpašību vai tikumu, atradās pilnīgi viņa varā un ne tikvien bezgalīgi mīlēja to, bet arī cienīja, godāja un apbrīnoja, lai gan pirms pāris mēnešiem viņai šķita, ka viņa spēs ja ne mīlēt, tad vismaz cienīt un godāt Lūciju Kornēliju Sullu.

Vai Spartaks tikai iedomājās, ka ir laimīgs, vai patiesi tāds bija, to vieglāk saprast nekā aprakstīt. Šajā mīlestības apmātībā, laimes pārpilnībā un dievišķajā ekstāzē viņš, tāpat kā visi laimīgie, bija kļuvis par egoistu; trāķietis pilnīgi aizmirsa savus bēdu brāļus, kuri, tāpat kā viņš nesen, vēl arvien bija važās kalti, aizmirsa svēto brīvības lietu, par ko tik ilgi bija sapņojis un pats sev zvērējis novest līdz uzvarai. Jā, viņš aizmirsa visu, jo Spartaks galu galā bija tikai cilvēks un svētlaime, kurā viņš grima ik dienas, bija tik spēcīga, ka tā būtu atņēmusi prātu pat Pompejam, Krasam un Ciceronam, ne tik vien Spartakam.

Šajās dienās, kad Spartaks uzskatīja sevi par vislaimīgāko cilvēku pasaulē un patiesi tāds arī bija, šajās dienās viņš beidzot devās uz Eitibīdas māju, jo kurtizāne viņu vairākkārt bija aicinājusi it kā ļoti svarīgā ar gladiatoru sazvērestību saistītā lietā.

Eitibīdai, kā mēs jau teicām, patlaban vēl nebija apritējuši divdesmit četri gadi, bet jau četrpadsmit gadu vecumā viņa bija nokļuvusi verdzībā, astoņus gadus pirms mūsu aprakstītajiem notikumiem, Romas ēras 668. gadā, kad Sulla pēc ilga aplenkuma ieņēma Atēnas, kuru tuvumā atradās Eitibīdas dzimtene. Jauno verdzeni ieguva izvirtušais patricietis Publijs Stacijs Aproniāns. Meitene pēc dabas bija skaudīga, nežēlīga, nesavaldīga, ar noslieci uz ļaunumu, un, tā kā Eitibīdas saimnieks spieda viņu nodoties netiklai uzdzīvei, tad visai drīz viņa zaudēja jebkuras tikumības jūtas. Mīlas sakars ar veco izvirtuli tā samaitāja Eitibīdu, ka, atlaista brīvībā, viņa nodevās kauna pilnai dzīvei un drīz vien ieguva varu, ietekmi un bagātību. Bez apbrīnojamā skaistuma daba viņu bija izšķērdīgi apveltījusi ar sevišķām prāta spējām, un tās viņa veikli izmantoja, lai paveiktu nedzirdētas ļaunprātības un dzītu neiedomājami viltīgas intrigas.

Iepazinusi visus ļaunuma noslēpumus, pārsātinājusies ar baudām un pagurusi no uzdzīves, Eitibīda sāka ienīst savu netiklo dzīvesveidu. Un tieši tai laikā viņa pirmo reizi ie^udzīja Spartaku. Gladiatora milža spēks un neparastais skaistums pamodināja kurtizānes sirdī bīstamu kaislību, bet viņa pat nešaubījās, ka drīz pavisam viegli varēs apmierināt savu iekāri.

Taču, kad viņai izdevās ar viltībām ievilināt Spartaku savā mājā un viņa laida darbā visus mīlas mākslas paņēmienus, kādus vien mācēja ieteikt viņas ļaunā daba un izsmalcinātā netiklība, viņa, sev par lielu izbrīnu, redzēja, ka rudiārijs ir nejūtīgs pret visiem viņas valdzinājumiem; kurtizāne bija spiesta pārliecināties, ka pasaulē ir cilvēks, kurš spēj atraidīt viņas glāstus, ko tik alkatīgi iekāroja citi. Bet tieši šis cilvēks, kas nepievērsa viņai ne vismazāko uzmanību, bija vienīgais, pret ko viņa izjuta simpātijas; kurtizānes) iegriba, pašai nemanot, maz pamazām pārvērtās īstā kaislībā, bīstamā un briesmīgā, jo tā dzima viņas samaitātajā dvēselē.

Kļuvis par skolotāju jeb Sullas gladiatoru lanistu, Spartaks drīz vien aizbrauca uz Kumu, kur diktators bija uzcēlis greznu vasarnīcu un apdzīvoja to kopā ar savu ģimeni un kalpotājiem.

Eitibīdas patmīlība bija dziļi aizskarta, viņa nevarēja piepildīt savu iegribu, bet nespēja arī uzminēt Spartaka nevērības slepenos iemeslus. Tomēr viņa instinktīvi nojauta, ka vienīgi cita mīlestība, citas sievietes tēls liedz Spartakam slīgt viņas apkampienos. Tad kurtizāne pūlējās visiem spēkiem aizmirst rudiāriju, izmest no galvas jebkuras atmiņas par to, taču velti.

Ikviena cilvēka sirds ir tā veidota, ka viņš vienmēr ilgojas tieši pēc neiegūstāmā; un, jo ceļā vairāk šķēršļu, kas liedz apmierināt iegribu, jo kvēlāk un neatlaidīgak cilvēks cenšas to apmierināt.

Tas pats notika arī ar Eitibīdu, kura līdz šai dienai dzīvoja bezrūpīgi un laimīgi, bet pēkšņi jutās pati nelaimīgākā būtne pasaulē, kurai kā sodība jāvelk šī nožēlojamā dzīve lielajā greznībā un šķietamajā laimē.

Lasītāji redzēja, ar kādu prieku viņa pieķērās Metrobij a izteiktajām aizdomām, lai atriebtos mīļotajam un reizē ienīstajam cilvēkam un laimīgajai sāncensei.

Bet, kamēr Eitibīda savā istabā ļāva vaļu ļaunajām kaislībām un Metrobijs strauja zirga mugurā tuvojās Kūmai, Libitīnas Veneras krodziņā norisinājās ne mazāk svarīgi notikumi, kas stipri apdraudēja pašu Spartaku un viņa iecerēto sazvērestību.

Romas ēras 676. gadā, aprīļa kalendu septiņpadsmitās dienas krēslas stundā, Lutācijas Vienaces krodziņā pulcējās daudz gladiatoru, lai pamielotos ar cīsiņiem, ceptu cūkgaļu un iedzertu Veliternas un Tuskulas vīnu. Neviens no šiem divdesmit gladiatoriem, kuri sēdēja pie galda, nevarēja žēloties ne par jautrības, ne ēstgribas trūkumu, jo slāpes pēc laba vīna bija lielas.

Galda galā sēdēja vakariņu rīkotājs, gladiators Kriss, par kuru mēs jau stāstījām. Galls ar savu spēku un drosmi bija pilnīgi ieguvis ne tikvien biedru cieņu, bet arī Spartaka uzticību un atzinību.

Galds gladiatoriem bija klāts mazākajā krodziņa istabā; tur viņi jutās brīvi un ērti un varēja netraucēti apspriesties. Turklāt lielajā istabā šajā stundā bija pavisam maz apmeklētāju — un tie paši nedaudzie ienāca, lai steigā^ izdzertu kausu tuskulānieša un atkal aizietu katrs savās darīšanās.

Apsēdies pie galda kopā ar biedriem, Kriss ievēroja, ka istabas kaktā uz neliela galdiņa atradās ēdiena paliekas un pie galda stāvēja sols, acīmredzot pie tā kāds tikko bija sēdējis un ieturējis maltīti.

—    Saki man, dievu māte Lutācija Ķibele… — Kries uzrunāja krodziņa saimnieci, kas gluži aizelsusies rosījās ap viesiem, pasniegdama galdā ēdienu un dzērienus.

—    Nevis dievu, bet gan jūsu rupjo un nepateicīgo gladiatoru māte, — jokojot viņu pārtrauca Lutācija.

—   Vai tad jūsu dievi savā laikā arī nebija gladiatori, turklāt vēl krietni gladiatori?

—    Ak, lai visvarenais Jupiters piedod, ka man jādzird tāda dievu zaimošanai — dusmīgi iesaucās Lutācija.

—    Zvēru pie Hesa, es nemeloju un nezaimoju dievus! Nepieminēšu Marsu un viņa darbus, atgādināšu vienīgi par Bakhu un Hēraklu; un, ja tie abi nav bijuši krietni un drosmīgi gladiatori un nav veikuši amfiteātra un cirka cienīgus varoņdarbus, tad lai Jupitera zibeņi šaja pašā brīdī pārvērš pelnos manu labo lanistu Akciānu!

Kriša joks sacēla vispārēju smieklu vētru, un vairāki noteica:

—    Kaut jel!… Kaut jell… Lai debesis tevi uzklausa! …

Kad troksnis aprima, Kriss, norādīdams uz tukšo kaktu, jautāja:

—    Saki man, Lutācija, — kas ēda pie tā galdiņa?

Lutācija atskatījās un izbrīnījusies iesaucās:

—    Kur viņš palicis!… Tad ta jauki! … — Un pēc brīža piebilda: -s- Lai Junona Lucīna stāv man klāt!…

—    Jā, lai palīdz tavai kaķenei atnesties! — viens no gladiatoriem nomurmināja.

—    Viņš nav samaksājis par tēriņu!

To teikusi, Lutācija pieskrēja pie galdiņa, bet Kriss tai jautāja:

—    Viņš! Kas tad ir šis nepazīstamais? Kas slēpjas zem vārdajviņš?

—    A! — Vienace atviegloti uzelpoja. — Velti es viņam cēlu neslavu! Es taču zināju, ka viņš ir kārtīgs cilvēks. Re, atstājis uz galda astoņus sestercijus … pat vairāk, nekā vajadzīgs! Viņam pienākas no manis četri ar pusi asu.

—    Kad tevi nelabais! Vai tu beidzot atbildēsi?

—    Ak, nabaga cilvēks! — Lutācija turpināja, vākdama nost traukus. — Viņš aizmirsis rakstāmo plāksnīti ar rēķiniem un irbuli, nabaga cilvēks!

—    Lai Prozerpīna šovakar apēd tavu mēli skābā mērcē! Vecā megera, vai tu beidzot nosauksi šī cilvēka vārdu? — iebļāvās Kriss, kuru Lutācijas pļāpas bija izvedušas no pacietības.

—    Nosaukšu jau, nosaukšu, dīkdieni! Tu esi ziņkārīgāks par bābieti, — Lutācija dusmīgi atcirta. — Pie tā galdiņa pusdienoja sabīniešu labības tirgotājs; viņš ieradies Romā darīšanās un nāk uz šejieni jau vairākas dienas pēc kārtas vienā un tai pašā stundā.

—    Parādi man, — Kriss sacīja, izņemdams Lutācijai no rokas mazo ar vasku pārklāto koka plāksnīti un uz galda atstāto kaula irbuli, un sāka lasīt tirgotāja pierakstus.

Uz plāksnītes patiesi bija atzīmēti dažādi labības sūtījumi ar cenām un labīt/as īpašnieku vārdiem; acīmredzot šie cilvēki bija saņēmuši no tirgotāja rokasnaudu, jo blakus viņu vārdiem bija pierakstīti kaut kādi cipari.

—          Es tikai nesaprotu, — Vienace nerimās, — pa kuru laiku šis krietnais cilvēks aizgājis… jo es varētu apzvērēt, ka viņš vēl bija šeit, kad jūs ienācāt. A, saprotu! Droši vien viņš nevarēja mani sasaukt, kamēr es jums sildīju cīsiņus un cūkas cepeti; bet, tā kā viņam būs bijis jāsteidzas, viņš atstājis naudu un aizgājis. Kāds cēlsirdīgs cilvēks!

Un Lutācija, atņēmusi Krišam plāksnīti un irbuli, devās prom, murminādama:

—           Rīt… ja viņš atnāks … gan jau noteikti atnāks, es viņam atdošu.

Izsalkušie gladiatori kāri ēda, nepārmainīdami gandrīz ne vārda, un tikai pēc laba brītiņa viens no tiem jautāja:

—           Kā tad ir!… Vai par sauli[5] vēl nekas nav dzirdams?

—    To aizsedz mākoņi,[6] — kriss atbildēja.

—    Tomēr savādi, — viens noteica.

—    Nesaprotami, — cits piebalsoja.

—    Bet skudras?[7] — trešais vaicāja Krišam.

—    Vairojas, cītīgi dara savu darbu un gaida vasaru.[8]

—           Kaut ātrāk atnāktu vasara un saule un ar saviem- visvarenajiem, spožajiem stariem iepriecinātu čaklās skudras un apsvilinātu spārnus ļaunajiem traniem![9]

—    Un saki man, Kris, — cik zvaigznes ir redzamas?[10]

—    Vakar bija divi tūkstoši divi simti sešdesmit.

—    Bet vai jaunas parādās?

—          Visu laiku. Tās parādīsies līdz pat tam brīdim, kad pār pasauli iemirdzēsies gaišzilais debesjums ar zvaigžņu miriādēm.

—   Acis pie airiem![11] — noteica gladiators, pamanījis,

ka ienāk etiopiešu verdzene Azura ar pilnu vīna trauku rokā.

Kad verdzene izgāja, viens no gladiatoriem, pēc izcelsmes galls, sacīja lauzītā latīņu valodā:

—    Beigu beigās mēs taču esam šeit pašu ļaudis un varam runāt brīvi, neapgrūtinot atmiņu ar pieņemtajiem apzīmējumiem; atklāti sakot, es jūsu pulkam pievienojos tikai nesen un neesmu vēl paguvis iemācīties šo nosacīto valodu. Tātad es jums jautāju bez jebkādiem aplinkiem: vai mūsu piekritēju skaits diendienā palielinās? Kad mēs beidzot drīkstēsim sacelties, pa īstam laist darbā rokas un pierādīt mūsu augstprātīgajiem un stulbajiem kungiem, ka mēs arī esam tikpat drosmīgi ļaudis kā viņi un varbūt pat vēl drosmīgāki? …

—    Pārlieku liela steiga, Brezovir, — Kriss atbildēja smaidīdams. — Pārlieku liela steiga un dedzība! Mūsu piekritēju skaits aug no dienas dienā… Mūsējo pulks palielinās ar katru stundu, ar katru minūti… Tā, piemēram, šovakar pat, tiklīdz satumsīs, mums norunāta satikšanās dieves Furīnas svētajā birzī aiz Sublīcija tilta starp Aventīna un Janikula pakalniem; tur ar attiecīgo ceremoniju mūsu rindās uzņems vēl vienpadsmit uzticamus un pārbaudītus gladiatorus.

—    Dieves Furinas birzī! —

dedzīgais Brevizors iesaucās. — Tur, kur starp sirmo ozolu zariem vēl vaid neatriebtais Gaja Grakha gars, kur saniknotie patricieši slacīja šo svēto, neaizskaramo zemi ar viņa dižciltīgajām asinīm! Jā, tieši šajā birzī ir jāpulcējas apspiestajiem, lai apvienotos un izkarotu brīvību!

—    Es nevaru vien sagaidīt to brīdi, kad sāksies sacelšanās, — kāds samnitu gladiators piebilda, — nevis tāpēc, ka es ticētu laimīgam iznākumam. Bet es jau sen karsti ilgojos cīnīties ar romiešiem, lai atriebtu samnitus un marsus, kuri krituši no augstdzimušo slepkavu rokas svētajā pilsoņu karā.

—    Ja es neticētu mūsu taisnīgās lietas uzvarai, es nebūtu iestājies Apspiesto savienībā!

—    Bet es iestājos tāpēc, ka tik un tā esmu nolemts nāvei; tad labālc mirt kaujas laukā nekā cirka arēnā.

Tai brīdī kādam gladiatoram nokrita zemē zobens ar pleca siksnu; atnākot krodziņā, viņš bija nolicis zobenu un siksnu sev uz ceļiem. Gladiators sēdēja uz sola pretī vienai no abām guļvietām, uz kuras bija atlaidušies daži

viņa biedri. Viņš noliecās, lai paceltu nokritušās lietas, un pēkšņi iesaucās:

—   Zem guļamā kāds ir!

Patiešām — no pagultes rēgojās kāja, ietīta no ceļgala līdz potītei baltā autā (tādus apsējus toreiz nēsāja daudzi — un tie saucās par stilbu apsējiem), bet virs apsēja pavīdēja zaļas togas mala.

To izdzirduši, arī pārējie gladiatori pietrūkās kājās; taču satraukums un apjukums ilga pavisam īsu bridi, jo Kriss tūliņ iekliedzās:

Abi gladiatori pieskrēja pie durvīm, aizstājās tām priekšā un visbezrūpīgākajā izskatā uzsāka pļāpāt viens ar otru, kamēr citi vienā acumirklī pacēla guļamo un izvilka dienas gaismā ap trīsdesmit gadu vecu zelli. Kad viņu sagrāba četras stipras rokas, puisis tūliņ sāka lūgties žēlastību.

—           Ne vārda! — Kriss pavēlēja klusā un bargā balsī. — Un nedomā kustēties, citādi — nāve!

Desmit spožu zobenu desmit spēcīgās rokās brīdināja nelaimesputnu, ka viņu tūliņ aizlaidīs uz viņpasauli, ja viņš tikai mēģinās iekliegties.

—          Ak tad tu esi tas sabīniešu labības tirgotājs, kas mētā sestercijus pa galdiem? — Kriss apvaicājās, bet viņa sejā un asinīm pieplūdušajās acīs zvēroja bezgalīgas dusmas un niknums.

—          Ticiet man, drosmīgie, es ne… — tikko dzirdami čukstēja spiegs; viņa sejā nemanīja nevienu asins lāsīti.

—          Klusē, nelieti! 7— kāds no gladiatoriem uzsauca, spēcīgi iebelzdams viņam ar dūri pa vēderu.

—          Pagaidi, Eimakl, — Kriss to norāja, — vispirms lai viņš pasaka, kas viņu šurp sūtījis!

Un, pagriezies pret viltus labības tirgotāju, Kriss sacīja:

—          Tu nepelnies vis ar labību, bet gan ar spiegošanu un nodevību …

—          Visu augsto dievu vārdā, es jūs lūdzu… — drebošā balsī izdvesa neģēlis.

—   Kas tu esi? … Kas tevi sūtīja uz šejieni?

—    Nenogaliniet mani… un es jums visu pateikšu.«« bet apžēlojieties!… Žēlojiet… nenogaliniet mani!

—    To mēs izlemsim vēlāk… pagaidām runā!

—    Mani sauc Silvijs Gordēnijs Verrs.., esmu grieķis .. ._biju vergs … tagad esmu Gaja Verra brīvlaistais.

—    A! Tad viņš tev lika nākt uz šejieni?

—   Jā, viņš lika nākt.

— Bet ko mēs esam nodarījuši Gajam Verram? Kāpēc viņš mūs izspiego? Ja viņam iegribējies izzināt mūsu slepeno sapulču nolūku, tad acīmredzot tāpēc, lai nosūdzētu mūs senātam.

—   Nezinu … nezinu … — atbildēja Gaja Verra brīvlaistais, vēl arvien drebēdams.

—    Neizliecies… un netēlo muļķi! Ja Verrs nolēmis tev uzticēt tik svarīgu un bīstamu uzdevumu, tad uzskatīja tevi par pietiekami veiklu un spēcīgu, lai tu veiktu to. Tātad runā un izstāsti mums visu, ko zini, jo mēs tev nepiedosim izlocīšanos.

Silvijs Gordēnijs saprata, ka te nav ko jokot; saprata, ka nāve viņam jau zobu galā. Un, līdzīgi slīcējam, kas ķeras pie salmiņa, viņš nolēma atklāt visu patiesību un tādā kārtā, ja vien iespējams, glābt savu dzīvību.

Un viņš izstāstīja visu, ko zināja.

Gajs Verrs Katilīnas triklīnijā. uzzināja, ka pastāv gladiatoru savienība un gladiatori nolēmuši sacelties pret pastāvošajiem likumiem un likumīgo varu. Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka šie drosmīgie ļaudis, kas nicina nāvi, tik viegli vis neatteiksies no sava nodoma, jo viņi, nekā nezaudējot, varēja iegūt visu. Verrs nenoticēja Spartaka vārdiem tovakar Katilīnas triklīnijā; viņš nenoticēja, kad Spartaks gluži nomākts un vīlies paziņoja, ka nolemts atmest jebkuru domu par sacelšanos. Verrs turpretim bija pārliecināts, ka slepenā sazvērestība pastāv, gladiatoru rindas aug un viņu savienība kļūst arvien stiprāka, bet vienā jaukā dienā gladiatori paši bez romiešu palīdzības un patriciešu līdzdalības augstu pacels sacelšanās karogu.

Gajs Verrs bija ilgi apsvēris, kā labāk rīkoties šajā gadījumā, un, tā kā viņš bija pārlieku kārs uz naudu un uzskatīja, ka visi līdzekļi ir labi un atļauti, viņš beidzot nolēma likt izspiegot gladiatorus, uzzināt visus viņu nodomus, saņemt savās rokās visus sazvērestības pavedienus un nodot tos senātam. Par atlīdzību viņš cerēja saņemt prāvu naudas summu vai ari kādu provinci, kur viņš, likuma paspārnē aplaupot iedzīvotājus, varētu tikt pie bagātības; tā parasti mēdza rīkoties lielākā dala kves- toru, pretoru un prokonsulu, turklāt apspiesto žēlabas nespēja aizkustināt samaitātos romiešu senatorus, kuri vēl arvien ņēma kukuļus.

Lai sasniegtu mērķi, Verrs pirms mēneša uzdeva savam padevīgajam brīvlaistajam un uzticamajam kalpotājam Silvijām Gordēnijam sekot pa pēdām gladiatoriem, izspiegot ikvienu viņu soli, uzzināt visus viņu sanāksmju noslēpumus.

Verra brīvlaistais jau veselu mēnesi pacietīgi apmeklēja pašu nabadzīgāko un nožēlojamāko Romas kvartālu priekanamus, dzertuves un tavernas, kur gladiatori visbiežāk pulcējās. Cītīgi noklausīdamies, izlūkodams un vērodams, viņš jau bija savācis kaut kādus pierādījumus un beidzot cieši pārliecinājies, ka Spartaka prombūtnē gladiatori paklausa un visvairāk cieņas parāda Krišam, kas, bez šaubām, turēja savās rokās visus galvenos sazvērestības pavedienus, ja tāda vispār pastāvēja; tāpēc viņš sekoja Krišam. Tā kā galls bieži iegriezās Libitīnas Veneras krodziņā, Silvijs Gordēnijs jau gandrīz veselu nedēlu nāca uz šejieni katru dienu un dažreiz pat divas reizes dienā. Pēc ilgām un pamatīgām pūlēm noskaidrojis, ka tovakar krodziņā pulcēsies manipulu vadoņi un šajā sapulcē piedalīsies arī Kriss, Silvijs nolēma ķerties pie viltības un paslēpties zem triklīnijā guļamvietas tajā brīdī, kad gladiatoru ierašanās piesaistīs visu Lutācijas Vienaces uzmanību, tādā kārtā neviens nepamanīs un neturēs aizdomās viņa pēkšņo pazušanu.

Kad Silvijs Gordēnijs bija beidzis savu atzīšanos, ko iesāka drebošā un aiztrūkstošā balsī saraustīti un nesakarīgi, bet nobeidza gleznaini, iejūtīgi un izteiksmīgi, Kriss, visu laiku viņu uzmanīgi vērojis, kādu brīdi nebilda ne vārda, tad lēnām un ļoti mierīgi noteica:

—    Tomēr tu esi reti liels nelietis!

—   Tu mani pārvērtē, cēlsirdīgais Kris, un,,,

—    Nē, nē, tu esi vairāk vērts nekā izliecies; tavs rāmais, pazemīgais izskats un truša dvēsele slēpj visasāko saprātu un pārlieku lielu viltību.

—    Bet es jums neesmu nodarījis nekā ļauna.., izpildīju vienīgi sava kunga pavēli, un, manuprāt, ņemot vērā manu vaļsirdību, jūs man varētu dāvināt dzīvību un ļaut

iet savu ceļu; turklāt es zvēru pie visiem Olimpa un elles dieviem nestāstīt nevienam ne pušplēsta vārda no visa tā, ko še dzirdēju un redzēju, pat Verram ne.

—           Nesteidzies, krietnais Silvij, par to mēs vēl parunāsim, — Kriss rūgti novīpsnāja un, pasaucis sāņus septiņus vai astoņus gladiatorus, sacīja: — Iziesim ārā uz acumirkli!

Tad, pagriezies pret pārējiem, piebilda:

—    Uzmaniet viņu… bet nedariet viņam nekā ļauna!

Savu vīru pavadībā Kriss izgāja cauri krodziņa priekšistabai uz ielas.

—           Ko lai darām ar šo neģēli? — Kriss jautāja biedriem, kad visi bija iznākuši ārā un sastājušies ap viņu.

—           Kas tur ko jautāt? — Brezovirs atbildēja. — Tas jānogalina kā traks suns.

—          Ļaut tam iet būtu tas pats, kas pašiem ielīst cilpā, — kāds cits noteica.

—           Atstāt to dzīvu un turēt ieslodzījumā — bīstami, — trešais piebilda.

—           Turklāt kur lai mēs to noslēptu? — ceturtais jautāja.

—           Tātad nāve? — Kriss vaicāja, palūkodamies visapkārt.

—    Tagad ir nakts ,..

—    Iela tukša ..

—          Aizvedīsim to pašā kalna virsotnē, ielas otrajā galā…

—           Mors sua, vita nostra— Brezovirs noteica pamācošā tonī, nežēlīgi kropļodams šo četru latīņu vārdu izrunu.

—           Jā, tas ir nepieciešami, — Kriss sacīja, paspēra dažus soļus uz krodziņa pusi, bet tad apstājās un jautāja: — Kas viņu nogalinās?

Pirmajā acumirklī neviens neatbildēja, un tikai pēc krietna klusuma brīža kāds sacīja:

—    Nogalināt neapbruņotu un neaizsargātu …

—   Ja viņam vismaz būtu zobens… — cits noteica.

—           Ja viņš spētu un gribētu aizstāvēties, es uzņemtos … — Brezovirs piebilda.

—          Jūs esat drosmīgi un augstsirdīgi vīri, — Kriss aizkustināts sacīja, — jūs pelnāt brīvību! Tomēr visu mūsu

labā kādam vajadzēs pārvarēt pretīgumu un izpildīt spriedumu, ko ar manu muti paziņojusi Apspiesto savienības tiesa.

Gladiatori klusēja un nolieca galvu par piekrišanas un paklausības zīmi.

—    Turklāt, — Kriss turpināja, — vai viņš nācis cīnīties pret jums ar parastajiem ieročiem atklātā cīņas laukā? Viņš taču ir spiegs! Ja mēs nebūtu atklājuši viņa slēptuvi, vai viņš nebūtu mūs nodevis jau pēc pāris stundām? … Rīt mūs visus aizvilktu uz Mamertīnas cietumu, bet parīt Sestercijas laukā piesistu krustā…

—    Taisnība, taisnība, — vairākas balsis klusu noteica.

—    Tātad Apspiesto savienības tiesas vārdā es pavēlu Brezoviram un Torkvāto nogalināt šo cilvēku!

Abi nosauktie gladiatori nolieca galvu, un visi reizē ar Krišu atgriezās krodziņā.

Silvijs Gordēnijs Verrs uztraukts gaidīja, kā izlems viņa likteni, tāpēc minūtes viņam likās veselu mūžību garas, un, kad krodziņa triklīnijā atgriezās Kriss ar biedriem, Silvijs Gordēnijs palūkojās uz viņiem ar izbaiļu un šausmu pilnām acīm, pēc nelaimīgā pēkšņi nobālušās sejas bija noprotams, ka viņš gladiatoru skatienos nebija izlasījis nekā laba.

—    Nu, vai jūs man piedosiet? — viņš vaicāja asaru pilnā balsī. — Vai dāvāsiet man dzīvību?… Uz ceļiem es jūs pazemīgi lūdzu jūsu tēvu un māšu, un jūsu mīļo dēļ!…

—    Vai tad mums ir tēvi un mātes? — Brezovirs sacīja dobjā un draudīgā balsī, un viņa seja satumsa.

—   Vai tad mums atstāja ko mīlu un dārgu? — piebilda kāds cits gladiators dusmās un atriebībā zvērojošām acīm.

—    Piecelies, nelieti! — Torkvāto uzkliedza.

—    Klusu! — iesaucās Kriss un, pagriezies pret Gaja Verra brīvlaisto, noteica: — Tu nāksi mums līdzi! Šīs ieliņas galā mēs apspriedīsimies un izlemsim tavu likteni.

Ar galvas mājienu pavēlējis biedriem piecelt un aizvest Silviju Gordēniju, atstājot vēl pēdējo cerību stariņu, lai viņš nepiekliegtu visu tuvāko apkārtni, bet bez trokšņa nāktu līdzi, Kriss izgāja kopā ar pārējiem gladiatoriem, kuri veda pusdzīvo brīvlaisto, kas neizrādīja ne mazāko pretestību un neteica ne vārda.

Viens no gladiatoriem palika, lai samaksātu Lutācijai par ēdieniem un vīnu. Krodziņa saimniece starp divdesmit gladiatoriem, kuri atstāja tavernu, nepamanīja labības tirgotāju. Izgājuši no krodziņa, gladiatori nogriezās pa labi un kāpa kalnup pa dubļaino un līkumaino ieliņu, kas stiepās gar pilsētas mūri un izbeidzās klajā laukā.

Tur nonākuši, gladiatori apstājās, un Silvijs Gordēnijs atkal metās ceļos, sāka raudāt un vaimanāt, lūgdamies žēlastību.

—    Vai tu, gļēvuli, gribi cīnīties ar kādu no mums ar vienādiem ieročiem? — Brezovirs jautāja brīvlaistajam.

—1 Ak, žēlastību 1 Žēlastību!… Lūdzu jūsu žēlastību manu bērnu dēļ!

—    Mums nav bērnu! — kāds gladiators iesaucās.

—    Un nekad nebūs!… — cits piebalsoja.

—    Tātad tu proti tikai slapstīties un spiegot? — Brezovirs sašutis noteica. — Godīgi cīnīties tu neproti!

—    Ak, nenogaliniet mani!… Žēlojiet!… Es jūs lūdzu!…

—    Tad brauc uz elli, zaķpastala! — Brezovirs iekliedzās un iegrūda savu īso zobenu Verra brīvlaistajam krūtīs.

—    Un kopā ar tevi visi zemiskie pakalpiņi, kam nav ne drosmes, ne goda! — piebilda samnits Torkvāto, ietriekdams pakritušajā augumā 4ēl divus zobena dūrienus.

Sastājušies ap mirstošo, gladiatori ar drūmām un domīgām sejām nekustīgi un klusēdami vēroja Gaja Verra brīvlaistā pēdējās konvulsijas.

Brezovirs un Torkvāto vairākas reizes iedūra zemē savus zobenus, lai notīrītu vēl nepiekaltušās asinis, un tad iebāza zobenus makstīs.

Pēc tam visi divdesmit gladiatori nopietnām sejām, nepārmīdami ne vārda, kāpa lejā pa tukšo šķērsieliņu un izklīda kur kurais pa dzīvākajām Romas ielām.

Nedēju pēc aprakstītajiem notikumiem, vēlā vakara stundā, kad aizdedzina pirmo lāpu, pa Apija ceju caur Kapenas vārtiem Romā iejāja kāds cilvēks, no galvas līdz kājām ietinies penulā, lai mazliet paglābtos no lietus, kas jau vairākas stundas gāza kā ar spaiņiem un pārplūdināja pilsētas ielas.

Pie Kapenas vārtiem vienmēr bija lielāka ļaužu drūzma nekā pie citiem Romas vārtiem, jo no tiem sākās slavenais Apija ceļš, no kura savukārt atzarojās Setijas, Kam- pānas, Akvīlija, Egnātija un Minūcija ceļi, kas veda uz Setiju, Kapuju, Kumu, Salernu, Beneventu, Brundīsiju un Samniju. Un, lai gan Kapenas vārtu sargi jebkurā dienas vai nakts stundā bija pieraduši redzēt dažādu kārtu dažādi ģērbtus ļaudis (gan kājām, gan jāšus, gan nestuvēs, gan karietēs, gan palankīnos, kuros bija iejūgti divi mūļi — viens priekšā, otrs aizmugurē), viņi tomēr stipri nobrīnījās par pieminētā jātnieka nožēlojamo izskatu. Gan viņš pats, gan viņa zirgs bija vienos sviedros, izmocīti pēc garā ceļa un nošķiedušies ar dubļiem.

Šaipus vārtiem zirgs, jātnieka skubināts, atsāka skriet pilnos rikšos, un sargi dzirdēja attālināmies un drīz vien pavisam apklustam atbalsi no skaļās pakavu dipoņas uz ielas bruģa.

Pēc maza brītiņa jātnieks iegrieza zirgu Svētajā ielā un apturēja pie Eitibīdas mājas. Ceļinieks nolēca no zirga un, satvēris pie ārdurvīm piekārto bronzas āmuru, vairākas reizes stipri pieklauvēja; tūliņ ierējās sargsuns, kura netrūka nevienā romiešu mājā.

Jātnieks nopurināja lietus lāses no izmirkušā apmetņa un drīz izdzirda durvju sarga soļus; tas, skaļi apsaukdams suni, nāca atvērt.

—    Lai dievi tevi sargā, krietno Hermogen!… Es esmu Metrobijs, atgriežos no Kūmas …

—    Apsveicu ar ierašanos!

—    Esmu slapjš kā zivs… Jupiters, lietus devējs, gribēja uzjautrināties un pierādīt man, cik neizsīkstoši ir viņa debess dzīļu ūdens krājumi… Pasauc kādu no Eitibīdas kalpiem un liec, lai aizved manu nabaga lopiņu uz tuvējiem Jana iebraucamās vietas staļļiem, lai pabafro to un ļauj tam atpūsties!

Durvju sargs uzsita ar labās rokas vidējo pirkstu skaļu knipi — parasti tā pasauca vergus — un, satvēris zirgu aiz iemauktiem, sacīja Metrobijam:

—    Ej vien iekšā, Metrobij, tev še viss pazīstams! Blakus galerijai atradīsi kundzes verdzeni Aspasiju, kas pieteiks tevi kundzei. Par zirgu es parūpēšos, izpildīšu visu, ko tu pavēlēji.

Metrobijs ļoti uzmanīgi kāpa pāri nama slieksnim, baidīdamies paklupt, jo tā būtu ļauna zīme, un nonāca ga-

Ierijā, kur pie griestiem karājās bronzas eļļas lampiņa, apgaismodama mozaīkas grīdā vārdu Salve; tiklīdz viesis spēra pirmos soļus galerijā, šo vārdu tūlīt atkārtoja papagailis būrī pie sienas.

Steigšus izgājis cauri priekštelpai un ātrijam, Metrobijs galerijas gaitenī sastapa Aspasiju un lika pieteikt sevi Eitibīdai.

Sākumā verdzene svārstījās, bet aktieris uzstāja. Aspa- sija baidījās, ka kundze to varētu bārt un pērt, ja nepaziņos par Metrobija atgriešanos, un arī neuzdrošinājās traucēt savu pavēlnieci konklāvā, jo viņai tas bija aizliegts. Beidzot tomēr vordzene nolēma paziņot Eitibīdai par Metrobija ierašanos.

Tobrīd kurtizāne zvilnēja uz mīkstā, greznā atzveltņa savā silti sakurinātajā, smaržojošajā ziemas konklāvā ar dārgām mēbelēm un aizrautīgi klausījās kāda jaunekļa mīlestības apliecinājumos; jauneklis bija noslīdzis pie viņas kājām, raudzījās viņā ar dedzīgu, kaislu skatienu un kvēlos, dzejiskos un gleznainos vārdos stāstīja par savu maigumu un mīlestību, bet Eitibīda nekautrīgi jauca tā biezās, ogļu melnās cirtas.

Sis vidēja auguma jauneklis ar trauslu ķermeņa būvi, neparasti dzīvi mirdzošām, melnām acīm bālajā sejā ar pareiziem sejas pantiem, patīkamuj un pievilcīgu ārieni, tērpies baltā vissmalkākās vilnas tunikā ar šauru purpura apmali, kas liecināja par viņa piederību augstākajai kārtai, bija Tits Lukrēcijs Kars.

Jau no pašiem zēna gadiem viņš aizrāvās ar Epikūra mācību, un viņa ģeniālajās smadzenēs pamazām veidojās nemirstīgās poēmās aizmetņi, kamēr dzīvē viņš sekoja sava skolotāja priekšrakstiem un vairījās no nopietnām un dziļām mīlestības jūtām, baidīdamies just dzeldīgas rūpes un īstenas sāpes, kad brūce pulsē un sveloši moka, bet nespēj rimties, ar kreveli klāties. Viņš meklēja viegli vien gaistošu mīlu … … ar jaunām var bijušās bultas gan atvairīt veikli… No dēļa naglu var izsist ar naglu, ar mainīgu kaisli te vienu, te otru jo saldu augli var… noplūkt.

Un lomēr, kā var spriest, tieši bezcerīgas, nelaimīgas mīlestības dēļ viņš četrdesmit četru gadu vecumā izdarīja pašnāvību.

Lukrēcijs bija pievilcīgs un gudrs, mācēja tīkami un asprātīgi runāt, turklāt pietiekami bagāts un izšķērdīgs un bieži nāca uz Eitibīdas māju, lai pavadītu tur dažas stundas; kurtizāne viņu vienmēr sagaidīja ar lielāku laipnību nekā citus pat daudz bagātākus un devīgākus par viņu.

—     Tātad tu mani mīli? — Eitibīda koķeti vaicāja jauneklim, vēl arvien rotaļādamās ar viņa matu sprogām. — Vai es tev vēl neesmu apnikusi?

—     Nē, es tevi mīlu vēl kvēlāk, jo vienīgi mīlestību cilvēks iekāro vēl un vēl, jo vairāk viņš to jau ir ieguvis.

Tajā brīdī kāds klusu pieklauvēja pie durvīm.

—    Kas tur ir? — Eitibīda jautāja.

Aspasijas balss bailīgi atbildēja:

—    Metrobijs atgriezies no Kūmas …

—    A! — Eitibīda priecīgi iesaucās, spēji nosarka un uzlēca stāvus. — Viņš ir atgriezies!… Ieved viņu pieņemamajā istabā.. w es tūlīt nākšu.

Pagriezusies pret Lukrēciju, kurš arī bija piecēlies kājās un kura sejā bija skaidri samanāma neapmierinātība, viņa ļoti maigā balsī, bet steidzīgi sacīja:

—    Pagaidi mani… Vai dzirdi, kāda vētra ārā? … Tūliņ būšu atpakaļ… Ja veselu nedēļu nepacietīgi gaidītās vēstis, ko man atnesis šis cilvēks, būs labas un ja manu naidu šovakar remdēs ilgotā atriebība… es būšu līksma un savā priekā dalīšos ar tevi.

To teikusi, Eitibīda, stipri satraukta, izsteidzās no konklāvā, atstādama Lukrēciju nesapratnē, saīgušu uņ ziņkāru. Viņš domīgi nogrozīja galvu un uzsāka staigāt pa istabu šurpu turpu.

Ārā plosījās negaiss, draudīgi zibens uzliesmojumi plaiksnījās bez mitas un apblāzmoja konklāvu ar savu bālo gaismu, kamēr briesmīgi pērkona dārdi satricināja māju līdz pašiem pamatiem; starp pērkona grāvieniem neparasti skaidri varēja dzirdēt krusas un lietus graboņu, spēcīgs ziemeļu vējš, griezīgi svilpodams, lauzās iekšā pa durvīm, logiem un visām spraugām.

—    Pūļa dievs Jupiters uzjautrinās, parādīdams sava postošo spēku, — ironiski pasmaidījis, klusu noteica jauneklis.

Vēl brīdi pagājies, viņš apsēdās uz atzveltņa un nogrima domās, it kā ļaudamies izjūtām, ko viņā radīja šī dabas stihijas cīņa; tad pēkšņi paņēma no gleznā skapīša novaskoto rakstamo plāksnīti un, satvēris sudraba irbuli ar dzelzs galu, sāka ātri rakstīt; viņa kaistošajā sejā atmirdzēja iedvesma.

Eitibīda pa to laiku iegāja pieņemamajā istabā, kur Metrobijs, noņēmis apmetni, jau gaidīja. Kurtizāne līdzjūtīgi aplūkoja viņa nožēlojamo izskatu un uzsauca verdzenei, kas grasījās aiziet:

—    Uzkur kamīnā stiprāku uguni, sagatavo drēbes, lai mūsu Metrobijs varētu pārģērbties, un pasniedz triklīnijā lepnas vakariņas!

Tad, pagriezusies pret Metrobij u, satvēra viņa rokas, cieši paspieda un jautāja:

—   Ko pastāstīsi?… Vai tu atnesi man labas ziņas, krietnais Metrobij?

—    No Kūmas labas, bet no ceļa sliktas.,.

—    Redzu, redzu, mans nabaga Metrobij! Apsēdies tuvāk pie uguns, — Eitibīda sacīja un pievirzīja soliņu pie kamīna. — Stāsti man aši — vai tev ir kārotie pierādī- jumi?

—    Kā tev zināms, valdzinošā Eitibīda, zelts atvēra Jupiteram Danajas bronzas torņa vārtus ..

—   Lai paliek šie salīdzinājumi… Vai tad siltā pelde vēl nespēj apklusināt tavu pļāpību?

—    Es uzpirku verdzeni un pa mazu spraudziņu durvīs varēju vairākas reizes noskatīties, kā Spartaks starp trim un četriem rīta pusē iegāja Valerijas istabā.

—    Ak, elles dievi, palīdziet man! — mežonīgā priekā iesaucās Eitibīda. Un, pagriezusi pret Metrobiju niknumā izķēmotu seju ar ieplestām kvēlojošām acīm, drebošām nāsīm, sarauktu muti, kurtizāne bija līdzīga asinskārai tīģerienei. — Tātad… katru dienu… šie nelieši apgāna … Sullas … cienījamo vārdu? — viņa vaicāja sēcošā balsī, smagi elpodama.

1 Pēc grieķu nostāsta Argosas valdniekam Akrisijam orākuls pareģoja, ka viņu nonāvēs mazdēls. Akrisijs ieslodzīja savu meitu Da- naju bronzas tornī, lai liegtu tai satikties ar cilvēkiem. Bet Jupiters, sajūsminājies par Danajas skaistumu, nokļuva pie viņas zelta lietus veidā, un viņai piedzima dēls Persejs

—    Manuprāt, savā kaislību kvēlē tie neievēro pat aizliegtās dienas.

—    Ak, drīz viņiem pienāks aizliegtā diena, jo es viņu nolādētās galvas ziedoju elles dieviem! — Eitibīda svinīgi noteica.

Viņa jau grasījās aiziet, tad pēkšņi apstājās un, pievērsusies Metrobij am, piebilda:

—    Pārģērbies, ej uz triklīniju iestiprināties un pagaidi mani!

«Negribētos iepīties kādā nejaukā lietā,» sprieda vecais komediants, iedams uz viesiem domāto istabu pārmainīt drēbes. «No šīs karstgalves … var visu sagaidīt… Baidos, ka būšu pieļāvis rupju kļūdu.»

Pārvilcis drēbes, aktieris devās uz triklīniju, kur to gaidīja lepnas vakariņas. Garšīgie ēdieni un lieliskais Falernas vīns ļāva varonīgajam vīram aizmirst grūto ceļojumu un atvairīt bailes par kādu tuvu, smagu nelaimi.

Taču viņš vēl nepaspēja ieturēt maltīti, kad triklīnijā bāla, bet mierīga ienāca Eitibīda; rokā viņa turēja pergamentā ietītu tolaiku vislabākās kvalitātes papirusa tīstokli; pergaments bija pārsiets ar linu lenti, lentas gali sastiprināti ar vaska zīmogu, uz kura attēlota Venera, kas izkāpj no jūras putām.

Metrobijs mazliet apmulsa, ieraugot tīstokli, un vaicāja jaunavai:

—    Visudaiļā Eitibīda… es vēlētos… es gribētu zināt … kam adresēta šī vēstule?

—    Un tu vēl jautā?… Protams, Lūcijam Kornēlijam Sullam…

—    Ak, zvēru pie dieva Moma maskas, nesteigsimies ar mūsu lēmumiem, mans bērns! …

—    Mūsu?… Kāda tev gar tiem daļa?

—    Bet lai mani pasargā visulabais, lielais Jupiters!… Ja nu Sullam nepatiks, ka citi jaucas viņa darīšanās?… Ja viņš sadusmosies nevis uz sievu, bet izgāzīs savas dusmas uz ziņu pienesējiem?… Vai — vēl ļaunāk, taču visticamāk — viņš sadusmosies uz visiem?

—    Un kas man par to?…

—    Bet… tas ir… apdomība nekad nenāk par ļaunu, mans bērns… Ja tev vienaldzīgas Sullas dusmas, tad man tās nozīmē ļoti daudz…

—    Bet kam tu esi vajadzīgs?

—    Sev, sev, daiļā, cilvēku un dievu mīlētā Eitibīda! — Metrobijs dedzīgi sacīja. — Sev! Jo es sevi pārlieku mīlu.

—    Bet es tavu vārdu neesmu pieminējusi… Lai notiktu kas notikdams, tevi tas neskars ne mazākajā mērā.

—    Saprotu… ļoti labi… bet redzi, mana mīļā, es jau trīsdesmit gadus esmu tuvos draugos ar Sullu.

—    To es zinu… pat tuvākos, nekā tas nepieciešams tavai labajai slavai…

—    Tas nav svarīgi… Pazīstu šo zvēru… tas ir, cilvēku … un, lai gan draudzība mūs vieno jau tik daudz gadu, viņš pilnā mērā spējīgs man kā vistai apgriezt kaklu, bet pēc tam sarīkot greznas bēres ar pussimt gladiatoru cīņu ap manu sārtu. Tikai man vairs diemžēl nebūs iespējams priecāties par šo izrādi.

—   Nebīsties, nebīsties, — Eitibīda sacīja, — tev nekas ļauns nenotiks!

—    Lai dievi man stāv klāt, es tos vienmēr esmu godājis!

—    Pagaidām cildini Bakhu un viņam par godu iedzer šo piecdesmit gadus veco falernieti, ko es pati tev ieliešu.

Un viņa ar smeļamo kausu ielēja falernieti komedianta biķerī.

Tajā acumirklī triklīnijā ienāca ceļadrēbēs tērpies vergs.

—    Atceries manus norādījumus, Dēmofil, un līdz Kūmai nekur neapstājies!

Vergs paņēma no Eitibīdas rokām vēstuli, iebāza to starp kreklu un kamzoli, piesēja ar auklu pie jostas vietas, atvadījās no savas pavēlnieces, ietinās apmetnī un izgāja.

Eitibīda nomierināja Metrobiju, kuram Falernas vīns bija atraisījis mēli un kurš atkal gribēja sākt žēloties par savām bailēm. Apsolīdama, ka rīt viņi atkal redzēšoties, Eitibīda izgāja no triklīnijā un atgriezās konklāvā, kur Lukrēcijs ar plāksnīti rokā pašreiz pārlasīja uzrakstīto.

—    Piedod, ka aizkavējos ilgāk nekā es to būtu vēlējusies … bet redzu, ka tu neesi velti zaudējis laiku.

Nolasi man savas dzejas rindas, jo zinu, ka tu spēj rakstīt tikai dzejā, turklāt brīnišķīgā dzejā!

—    Es iedvesmojos no tevis un vētras, kas plosās aiz loga… Tāpēc vispirms man šīs vārsmas jānolasa tev, bet vēlāk, mājās ejot, nodeklamēšu tās vētrai.

Viņš piecēlās un ar izsmalcinātu grāciju deklamēja:

Ņemas vējš spēcīgi jūru šaustīt, Neticams, nepazīts, varmācīgs negaiss Varenos kuģus te mētā un lauza, Vējš vēl uz spārniem nes vētru šurp trakot. Reizēm vējš neganti brāžas pār laukiem, Virpuļo virpulī, izgāzdams kokus, Reizēm tik šausmīgā, drausmīgā spēkā Augstākos kalnos rauj mežu ar saknēm, Okeāns, negaisa saniknots, plosās, Vaidos un šņākoņā debesīm piedraud. Dažreiz vējš niknumu rāda un dusmas, Ūdeņi plašā un milzīgā gultnē, Parasti maigi, nu celdamies puto, Viļņi vairs nenes vien nolauztus stumbrus, Krauj sev uz muguras veselus mežus, Sagrūst tilti, kas stipri patiesi, Pēkšņi gāž straume jo diženas celtnes, Akmeņus izveļ no ierastām vietām, Sagrauj tie visu, kas straumei pa kājām; Niknajam vējam, re, tāda ir daba! Un uz to pusi, kur aizveļas straume, Dzen tā pa priekšu it visu, kas ceļā, Visu ar saknēm izrauj un salauž, Spēcīgā virpulī negaidot aizrauj, Traukdamās groza un griezdamās nēsā.

Kā mēs jau teicām, Eitibīda bija grieķiete, turklāt ļoti izglītota, un viņa nevarēja neapbrīnot dzejas rindu spēku, skaistumu un lielisko skanīgumu — jo vairāk tāpēc, ka latīņu valodā toreiz vēl bija ļoti maz dzejas darbu; En- nijs, Pļauts, Lucīlijs un Terencijs romiešiem bija gandrīz vienīgie tā laika slavenie romiešu dzejnieki.

Eitibīda izteica Lukrēcijam savu patieso sajūsmu, un, sniedzot roku, dzejnieks viņai smaidot sacīja:

—    Par savu sajūsmu tu man samaksāsi ar plāksnīti, ko es paņemšu līdzi.

— Bet tu pats man to atnesīsi, tiklīdz būsi pārrakstījis šīs rindas uz papirusa.

Apsolījis drīz atnākt, Lukrēcijs atvadījās. Viņa dvēsele bija pārpilna ar tikko sacerētajām vārsmām, kurām iedvesmu viņš guva dabas vērojumā un kuras tāpēc izdevās tik izjustas 1111 spēcīgas.

Šķiet, pilnīgi tipiniet ināta, Eitibīda Aspasijas pavadībā aizgāja uz savu guļamistabu, nolēmusi vēl pirms iemigšanas izjust to neizsakiimo prieku, ko solīja atriebība. Taču, sev par lielu i/.lniiu, šis prieks, pēc kura viņa tik ļoti bija ilgojusies, nemaz nelikās tik liels, kā viņa bija iedomājusies, un liltlblda brīnījās, ka izjūt vienīgi nelielu mierinājumu. Gluži negaidītas domas drūzmējās jaunavas galva, kamēr viņa gatavojās iet gulēt. Tad viņa pavēlēja Aspasijai atstāt degot mazliet aizklātu naktslam- piņu un pamest viņu vienu.

Eitibīda ilgi domās pārcilāja visu paveikto un iztēlojās, kādas varētu būt vēstules izraisītās sekas. Varbūt Sulla spēs apslēpt dusmas līdz vēlajai nakts stundai, izsekos mīlētājus, pārsteigs tos vienu otra apkampienos un nogalinās ubus reize.

Doma, ka viņa drīz uzzinās par ougstrātīgās un lepnās matronas Valerijas nāvi un apkaunojumu — matro- aas, kura vienmēr raudzi jusies no augšas uz viņu, Eitibīdu, nelaimīgo un nicināto, lai gan pati bija tūkstoš reižu netiklāka un nicināmāka, šī doma pildīja kurtizāni ar prieku un mazināja vēl arvien neaprimušās greizsirdības mokas. Bet viņas jūtas pret Spartaku bija pavisam citādas. Eitibīda centās attaisnot Spartaka soli, un pēc ilgākām pārdomām viņai pat šķita, ka nelaimīgā trāķieša noziegums ir daudz mazāks nekā Valerijas. Galu galā viņš bija tikai nabaga rudiārijs — un Sullas sievu, kaut arī viņa nebūtu nekāda skaistule, rudiārijam vajadzētu uzskatīt par dievi. • Droši vien šī zemiskā sieviete viņu bija tā sajūsminājusi, pavedinājusi un apbūrusi, ka nabadziņš neprata un nespēja pretoties … Citādi tas nevarēja būt. Vai tad gladiators uzdrīkstētos pacelt acis uz Sullas sievu? Un, ieguvis tādas sievietes mīlestību, Spartaks bija pilnīgi viņas varā, nevarēja un neprata pat uz mirkli vairs domāt par kādu citu mīlestību un citu sievieti. Tātad Spartaka nāve viņai likās netaisna un nepelnīta.

Šīs domas Eitibīdai neļāva aizmigt, viņa grozījās no vieniem sāniem uz otriem, smagi nopūtās un nodrebēja, visdažādāko jūtu mocīta. Tomēr lāgu lāgiem, noguruma pārvarēta, kurtizāne mazliet iesnaudās, bet drīz atkal spēji uztrūkās un svaidījās pa gultu, kamēr maz pamazām ieslīga ciešākā miegā. Uz kādu brīdi istabā iestājās dziļš klusums, ko pārtrauca tikai gulētājas nevienmērīgie elpas vilcieni. Tad pēkšņi Eitibīda lielā izbīlī uzlēca gultā stāvus un asaru pilnā balsī iekliedzās:

—    Nē, Spartak!.., Es tevi nedzenu nāvē… tā ir viņa … Tu nemirsi!…

Neatvairāmo domu un tēlu ietekmē Eitibīda īsajā no- midzī droši vien bija redzējusi sapni, kurā mirstošais Spartaks lūdzās žēlastību.

Bālu un sāpju izķēmotu seju Eitibīda izlēca no gultas, uzvilka platu, baltu tērpu, pasauca Aspasiju un lika tai tūlīt uzmodināt Metrobiju.

Mēs nemēģināsim aprakstīt, cik grūti bija pārliecināt komediantu, ka nekavējoties jādodas ceļā, jāpanāk Dē- mofils un jāaizkavē, lai pirms trim stundām uzrakstītā vēstule nenonāktu Sullas rokās.

Metrobijs bija noguris no ceļa, stipri miegains no pārlieku daudz izdzertā vīna, pie tam apslincis segu un pēļu tīkamajā siltumā, un Eitibīdai vajadzēja izmēģināt visu savu mākslu un ietekmi, lai pēc pāris stundām viņš būtu ar mieru doties ceļā.

Vētra bija rimusi, debesjums zvaigznēm nosēts, vienīgi dzestrais vējiņš varēja nepatikt mūsu ceļotājam.

—    Dēmofils tev aizsteidzies priekšā par piecām stundām, — kurtizāne sacīja komediantam, — tāpēc tev ne vien jāauļo, bet jālido.

—   Ak! Ja mans zirgs būtu Pēgass, es liktu tam lidot.

—    Galu galā arī tev tā būs labāk!…

Pēc dažām minūtēm bija dzirdama auļojoša zirga pakavu dipoņa, kas uzmodināja Kvirināla pakalna dēlus; viņi paklausījās, paklausījās, tad atkal ievīstījās segās un pateicās liktenim, ka var laiski ļauties savu silto gultu priekiem, kamēr daudzi nelaimīgie aulekšo zem klajām debesīm, pakļauti saltajam vējam, kas nikni gaudo ārā.

septītā nodaļa

Kā NāVE APSTEIDZA DEMOFILU UN METROBIJU

Ikvienam, kas izgāja vai izjāja no Romas caur Kapei nas vārtiem un, virzīdamies pa Apija ceju garām Arīci- jai, Sutrijni, Sveša Pometijai, Tarrakīnai un Kajetai, sasniedza Kapuju un nogriezās uz Kumu, atklājās brīnišķs skats. Pie Kapujas ceļš sazarojās: pa kreisi tas veda uz Beneventu, pa labi uz Kumu.

Gar visu saulaino piekrasti no Liternas līdz Pompejai cejotājs varēja vērot krāšņus pakalnus ar olīvu un apelsīnu birzīm, vīnogu un ābeļu dārziem, auglīgas zelta druvas, smaržīgus laukus vai zaļas pļavas ar mīkstu, leknu zāli — lielisku barību milzīgajiem aitu un vēršu ganāmpulkiem, kuru aicinošie blējieni un grūtsirdīgie māvieni laiku pa laikam bija dzirdami.

Jaukajā piekrastē kā uz burvja mājienu netālu cita no citas pacēlās Literna, Misena, Kuma, Bajas, Puteoli, Neapole, Herkulāna un Pompeja, bet ap tām izauga grezni tempļi, krāšņas vasarnīcas, lieliskas termas, smaržīgi dārzi, ciemati, neskaitāmas mājas un sierotavas; debesīs raudzījās Aheronta, Averna, Likol^, Patrija un citi mazāki ezeri, visa šī piekraste atgādināja vienu milzīgu pilsētu. Tālāk pletās mierīga, zilga jūra, kas maigi dusēja līča krastu apskāvienos, bet vēl tālāk — brīnišķo salu loks: Iskija, Prohita, Nesida, Kapri ar termām, pilīm un krāšņo augu valsti. Viss šis brīnumjaukais dabas radītais nostūris, ko dievi un cilvēki bija it kā norunājuši vērst vēl jaukāku un tīkamāku, bija žilbinošu saules staru apmirdzēts un maigu, siltu vēju apvēdīts.

Vieta patiesi izskatījās pasakaini skaista, un ne bez iemesla tajos laikos tika sacerēta leģenda, ka tieši šeit Harons ar savu laivu gaidot mirušos un pārceļot tos no šīs pasaules Elisija laukos.

Iebraucis Kumā, ceļotājs redzēja apbrīnojami skaistu, bagātu un biezi apdzīvotu pilsētu, kas daļēji bija celta uz kalna kraujas, daļēji uz tā lēzenās nogāzes un piekrastes līdzenuma. Te labprāt — it sevišķi peldsezonā — uzturējās daudzi jo daudzi Romas patricieši, bet tie, kam Kumā piederēja savrupmājas, pavadīja šeit arī daļu rudens un pavasara.

Bagātnieki Kumā dzīvoja tādās pašās ērtībās, greznībā un pārpilnībā kā toreiz Romā: Kumā arī bija nami ar portikiem, bazilikas, forumi, cirki, milzīgs amfiteātrim, kura drupas redzamas vēl šodien, bet Akropoles kalna virsotnē atradās viens no visskaistākajiem un greznākajiem dieva Apollona tempļiem Itālijā.

Kūmas pilsēta bija dibināta sirmā senatnē. Ir zināms, ka piecdesmit gadu pirms Romas dibināšanas Kuma jau bija tik varena un ziedoša, ka daļa iedzīvotāju izceļoja un nodibināja Zankles pilsētu Sicīlijā, vēlāk to nosauca par Mesānu. Pēc tam cita iedzīvotāju daļa nodibināja Paleopoli, acīmredzot tagadējo Neapoli.

Otrā pūniešu kara laikā Kuma bija neatkarīga un draudzīga Romas sabiedrotā, nevis pakļauta meslu maksātāja — un pretēji gandrīz visām citām Kampānijas pilsētām, kas pārgāja kartāgiešu pusē, Kuma palika uzticīga Romai. Tāpēc Hanibāls, savācis lielus spēkus, uzbruka tai, bet konsuls Sempronijs Grakhs atsteidzās palīgā, sakāva Hanibālu un iznīcināja milzumdaudz kartāgiešu.

No tā laika Romas patricieši jo sevišķi iecienīja Kumu, kaut gan mūsu aprakstīto notikumu laikā augstdzimušie ļaudis jau sāka pārcelties uz Bajām, un tas bija par iemeslu pamazītējam Kūmas pagrimumam.

Pilsētas tuvumā, skaistā uzkalnā ar brīnišķīgu skatu uz jūras piekrasti un līci, atradās Lūcija Kornēlija Sullas greznā, pasakaini bagātā villa. Še bija visas ērtības, kādas vien Sullas godkārais prāts un neparastā, neierobežotā fantāzija spēja iedomāties; tās dārzi stiepās līdz pat jūrai, kur diktators bija pavēlējis ierīkot īpašu baseinu pieradinātām zivīm, par kurām īpaši rūpējās.

Sullas nams bija greznāks par visiem citiem romiešu namiem. Tajā atradās marmora pirts ar piecdesmit nodaļām, karstām, siltām un aukstām vannām, kuru ierīkošanai Sulla naudu nebija taupījis. Tur bija arī siltumnīcas ziediem, sprosti putniem un aploki briežiem, stirnām, lapsām un citiem meža zvēriem.

Bīstamais un visuvarenais Romas diktators jau divus mēnešus vientuļi dzīvoja šajā burvīgajā nostūrī, kur siltais, maigais gaiss bija sevišķi veselīgs.

Viņš bija licis saviem neskaitāmajiem vergiem ierīkot ceļu tieši uz savu villu; tas atzarojās no Apija ceļa gandrīz pie paša Kūmas pagrieziena.

Sajā vasarnīcā Sulla pavadīja dienas pārdomās vai rakstīja savas «Piezīmes», ko gatavojās veltīt un vēlāk patiešām veltīja Lūcijam Licīnijam Lukullam, lielajam karavadonim un bagātniekam, kas tolaik jau drosmīgi karoja, bet pēc trim gadiem tika ievēlēts par konsulu un uzvarēja Mitridatu Armēnijā un Mezopotāmijā; Lukulls kļuva slavens romiešu un to pēcnācēju vidū ne tik daudz ar savu varonību un uzvarām, cik ar pārsmalcināti grezno dzīvesveidu un bezgalīgajām bagātībām.

Naktis Kūmas villa Sullam pagāja trokšņainās un piedauzīgās orģijās; saule viņu bieži pārsteidza piedzērušu un samiegojušos atzveltnī pie triklīnijā krietni vairāk iereibušu un miegainu parasto dzīru biedru, mīmu, ākstu un komediantu vidū.

Lai izklaidētos, viņš lāgu lāgiem devās uz Kumu, dažreiz — kaut gan daudz retāk — pat uz Bajām un Puteoli. Un visur dažnedažādu kārtu ļaudis viņam paradīja cieņu un godu, bet ne tik daudz viņa varoņdarbu dēļ, cik bailēs jau no viņa vārda vien.

Trešajā dienā pēc iepriekšējās nodaļas beigās aprakstītajiem notikumiem Sulla atgriezās karietē no Puteoli, uz kurieni viņš bija devies, lai galīgi izbeigtu Puteoli pilsētas patriciešu un plebeju ķildu; viņš bija tur uzturējies jau desmit dienas un pirms prombraukšanas kā šķīrējtiesnesis apstiprināja ar parakstu samierināšanās aktu.

Vēlu vakarā ieradies villā, viņš pavēlēja pasniegt vakariņas Delfu Apollona triklīnijā; tas bija pats lielākais un greznākais no četriem triklīnijiem viņa plašajā marmora pilī.

Tur daudzo lāpu gaismā, starp smaržīgiem ziediem, kas veselām piramīdām pacēlās visapkārt sienām, puskailām dejotājām saldkaislos smieklos izaicinoši lokoties flautu, liru un cītaru jautrajās skaņās, mielasts drīz vien izvērtās visizlaidīgākajā orģijā.

Milzīgajā zālē ap trim galdiem bija novietoti deviņi dzīru gulamsoli, uz kuriem vāļājās divdesmit pieci viesi un pats Sulla, tātad kopā divdesmit seši. Vienīgi Sullas mīluļa Metrobija vieta palika tukša, jo viņš nebija ieradies.

Baltā dzīru tērpā, ar rožu vainagu galvā — bijušais diktators zvilnēja blakus konsula vietai uz vidējā guļam- sola pie vidus galda, gluži tuvu savam vismīļākajam draugam Kvintam Roscijam, kas bija šo dzīru karalis.

Un, spriežot pēc Sullas skaļajiem smiekliem, jautrajām sarunām un biežas jo biežas kausa cilāšanas, varēja nodomāt, ka eksdiktators priecājas ar visu sirdi un dvēseli un nekādas rūpes viņu nenomāc.

Taču, ciešāk palūkojoties jiz Sullu, varēja viegli pamanīt, ka šo četru mēnešu laikā viņš stipri novecojis un novājējis, viņa izskats kļuvis vēl briesmīgāks un atbaidošāks. Arī seja izskatījās kārnāka, un asinssarkanie, strutojošie augoņi uz tās bija stipri palielinājušies. Iesirmie mati pēdējā gadā bija kļuvuši gluži balti, viss Sullas izskats liecināja par pagurumu, nespēku un ciešanām; turklāt briesmīgās slimības dēļ viņš jau ilgāku laiku mocījās ar bezmiegu-

Tomēr vērīgajās, pelēkzilajās acīs stiprāk nekā jebkad dega dzīvības alkas, spēks un nesalaužama griba, reizēm viņš tik labi prata noslēpt nežēlīgās ciešanas, ka šķita — ari pats — it sevišķi orģiju laikā — aizmirsa par savu kaiti.

—    Pastāsti, pastāsti, Ponciān, — Sulla vērsās pie kāda Kūmas patricieša, kas zvilnēja guļasvietā pie otra galda, — pastāsti, ko sacīja Grānijs!

—    Es nedzirdēju, ko viņš teica, — jautātais atbildēja, stipri nobālis un apmulsis.

—    Tev zināms, Ponciān, ka man ir smalkas ausis, — mierīgi sacīja Sulla, bargi saraukdams uzacis, — un es dzirdēju, ko tu nupat teici Elijam Luperkam.

—    tomēr… — iebilda apjukušais patricietis, — tici man… laimīgais un visuvarenais… diktator …

—    Tu sacīji šādus vārdus: «Kad Kūmas edilu Grāniju piespieda samaksāt valsts kasē soda naudu, ko tam bija uzlicis Sulla, viņš atteicās …» — bet tad tu paskatījies uz mani un, redzēdams, ka es dzirdu tavus vārdus, tūliņ āp- rāvies. Tagad uzaicinu tevi izstāstīt man vārdu pa vārdam visu, ko teica Grānijs.

—    2ēlo mani, ak, Sulla, pats lielākais no romiešu vadoņiem! …

—    Man nav vajadzīgas tavas uzslavas, — aizsmakušā un draudīgā balsī sēca Sulla; viņa acis iegailējās, un, pacēlies guļamsolā sēdus, viņš no visa spēka trieca dūri uz galda. — Pretīgais lišķi! Ar varoņdarbiem un uzvarām es pats sevi esmu ierakstījis konsulu fastos, un man nav vajadzīgs, lai tu mani cildini, pļāpīgā žagata! Gribu uzzināt Grānija vārdus, un tu man tos pateiksi, vai zvēru pie mana aizstāvja dievišķīgā Apollona arfas — jā, Lūcijs Kornēlijs Sulla tev to zvēr, ka dzīvs tu no šejienes neaiziesi un tavs līķis noderēs par mēslojumu maniem sakņu dārziem!

Piesaucot Apollonu, ko Sulla jau pirms daudziem gadiem bija izvēlējies par savu īpašo aizstāvi, diktators pieskārās nr labo roku Apollona zelta statujiņai, ko bija ieguvis Delfu pilsētā un gandrīz vienmēr nēsāja sev kaklā smalki izstrādātā zelta ķēdītē.

Dzirdot tādu zvērestu un ievērojot Sullas žestu, visi klātesošie nobāla un mulsi saskatījās, bet neteica ne vārda. Apklusa arī muziķa, norima dejas, un skajo jautrību nomainīja kapa klusums.

Šausmās stostīdamies, nelaimīgais Ponciāns ātri izgrūda:

—    Grānijs sacīja: «Es pagaidām nemaksāšu, Sulla drīz mirs, un tad mani atbrīvos no maksas.»

—    A! — Sulla izdvesa, turklāt viņa asinssarkanā seja pēkšņi no dusmām nobāla. — A! … Grānijs ar nepacietību gaida manu nāvi? Bravo, Grānij!… Viņš smalki aprēķinājis. — Sulla trīcēja, pūlēdamies apslēpt mežonīgās dusmas, tomēr acis tam zvēroja. — Viņš smalki aprēķinājis … Cik apdomīgs!… Urj tālredzīgs!…

Sulla uz mirkli apklusa, tad, uzsizdams knipi, sauca:

—    Hrisogon!

Bet tūlīt bargi piebilda:

—    Redzēsim, vai viņš savos aprēķinos nebūs kļūdījies!

Sullas brīvlaistais un uzticības vīrs Hrisogons piesteidzās pie eksdiktatora, kas, pamazām atguvies, jau pavisam mierīgi deva tam kaut kādas pavēles; brīvlaistais apstiprinoši pamāja ar galvu un izgāja pa tām pašām durvīm, pa kurām tikko bija ienācis, kamēr Sulla sauca tam nopakaļ:

—   Rīt no rīta!

Tad, pagriezies pret viesiem, Sulla satvēra kausu ar falernieti un, to augstu pacēlis, jautrā izskatā iesaucās:

—    Vai esat valodu zaudējuši un apstulbuši, vai? Pie visiem Olimpa dieviem, varbūt jūs, bailīgie auni, iedomājaties, ka svinat manas bēres?

—    Lai dievi tevi pasargā no tādām domām!

—    Lai Jupiters tev ir labvēlīgs, un Apollons lai tevi sargāi

—    Ilgu mūžu visvarenajam Sullam! — daudzi viesi iesaucās vienā balsī, augstu paceldami kausus ar dzirkstošo vīnu.

—    Uzdzersim uz Lūcija Kornēlija Sullas Laimīgā veselību un slavu! — paceldams kausu, Kvints Roscijs no- noteica savā skaidrajā un skaņajā balsī.

Visi piebalsoja, tukšodami vīna kausus, un Sulla atkal priecīgs no vaiga aiz pateicības apskāva un skūpstīja Rosciju, bet tad uzsauca cītaru spēlētājiem un mīmiem:

—    Hei, nelieši, ko jūs slinkojat?… To tik vien protat kā dzert manu vīnu un izkrāpt man naudu… Nolādētie dīkdieņi, kaut jūs tūlīt aizmigtu nāves miegāl

Sulla gandrīz vienmēr runāja rupjības un bārstīja pliekanus jokus, bet šoreiz viņš vēl nebija beidzis lamāties, kad muzikanti jau atsāka spēlēt, bet mīmi un dejotājas, dziedot līdzi cītaras skaņām, uzsāka jocīgu deju ar gluži nepieklājīgām kustībām.

Grūti aprakstīt, kā viesi priecājās par straujo deju un kā viņus ietekmēja puskailo ķermeņu izlaidīgā locīšanās, satuvošanās, apskaušanās un attālināšanās: aplausi, smiekli un piekrišanas saucieni nerimās, kamēr vien muzikanti spēlēja un balerīnas dejoja.

Kad deja beidzās, uz vidējā galda, pie kura zvilnēja Sulla un Roscijs, pasniedza karalisku ērgli, visskaistāko, kāds jebkad redzēts, pārklātu ar spalvām un gluži kā dzīvu. Ērglis turēja knābī lauru vainagu ar purpursar- kanu lenti, uz kuras ar zeltītiem burtiem bija rakstīts: «Sullae, Felici, Epalrodito», tas ir, «Sullam Laimīgajam, Venerām mīlulim». Pievārds «Veneras mīlulis» Sullam sevišķi patika.

Viesiem aplaudējot, Roscijs izņēma ērglim no knābja vainagu un pasniedza to Atīlijai Džoventīnai, glītai un jauniņai Sullas brīvlaistajai, kas sēdēja viņam blakus un noderēja viesu pievilināšanai šajās dzīrēs — gluži tāpat kā nedaudzās augstdzimušās Kūmas matronas, kuras līdzās vīriešiem zvilnēja triklīnijā guļvietās.

Atīlija Džoventīna uzlika Sullam lauru vainagu virs rožu vainaga un piemīlīgā balsī sacīja:

—    Šo lauru vainagu tu, dievu izredzētais, neuzvaramais imperator, saņem kā mūsu apbrīna apliecinājumu!

Sulla vairākas reizes noskūpstīja meitenes seju, klātesošie aplaudēja, bet Kvints Roscijs piecēlās kājās un savā brīnišķīgajā, izteiksmīgajā balsī deklamēja:

… Virs Tibras redzēju viņu Scepteri satveram, paturam brīdi rokā, Pēc tam noliekam, pēc tam Iestādām zemē, Pēkšņi sceptera, pēkšņi zižļa galā Izauga vasa, kas, vērsdamās lapotā zarā, Paēnu deva it visai kvirītu zemei.

Gudri izceltie vārdi dzejas rindās parādīja, ka Roscijs ir ne vien liels aktieris, bet arī ar smalku un veselīgu saprātu apveltīts cilvēks. Triklīnijā atkal skanēja skaļi jo skaļi aplausi.

Pa to laiku Sulla ar nazi pāršķēla ērgļa kaklu un vēderu tajā vietā, kur bija sašūta pildītā putna āda, un no turienes izvēlās daudz olu, kas tūlīt tika izdalītas viesiem; katrā olā atrada ceptu putniņu asā mērcē. Kamēr viesi kāri ēda rūpīgi pagatavoto gardo ēdienu, skaļi cildinādami Sullas devīgumu un viņa pavāru mākslu, divpadsmit sevišķi daiļas verdzenes — grieķietes — ļoti īsās, tumši zilās tunikās apstaigāja galdus un lēja viesiem kausos izcilo Falernas vīnu.

Pēc brītiņa pasniedza citu ēdienu: milzīgu pīrāgu, kura ārējā garozā no medus mīklas ar apbrīnojamu precizitāti bija izveidota apaļa tempļa kolonāde, un, tiklīdz pīrāgu pārgrieza, no tā izlidoja tikpat daudz zvirbuļu, cik viesu.

Ikvienam zvirbulim ap kaklu bija apsieta lentīte, pie kuras bija piestiprināta dāvana ar viesa vārdu.

Šis jaunais pārsteigums, ko bija sagatavojis Sullas izcili prasmīgais pavārs, sacēla vēl skaļāku aplausu un smieklu vētru. Ilgi nerimās trokšņainās putnu medības. Kliedzienu izbiedētie putni velti pūlējās izlidot no cieši nosprostotās zāles, beidzot Sulla pārtrauca šīs medības. Uz acumirkli atbrīvojies no Džoventīnas glāstiem, viņš sacīja:

—    Šovakar esmu jautrā garastāvoklī un vēlos jūs iepriecināt ar retu izrādi mājas dzīrēs… Klausieties, mani mīļie draugi! Vai gribat redzēt gladiatoru cīņu šajā zālē?

—    Jā, jā… gribam, — atsaucās ap piecdesmit balsu reizē; par apsolīto izrādi sajūsminājās ne vien Sullas viesi, bet arī muzikanti un dejotājas, kas aizrautīgi kliedza: «Gribam, gribam!» — nemaz nepadomādami, ka jautājums nebija domāts viņiem.

—   Jā, jā, gladiatorus, gladiatorus!… Lai dzīvo Sulla!… Pārlieku devīgais Sulla!

Vienam vergam tūlīt pavēlēja steigties uz gladiatoru mājokļiem, kas atradās netālu no villas, ar rīkojumu Spartakam nekavējoties atvest uz triklīniju piecus pārus gladiatoru. Pa to laiku liels skaits vergu izbrīvēja vienu zāles galu, kur vajadzēja notikt cīņai, pārvietodami dejotājas un muzikantus tuvāk galdiem.

Pēc brīža Hrisogons ieveda zālē desmit gladiatorus: pieci no tiem bija trāķiešu tērpos, pieci samnitu tērpos.

—    Kur Spartaks? — Sulla jautāja Hrisogonam.

—   Vēl nebija pārnācis, droši vien aizkavējies pie māsas.

Tai acumirklī pavisam aizelsies triklīnijā iesteidzās Spartaks. Trāķietis sveicināja Sullu un viņa viesus, pielicis roku pie lūpām.

—    Gribu pārliecināties, Spartak, — Sulla sacīja rudiā- rijam, — par tavu meistarību ieroču mākslas stundās. Tūlīt redzēsim, ko iemācījušies un prot tavi skolnieki.

—    Viņi tikai divus mēnešus vingrinājušies paukošanā, un tev liksies, ka viņi vēl pārāk maz no manis guvuši.

—    Redzēsim… redzēsim, — Sulla atteica un, pagriezies pret viesiem, piebilda: — Kūmas dēli, sarīkodams mielasta laikā gladiatoru cīņu, es neievedu neko jaunu mūsu paražās, bet vienīgi atjaunoju to paražu, ko jau pirms diviem gadsimtiem piekopa šīs provinces pirmiedzīvotāji, jūsu drosmīgie senči kampānieši.

Pa to laiku Spartaks izvietoja cīnītājus; viņš bija satraukts, bāls, stostījās, un tā vien likās, ka viņš īsti neapjēdz, ko saka un dara.

Sis izsmalcinātais barbarisms, tīšprātīgā nežēlība, ārprātīgā asinskāre, turklāt izrādīta tik atklāti un ar tādu cietsirdīgu mieru, līdz dvēseles dziļumiem saniknoja ru- diāriju. Viņam bija neizsakāmi sāpīgi apzināties, ka nevis pūļa griba, nevis nesaprātīgās, vienkāršās tautas dzīvnieciskie instinkti, bet ļauna un piedzēruša cilvēka untums un trīsdesmit liekēžu zemiskā iztapība liek šiem desmit nelaimīgajiem, drosmīgajiem un spēcīgajiem jaunekļiem, kas piedzimuši par brīviem pilsoņiem brīvā zemē, bez jebkāda naida cīnīties citam pret citu un mirt kauna pilnā nāvē daudz ātrāk par dabas nolemto laiku.

Turklāt vēl viens apstāklis šobrīd pastiprināja rudiārija dusmas: viņa acu priekšā nāves briesmām tika pakļauts Artoridžs, divdesmit četrus gadus vecs galls ar apbrīnojami skaistu augumu, dižciltīgu izskatu, bālu seju, gaišiem, cirtainiem matiem, Spartaks viņu ļoti mīlēja, un arī Artoridžs tam bija pieķēries vairāk nekā citiem Ak- ciāna skolas gladiatoriem. Tāpēc, tiklīdz Spartaku ataicināja uz Sullas gladiatoru skolu Kumā, Spartaks tūlīt lūdza, lai nopērk Artoridžu, teikdams, ka tas viņam esot nepieciešams Sullas skolā par palīgu.

Nostādot cīnītājus, Spartaks lielajā satraukumā tomēr paguva ātri iečukstēt jaunajam gailam ausī:

—    Kāpēc tu atnāci?

—    Jau pirms laba laika, — Artoridžs klusu atbildēja, — mēs metām kauliņus, kam tiesības pēdējam iet nāvē, un es biju viens no zaudētājiem: pats liktenis lēmis, lai es būtu starp tiem pirmajiem desmit Sullas gladiatoriem, kam jācīnās citam pret citu.

Rudiārijs neko neatbildēja, bet pēc brīža, kad viss bija sagatavots, viņš pagriezās pret Sullu un sacīja:

—    Augstsirdīgais Sulla, atļauj man aizsūtīt uz skolu pēc cita gladiatora, ko likt šī vietā, — Spartaks sacīja, norādīdams uz Artoridžu, — viņš …

—    Kāpēc tad viņš nevar cīnīties? — eksdiktators jautāja.

—   Tāpēc, ka viņš ir daudz stļipraks un izveicīgāks par citiem; tādā gadījumā trāķieši, kuru pusē viņš cīnīsies, būs ievērojami spēcīgāki par samnitiem.

—    Un tāpēc tu gribi mums likt vēl gaidīt? Lai tik cīnās vien šis veiklais: mēs degam nepacietībā. Jo ļaunāk samnitiem!

Redzēdams klātesošo gaidas un nepacietību, kas bija viegli salasāmas viesu sejās un acīs, Sulla pats deva zīmi sākt cīņu.

Kā to viegli iedomāties, cīņa nebija ilga: pēc minūtēm divdesmit viens trāķietis un divi samniti jau bija nogalināti, bet divi citi nelaimīgie smagi ievainoti gulēja uz grīdas un lūdza Sullu dāvāt viņiem dzīvību; tā viņiem visžēlīgi tika dāvāta.

Pēdējais samnits izmisīgi aizstāvējās pret četru trā- ķiešu uzbrukumiem, taču drīz, neskaitāmu dūrienu savainots, pakrita, asinis no viņa brūcēm plūda pa mozaīkas grīdu, bet viņa draugs Artoridžs, tikko valdīdams asaras, aiz līdzcietības nodūra viņu, lai izglābtu no paildzinātām šausmīgas agonijas mokām.

Ļaužu pārpilnajā triklīnijā atskanēja vienprātīgi un skaļi aplausi.

Taču Sulla tos pārtrauca, aizsmakušā piedzēruša cilvēka balsī uzkliegdams Spartakam:

—    Ei, Spartak, tu esi pats stiprākais, paņem vairogu no kāda kritušā, pacel šī trāķieša zobenu un pierādi savu varonību: cīnies viens pret četriem, kas vēl palikuši dzīvi!

Sullas priekšlikumu uzņēma ar vētrainiem aplausiem, bet nabaga rudiārijs tā apstulba, it kā būtu dabūjis ar rungu pa bruņucepuri.

Viņam šķita, ka sitiens apdullinājis galvu, ausīs šņāca; varbūt viņš bija pārklausījies, varbūt zaudējis prātu, un Spartaks stāvēja kā sastindzis, ar plaši ieplestām acīm un cieši raudzījās uz Sullu, viņa lūpas bija puspavērtas, bet pār tām nenāca ne skaņa, seja bāla un nekustīga; nelaimīgais juta, ka pār muguru pārskrien drebuļi un izspiežas aukstas sviedru lāses.

Artoridžs ievēroja Spartaka neparasto satraukumu un pusbalsī uzsauca viņam:

—    Saņemies!

Rudiārijs sarāvās no šī vārda, paskatījās pāris reižu apkārt, tad atkal cieši pavērās Sullā un pēc mirkļa, stipri cīnīdamies ar sevi, sacīja:

—    Bet… slavenais un laimīgais diktator… atļaušos tev atgādināt, ka es neesmu vairs gladiators; esmu rudiārijs un brīvs cilvēks, bet izpildu tikai lanistas pienākumus tavā gladiatoru skolā.

—    Ha, ha, ha! — ar dzēlīgiem piedzērušā smiekliem viņu pārtrauca Lūcijs Kornēlijs Sulla. — Un tu esot visu- spēcīgais Spartaks? Baidies no nāves, baidies? Ak, šī nicināmā gladiatoru suga!… Bet, zvēru pie Hērakla Uzvarētāja kaujas vāles, tu cīnīsies! — Un pēc brīža viņš trieca ar dūri pret galdu un savā parastajā pavēlnieka tonī jautāja: — Kas tev dāvāja dzīvību un brīvību, bailīgais barbar?… Vai tas nebija Sulla?… Un Sulla tev pavēl cīnīties… un tu cīnīsies!… Zvēru pie visiem Olimpa dieviem … tu cīnīsies!

Dzirdot tādus vārdus, Spartaks apjuka, viņa jūtas un domas pārņēma briesmīgs satraukums; līdzīgi zibeņiem, kas negaisā uzliesmo, dziest un krustojas tūkstoš veidos, viņa sejā atspoguļojās vētra, kas plosījās dvēselē. Viņa acis zvēroja, seja te nobālēja, te kļuva violeta, te pur- pursarkana, kamēr muskuļi krampjaini raustījās.

Jau divas trīs reizes Spartaks gribēja satvert kāda mirušā gladiatora zobenu un kā satracināts tīģeris zibens ātrumā mesties virsū Sullam, un, pirms dzīrotāji paspētu izkustēties no savām vietām, sakapāt to gabalu gabalos, bet ik reizi viņš brīnumainā kārtā savaldījās. Tomēr katrs jauns Sullas apvainojums lika gladiatoram notrīcēt no galvas līdz kājām, un viņš atkal izjuta mežonīgu vēlēšanos saplosīt diktatoru.

Beidzot, paguris no ilga jām un neizturamajām dvēseles mokām, Spartaks nokratīja sastingumu, izgrūda zvēra rēcienam līdzīgu nopūtu, gandrīz neapzinīgi pacēla no grīdas vairogu, satvēra zobenu un dusmās drebošā balsī skaļi iekliedzās:

— Es neesmu ne zāķpastala, ne barbars un cīnīšos tev par prieku, ak, Lūcij Sulla! Bet, zvēru pie visiem taviem dieviem, ja es nelaimīgā kārtā ievainošu Artoridžu…

Pēkšņi griezīgs sievietes kliedziens īstā brīdī pārtrauca bezprātīgos gladiatora vārdus un pavērsa visu klātesošo skatienus uz to pusi, no kuras tas atskanēja.

Zāles visattālākajā sienā, aiz triklīnijā guļvietām, atradās izeja, pret kuru Sulla un daudzi dzīrotāji gulēja ar mugurām; durvis aizsedza tādļi paši zaļi, smagi aizkari kā tie, kas karājās pie citām triklīnijā zāles durvīm, pa kurām varēja nokļūt uz pārējām nama telpām. Šajās durvīs nekustīga un bāla kā linaudekls stāvēja Valerija.

Spartaks bija pie viņas, kad atsteidzās vergs, lai Sullas vārdā to pasauktu. Šis aicinājums tik vēlā stundā pārsteidza un satrauca rudiāriju un stipri pārbiedēja Valeriju, kas iedomājās, ka Spartakam draud vēl lielākas briesmas par patiesajām. Tāpēc viņa neņēma vērā ne pieklājības noteikumus, ne piesardzības un apdomības likumus, bet, paklausīdama vienīgi mīlestības jūtām uz trāķieti, pavēlēja verdzenēm sevi ietērpt sniegbaltā mielasta tērpā, izrotāt to ar rozēm un devās pa garu gaiteni līdz tā triklīnijā durvīm, kurā tovakar dzīroja.

Dodamās uz triklīniju, Valerija, protams, bija cieši nolēmusi izlikties jautra un izpriecas kāra, taču viņas bālajā sejā bija skaidri redzamas rūpes, satraukums un bailes, kas viņu nomāca.

Noslēpusies aiz durvju aizkariem, matrona ar_ pretīgumu un sašutumu vēroja gladiatoru drausmīgo cīņu un

Spartaka un Sullas ķildu. No katra viņu vārda, katras kustības Valerija sarāvās un notrīsēja, juta, ka spēki zūd, tomēr vilcinājās atstāt paslēptuvi, visu laiku cerēdama uz negaidītu, mierīgu izlīgumu.

Bet, kad Valerija redzēja, ka Sulla piespiež Spartaku cīnīties ar savu tuvāko draugu Artoridžu, ka dusmu un izmisuma pārņemtais rudiārijs jau tver zobenu, kad viņa dzirdēja Spartaka satraukto atbildi, kas varēja beigties vienīgi ar draudiem un lāstiem pret Sullu, Valerija saprata, ka viņai tūlīt jāiejaucas, citādi Spartaks nenovēršami aizies bojā.

Valerija spalgi iekliedzās (šis kliedziens nāca no pašiem dvēseles dziļumiem), pavēra aizkaru un parādījās uz sliekšņa, pievēršot sev visu Sullas viesu uzmanību.

—    Valerija! … — diktators iesaucās ļoti izbrīnījies un mēģināja piecelties no triklīnijā guļvietas, pie kuras to saistīja pārmērīgā daudzumā baudītie ēdieni un fa- lernietis. — Valerija!… Tu! … Šeit! … Tik vēlā stundā? …

Arī pārējie piecēlās vai, pareizāk sakot, mēģināja piecelties, jo ne visi spēja noturēt līdzsvaru un atkal nostāties uz kājām, tomēr viņi vairāk vai mazāk, godbijīgi klusēdami, palocījās matronai.

Sullas brīvlaistā Džoventīna vispirms pietvīka purpur- sarkana, pēc tam stipri nobālēja; viņa necentās piecelties, bet sarāvās sīka sīciņa, saritinājās kamolā, noslīdēja zemē un nemanot pilnīgi paslēpās galdauta krokās.

—    Esiet sveicināti, — pēc brīža sacīja Valerija, ātri uzmetusi skatienu plašajai telpai un mēģinādama nomierināties. — Lai dievi sargā neuzvaramo Sullu un viņa draugus!

Matrona jau bija paspējusi saskatīties ar Spartaku, kas," cīņu neuzsācis, cieši raudzījās uz viņu; Valerijas parādīšanās šajā brīdī viņam šķita kā pārdabisks brīnums.

Tomēr Valerija ievēroja arī Džoventīnu pie Sullas sāniem un viņas pēkšņo pazušanu. Šis skats lika Valerijai sašutumā nosarkt, tomēr, izlikdamās, ka neko nav pamanījusi, Valerija piegāja pie triklīnijā guļvietas, kur zvilnēja Sulla; tam beidzot bija izdevies uzslieties kājās, tomēr stiprā grīļošanās liecināja, ka Sulla ilgi nespēs tā noturēties.

Sulla vēl arvien izskatījās manāmi izbrīnījies par sievas ierašanos tik vēlā stundā un tādā vietā; viņa nespodro acu skatiens nenoteikti klaiņoja apkārt, tomēr lāgu lāgiem cieši nopētīja Valeriju, bet tā smaidot atbildēja:

— Tu mani tik daudzas reizes esi aicinājis uz dzīrēm triklīnijā, ka šovakar, nevarēdama aizmigt un dzirdēdama attālo dzīru troksni, es nolēmu ietērpties dzīru drēbēs un atnākt sadzert ar jums draudzības kausu, bet pēc tam aizvest tevi uz tavām istabām, jo veselības stāvokja dēļ lu nedrīksti palikt nomodā pēc pusnakts. Taču šeit es ieraudzīju zobenu ziboņu un līķus. Ko tas nozīmē? — visdziļākajā sašutumā un paceltā balsī iesaucās matrona. — Vai jums vēl nepietiek ar neskaitāmajiem upuriem cirkos un amfiteātros, ja jūs ar mežonīgu baudu atjaunojat aizliegtās un sen aizmirstās necilvēciskās paražas, lai, skatoties nāves mokās, uzdzīvotu un piedzertos, lai dzērumā stīvām lūpām atkārtotu tos saraustītos vārdus, kas izmisumā un agonijā izlaužas pār mirstošo lūpām?

Visi klusēja, galvu nodūruši. Pats Sulla sākumā pūlējās izteikt kādu sakarīgu vārdu, bet spēja nomurmināt tikai kaut ko vienzilbīgu, tāpēc apklusa kā vainā pieķerts noziedznieks apsūdzētāja priekšā.

Vienīgi gladiatori — un it sevišķi Spartaks ar Artoridžu uzlūkoja dižciltīgo dāmu ^r mīlestības un pateicības pilniem skatieniem.

Brīdi klusējusi, Sullas sieva vērsās pie vergiem un sacīja:

— Tūliņ aiznesiet līķus un apglabājiet tos, izmazgājiet grīdu un nolaistiet smaržīgām eļļām, piepildiet Sullas mozaīkstikla kausu ar Falernas vīnu un kā draudzības zīmi sniedziet apkārt viesiem!

Vergi steidzās izpildīt Valerijas pavēles, gladiatori izgāja no triklīnijā.

Gandrīz kapa klusumā draudzības kauss gāja no rokas rokā, un tikai nedaudzi dzīrotāji tajā iemeta lapiņas no saviem rožu vainagiem; tad augstie viesi nedrošā solī, ne vārda nebilzdami, cits pēc cita gāja prom; vieni devās tepat uz plašās pils viesistabām, citi uz tuvējo Kūmas pilsētu.

Sulla atkal bija atslīdzis savā guļvietā pie triklīnijā un, it kā dziļās domās nogrimis, klusēja, taču patiesībā viņš bija tik ļoti apreibis no vīna, ka neko nesajēdza. Tad Valerija viņu sapurināja aiz pleca un teica:

—    Nakts ir pagājusi, tuvojas rītausma; vai tu beidzot nedosies uz savu guļamistabu?

To dzirdot, Sulla izberzēja acis, lēnām un smagnēji pagriezās pret savu sievu un, ar mokām kustinādams mēli, murmināja:

—    Tu… triklīnijā… apgriezi visu otrādi… tu laupīji man … izpriecas. Zvēru pie Jupitera Uzturētāja! … Tas ne pēc kā neizskatās! Tu gribēji mazināt… Sullas Laimīgā… Veneras mīluļa… diktatora… visuvare- nību… Zvēru pie augstajiem dieviem!… Es esmu Romas … visas pasaules… valdnieks… un nevēlos, lai kāds man pavēlētu … nevēlos!

Viņa stiklainie redzokļi izpletās, varēja redzēt, ka piedzērušais Sulla ļoti pūlas iegūt varu pār saviem vārdiem, domām un spēkiem, bet viņa galva atkal smagi nokārās uz krūtīm.

Valerija uzlūkoja viņu klusēdama; tās skatiens pauda gan līdzjūtību, gan nicinājumu. Tad Sulla vēlreiz pacēla galvu un sacīja:

—    Metrobij! … Kur tu esi, mans mīļotais Metrobij? … Nāc man palīgā… es gribu aizdzīt… gribu šķirties no tās tur… Un lai viņa nes sev līdzi arī gaidāmo bērnu… negribu to atzīt par savu …

Naida dzirksts iezibējās Valerijas melnajās acīs, viņa draudoši paspēra soli uz guļvietas pusi, tad riebumā novērsās un skaļi iesaucās:

—    Ei, Hrisogon, pasauc vergus un liec aiznest savu kungu uz guļamistabu! Viņš ir piedzēries un netīrs kā pretīgs kapracis!

Kamēr Hrisogons ar divu vergu palīdzību drīzāk vilka nekā veda prom Sullu, kas ārdījās un rupji lamājās, Valerija brīdi nogrima pārdomās, tad, cieši paskatījusies uz zīda galdautu, zem kura vēl arvien slēpās Džoventīna, nicīgi atmeta ar roku un atgriezās savās istabās pa tām pašām durvīm, pa kurām ienāca.

Noguldīts gultā, Sulla nogulēja visu atlikušo nakts daļu un nākamās dienas rīta stundas, bet Valerija, protams, ne acu neaizvēra.

Sulla, ko todien stiprāk nekā parasti mocīja neciešamā nieze, ap pusdienas laiku piecēlās, uzmeta pāri vilnas kreklam platu togu un savu tuvāko vergu pavadībā, atbalstīdamies uz mīļotā Hrisogona pleca, devās uz pirti, kas atradās blakus viņa namam; uz pirti varēja nokļūt caur plašu atriju, ko greznoja lieliska kolonāde doriešu stilā.

Iegājis termās un šķērsojis uzgaidāmo telpu, Sulla sasniedza ģērbtuvi; tā bija grezna zāle ar marmora sienām un mozaīkas grīdu. No šejienes pa vienām durvīm nonāca vannas istabā ar aukstu dušu, pa otrajām — zālē ar silta ūdens baseinu un pa trešajām — pērtuvē.

Sulla apsēdās uz spilveniem un purpura segām apklāta marmora sola, ar vergu palīdzību izģērbās un iegāja pērtuvē.

Sī telpa arī bija apšūto ar marmora plāksnēm; pa īpašām grīdas spraugām no verdoša ūdens katla, kas atradās zem grīdas, pa caurulēm pērtuvē ieplūda tvaiks un uzturēja tur augstu temperatūru.

Pa labi no ieejas atradās ieapaja marmora niša ar marmora sēdekli, bet pretējā pusē neliels baseins ar karstu ūdeni.

Tiklīdz Sulla ienāca pērtuvē, viņš apsēdās nišā un izvēlējās no tur noliktajām visdažādākā lieluma svaru bumbām divas pašas mazākās, un sāka tās cilāt, lai ātrāk nosvīstu. Pamazām viņš pārgāja uz arvien lielākām un smagākām, un drīz vien viņa ķermenis pārklājāsjsvied- riem; tad viņš izgāja no nišas, iekāpa baseinā ar karsto ūdeni un, apsēdies uz baseina marmora kāpnēm, pilnīgi iegremdējās ūdenī. Tīkamais siltums stipri atvieglināja viņa mokas, par ko liecināja svētlaimē starojošā seja.

—    Ak! . .. Cik daudz stundu es jau esmu ilgojies pēc šīs labsajūtas… Aši, aši, Diador, — viņš uzrunāja vergu, kurš parasti viņu pirtī iezieda ar smaržīgām eļļām, — ņem ātrāk kasīkli un pakasi man slimo ādu, kas deg kā ugunī! Esmu pagalam nomocījies.

Kasīklis izskatījās pēc bronzas naža, un ar to Diadors pēc peldes mēdza Sullam kasīt miesu, lai pēc tam ieziestu ar smaržīgām eļļām; Diadors paņēma kasīkli un sāka uzmanīgi rosīties ap sava pavēlnieka izmocīto ķermeni.

Sajā brīdī Sulla jautāja Hrisogonam:

—    Vai tu ietini purpura pergamentā manu «Piezīmju» divdesmit otro grāmatu, ko es aizvakar pabeidzu diktēt un nodevu tavā gādībā?

—- Jā, mans labais kungs. Ietinu ne vien tavu iedoto sējumu, bet arī tās desmit kopijas, ko izgatavoja vergi — grāmatu pārrakstītāji.

— A! … Krietnais Hrisogon!… Tātad tu jau esi parūpējies par desmit kopijām? — Sulla iejautājās, acīm redzami apmierināts.

—    Jā, protams, un ne vien no pēdējā sējuma, bet arī no visiem iepriekšējiem, lai vienu tavu «Piezīmju» eksemplāru varētu nolikt šīs mājas bibliotēkā, otru tavā Romas nama bibliotēkā, trešo manējā, tad vēl pa vienam eksemplāram no katras tavas nodiktētās grāmatas es uzdāvināju Lukullam un Hortenzijām. Tādējādi, izdalot šos eksemplārus pa vairākām vietām, es gribēju, lai tavs sacerējums būtu pasargāts no ugunsgrēka vai kādas citas nelaimes, kamēr tu nolemtu to izdot vai tava nāve — lai visvarenie dievi tevi vēl ilgi pasargā no tās! — dotu šīs tiesības Lukullam saskaņā ar tavu testamentu.

—   Jā, kas attiecas uz testamentu, esmu domājis par jums . .. nedaudzajiem, kas vienmēr esat bijuši man draudzīgi un uzticīgi visās dzīves likstās . ..

—    Ak, nerunā tā! … — pazemīgi iesaucās Kornēlijs Hrisogons. — Tu jau man esi devis vairāk, nekā esmu pelnījis: tu dāvināji man brīvību, labvēlību un bagātību …

—    Diezgan par to, Hrisogon! Pagaidi, man šķiet, ka dzirdu troksni ģērbtuvē.

Brīvlaistais izsteidzās laukā.

Sulla, kura seja — varbūt arī no pagājušās nakts uzdzīves — šķita sevišķi novecojusi un bāla, žēlojās par neciešamām sāpēm; baseinā tās vēl pastiprinājās, viņš sajuta neparastu smagumu krūtīs. Tāpēc Diadors, pabeidzis savu darbu, aizgāja pasaukt Sullas ārstu, brīvlaisto Sir- mioni no Rodas; Sirmione dzīvoja Sullas namā un vienmēr bija Sullas tuvumā.

Pa to laiku Sullam uznāca snaudiens, viņš nolika galvu uz baseina malas un, kā liekas, iemiga; bet vergi — pirts apkalpotāji — mēmi un izbijušies ierāvās kaktā pie nišas un vēroja savu kungu, kas agrāk, pat nepatikā saraucot uzacis, bija licis tiem nodrebēt.

Pēc brīža atgriezās Hrisogons. Sulla satrūkās un pagrieza galvu uz viņa pusi.

—    Kas tev kaiš? — brīvlaistais jautāja un izbijies piesteidzās pie baseina.

—    Nekas!… Uznāca snaudiens!… Zini, es redzēju sapni.

—   Kādu sapni?

— Redzēju savu mīļoto sievu Cecīliju Metellu, kas nomira pagājušajā gadā. Viņa sauca mani pie sevis.

—    Nepiegriez vērību tādai māņticībai, Sulla!

—   Māņticība? … Bet kāpēc tu tā domā, Hrisogon? Es vienmēr esmu ticējis sapņiem un darījis to, ko man sapņos norādījuši dievi, un vienīgi tāpēc esmu guvis panākumus.

—    Gūt uzvaras tev palīdzēja tavs prāts un drosme, nevis sapņos redzētais.

—    Vairāk par saprātu un varonību, Hrisogon, man palīdzējis liktenis, tas vienmēr bijis man žēlīgs, un tāpēc bieži esmu paļāvies vienīgi uz likteni. Tici man, vislielākos panākumus esmu guvis, uzsākot kaut ko neapzināti — bez apdoma.

Kavējoties atmiņās par saviem darbiem, no kuriem daudzi bija neģēlīgi, bet daudzi arī patiesi cildeni un slaveni, Sullas dvēselē atgriezās miers un viņa seja mazliet noskaidrojās. Tad Hrisogons uzskatīja par iespējamu paziņot, ka pēc Sullas vakar vakara dzīrēs dotā rīkojuma Grānijs ieradies no Kūmas un gaida viņa pavēles.

Dzirdot šo vārdu, ēksdiktatora seja no dusmām pilnīgi pārvērtās — tā stipri pietvīka, acis draudoši iezvē- rojās, viņš iebļāvās niknā un aizsmakušā balsī:

—     Ieved to… bez kavēšanās. J. šeit… pie manis… šo bezkauņu! Viņš vienīgais visā pasaulē uzdrošinājies ņirgāties par manu spriedumu… turklāt kāro manu nāvi!

Un Sulla ar savām izdilušajām un kaulainajām rokām krampjaini satvēra baseina malu.

—    Bet vai tu nevarēji pagaidīt, kamēr iziesi no pirts?

—   Nē, nē . .. tūliņ … šeit… es gribu, lai viņš* stājas manā priekšā!

Hrisogons izgāja un tūlīt atgriezās kopā ar edilu Grā- niju.

Tas bija spēcīga auguma vīrs, gadus četrdesmit vecs, ar parastu, paskarbu seju, kurā bija jaušama viltība un ļaunums. Taču, ienākot Sullas pirti, viņš bija ļoti bāls un nespēja apslēpt savas šausmas. Zemu klanīdamies un spiezdams roku pie lūpām, Grānijs sacīja no satraukuma drebošā balsī:

—   Lai dievi vēl ilgus gadus pasargā augstsirdīgo Sullu Laimīgo!

-— Aizviņdien tu vis tā neteici, pretīgais nelieti! Tu ņirgājies par manu spriedumu, ar kuru es tev taisnīgi liku samaksāt soda naudu valsts kasē, un blāvi, ka nemaksāšot parādu, jo šodien vai rīt es droši vien miršot — un tad tu tikšot atbrīvots no soda naudas.

—    Nekad, neķad! … Netici tādiem apmelojumiem! — pārlieku lielu šausmu pārņemts, Grānijs murmināja.

—    Zaķapastala, tagad tu trīci? Tev vajadzēja trīcēt todien, kad tu apvainoji visvarenāko un laimīgāko cilvēku zemes virsū … Nelieti!

Izvalbījis asinīm pieplūdušās, dusmās zvērojošās acis, Sulla iecirta pjauku nelaimīgajam, kurš, nokritis zemē pie baseina, raudāja un lūdza piedošanu.

—   Žēlastību! … Esi žēlsirdīgs! .,. Lūdzu, piedod man! … — nabags gaudās.

—    Žēlastību?… — no dusmām zaudējis pašsavaldīšanos, Sulla brēca. — Žēlot tādu, kas mani apvainojis… kamēr es ciešu tik briesmīgas mokas? Tev jāmirst, nelieti, šeit… tūliņ … manu acu priekšā … tāpēc ka es tvīkstu, kāroju gūt veldzi no taviem nāves krampjiem, no taviem moku pilnajiem pirmsnāves gārdzieniem.

Kā prātu zaudējis, Sulla plosījās un mētājās, abām rokām bez mitas kasīja savu slimības saēsto ķermeni, tad piesmakušā balsī nikni uzkliedza vergiem:

—   Ei, sliņķi! … Ko jūs blenžat? … Grābiet viņu ciet, sitiet līdz nāvei šeit, manā priekšā… Zņaudziet… nogaliniet!

Bet, tā kā vergi vēl vilcinājās, Sulla ar pēdējiem spēkiem briesmīgā balsī bļāva:

—    Nožņaudziet viņu, vai, zvēru pie erīniju liesmām un čūskām, es likšu jūs visus sist krustā!

Vergi metās virsū nelaimīgajam edilam, nogāza to zemē, sita un spārdīja ar kājām, bet Sulla plosījās un trakoja kā plēsīgs zvērs, kas sajūt asins smaku, un bez mitas kliedza:

—   Nu, ātrāk, stiprāk … sitiet, spārdiet, žņaudziet nelieti! Zņaudziet to, žņaudziet!… Visu pekles dievu vārdā, žņaudziet to! …

Kad četri vergi uzbruka Grānijam, sizdami un mocīdami viņu, edils mēģināja aizstāvēties, jo arī viņu vadīja visām dzīvām būtnēm piemītošais dzīvības instinkts; viņš zvēla ar savām varenajām dūrēm uzbrucējiem un izmisīgi pūlējās izrauties. Taču apvainotie un iebiedētie vergi, kas līdz šim, baidīdamies vienīgi no kunga dusmām, vienaldzīgi un gļēvi bija uzbrukuši savam upurim, tagad iekaisa un, Sullas mežonīgo kliedzienu satracināti, tā piekāva Grāniju, ka tas vairs nevarēja pakustēties; tad viens no vergiem satvēra ar abām rokām Grānija kaklu, ar visu spēku atspiedās ar ceļgaliem pret edila krūtīm un dažos mirkļos nonāvēja to.

Un Sulla, kam acis bija gandrīz izspiedušās no dobumiem, ar plēsoņas nežēlību un putām uz lūpām līksmoja par šo asiņaino skatu, v.irg.i balsi sēkdams:

—   Tā .. . tā . .. stiprāk … sitiet.. . žņaudziet! .,.

Bet tajā pašā acumirklī, kad Grānijs beidza elpot, arī

Sulla, galvu atmetis, atslīga pret baseina malu, jo sasprindzinājums, kliegšana un mežonīgais uztraukums viņam bija atņēmis pēdējos spēkus.

—    Palīgā! … Es mirstu! . .. Palīgā! — viņš izdvesa.

Hrisogons un citi vergi pieskrēja pie Sullas, pacēla

viņu un atslēja ar muguru pret baseina sienu.

Bijušā diktatora seja bija līķa bālumā, plakstiņi pievērti, acis pusizdzisušas, sakostie zobi atņirgti, lūpas saviebtas, un viņa augumu kratīja drebuļi.

Hrisogons un pārējie vergi nopūlējās, cenzdamies dabūt Sullu pie samaņas; te pēkšņi viņš sarāvās, viņam uznāca stipra klepus lēkme, pēc miirkļa no mutes izšļācās neiedomājami daudz asiņu — un, klusu vaidēdams, acis neatvēris, Sulla mira.

Tā sešdesmit gadu vecumā beidza savu dzīvi šis diženais un arīdzan ļaunprātīgais cilvēks, kura izcilās prāta spējas un dvēseles lielumu nomāca nežēlība uņ miesas kārības. Viņš veica dižus darbus, bet iegrūda savu dzimteni arī vislielākajā postā; viņu cildināja kā slavenu karavadoni, taču vēsture viņu piemin kā vissliktāko pilsoni. Tāpēc, aplūkojot visu, ko Sulla paveicis dzīvē, grūti izlemt, kas viņā bija pārsvarā: drošsirdība un enerģija vai viltība un liekulība. Gaja Marija piekritējs, konsuls Gnejs Papīrijs Karbons, kas ilgi un varonīgi karoja pret Sullu, mēdza apgalvot, ka esot cīnījies pret lauvu un lapsu, kuri abi iemājojot Sullaš dvēselē, bet cīņa pret lapsu viņam vienmēr sagādājusi vairāk pūļu.

Sulla nomira, izbaudījis visu, kas vien spēj sniegt cilvēkam baudu, un ieguvis visu, ko vien cilvēks var vēlēties; viņš iemantoja «Laimīgā» slavu, ja par laimi sauc visu ilgu piepildījumu.

Tikko Sulla bija aizvēris acis uz mūžu, pirtī kopā ar ārstu Sirmioni ienāca vergs Diadors un jau uz sliekšņa iesaucās:

—    No Romas ieradies ziņnesis ar sevišķi svarīgu vēstuli no…

Te verga balss aprāvās pusvārdā, ieraugot vispārējo apjukumu, ko izraisīja Sullas nāve.

Sirmione tūlīt lika izvilkt mirušā miesas no baseina un noguldīt uz spilveniem, kas nekavējoties tika sakārtoti turpat uz grīdas. Tad viņš ļpataustīja Sullam pulsu, paklausījās sirdi un, skumji nogrozījis galvu, sacīja:

—    Beigas … viņš ir miris!

Eitibīdas vergs, reizē ar Diadoru ienācis pirtī, stāvēja, ierāvies kaktā, ar vēstuli rokā; viņš pārsteigts un izbijies kādu brīdi vēroja visu notiekošo, tad piegāja pie Hrisogona, jo uzskatīja to par pašu svarīgāko personu šajā namā, un sniedza viņam vēstuli, teikdams:

—    Mana kundze, daijā Eitibīda, uzdeva man nogādāt šo vēstuli pašam Sullam, bet, tā kā dievi gribēja mani sodīt, likdami man ierasties par vēlu un atrast jau mirušu dižāko no cilvēkiem, tad viņam domāto vēstuli nododu tev, jo no tavām asarām es noprotu, ka tu esi viens no viņa vistuvākajiem kalpiem.

Bēdu nomāktais Hrisogons izklaidīgi paņēma pergamenta tīstokli un pat neaplūkojis paslēpa to starp tuniku un kreklu, tad atkal sāka rosīties ap sava kunga un labdara līķi, ko patlaban jau iesvaidīja smaržīgām eļļām.

Pa to laiku ziņa par Sullas nāvi izplatījās pa lielo māju — un viss gāja juku jukām. Vergi atskrēja uz pirti, un drīz no turienes atskanēja vaimanas un raudas. Pēkšņi pirtī gluži aizelsies iesteidzās komediants Metrobijs, kas tikko bija ataulekšojis no Romas; viņa drēbes bija vienos dubļos un bālā seja mitra no asarām.

—   Nē, nē, tas nav iespējams!… Nē, nē, tas nav tiesa! … — viņš kliedza.

Ieraudzījis Sullas auksto un stingo līķi, Metrobijs atkal sāka gauži raudāt un, nokritis zemē pie nedzīvajām miesām, apklāja skūpstiem mirušā seju.

—    Tu nomiri bez manis, lieliskais, mīļotai.? draugs!… — Metrobijs vaimanāja. — Man nebija lemts dzirdēt tavus pēdējos vārdus… saņemt tavu pēdējo skūpstu, ak, Sulla, mans mīļotais, ak, mans visudārgākais Sulla!…

ASTOTĀ NODAĻA

SULLAS NĀVES SEKAS

Vēsts par Sullas nāvi zibens ātrumā izplatījās pa visu Itāliju, un vieglāk: iedomāties nekā aprakstīt uztraukumu, kādu šī ziņa sacēla — it īpaši Romā.

Pirmajā mirkli visi aiz pārsteiguma pat zaudēja valodu, bet pēc tam vel daudz spriedelēja, taujāja, pētīja. Ikviens gribēja uzzināt — kāpēc, kā un kad uzbrukusi šī pēkšņā nāve.

Oligarhu partija, patricieši un bagātnieki apraudāja lielā vīra nāvi kā visas republikas nelaimi un neatsveramu zaudējumu. Skaļi vaimanājot, viņi pieprasīja, lai varoni apbedītu ar imperatora cienīgu godu, lai tam kā republikas glābējam un pusdievam uzceltu statujas un tempļus.

Viņiem piebalsoja desmit tūkstoši Sullas atbrīvoto vergu Romā. Pēc Sullas partijas uzvaras šie desmit tūkstoši apmetās vienā tribā un par godu Sullas vārdam nosauca sevi par kornēliešiem, bet Sulla tiem piešķīra daļu no proskripciju upuriem atņemtās mantas.

Šiem desmittūkstoš cilvēkiem par visu bija jāpateicas Sullam, tač,u viņi apraudāja Sullu jie vien aiz pateicības, bet arī aiz bailēm, ka viņiem varētu atņemt to, ko Sulla reiz tik devīgi bija iedāvinājis.

Itālijā vēl bija arī vairāk nekā simt divdesmit tūkstoši leģionāru, kas bija cīnījušies Sullas pusē karos pret Mitridatu un pēc tam pilsoņu karā pret Mariju; Sulla tiem bija sadalījis uzvarēto tautiņu īpašumus un nometinājis kādreizējās Marija pilsētās, no kurām Sulla bija izdzinis visus iedzīvotājus vai arī nogalinājis tos. Šie simt divdesmit tūkstoši pielūdza savu lielo karavadoni, savu labdari, un bija gatavi aizstāvēt Sullas nodibināto kārtību.

Visa Sullas piekritēju milzīgā partija apraudāja sava labvēļa nāvi, bet līksmoja simtiem tūkstošu izsūtīto, tūkstošiem Sullas cietsirdības upuru, visi daudzie un spēcīgie Marija piekritēji, kas atklāti nolādēja savu radu un draugu slepkavu un viņu īpašumu izpostītāju, kas ilgojās pēc pārmaiņām, uztraucās, cerēja un aicināja uz atriebību. Viņiem pievienojās plebeji, jo Sulla bija atņēmis tiem daudz tiesību un svarīgas privilēģijas, kuras tie gribēja atgūt. īsi sakot, vēsts par bijušā diktatora nāvi sacēla Romā tādu rūgšanu, satraukumu un kustību ielās, kāda sen nebija novērota.

Forumā, bazilikās, zem portikiem, tempļos, ielās, veikalos, uz tirgus laukumiem — it visur pulcējās dažāda vecuma un dažādu kārtu ļaudis, gan taujādami, gan stāstīdami cits citam jaunumus. Dažs skaļā balsī apraudāja lielo nelaimi, cits vēl skaļākā slavēja dievus, kas beidzot atbrīvojuši republiku no verdzības, izdzēšot tās tirāna dzīvību. Visur bija dzirdami strīdi un draudi, uzliesmoja pierimuši apvainojumi, apslēpts naids, aizmirstas dusmas, iedegās visdažādāko kaislību juceklis, uzliesmoja dažādas vēlmes, gaidas un cerības.

Šis satraukums kļuva arvien lielāks un bīstamāks tāpēc, ka konsuli piederēja pie divām naidīgām partijām; līdz šim tie bija slepus cīnījušies cits pret citu, bet tagad kaislības uzbangoja un pretinieki ar vienlīdz spēcīgiem un ietekmīgiem vadoņiem rindojās cīņai. Pilsoņu karš bija tuvs un nenovēršams.

Krietnie un iecienītie pilsoņi, senatori un konsulāri centās nomierināt tautu, apsolīdami gan reformas, gan jaunus likumus, gan senās privilēģijas plebejiem, taču viņu runām bija visai maz panākumu, jo ļaužu prāti bija pārlieku uzbudināti.

Daudzi senatori, pilsoņi un brīvlaistie kornēlieši par sēru zīmi neskuva bārdas, uzvilka tumšas togas un drūmā izskatā klīda pa pilsētu; daudzas sievietes arī sēru tērpos un vaļējiem matiem skraidīja no tempļa uz templi, piesaukdamas palīgā dievus, it kā ar Sullas nāvi Romai draudētu vislielākās briesmas.

Sullas pretinieki ņirgājās un zobojās par sērotājiem un dzēlīgi izsmēja viņus, bet paši izaicinoši jautri pastaigājās pa Forumu un pilsētas ielām, priecādamies par diktatora galu.

Trīs dienas pēc Sullas nāves galvenajos pilsētas laukumos, kur uz marmora plāksnēm vai pretora albuma mēdza izsludināt jaunos likumus, izkāra īpašas tāfelītes; uz tām visās trijās tirgus dienās varēja lasīt šādu epigrammu:

Laimīgais Sulla ar prieku Saucās par Romas valdinieku, Taču viņa lepnais prāts Dievu sodu lika krāt.

Viņam, kas cerībās dega Redzēt, kā Roma pie kājām krīt, Tika vien moku sega: Pretīgās utis to steidzās rīt.

Uz ēku sienām parādījās uzraksti: «Nost patvaļīgos likumus!» Šie likumi aizsargāja Sullas neierobežoto despotismu un pretīgo ieraušanas kāri. Citās vietās varēja lasīt: «Mēs prasām tribūnu neaizskaramību!» To Sulla viņiem bija patvarīgi nolaupījis. Vai arī: «Slava Gajam Marijam!»

Šie notikumi un pārdrošie izlēcieni skaidri liecināja par to, kā noskaņojums ļaužu prātos izmainījies.

Tāpēc Marks Emīlijs Lepids, kurš, pat Sullam dzīvam esot, nebija slēpis savu naidu pret diktatoru, tagad runāja un darbojās atklātāk nekā jebkad, būdams cieši pārliecināts, ka Marija piekritēji un tauta ir viņa pusē.

Turpretī otrs konsuls Lutācijs Katulls, kura gaišais prāts un tikumība visiem bija zināma, lai gan viņš piederēja pie valdošās partijas, — viņš lika saprast, ka nostāsies senāta pusē un pakļausies likumiem.

Protams, šajās nesaskaņās iejaucās arī Katilīna, kas vienmēr bija uzturējis labas attiecības ar Sullu, taču viņa godkārīgās tieksmes, parādi un kaislības mudināja viņu rīkot apvērsumu: tā viņš, neko nezaudējot, cerēja daudz ko iegūt. Tāpēc Katilīna ar saviem jaunajiem un dedzīgajiem draugiem rosījās neapmierināto vidū un kūdīja tos, lejot ugunī eļļu — uzkurinot jau tā pietiekami lielo naidu pret valdošajām šķirām.

Arī Kurions, Lentuls Sūra, Cetēgs, Gabīnijs, Verrs, Lūcijs Bestija, Pisons un Porcijs Leka musināja tautu, saceļot tajā dusmas, solot atriebt pārinodarījumus, atdot zaudētās tiesības un rosinot uz asinsizliešanu.

Vienīgi Gnejs Pompejs un Marks Krass izmantoja savu bezgalīgi lielo popularitāti un ietekmi, lai visiem līdzekļiem nomierinātu ļaužu prātus, liktu tiem cienīt likumus un iežēloties par dzimteni un republiku, kam pilsoņu karš atnestu, tikai postu.

Senāts pulcējās Hostīlija kūrijā, lai apspriestos, kā godināt Mitridata uzvarētāja mirstīgās atliekas.

Hostīlija kūriju cēla valdnieks Tullijs Hostīlijs apmēram pieci simti sešdesmit gadu pirms mūsu stāstā aprak- stltajiem notikumiem, un tā atradās Palatija pakalna pie- kājē, ar ieeju uz komīciju pusi. Šajā ēkā parasti sapulcējās senāts, un, lai gan tā nebija templis, to uzskatīja par tikpat svētu vietu, Kūrijā iekļuva caur portiku, kas atgādināja tikko pieminēto tempļa ieeju. Pati kūrija sastāvēja no lielas kvadrātveida zāles ar kolonādi visapkārt, virs kuras pletās galerija, tajā svarīgu apspriežu laikā ielaida visus pilsoņus.

Apakšējā stāvā puslokā stiepās trīs rindas marmora sēdvietu senatoriem; tās bija pārklātas zīda drānām un zvērādām un virs tām salikti spilveni. Pretī ieejas durvīm pie marmora galda stāvēja divi grezni, ar ziloņkaulu rotāti amata krēsli konsuliem; bet visaugstāko marmora sēdvietu rindas pašā vidū atradās īpaša vieta senatoru vecākajam; pretī konsuliem, ar mugurām pret ieejas durvīm, bija novietoti soli tautas tribūniem, kas tikai pirms simts gadiem bija ieguvuši vietas kūrijā, agrākajos laikos tie sēdēja portikā pie kūrijas durvīm, kad tur iztirzāja senāta lēmumus.

Tajā dienā, kad senātā vajadzēja apspriest jautājumu par Sullas pīšļu godināšanas ceremoniju, Hostīlija kūrijas galerija bija sevišķi pārpilna ļaudīm. Stāvgrūdām pilnas bija arī komīcijās, kur pulcējās četri vai pieci tūkstoši kornēliešu sēru tērpos, ar neskūtām bārdām; tie skaļi slavināja Sullu, kamēr pārējie septiņi vai astoņi tūkstoši pilsoņu, pa lielākajai daļai trūcīgie un nodokļiem apliktie vienkāršie ļaudis, lamāja un nolādēja Sullas vārdu.

Tikpat pārpildītas kā kūrijas galerija bija arī senatoru vietas; tur valdīja neparasti dzīva rosība.

Sapulci vadīja konsulārs Publijs Servīlijs Vatija Isau- rietis, pazīstams kā tikumīgs un gudrs cilvēks. Atklājis sapulci, viņš deva vārdu konsulam Kvintam Lutācijam Katullam. Tas vienkāršos vārdos, kuri ne mazākajā mērā nevarēja aizskart Sullas ienaidniekus, atgādināja mirušā slavenos varoņdarbus: Jugurta saņemšanu gūstā Āfrikā, uzvaru pār Arheleju pie Heronas, Mitridata sakāvi un padzīšanu uz Āzijas vidieni, Atēnu ieņemšanu un pārlieku bīstamā pilsoņu kara ugunsgrēka apdzēšanu, kas nebūtu iespējama bez Sullas drosmes un varonības. Tāpēc Katulls prasīja, lai tāda cilvēka pīšļiem tiklu parādīts viņa paša un visas romiešu tautas cienīgs gods, tautas, kuras vadonis un karavadonis viņš bijis. Savas runas nobeigumā Katulls ierosināja ar svinīgu greznību pārvest

Sullas mirstīgās atliekas no Kūmas uz Romu un apbedīt Marsa laukumā.

Katulla īso runu uzņēma ar vētrainiem aplausiem gandrīz visās senatoru sēdvietās, bet ar skaļu neapmierinā- juma rūkoņu galerijā.

Kad troksnis aprima, Lepids sacīja savu runu:

—    Es nožēloju, rūgti nožēloju, romiešu senatori, ka es nevaru šodien piekrist savam slavenajam amata biedram Katullam, kura drosmi un dvēseles cildenumu vienmēr esmu atzinis; bet, manuprāt, viņš vienīgi savas cēlsirdī- bas dēļ, nevis vispārējās interesēs un rūpēs par mūsu dzimtenes godu ir izteicis ne tik vien aplamu, bet pat kaitīgu un netaisnu priekšlikumu. Savā labsirdībā viņš minēja tikai tos argumentus, kuri runā par labu mirušajam Lūcijam Kornēlijam Sullam un kuri varēja pamudināt šo augsto sapulci piekrist, lai Sullas mirstīgās atliekas apbedītu karaliskajā kapā Marsa laukumā ar tādu godu, kāds pienākas imperatoram. Savas pārlieku lielās labsirdības dēļ mans amata biedrs atcerējās tikai mirušā nopelnus un cildenos darbus, taču aizmirsa vai, pareizāk sakot, viņam labpatikās aizmirst postu, bēdas un slepkavības, ko šis patvaldnieks uzvēla mūsu dzimtenei. Un — teiksim atklati, bez bailīgas izlikšanās un atturības — viņš aizmirsa noziegumus, ar kuriem Sulla aptraipīja savu vārdu, tādus noziegumus, no kuriem pietiktu pat ar vienu, lai aptumšotu, vēl vairāk — lai pilnīgi aizmirstu bijušā diktatora varoņdarbus un uzvaras.

Šoreiz spēcīga kurnēšana atskanēja no senatoru rindām, bet skaļi jo skaļi aplausi no galerijas.

Vatija Isaurietis pamāja trompetistiem, un tie apklusināja tautu ar tauru skaņām.

—   Jā, teiksim atklāti, — Emīlijs Lepids turpināja, — Sullas vārdam Romā ir baismīga skaņa. Viņš tik stipri aptraipījis savu vārdu ar noziegumiem un netikumiem, ka pietiek vienīgi izrunāt to, lai visiem tūliņ atgādinātu, kā viņš samīdīja tēvzemes likumus, noniecināja tribūnu autoritāti, ievilka dubļos konsulu cieņu, patvaļu uzskatīja par vienīgo likumu, nogalināja tūkstošiem un tūkstošiem nevainīgu pilsoņu; viņa vārds atgādina mums nolādētās proskripcijas, izvarošanas un laupīšanas, kas paveiktas pēc viņa pavēles un viņa vārdā, nodarot ļaunu tēvijai un pazudinot republiku. Un tādam cilvēkam, kura vārds katram godīgam pilsbnim atgādina tikai postu un nelaimes, kurš ikvienu savu iegribu un kaislību uzskatījis par likumīgām, tādam cilvēkam mēs šodien gribam parādīt svinīgu godu, sarīkot karalisku apbedīšanu un vēl izsludināt visas tautas sēras?

Kā tad tā? Vai patiesi mēs apraksim republikas izpos- tītāju Lūciju Sullu Marsa laukumā, kur paceļas visu godātais kapu kalniņš Publijam Valerijam Poplīkolam, kas bija viens no republikas dibinātājiem? Vai tiešām šajā laukumā, kur pagājušā laikā ar sevišķiem senāta lēmumiem ir apbedītas vienīgi pašu slavenāko un varonīgāko pilsoņu mirstīgās atliekas, mēs guldīsim arī tāda cilvēka pīšļus, kurš aizdzinis trimdā vai nogalinājis viscildenākos un visievērojamākos mūsu laika pilsoņus? Vai mēs šodien netikumam parādīsim to godu, ar kādu mūsu tēvi pagātnē apbalvoja tikumus? Kāpēc, kāpēc mēs rīkosimies tik zemiski, tik pretēji mūsu pašcieņai un mūsu sirdsapziņai?

Varbūt aiz bailēm no tiem divdesmit septiņiem leģioniem, kuri cīnījās par viņu, bija gatavi vienmēr izpildīt viņa pavēles, kuriem viņš ierīkoja nometnes visskaistākajās Itālijas vietās, un tur viņš viszvēriskāk izrādīja savu nežēlību pret tautu? Vai arī baidīdamies no tiem desmit tūkstošiem visnicināmāko vergu, kam viņš pilnīgi patvaļīgi, vienīgi savas iegribas dēļ, bet pretēji mūsu paražām un likumiem dāvāja brīvību un cienījamās romiešu pilsoņu tiesības?

Es pieļauju, ka no pazemojuma un šausmām, ko izraisīja Sullas liktenīgā patvaļa viņa dzīves laikā, neviens neuzdrošinājās aicināt tautu un senātu ievērot tēvijas likumus, taču visu dievu — Romas aizstāvju vārdā es jums jautāju, romiešu senatori, kas gan jūs šodien spiež atzīt noziedznieku par taisnīgu cilvēku un slavināt izvirtuli un nelieti kā viscēlsirdīgāko pilsoni. Kas jūs spiež pašam zemiskākajam un nelietīgākajam no Romas dēliem parādīt to godu, kas pienākas tikai visdižākajiem un vistikumīgākajiem?

Ak, romiešu senatori, nelieciet man krist galējā izmisumā par mūsu tēvzemes likteņiem, ļaujiet man cerēt, ka šai cildenajai sapulcei vēl piemīt drosme, varonība un pašcieņa! Pierādiet man, ka nevis zemiskas bailes, bet dziļa sava varenuma apziņa vēl iemājo romiešu senatoru dvēselēs, un noraidiet priekšlikumu, kas varētu likt

uzliesmot pilsoņu ķildām, noraidiet kā necienīgu un negodīgu ierosinājumu par Lūcija Kornēlija Sullas mirstīgo atlieku apbedišanu Marsa laukumā; tāds gods pienākas vienīgi viscēlākajam pilsonim un visslavenākajam imperatoram!

Marka Emīlija Lepida vārdus uzņēma ar vētrainiem aplausiem; konsula Lepida drosmīgajai un dziļi izjustajai runai aplaudēja ne vien vienkāršā tauta galerijā, bet arī daudzi senatori.

Patiesi — Marka Emīlija vārdi tik ļoti ietekmēja sapulci, sacēla tajā tik lielu uztraukumu un saviļņojumu, kādu nedz gaidīja, nedz vēlējās Sullas piekritēji.

Tāpēc, tiklīdz aprima konsula runas izraisītais troksnis, piecēlās Gnejs Pompejs Lielais, viens no visjaunākajiem, visiemīļotākajiem, visiecienītākajiem un katrā ziņā arī vispopulārākajiem senatoriem un Romas valstsvīriem. Viņš nerunāja pārāk pārdomāti un izsmalcināti, jo nebija daiļrunātājs, taču izjustos vārdos, kas nāca no sirds, Pompejs godināja Lūcija Kornēlija Sullas piemiņu. Pompejs necildināja viņa spožās uzvaras un cēlo rīcību un pat nemēģināja aizstāvēt viņa kaunpilnos darbus un nicināmo rīcību, jo viņš nevainoja vis Sullu, bet gan pastāvošo republikas kārtību, kad, Sullam atrodoties valsts priekšgalā, augstākā vara izrādījās nepieciešama, pieminēja likumu pārkāpšanu, kas bija kļuvusi par paradumu, ārprātīgu kaislību plosīšanos valsts lietās, vienkāršās tautas un patriciešu tikumu izvirtību.

Pompeja atklātā, vienkāršā un sirsnīgā runa atstāja \ milzīgu iespaidu uz visiem, bet it sevišķi uz senatoriem.

Pēc Pompeja runas visas uzstāšanās bija veltas, tomēr pret konsula Kvinta Lutācija Katulla priekšlikumiem spoži uzstājās Lentuls Sūra, bet ļoti nesekmīgi Kvints Kurions.

Katulla priekšlikumu lika uz balsošanu. Par šo priekšlikumu pieceļoties balsoja četras piektdaļas senatoru, no kuriem jāmin Publijs Vātija Isaurietis, Gnejs Pompejs, 1 Marks Krass, Gajs Skribonijs Kurions, Gnejs Kornēlijs

Dolabella, Marks Aurēlijs Kota, Gajs Aurēlijs Kota, Marks Tullijs Dekula, Kornēlijs Scipions, Lūcijs Licīnijs Lukulls, Apijs Klaudijs Pulhrs, Gajs Kasijs Vars, Lūcijs Gellijs Poplīkola, Kvints Hortenzijs un vēl bezgala daudz * konsulu, kuri ievērojami ar savu varonību un tikumiem.

Palikdami sēdot, pret Katulla priekšlikumu balsoja Marks Emīlijs Lepids, Lūcijs Sergijs Katilīna, Lentuls Sūra, Lūcijs Kasijs Longins, Kornēlijs Cetēgs, Publijs Au- tronijs Pets, Lūcijs Varguntejs, Kvints Llvijs Annijs, Marks Porcijs Leka, Kvints Kurions un citi. Viņi visi vēlāk piedalījās Katilīnas sazvērestībā.

Daži senatori pieprasīja aizklātu balsošanu; tās rezultāti sekojoši; trīs simti divdesmit septiņas balsis tika nodotas par Katulla priekšlikumu un deviņdesmit trīs pret to.

Uzvarēja Sullas aizstāvji, un sapulces dalībnieki vislielākajā uzbudinājumā sāka izklīst; šis satraukums no Hostīlija kūrijas izplatījās pa komīcijām un bija par iemeslu vētrainām pretējo partiju manifestācijām. Vieni aplaudēja Lutācijam Katullam, Vatijam Isaurietim, Gne- jam Pompejam un Markam Krasam, acīmredzot tie bija Sullas piekritēji, citi vēl skaļāk sveica Marku Emīliju Lepidu, Sergiju Katilīnu un Lentulu Sūru, kuri, kā zināms, neatlaidīgi bija pretojušies Katulla priekšlikumam.

Tai brīdi, kad no kūrijas iznāca Pompejs ar Lepidu, vēl arvien dedzīgi apspriezdami diskusijas rezultātus, satraukto ļaužu pūlī tik tikko neizcēlās sadursme, kas būtu kļuvusi liktenīga republikai, jo tā varēja izraisīt pilsoņu karu, kura sekas neviens nespētu paredzēt.

Tūkstošiem un tūkstošiem balsu kvēli sveica konsulu Lepidu, bet tūkstošiem citu pilsoņu, pa lielākajai daļai kornēliešu, kā par spīti, aplaudēja Pompejam Lielajam, turklāt tie sāka cits citam draudēt, apvainot un lamāties, kas, bez šaubām, nobeigtos ar asinsizliešanu, ja Pompejs ar Lepidu, zem rokas iedami caur pūli, nebūtu skaļā balsī aicinājuši un lūguši savus piekritējus nomierināties, ievērot kārtību un izklīst pa mājām.

Tādā kārtā gan izdevās sadursmi novērst, taču ļaužu prāti nebija tik viegli nomierināmi: krogos, tavernās, ēdnīcās, visdzīvākajos ielu krustojumos, Forumā, bazilikās, zem portikiem, kur vienmēr drūzmējās ļaudis, sākās nikni strīdi un asiņainas sadursmes. Tajā naktī bija daudz nogalināto un neskaitāmi ievainotie, bet daži ļaundari no tautas partijas mēģināja pat pielaist uguni ievērojamāko Sullas piekritēju mājām.

Kamēr Romā norisinājās šie atgadījumi, Kumā attīstījās mūsu stāsta pavedienam ne mazāk svarīgi notikumi.

Dažas stundas pēc Sullas pēkšņās nāves, kad bijušā diktatora vasarnīcā valdīja vislielākais uztraukums, no Kapujas ieradās kāds virs, kas, spriežot pēc apģērba un ārējā izskata, bija gladiators. Viņš tūliņ pajautāja, kur varētu sastapt Spartaku, un acīmredzot nevarēja vien sagaidīt, kad beidzot to ieraudzīs.

Atnācējs bija gadu četrdesmit vecs vīrs milzu augumu, vareniem muskuļiem un, to uzskatot, varēja viegli nojaust, ka tas apvēliils ar neparastu spēku. Viņa brūni pelēkā sejas āda bija vienās rētās, it kā viņš būtu izslimojis bakas. Sis tumsās, nepievilcīgās sejas raupjos vaibstus padarīja vel neglītākus un skarbākus drūmā izteiksme un divas melnas, mazas, bet ļoti dzīvas, spožas un drosmes pilnas acis, biezais tumšo matu ērkulis un pinkainā bārda.

Kaut gladiators nebija visai glīts, no pirmā acu uzmetiena viņš modināja simpātijas pret sevi, jo ikviens viņa skatiens un vismazākā kustība pauda atklātību, parupju godīgumu un mežonīgu, bet cildenu lepnumu.

Kamēr vergs aizskrēja uz diezgan patālo gladiatoru skolu pasaukt Spartaku, milzenis staigāja pa aleju, kas savienoja Sullas pili ar skolu, aplūkodams lielo greznību un daudzās statujas.

Nepagāja ne ceturtdaļstunda, kad vergs atgriezās; paris soļu aiz viņa steidzīgā gaitā nāca Spartaks un atplestām rokām tuvojās viesim. Tas ari skrēja pretī rudiā- rijam, un drīz vien abi atradās viens otra apkampienos.

Pēc tam kad gladiatori bija vairākas reizes saskūpstījušies, Spartaks pirmais vaicāja:

—    Kādi jaunumi, Oknomaj?

—    Jaunumi tie paši vecie, — gladiators atbildēja patīkamā, skanīgā, zemā balsī. — Manuprāt, tagad gulšņā, slaistās un nekā neuzsāk vienīgi sliņķi. Spartak, mans mīļais, vai nav pienācis laiks satvert zobenu un pacelt sacelšanās karogu?

—    Klusē, Oknomaj! Zvēru pie visiem ģermāņu dieviem, tu gribi pazudināt mūsu pasākumu!

—    Gluži otrādi — es vēlos, lai tas vainagotos ar visspožāko uzvaru…

—    Tad nekliedz tā, kā tu nupat kliedzi, karstgalvi! Vienīgi ar gudrību un piesardzību mēs sasniegsim savu mērķi.

—    Sasniegsim? … Bet kad?… Lūk, to es gribētu zināt! Jo es vēlētos, lai tas notiktu, kamēr manas acis vēl nav aizvērušās uz mūžu.

—    Sazvērestībai jānobriest.

—    Tev zināms, ka mespili mēdz nobriest, pastāvot kādu laiku salmos; bet vai tu zini, kā nobriest mūsu sacelšanās plāni? Tiem palīdz drosme, vīrišķība un pārgalvība … Nav ko kavēties! Sāksim tūlīt un kaut kā, bet, ja reiz būs sākts, tad redzēsi, ka viss ies pats no sevis.

—    Uzklausi mani… pacieties mazliet, tu pārlieku nepacietīgais cilvēk! Cik daudz gladiatoru no Lentula Ba- tiāta skolas tev izdevās iesaistīt mūsu savienībā šajos trijos mēnešos?

—    Simt trīsdesmit.

—    Simt trīsdesmit no desmittūkstoš gladiatoriem!… Bet tev šķiet, ka mūsu pūliņu auglis jau nobriedis? Vai vismaz tik spēji izaudzis, ka ļauj cerēt uz labu ražu?

—    Tiklīdz sacelšanās būs iesākusies, tai pievienosies visi gladiatori. Gluži tāpat, kā tas ir ar ķiršiem: tie nobriest un nogatavojas cits pēc cita.

—    Bet kā viņi var mums pievienoties, ja nezina, par ko ir runa, kas mēs esam, pēc kā tiecamies, kādi ir mūsu līdzekļi, lai sasniegtu nodomāto mērķi?… Mūsu uzvara būs jo drošāka, jo nelaimes brāļi vairāk mums uzticēsies.

Kamēr nesavaldīgais Oknomajs klusēja, pārdomādams rudiārija vārdus, Spartaks turpināja:

—    Kaut vai tu, Oknomaj, pats spēcīgākais un drosmīgākais no visiem desmittūkstoš gladiatoriem Lentula Ba- tiāta skolā, ko tu esi līdz šim paveicis? Kā tu esi ietekmējis gladiatorus, lai viņi uzticētos tavam spēkam un drosmei? Cik vīru tu esi savācis un iesaistījis mūsu savienībā? Vai daudzi izprot mūsu nodomus? Un vai nav arī tādi, kas baidās no tevis un neuzticas tavam straujajam, neapdomīgajam raksturam?… Cik gladiatoru Lentula skolā pazīst Krišu vai mani, cik daudzi paļaujas uz mums un ciena mūs?

—    Lūk, tieši tāpēc, ka neesmu tik skolots un man nav tāda grieķiska izglītība kā tev, tāpēc, ka es neprotu tik skaisti un pārliecinoši runāt, tev jābūt mūsu vidū. Es no visas sirds pūlējos un man izdevās pierunāt mūsu lanistu Batiātu, lai viņš aicina tevi uz savu skolu par

paukošanas skolotāju; te ir vēstule, kurā viņš lūdz tevi ierasties Kapu jā.

To teikdams, Oknomajs izvilka aiz jostas aizbāzto nelielo papirusa tīstokli un pasniedza Spartakam.

Spartaka acis iemirdzējās: viņš satvēra tīstokli, ar trīcošu roku norāvu zīmogus un lasīja. Lanista Batiāts rakstīja, ka viņš ir saklausījies par Spartaka mākslu un drošsirdību tin aicina to uz savu Kapujas gladiatoru skolu, lai Npailaks apmācītu viņa skolniekus, apsolīdams tam bagfitfgu uzturu un prāvu algu.

—     Ilezpiutlgul» OkiiomuJ, kāpēc tu man tūlīt nedevi šo vēstuli, tiklīdz Ieradies, bet zaudēji laiku, veltīgi spriedelēdams? — Spartaks vaicāja, bāzdams vēstuli azotē. — Tieši pēc tā es vienmēr esmu karsti ilgojies, bet neuzdrošinājos pat cerēt. Tur, starp desmittūkstoš nelaimes biedriem, tur ir mana īstā vietai — ar starojošu seju, lielā sajūsmā iesaucās gladiators. — Tur es pamazām parunāšu ar katru atsevišķi un ar visiem kopā, iededzināšu viņos to ticības liesmiņu, kas silda manas krūtisl No turienes noteiktā dienā pēc dotās zīmes iznāks desmittūkstoš liela cīnītāju armija. Desmittūkstoš vergu saraus savus ķēdes un iemetis ķēžu gredzenus apspiedējiem sejai No kaunpilno ķēžu dzelzs šie desmit tūksto .i vergu izkuls asmeņus saviem neuzvaramajiem zobeniem . . . Ak, beidzot! Beidzot es varēšu iekļūt perēkli un uzasināt zobus čūskulēniem, kas sadzels visvareno:. spārnus lepnajiem romiešu ērgļiem!

Kudiui i js liela sajūsmā vēlreiz pārlasīja Batiāta vēstuli, lud, Iebāzis to azotē, te apskāva Oknomaju, te ātriem [.soļiem mazliet pagājās pa aleju, te atkal atgriezās un nemiera pilns, gluži kā prātu zaudējis, murmināja nesāji kui ij;us vārdus.

Oknomajs vēroju viņu mazliet apjucis, bet apmierināts pui drauga prieka uzplūdumu un, kad Spartaks šķita mazliet nomierinājies, sacīja:

- Es ļoti priecājos par tavu līksmi, bet vēl vairāk priecāsies tie simt trīsdesmit gladiatori, kas iestājušies mūsu savienībā; viņi vislielākajā nepacietībā gaida tevi tin cer no tevis lielas lietas …

—    Tas nav labi, ka viņi cer pārāk daudz…

— Tāpēc būs derīgi, ka tu pārcelsies uz turieni un nomierināsi trakuļus…

—    Ja tie ir tavi vistuvākie draugi, tad droši vien būs tādi paši karstgalvji kā tu … Ak! Es saprotu… Ari tāpēc es Kapujā būšu noderīgs mūsu pasākumam, lai aizkavētu negaidītu un vieglprātīgu dumpi, kas, nelaikā uzsākts, beigtos neveiksmīgi.

—    Es tev galvoju, Spartak, ka, neraugoties uz manu nesavaldīgo dabu, es vienmēr klausīšu un visur būšu tev uzticams palīgs, es no tevis neatkāpšos ne soja!

Kādu brīdi abi klusēja. Oknomajs skatījās uz Spartaku tik maigi un sirsnīgi, cik vien viņa mazās, šaurās ačeles to atjāva, un pēkšņi iesaucās:

—    Bet zini, Spartak, kopš tā laika, kad es pirms mēneša tevi pirmo un vienīgo reizi redzēju sanāksmē Puteoli pilsētā, tu esi kjuvis piemīlīgāks un skaistāks!… Piedod man, es gribētu teikt — it kā sievišķīgāks, bet šis vārds tev nepiestāv…

Seit Oknomajs aprāvās, jo Spartaks, stipri nobālējis, pārvilka ar labās rokas plaukstu pār pieri un murmināja kaut ko tik klusā balsī, ka milzenis sadzirdēja vienīgi neskaidras skaņas, bet vārdus nesaprata:

—    Ak!.., Visuvarenie dievi! … Bet viņa?…

Un nelaimīgais rudiārijs, ko brīvības mīlestība, brāja jūtas pret apspiestajiem, atriebības alkas un cerība uzvarēt bija stipri satraukušas, pēkšņi saguma zem domu nastas, nolieca galvu uz krūtīm, apklusa un palika stāvam nekustīgs un domīgs.

Klusums ieilga. Spartaks nebilda ne vārda un stāvēja, skumjās pārdomās iegrimis, varēja jaust, ka dvēselē viņš izcīna sīvu cīņu, jo viņa krūtis smagi cilājās. Oknomajs ari domāja savu domu un, sakrustojis rokas uz krūtīm, līdzjūtīgi skatījās uz rudiārija ciešanu pilno seju.

Beidzot ģermānis tomēr ierunājās, cenzdamies piešķirt balsij maigu un sirsnīgu nokrāsu:

—    Tātad tu mūs pametīsi, Spartak?

—   Nē, nekad!… Nekad! — trāķietis iesaucās un pacēla uz Oknomaju divas skaidras, debeszilas acis, kurās iezagās pāris asaru. — Drīzāk pametīšu savu māsu, drīzāk pametīšu…

Viņš sastomījās, bet tad turpināja:

—    Pametīšu visu … visu… bet nepametīšu apspiestos, vergus, likteņa pabērnus.., nekad!… Nekad!

Un pēc brīža piebilda:

— Nepievērs man uzmanību! Neliecies gar mani zinis, Oknomaj, un nāc līdzi! Lai gan Sullas namā šodien ir visdziļākās sēras, virtuvē mēs atradīsim, ar ko tev iestiprināties. Bet ne vārda par mūsu savienību, neviena dusmu uzliesmojuma, neviena lāsta!…

To teicis, Spartaks veda gladiatoru uz pils pusi, un pavisam drīz abi nozuda tajā.

***

Divpadsmit dienas pēc tam, kad senāts pieņēma lēmumu par Lūcija Kornēlija Sullas svinīgu un godpilnu apbedīšanu uz valsts rēķina, no diktatora villas iznāca bēru gājiens, kas pavadīja viņa mirstīgās atliekas no Kūmas līdz Romai; gājiens virzījās pa Apija ceļu uz septiņu pakalnu pilsētu.

Ļaudis bija sanākuši no visām Itālijas malām, lai godinātu nelaiķi. Kad līķrati izbrauca no Kūmas, tiem pa priekšu gāja konsuls Lutācijs Katulls, divi simti senatoru un tikpat daudz romiešu jātnieku, kā arī visi Kūmas, Ka- pujas, Baju, Herkulānas, Neapoles, Pompejas, Puteoli, Li- ternas un citu Kamp.mijas pilsētu un ciematu patricieši. Tur redzēja pārstāvjus no visām municipijām un Itālijas pilsētām un divdesmit četrus likt4rus; tika nestas konsulu amata nozīmes un ērgļi no neskaitāmajiem leģioniem, kas bija cīnījušies Sullas vadībā; pilnā apbruņojumā brīvprātīgi bija ieradušies arī vairāk nekā piecdesmit tūkstoši leģionāru, lai atdotu pēdējo godu savam neuzvaramajam vadonim, Daži tūkstoši kornēliešu sēru tērpos bija atnākuši tieši no Romas; bēru gājienu kuplināja arī liels pulks trompetistu, fleitistu un cītaristu, tūkstošiem matronu pelēkās stolās un visdziļākajās sērās; līķratus pavadīja nepārredzams ļaužu pūlis, kas bija atsteidzies uz Kumu no visas Itālijas.

Greznos līķratus vilka seši melni zirgi, tik melni kā ebenkoks; iebalzamētais un smaržīgām eļļām iesvaidītais diktatora līķis bija pārsegts ar zeltainiem .pi^dieniem cauraustu purpursarkanu imperatora apmetni* Aus"' līķratiem gāja Sullas un Cecīlijas Metellas bērni Fausts un Fausta, tad Valerija un Hortenzijs, aiz viņiem Sullas brāļa Servija Sullas bērni Publijs un Servijs un daudzi jo daudzi citi radinieki, brīvlaistie un tuvākie draugi. .Viņi visi bija tērpušies tumšās togās un izrādīja savas neremdināmās bēdas par tik lielu zaudējumu.

Svinīgais bēru gājiens, bieži apstādamies, lēnām virzījās uz priekšu veselas desmit dienas. Katrā ciematā un  katrā pilsētā gājienam pievienojās ļaudis, piešķirdami visai procesijai vēl lielāku svinīgumu un līdz šim neredzētu greznumu.

Ap desmittūkstoš Romas iedzīvotāju iznāca no pilsētas un pa Apija ceļu virzījās pretī bēru gājienam, kas pavadīja Sullas mirstīgās atliekas.

Kad gājiens sasniedza Kapenas vārtus, designators — vīrs, kam senāts bija uzdevis vadīt bēru ceremoniju, — sāka ieviest kārtību gājiena rindās, lai visa ceremonija izskatītos vēl krāšņāka un spožāka. Viņš nopūlējās vairākas stundas, un tikai tad bēru gājiens ienāca pilsētā.

Priekšgalā divpadsmit liktoru pavadībā gāja pats ceremonijas vadītājs, liktori bija tērpušies tumši pelēkās togās. Tiem sekoja muzikanti, kas pūta garās bēru flautas. Pēc tam nāca vairāk nekā pieci simti miroņa apraudā- tāju — arī sēru tērpos. Tās raudāja un vaimanāja, laiku pa laikam plēsa sev matus un skalā balsī cildināja mirušā varoņdarbus un tikumus.

Tā kā ceremonijas vadītājs bija pasolījis apraudātā- jām, ka par šīm bērēm valsts kase atlīdzinās sevišķi devīgi, asaras par Sullu tika lietas lielā izmisumā un žēlabas šķita nākam no sirds; ja ieklausījās apraudātāju cildinājumos, bijušajam Romas diktatoram piemita vairāk tikumu nekā Kamillam un Cincinnātam, Fabrīcijam un Fabijam Maksimam, Katonam un Scipionam kopā.

Apraudātājām sekoja muzikanti, kas pieskandināja gaisu ar skumjām melodijām. Aiz muzikantiem nāca vairāk nekā divi tūkstoši leģionāru, pilsoņu un kornēliešu, un ikviens no viņiem nesa steigā izgatavotos zelta vainagus, ko bija dāvinājušas pilsētas, Sullas vadītie leģioni un viņa draugi.

Pēc tam priestera palīgs — viktimārijs, kuram pie sārta vajadzēja nokaut aizgājēja mīļākos dzīvniekus. Aiz vik- timārija vergi nesa Lūcija Kornēlija Sullas senču attēlus, starp tiem varēja redzēt arī eksdiktatora vecvectēvu Ruīinu Sullu, kas Pirra iebrukuma laikā divas reizes tika ievēlēts par konsulu. Rufins Sulla bija drosmīgs un godīgs cilvēks, tomēr pēc cenzora lēmuma tika izraidīts

no senāta, jo izrādījās, ka viņam pretēji toreizējiem likumiem piederēja vairāk nekā desmit mārciņu sudrablietu.

Kopā ar senču attēliem daudzi Sullas tuvinieki nesa Grieķijā, Āzijā un itāliešu karos iegūtās trofejas — vainagus, kakla rotas un Sullam piešķirtos apbalvojumus par kaujas nopelniem.

Tiem sekoja jauna muzikantu grupa, bet aiz viņiem — Metrobijs grimā un ar parūku; lai pēc iespējas labāk līdzinātos savam mirušajam draugam, viņš bija apģērbis arī nelaiķa drēbes ar visām goda zīmēm. Aktierim bija uzdots atdarināt Sullu tādu, kāds viņš izskatījās dzīvē.

Tūliņ aiz Metrobija (uz kuru izbrīnā raudzījās visi apkārtējie ļaudis, kas ciešās rindās stāvēja gar abām ielas malām) paši jaunākie un spēcīgākie senatori pārmaiņus nesa uz saviem pleciem ar dārgakmeņiem izrotātas, apzeltītas nestuves, uz kurām atdusējās Lūcija Kornēlija Sullas mirstīgās atliekas, noklātas ar bezgala dārgām imperatora regālijām. Aiz nestuvēm gāja sieva, bērni, brā- ļabērni un citi paši tuvākie Sullas' radinieki un draugi — visi sēru tērpos un pēc izskata dziļi satriekti un noskumuši.

Aiz radiniekiem līķi pavadīja visas priesteru kolēģijas sekojošā secībā: pirmā gāja auguru kolēģija. Auguri nesa rokā savu atšķirības zīmi — līku zizli. Tiem sekoja flaminu kolēģija, kuras priekšgalā gāja dials — Jupitera flamins, pēc tam marcials — Marsa flamins, kvirināls — Romula flamins, ziedu dieves Floras, augļu dieves Po- monas un citi flamini — visi greznos amata tērpos, ar mitrai līdzīgām galvassegām, kuru smailē pie parastā vilnas pušķa bija piesiets mirtes zariņš.

Tūlīt aiz flaminiem nāca divpadsmit sāliji — Marsa Grādīva' priesteri izrakstītās tunikās, ko viduklī apņēma plata kara josta no bronzas, pār tunikām bija pārmestas greznas trabejas. Pie kreisajiem sāniem salijiem karājās zobens, kreisajā rokā viņi turēja vairogu, labajā — dzelzs zizli, ar tiem viņi laiku pa laikam uzsita pa svētajiem vairogiem, ko kārtsgalā pakārtus nesa viņu kalpotāji.

1 Grādīvus [lai.) soļotājs, «uz cīņu soļojošais»; Marsa epitets.

Aiz salijiem gāja haruspiki, kas pareģoja pēc upurdzīvnieku iekšām, tad feciali, kas gādāja par sakrālo formu ievērošanu starptautiskajās attiecībās, un auglības dieves Cereras priesteri — arvāli. Haruspikiem rokās bija ziloņkaula nazis — upurēšanas laikā lietojamā naža simbols. Pēc tam nāca cildenā un augsti cienījamā šķīsto vestāliešu kolēģija; vestālietēm mugurā bija īsas smalka linaudekla tunikās, virs tām stolas, bet virs stolām pār pleciem krita baltas mantijas ar purpursarkanu apmali; ap pierēm bija apsietas baltas svētās saites, kas saturēja uz pakauša saņemtos matus.

Pēc vestālietēm nāca septiņi epuloni, kuriem vajadzēja rīkot mielastu divpadsmit Saticības dieviem; tiem par godu gan tautas svētkos, gan tautas bēdās tika rīkoti bagātīgi mielasti; smalkos ēdienus pēc tam notiesāja, kā to viegli iedomāties, paši epuloni, jo divpadsmit Saticības dievu statujas taču nevarēja iekustināt savus marmora žokļus un apēst dieviem par godu gatavotos ēdienus.

Tad sekoja decemviri, Sibiilas pareģojumu grāmatu iz- tulkotāji, un trīsdesmit kurioni, kulta kalpi, kurus ievēlēja pa vienam no katras kūrijas. Priesteru kolonnu noslēdza divpadsmit pontifiki greznos latiklāvos un pats virspontifiks.

Aiz priesteriem gāja senāts, jātnieku kārta, visievērojamākās matronas, patricietes un pilsētnieces, un bezgala liels pūlis citu pilsoņu, aiz viņiem — mirušā kalpotāji un vergi. Tie veda Sullas kaujas zirgu, nelaiķa mīļākos auļotājus, suņus un citus dzīvniekus, kurus vajadzēja upurēt, pirms sārtā sadedzināja mirušā pīšļus.

Gājienu noslēdza leģioni, ko Sulla bija vadījis kaujās. Tā bija varena un lieliski apbruņota armija, kas priecēja acis, taču tajā pašā laikā šis skats šausmināja bezgalīgos plebeju barus, kas drūzmējās gar ceļiem, pa kuriem virzījās bēru procesija,' jo lielākā daļa plebeju turējā ļaunu prātu uz Sullu un ienīda viņu.

Iegājusi pa Kapenas vārtiem, bēru procesija aizlocījās pa tāda paša nosaukuma garu un platu ielu, tad iegriezās ielā, kas veda uz Jupitera Uzturētāja templi, bet no turienes pa Svēto ielu garām Fabija arkai, ko uzcēla par godu allobrogu uzvarētājam Fabijam, ienāca Forumā; tur kūrijā tieši pretī rostrālajai tribīnei bija novietots Sullas sarkofāgs.

Pirmie sāka skaļi vaimanāt senāta locekļi, pēc tam jātnieki, tad kareivji un pati pēdējā — tauta. Tā kā Fausts vēl nebija sasniedzis brieduma gadus un nebija ietērpts vīra togā, viņš saskaņā ar paražu nevarēja noturēt kapa runu un slavināt aizgājēju; tāpēc pirmais runāja Publijs Servīlijs Vatija Isaurietis, pēc viņa konsuls Katulls un pēdējais Pompejs Lielais. Tie piedēvēja nelaiķim viscildenākos tikumus un darbus, kādus vien cilvēka prāts var iedomāties; pa 1.o laiku skaļi raudāja un vaimanāja visi, kas dažnedažādu iemeslu dēļ bija atbalstījuši Sullu un oligarhu partiju, bet tagad baidījās, ka pēc diktatora nāves šī partija varētu panīkt.

Tad procesija iepriekšējā kārtībā virzījās uz Marsa laukumu cauri Mamertīnas priekšpilsētai, iegriezās Ra- tumenas ielā un pēc 1ām platajā un bezgalīgi garajā Latas ielā, gar kuru īpaši šim gadījumam bija izveidotas arkas no mirtēm un cipresēm, un, beidzot, sasniedza plašā Marsa laukuma vidu, kur vajadzēja apbedīt Sullas pelnus.

Tur jau viss bija sagatavots bēru ceremonijai. Nestuves novietoja blakus sārtam, tad Valerija piegāja pie nelaiķa, pēc paražas atvēra tam acis un iebāza mutē vara monētu, ar kuru, kā jau agrāk norādījām, mirušajam vajadzēja samaksāt Haronam par dvēseles pārcelšanu pāri Aherontas viļņiem; pēc tam atraitne noskūpstīja nelaiķi uz lūpām un saskaņā ar paražu teica: «Ardievu! Mēs visi tev sekosim dabas noliktajā kārtībā.» Muzikanti spēlēja sēru melodijas, un viktimāriji apkāva lielu daudzumu upurlopu, kuru asinis sajauca ar pienu, medu un vīnu un izlaistīja ap sārtu. Pēc tam tuvāk stāvošie sāka liet sārtā eļļas, mest tajā dažnedažādas smaržīgas vielas, neskaitāmus ziedu un lauru vainagus, kas nosedza ne vien sārtu, bet arī plašu jo plašu loku ap, to.

Pa to laiku gladiatori no Sullas skolas, izņemot Artoridžu, kuram Valerija, uzklausot Spartaka lūgumu, bija pavēlējusi palikt Kumā, iesāka cīņu apkārt sārtam, un drīz vien visi krita, jo bēru cīņās nevienam no šiem nelaimīgajiem nedrīkstēja dāvināt dzīvību.

Kad šīs ceremonijas beidzās, Pompejs Lielais izņēma lāpu no rokas līķu apkopējam, kam pēc paražas vajadzēja aizdedzināt sārtu, un, gribēdams parādīt mirušajam draugam vislielāko godu, pats pielaida uguni augstajam bēru sārtam, uz kura bija novietots ugunsdrošā azbesta palagā ietītais Sullas līķis.

Par atbildi šim cieņas apliecinājumam, ko jaunais Āfrikas iekarotājs parādīja savam draugam, pa plašo laukumu nodārdēja skaļi aplausi. Liesmas iedegās vienā acumirklī un, ātri izplatīdamās, ar savām ugunīgajām, vijīgajām mēlēm apņēma visu sārtu, no kura drīz vien pacēlās biezi, ļoti smaržīgi dūmi.

Pēc pusstundas no tā cilvēka miesām, kurš tik daudzus gadus bija licis drebēt Romai un visai Itālijai un kura vārds tika skandināts pa visu pasauli, palika tikai pāris kaulu un sauja pelnu, ko apraudātājas, asaras liedamas un vaimanādamas, tūdaļ rūpīgi savāca ar bagātīgiem sudraba rotājumiem un mirdzošām zelta inkrustācijām izgreznotā bronzas urnā.

Urnu pagaidām novietoja Hēraklam Uzvarētājam veltītajā templī, ko Sulla pirms dažiem gadiem bija licis uzcelt pie Eskvilīna vārtiem tieši tajā vietā, kur viņš bija uzvarējis Gaja Marija pulkus. Tur urnai vajadzēja palikt kādu laiku; vēlāk to patiešām arī pārveda uz greznām kapenēm, ko pēc senāta lēmuma uz valsts rēķina uzcēla Marsa laukumā tajā vietā, kur dega sārts.

Kamēr raudātājas savāca Sullas pīšļus, viktimāriji salika divi simti divdesmit grozos atlikušās smaržīgās vielas, ko sievietes milzīgā daudzumā bija atnesušas uz Marsa laukumu, un bijušā diktatora piemiņai no smaržīgajiem sveķiem un vaska tika izveidotas divas statujas: viena attēloja Sullu, otra — liktoru.

Spartakam kā Sullas gladiatoru skolas lanistam arī bija jāuzģērbj tunika un pelēka mantija, jāpiedalās bēru gājienā un jānoskatās gladiatoru cīņā. Trīcēdams no aizturētām elsām, kas žņaudza viņa krūtis, Spartaks noskatījās asiņainajā cīņā, kurā viņa nabaga skolnieki — gladiatori nokāva cits citu; viņš tos bija ievadījis ne tikai paukošanas, bet arī Apspiesto savienības noslēpumos. Kad beidzās Sullas bēru ceremonija, Spartaks atviegloti uzelpoja: nu viņš varēja iet, kur vien viņam labpatikās. Kaut gan viņa elkoņiem bija milzu spēks, tomēr viņš tikai ar lielām grūtībām, soli pa solim tika uz priekšu cauri šiem ļaužu tūkstošiem, kas rēkdami, krākdami, viļņodamies kā jūra bēguma laikā, vēlās pa Latas ielu uz pilsētas pusi.

Saule jau bija norietējusi, un īso mijkrēsli nomainīja nakts tumsa, bet pie apvāršņa virs mūžīgās pilsētas vēl kvēloja tumšsarkani mākoņi, kas, līdzīgi milzu ugunsgrēka atblāzmai, aizstiepās pār pakalniem ap Romu.

Šajā ļaužu drūzmā, kas ciešākās rindās nekā kareivji leģionā lēni virzījās uz priekšu, bija dzirdami vizdažā- dākie spriedelējumi par svinīgajām bērēm un par pašu nelaiķi.

Tā kā Spartaks salīdzinājumā ar pārējiem gāja daudz ātrāk, viņš gandrīz ik pēc so]a nonāca blakus citiem ]audīm un varēja noklausīties arvien jaunus un pretējus izteikumus par šīs dienas notikumu, kas nodarbināja visu prātus.

—           Kā tev liekas, vai urna ilgi paliks Hērakla Uzvarētāja templī?

—           Es gribu cerēt, ka Romas goda un mūsu tautas pašcieņas labā saniknotais pūlis to drīz vien nolaupīs, sasitīs drumslu drumslās un pelnus izkaisīs vējā.

—           Bet mēs ceram, ka pašas Romas labā tādus Jaudis kā jūs, Marija roklaižas, pavisam drīz iemetīs Tulliānā.

Tālāk Spartaks dzirdēja šādu sarunu:

—           Posts Romai, es tev saku, posts mums visiem! Kamēr viņš bija dzīvs, pat viņam promesot, neviens neuzdrošinājās domāt par pārmaiņām.

—           Bet tagad — Jupiters lai pasargā! … Likumus samīdīs kājām!

—           Kādus likumus!… Kas par likumiem!… Paklau, Ventudej, tas tur par likumiem sauc Sullas ņirgāšanos par visām cilvēku tiesībām un dievu gribu!

—           Likumi? … Kas te runā par likumiem?… Vai jūs vispār zināt, kas ir likums?… Tas ir zirnekļa tīkls, kurā sapinas knišļi, bet kuru saplēš lapsenes.

—    Tev taisnība, Ventudej!

—    Bravo, Ventudej!

Un vēl tālāk:

—           Zvēru pie Vulkāna ēzesl Ja karaliski godināja to, kurš aptraipīja savu vārdu ar neķītrībām un nelietībām, tad saki man — ko darītu, ja pēkšņi rīt — lai Jupiters mūs no tā pasargā! — nomirtu Pompejs Lielais?

—    Paklau, kalējs spriedelē gluži kā peripatētiķis!

—    Jā, viņš ir Marija aizstāvis, šis Vulkāna cienītājs!

—          Tātad vai tev zināms, kas notiktu, ja nomirtu Pompejs? … Viņu izmestu uz Gemonijas kāpnēm …

—    Un pareizi darītu!

—           Kas viņam liek būt godīgam un tikumīgam, ja tagad vienīgi netikļiem ir nodrošināta laime un vara dzīvē un svinīga bēru ceremonija pēc nāves!

—          Tev taisnība! … Lai tikumi vācas uz priekamāju, tur tiem īstā vietai

—    Nost patiesību! No Tarpejas klints uz bezdibeni!

—    Šo krāmu tik atdot vecu mantu uzpircējam!

—    Uz bezdibeni nopelnus un drošsirdību!

—    Lai gods un slava Sullam!

—    Lai dzīvo brīvība, bendes māsa!

—    Lai dzīvo uz mūžu mūžiem neaizskaramie Divpadsmit plākšņu likumi, kas tagad kļuvuši līdzīgi Diogena mētelim!,.. Patricieši ar saviem zobeniem tos tik ļoti sabakstījuši, ka neko vairs nevar izlasīt!

—    Pie velna likumus! Ļaujiet vaļu iegribai, tā iztulkos likumus daudz labāk par visiem tiesībniekiem!

Asprātīgas un dzēlīgas piezīmes kā metamo šķēpu krusa bez mitas bira pār oligarhiem, kamēr Spartaks pamazām tuvojās Ratumenas vārtiem, kur drūzmējās pavadītāji no bēru gājiena pēdējām rindām, bet tagad, atgriežoties mājās, gāja pirmie. Lielāko tiesu tie bija plebeji, atsteigušies uz sava ienīstā diktatora bērēm vienīgi aiz ziņkārības.

Visu laiku cītīgi darbodamies ar elkoņiem, Spartaks viens no pirmajiem sasniedza pilsētas valni un iegāja pilsētā.

Ieejot dziļāk pilsētā, viņam šķita, ka tā ir galīgi izmirusi, jo pat visdzīvākās Romas ielas bija gluži tukšas šajā stundā. Spartaks varēja ātri nokļūt līdz Jūlija Rabēcija gladiatoru skolai, kur viņam bija norunāta satikšanās ar Krišu; šorīt viņš to īsu brīdi bija redzējis aiz Kapenas vārtiem.

Abi rudiāriji runājās sirsnīgi, ilgi un spraigi. Lai gan Kriss, tāpat kā Spartaks, bija ārkārtīgi sašutis par gladiatoru asiņaino cīņu un bojāeju pie Sullas sārta, drauga drūmo garastāvokli viņš tomēr centās izkliedēt un stei- dziņā ja Spartaku tūliņ pieņemt Lentula Batiāta piedāvājumu un doties uz Kapujas gladiatoru skolu, lai pēc iespējas ātrāk varētu iesaistīt Apspiesto Savienībā jo vairāk piekritēju.

—    Tagad mūsu panākumi ir tavā ziņā, Spartak, — galls piebilda, nobeidzot savu vienkāršo, bet dedzīgo runu. — Ja tavā sirdī mājo citas jūtas, stiprākas par augstsirdīgo domu — atbrīvot vergus, domu, kas līdz šim brīdim sildīja tavu dvēseli, tad mums uz visiem laikiem ir zudusi visniecīgākā cerība, un mēs nekad nepieredzēsim mūsu cildenā pasākuma uzvaru.

Dzirdot Krišu tā runājam, Spartaka seja nobāla, kļuva neizsakāmi skumja, un, dziļi nopūties, viņš teica: — Lai kādas jūtas satrauktu manu dvēseli, Kris, nekas, vai tu dzirdi, nekas pasaulē mani nespēs atraut no svētā pienākuma, ko esmu uzņēmies; nekas mani nespēs kaut uz mirkli novirzīt no izvēlētā ceļa; nekas un neviens mani nepiespiedis atteikties no maniem nodomiem!

Abi vēl ilgi sarunājās. Vienojies ar Krišu par turpmākas darbības plānu, Spartaks atstāja Jūlija Rabēcija skolu un ātrā gaitā devas uz Sullas mantinieku māju. Ielas tagad bija ļaužu pārpilnās, jo visi atgriezās no bērēm.

Tikko Spartaks spēra soli pāri nama slieksnim, durvju sargs teica, ka Mirca viņu jau nepacietīgi gaidot istabā blakus konklāvam, kur no ziņkārīgajiem skatieniem un uzmācīgajiem līdzjūtības apliecinājumiem bija paglābusies Sullas atraitne.

It kā paredzot kādu nelaimi, Spartaka sirds sāka strauji sisties, kad viņš iesteidzās Valerijas istabās; tur rudiārijs sastapa māsu, kas, viņu ieraudzīdama, izsaucās:

—    Beidzot!… Kundze tevi gaida jau gandrīz veselu stundu!

To teikusi, Mirca paziņoja Valerijai par Spartaka ierašanos un pēc matronas pavēles tūlīt ieveda brāli konklāvā.

Neizsakāmi bāla, tumšajā stolā un pelēkajos plīvuros — savā skumjajā gurdumā Valerija rudiārijam šķita vēl daiļāka nekā parasti.

—    Spartak!… Mans Spartak! … — viņa iesaucās, piecēlās no greznā sēdekļa un rūpju pilna paspēra dažus soļus uz rudiārija pusi. — Vai tu mani vēl mīli? Vai mīli par visu vairāk pasaulē?

Spartaks jau vairākas dienas bija satraukts un stipri domīgs, viņā norisinājās pretrunīgu jātu cīņa, bet tagad no šī negaidītā jautājuma viņš apmulsa, sadrūma un nespēja tūdaļ atbildēt.

—    Kāpēc tāds jautājums, mana Valerija? Vai esmu tev ko pāri nodarījis?… Vai esmu tev devis iemeslu šaubīties par manu maigumu, padevību un dziļo cieņu pret tevi? Tu man aizstāji māti, kuras vairs nav starp dzīvajiem, manu nelaimīgo sievu, kas arī mirusi verdzībā no uzrauga pletnes, tu man esi viss! Vienīgi tev pieder mana mīlestība, tev es esmu uzcēlis altāri savā sirdī.

—    Ak!… — priecīgi iesaucās Valerija, viņas acis iēspulgojās neparastā gaismā. — Es vienmēr, taču velti esmu ilgojusies, lai mani mīlētu tā, kā tu mani mīli, Spartak! Un mīlēsi mūžīgi, vai nay tiesa?

—    Jā, jā! Mūžīgi! — bezgala satraukts, drebošā balsī atbildēja rudiārijs. Tad, nometies uz ceļiem, viņš satvēra Valerijas rokas un kvēli skūpstīja tās. — Es vienmēr tevi pielūgšu kā dievi, Valerija, ja arī… pat ja…

Viņš nespēja vairāk izrunāt ne vārda un sāka rūgti raudāt.

—    Kas tev ir? Kāpēc tu raudi? Kas noticis? … Spartak … stāsti… Kas noticis? — Valerija ar mokām dabūja pār lūpām; viņa glāstīja rudiārija seju, bezgala satraukta un apjukusi skūpstīja viņa pieri un kļāva mīļoto pie savas sirds.

Tajā acumirklī kāds viegli pieklauvēja pie durvīm.

—    Piecelies! — viņa pusbalsī ātri uzsauca Spartakam un tad pēc iespējas mierīgi jautāja: — Ko tu gribi, Mirca?

—    Ir atnācis Hortenzijs un prasa pēc tevis, — verdzene aiz durvīm atbildēja.

—    Jau? … — Valerija noteica un tūdaļ piebilda: — Lai mazliet pagaida… palūdz, lai acumirkli pagaida!

—    Tūlīt pateikšu.

Valerija ieklausījās, kamēr Mircas soļi attālinājās, tad pēc īsa klusuma brīža steigšus sacīja Spartakam:

—    Viņš.., viņš ir jau klāt… tieši tāpēc es tevi gaidīju ar tādu nepacietību… un tāpēc es tev tikko vaicāju, vai tu manis dēļ esi gatavs ziedot visu … Jo viņam … Hortenzijām … zināms… ka es mīlu tevi un tu mani…

—   Ko tu saki?… Kā tad tā?… — Spartaks iesaucās lielā uztraukumā.

—    Klusē!… Es nezinu… Viņš man šodien izmeta tikai dažus vārdus… un apsolījās atnākt šovakar … Tagad paslēpies… tur… tajā istabā, — Valerija sacīja un pacēla portjeru vienai no abām konklāvā durvīm. — Paliekot neredzams, tu dzirdēsi visu … un uzzināsi, kā Valerija prot mīlēt.

Iestūmusi rudiāriju blakus istabā, matrona klusu piebilda:

—   Lai notiktu kas notikdams, tu nenodod sevi ne ar vārdu, ne kustību, pirms es tevi nesaucu!

Tad Valerija nolaida portjeru, piespieda abas plaukstas sirdij, it kā gribēdama apklusināt straujos sirdspukstus, un apsēdās uz zemā atzveltņa. Pēc brīža viņai izdevās savaldīties — un viņa nepiespiestā, paklusā balsī pasauca:

—    Mirca!

Meitene parādījās uz sliekšņa.

—          Vai tu izdarīji, kā es tev liku, un pateici Hortenzijām, ka esmu viena konklāvā? — matrona viņai jautāja.

—    Pateicu, ka tu pavēlēji.

—    Labi. Tagad aicini viņu!

Pēc brīža slavenais orators cienīgā solī, bet sadrūmis ienāca māsas istabā. Hortenzijs nebija skuvis bārdu jau divas nedēļas; viņš bija tērpies pelēkā tunikā un tumšā vilnas togā.

—    Esi sveicināts, mīļais Hortenzij! — Valerija sacīja.

—          Esi sveicināta, māsa! — viņš atbildēja acīm redzami visai nelāgā garastāvoklī.

—          Sēsties un nedusmojies uz mani, dārgais brāli; runā ar mani atklāti, īsi un skaidri!

—          Nepietika ar to, ka mani jau piemeklēja viena nelaime — mūsu vismīlotā Sullas nāve —, man uzbrukusi gluži negaidīta un nepelnīta vēl otra: man darīja zināmu, ka manas mātes meita, aizmirsusi cieņu pati pret sevi, pret mani, pret Mesallu asinīm un Sullas laulības gultu, apkaunojusi sevi, stādamās neģodīgos sakaros ar nicināmu gladiatoru. Ak, Valerija, mana Valerija! … Ko tu esi izdarījusi?

Atbalstījis elkoni pret krēsla atzveltni un pieri plaukstā, Hortenzijs sadrūmis apklusa.

—          Hortenzij, tu mani ļoti smagi apvaino, bet, pirms es aizstāvos, gribu tev lūgt — un man ir tiesības zināt, no kurienes šie apvainojumi.

Hortenzijs pacēla galvu, pārvilka ar plaukstu pār pieri un saraustīti iesāka:

—          No vairākām pusēm… Sēstajā vai septītajā dienā pēc Sullas nāves Hrisogons nodeva man šo vēstuli.

To teicis, Hortenzijs pasniedza Valerijai gluži saburzītu papirusu vīstokli. Viņa tūlīt to attina un lasīja:

«Lūcijam Kornēlijam Sullam, imperatoram, diktatoram, Laimīgajam, Veneras mīlulim, draudzīgs sveiciens!

Tagad parasto vārdu — «Sargies no suņa!» vietā Tu varētu likt uzrakstīt virs sava nama durvīm: «Sargies no čūskas!» Vai — pareizāk sakot: «Sargies no čūskām!» Jo nevis viena, bet divas čūskas ir ieperinājušās zem Tava jumta: Valerija un Spartaks.

Neļaujies pirmajam dusmu uzliesmojumam, novēro viņus — un pirmo gaiļu stundā Tu redzēsi, kā tiek apkaunots Impērijas visbīstamākā un varenākā cilvēka vārds un laulības gulta.

Lai dievi Tev dod vēl ilgus gadus un pasargā no tamlīdzīgām nelaimēm!»

Lasot vēstules pirmās rindas, Valerijas seja pietvīka tumši sarkana, taču uz beigām stipri nobāla.

—    Un no kā Hrisogons dabūja šo vēstuli? — Valerija jautāja neskanīgā balsī, caur sakostiem zobiem, tiklīdz bija pabeigusi lasīt vēstuli.

—    Par nelaimi, Hrisogons nekā nevarēja atcerēties, kas viņam to iedevis un no kā. Viņš atcerējās vienīgi, ka kalps ar vēstuli ieradies Kumā dažas minūtes pēc Sullas nāves, bet tad Hrisogons bijis tā apbēdināts un satraukts, ka gluži neapzinīgi paņēmis vēstuli, bet tā viņam atradusies rokās tikai pēc sešām dienām, tāpēc viņš skaidri nezina, kā to dabūjis.

—    Nemēģināšu tevi pārliecināt, — brīdi klusējusi, Valerija sacīja mierīgā balsī, — bet uz anonīmas apsūdzības pamata tu, Hortenzij, mans brāli, nedrīkstētu apvainot mani, Valeriju Mesallu, Sullas atraitni.

—    Ir vēl viens arguments: pārlieku apbēdināts par drauga nāvi, Metrobijs uzskatīja gandrīz par savu svētāko pienākumu atriebt viņa apgānīto vārdu un godu un tāpēc atnāca pie manis kādas desmit vai divpadsmit dienas pēc Lūcija nāves, un pastāstīja par taviem sakariem ar Spartaku. Metrobijs atveda arī verdzeni, kas viņu bija1 ievedusi vienā no tava konklāvā blakus istabām Kūmas pilī, un no tās Metrobijs bija redzējis, kā Spartaks vēlu naktī iegāj is pie tevis.

—    Diezgan, diezgan! — iekliedzās Valerija, kuras seja tūkstoš reižu mainīja krāsu, dzirdēdama, ka viņas skūpsti, vārdi un mīlestības noslēpums tagad zināmi zemiskai verdzenei un tādam nicināmam riebeklim kā Metrobijs. — Diezgan, Hortenzij! Tā kā tu mani esi apvainojis, tagad runāšu es.

Viņa izslējās, lepni ieskatījās brāļa sejā, sakrustoja rokas uz krūtīm, augsti pacēla galvu un mirdzošam acīm sacīja:

—   Jā, esmu iemīlējusi Spartaku. Un kas par to? Jā, mīlu viņu, mīlu viņu ar visu savas sirds degsmi!… Un kas par to?

—   Ak, augstie dievi, augstie dievi! — Hortenzijs iesaucās stipri apjucis un izmisumā satvēra ar rokām galvu.

—   Lai paliek augstie dievi, kuri tevi nedzird, labāk paklausies, ko es tev sacīšu!

—    Saki…

—    Jā, es viņu mīlēju, mīlu un mīlēšu…

—   Valerija! Apklusti! … — Hortenzijs pārtrauca māsu, dusmīgi vērdamies tās sejā.

—   Jā, mīlēšu, mīlēšu, mūžīgi mīlēšu, — neatlaidīgi un noteikti atkārtoja Valerija, — un es jautāju tev vēlreiz: kas par to?

—   Lai Jupiters tevi pasargā, man bailes par tevi.., tu esi zaudējusi prātu! …

—    Nebūt ne, esmu vienīgi nolēmusi pārkāpt un pārkāpšu visus jūsu nežēlīgos likumus, atmetīšu visus jūsu bezjēdzīgos aizspriedumus, saraušu visas nepanesamās zelta važas, ar kuram jūs, pasaules uzvarētāji, esat saistījuši savām sievām rokas un kājasļ… Lūk, ko es gribu, un es tev galvoju, mans brāli, ka tāda vēlēšanās nebūt nenozīmē prāta aptumsumu, bet drīzāk pierāda tā apskaidrību. Tātad mani apvaino Metrobijs, šis riebīgais un pretīgais āksts, kas modina greizsirdību visās sievās, kuru vīri ar viņu satiekas! Ak mani apvainojot viņš? … Patiesi apbrīnojami! … Bet es nesaprotu, kāpēc tu, Hortenzij, kas piešķir tik lielu nozīmi Metrobija vārdiem un apvainojumiem, neiesāki senātam viņu ievēlēt par cenzoru! Tas tiešām būtu romiešu tikumu cienīgs cenzors! Metrobijs — šķīsto vestaliešu sargs! … Vilks — jēru gans! Tā tikai vēl trūkst, lai nekrietnību mērs būtu pilns šajā Romā, kur neskaitāmo slaktiņu rīkotājam Sullam cel pieminekļus un tempļus, kur Divpadsmit plākšņu likumu pavēnī viņam bija atļauts manu acu priekšā blakus manām istabām pavadīt cauras naktis riebīgās orģijās! Ak, tēvijas likumi, cik jūs esat liberāli un taisnīgi!.,. Arī man jūs kaut ko devāt. Jūs man devāt tiesības mierīgi noskatīties visas šīs nejēdzības un klusībā paraudāt uz pieviltas sievas gultas spilveniem, un šodien vai rīt atrasties šķirtas sievas kārtā vienīgi aiz tā iemesla, ka neesmu devusi pēcnācēju savam kungam un pavēlniekam.

Valerijas seja kvēlot kvēloja no lielā satraukuma, viņa runāja aizvien dedzīgāk un dedzīgāk, tad mazliet apklusa, pagriezās pret Hortenziju, kas gluži apjucis, plaši ieplestām acīm stīvi raudzījās māsā, un tūlīt turpināja:

—    Protams, tādu likumu priekšā es esmu vainīga… To es zinu un atzīstos… Bet nedomāju ne aizstāvēties, ne lūgt piedošanu: esmu vainīga tāpēc, ka man nebija drosmes kopā ar Spartaku aizbēgt no Sullas nama. Bet es neuzskatu sevi par vainīgu tāpēc, ka iemīlēju šo cilvēku, esmu pat lepna uz savu mīlestību. Viņam ir cēla un augstsirdīga dvēsele, lielu darbu cienīgs prāts; ja viņš būtu uzvarējis romiešu leģionus Trāķijā, viņu apbrīnotu vairāk nekā Sullu un Mariju, no viņa baidītos vairāk nekā no Hanibāla un Mitridata! … Taču viņš tika uzvarēts — un jūs viņu padarījāt par gladiatoru tāpēc, ka jūs jau kopš gadsimtiem pret uzvarētajām tautām izturaties pēc likuma «posts uzvarētiem!». Šo likumu gaili savā laikā piemēroja jums. Jūs uzskatāt, ka dievi radījuši cilvēkus jūsu izpriecai… Un vai tāpēc, ka jūs Spartaku padarījāt par gladiatoru, piešķīrāt viņam šo vārdu, jūs domājat, ka esat izmainījuši viņa dabu, jūs uzskatījāt un vēl arvien uzskatāt, ka jums atliek tikai pavēlēt, lai iedvestu drosmi gļēvuļa krūtīs vai saprātu vājprātīgā smadzenēs, vai arī lai cilvēks ar cēlu dvēseli un augsti attīstītu prātu tūliņ pārvērstos par stulbu aunu …

—    Tātad tu sacelies pret tēvijas likumiem, pret mūsu paražām, nonievā visas cieņas un goda jūtas? — izbrīna pilns un sarūgtināts jautāja lielais orators.

—    Jā, jā, jā … Es saceļos, saceļos … Atsakos no Romas pilsoņu tiesībām, no sava vārda, no savas dzimtas… Es ne no viena neko neprasu… Apmetīšos uz dzīvi kādā attālā nostūrī, aizbraukšu kopā ar Spartaku uz kādu nomaļu provinci vai arī uz Trāķiju, uz Rodopes kalniem, un jūs, visi mani radinieki, vairs neko nedzirdēsiet par mani… Gribu būt brīva, noteicēja pār savām jūtām, savām tieksmēm un savu sirdi.

Bāla un galīgi pagurusi Valerija atslīga uz atzveltņa. Pārliecīgais jūtu saviļņojums, kas izplūda naidpilnos vārdos, bija salauzis viņas spēkus.

Vairāk nekā pusstundu Sullas atraitne atradās stipra pārdzīvojuma varā; viņas nervi bija tā sasprindzināti, ka viņa pati vairs nespēja pilnīgi saprast savu vārdu nozīmi un aptvert to izraisītās sekas.

Varbūt Valerijai nebija taisnība tik lielā mērā, kā pašai šķita, arī viņas pagātni nevarēja saukt par pilnīgi nevainojamu, jo pat mīlestībai uz Spartaku — vienīgajai, īstajai mīlestībai, kas patiesi lika ietrīsēties viņas sirdij, — Valerija bija ļāvusies pārāk vieglprātīgi; tomēr šie dusmu pilnie, ne visai saprātīgie vārdi galu galā attēloja tās ciešanas, to jūgu un, runājot bez aplinkiem, to pazemojumu, kādam Romas likumi bija nolēmuši sievieti.

Pie sievietes nožēlojamā stāvokļa pa daļai bija vainojamas arī tā laika izvirtušās paražas. Šo izvirtību vērsa arvien plašāku nemitīgi augošā, neierobežotā greznuma kāre, kaunpilnā negausība, ģimenes tēvu un vīru sald- kaislās orģijas, bet galvenokārt bezkaunīgo kurtizāņu kundzība un brīvība; viņu bagātība un greznība bija tikpat liela kā matronām, par viņām bez mazākā kauna un atklāti jūsmoja un tīksminājās bagātnieku dēli, jātnieku kārtas pārstāvji un citi pilsoņi.

Vēl ļaunākā stāvoklī nekā sievietes atradās patriciešu dēli, kas cieta no tēvu neierobežotās patvaļas; arvien vairāk pieauga tieksme pēc bezlaulības, saira ģimenes, izplatījās vergturība; vergu cītīgais un pārlieku grūtais darbs visās nozarēs veicināja brīvo pilsoņu dīkdienību, bet arī nabadzību. Visās šajās parādībās slēpās vienīgais un īstais cēlonis romiešu tautas pagrimumam un milzu impērijas sabrukumam, impērijas, ko tik īsā laika sprīdī bija pratusi radīt parupjā, kareivīgā un drosmīgā Romas republikāniskā iekārta, kas bija uzsūkusi sevī un apvienojusi senās ciltis, piešķirdama tām vienādas tiesības.

Protams, Hortenzijs ar visām savām spožajām prāta spējām tobrīd nevarēja nodoties tamlīdzīgiem pētījumiem un pārdomām^Viņš labu laiku uzlūkoja māsu ar līdzjūtības pilnu skatienu, tad maigā un sirsnīgā balsī sacīja:

—    Es redzu, mana mīļā Valerija, ka tu šovakar nejūties visai labi…

—    Es? … — iesaucās matrona, spēji pieceldamās. — Es jūtos lieliski, es …

—    Nē, nē, mana Valerija, tici man, tu neesi vesela… tu esi satraukta… tavi nervi tā uzbudināti, ka tie atņem tev nepieciešamo saprāta skaidrību un mieru, lai runātu par tik nopietnām lietām..,

—    Bet es …

—   Atliksim mūsu sarunu līdz ritam, līdz paritam, vārdu sakot, līdz izdevīgākam brīdim …

—    Tomēr es tev galvoju, ka mans lēmums nemainīsies …

—    Labi, labi… mēs vēl par to parunāsim … mēs vēl redzēsimies.. . Pagaidām lūgšu dievus, lai viņi tevi vienmēr pasargā, un atvadīšos no tevis. Sveika, Valerija, sveika!

—    Sveiks, Hortenzij!

Tad orators izgāja no savas māsas konklāvā, bet viņa palika sēžot un iegrima dziļās un drūmās domās.

No šīm pārdomām viņu iztraucēja Spartaks. Tas ienāca Valerijas istabā, metās viņai pie kājām, apskāva, drudžaini skūpstīja un, no aizkustinājuma raudādams, nesakarīgos vārdos pateicās par viņas bezgala mīļajiem vārdiem un dziļajām jūtām.

—    Jā, es vienmēr gribu būt kopā ar tevi, mans cēlsirdīgais Spartak, kļūšu tava sieva, un tavas Trāķijas viesmīlīgie kalni dos patvērumu mūsu mīlestībai, — Valerija sacīja un cieši piekļāva Spartaku pie savas sirds.

Skūpstu reibumā rudiārijs aizmirsa sevi un visu pasauli, pavisam klusā balsī murminādams:

—    Jā ,.. tavs … tavs … uz mūžu … tavs vergs … tavs vergs… tavs!…

Tad pēkšņi Spartaks notrīcēja, izrāvās no Valerijas ro-' kām, stipri nobālis, atkāpās dažus soļus un, sasprindzinājis visus dvēseles spēkus, sāka uzmanīgi ieklausīties.

—    Kas noticis? — uztraukti iesaucās Valerija.

— Klusē! — tikko dzirdami nočukstēja rudiārijs.

Šajā dziļajā klusumā abi varēja saklausīt jaunu, dzidru un skanīgu balsu kori, lai gan līdz Valerijas konklāvam nonāca tikai vāja un tāla atbalss, jo Sullas nams atradās diezgan nomaļā vietā — tāpat kā gandrīz visi patriciešu nami; to ieslēdza četras ielas, un vienā no tām dziedāja šis koris; dziesma bija uzrakstīta pusbarbariskā grieķu un trāķiešu valodu sajaukumā un sastāvēja no sekojošām rindām:

Brīvība, dieve svētā, kas sirdīm liec kvēlot, Kas visgļēvākiem zemes bērniem Paveikt ļauj dižus varoņdarbus,

Brīvība, dieve svētā, jel varenos spārnus

Izplet pāri mums

Mūsu brīvestības karā,

Lai par zobeniem varam pārkait

Savas vergu važas

Un lai nomāktajās zemēs

Gjēvic vēršas varoņos!

Brīvība, dieve svētā, uguns brīnumains tev

Viedi visapkārt mirdz,

Nomet zemē kaut vienu dzirksti,

Lai it visur uzplandi liesmas,

Kur līst vergu sviedri un asins

Un kur brāļu slepkava, tirāns,

Dīkā un reibumā vada dienas!

Brīvība, dieve svētā, uz kauju kaujām

Iedegties pavēli vergu sirdīm.

Viņu slābajās dzīslās

Ielej mundrumu, iedves drosmi,

Dubulto mūsu spēkus un dusmas!

Brīvība, dieve svētā, lūgdami tevi,

Mēs ceļamies kājās …

Pie ieročiem!

Pie ieročiem!

Spartaka krūtis vētraini cilājās, acis bija plaši ieplestas, viņš ar visu savu būtni klausījās tik uzmanīgi, it kā no šīs dziesmas būtu atkarīga viņa dzīvība. Valerijai arī izdevās uztvert un saprast dziesmas saturu no nedaudzajiem grieķu vārdiem. Viņa klusēja, un viņas bālajā sejā atspoguļojās tas pats satraukums, kas rudiārija vaibstos, lai gan viņa nesaprata Spartaka pārdzīvojuma cēloņus un iemeslu.

Kādu brīdi abi nepārmainīja ne vārda, bet, tiklīdz apklusa gladiatoru dziesma, Spartaks pēkšņi sarāvās, satvēra Valerijas rokas un, skūpstīdams tās ar drudžainu dedzību, asaru nomāktā balsī čukstēja:

— Es nevaru… nevaru… Valerija… Valerija… mana… piedod man… es nevaru būt tavs… jo nepiederu vairs sev.

Valerija pietrūkās kājās, viņa rudiārija saraustītajā valodā saklausīja mājienu uz kādu senu mīlestības dēku un tāpēc pārlieku uztrauktā balsī iesaucās:

—     Spartak!… Ko tu runā?… Ko tu teici?… Kura ir tā sieviete, kas man spēj atņemt tavu sirdi?

—    Tā nav sieviete… nē, — skumji purinādams galvu, atteica gladiators. — Tā nav sieviete, kas man liedz būt laimīgam… vislaimīgākajam no visiem cilvēkiem … nē! … Tas ir … tas ir … es nevaru tev to teikt… es nedrīkstu runāt… Mani saista svēts un nesalaužams zvērests … es vairs nepiederu sev … Lai tev pietiek ar to … tāpēc ka, es vēlreiz tev atkārtoju, es nevaru, nedrīkstu runāt… un, — rudiārijs drebošā balsī noteica, — tev jāzina, ka tālu no tevis, bez taviem dievišķajiem skūpstiem… es būšu gaužām nelaimīgs… bezgala nelaimīgs!…

Un pēc maza brītiņa izmisuma un asaru pilnā balsī piebilda:

—    Pats nelaimīgākais no visiem cilvēkiem!…

—    Vai tev prāts aptumšojas? — Valerija jautāja lielā izbīlī un, satvērusi ar savām mazajām rokām Spartaka galvu, pagrieza to pret sevi un ar savām melnajām, mirdzošajām acīm, kas zibsnīja zem sarauktajām uzacīm, cieši ieskatījās rudiārijam acīs, it kā gribēdama tajās izlasīt, vai Spartaks patiesi nav zaudējis prātu. — Tu neesi pie pilnas sajēgas! … Ko tu runā?… Ko nozīmē šie murgi?… Kas tev liedz būt manam, vienīgi manam? … Runā taču!… Izkliedē manas bēdas, saki man — kas?… Kas tev to liedz? …

—    Uzklausi mani, uzklausi, mīļā, dievinātā Valerija, — skumjā un neskanīgā balsī sacīja Spartaks; sāpju pārvērstajā sejā varēja skaidri saredzēt pretrunīgo jūtu nežēlīgo cīņu viņa krūtīs. — Uzklausi mani… es nedrīkstu runāt… nav manā varā tev pateikt iemeslu, kas mani attālina no tevis… pietiek, ja tu zini, ka nav citas sievietes… un tev taču jāsaprot, ka neviena sieviete mani nespētu atraut no tavas burvības, jo tu man esi vairāk nekā dieve… Tev jāapmierinās ar apgalvojumu, ka manā sirdī nevar būt nekādu jūtu pret citu cilvēcisku būtni… nešaubies par to! Zvēru pie tavas dzīvības un goda, pie sava goda un dzīvības no tīras sirds un atklāti, ka tuvumā vai tālumā es vienmēr būšu tavs, vienīgi tavs, vienmēr pielūgšu un dievināšu tavu attēlu un atmiņas par tevi…

—    Bet kas ir ar tevi? Ja tu mani tik neizsakāmi mīli, kāpēc tu negribi dalīties ar mani savās bēdās? — nabaga sieviete jautāja, tikko valdīdama asaras. — Kāpēc tu nevari man uzticēt savus noslēpumus? Vai tu vēl šaubies par. manu mīlestību, par manu neizmērojamo padevību? Vai neesmu tev to pietiekami pierādījusi? … Varbūt tev vajadzīgi vēl citi pierādījumi? Runā… runā… pavēli… Ko tu gribi no manis? …

—    Vai kāds jebkad ir redzējis tik lielas mokas? — gluži kā bez prāta ieaurojās gladiators, nevarīgās sāpēs plēsdams sev matus un lauzīdams rokas. — Dievināt vissvētāko un visdaiļāko no cilvēciskajām būtnēm, izjust viņas mīlestību un tomēr bēgt… turklāt nedrīkstēt runāt… nedrīkstēt neko teikti… Tāpēc ka man liegts, liegts, liegts runāt! — nelaimīgais iekliedzās izmisuma pilnā balsī.

Kad Valerija, rūgti raudādama, viņu cieši apskāva, rudiārijs, raisīdamies no tās rokām, piebilda:

—    Bet es atgriezīšos, atgriezīšos pēc tam, kad būšu dabūjis atļauju lauzt savu zvērestu… atgriezīšos rīt, parīt, visdrīzākajā laikā, tiklīdz man būs atļauts uzticēt tev, mana mīļotā, dievinātā Valerija, noslēpumu, kas nepieder man… Tad tu man piedosi un mīlēsi vēl vairāk … ja vien ir iespējama vēl stiprāka mīlestība par mūsējo… Paliec sveika… ardievu, mana sirdsmīļā Valerija!

Ar pārcilvēciskiem spēkiem izrāvies no mīļotās sievietes apkampieniem, kura, rūgti raudādama, lūdza apžēloties par viņu, nelaimīgais Spartaks gluži kā piedzēries izstreipuļoja no konklāvā, bet Valerija, kuras spēki no pārdzīvotajiem uztraukumiem bija galīgi izsīkuši, bez samaņas nokrita uz- grīdas.

DEVĪTĀ NODAĻA

PAR TO, Kā NELABOJAMS žūPA IEDOMĀJāS SEVI PAR REPUBLIKAS GLĀBĒJU

Romas ēras seši simti astoņdesmitajā gadā, piecpadsmit dienas pirms marta kalendām (t. i., piecpadsmitajā februārī), gandrīz četrus gadus pēc Lūcija Kornēlija Sullas bērēm, kvirīti svinēja Luperkālijus; šos svētkus jau sirmā senatnē, liekot pamatus Romas pilsētai, bija nodibinājuši * Romuls un Rems par godu savai zīdītājai Luperkai, druvu

apaugļotajam dievam Panam un savas brīnumainās bērnības piemiņai.

Luperkals bija ala jeb grota, kas atradās dieva Pana svētbirzī — pret Romas Forumu pavērstajā Palatija kalna nogāzē, precīzāk, starp Jauno ielu un Palatija svēto uzkalnu, iepretī Ruminas vīģes kokam.

Pēc seno laiku un ari mūsdienu vēsturnieku uzskatiem ganu svētku pirmsākumi meklējami tais laikos, kad ar- kādieši Evandra valdīšanas lai ā pārvietojās uz šo novadu un, līdzīgi Arkādi jas Liki ja kalnā rīkotajām spēlēm, sāka šajā kalnā svinēt svētkus par godu dievam Panam.

Lai būtu kā būdams, tomēr spēļu pirmsākumi nav visai skaidri zināmi; taču viens ir skaidrs — Luperkāliji ir svinēti vienmēr, tie bija pamesti novārtā vienīgi republikas pēdējos gados, bet diktators Cēzars ar sevišķu likumu tos atkal atjaunoja.

Ruminas vīģi, kas auga Luperkala alas priekšā, uzskatīja par svētu koku, jo pēc nostāsta vilcene zīdījusi Ro- mulu un Remu zem vīģes, kas atradusies tieši šajā vietā un tāpēc arī nosaukta par Ruminas vīģi, jo ruma nozīmē «mātes krūts». Kad pirmais vīģes koks bija nodzīvojis savu mūžu, priesteri svinīgā ceremonijā to apmainīja pret citu; un tā katru reizi, kad koks laika gaitā sāka nokalst un draudēja nolūzt, tā vietā vienmēr svinīgi iestādīja jaunu. Tādā kārtā romiešos dziļi iesakņojās māņticība: proti, kamēr zaļos Ruminas vīģe, liktenis būs labvēlīgs Romas pilsētai.

Tātad saskaņā ar tradīciju Luperkāliji tika svinēti arī seši simti astoņdesmitā gada piecpadsmitajā februārī ar visu svēto ceremoniju svinīgumu.

Agri no rīta Luperkala grotā sāka pulcēties Iuperki — priesteri, kas bija izvēlēti no ievērojamāko patriciešu dzimtu jaunekļiem, un gaidīja upurēšanas stundu.

Luperku vidū varēja vērot Lūciju Domīciju Aenobarbu, skaistu divdesmit vienu gadu vecu gaišmatainu jaunekli, ko vēlāk Romas ēras septiņsimtajā gadā ievēlēja par konsulu; Lūciju Kornēliju Lentulu un Kvintu Fūriju Kalēnu, kuriem vēl nebija apritējuši divdesmit četri gadi un kurus vēlāk arī ievēlēja - par konsuliem — pirmo septiņi simti piektajā, otru septiņi simti sestajā gadā; Vībiju Pansu, kam tolaik bija tikko divdesmit pieci, viņu septiņi simti desmitajā gadā reizē ar Atīliju Hirtiju ievēlēja par konsulu; Vlbijs Pansa cīnījās pie Mutinas pret

Marku Antoniju, bet viņam nebija lemts ieraudzīt savu leģionu uzvaru, jo viņš krita kaujas laukā kopā ar savu biedru Hirtiju.

Kamēr šie un vēl citi jaunie patricieši, kas piederēja pie luperku kolēģijas, priesteru tērpos stāvēja Luperkala alā, tur ieradās vesels pulciņš augstdzimušu jaunekļu un atveda sev līdzi Marku Klaudiju Marcellu un Serviju Sulpīciju Rufu — divdesmitgadīgus jaunekļus, kuru tēvi bija konsuli, un vēlāk arī viņus pašus ievēlēja par konsuliem. Abi ierad.is baltās togās, ar efeju vainagiem galvā, jo viņiem vajadzēja izpildīt ievērojamu lomu upurēšanas rituālā.

Tiklīdz visi bija sapulcējušies, upurkalpi paņēma nažus un nokāva divpadsmit āžus un tikpat daudz kucēnu. Pēc tam viens no luperkiem paņēma no otra Iuperka rokām zobenu, iemērca to upurlopu asinīs un aizskāra Klaudijam Marcellam un Sulpīcijam Rufam pieri. Bet citi luperki ar pienā samērcētu vilnas kušķi slaucīja asins traipus no jauno patriciešu pierēm. Tiklīdz asiņainās pēdas bija notīrītas, Marcella un Rufs saskaņā ar paražu skaļi iesmējās. Acīmredzot šī ceremonija simbolizēja ganu šķīstīšanu.

Kad tas bija padarīts, sevišķā alas nodalījumā vēl notika mazgāšanās riti, bet pēc tam luperki ar šķīstītajiem jaunekļiem un viņu draugiem sēdās pie bagātīgas dzīru maltītes, kurā tika dzerti vislabāko šķirņu vīni.

Kamēr luperkas priesteri dzīroja, ala pildījās ļaudīm; taču sevišķi daudz ļaužu pulcējās Pana svētbirzī ap Luperkala grotu, arī ielā, kas aizveda uz svētā Palatija pakalna nogāzi, un visās apkārtējās ielās. Galvenokārt tās bija sievietes, gan precētas, gan neprecētas pat- ricietes, atnākušas uz šejieni savu verdzeņu, kalpu un gladiatoru pavadībā.

Ko visi šie nepārredzamie sieviešu bari gaidīja, kļuva skaidrs, tiklīdz no alas izsteidzās jautrie un iereibušie luperki, tie virs tunikām apmetņu vietā bija uzlikuši pialas upurdzlvnieku ādas strēmeles un turēja rokās siksnas no šīs pašas ādas. Luperki ar lielu troksni izskrēja no grotas un sāka traukties pa ielām, sizdami ar savām pletnēm visus, kas pagadījās ceļā.

Bet, tā kā jaunavas ticēja, ka šo dieva apsvētīto pletņu sitieni palīdzēs tām drīzāk iziet pie vīra, un precētās sievas bija cieši pārliecinātas, ka pletņu sitieni padarīs viņas auglīgas, tad varēja vērot, kā pa visām ielām matronas un jaunavas ar izplestām rokām pašas skrēja pretim luperkiem, lai ar lielu prieku saņemtu sitienus.

Tauta visur skaļi uzgavilēja luperkiem; izskraidījušies pa visām galvenajām pilsētas ielām, daļa jauno Pana priesteru devās uz cirku, bet no turienes pa Bellonas tempļa ielu nonāca Uzvaras ielā, tad nogriezās pa labi un sasniedza Jana priekšpilsētu, pēc tam vēlreiz nogriezās pa labi un devās pa Upes ielu uz Tibras salu; otra luperku daļa virzījās pa Jauno un Tabernolas ielu cauri Āfrikas priekšpilsētai uz Eskvilīna vārtiem. Tur luperkus gaidīja daudzi jo daudzi ļoti grezni, ar bronzu un zeltu izrotāti rati, kas piederēja Pana jauno priesteru dižciltīgajām dzimtām. Ikvienu pajūgu vilka četri zirgi. Sakāpuši ratos, jaunie priesteri lielas Romas pilsoņu svītas pavadībā devās Tivoli virzienā uz dažu jūdžu attālo Albunejas birzi — tieši uz to vietu, kur vēl šodien plūst slavenie Albulas sēravoti. Luperka svētkos luperki katru gadu pēc upurēšanas ceremonijas mēdza doties uz šo birzi, kur pēc sena nostāsta mājojot teiksmainā Latijas valdnieka Fauna pēcteči '— fauni. Tauta ticēja, ka fauni no zaļajiem, vientuļajiem biezokņiem spēj pareģot nākotni.

Otrs luperku pulciņš, kā jau minējām, liela ļaužu pūļa pavadībā devās uz Tibras salu; nonācis Upes ielā līdz pusei, gājiens pagriezās pa kreisi un pa Tibras šķērs- ieliņu drīz vien sasniedza koka tiltu; vienpadsmit gadu vēlāk, t. i., seši simti deviņdesmit pirmajā, pēc senāta lēmuma tajā vietā uzcēla akmens tiltu un nosauca Fab- rīcija vārdā, jo viņš tolaik bija atbildīgais par ceļiem.

Tajā laikā pavisam maz apdzīvotajā Tibras salā tomēr atradās trīs sevišķi ievērojami pieminekļi: Eskulapa, Jupitera un Fauna tempļi.

Vislielāko un greznāko no trim — Eskulapa templi uzcēla Romas ēras četri simti sešdesmit otrajā gadā, kad šausmīgā mēra epidēmija prasīja tūkstošiem un tūkstošiem pilsētas iedzīvotāju dzīvību, tolaik par konsuliem bija Kvints Fābijs Gurgits un Jūnijs Bruts Sceva. No Romas tika sūtīti sūtņi uz Grieķijas pilsētu Epidauru, kas uzcelta par godu dziedniecības dieva Eskulapa kultam. Kamēr Romas sūtņi atradās dziedniecības dieva templī, viņiem pielīda klāt viena no pieradinātajām nekaitīgajām dzeltenbrūnajām čūskām, kas dzīvoja templī. Romiešu tautas pārstāvji saskatīja šajā svētā rāpuļa patvaļīgajā rīcībā dievu dotu zīmi; sūtņi devās uz kuģiem, bet čūska līda viņiem pa pēdām. Viņi paņēma čūsku uz kuģa un aizveda uz Ostiju; kad kuģis iegriezās Tibrā un, peldēdams pa straumi uz augšu, sasniedza trešos vārtus, čūska pēkšņi ieslīdēja no kuģa upē un apmetās Tibras salā. Auguri izskaidroja šo čūskas untumu kā nepārprotamu dieva Eskulapa gribas izpausmi, kurš vēlējās, lai viņam šajā vietā uzceltu templi. Tā arī izdarīja.

Pieci simti piecdesmit otrajā gadā no Romas dibināšanas pēc pretora Fūrija Purpureones pavēles blakus lielajam Eskulapa templim uzcēla mazāku, bet tikpat greznu templi Jupiteram.

Un pieci simti piecdesmit astotajā, t. i., seši gadi pēc Jupitera tempļa pabeigšanas, tautas edili Gnejs Domīcijs Aenobarbs un Gajs Skribonijs Kurions uzlika naudas sodu trīs liela mēroga lopu uzpircējiem un par šiem līdzekļiem blakus Eskulapa templim un iepretī Jupitera templim uzcēla trešo — dievam Faunam.

Jau šie trīs tempļi uz nelielās Tibras saliņas vien skaidri pierāda, ka satiksmi starp pilsētu un salu uzturēja ne tikai ar laivām, bet vēl pirms Fabrīcija un Ces- tija akmens tiltiem tur jau bija uzcelti pāļu tiltam līdzīgi koka tilti.

Tātad, pārgājuši pār koka tiltu, kas savienoja pilsētu ar salu, luperki ar saviem daudzajiem pavadītājiem nonāca salā, lai nestu ziedojumus dievam Faunam (kuru pēc nostāsta saistīja ciešas radniecības saites ar grieķu dievu Panu) un lai pēc tam noslēgtu svētkus ar jautrām dzīrēm, kas jau bija sagatavotas Eskulapa tavernā; tas bija diezgan jauks krodziņš, kur varēja dabūt vislabākos ēdienus un, protams, arī izcilo veliternieti.

Tikpat jautri nobeigt savu dienu bija nolēmuši arī tie luperki, kas caur Eskvilīna vārtiem devās apciemot dievu Faunu viņa alās un birzīs Albulas sēravotu tuvumā.

Visas reliģiskās ceremonijas bija par ieganstu vairāk vai mazāk piedauzīgam un vairāk vai mazāk maskētam jautram laika kavēklim; šos ritus sarīkoja krāpnieki, izmantojot pūļa lētticību. Luperki paši samaksāja svētku izdevumus un lielā mērā apmierināja savu godkāri, jo priestera pienākumi tika uzskatīti par lielu pagodinājumu; ne mazumu prieka viņiem sagādāja arī likumīgās tiesības — ar pletnēm izpērt daiļās jaunavas un kairinošās matronas, par atmaksu saņemot maigus vārdus un liegus smaidus.

Fauna tempļa portikā, atbalstījies pret kādu kolonnu, stāvēja divdesmit piecus gadus vecs jauneklis, liels, spēcīgs un apbrīnojami harmoniski noaudzis. Viņš diezgan uzmanīgi vēroja luperku gājienu un ļaužu drūzmu, bet viņa seja pauda garlaicību. Jaunekļa kakls bija it kā skulptora rokas darināts, savu dižciltīgo galvu ar rūpīgi sasukātiem, sasprogotiem un tīkami sasmaržotiem melniem matiem viņš turēja, lepni paceltu. Kā ebenkoks mirdzošie mati apēnoja augsto, plato pieri un sevišķi skaisti veidotās izteiksmīgās, spožās, vērīgās un valdonīgās acis. Šīs acis spēja savaldzināt, iekarot ļaužu sirdis un pakļaut savai dzelžainajai gribai, kura reizēm līdzīgi zibenim uzplaiksnīja viņa acīs, savilka grumbās pieri un salieca lokā viņa biezās, melnās uzacis, bet skatiens bija sirsnīgs un smaids — neizsakāmi maigs. Deguns bija taisns, asi konturēts un pareizi veidots, mute pamaza, ar pilnīgām, mazliet atstieptām lūpām, kas skaidri liecināja, par divām kaislībām — varu un baudkāri. Mazliet melnīgsnējā seja vērsa vēl daiļāku un pievilcīgāku šī slaidā, spēcīgā, cēlā un apbrīnojami skaistā jaunekļa vaigu.

Šis jauneklis bija Gajs Jūlijs Cēzars.

Viņš bija ģērbies ar īsti grieķisku eleganci. Virs smalkās, sniegbaltās linu tunikās, izrotātas ar platu purpura apmali mi cieši apņemtu viduklī ar koši sarkanas vilnas auklu, Cēzars bija uzmetis baltu vissmalkākā vilnas auduma togu, kuras apakšējā mala bija apšūta ar platu debesszilu lenti. Ar lielu rūpību sakārtotās tunikās un togas krokas vēl jo labāk izcēla šī neparasti izskatīgā cilvēka augumu.

Jūlijam Cēzaram tai laikā apritēja divdesmit seši gadi, jo viņš bija dzimis seši simti piecdesmit ceturtā gada divpadsmitajā jūlijā, un viņš jau toreiz bija slavens un bezgala iemīļots plašās Romas iedzīvotāju aprindās, viņš izcēlās gan ar savām prāta spējām, gan vispusīgo izglītību, daiļrunību, laipnību, gan drošsirdību, enerģiju un nepārspējami smalko gaumi.

Gajs Jūlijs Cēzars no mātesmāsas Jūlijas puses iznāca Gaja Marija radinieks un, ņemot vērā sakarus, draugus un pārliecību, bija Marija piekritējs. Septiņpadsmit gadu vecumā viņš apprecēja Lūcija Kornēlija Cinnas meitu Kornēliju; Cinnu četras reizes ievēlēja par konsulu, un viņš ari bija dedzīgs teitoņu un kimbru uzvarētāja piekritējs. Tiklīdz Sulla, iznīcinājis savus sāncenšus, kļuva par diktatoru, viņš lika nogalināt arī divus Jūlija dzimtas locekļus, kas simpatizēja Marijam, un pavēlēja jaunajam Gajam Jūlijam Cēzaram atraidīt savu sievu Kornēliju. Cēzars jau toreiz pierādīja nelokāmu gara stiprumu un nesalaužamu rakstura stingrību un nekādā ziņā negribēja paklausīt. Par to Sulla piesprieda viņam nāves sodu. Ja Cēzaru nebūtu aizstāvējuši daži sevišķi ietekmīgi Sullas partijas augstmaņi un vestāliešu kolēģija, viņš būtu nogalināts reizē ar neskaitāmajiem proskripciju upuriem.

Tomēr Cēzars nejutās drošībā Romā, kur valdīja cilvēks, kas daudzajiem Cēzara aizstāvjiem bija teicis: «Es paredzu, ka šis jauniņais Cēzars būs vairāku Mariju vērtst» Tāpēc Cēzars aizbēga uz Sabinu un slapstījās pa Latijas un Tiburas kalniem līdz pat Sullas nāvei.

Atgriezies Romā, Cēzars drīz atkal to pameta, lai dotos karagājienā pretora Minūcija Terma vadībā un piedalītos Mitilēnes aplenkšanā. Kaujās Cēzars izcēlās ar lielu drošsirdību un labāk par citiem prata rīkoties ar ieročiem, tāpēc Svetonijs savā grāmatā par Cēzara dzīvi rakstīja: «Viņš bija daudz drosmīgāks, nekā to pieļauj cilvēka daba un iedomu spēja.» Patiesi — Cēzars ne vienreiz vien pierādīja savu apbrīnojamo drošsirdību; kādā kaujā, riskēdams ar dzīvību, viņš izglāba kareivi un tika apbalvots ar pilsoņa vainagu.

Pēc tam Cēzars devās uz Bitīniju pie karaļa Nikomēda un īsā laikā tik cieši sadraudzējās ar viņu, ka toreizējās satīrās Cēzaru dēvēja par «Bitlnijas karalieni».

Uzzinājis, ka Publijam Servīlijam Vatijam uzdots vadit romiešu karaspēku pret Kilikijas pirātiem, kuri bija nocietinājušies Isaurijas pilsētā, Cēzars devās viņam līdzi un ari šajā karā vairākkārt pierādīja savu drosmi un vīrišķību.

Kad karagājiens beidzās, Viņš devās ceļojumā uz Grieķiju ar nodomu noklausīties pašus ievērojamākos filozofus un pamācīties pie visslavenākajiem oratoriem. Bet netālu no Sporādu arhipelāga Formakusas salas, Jasa līča tuvumā, kuģi, ar kuru brauca Cēzars, aizturēja pirāti — un viņš ar visiem kalpotājiem krita pirātu gūstā.

Šoreiz Cēzars pierādīja ne tikvien savu neparasto drošsirdību, bet arī iedzimtās pavēlnieka spējas, kas vēlāk viņam ļāva iegūt varu pār visu pasauli. Kad Cēzars pirātiem jautāja, cik lielu izpirkšanas naudu tie gribot dabūt par viņu, pirāti nosauca krietnu summu — divdesmit talantus; uz to jauneklis izaicinoši atteica, ka viņš esot piecdesmit talantu vērts un piecdesmit tiem arī tikšot samaksāts. Bet tūliņ piebilda, ka, tiklīdz viņš atgūšot brīvību, viņš dzīšoties pakaļ laupītājiem un likšot tos sist krustā. Šī drosmīgā, lepnā Romas dēla cienīgā atbilde liecināja par Cēzara stingro raksturu un lielo pašapziņu. Cēzars pat nešaubījās, ka viņam — cilvēkam no Jūliju dzimtas — varētu neticēt uz vārda, un viņš drīz vien cerēja savākt šo ievērojamo summu. Tāpēc Cēzars aizsūtīja dažus no saviem kalpotājiem uz Efesu, Samiju un citām tuvējām pilsētām, lai sadabūtu piecdesmit talantus; naudu viņam drīz vien atsūtīja — un Cēzars to samaksa ja pirātu vadoņiem. Bet, ticis brīvībā, Cēzars tūlīt sagādāja tuvējās ostās dažas trirēmas un dzinās pakaļ pirātiem: uzbruka tiem, sakāva, saņēma gūstā un nodeva pretoram, lai viņš tos liktu sist krustā; taču, uzzinājis, ka pretors pirātus grib pārdot verdzībā, Cēzars patvarīgi tos lika sist krustā, paskaidrodams, ka viņš esot gatavs atbildēt par savu rīcību senātam un romiešu tautai.

Tādā kārtā Jūlijs Cēzars iemantoja lielu popularitāti, kas vēlāk pārlieku pieauga, kad Cēzars atklāti un bezbailīgi uzstājās pret Sullas piekritēju, konsulu Gneju Kornēliju Dolabellu, apvainodams Dolabellu par noziedzīgu rīcību viņam uzticētajā Maķedonijas provincē. Cēzars uzturēja sūdzību ne vien ar nelokāmu vīrišķību un drosmīgiem vārdiem, bet turklāt ar tik lielu un apbrīnojamu daiļrunību, ka slavenajam romiešu oratoram Ciceronam tikai ar sevišķām pūlēm izdevās panākt Dolabellas attaisnošanu; pie tam Cicerons veikli izmantoja milzīgos aizdevumus, sava aizstāvamā bagātības un pat viņa ievērojamo draugu ietekmi.

Cēzars bija visizsmalcinātākais frants, visveiklākais paukotājs un vingrotājs, viņš vienmēr uzvarēja skriešanās sacīkstēs cirkā, bija nenogurstošs un drosmīgs karotājs, lielisks orators. Romā viņš bija iemantojis bezgala lielu cieņu; pat ilgās prombūtnes laikā tautas simpātijas bija viņa pusē.

Tāpēc nav ko brīnīties, ja seši simti astoņdesmitā gada sākumā, kad nomira Lūcijs Aurēlijs Kota, viens no pon- tifiku kolēģijas locekļiem, Cēzaru iecēla viņa vietā šajā augstajā amatā, pēc kura tīkoja visi romieši.

Lūk, kāds bija cilvēks, kurš stāvēja, atbalstījies pret vienu no Fauna tempļa portikā kolonnām, un vēroja laužu drūzmu dziedniecības dieva un Fauna tempju priekšā.

—    Sveiciens pontifikam Gajam Jūlijam Cēzaram! — garāmiedams uzsauca Tits Lukrēcijs Kars.

—   Esi sveicināts, Kar, — Cēzars atbildēja un paspieda roku nākamajam poēmas «Par lietu dabu» autoram.

Reizē ar Lukrēciju uz salu palīksmoties bija atnākuši vairāki jauni patricieši, un ikviens no tiem bilda kādu laipnu vārdu nākamajam Gallijas iekarotājam.

—    Gods un slava dievišķajam Jūlijam! — zemu klanīdamies un roku skūpstīdams, sacīja mīms Metrobijs, kas šajā brīdī iznāca no Eskulapa tempļa kopā ar komediantiem un akrobātiem.

—    A, Metrobijs! — Jūlijs Cēzars iesaucās ar mazliet ironisku smaidu. — Redzu, tu laiku velti nezaudē; vai nav tiesa? Tu nelaid garām nevienus svētkus un pat visniecīgāko izdevību palīksmoties.

—    Ak!… Ko lai dara?… Dievišķais Jūliji… Baudīsim dzīves dienas, ko dievi mums tik devīgi dāvājuši… Jo Epikūrs mūs brīdina, ka …

—    Sapratu, — Cēzars pārtrauca Metrobiju, lai viņam nebūtu jānopūlas ar citēšanu, un pakasīja galvu ar kreisās rokas mazo pirkstiņu, baidīdamies sajaukt matu sakārtojumu; pēc brīža Cēzars ar labās rādītājpirkstu pamāja Metrobijam. — Paklausies, — viņš sacīja.

Metrobijs tūdaļ pat atrāvās no amata biedru pulciņa un steidzās pie Cēzara, kamēr viens no aktieriem nosauca tam pakaļ:

—    Mēs tevi gaidīsim Eskulapa krodziņā!

—    Tūlīt būšu klāt, — mīms atteica, tad, piegājis pie Cēzara, glaimīgā balsī, ar medaini lišķīgu smaidu iesāka:

—   Acīmredzot viens no dioviem mani šodien ņēmis savā aizgādnībā, ja piešķīris man to godu un laimi tev pakalpot, dievišķais Gaj, Jūliju dzimtas lepnum!

Cēzars nicīgi pasmaidīja un atbildēja:

—    Pakalpojums, ko gribu tev lūgt, mīļais Metrobij, nav nekāds lielais. Vai tu kādreiz mēdz apmeklēt Gneja Jūnija Norbāna namu?

—    Protams! — lielīgi, familiārā tonī sacīja Metrobijs.

—    Krietnais Norbāns pret mani ir labvēlīgi noskaņots… ļoti labvēlīgi noskaņots… jau kopš seniem laikiem…

vēl kopš tā laika, kad dzīvoja mans slavenais draugs, nemirstīgais Lūcijs Kornēlijs Sulla…

Cēzara mute savilkās tikko manāmā pretīguma grimasē, tomēr viņš liekuļoti laipni noteica:

—    Nu labi, bet… — Tad Cēzars aprāvās un, brīdi padomājis, piebilda: — Atnāc šovakar pie manis uz vakariņām, Metrobij, un es tev mierīgi pastāstīšu, ko no tevis vēlos.

—    O, kāda laime… kāds gods!… Esmu tev bezgala pateicīgs, ak, neizsakāmi labvēlīgais Jūliji…

—    Nu, diezgan, pagaidām pietiks laipnību! Tagad dodies pie saviem draugiem! Gaidu tevi šovakar krēslas stundā.

Un Cēzars ar cēlu rokas mājienu atvadījās no Metrobija, kurš, neskopodamies ar pateicības apliecinājumiem un zemu klanīdamies, lēnām kāpās atpakaļ, lai dotos uz tuvējo Eskulapa krodziņu.

Lepnajā, cienīgajā stājā un nicīgajā tonī, kādā Cēzars atvadījās no mīma, izpaudās viņa neparasti valdonīgais raksturs.

Tā kā Cēzars griezās pie šī visai zemiskā cilvēka, pats būdams slavens arī ar uzvarām pār daiļo donnu sirdīm, tad ļoti iespējams, ka Cēzars gribēja izjautāt Metrobiju tieši par kādu mīlestības inthgu.

Taču patlaban, kamēr pūlis, skaļi klaigādams, drūzmējās pie trim tempļiem, Metrobijs, starodams no prieka un juzdamies varen pagodināts par Cēzara ielūgumu,' devās uz Eskulapa tavernu un, augstprātīgi izriezis krūtis, stāstīja par savu necerēto laimi draugiem, kuri jau bija sasēduši ap galdu.

Mīma prieks bija tik liels, ka viņš piemirsa pat par lepnajām vakariņām, kas viņu gaidīja pēc dažām stundām, un cītīgi ēda, vēl cītīgāk iedzerot lielisko veliter- nieti, ko tavernas saimnieks bija pataupījis saviem pastāvīgajiem viesiem.

Ļaužu tobrīd krodziņā bija milzīgi daudz; visi ļoti jautrā garastāvoklī, visi izsalkuši kā vilki. Lielajā troksnī un vispārējā uzbudināto balsu kņadā dzirdēja arī nemitīgu trauku un vīna kausu šķindoņu.

Pie galda, kur sēdēja Metrobijs, skanēja asprātības un skaļi smiekli, un viņš nemaz nemanīja, cik ātri aizritēja'" laiks, bet vēl mazāk manīja, cik neticami lielu skaitu vīna kausu viņš jau bija paspējis iztukšot. Pēc pāris

stundām nabadziņš no pārmērīgi daudz izdzertā veliter- nieša bija vairāk noreibis nekā parasti un zaudējis pat visniecīgāko sajēgu, tomēr ar pēdējām saprāta paliekām, kas laiku pa laikam uzdzirkstīja viņa aizmiglotajā apziņā, nojauta, ka ilgi tā vairs nevar turpināties: vēl pēc stundas viņš vairs nemaz nespēs pakustēties un nevarēs aiziet pie Cēzara uz vakariņām. Cieši nolēmis pamest dzīrotājus, viņš atbalstījās ar delnām pret galdu, ar lielām pūlēm uzrausās kājās un sāka atvadīties no biedriem, bet, jo skaidrāk viņš centās izrunāt vārdus, jo juceklīgāki tie iznāca, beidzot viņš tomēr izteica, ka viņam esot jāiet, jo viņu gaidot vakariņās pie Cē … pie Cē .. .raža.

šai komedianta valodas kļūmei sekoja skaļa, neapvaldīta smieklu brāzma, un, kamēr viņš nedrošiem soļiem streipuļoja uz izeju, viņu līdz pašām durvīm pavadīja zobgalības un asprātības.

—    īstā dūšā tu ieradīsies pie «Cēraza»! — kāds iesaucās.

—    Nabaga Metrobijs, viņam mēle vairs neklausa! — cits kliedza.

—    Savu atmiņu viņš atstājis vīna kausa dibenā, — vēl cits piebilda.

—    Nedejo, Metrobij, tu jau neesi uz skatuves!

—    Ej taču taisni, izgāzīsi sienu!

—    Viņš jau draugos ar mūrniekiēm!

—   Lien loku lokiem kā čūska!…

Metrobijs pa to laiku jau bija izkļuvis uz ielas un iedams murmināja:

—    Sme… jieties, sme… jieties, muļķi! Bet es… iešu vakariņot pie Cēzara … viņš ir kārtīgs cilvēks . . brīnišķīgs cilvēks… Cēzars … mīl māk… māk… māksliniekus!… Zvēru pie Kapi… Kapi… lotijas Jupitera! .., nevaru saprast… kā tas… kā tas notika … Šis veliternietis… tam kaut kas bija piejaukts… Tas ir vilLīgs … kā Ei… Eitibīdas dvēsele!

Pagājies soļus divdesmit uz tilta pusi pilsētas virzienā, vecais žūpa apstājās un, tik tikko turēdamies kājās, mazu brīdi nogrima pārdomās; beidzot viņam iešāvās prātā kāda doma, kas pašam šķita sevišķi spoža. Viņš ne bez grūtībām apgriezās un, streipuļodams no vienas ceļa malas uz otru, devās uz otru koka tiltu, kas savienoja Tibras salu ar Janikula pakalnu. Pārgājis pāri tiltam un meimurodams pa ceļu, kas veda uz Janikula virsotni, viņš šķērsoja ceļu uz Katulārijas vārtiem un turpināja rāpties augšā pa kalnaino taku, kamēr nonāca krustcelēs, kur ceļš sazarojās: pa labi tas vēl arvien veda kalnā, pa kreisi nogriezās uz pāļu tiltu un tālāk caur Trīņu brāļu vārtiem uz pilsētas centru.

Un tieši šajā ceļu krustojumā Metrobija soļu līčloču raksts pārtrūka: komediants apmulsa un nezināja, kādu ceļu izvēlēties savai vientuļajai pastaigai; tomēr bija skaidrs, ka Metrobijs nolēmis izmantot šīs divas stundas, kas atlikušas līdz mijkrēslim un vakariņām pie Jūlija Cēzara, lai ar svaiga gaisa un kustību palīdzību atgūtos no pārlieku daudz izdzertā veliternieša. Kā redzams, doma nebija peļama un darīja godu Metrobijam, kurš, apstājies krustcelēs, šūpojās uz savām nedrošajām kājām un, pielicis labās rokas rādītājpirkstu pie pieres, murmināja:

— Uz kurieni… lai es vislabāk dodos?… Uz augstieni? … Protams, gaiss tur … dzestrāks, un man ir karsti… karsti… taču kalendārs grib mani pārliecināt … ka februāris … esot ziemas mēnesis… Ak februāris esot ziemā?.,. Lai būtu ziemas… tādam, kas nav dzēris ne Cekubas, ne Falernas vīnu… Bet zvēru pie Dionīsa Bakha ragiem! … Kalnu gaiss ir tīrs… un es gribu uzkāpt… tur augšā… un pa ceļam es atradīšu … atradīšu… lāga valdnieka Numa kapu… lai gan … es … es nekad… it nemaz… neesmu cienījis Numu, jo viņam negaršoja vīns… negaršoja, tomēr… es neticu, ka negaršoja… Un es varētu apzvērēt pie divpadsmit Vienprātības dieviem… ka viņš ar nimfu Egeriju nerunāja tikai par valsts lietām … Ek!… tur bija ari kāda mīlestības dēciņa… un kauss ar vīnu… O! Tur katrā ziņā bija!… Bet apnicis rāpties augšā… apnicis rāpties … Labāk iešu pa līdzenumu… labāk iešu.

Tā pļāpādams un patiesi sašutis par valdnieka Numa Pompīlija atturību, lielais dzērājs Metrobijs pameta kalnu ceļu uz valdnieka kapenēm, kas bija uzceltas Janikula pakalna nogāzē mazliet vairāk nekā simts gadus pirms mūsu stāsta notikumiem, un nogriezās pa ceļu, kurš veda uz Trīņu brāļu vārtiem.

Metrobijs vēl arvien streipuļoja, lai gan viņa smadzenes jau bija mazliet atbrīvojušās no vīna tvaikiem; mīms nerimtīgi uzbruka atturībai un atturībniekiem, bet it se

višķi nabaga valdniekam Numam un pavisam drīz nonāca vētru dieves Furinas mežā, kas atradās tieši pusceļā starp Cestija un pāļu tiltiem.

Iegājis mežā, Metrobijs apmierināts elpoja pilnu krūti un, mazliet aplūkojis neparasto zaļumu, devās dziļāk meklēt to mieru, atpūtu un tīkamo vēsumu, pēc kura sajuta tik lielu vajadzību.

īsu brīdi paklejojis pa meža šaurajām taciņām, viņš pašā meža vidū ieraudzīja kuplu koku, ap kuru pletās ieapaļš klajums. Metrobijs ērti atlaidās zem šī milzeņa un atbalstīja muguru pret koka mūžseno stumbru.

—   Tīrais brīnums! … — komediants skaļi domāja. — Tūdaļ redzēsim, vai vētru dieves svētajā birzī es spēšu paglābties no tās vētras, kas plosās manī… Taču, taisnību sakot, pie dabas krūts ir jauki — un ganu dzīves burvība nav tikai dzejiska izdoma… Cik tāda ganu dzīve gan var būt skaista! Tālu no lielpilsētas trokšņiem … lauku svinīgajā mierā … dabas tīkamajā vientulībā … uz mīkstās zālītes… kad ap tevi lēkā kazlēni … blēj jēri… čalo strautiņš .. • pogo lakstīgala … Ak! … Cik jauka dzīve ir ganieml …

Bet pēc īsam pārdomām Metrobijs juta, ka viņa plakstiņi kļūst smagi un viņam mācas virsū snaudiens; tad, pēkšņas iedomas pārņemts, viņš sarāvās un, uzsitis knipi, murmināja, it kā stāstīdams kādam:

—    Jā… brīnišķīga dzīve! Ja tikai strautiņā dzidro un vēso ūdeņu vietā tecētu labais falernietis… Ak! Nekad nevarētu samierināties a to… nekad!… Dzert ūdeni?… Es drīz vien aiz skumjām nomirtu!… Cik apnicīgs ir tāds ūdens! … Cik pliekans!

Tā murminādams, Metrobijs te aizvēra, te atvēra plakstiņus, galvā valdīja domu juceklis, kāds mēdz būt pirms iemigšanas — un it sevišķi tādam, kam prāts nav skaidrs.

—   Falernietis, jā…— viņš šļupstēja, — bet tikai labais … nevis viltīgais vpliternietis… kā Eskulapa krogā … no tā man… galva apreiba… pat… ausis džinkst… it kā es būtu … iekri… tis lapseņu pūznī… un…

Tad viņš aizmiga.

Komedianta sapņi bija tikpat dīvaini un nesakarīgi kā viņa neskaidrās un mudžeklīgās domas, kuru iespaidā viņš aizmiga.

Metrobijs sapņoja, ka atrodas izkaltušā, kailā laukā zem svelmainiem saules stariem… Kā šī saule dedzināja! … Viņš mirka vienos sviedros, kakls bija izkaltis, viņu mocīja slāpes… slāpes … ak, kādas slāpes! … Krūtīs viņš sajuta smagumu… nemieru… skumjas… Par laimi, Metrobijs izdzirda čalojam strautiņu… un steidzās turpu … skrēja … bet nevarēja paskriet tik ātri, kā būtu gribējis … kājas bija kļuvušas smagas… tās šķita no akmens … un pēdas it kā ieaugušas zemē … taču strautiņš vēl bija tālu — un Metrobijs nekādi nevarēja saprast, no kurienes viņš uzzinājis, ka strautā virmo falernietis… bet savādi — strauta čalošana atgādināja cilvēku balsis. Metrobijs vai mira no slāpēm, viņam neizsakāmi gribējās dzert, un viņš skrēja vēl, kamēr beidzot sasniedza strautiņu, bet, tiklīdz viņš nometās zemē un pieplaka pie strauta, lai padzertos šo jauko falernieti… viņa priekšā iznira Numa Pompīlijs un aizliedza viņam dzert. Numam Pompīlijam bija gara, gara, balta bārda un dusmīgs izskats, tas greizi paskatījās uz Metrobiju un apbēra' viņu ar lamu vārdiem un pārmetumiem. Cik skaļa un metāliska balss bija šim Numam Pompīlijam! Un, kamēr Numa Pompīlijs runāja, Metrobijs sadzirdēja balsu čalu, kas likās nākam no strauta, kura straume no falernieša pēkšņi bija pārvērtusies par asinīm. Bet bargais valdnieks vēl niknāk sāka zākāt komediantu, draudīgi mācās viņam virsū un kliedza: «Tev slāpst?… Tev slāpst asiņu, tirān? … Tad sadzeries arī savu brāļu asinis, nelieti!»

Šis sapnis kļuva pārlieku baismīgs. Metrobijara sažņaudzās sirds, viņu šausmināja veča bargā balss, viņš metās bēgt, ko nagi nes, taču skrienot paklupa uz sausa- j iem zariem un krita …

Komediants pamodās.

Pirmajā brīdī viņš bija tā apstulbis, ka nespēja aptvert, kur atrodas, vai ir nomodā, vai vēl guļ; viņš izberzēja acis, palūkojās apkārt un redzēja, ka nonācis mežā, ir melna nakts un vienīgi mēness gaismas stari, izlauzdamies caur koku zariem, mazliet kliedē dziļo tumsu. Viņš pūlējās sakopot savu domu drumslas, bet tas viņam neizdevās, jo arī nomodā viņš dzirdēja Numa Pom- pīlija griezīgo balsi, kas izrunāja tos pašus niknos vārdus kā sapnī, tāpēc pirmajā acumirklī Metrobijam likās, ka viņš vēl arvien guļ un sapņo. Taču pavisam drīz viņš

pārliecinājās, ka ir atmodies, neskaidri atcerējās, kā viņš šeit nokļuvis, un saprata, ka sapnī dzirdētā balss pieder dzīvam cilvēkam, kurš runā tepat mazajā meža klajumā netālu no viņa.

—    Nāvi pret nāvi! Tad mirsim vismaz par mūsu labklājību, nevis apspiedējiem par uzjautrinājumul — kāds sacīja kvēlā un enerģiskā balsī, turpinādams iesākto runu. — Tā kā šie mežonīgie zvēri cilvēku izskatā alkst asiņu tāpat kā tīģeri Lībijas tuksnešos un apspiesto asinis tiem sagādā prieku, lai nāk un pāršķeļ mūsu dzīslas, lai nāk un ar zobeniem rokās stājas pretī mūsu zobenu cirtieniem, lai redz plūstam savas asinis kopā ar mūsējām, lai beidzot saprot, ka ari vergu, gladiatoru un apspiesto krūtīs pukst sirds! Un tie pārliecināsies, zvēru pie visiem Olimpa dieviem, ka visuvarenais Jupiters ir radījis visus vienlīdzīgus, saule mirdz visiem, zeme dod augļus visiem un dzīvē prieki un laime pienākas visiem cilvēkiem!

Šiem dedzīgajiem vārdiem sekoja spēcīga piekrišanas rūkoņa, kas uz brīdi pārtrauca nakts klusumu.

Metrobijs tūlīt saprata, ka tur sapulcējušies ļaudis ar ļauniem nodomiem pret republiku, un viņam likās, ka viņš pat pazīst šo vareno balsi.

Bet kam piederēja balss? Kur Metrobijs to jau agrāk bija dzirdējis? Kad? To viņš nekā nespēja atcerēties, kaut gan centās visai ātri pārcilāt savas atmiņas.

Tik daudz komediants aptvēra, ka viņam katrā ziņā jāpaliek nedzirdamam un neredzamam, citādi vajadzēs pārlaist vienu no visdrūmākajiem dzīves mirkļiem.

Tāpēc viņš klusu klusītiņām aizlīda aiz koka resnā stumbra, pret kuru bija atspiedies, gandrīz vai aizturēja elpu un sasprindzināja visus spēkus, lai neko nepalaistu garām.

—   Vai pēc četru gadu slepena, cītīga un neatlaidīga darba mēs beidzot varēsim ieraudzīt gaidīto un karsti ilgoto atbrīvošanas rītausmu? — jautāja aizsmakusi un zema balss izkropļotā latīņu valodā.

—   Vai mēs beidzot varēsim laist darbā rokas? — jautāja kāda cita — vēl vairāk aizsmakusi un rupjāka balss par pirmo.

—   Varēsim! — atbildēja balss, ko Metrobijs tūlīt pēc atmošanās bija saklausījis. — Artoridžs rīt dosies ceļā.

Izdzirdīs šo vārdu, Metrobijs pazina runātāja balsi (tā nepiederēja nevienam citam kā Spartakam) un tūlīt apjēdza, par ko ir runa.

—    Artoridžs rīt dosies uz Ravennu, — Spartaks sacīja, — un brīdinās Graniku, lai tur gatavībā savus piectūkstoš divsimt gladiatorus — mūsu karaspēka pirmo leģionu. Otru leģionu komandēsi tu, Kris, un tas sastāvēs no septiņtūkstoš septiņsimt piecdesmit mūsu Savienības biedriem, kas dzīvo Romā. Trešais un ceturtais leģions, ko vadīs Oknomajs un es, ir Kapujā izveidots no desmittūkstoš Lentula Batiāta skolā sapulcinātajiem gladiatoriem.

—    Divdesmit tūkstoši gladiatoru sarindoti leģionos kaujas laukā! — nevaldāmā priekā iesaucās ģermānis Oknomajs. — Divdesmit tūkstoši! … Lieliski! … Zvēru pie visiem elles dieviem!… Lieliski!… Varu derēt, ka mēs redzēsim, kā ir aizsprādzēts bruņukrekls uz lepno Sullas un Marija leģionāru mugurām!

—    Tagad, kad esam par visu vienojušies, esiet piesardzīgi un saprātīgi, atcerieties ikviens savu apspiesto tēviju, mūsu kopējo pasākumu un svēto uzticību, kas mūs vieno, — Spartaks sacīja. — Nepakjausim briesmām mūsu pasākumu, lai neredzētu, kā vienā acumirklī tiek iznīcināts četru gadu neparasti grūtais un neatlaidīgais darbs! Ikviena nesavlaicīga, kaut arī drosmīga rīcība būtu nepiedodama kļūda. Pēc piecām dienām jūs dzirdēsit par mūsu pirmajiem soliem un uzzināsit, ka Kapuja mūsu rokās. Mēs ar Oknomaj u pulcināsim savas vienības klajā laukā, bet, tiklīdz būs iespējams, dosim spēcīgu triecienu Kampānijas galvaspilsētai; tad jūs ari Ravennā un Romā sapulcināsit visus savus spēkus un steigsities pie mums. Taču, kamēr Kapuja vēl nav sacēlusies, dzīvojiet klusi un mierīgi tāpat kā līdz šim.

Kad Spartaks apklusa, sākās spraigas, bet juceklīgas pārrunas, kurās piedalījās gandrīz visi klātesošie gladiatori — Apspiesto savienības augstākā vadība; viņu nebija vairāk par divdesmit pieciem.

Apmainījušies ar savstarpējiem padomiem, uzmundrinājumiem, brālīgiem sveicieniem, izteikuši cerības un pārcilājuši atmiņas, gladiatori sāka izklīst un, dzīvi sarunādamies, virzījās tieši uz to pusi, kur atradās Metrobijs, kad pēkšņi Spartaks viņus sauca atpakaj:

—    Draugi, neejiet visi ņz vienu pusi, bet dodieties pa diviem vai trim cits aiz cita pieci vai seši simti soļu atstatu un pilsētā atgriezieties gan pa Cestija tiltu, gan pa pāļu un Emīlija tiltiem!

Kamēr gladiatori, paklausot pavēlei, pa dažādām takām atstāja mežu, Spartaks, iedams pavisam tuvu garām kokam, aiz kura slēpās pārbijies Metrobijs, sacīja Krišam, cieši saņēmis viņa roku savējā:

—    Tātad ar tevi norunāts: tiksimies pēc pusnakts pie Lutācijas Vienaces, un tad tu man pateiksi, vai mēs varam paļauties, ka piecu dienu laikā tiks nogādāta Ka- pujas tuvuma apsolītā krava ar bruņām un ieročiem.

—    Es tieši eju pie mūļu dzinēja, kurš man apsolīja pēc iespējas ātrāk šo kravu aizvest.

—    Nieki! — Oknomajs nicīgi iesaucās. — Kam mums bruņas! Mūsu bruņas ir mūsu ticība, mūsu vairogs — mūsu drosme!

Kriss ātri aizsteidzās uz Cestija tilta pusi, Spartaks, Oknomajs un Artoridžs nogriezās uz pāļu tiltu.

«Tad lūk, kā!» nodomāja mūsu cienījamais Metrobijs, kura drosme, gladiatoriem attālinoties, varen pieauga. «Tad tādas tās lietas! Cik draudīgi negaisa mākoņi sabiezē pār republiku! Divdesmit tļūkstoši bruņotu gladiatoru! Ar to pilnīgi pietiek, lai izceltos otrs vergu karš,, kāds jau reiz bija Sicīlijā… Un jo ļaunāk tāpēc, ka Spartaks drošsirdībā un uzņēmībā daudzkārt pārspēj sīriešu vergu Eiēnu, kas vadīja Sicīlijas vergus . .. Mans nāciens uz šo mežu bijis pat liktenīgs. Bez šaubām, visu- augstie dievi mani izvēlējušies par Romas glābēju no tuvās bojāejas … Tas, protams, tā ir … Vai kādreiz zosis[14] nenoderēja tādam pašam nolūkam? . . . Kāpēc tad lai es nenoderētu? … Ir nu gan, ar ko es vēl sākšu sevi salīdzināt iereibušajā prātā!»

Un Metrobijs jutās pazemots no šāda secinājuma, pie kura bija nonācis ar paša salīdzinājumu; viņš uzslējās kājās un, uzmanīgi ieklausoties, spēra dažus nedrošus soļus pa mežu, lai pārliecinātos, vai visi gladiatori patiešām aizgājuši un kāds nav palicis sardzē.

Pēkšņi komediants atcerējās, ka Cēzars viņu gaida no- krēsll uz vakariņām, bet krēslas stunda jau sen bija pagājusi, un tuvojās nakts, tas viņu ļoti apbēdināja; taču tad viņš nomierinājās, iedomājies, ka, tiklīdz viņam izdosies izkļūt no Furinas meža, viņš tūliņ steigsies pie Cēzara un atklās šo ārkārtīgi svarīgo noslēpumu, ko nejauši uzzinājis. Komediants cerēja, ka Cēzars viņam noteikti piedos lielo nokavēšanos, tiklīdz viņš tam būs izstāstījis par sazvērestību.

Pārliecinājies, ka visi gladiatori aizgājuši, Metrobijs raitiem, drošiem soļiem devās laukā no meža uz Cestija tilta pusi; viņš nosprieda, ka nedzēris nekad nebūtu atradies Furinas mežā gladiatoru sanāksmes laikā; tāpēc lai slavēts vīna reibums un arī paradums iedzert pāri mēram! Tagad šis Eskulapa tavernas veliternietis, ko viņš nesen bija lādējis, Metrobijam likās pat dievišķs, un tāpēc viņš nolēma, ka Bakhs ka Romas aizstāvis pelnījis īpašu templi, ka dievu ceļi ir neizprotami un neizdibināmi, ja jau tik parasts gadījums kā Metrobija reibums varējis izglābt republiku.

Tā spriedelēdams, Metrobijs bija sasniedzis Cēzara namu un, iegājis iekšā, lūdza paaicināt namatēvu tūlīt ierasties savā bibliotēkā, kur viņš to gaidīšot, lai pavēstītu sevišķi ^svarīgu ziņu, no kuras varbūt pat būs atkarīgi Romas likteņi.

Sākumā Cēzars nepievērsa sevišķi lielu uzmanību Metrobija aicinājumam, jo uzskatīja komediantu par dzērāju un bezprāti, taču, brīdi padomājis, nolēma to uzklausīt; piecēlies no triklīnijā guļasvietas, viņš atvainojās viesiem un devās uz bibliotēku, kur Metrobijs viņam īsos un dedzīgos vārdos pastāstīja par gladiatoru sazvērestību.

Jauneklim šī ziņa likās tik savāda, ka viņš nomocīja komediantu ar jautājumiem, šaubīdamies, vai šis stāsts nav Metrobija noreibušo smadzeņu halucinācija, taču, pārliecinājies par pretējo, viņš sarauca uzacis un uz brīdi nogrima dziļās domās. Pēc tam viņš noskurinājās, acīmredzot pieņēmis kādu noteiktu lēmumu, un mierīgi, ar neticīgu smaidu sacīja Metrobijam:

— Negribu apšaubīt to, ko tu man stāstīji, bet jāatzīstas, ka tavs stāsts izklausās pēc pasakas un man neliktos dīvaini, ja šī pasaka būtu tava drudžaini satrauktā prāta auglis, kas radies pārlieku daudzo Eskulapa tavernā iztukšoto veliternieša kausu dēļ.

—    Ak, dievišķais Jūlij, negribu, bet arī gribēdams nevarētu noliegt, ka man garšo veliternietis — it sevišķi, ja tas ir labs, — aizskarts savā patmīlībā, sacīja Metrobijs, — un nenoliedzu, ka šovakar mana galva nebija visai labā kārtībā, tomēr, kas attiecas uz vārdiem, kurus es noklausījos Furinas mežā, varu tev apzvērēt, ak, dievišķais Jūlij, ka es patiesi dzirdēju vārdu pa vārdam to, ko tev stāstīju, jo ciešais miegs un svaigais gaiss Janikula kalna pakājē ap to laiku jau bija pilnīgi mani at- skurbināj uši. Vai tu patiesi gribi pamest republiku tik lielās briesmās un nebrīdināt ne konsulus, ne senātu?

Cēzars vēl arvien stāvēja domīgs, noliektu galvu.

—    Briesmas pieaug ar katru acumirkli!

Cēzars klusēja.

Arī Metrobijs uz brīdi apklusa, tomēr no viņa pozas un drudžainajām kustībām bija skaidri redzams, ka viņu moka patriotiska nepacietība, un pēc minūtes viņš atkal griezās pie Cēzara ar jautājumu:

—    Kā tad būs?

Cēzars pacēla galvu un atbildēja:

—    Es pats gribētu izlemt, Metrobij, cik lielas briesmas draud tēvijai!

—    Un kā tu varēsi?… — komediants atkal iesāka, bet Cēzars to pārtrauca, piebilzdams:

—    Es pats g.» ētu izlemt, ja tu man to atļautu…

—    Ak, ko iu runā, dievišķais Jūlij!… Atnācu pie tevis pēc padoma. Ja vēlies, es labprāt atstāšu tev šo godu — atklāt sazvērestību, jo esmu cieši pārliecināts, ka augstsirdīgais Gajs Jūlijs Cēzars nekad neaizmirsīs manus pakalpojumus.

—    Es pateicos tev, Metrobij, par siltām jūtām pret mani, pateicos par tavu priekšlikumu, tomēr es gribētu vispirms pārbaudīt un pamatīgi izzināt lietas būtību nevis tāpēc, lai gūtu kādu labumu no šī noslēpuma, ko tu nejauši atklāji, bet gan lai izlemtu, kā vislabāk rīkoties tik grūtā brīdī.

Metrobijs piekrītoši pamāja ar galvu, un Cēzars piebilda:

—    Dodies uz triklīniju un tur mani pagaidi! Bet pielūko: neizpļāpā nevienam, es saku — nevienam; vai saprati, Metrobij? Ne vārda par to, ko dzirdēji Furinas birzī, ne vārda par mūsu sarunu, lai neviens nenojaustu, kur es patlaban dodos! Pēc stundas būšu atpakaļ, un tad nolemsim, kas darāms mūsu dzimtenes labā.

—    Izpildīšu visu, kā tu man pavēlēji, Cēzar…

—    Tu būsi apmierināts, jo es neaizmirstu pakalpojumus, un likteņa grāmatā nav rakstīts, ka Gajam Cēzaram jāmirst vienīgi ar tādu lauru vainagu, kas viegli iegūstams cirka zirgu skriešanās sacīkstēs.

To teicis, Gajs Jūlijs izgāja no bibliotēkas blakus istabā un atstāja Metrobiju, pārdomājot viņa teiktos vārdus, bet drīz atkal atgriezās, pārmetis pār roku tumšu, rupju penulu, kas droši vien piederēja kādam no kalpotājiem, un spožu plecu siksnu, pie kuras bija piestiprināts viņa zobens. Cēzars novilka balto dzīru tērpu, apjoza jostu, ietinās penulā, uzvilka pār galvu kapuci un atvadījās no Metrobija, vēlreiz atgādinādams, lai tas dodas uz triklīniju un viņu tur pagaida, bet lai nestāsta nevienam par gladiatoru sazvērestību; tad, pavēlējis vienam no saviem vergiem nākt līdzi, Cēzars izgāja no mājas un ašiem soļiem devās uz šķērsieliņu, kur atradās Li- bitīnas Veneras krodziņš.

Bez nama Palatija pakalnā Cēzaram piederēja vēl otrs — pašā Subūras centrā; un tolaik viņš pat vairāk mājoja šajā Romas rajonā, lai iemantotu tur dzīvojošo nabadzīgo ļaužu un grūtdieņu simpātijas. Tāpēc ne vienreiz vien krāšņās latiklāvijas vietā Cēz?rs uzvilka rupju tuniku un klaiņoja pa dubļainajām, tīšajām Subūras un Eskvilīna ieliņām, ar nepieredzētu cfevību palīdzēja nabagajiem, remdēja nelaimīgo sāpes un pasniedza maizes kumosu netikļiem un uzdzīvotājiem. Tādā kārtā Cēzars pazina kā savus piecus pirkstus šīs netīrās kloākas klusos un tumšos labirintus, kur ik uz soļa varēja vērot nelaimes, negodu un nelietības. Un, tā kā Libitīnas Veneras krodziņš atradās ne visai tālu no tās vietas, kur pacēlās Cēzara nelielais, bet greznais nams, tad Cēzars pavisam drīz sasniedza netīro un nomaļo ieliņu, kur dziļo klusumu laiku pa laikam iztraucēja tikai nepieklājīgi kliedzieni un rupjas lamas no Lutācijas Vienaces taver- nas.

Iegājis kopā ar vergu tavernā, Cēzars šķērsoja lielo istabu, kur parasti trokšņaini uzdzīvoja netikles, kaprači,' viltus ubagi un citi salašņas. Atri pārlaidis skatienu šiem ļaudīm, Cēzars iegāja otrā telpā, kur tūliņ ieraudzīja astoņus vai desmit rudiārijus un gladiatorus sēžam ap galdu.

Cēzars uzsauca parasto «esiet sveicināti» un apsēdās kopā ar vergu uz soliņiem istabas kaktā; tad etiopiešu verdzenei lika atnest divus kausus Cekubas vīna un, vienaldzīgi pārmainīdams dažus nenozīmīgus vārdus ar savu pavadoni, cieši vēroja gladiatoru pulciņu, cenzdamies ieklausīties to sarunās.

Spartaks sēdēja pie viena galda kopā ar Krišu, Okno- maju un citiem gladiatoriem; viņš bija neparasti bāls, skumjš un domīgs. Šajos četros gados pēc Sullas nāves trāķietis bija kļuvis daudz vecīgāks, viņa plato, atklāto pieri šķērsoja dziļa rieva, ko bija izvagojušas dvēseles mokas un smagās, nemierpilnās domas.

Izdzirdīs Spartaku saucam vārdā, Cēzars (kas līdz šim viņu bija pazinis tikai pēc nostāstiem) pārliecinājās, ka nebija kļūdījies savos pirmajos minējumos, ienākot istabā, un Spartaks patiesi bija šis lielais, skaistais un spēcīgais cilvēks, kura sejā atspoguļojās neparasts garīgs spēks un dziļa gudrība. Bet, jo vairāk viņš pētīja Spartaka sejas vaibstus, jo vairāk to apbrīnoja un jo lielākas kļuva viņa simpātijas, kuras jau pašā sākumā bija pamodušās pret Spartaku. Ar ģeniāla cilvēka vērīgo skatienu Cēzars dažās minūtēs novērtēja Spartaka cēlo dvēseli, apdāvinātību un milzīgās prāta spējas un saprata, ka tas dzimis cildeniem pasākumiem un dižiem varoņdarbiem.

Pa to laiku verdzene Azura bija atnesusi divus vīna kausus — un Cēzars, paņēmis vienu, norādīja vergam uz otru.

—    Dzer, — viņš sacīja.

Kamēr vergs dzēra, Cēzars tikai pielika kausu pie mutes un izlikās dzeram, bet vīns neskāra viņa lūpas, jo Cēzars parasti dzēra vienīgi ūdeni.

Cēzars vēl dažas minūtes cieši vēroja gladiatorus, tad piecēlās no savas vietas un, piegājis pie gladiatoriem, teica:

—   Esi sveicināts, drošsirdīgais Spartak! Lai tev vienmēr uzsmaida laime, kā tu to pelni! Vai tu man neziedotu dažas minūtes? Vēlos ar tevi parunāt.

Visu gladiatoru skatieni pavērsās pret viņu, un vairākas balsis reizē iesaucās ar vislielāko izbrīnu:

—    Gajs Jūlijs Cēzars!

—   Jūlijs Cēzars? — iesaucās Spartaks, ne mazāk izbrīnījies par saviem biedriem; viņš par Cēzaru bija daudz dzirdējis, bet vēl nekad nebija to redzējis.

—    Klusējiet… taču, — laipni smaidīdams, sacīja nākošais diktators, — citādi rīt visa Roma zinās, ka augstākais priesteris naktī klaiņo pa Subūras un Eskvilīna krodziņiem.

Spartaks izbrīnā skatījās uz neizsakāmi daiļo jaunekli, kurš vēl nebija veicis nevienu lielu varoņdarbu, bet kura vārds jau tika daudzināts Romā un visā Itālijā. Vērodams jaunekļa enerģiskos un neparasti drosmīgos vaibstus, rudiārijs apbrīnoja viņa skaistos sejas pantus, ērgļa skatienu, harmonisko augumu un viņa drošo, majestātisko stāju.

Kādu laiku klusēdams nolūkojies Jūliju dzimtas pēctecī, rudiārijs sacīja:

—    Saukšu sevi par laimes lutekli, Gaj Lūcij, ja ar kaut ko varēšu tev pakalpot.

—    Tev vajadzēs uz īsu brīdi pamest savu drosmīgo biedru sabiedrību; es gribētu kopā ar tevi aizstaigāt līdz pilsētas valnim.

Pārsteigtie gladiatori saskatījās, bet Spartaks priecīgu vaigu atbildēja:

—    Nepazīstamam un nožēlojamam rudiārijam būs liels gods pastaigāties ar vienu no visslavenākajiem un visdižciltīgākajiem Romas dēliem.

—    Stiprie nekad nav nožēlojami, — Cēzars atteica, virzīdamies uz izeju un pamādams vergam, lai tas viņu gaida.

—    Ak!… — nopūtās Spartaks, sekodams Cēzaram. — Kam lauvam spēks, ja tas ķēdēs kalts?…

Pēc šiem vārdiem abi neparastie cilvēki izgāja cauri krodziņa galvenajai telpai uz ielas; iedami cieši blakus viens otram, viņi drīz nogriezās pa labi un klusēdami virzījās pa klajo lauku gar pilsētas mūri uz to pašu vietu, kur pirms četriem gadiem gladiatori sodīja ar nāvi Gaja Verra brīvlaisto.

Tonakt spīdēja pilns mēness un izlēja savu bālo un skumjo gaismu ne vien pār augļu un sakņu dārziem un vīnogu audzētavām, kas kupli zaļoja aiz pilsētas mūra, bet arī pār plašajiem laukiem, kuri stiepās līdz pat Tuskulas un Latija kalnu nogāzēm; šie kalni kā milžu ēnas melnoja tālumā pie apvāršņa.

Un tur tuksnešainajā klajumā starp pēdējiem pilsētas namiem un Servija Tullija celto valni dziļajā nakts klusumā Cēzars un Spartaks apstājās. Bālajā mēness gaismā abi no tālienes izskatījās gandrīz kā divi balti rēgi. Viņi stāvēja viens otram pretī mēmi un nekustīgi, it kā gribēdami viens otru izpētīt, un abi apzinājās, ka pārstāv divus pretējus principus, divas partijas un divas pasau- .les: despotismu un brīvību.

Cēzars pirmais pārtrauca klusumu un jautāja Spartakam:

—    Cik tev gadu?

—    Trīsdesmit trīs, — trāķietis atbildēja, cieši raudzīdamies Cēzarā, it ka gribēdams uzminēt viņa domas.

—    Tu esi trāķietis?

—    Trāķietis.

—    Trāķieši ir drosmīgi ļaudis gan kaujas laukā, gan briesmās. Bet tu esi ne vien stiprs un drošsirdīgs, tev ir arī labas manieres un izglītība. Vai nav tiesa?

—    Kā tu to zini?…

—    To man pastāstīja kāda sieviete. Bet tagad nav īstais laiks par to tērzēt, kad tev un tavam pasākumam draud vislielākās briesmas.

—    Par kādu pasākumu un kādām briesmām tu runā? — vēl vairāk nobālējis, Spartaks jautāja un izbrīnā pakāpās atpakaļ.

—    Man zināms viss, un neesmu nācis uz šejieni, lai tev kaitētu, Spartak; gluži otrādi — vēlos tevi glābt. Kāds cilvēks šonakt Furinas birzī aiz koka netīšām noklausījies jūsu apspriedi.

—    Ak, lai kauns un negods dieviem! — izmisumā iekliedzās Spartaks un pacēla sažņaugtās dūres pret debesīm.

—    Viņš vēl nav paziņojis konsuliem par savu atklājumu, jo man izdevās viņu mazliet aizturēt, bet viņš to katrā ziņā izdarīs šonakt pat vai rīt, gaismai austot, un tavi četri leģioni gladiatoru tiks izklīdināti, pirms vēl paspēs sapulcēties.

Vislielākajā izmisumā Spartaks ieķērās ar abam rokām savos biezajos, gaišajos matos, raudams tos lielām šķipsnām; kā neprātā plati ieplestām, nekustīgām acīm viņš vērās mēness apspīdētajā tuvējā koka stumbrā un murmināja no elsām aiztrūkstošā balsī, it kā runātu pats ar sevi:

—    Pieci ticības, pūļu, cerību, cīņu un darba gadi — un tam visam vienā acumirklī jāiet bojā!… Visam beigas, apspiestajiem vairs nepaliks ne mazākā cerība… Vai patiesi kā vergiem, vienīgi kā vergiem mums būs jāvelk šī pārlieku nožēlojamā dzīvīte? …

Maigi, līdzjūtīgi un gandrīz ar cieņu Cēzars vēroja šo cēlo izmisumu un dziļās sāpes. Cēzaru valdzināja lielais, spēcīgais, sāpju pārņemtais Spartaka stāvs un apgarotā seja, kurā atspoguļojās visas rudiārija dvēseles ciešanas. Savā neierobežota lepnuma un prāta visspēcības apziņā Cēzars domāja, ka pasaulē nevarētu būt viņa apbrīnas vērts cilvēks, bet tagad gandrīz pret paša gribu viņš apbrīnoja šo gladiatoru, kurš, vissvētākās brīvības mīlestības iedvesmots, bija pratis atrast spēku, lai izdomātu un novestu galā pasākumu, kas tikai grieķu un romiešu varoņu cienīgs, gladiatoru, kurš ar nesalaužamu ticību, ar augsti attīstīta prāta tālredzību un neparastu drošsirdību bija mācējis izveidot armiju no divdesmittūk- stoš gladiatoriem.

Domājot par šo armiju, Cēzara acis iemirdzējās alkatīgā varas kārē, viņam apreiba galva un pār visu augumu pārskrēja trīsas, un viņš savukārt ar plaši ieplestām acīm raudzījās uz Albānijas kalnu galotnēm un domās iegrima bezgalīgi plašajā fantāzijas pasaulē. O, ja viņam ļautu vest kaujā šos četrus leģionus ar divdesmit- tūkstoš cīnītājiem! Viņš dažos gados iekarotu pasauli un kļūtu par Romas valdnieku — ne tādu kā Sulla, kuru baidījās un ienīda, bet visu iemīļotu valdnieku: bargs pret patriciešu sīko godkārību un plebeju pielūgts elks.

Abi bridi klusēja: viens — sāpju mocīts, otrs — nodevies godkārīgiem sapņiem. Pirmais klusumu pārtrauca Spartaks. Viņš pēkšņi sarāvās, nikni sarauca uzacis un ar mežonīgu enerģijas uzplūdumu stingri noteica:

—   Nē, zvēru pie Jupitera zibeņiem, tas nenotiks!

—    Un ko tu darīsi? — jautāja Cēzars, arī saraudamies no šī kliedziena.

Spartaks ar savu degošo skatienu cieši ielūkojās Cēzaram acīs, kas jau atkal bija kļuvušas skaidras un mierīgas, un, pavisam īsu brīdi viņu pavērojis, jautāja:

—Bet tu, Cēzar, kas tu esi — mūsu draugs vai ienaidnieks?

—    Gribētu būt draugs, taču nekādā ziņā nebūšu ienaidnieks.

—    Tādā gadījumā viss tavās rokās, tu vari mūs glābt.

—    Kā?

—    Izdod mums cilvēku, kam zināms mūsu noslēpums!

—    Tātad es, romietis, lai pieļauju visu Itālijas vergu sacelšanos un sekmēju Romas bojāeju?

—   Tev taisnība. Es biju piemirsis, ka tu esi romietis.

—   Un vēlos, lai visa pasaule būtu pakļauta romiešiem.

—   Tu tātad personilicē Romas tirāniju pār visām pasaules tautām? Tev vēl plašāki nodomi nekā Maķedonijas Aleksandram; un pēc tam, kad romiešu ērgļi būs izpletuši savus spārnus pār visas zemes tautām, tu gribēsi tās iekalt ķēdēs un saspiest savā dzelzs dūrē. Roma — visu tautu valdniece, tu — Romas valdnieks?

Cēzara acīs iemirdzējās prieka dzirkstelīte, taču viņš tūlīt savaldījās un smaidot sacīja Spartakam:

—    Kādi ir mani nodomi, to neviens nezina, varbūt es pats arī ne, un man vēl jāuzkrāj spēki, lai es varētu izlidot no savas ligzdas meklēt laimi. Bet tu, Spartak, kas ar apbrīnojamu neatlaidību un liela karavadoņa gudrību esi savācis vergu armiju, sakārtojis šos vergus leģionos un gatavojies tos vest atriebības kaujā, saki man — ko tu esi nodomājis, Spartak? Uz ko tu ceri?

—    Es ceru, — ar mirdzošām acīm un nevaldāmā kaislību uzplūdā rudiārijs sacīja, — ceru sagraut samaitāto romiešu pasauli un redzēt, kā no tās drupām paceļas tautu neatkarības celtne. Ceru iznīcināt kaunpilnos likumus, kas vienu cilvēku padara par otra vergu, likumus,< kas vienam pavēl liet sviedrus svešā zemē un barot olru, kas slaistās bezdarbībā, kaut abi apveltīti ar vienādu spēku un prāta spējām. Es ceru apspiedēju asinīs noslāpēt apspiesto vaidus un saraut važas tiem nelaimīgajiem, kas piekalti pie romiešu uzvaras ratiem. Es ceru pārkait šīs važas zobenos, lai tautas varētu jūs atdzīt atpakaļ robežās, kuras jums devuši augstie dievi un kuras jūs nekad nedrīkstētu pārkāpt. Es ceru nodedzināt visus amfiteātrus, kuros zvēriem līdzīgā tauta, kas mūs dēvē par barbariem, apreibinās, noskatoties, kā tiek nokauti nelaimīgie, kuri dzimuši lieliem darbiem, laimei un mīlestībai, bet spiesti nogalināt cits citu par laika kavēkli pasaules tirāniem. Zvēru pie visuspēcīgā Jupitera zibeņiem, es ceru ieraudzīt, kā izzūd verdzības kauns un ataust brīvības spožā saule! Es meklēju brīvību, karsti ilgojos pēc brīvības, ceru uz brīvību, saucu pēc brīvības, brīvību ikvienam cilvēkam un veselām tautām, pasaules lielajiem un mazajiem, varenajiem un pazemīgajiem. Bet reizē ar brīvību atnāks miers, labklājība, taisnība un visa tā lielā laime, ko nemirstīgie dievi atļāvuši cilvēkam izbaudīt še zemes virsū.

Cēzars stāvēja nekustīgi uņ klausījās Spartaka vārdos; viņa lūpas bija savilktas līdzjūtīgā smīnā. Kad rudiārijs apklusa, romietis nogrozīja galvu un jautāja:

—    Bet pēc tam, cēlsirdīgais cilvēk un sapņotāj, bet pēc tam? …

—    Pēc tam taisnība valdīs pār rupjo spēku un saprāts pār kaislībām, — atbildēja rudiārijs, kura notvīkušajā sejā atstarojās visas cēlās jūtas, kas pildīja viņa dvēseli. — Tad iestāsies vienlīdzība starp tautām un visā pasaulē uzvarēs labais.

—    Nabaga sapņotāji Un tu tici, ka visas šīs jaukās lietas ir iespējamas? — sacīja Jūlijs Cēzars, un viņa balsī ieskanējās zobgalīga žēluma intonācija. — Nabaga sapņotāj 1

Mazu brīdi klusējis, viņš turpināja:

—    Uzklausi mani, Spartak, un labi apsver manus vārdus, ko diktē mīlestība uz tevi, un šīs jūtas ir daudz nopietnākas un stiprākas, nekā tu spēj iedomāties, jo Cēzars nepieder pie tiem cilvēkiem, kuri devīgi izdāļā savu mīlestību un vēl jo mazāk savu cieņu. īstenot pasākumu, kam tu gatavojies, ir vairāk kā neiespējami; tag' ir nepiepildāms sapnis, apšaubāms ir tavs mērķis, un ierobežotas tavas iespējas.

Spartaks gribēja iebilst, bet Cēzars turpināja:

—    Nepārtrauc mani, bet uzklausi, jo esmu šurp nācis tevis labā. Tu, protams, nedomā, ka tavi divdesmit tūkstoši gladiatoru varētu likt nodrebēt Romai. Tu ceri uz bezgala lielo skaitu vergu, kurus vārds «brīvība» piepulcinās taviem karogiem, kaut arī šis skaitlis sasniegs simt, simt piecdesmit tūkstošus un tu viņus saliedēsi ar dzelzs disciplīnu (bet tas nekad nenotiks), kaut arī viņi, bezgala lielā izmisuma iedvesmoti, cīnīsies ārkārtīgi varonīgi. Bet ar to vien ir par maz.

Vai tiešām tu tici, ka viņi uzvarēs četri simti tūkstošus leģionāru, kuri dzīvo savās mājās pa visu Itāliju, kuri cīnījās un uzvarēja Āzijas un Āfrikas valdniekus; turklāt šie leģionāri ir brīvi pilsoņi, kam pieder zemes gabaliņi, un viņi ar neparasti lielu cīņas sparu dosies kaujā pret jums, vergiem, kuriem nepieder nekas un kurus viņi uzskata par vienkāršiem dumpiniekiem, taču šo dumpinieku uzvara pilnīgi izputinātu viņus. Jūs cīnīsities, izmisuma iedvesmoti, viņi — sava pašaizsardzības instinkta mudināti, jūs — lai iekarotu tiesības, viņi — lai saglabātu savus īpašumus, un nevar būt nekādu šaubu, kas uzvarēs. Viņu skaits ir lielāks, turklāt viņi ikkatrā pilsētā, ikkatrā municipijā atradis sabiedrotos, jūs — ienaidniekus. Viņu rīcībā būs valsts kases un visas lielās patriciešu bagātības, viņu pusē romiešu vārda autoritāte, pieredzējušu karavadoņu gudrība, ikvienas pilsētas un ikviena pilsoņa intereses, neskaitāmie republikas kuģi un palīdzības karapulki no visas pasaules. Vai pietiks ar tavu drosmi, nelokāmību un izcilo prātu, lai ievestu kārtību un savaldītu stūrgalvīgo un mežonīgo barbaru pulkus, ļaudis, kuriem dažādas dzimtenes, kurus nesaista slavenas tradīcijas, interešu un cilšu kopība, kuriem nav pat skaidrs jūsu pasākuma mērķis? Pirms brīža es tam noticēju, bet tomēr tas nav iespējams. Es atzīstu, ka tu esi apveltīts ar stipru gribu, izcilu prātu un katrā ziņā ļoti labi spēj vadīt karaspēka vienības; tu pratīsi apslēpt savas armijas vājās puses, ka apslēpj brūces miesā, lai ienaidnieks nespētu droši cerēt uz uzvaru. Un, kaut arī ar drosmi un gudrību paveiksi brīnumus, vai tu spēsi uzvarēt?

—    Kāda tam nozīme? — gaužām nevērīgi iesaucās Spartaks. — Es miršu slavas pilnā nāvē par taisnīgu lietu, un mūsu izlietās asinis dos spēku brīvības asniem, atstās jaunu kauna traipu apspiedēju pierē un sacels kājās neskaitāmus atriebējus, kuriem mēs atstāsim visskaistāko mantojumu, kādu vien var atstāt pēcnācējiem, — savu personisko piemēru!

—    Cēla pašuzupurēšanās, bet neauglīgs un velts upuris. Es tev parādīju, ka ar tavā rīcībā esošajiem līdzekļiem nevar sasniegt mērķi, bet tagad pierādīšu, ka šis mērķis ir tikai satrauktas fantāzijas auglis, rēgs, ko cilvēce nekad nevarēs sasniegt: no tālienes šis rēgs .šķiet dzīvs, bet, jo vairāk tu tam tuvojies, jo vairāk tas attālinās no tevis, un, kad tev šķiet, ka esi to jau notvēris, tas pēkšņi pazūd. Kopš tā laika, kad cilvēki pameta mežus un sāka dzīvot sabiedrībā, beidzās brīvība un radās verdzība, jo katrs likums, kas ierobežo un sašaurina viena indivīda tiesības par labu kopīgajai apvienībai, jau ir uzbrukums brīvībai. Visur un vienmēr stiprākais un viltīgākais valdīs pār rupjo pūli, un vienmēr atradīsies plebeji, kas labprāt paklausīs. Pat visgudrākās un vislabāk organizētās republikas nespēja izvairīties no šī likuma, kura sākumi meklējami pašā cilvēka dabā, par ko liecina arī Tēbu, Spartas un Atēnu nožēlojamā bojāeja. Un arī še, mūsu Romas republikā, kas dibināta uz tautas augstākās varas principa, tev redzams, ka varu savā dūrē sažņaudzis neliels pulciņš patriciešu, kuriem pieder visas bagātības un tāpēc arī visi spēki, un viņi tā iekārtojuši, ka valsts vara mantošanas kārtībā pāriet no tēva uz dēlu. Tātad — vai var uzskatīt par brīviem tos četrsimttūk- stoš Romas pilsoņus, kam nav ne maizes, ne jumta virs galvas, ne apmetņa, lai paglābtos no ziemas aukstuma? Viņi ir tikai visnožēlojamākie vergi pirmajam pretimnācējam, kas vēlas nopirkt viņu balsi; balsstiesības — tas ir šo skrandaino pasaules valdnieku vienīgais īpašums un bagātība. Tātad vārdam «brīvība» ir laupīta jēga; tā ir stīga, kas vienmēr radīs atbalsi tautas masu sirdīs, bet ko bieži izmanto tirāns, ja tikai viņš prot spēlēt uz šīs stīgas. Redzi, Spartak, arī mani dziji sāpina ienīsto patriciešu nekaunīgā augstprātība,. es jūtu līdzi nabaga plebeju sāpēm un mokām un redzu, ka vienīgi pirmo sagrāve var nodrošināt labklājību otrajiem, bet, lai iznīcinātu oligarhu kastas virskundzību, vajag, atvieglot plebeju ciešanas, tomēr viņi jātur grožos un jāvada ar dzelžainu roku un ietekmīgu varu. Un, tā kā cilvēks cilvēkam ir vilks, bet vispār cilvēki dalās vilkos un avīs, klijās un baložos, rijējos un aprijamos, esmu jau izvēlējies un spraudis sev par mērķi (nezinu, vai man izdosies atrisināt šo grūto uzdevumu) sagrābt varu un līdz pamatiem izmainīt abu pušu likteņus: apspiedējus padarīt par apspiestajiem, rijējus par aprijamajiem.

—   Tātad tu, Cēzar, vismaz daļēji domā tāpat kā es?

—    Ja, man žēl vergu, esmu pret tiem ļoti iecietīgs, un man žēl gladiatoru; kad es rīkoju tautai izpriecas, es nekad nepieļāvu, lai gladiatori nežēlīgi nogalina cits citu par apmierinājumu zemiskajiem pūļa instinktiem. Bet, lai sasniegtu šo mērķi (ja vispār spēšu to sasniegt), man prasme būs vairāk vajadzīga nekā varmācība, veiklība vairāk nekā spēks, man vajadzēs arī drosmi un apdomību — nešķiramas pavadones manā bīstamajā ceļā. Es jūtu, ka man liktenis lēmis sasniegt slavas kalngalus, man tie jāsasniedz, gribu tos sasniegt un sasniegšu. Bet, tā kā man jāizmanto visi spēki, kurus sastopu savā ceļā, līdzīgi upei, kas uzņem savā gultnē visas straumes un strauja un varena steidzas uz jūru, es griežos pie tevis, varonīgais Spartak, kā pie cilvēka, kam liktenis lēmis veikt dižus darbus, un jautāju, vai tu negribi atmest neprātīgo domu par neiespējamo sacelšanos un kļūt par Cēzara likteņa līdzdalībnieku un biedru. Man ir sava zvaigzne — Venera, mana ciltsmāte, kas mani vada pa dzīves taku un pareģo man lielus uzdevumus. Agri vai vēlu es kļūšu par kādas provinces pārvaldnieku, man būs savi leģioni, es uzvarēšu un gūšu slavu, kļūšu par konsulu, gāzīšu troņus, iekarošu tautas un pakļaušu sev nācijas…

Cēzara dedzīgā runa, viņa acu izstarotā žilbinošā gaisma, kas apmirdzēja viņa seju, satrauktā, noteiktā balss un dziļā pārliecība, ar kādu viņš runāja, piešķīra viņam tik majestātisku un nozīmīgu izskatu, ka Spartaks vienu acumirkli bija kā apburts un savaldzināts.

Taču, kad Cēzars apklusa, rudiārijs atbrīvojās no sarunas biedra ietekmes un dzedrā, dobjā balsī jautāja:

—    Un pēc tam?

Cēzara acis iezibsnījās. Stipri nobālējis no lielā satraukuma, viņš drebošā, bet stingrā balsī noteica:

—    Pēc tam … vara pār visu pasauli!

Pēc šiem vārdiem, kuros klaji izpaudās nākamā diktatora būtība, iestājās īss klusuma brīdis. Jau no pašas agrīnās bērnības viņš dzīvoja tikai ar šo domu, ikviena viņa darbība, ikviens vārds tika pakļauts šim mērķim, tam viņš veltīja sava neparastā prāta spējas, savu visvareno gribu.

—   Tātad atmet šo nodomu, — mazliet nomierinājies, Cēzars sacīja pēc brīža, — tas nolemts bojāejai jau pašā dīglī, jo Metrobijs kuru katru brīdi var atklāt konsuliem visu. Pārliecini savus nelaimes biedrus vēl paciesties, neatņem viņiem cerību iekarot savas tiesības drīzāk likumīgā ceļā nekā ar ieročiem rokās. Esi mans draugs, seko man karagājienos, kas man tiks uzticēti; tu vadīsi drošsirdīgos, varēsi parādīt visā spožumā savas neparastās dotības, ar kurām tevi daba ir apveltījusi.

—   Tas nav iespējams! Tas nav iespējams! … — Spartaks iesaucās. — Es tev pateicos no visas sirds, Gaj Jūlij,

par tavu cieņu un labvēlīgajiem priekšlikumiem! Man jāseko savam liktenim; es nevaru un nekad negribētu pamest savus brāļus vergus. Ja nemirstīgajiem dieviem Olimpā vēl rūp cilvēku likteņi, ja tur, augšā, vēl valda taisnība, kuras vairs nav še zemes virsū, tad mūsu pasākums izdosies. Bet, ja cilvēki un dievi cīnīsies pret mani, es pratīšu mirt ar paceltu galvu un mierīgu prātu, nesalauzts kā Aiaks.

Cēzars atkal izjuta apbrīnu pret šo vīrišķīgo cilvēku un, cieši paspiedis Spartaka roku, sacīja:

—    Lai notiek tā! Ja tu esi tik bezbailīgs, es tev novēlu laimīgu izdošanos, jo zinu, ka daudzreiz bezbailība palīdz izbēgt no nelaimes, un tāpēc vēl jo vairāk es tev novēlu, lai tevi pavada laime, jo tā daudz ko spēj, bet it sevišķi kara lietās tā īsā laika sprīdī var visu pārmainīt. Tu šovakar droši vien redzēsi pilnīgi sabrūkam savu pasākumu, bet rīt, liktenim iejaucoties, tu vari atkal cerēt uz uzvaru. Tagad ej, steidzies uz Kapuju, jo es nevarēšu aizturēt Metrobiju, bet, ja arī varētu, es nedrīkstu viņu aizkavēt doties pie konsuliem un izstāstīt tiem par jūsu sazvērestību. Tātad steidzies — un, ja laime būs jūsu pusē, tu vari tur vēl nokļūt pirms senāta sūtņiem… Dzīvo sveiks!

—    Lai dievi tevi pasargā, Gaj Jūlij … un… paliec sveiks!

Augstākais priesteris un rudiārijs vēlreiz paspieda viens otram roku un — tāpat kā šurp nākot, nebilzdami. ne vārda, taču pavisam citā noskaņojumā — kāpa lejup pa to pašu tukšo ieliņu, pa kuru bija nokļuvuši līdz valnim, un drīz vien sasniedza Libitīnas Veneras krodziņu. Cēzars samaksāja rēķinu un verga pavadībā devās uz mājām. Spartaks, pasaucis biedrus, drudžainā steigā izdalīja tiem rīkojumus, ko šobrīd uzskatīja par vislabākajiem: Krišam viņš pavēlēja iznīcināt jebkuras sazvērestības pēdas Romas gladiatoru vidū, Artoridžam lika traukties uz Ravennu pie Granika, bet pats kopā ar Oknomaj u uzlēca mugurā diviem straujiem zirgiem un (paņēmuši no Apspiesto savienības kases piecus talantus, lai ceļā varētu nopirkt jaunus zirgus) slaidos rikšos izjāja pa Kapenas vārtiem uz Kapuju.

Kad Cēzars atgriezās mājās un iegāja triklīnijā, viņš uzzināja, ka Metrobijs pēc bagātīgi iebaudīta falernieša atkal iededzies kvēlā dzimtenes mīlestībā un sācis uztraukties par Cēzara ilgo prombūtni, baidīdamies, ka viņam varētu būt atgadījusies kāda nelaime. Tad atstājis šo namu un teicies doties taisni pie konsula glābt republiku; durvju sargs gan apgalvoja, ka redzējis to streipuļojam līču loču.

Cēzars ilgi stāvēja, dziļās domās nogrimis, tad, dodamies uz guļamistabu, noteica pie sevis:

—    Tagad gladiatori un senāta vēstneši sacenšas skrējienā. Kas lai zina, kurš būs pirmais?

Un pēc īsām pārdomām piebilda:

—    Cik bieži no visniecīgākajiem apstākļiem ir atkarīgi sevišķi svarīgi notikumi!… Šajā gadījumā viss ir atkarīgs no zirga.

DESMITA nodaļa SACELŠANĀS

Pašas auglīgākās, ziedošākās un skaistākās Itālijas provinces Kampānijas jaukā, bagātā un lieglaimes pilnā galvaspilsēta Kapuja mūsu stāstā aprakstīto notikumu laikā jau bija daudz zaudējusi no tā senā spožuma, kura dēļ šo pilsētu vēl pirms Hanibāla iebrukuma Itālijā apskauda tās pasakaini bagātās sāncenses — Kartāga un Roma.

Vēsturnieki domā, ka apmēram divus gadsimtus pirms Rd1 ' as dibināšanas Kapuju uzcēla oski jaukajos Volturno kristos un nosauca upes vārdā par Volturno. Trīs gadsimtus Volturno bija Divpadsmit pilsētu savienības galvaspilsēta; šo savienību nodibināja novadā, ko etruski atņēma oskiem, ausoniem un aurumiem. Tās bija ļoti attīstītas un augsti kulturālas ciltis, kuru civilizācija izplatījās visā Itālijā daudz agrāk nekā grieķu civilizācija.

Pēc trim gadsimtiem, tieši trīs simti trīsdesmit otrajā gadā no Romas dibināšanas, etruskus bija tā izlutinājusi dāsnā daba un maigais klimats, ka viņi kļuva arvien gļēvāki un slinkāki, viņu tikumi pagrima, viņi nespēja pretoties tuvējo rupjo kalniešu samnitu uzbrukumiem. Samniti ieņēma etrusku zemes un sāka valdīt iekarotajās pilsētās; tad droši vien viņi Volturno nosauca viena sava visievērojamākā vadoņa vārdā par Kapuju.

Vēl pēc viena gadsimta, kad Kampānijas valdnieki samniti savkārt bija novājināti pastāvīgajos karos ar tuvējo Apenīnu varonīgajām ganu ciltīm, šos apgabalus ieņēma uzvarām vainagotie romiešu ērgļi, kas tolaik jau bija ieņēmuši lielu Itālijas daļu. Kampānijas iedzīvotāji bija ataicinājuši šurp romiešus kā savus sabiedrotos, bet tie apmetās uz pastāvīgu dzīvi šajā brīnišķīgajā provincē, kas ieguva vāju municipālo garantiju un nominālo neatkarību, bet faktiski kļuva par Romas provinci. Brīnumjauko, silto ziemu vilināti, Kapujā saplūda milzum daudz Romas pilsoņu un patriciešu dzimtu, un pilsēta īsā laikā atdzima, pieauga tās iedzīvotāju skaits, greznība un bagātība.

Kad Hanibāls uzvarēja romiešus pie Trebijas upītes un Trazimēna ezera, bet galīgi sakāva pie Kannām, Kapuja pārgāja uzvarētāju rokās; tie pārvērta šo brīnišķīgo pilsētu par visu savu turpmāko kauju operāciju bāzi. Taču Hanibāls drīz tika uzvarēts — un reizē ar viņa sakāvi sākās arī Kapujas noriets. Pilsētu atkal ieņēma romieši, kas daļu iedzīvotāju nogalināja, daļu izsūtīja vai pārdeva verdzībā, bet Kapujā nometināja kolonistus no kalniešiem un apkārtējiem zemniekiem. Kolonisti palika uzticīgi Romai un nostājās tās pusē, kad Roma nokļuva lielās grūtībās.

No tā laika bija pagājuši simt trīsdesmit astoņi gadi; Sullas visuspēcīgā aizbildnība un leģionāru kolonijas, ko Sulla bija izvietojis visapkārt Kapujai, palīdzēja pilsētai atgūt zaudēto labklājību un bagātību. Tagad pilsētā bija ap simttūkstoš iedzīvotāju, to apjoza vareni mūri, ļ^ru kopējais «arums sasniedza sešas jūdzes, greznoja skalas ielas, spoži tempļi, bagātas bazilikas, grandiozi portiki, pilis, termas, amfiteātri. Kapuja sacentās skaistumā nevien ar Romu, bet pat pārspēja to; turklāt virs Kapujas vienmēr spīdēja saule, daba to bija apveltījusi ar sevišķi maigu klimatu, taču daba nebija tik devīga pret septiņiem pakalniem, uz kuriem pacēlās Romula lepnā un mūžīgā pilsēta.

Romas ēras seši simti astoņdesmitā gada divdesmitajā februārī, kamēr saule, sārtu, sniegbaltu, koši sarkanu un fosforiska spīduma mākoņu grēdu ietīta, lēnām nogrima aiz kalniem, kas aiz Liternas stiepjas līdz jūrai, Kapujas ielās valdīja šajā vakara stundā, kad krustojas gājēju gaitas, tik parastā steiga, drūzma un kņada: strādnieki beidza darbu, aizvēra daudzus veikalus, vieni steidzās iziet no mājas, citi tur atgriezās. Pēc tam dienas rosmi un trauksmi pamazām nomainīja miers un nakts atpūta.

Pa plato un bezgala skaisto Albānas ielu, kas stiepās no Upes vārtiem līdz Beneventas vārtiem un dalīja pilsētu gandrīz uz pusēm, gāja dažādu vecumu un kārtu ļaudis; te pēkšņi viņi uz mirkli apstājās un raudzījās ar izbrīnu uz desmit vīru lielo jātnieku nodaļu ar dekurionu priekšgalā. Šie vīri jāja pilnos auļos no Apija ceļa puses; viņu zirgi bija nošķiesti ar dubļiem un putekļiem, no nāsīm tiem plūda garaiņi un mutes dzelži bija vienās putās, tas skaidri liecināja, ka jātnieki bija vēja ātrumā traukušies šurp ar kādu sevišķi svarīgu uzdevumu.

—    Zvēru pie Tifata Jupitera! — pavecāks vīrietis sacīja jaunajam ceļabiedram. — Es redzēju pirms daudziem gadiem tā auļojam ziņnešus ar vēsti par Sullas uzvaru pār konsulu Lūciju Norbānu, Marija piekritēju, netālu no šejienes, Tifatas Diānas tempļa apkaimē.

—    Kādas ziņas nes šie jātnieki? — jauneklis vaicāja.

—    Šķiet — tie nāk no Romas, — ieminējās kalējs, raisīdams nost ādas priekšautu, kādus parasti mēdza valkāt viņa amata meistari.

—    Droši vien ved kādu jaunumu!

—    Vai tik mums nedraud briesmas?

—    Varbūt viņi atklājuši mūsu sazvērestību? — stipri nobālējis, jauns gladiators čukstēja savam biedram.

Pa to laiku dekurions ar desmit garajā ceļā novārgušajiem un izmocītajiem padotajiem bija nojājuši krietnu gabalu pa Albānas ielu un iegriezās Seplasijas ielā — arī ļoti skaistā ielā, kur atradās neskaitāmas parfimērijas preču tirgotavas, kas ar savām ziedēm, smaržām, pomādēm un esencēm apgādāja visu Itāliju, bet it sevišķi Romu un tās matronas. Seplasijas ielas vidū pacēlās Romas republikai labvēlīgi noskaņotā pilsētas prefekta Me- tija Libeones nams.

Tur jātnieki apstājās, bet dekurions, nolēcis no zirga, iegāja portikā un lika, lai viņu tūlīt aizved pie prefekta, jo viņam esot jānodod tam sevišķi steidzamas vēstules no Romas senāta.

Desmit jātniekus ielenca ziņkārīgo pūlis. Daži brīnījās par jātnieku un zirgu nožēlojamo izskatu pēc garā un grūtā ceļa, citi spriedelēja, kāda iemesla pēc bija ieradusies šī bruņotā vienība un vēl tādā steigā, citi mēģināja uzsākt sarunas ar kareivjiem, visiem spēkiem cenzdamies uzzināt, kāpēc viņi bija atjājuši, taču kareivjiem, taisnību sakot, bija prātā pavisam citas domas, nevis pļāpāšana.

Tā Kapujas iedzīvotāju pūliņiem nebija gandrīz nekādu panākumu. No skopajiem un aprautajiem vārdiem, ko viņiem ar pūlēm izdevās izvilināt kareivjiem, viņi tik tikko varēja noprast, ka vienība ieradusies no Romas; šis apstāklis vēl vairāk sakairināja pūļa ziņkārību, lai gan neko neizskaidroja. Te pēkšņi no prefekta mājas steidzīgi iznāca vairāki vergi un ātri aizskrēja pa Seplasijas ielu dažādos virzienos.

—    Oho! — viens iesaucās. — Lieta kļūst nopietna!

—    Kāda lieta?

—    Kas to lai zina!

—           Paskatieties tik! Prefekta vergi aizjoņo uz Tifata kalna mežiem kā brieži, kam kurti dzītos pa pēdām!

—    Tātad kaut kas nopietns!

—    Saprotams. Bet uz kurieni steigsies šie vergi?

—    Tur, lūk, tas suns ir aprakts!

—           Es labprāt atdotu desmit kārbiņas no mana vislabākā sarkanā smiņķa, lai tikai to noskaidrotu, — iesaucās kāds ziežu tirgotājs, liels, resns sārtvaidzis, kas bija iznācis no sava veikala, izspraucies pirmajā rindā un dega ziņkārē kaut ko uzzināt.

—           Tev taisnība, Kalmīzo, — kāds piebilda, — tev taisnība; bez šaubām, te notiek kaut kas ļoti nopietns. Bet mēs, kuriem būtu sevišķi interesanti visu uzzināt, mēs nezinām neko. Tas nav izturams!

—    Vai tu domā, ka mums draud briesmas?

—          Tak jau! Vai, tavuprāt, senāts par velti sūtītu jātnieku nodaļu, pavēlējis tai joņot, cik jaudas? Sazin cik daudz nabaga lopiņu ir nodzīti garajā ceļā!

—           Zvēru pie dievu vēstneses Irīdas spārniem — ko es redzu?

—    Kur, kur?

—    Tur, uz Albānas ielas stūra …

—           Lai augstie dievi stāv mums klāt! — izsaucās ziežu tirgotājs gluži nobālējis. — Vai tas nav kara tribūns?

—    Bet protams! … Tas ir viņš! Tits Serviliāns!…

—    Paskat tik, kā viņš aizjož pakaļ prefekta vergam!

—    Kas nu būs?

—    Lai Diāna mūs pasargā!

Tajā brīdī, kad kara tribūns Tits Serviliāns iegāja prefekta namā, Seplasijas ielā drūzmējās arvien vairāk ļaužu — un visu Kapuju ātri pārņēma liels satraukums. Gar ūdensvadu, kas apgādāja pilsētu ar ūdeni no tuvējiem kalniem un lielu gabalu stiepās gar pašiem pilsētas mūriem, tuvojās divi milzīga un spēcīga auguma cilvēki; abi smagi elpoja, bija ļoti bāli un gluži noputējuši un nobridusies. Pēc drēbēm un ieročiem viegli varēja pazīt, ka tie ir gladiatori.

Tie bija Spartaks un Oknomajs. Viņi atstāja Romu naktī no piecpadsmitā uz sešpadsmito, jāja pilnos auļos, mainīja zirgus katrā pasta stacijā un drīz vien sasniedza Svesas Pometiju, bet tur viņus panāca dekurions, kas ar saviem jātniekiem traucās uz Kapuju brīdināt prefektu par gaidāmo sacelšanos. Tā abiem gladiatoriem vajadzēja atteikties ne vien no zirgu maiņas, bet viņi bija spiesti laiku pa laikam nogriezties no Apija ceļa un jāt pa sānceļiem.

Tomēr viņiem palaimējās nopirkt divus zirgus kāda kolonista mājā — un ar nelokāmu gribasspēku un pārcilvēcisku rakstura stingrību viņi joņoja pa apkārtceļiem, te nomaldīdamies, te atkal atgūdami zaudēto laiku, jājot taisni pār laukiem tajās vietās, kur Apija ceļš meta līkumus un cilpas, pagarinot ceļa j^osmu romiešu jātniekiem. Beidzot abi gladiatori nonāca uz ceļa, kas veda no Atellas uz Kapuju.

Kad viņi jau bija cerējuši sasniegt mērķi un apdzīt senāta vēstnešus par veselu stundu (kas nozīmētu lielu veiksmi un uzvaru), sešas jūdzes pirms klints, no kurienes iztek Klanīja, un apmēram septiņas pirms Kapujas nodzītais, nomocītais zirgs, uz kura auļoja Spartaks, galīgi zaudējis spēkus, pēkšņi pakrita, noraudams sev līdzi arī jātnieku. Tik negaidīti pārsteigts, Spartaks vēl gribēja kaut kā atturēt nabaga lopiņu no kritiena un aplika tam savu kreiso roku ap kaklu, bet auļotājs, pēkšņi krītot, tik nelādzīgi uzgūlās rudiārija rokai, ka tā tika stipri izmežģīta.

Lai gan sāpes bija asas, Spartaks to neizrādīja; vienīgi bālās sejas muskuļu viegla saraušanās uzmanīgam vērotājam atklāja viņa ciešanas. Tomēr fiziskās sāpes šim cilvēkam ar dzelzs gribu bija tīrais nieks salīdzinājumā ar dvēseles mokām. Pēdējā neparedzētā nelaime Spartaku ļoti satrieca; pēc bezgalīgajām pūlēm viņš bija cerējis nokļūt Lentula Batiāta skolā pusstundu pirms ienaidniekiem, bet tagad tie nokļūs tur daudz agrāk — un viņam būs jānoskatās, kā pilnīgi sabrūk celtne, ko viņš cītīgi, ar visu sirds degsmi bija cēlis no nekā.

Uzcēlies kājās, bet ne mirkli nedomādams par izmežģīto roku, Spartaks izgrūda nopūtu, kas drīzāk atgādināja nāvīgi ievainota lauvas rēcienu, un drūmā, izmisuma pilnā balsī iesaucās:

—    Ak, zvēru pie Ereba! … Viss pagalam!

Pa to laiku Oknomajs bija nolēcis no zirga un rūpīgi aptaustīja Spartaka rokas un kājas, lai pārliecinātos, vai viņam nav atgadījies kas nopietns.

—    Kā!… Ko tu teici?… Kā var būt viss pagalam, ja mūsu rokas vēl nav ķēdēs kaltas un spēj satvert zobenus? — Oknomajs mēģināja mierināt biedru.

Spartaks brīdi klusēja, tad, paskatījies uz Oknomaja zirgu, sacīja:

—    Septiņas jūdzes!… Mums vajadzēja pieveikt tikai septiņas jūdzes, bet — lai nolādēti naidīgie dievi! — tagad mums laupīta jebkura cerība nokļūt tur laikā… Ja tavs zirgs spētu mūs abus panest vēl trīs vai četras jūdzes, tad pārējās mēs ātri noskrietu kājām, jo mēs esam ieguvuši pat vairāk nekā stundu, ja apsveram, ka mūsu ienaidniekiem pēc vēstnešu ierašanās būs vajadzīga vismaz stunda, kamēr tie paspēs izdot nepieciešamās pavēles mūsu plānu atklāšanai.

— Tavs aprēķins saprātīgs, — ģermānis atbildēja, tad, uzmetis skatienu savam zirgam, jautāja: — Bet vai šis nabaga lopiņš varēs panest mūs abus kaut vai pāris jūdžu?…

Tuvāk apskatījuši nelaimīgo kustoni, gladiatori pārliecinājās, ka tas vairs nav derīgs jāšanai, jo saskrietā zirga sāni kūpēja un smagi cilājās, no īsajiem ūn ātrajiem elpas vilcieniem bija skaidri redzams, ka kustonis pavisam drīz nobeigsies tāpat kā pirmais; mēģināt jāt uz šī zirga nozīmēja riskēt lauzt ne vien roku, bet arī kāju vai pat kaklu. Pēc īsas apspriedes gladiatori nolēma pamest zirgu un steigties uz Kapuju kājām.

Nav viegli aprakstīt, ar kādu sajūtu, ar kādu drudžainu steigu un centību abi nomocītie, novārgušie un izsalkušie cilvēki (viņi nebija ēduši vairākas dienas) devās ceļā, lai tikai ātrāk pieveiktu ceļa posmu līdz Kapujai.

Viņi gāja klusēdami, pieri saraukuši, viņu sejas bija bālas un pārvērstas, sviedri lija aumaļām, tomēr gladiatori virzījās uz priekšu neticami ātri un nepilnas pusotras stundas laikā jau sasniedza pilsētas vārtus.

Te viņi uz mirkli apstājās atvilkt elpu un mazliet atgūties, lai lieki nevērstu uz sevi vārtsargu uzmanību, jo Spartaks vairāk par visu baidījās, ka sargi jau varētu būt saņēmuši pavēli novērot ikvienu ienācēju un aizturēt aizdomīga izskata un dīvainas uzvedības gājējus. Kad Spartaks un Oknomajs devās iekšā pa Kapujas vārtiem, cenzdamies izskatīties izklaidīgi un bezrūpīgi kā pēdējie lupatlaši un pļēguri, sirds viņiem dauzījās krūtīs kā neprātīga, bija grūti apvaldīt trīsas, uz pieres izspiedās aukstas sviedru lāses no neizsakāmi lielā uztraukuma, kas aptumšoja pat viņu domas.

Paejot zem vārtu arkas, Spartakam iešāvās prātā, ka sargi varētu arī aizliegt ieiet, tad viņiem vajadzētu zibens ātrumā izraut zobenus, strauji un mežonīgi uzbrukt sargiem, dažās minūtēs tos nogalināt un iznīcināt, bet pašiem, cik vien ātri iespējams, skriet uz gladiatoru skolu. Labi apzinādamies savas un Oknomaja spējas, rudiārijs nešaubījās par uzbrukuma sekmīgo iznākumu, jo divpadsmit sardzē stāvošie leģionāri bija gandrīz visi veci vai invalīdi un diezin vai spētu pretoties viņu ātro un spēcīgo cirtienu krusai.

Tomēr trāķietis ļoti negribēja ķerties pie šī pēdējā izmisīgā soļa, un tāpēc, tuvojoties vārtiem, viņa nevaldāmā sirds, kas nekad nebija trīcējusi, pat reizes trīsdesmit skatoties nāvei acīs, viņa bezbailīgā sirds, kas nekad nebija dauzījusies pat vislielāko un bargāko briesmu priekšā, šī cēlā sirds tagad sitās ar tādu spēku, ka draudēja pārplīst.

Divi sargi gulēja, izstiepusies uz zemiem koka soliem; trīs cītīgi meta kauliņus, notupušies uz marmora pakāpieniem, kas veda uz augsto pilsētas vaļņa uzbērumu, un vēl divi — viens atstiepies uz sola, otrs stāvus — žāvādamies pļāpāja un ņirgājās par gājējiem, kuri devās uz pilsētu vai atgriezās no tās.

Pāris soļu pa priekšu gladiatoriem gāja kāda nabadzīga zemniece un mazos, apaļos kārklu lūku grozos nesa dažus mīksta siera riteņus. Kad viņa gāja cauri vārtiem, viens no sargiem zobodamies sacīja:

— Pārlieku agri nonāksi tirgū, vecā burve!

—    Lai dievi jūs pasargā! — pazemīgi atteica večiņa, turpinādama ceļu.

—    Bet paskaties uz viņu un saki man, — otrs leģionārs smiedamies iesaucās, — vai. viņa nav līdzīga Atro- pai, pašai vecākajai un pretīgākajai no trim parkām?… Vai viņas seja tev neatgādina vecu papirusu, kas sačer- velējies no uguns?…

—    Es neēstu viņas sieru pat tad, ja šī man vēl piemaksātu divdesmit sesterciju!

—    Uz elli nolādēto veceni, nelaimes vēstnesi! — iesaucās viens no spēlētājiem un dusmās nometa uz pakāpiena spēļu kauliņu kausu tā, ka kauliņi aizripoja uz visāmNpusēm. — Pretīgā vecene!… Man jau trešo reizi vienāds ciparu skaits!… Nolādētais «suns»!

Tajā brīdī Spartaks un Oknomajs ar trīcošām sirdīm un līķa bālām sejām, sarāvušies pavisam maziņi, mēģināja iziet caur vārtiem.

—    Lūk, parkas goda eskorts! — viens no sargiem noteica.

—    Zvēru pie Jupitera Uzturētāja, šie divi nelieši — netīrie un izkāmējušie gladiatori nāk tieši no pazemes!

—    Kaut zvēri jūs drīzāk aprītu, nolādētie kaujamie lopi! — iesaucās leģionārs, kas zaudēja kauliņu spēlē, kratīdams kausu, lai vēlreiz izmēģinātu laimi,

Spartaks ar Oknomaj u klusēdami devās uz priekšu, nepievērsdami uzmanību apvainojumiem; viņi jau bija izgājuši cauri pirmajai vārtu arkai, kurā ar sevišķām ķēdēm bija iekārts nolaižamais režģis, šķērsojuši telpu, no kurienes kāpnes veda uz valni un sardzes istabām, un gribēja jau iet cauri otrajai arkai, kur atradās vārti uz pilsētu, bet tad pamanīja, ka viņiem pretī no pilsētas puses nāk centurions ar trīspadsmit leģionāriem pilnā apbruņojumā: tie bija bruņucepurēs, bruņukreklos, ar vairogiem, pīķiem, zobeniem un metamajiem šķēpiem rokās. Arī pats centurions gājiena priekšgalā bija apbruņots no galvas līdz papēžiem, it kā dotos kaujā; viņš turēja rokā savu vīnkoka amata zizli un, ienācis zem vārtu arkas, skaļā, pavēlnieciskā balsī nokliedza:

—    Pie ieročiem!

Sardzes leģionāri steidzīgi pietrūkās kājās un, lai gan centuriona bargā balss un noteiktā pavēle radīja nelielu nekārtību un apjukumu sardzes ļaudis, tomēr gandrīz visi apbrīnojami ātri nostājās kaujas ierindā.

Pēc centuriona mājiena Spartaks ar Oknomaju ari apstājās; viņu sirdis izmisumā sažņaudzās. Atkāpušies dažus soļus, abi ātri saskatījās, un rudiārijam izdevās atturēt ģermāņa roku, kas jau tvēra pēc zobena.

—    Vai tā stāv sardzē, sliņķi? — centuriona bargā balss atskanēja dziļajā vārtu ejas klusumā. — Vai tā stāv sardzē, dīkdieņi tādi?

To teicis, centurions iesita ar zizli vienam no abiem leģionāriem, kuri gulēja uz soliem, jo tie pārāk lēni slējās kājās, lai stātos ierindā.

—    Un tu, — centurions uzsauca desmitniekam, kas gluži apjucis stāvēja parastajā vietā ārpus rindas pa kreisi no saviem kareivjiem, — tu, Līvij, slikti izpildi savu pienākumu un neievēro disciplīnu, atņemu tev sardzes priekšnieka posteni; turpmāk tu klausīsi otram dekānam, Lūcijam Medīnijam, kurš komandē manis pastiprinātai vārtu apsardzībai atvesto jauno nodaļu.

Pēc brīža centurions piebilda:

—    Gladiatori gatavojas sacelties, un senāta ziņneši domā, ka sacelšanās var izvērsties ļoti nopietna un bīstama, tāpēc vajag nolaist režģi, aizslēgt vārtus, izlikt sargposteņus kā kara laikā un vispār rīkoties sevišķi piesardzīgi kā vislielākajās briesmās.

Kamēr jaunais sardzes priekšnieks Lūcijs Medīnijs nostādīja savus divdesmit četrus padotos divās rindās, centurions pagriezās pret Spartaku un Oknomaju un, uzacis saraucis, jautāja:

—    Vai jūs esat gladiatori?

—    Gladiatori, — Spartaks droši atbildēja, ar pūlēm apslēpdams savas dvēseles ciešanas un izmisumu.

—    Un, protams, no Lentula skolas?

—   Tu maldies, drosmīgais Popīlij, — Spartaks atteica, un viņa acīs iemirdzējās cerību stars. — Mēs kalpojam prefektam Metijam Libeonem.

—    Tu mani pazīsti? — centurions jautāja Spartakam.

—    Esmu tevi daudzas reizes redzējis mūsu kunga mājā.

—    Patiesi… — Popīlijs iesāka, vērīgi apskatīdams abus gladiatorus, bet, tā kā biezā tumsa slēpa viņu vaibstus, dekurions varēja samanīt tikai gladiatoru milzīgos augumus. — Patiesi, man liekas…

— Mēs esam abi ģermāņu milzeņi, pieņemti tieši Metija sievas — dižciltīgās romiešu matronas Lelijas Domīcijas kalpībā, un vienmēr pavadām viņas nestuves.

Šajos četros gados, ko Spartaks nodzīvoja Lentula Batiata skolā Kapujā, viņš bija paspējis iesaistīt Apspiesto savienībā arī tos nedaudzos gladiatorus, kas piederēja pilsētas patriciešu dzimtām, un tāpēc ļoti labi pazina abus gigantiskā auguma ģermāņu gladiatorus, prefekta Metija Libeones vergus, no kuriem trāķietis bez sevišķām pūlēm bija uzzinājis par prefekta mājas kārtību un paražām. Viegli saprast, ar kādu prieku Spartaks, izmantodams tumsu, pieķērās šai viltībai, šai vienīgajai cerībai, kas vēl varēja izglābt pasākumu no bojāejas.

—     Pareizi! — centurions sacīja. — Tev taisnība!.,. Tagad es jūs abus sazīmēju.

—    Iedomājies!… Es pat atceros, ka reiz tevi sastapu ap pusnakti pie tribūna Tika Serviliāna nama durvīm, — Spartaks vientiesīgi piebilda, — mēs tur pavadījām Domīcijas nestuves. Jā, mūsu kundzes noslēpumainās nakts pastaigas jau ir tik biežas, ka…

—    Klusē, nelietīgais kimbr, savu barbaru dievu dēļ, klusē! — uzkliedza Popīlijs, kuram nebūt nepatika, ka leģionāru klātbūtnē tā runā par visiem zināmo, bet ne sevišķi godīgo prefekta sievas uzvedību.

Abi gladiatori jau atviegloti nopūtās, taču pēc brīža centurions jautāja Spartakam:

—    No kurienes jūs pašreiz nākat?

Spartaks mazliet apjuka, bet tūlīt pavisam nepiespiesti atbildēja:

—    No mūsu kunga vasarnīcas Kumā; vakar mēs uz turieni pavadījām vezumus ar dārgām mantām.

—    Labi, — mazu brīdi padomājis, Popīlijs atbildēja.

Atkal iestājās klusums, tad centurions jautāja gladiatoriem:

—    Vai jums nekas nav zināms par. gaidāmo sacelšanos Lentula Batiāta skolā?

—    Kā lai mēs par to zinātu? — Spartaks atbildēja gluži vienaldzīgi, it kā pirmo reizi dzirdētu par kaut ko tamlīdzīgu. — Ja arī šie kauslīgie un nevaldāmie Lentula skolnieki būtu sadomājuši kādu muļķību, viņi nekādā ziņā mums par to nestāstītu, jo viņi taču apskauž mūsu laimi. Mums klājas gaužām labi pie mūsu krietnā kunga.

Atbilde bija ticama, Spartaks meloja tik brīvi, ka cen- turionam neradās ne mazākās aizdomas. Tomēr pēc mirkļa viņš piebilda:

—    Bet, ja nu šovakar mums patiesi draud briesmīgā sacelšanās (kaut gan man nāk smiekli par gladiatoru dumpi), ja mums patiesi tā draud, tad man tomēr jāsper visi piesardzības soļi. Pavēlu jums atdot zobenus… Lai gan labais Ivletijs izturas pret jums ļoti labi, daudz labāk, nekā jūs, tādi salašņas, to pelnāt, tomēr jūs est gladiatori, nekrietni ļaudis, spējīgi uz visu… Velciet ārā savus zobenus!…

Izdzirdis tādu pavēli, ātrsirdīgais un nepiesardzīgais Oknomajs tikko neiznīcināja visus Spartaka pūliņus.

Ģermānis nikni izrāva zobenu, bet Spartaks mierīgi satvēra ar labo roku viņa zobena asmeni, tai pašā laikā ar kreiso izvilka no maksts savu zobenu un tad, sakopojis visus gribasspēkus, ar sāpošu sirdi cienīgi pasniedza centurionam abus zobenus un tūlīt ierunājās, lai Oknomajs nepaspētu ļauties vēl kādam dusmu uzliesmojumam:

—    Nav labi, Popīlij, ka tu šaubies par mums. Manuprāt, mūsu kungs prefekts tev neizteiks pateicību par tādu neuzticību. Katrā ziņā te ir mūsu zobeni, un atļauj mums atgriezties Metija namā.

—    Par savu rīcību, nicināmais gladiator, es pats atbildēšu tavam kungam. Bet tagad pazūdiet no manām acīm!

Spartaks saspieda dusmās drebošā Oknomaja roku un, paklanījies centurionam, kopā ar ģermāni aizsteidzās uz pilsētu tik ātri, cik vien iespējams, lai nemodinātu aizdomas.

Pamazām atguvušies no tikko pārdzīvotajiem uztraukumiem un briesmām, no kurām viņiem brīnumainā kārtā bija izdevies izglābties, viņi, ejot pa Albānas ielu, tūlīt pamanīja neparasto rosību, troksni un satraukumu, kas valdīja pilsētā; viņi bija pilnīgi pārliecināti, ka sazvērestība atklāta un viņi, neskatoties uz lielajām pūlēm, pārāk vēlu sasniegs giadiatoru skolu.

Loka šāviena attālumā no vārtiem Spartaks ar Oknomaju nogriezās pa kreisi, platā un skaistā ielā ar greznām pilīm. Pasteidzinādami soli, viņi pavisam drīz sasniedza ielas galu, nogriezās pa labi un nonāca daudz klusākā ielā, bet no šejienes pa juceklīgu, arvien tumšāku, netīrāku un šaurāku ieliņu labirintu gladiatori beidzot skriešus nokļuva pie Lentula Batiāta skolas.

Šī celtne pacēlās vienā no visattālākajiem pilsētas kvartāliem, netālu no cietokšņa sienas, tikko pieminēto ieliņu labirinta centrā. Turienes mājelēs dzīvoja sievietes ar nelabu slavu un pavisam peļamu dzīves veidu; viņas pastāvīgi mēdza apmeklēt tuvākās apkārtnes neskaitāmos krodziņus un tavernas, kur parasti pulcējās Lentula skolas desmit tūkstoši gladiatoru.

Sākumā šajā skolā bija tikai daži simti skolnieku, bet tad, strauji pieaugot tās īpašnieka labklājībai, skola pamazām pletās plašumā. Skola sastāvēja no daudzām ēkām, kas ļoti maz atšķīrās cita no citas izskata un iekārtojuma ziņā. Tā kā ēkas bija paredzētas vienam mērķim, tad tām bija četri spārni, kas apņēma milzīgu pagalmu, kura centrā saulainā laikā gladiatori vingrinājās kaujas spēlēs, bet lietainās dienās tie vingroja un paukojās speciāli šim nolūkam ierīkotajās zālēs.

Ikvienas ēkas četros spārnos, kas pacēlās apkārt pagalmam, gan apakšējā, gan augšējā stāvā gar vienu pusi gariem jo gariem gaiteņiem atradās nebeidzama rinda istabiņu. Tādā istabelē tik tikko varēja novietoties viens cilvēks, un tur uz salmiem vai sausām lapām naktīs gulēja gladiatori.

Jebkurā no šīm celtnēm bez paukošanas zāles vēl atradās otra liela telpa, kur stāvēja gladiatoru ieroči. Ieroču noliktavu logi bija aizrestoti ar varenām dzelzs restēm, un stipro, smago ozolkoka durvju atslēgas skolas īpašnieks un direktors vienmēr turēja pie sevis; noliktavās glabājās vairogi, zobeni, naži, trijžuburi un citi ieroči, ar kuriem lanistam vajadzēja apgādāt savus gladiatorus, nosūtot tos uz amfiteātriem.

Ikvienā no šīm milzu kazarmām, kurās novietojās ap trīs simti piecdesmit līdz četri simti gladiatoru, bez rudiārija vai lanistas, ko Lentuls bija izvēlējies ārpus skolas vai tieši no savu gladiatoru vidus, vēl uzturējās daži veci kareivji, kurus pats prefekts bija iecēlis par uzraugiem, un zināms skaits Lentulam Batiātam uzticamu vergu netīrāko darbu veikšanai.

Šīs astoņpadsmit vai divdesmit ēkas bija visai nepievilcīgas, un tās savienoja pavisam šauras ieliņas jeb spraugas, kas kādreiz ietilpa pilsētas robežās. Taču pēc sacelšanās mēģinājuma, kas izraisījās divdesmit astoņus gadus pirms mūsu stāstā aprakstītajiem notikumiem un ko sarīkoja romiešu jātnieks Vēcijs jeb Minūcijs, kā viņš pats sevi nosauca, ap Lentula gladiatoru skolu pēc Romas maģistrātu un Kapujas senāta rīkojuma tika uzcelts augsts mūris. Tādā kārtā šī skola ar daudzajām atsevišķajām ēkām, kuras apjoza divdesmit astoņas un vietām pat trīsdesmit divas pēdas augsts mūris, atgādināja mazu pilsēteli lielākas pilsētas vidū. Visas ielas, kas no Kapujas veda uz skolu, varēja gandrīz uzskatīt par gladiatoru valstības priekšpilsētām; mierīgie pilsoņi no tām vairījās un bēga, it kā šīs vietas būtu aplaistas ar mēri.

Divdesmitā februāra vakarā gandrīz visi gladiatori bija palikuši skolā; kaut kas tamlīdzīgs vēl nebija atgadījies. Daudzi paukošanās zālē vingrinājās uzbrukuma un aizstāvības mākslā, cīnoties ar koka zobeniem — vienīgajiem nekaitīgajiem ieročiem, ko viņi drīkstēja lietot; citi palielos baros uzturējās pagalmos, vingroja vai dziedāja savas mežonīgās un noslēpumainās dziesmas, kuru vārdus un jēgu uzraugi nesaprata; citi nelielās grupās pastaigājās pa šaurajām spraugām, kas savienoja skolas daudzās ēkas, citi pulcējās gaiteņos vai bija atgūlušies istabiņās.

Lai gan šie nelaimīgie, pieradoši daudz paciest un slēpt savas jūtas, tagad pūlējās izlikties vienaldzīgi un izklaidīgi, kaut cik uzmanīgāks vērotājs pēc gladiatoru sejām viegli varētu noskārst, ka viņi ir stipri satraukti, uz kaut ko cer un gaida kādu svarīgu un neparastu no- tikumji.

—   Vai tad gladiatori šodien nemaz neies pastaigāties? — vecs Sullas leģionārs bez vienas acs un labās rokas plaukstas jautāja otram sargam, kura seja bija vienās rētās.

—    Kas tev to teiks?… Šķiet, ka viņi šodien pretēji sa " ivadīt skolā visu vakaru.

-- šis gan būs skumjš vakars viņu pretīgajam mīļākām, kas tos velti gaidīs tuvējos krodziņos un tavernās. Tur šovakar netiks dzerts un uzdzīvots, bet viss būs mierīgi un klusi.

— Zvēru pie Kornēlija Sullas visspēcības, tas nudien ir savādi!

— Tik savādi, ka, atklāti runājot, esmu pat mazliet nobažījies.

—    Kā?… Vai tad tu baidies, ka viņi varētu sacelties?

—    Nu… kā lai tev saka… ne jau tieši sacelties, manuprāt, īsts dumpis nav iespējams, bet kādu traci… kādu nelielu troksni viņi var sacelt… Un, taisnību sakot, es no tā nebaidos, bet pat gaidu, ka tas notiks.

—    Ak, zvēru pie elles fūrijām! Man jau rokas niez! Un, ja…

Bet tad leģionārs aprāvās Tin apklusināja arī savu biedru, jo tam no mugurpuses tuvojās skolas īpašnieks, direktors Lentuls Batiāts.

Lentulam Batiātam bija mazliet pāri trīsdesmitiem, viņš bija garš, kalsns, bāls, ar mazām, melnām acīm, kas allaž raudzījās ļauni un mežonīgi; viss viņa izskats liecināja par nežēlību un cietsirdību. Viņa tēvs — šīs skolas dibinātājs lanista Lentuls Batiāts — laimīgu apstākļu sagadīšanās dēļ bija pratis savu nelielo iestādi ar dažiem simtiem gladiatoru pārvērst par pirmšķirīgu, visā Itālijā slavenu gladiatoru skolu un, tirgojoties ar cilvēku asinīm un miesu, uzkrāt milzīgas bagātības.

Kad pirms dažiem gadiem tēvs nomira, dēls kļuva par skolas īpašnieku. Viņš neapmierinājās ar mantoto bagātību, bet nolēma to divkāršot un tikpat veiksmīgi kā tēvs turpināja «godīgo» vieglas peļņas tirdzniecību.

Kad Lentuls pienāca, abi leģionāri godbijīgi tam paklanījās, un lanista, atņēmis viņu sveicienus, jautāja:

—    Vai kāds no jums nezina, kāpēc gladiatori šovakar pretēji savam paradumam gandrīz visi palikuši skolā? Sajā stundā tā parasti mēdz būt tukša.

—    Es… ne… nezinu… — viens no leģionāriem nomurmināja.

—    Mēs arī par to brīnāmies ne mazāk par tevi, — ar lielāku atklātību atbildēja otrs.

—    Kas te notiek?… — uzacis saraucis, ar drūmu un bargu sejas izteiksmi jautāja Batiāts. — Vai tik te kaut kas negatavojas?

Vecie leģionāri klusēja. Tad atbildi gladiatoru tirgotājam deva kāds no viņa vergiem, kas bāls un pārbijies skrēja pa priekšu arī stipri satrauktajam prefekta brīvlaistajam. Brīvlaisto pie Lentula sūtīja viņa saimnieks steidzami brīdināt lanistu par draudošajām briesmām ne vien viņa skolai, bet pat pilsētai un republikai. Prefekts pavēlēja Lentulam visiem spēkiem nosargāt ieroču noliktavas pret varbūtēju uzbrukumu un noslēgt visas skolas durvis, apsolot tam, vēlākais, pēc pusstundas atsūtīt tribūnu Titu Serviliānu ar divām kohortām kareivju un Kapujas pilsētas apsardzes nodaļu.

Izdzirdis Metija Libeones brīvlaistā trīcošā balsi pavēstītos jaunumus, Lentuls Batiāts pirmajā mirklī bija tā pārbijies un satriekts, ka nevarēja dabūt ne vārda pār lūpām; viņš palika nekustīgs — kā zibens ķerts… Sazin cik ilgi viņš vēl tā stāvētu, ja apkārtējie nebūtu viņu sapurinājuši un mudinājuši sākt enerģiski cīnīties pret draudošajām briesmām.

Atguvies Lentuls tūlit pavēlēja apbruņot divi simti piecdesmit leģionāru un divi simti piecdesmit vergu — skolas apkalpotāju un centās to izdarīt tā, lai gladiatori nekā nemanītu. Apbruņotie ļaudis aizsteidzās uz Fortunātas vārtiem, kas savienoja skolu ar to pilsētas daļu, kurā pacēlās Kampānijas Fortūnas templis; tur Lentulam vajadzēja dot turpmākās pavēles.

Ari pats Lentuls stipri bāls, gandrīz neapjēgdams, ko dara, aizskrēja pēc ieročiem un viens no pirmajiem sasniedza Fortunātas vārtus. Pamazām tur piesteidzās ari apbruņotie vergi un leģionāri — un Lentuls tos sadalīja vienībās pa divdesmit trīsdesmit cilvēkiem katrā, uzticēdams vadību vienam no saviem visdrošsirdīgākajiem veterāniem un aizsūtīdams šīs vienības apsargāt ieroču noliktavas un daudzās skolas izejas.

Lentuls darīja visu iespējamo, lai novērstu briesmas, tomēr viņa galvā bija īsts juceklis un sirds strauji pukstēja, jo neviens labāk par viņu nepazina šos desmittūkstoš gladiatorus, neviens tik labi kā viņš nesaprata, ko tie spēj un cik lielas briesmas no tiem draud. Tad ieradās tribūns Tits Serviliāns; tas bija spēcīgs divdesmit astoņus gadus vecs jauneklis, kas nicināja briesmas, bija pārlieku pašpaļāvīgs un vieglprātīgs. Lai izpildītu prefekta lūgumu, Tits Serviliāns bija ieradies skolā ar vienu no abām kohortām, kas bija viņa rīcībā Kapujas pilsētā.

—     Kas tev sakāms? — Serviliāns jautāja, pienākdams tuvāk.

—    Ak!… — Lentuls iesaucās, atviegloti nopūzdamies. — Lai Jupiters tevi pasargā, un lai Marss tev palīdz! … Esi sveicināts!

—          Pastāsti man, pastāsti, kas te noticis… Kur ir dumpinieki?

—           Līdz šim vēl nekas nav noticis un nav ne vēsts no dumpja.

—    Ko tu esi paveicis? Kādus rīkojumus esi devis?

Lentuls īsi izklāstīja tribūnam par paveikto un piebilda, ka visos jautājumos pilnīgi pakļaujas viņa gudrajai galvai un gatavs akli paklausīt viņa pavēlēm.

Mazliet padomājis, kā rīkoties, Tits Serviliāns pastiprināja ar divdesmit leģionāriem no savām kohortām katru vienību, ko Lentuls bija aizsūtījis apsargāt ieroču noliktavas un izejas, tad pavēlēja aizslēgt visus vārtus, izņemot Fortunātas, pie kuriem palika viņš pats ar galvenajiem spēkiem — apmēram divi simti sešdesmit leģionāriem, būdams gatavs doties uz jebkuru vietu, kur viņa palīdzība visvairāk būtu vajadzīga.

Kamēr tika izpildītas visas šīs pavēles, bija kļuvis pavisam tumšs. Gladiatorus pārņēma stiprs uztraukums; tie lielos baros pulcējās pagalmos, kur tiem pievienojās arvien jauni un jauni gladiatori. Visi skaļi sarunājās.

—    Tiek aizslēgtas ieroču noliktavas!

—    Tātad mēs esam nodoti!

—    Tiem viss zināms!

—    Mēs esam pazuduši!

—    Kaut vismaz Spartaks būtu te!

—           Nav ne viņa, ne Oknomaja; tie droši vien Romā piesisti krustā!

—    Ak, mēs nelaimīgie!

—    Lai nolādēti netaisnie dievi!

—    Noslēdz vārtus!

—     Bet mums nav ieroču!

—    Ieročus!… Ieročus!

—    Kas mums dos ieročus?

Drīz šīs desmittūkstoš balsis, kas rēca, lamājās un lādējās arvien stiprāk, atgādināja pērkona dārdus vai jūras krākoņu vētras laikā, un gladiatoru vadoņiem, tribūniem un centurioniem (kurus Spartaks bija iecēlis, gudri sadalīdams savus desmittūkstoš nelaimes brāļus leģionos un kohortās) tikai ar milzīgām pūlēm izdevās gladiatorus nomierināt, un tie saskaņā ar doto pavēli izvietojās pa savām kohortām. Kad nakts nolaidās pār zemi, šajos divdesmit milzīgajos pagalmos, kur nesen

valdīja nekārtība, troksnis un izmisums, iestājās dziļš miers un klusums.

Ikkatrā no pagalmiem pulcējās viena gladiatoru ko- horta, un, tā kā vietas bija ļoti maz, viņi cieši sastājās slēgtā sešpadsmit rindu kolonnā pa trīsdesmit diviem cilvēkiem rindā. Viņi stāvēja klusi un trīcēdami gaidīja, ko izlems tribūni un centurioni; tie paukošanās zālē apspriedās, kā izglābt svēto pasākumu, ar kuru viņus visus saistīja svinīgs, solījums.

šie notikumi norisinājās tieši tajās minūtēs, kad Spartaks un Oknomajs pēc tik daudz šķēršļiem un briesmām bija gandrīz sasnieguši Lentula skolu. Tomēr netālu no skolas viņiem vajadzēja apstāties, jo daži neapdomīgi leģionāri bija aizdedzinājuši lāpu un šīs vējā plīvojošās lāpas gaismā gladiatori pamanīja spīdam pīķus, metamos šķēpus, zobenus un bruņucepures.

—    Tie ir leģionāri, — Oknomajs pusbalsī sacīja Spartakam.

—    Jā, — atteica rudiārijs, kura sirds, redzot šo skatu, vai plīsa pušu aiz sāpēm.

—    Tātad nākam par vēlu… Skola ir aplenkta… Ko lai mēs darām?…

—    Pagaidi!

Spartaks sasprindzināja dzirdi un pūlējās uztvert kādu tālu balsi vai troksni, tald, plaši iepletis acis, ar drudžainu satraukumu vēroja lāpas gaismu, kas attālinājās pa šaurajām ieliņām no austrumiem uz rietumiem un pavisam drīz izzuda rudiārija skatienam.

Tad Spartaks sacīja Oknomajam:

—    Paliec, kur esi, un ciet klusu!

Bet pats ar vislielāko piesardzību klusiņām tuvojās tai vietai, kur tikko bija pagājuši garām romiešu leģionāri. Pavirzījies sešus vai septiņus soļus, trāķietis apstājās; uzmanīgi ieklausījies, viņš sadzirdēja vājus čukstus. Spartaks pielika plaukstu virs acīm un, piemiedzis acis, pēc brīža varēja izšķirt tumšu masu, kas kustējās ieliņas galā. Smagi nopūties, viņš uzmanīgi griezās atpakaļ un, paņēmis Oknomaju pie rokas, devās lejup pa ieliņu, drīz nogriezās pa kreisi, tad, pagājis desmit soļus pa jauno šķērsieliņu, apstājās un klusām sacīja savam biedram:

—    Viņi tikko sākuši ielenkt skolu, bet vēl nav paspējuši pilnīgi ielenkt. Pašreiz viņi nostāda kareivju

nodaļas visos ielu krustojumos, bet mēs labāk pazīstam šīs līkumotās ieliņas un desmit minūtes ātrāk par viņiem sasniegsim mūri, kas apņem skolu no pilsētas vaļņa puses. No šīs puses mūris ir izdrupis un tikko divdesmit astoņas pēdas augsts. Pa turieni mēs nokļūsim skolā…

Tā ar vislielāko mieru, kāds reti piemīt pat visdrosmīgākajiem, šis neparastais cilvēks izmisīgi cīnījās ar nelaimīgo likteni un ik brīdi ar savu aso prātu un neizsīkstošo enerģiju atrada jaunus spēkus, lai glābtu pasākumu, kam draudēja tik lielas briesmas.

Viss notika tā, kā trāķietis bija paredzējis. Atri un klusi virzīdamies pa tumšajām, līkumotajām ieliņām, Spartaks un Oknomajs drīz sasniedza mūri iecerētajā vietā. Tur ģermānis ar neticamu veiklību, kādu pavisam grūti sagaidīt no tāda milzeņa, sāka rāpties augšā pa mūri un, izmantodams izciļņus un bedrītes vecajā, izbi- rušajā akmens sienā, no kuras bija pilnīgi atlūzis apmetums, drīz vien sasniedza mūra virsotni un sāka pa otru pusi laisties lejā, kas izrādījās vēl grūtāk nekā uzkāpšana.

Tiklīdz ģermānis pazuda Spartaka skatienam, Spartaks atbalstījās ar labo roku pret akmens šķautni, kas bija izvirzīta uz āru, un sāka kāpt pa šīm neērtajām kāpnēm. Viņš aizmirsis atspiedās arī uz izmežģītās kreisās rokas, bet tad viņam no neciešamajām sāpēm pār lūpām izlauzās skaļš kliedziens — un viņš nokrita augšpēdu zemē.

—    Kas tev notika, Spartak? — klusinātā balsī otrpus mūra jautāja Oknomajs, kas jau bija nolēcis skolas pusē.

—    Nekas, — rudiārijs atbildēja, ar lielu gribasspēku piespieda sevi piecelties kājās un, neņemdams vērā pārlieku stipri sapampušās rokas neciešamās sāpes, ar kalnu kazas veiklību no jauna rāpās augšā pa mūra sienu, — Nekas … mana izmežģītā roka …

—    Ak, zvēru pie visām elles čūskām! — Oknomajs iekliedzās, ar pūlēm mazliet klusinādams balsi. — Tev taisnība!… Par to mēs nepadomājām… Pagaidi mani… Es tūliņ atkal uzrāpšos uz mūra un palīdzēšu tev.

Viņš jau gatavojās rāpties, kad izdzirda Spartaka balsi:

—    Nekas! … Nekas!… Es tev saku — nieki! … Nekusties no vietas … Es pats tūliņ būšu pie tevis … Man nav vajadzīga palīdzība.

Un patiesi — līdz ar šiem pēdējiem vārdiem Oknomajs ieraudzīja mūra virsotnē trāķieša milzeņa augumu, bet pēc tam noskatījās, kā Spartaks tikpat ātri, kā viens otrs rāptos pa pieslienamajām kāpnēm, laidās lejup no akmens uz akmeni, no plaisas uz plaisu, beidzot ar vienu lēcienu sasniedza zemi un pagriezās pret Oknomaju.

Oknomajs norūpējies pieskrēja pie drauga un gribēja apvaicāties par roku, bet Spartaka zilganbālā seja un nedabiski ieplestās stiklainās acis atgādināja drīzāk rēgu nekā cilvēku, un Oknomaja jautājums palika neizteikts.

— Spartak! … Spartak! … — ģermānis klusu iesaucās, un viņa balsī ieskanējās tāds maigums, uz kādu, šķiet, nemaz nebija spējīgs šis rupjais mežonis. — Spartak, tev pārlieku jācieš! … Vairāk, nekā cilvēks spēj .. . tev zūd samaņa … apsēdies šeit…

Tad Oknomajs maigi apskāva trāķieti, nosēdināja uz liela akmens un atslēja viņa muguru pret mūra sienu.

Spartaks patiesi bija paģībis; vairāk par visām šajās piecās dienās pārdzīvotajām fiziskajām un morālajām ciešanām viņu sabeidza izmežģītās rokas nežēlīgās sāpes. Viņa seja bija līķa bālumā, bet uz marmoraukstās pieres izspiedās sviedru lāses. Zilganbālās lūpas drudžaini raustījās, un lāgu lāgiem caur cieši sakostajiem zobiem izlauzās tikko sadzirdains vaids. Tiklīdz Oknomajs bija atbalstījis Spartaka muguru pret mūri, trāķieša galva noslīga uz pleca, viņš palika nekustīgi sēžam.

Likās, ka viņš ir miris.

Mežonīgais ģermānis negaidīti pārvērtās par rūpīgu slimnieku kopēju; kādu brīdi viņš neziņā vēroja savu draugu, tad kaut ko izlēma. Viņš saņēma Spartaka kreiso roku tik maigi, ko nevarēja gaidīt no tāda vīra, lēni, lēni pacēla to un, atrotījis trāķieša tunikās piedurkni, redzēja, ka roka stipri uztūkuši, un nosprieda, ka tagad būtu vēlams drauga slimajai rokai uzlikt pārsēju. Domāts — darīts. Oknomajs ļāva noslīdēt trāķieša rokai, pēc tam noplēsa strēmeli no savas riekstu krāsas penu- las. Bet satricinājums, rokai saskaroties ar zemi, darīja Spartakam skaudras sāpes; viņš ievaidējās, mazliet sarāvās, gurdi atvēra acis un pamazām atguva samaņu.

No sāpēm viņš bija zaudējis samaņu, no sāpēm atkal to atguva.

Tiklīdz Spartaks bija pilnīgi atžilbis, viņš, palūkojies visapkārt, sakopoja domas, tad pēkšņi uzlēca kājās un griezīgā, izsmējīgā balsī iesaucās:

—    Tad ta varonis! Zvēru pie Olimpa Jupitera, Spartaks pārvērties par nožēlojamu bābieti! Mūsu brāļus apkauj, mūsu pasākums iet bojā, bet es kā gļēvulis krītu ģībonī!

Tikai ar pūlēm Oknomajam izdevās viņu pārliecināt, ka viss ir mierīgi un abi vēl paspēs laikā apbruņot gladiatorus; viņa nesamaņa bija ilgusi tikai pāris minūšu, bet roka bija ļoti sliktā stāvoklī. Cieši sasaitējis Spartaka roku, ģermānis sasēja otru garāku saiti uz kakla un iestiprināja roku horizontālā stāvoklī virs krūtīm.

—    Tagad tev nesāpēs tik stipri. Spartakam pietiek ar labo, lai tas paliktu neuzvarēts, — Oknomajs piebilda.

—     Kaut tik mums izdotos dabūt zobenus! — trāķietis atbildēja, steidzīgi dodamies uz tuvāko ēku.

Drīz gladiatori iekļuva tajā; atrijā nebija nevienas dzīvas dvēseles. Izgājuši cauri atrijam, viņi nonāca pagalmā.

Tur stāvēja kohortās sadalītie pieci simti gladiatori. Tie tūlīt pazina Spartaku un Oknomaju; šī negaidītā ierašanās izraisīja prieka un cerību saucienus.

—     Klusu! — Spartaks iesaucās savā varenajā balsī.

—     Klusu! — Oknomajs atkārtoja.

—     Klusējiet un ievērojiet kārtību, pašreiz nav īstais laiks bērnišķīgam priekam, — rudiārijs piebilda.

Tiklīdz iestājās klusums, Spartaks jautāja:

—    Kur ir tribūni, centurioni un pārējie komandieri?

—     Tuvējā Auroras skolā apspriežas, kas darāms, — atbildēja dekāns, iznākdams no ierindas. — Skolu aplenkušas romiešu kohortās, un ieroču noliktavas apsargā lieli leģionāru pulki.

—     Zinu, — Spartaks atteica un, pagriezies pret Oknomaju, piebilda: — Iesim uz Auroras skolu!

Tad viņš pievērsās pieci simti gladiatoriem, kas bija sapulcējušies pagalmā, un skaļā balsī sacīja:

—    Visu debess un elles dievu vārdā, pavēlu jums ievērot kārtību un klusumu!

Izgājis no Vecās skolas (tā sauca ēku, kurā viņi uzkavējās šo mazo brītiņu), Spartaks devās uz citu — tā dēvēto Auroras skolu, atstādams pa kreisi Hērakla skolu. Viņš kopā ar Oknomaju drīz vien sasniedza Auroras skolu un iegāja paukošanās zālē, kur bija sapulcējušies ap divi simti gladiatoru komandieru — tribūni, centu- rioni un Apspiesto savienības augstākās vadības locekļi; patumšajā lāpu gaismā tie apspriedās, kā rīkoties lielajās briesmās.

—           Spartaks! — trīsdesmit balsis reizē iesaucās, kad bālais un sāpju izmocītais rudiārijs parādījās zālē.

—           Spartaks! — pārsteigti un priecīgi atkārtoja visi pārējie.

—           Mums beigas! — sacīja gladiators, kas vadīja sapulci.

—           Vēl nav, — Spartaks atbildēja, — ja mums izdosies ieņemt vismaz vienu ieroču noliktavu.

—     Bet vai mēs to varēsim?

—    Mums nav ieroču.

—           Un pavisam drīz mums uzbruks romiešu kohortās! …

—    Sacirtīs mūs gabalos!

—     Vai jums ir lāpas? — Spartaks jautāja.

—    Trīs simti piecdesmit vai četri simti ir.

—           Tie būs mūsu ieroči! — Spartaks iesaucās, un viņa acis priekā iemirdzējās.

Pēc brīža viņš piebilda:

—           Jūs, protams, esat visdrošsirdīgākie un visvaronīgākie no visiem desmittūkstoš gladiatoriem, kas sapulcināti šajā skolā, un šovakar juris ar savu varonīgo rīcību un lauvas drosmi jāpierāda, ka jūsu nelaimes biedri nav kļūdījušies, izvēlēdami jūs par vadoņiem. Vai esat gatavi uz visu?

—           Uz visu! — noteikti un vienā balsī atbildēja divi simti gladiatoru.

—           Vai esat gatavi cīnīties bez ieročiem pret apbruņotiem vīriem un Jaut sevi nokaut kā jērus?

—          Esam gatavi uz visu! — nelaimīgie atbildēja ar lielu pacilātību.

—           Tad ātrāk! … Iznest lāpas! … Dubultosim lāpu skaitu vai pat trīskāršosim, ja iespējams! Aizdedzināsim un apbruņosimies ar tām! Uzbruksim tuvākās ieroču noliktavas sardzei, piespiedīsim to bēgt, aizdedzināsim durvis un dabūsim ieročus, cik vien mums būs vajadzīgs, lai izcīnītu drošu un pilnīgu uzvaru! Nē, zvēru pie Olimpa svētajiem dieviem, viss vēl nav zaudēts, kamēr mēs ticam; viss vēl nav zaudēts, kamēr mums ir drosme; uzvara ir mūsu, ja esam nolēmuši uzvarēt vai mirt!

Bezgala stiprā rudiārija bālā seja tajā brīdī šķita kādas pārdabiskas gaismas apstarota: tik spoži mirdzēja viņa acis, tik apgarota un skaista tā bija. Ticība un sajūsma, kas iedvesmoja šo fiziski novārgušo, izmocīto cilvēku, kā elektriskā dzirkstele aizdedzināja sirdis visiem divi simti gladiatoriem, kas bija sapulcējušies telpa, un tie vienā acumirklī aizsteidzās pēc lāpām, kuras tālredzīgais Spartaks bija licis tribūniem savākt ne tikvien Auroras skolā, bet arī pārējās septiņās skolās. Tur bija visdažādākās lāpas: piķi un taukos piesūcinātas pakulas, ar viegli uzliesmojošām vielām sasieti sveķainu skaliņu saišķi un lāpas no piķī un vaskā mērcētām kopā savītām virvēm. Vicinādami lāpas kā zobenus, gladiatori tās steigā aizdedzināja un, niknuma pārņemti, bija gatavi cīnīties ar šo nožēlojamo ieroci par uzvaru.

Pa to laiku centurions Popīlijs, pastiprinājis visus pilsētas vārtu sargposteņus, aizveda uz gladiatoru skolu ap trīs simti leģionāru un nodeva tos tribūna Tita Servi- liāna rīcībā. Vienlaicīgi pie Fortunātas vārtiem centu- rionu vadībā ieradās gandrīz septiņi simti vīru no Kapujas apsardzes karaspēka, šie vīri bija tieši pakļauti prefekta Metija Libeones pavēlēm.

Metijs Libeone bija liela auguma, tukls, gadu piecdesmit vecs; viņa spirgtajā, sārtajā sejā no pirmā acu uzmetiena bija lasāma tieksme uz mierīgu, bezrūpīgu dzīvi un nemitīgām epikūriskām baudām pie triklīnijā galda un vīna kausa.

Viņš jau ilgus gadus bija Kapujas prefekts un brīvi izmantoja priekšrocības, ko viņam sniedza apskaužamais, augstais amats. Miera laikā viņa pienākumi bija visai niecīgi un nesagādāja viņam sevišķas pūles. Šis negaiss, kas tik neparedzēti un pēkšņi savilkās pār viņa galvu, pārsteidza un nežēlīgi satrieca viņu, kā mēdz satriekt cilvēku, kurš vēl nav īsti atmodies no patīkama sapņa, un nabaga maģistrāts tā apjuka kā pakulu kaudzē sapinies cālītis.

Tomēr nopietnais stāvoklis, nepieciešamība pieņemt kādu noteiktu lēmumu, bailes no soda, sievas — godkārīgās un stingrās Domīcijas neatlaidīgie uzmudinājumi un, beidzot, drosmīgā tribūna Serviliāna padomi guva virsroku, un Metijs nolēma kaut ko darīt, ievest kārtību un izdot kādu rīkojumu.

Taču šādai rīcībai bija pavisam neparedzētas sekas: steigā sapulcinātie un lieliski apbruņotie apmēram septiņi simti visdrosmīgākie Kapujas municipalitātes kareivji drīz vien pieprasīja, lai viņus vestu kaujā pats prefekts, kuram vienīgajam viņi uzticējās — kā jau pilsētas augstākajai varai. Nabaga Metijs bija ļoti pārbijies, viņš jutās apdraudēts pat savā pilī, jo bija spiests pakļaut sevi visām liktenīgajām sekām, ko varēja izraisīt šī tiešā un neapdomīgā rīcība.

Sākumā baiļu pārņemtais nabadziņš enerģiski pretojās kareivju lūgumam, dažnedažādi taisnojās, aizbildinājās un meklēja atrunas: viņš sacīja, ka protot valkāt vienīgi togu, nevis cilāt zobenu un jau no pirmajiem dzīves gadiem neesot mācīts rīkoties ar ieročiem, nekā nesaprotot no kara lietām, turklāt viņa klātbūtne esot nepieciešama prefektūras pilī, lai visu redzētu, par visu parūpētos un visu izrīkotu. Tomēr Kapujas senatoru neatlaidība, kareivju saceltais troksnis un paša sievas aizrādījumi piespieda nelaimīgo padoties; viņam vajadzēja uzlikt bruņucepuri, uzvilkt bruņas un apjozt zobenu. Beidzot viņš izgāja no mājas un sāka soļot kareivju priekšgalā uz gladiatoru skolu — nevis kā vadonis cīņā pret ienaidnieku, bet gan kā upuris, ko ved uz soda vietu.

Tiklīdz Kapujas sargkareivju nodaļa tuvojās Fortunātas vārtiem, tribūns Serviliāns kopā ar Popīliju, Lentulu Batiātu un otru centurionu Gāju Elpīdiju Soloniju devās pretī prefektam un paziņoja, k^ nepieciešams noturēt apspriedi un pēc iespējas ātrāk izlemt, kas darāms.

— Bet… apspriedi, apspriedi… viegli pateikt, noturēt apspriedi… vispirms jāpārliecinās, vai visi zina … vai visi var, — pārlieku apjucis, murmināja Metijs un, pūlēdamies apslēpt savas bailes no citiem, apjuka vēl jo vairāk. — Tāpēc ka… galu galā, — viņš atsāka pēc īsa klusuma brīža, gribēdams, lai visi notic, ka viņš par kaut ko domājis. — Es pazīstu visus republikas likumus un vajadzības gadījumā protu arī rīkoties ar zobenu… un, ja dzimtenei ievajadzēsies… ja ievajadzēsies… varu atdot arī dzīvību… bet vadīt kareivjus… tā uzreiz … pat nezinot, pret ko …. Kā?… Uz kurieni? … Tāpēc, ka beigu beigās… ja runa būtu par nepazīstamu ienaidnieku … atklātā laukā … tad es zinātu, ko darīt… prastu izdarīt… bet…

Šeit viņa juceklīgā daiļrunība apsīka; lai kā viņš arī necentās atrast vārdus runas nobeigumam, kasīja gan ausi, gan degunu, viņš neko neizdomāja, un pretēji gramatikas likumiem ar šo «bet» nabaga prefekts ari pielika punktu savai nesakarīgajai runai.

Tribūns Serviliāns pasmaidīja, viņš ļoti labi pazina prefekta gļēvulību un redzēja, kādās grūtībās Metijs nonācis; lai tam izlīdzētu un tajā pašā laikā izdarītu visu nodomāto, Serviliāns sacīja:

—     Manuprāt, ir tikai viena iespēja, kā izvairīties no salašņu sazvērestības: nepieciešams apsargāt un uzmanīt ieroču noliktavas, aizslēgt visus skolas vārtus, lai aizkavētu gladiatoru bēgšanu, aizsprostot visas ielas un visas izejas, pa kurām var nokļūt pilsētā. Un par to esmu jau parūpējies.

—    Tu esi rīkojies brīnumlabi, drošsirdīgais Serviliān, parūpēdamies par visu, — prefekts cienīgi atbildēja, ļoti apmierināts, ka tribūns ar saviem rīkojumiem atsvabinājis viņu no grūtā pienākuma un atbildības.

—    Tagad man paliek apmēram pieci simti leģionāru; ja tos apvienotu ar taviem varonīgajiem kareivjiem, — Serviliāns piebilda, — es varētu droši doties pret nemierniekiem, piespiest viņus izklīst un atgriezties savās cellēs.

—     Brīnišķīgi! Lieliski izdomāts! Tieši to es arī gribēju ieteikt darīt, — iesaucās Metijs Libeone, kas nebija gaidījis, ka Serviliāns uzņemsies visas operācijas vadību.

—    Kas attiecas uz tevi, gudrais Libeon, tā kā tu savā centībā vēlies tieši piedalīties cīņā . ..

—    O!… Ja tu esi šeit… drosmīgais un kaujās rūdītais, vai tu gribi, lai es arī censtos pēc… Ak nē! … Es nekad…

—    Tā kā tu to vēlies, — tribūns pārtrauca prefektu, — tu varēsi palikt ar vienu simtu Kapujas kareivju pie Hērakla vārtiem, divu loka šāvienu attālumā no šejienes, un kopā ar sardzes leģionāriem apsargāt izeju…

—    Bet… tu sapratīsi, ka… galu galā es esmu pilsoņu varas pārstāvis … tomēr … ja tu domā, ka …

—    A! Es tevi saprotu: tu vēlētos piedalīties sadursmē ar salašņām, ar kuriem mums varbūt vajadzēs cīnīties… bet vārtu apsardzība arī ir ļoti svarīga, un tāpēc es tevi lūdzu uzņemties šo pienākumu.

Tad ātri iečukstēja Libeonem ausī:

—     Tur tev nedraud pat vismazākās briesmas. Tomēr, — Serviliāns skajā balsī turpināja, — ja tev padomā cits rīkojums …

—     Bet nē… bet nē… kāpēc tev tā šķiet? — mazliet drošāks kļuvis, Metijs Libeone sacīja. — Ej vien izklīdināt dumpiniekus, ej, drosmīgais un tālredzīgais jaur nekli, bet es ar simts kareivjiem došos uz man norādīto vietu, un, ja kāds pamēģinās iziet caur vārtiem … ja man uzbruks … ja … tad redzēsit… tad viņi redzēs . .. viņiem klāsies slikti … lai gan.. . galu galā es esmu pilsoņu varas pārstāvis … jā … bet es vēl atceros jaunības dienu militāros panākumus… un posts nelaimīgajiem … ja …

Tā murminādams un dižodamies, viņš paspieda roku Serviliānam un kopā ar centurionu un Kapujas kareivju pulku devās uz viņam uzticēto posteni, tomēr dziļi sirdī apraudādams drūmo stāvokli, kādā bija nonācis šo desmittūkstoš dumpinieku muļķīgo iedomu dēļ, un dedzīgi ilgojās pēc seno dienu svētlaimīgā miera.

Pa to laiku gladiatori cerību un baiļu pārpilni vēl arvien stāvēja pagalmos, gaidīdami vadoņu pavēles, kamēr viņu vadoņi, apbruņojušies ar lāpām, gatavojās uzbrukt un par katru cenu ieņemt Hērakla skolas ieroču noliktavu, kuras durvis aizsargāja piecdesmit leģionāri un vergi, cieši apņēmušies cīnīties ar dumpiniekiem uz dzīvību un nāvi.

Bet tajā brīdī, kad Spartaks, Oknomajs un viņu biedri gribēja ielauzties gaitenī, kas veda uz ieroču noliktavu, nakts klusumu iztraucēja taures signāls; tas skumji ieskanējās pagalmos, kur bija sapulcējušies nabaga gladiatori.

—     Klusu!… — Spartaks iesaucās, pacēla labo roku ar lāpu, lai aizturētu biedrus, un uzmanīgi ieklausījās.

Patiesi — pēc taures signāla atskanēja ziņotāja balss. Viņš Romas senāta vārdā pavēlēja nemierniekiem izklīst un atgriezties cellēs, brīdinot, ka nepaklausības gadījumā pēc otrā signāla republikas karaspēks izklīdinās dumpiniekus ar varu.

Ziņotāja brīdinājumam sekoja ilga un varena rūkoņa; pēc tam šis sauciens, kā atbalss tuvējos kalnos, drūmi atskanēja no citu ziņotāju mutēm pie ieejām visos pagalmos, kur pulcējās gladiatori.

Spartaks uz acumirkli nogrima pārdomās, viņa seja bija drūma un baismīga, skatiens vērsts uz zemi. Tad viņš pagriezās pret biedriem un diezgan skaļā balsī, tā lai visi dzirdētu, sacīja:

—     Ja mums izdosies ielauzties tuvākajā ieroču noliktavā, tad tur atrodamo zobenu pietiks, lai ieņemtu visas pārējās skolas noliktavas, lai gūtu uzvaru. Ja uzbrukums neizdosies, tad mums ir tikai viena iespēja glābt mūsu pasākumu no pilnīga sabrukuma. Abu leģionu pirmie centurioni, prīmipīli, aizies no šejienes un atgriezīsies pie mūsu biedriem; ja pēc ceturtdaļstundas prīmipīli nedzirdēs atskanam brīvības himnu, tad viņi pavēlēs visiem gladiatoriem klusu izklīst un atgriezties savās cellēs: tā būs zīme, ka mums nav izdevies iegūt ieročus. Tad mēs izgāzīsim vai sadedzināsim mazos vārtiņus pavisam netālu no Hērakla vārtiem, ielavīsimies Ganimeda krodziņā, tur apbruņosimies ar to, kas pagadīsies pie rokas, pārvarēsim visus šķēršļus — un dzīvi palikušie — simts, sešdesmit vai trīsdesmit vīru — dosimies ierīkot nometni Vezuva kalnā, kur pacelsim sacelšanās karogu. Uz turieni tad arī steigsies pa visīsākajiem ceļiem apbruņoti vai neapbruņoti, pulciņos vai pa vienam visi mūsu brāļi. No turienes sāksies apspiesto karš pret apspiedējiem.

Spartaks uz mirkli^apklusa, bet, redzēdams, ka abi prīmipīli vilcinās atstāt vietu, kurai šobrīd draudēja vislielākās briesmas, piebilda:

—    Armodij, Kluviān! Augstākās virspavēlniecības vārdā pavēlu jums iet!

Abi jaunekļi nolieca galvu un negribīgi attālinājās katrs uz savu pusi.

Tad Spartaks, pagriezies pret biedriem, sacīja:

—    Bet tagad … uz priekšu!

Kopā ar Oknomaju viņš pirmais ieskrēja gaitenī, kur atradās ieroču noliktava, un zibenīgi metās virsū leģionāriem, kuru vadonis, kara veterāns ar vienu roku un vienu aci, jau gaidīja uzbrukumu un iekliedzās:

—    Uz priekšu!… Uz priekšu! … Pretīgie gladiatori… uz priek …

Taču viņš nevarēja nobeigt, jo Spartaks, izslējies visā garumā, ar resnu un garu degošu lāpu apbruņotu roku deva viņam triecienu pa muti.

Vecais leģionārs iebļāvās un kāpās atpakaļ, kamēr kareivji velti pūlējās ievainot ar zobeniem Oknomaju un Spartaku, kuri ar izmisīgu niknumu vicināja šos neparastos ieročus, kas viņu rokās bija kjuvuši šausmu pilni. Gladiatori uzbruka sargiem un dzina tos prom no durvīm.

Tajā pašā laikā leģionāri tribūna Tita Serviliāna vadībā un divās vienībās iedalītie Kapujas apsardzes kareivji, kas paklausīja centurionu Popīlija un Elpīdija Solonija pavēlēm, pēc otrā taures signāla vienlaicīgi iebruka trijos pagalmos un sāka sviest savus metamos šķēpus uz neapbruņotajiem gladiatoriem.

Tas bija šausmu pilns brīdis. Gladiatoru rindas izjuka zem biezā metamo šķēpu lietus; šķēpi krita uz neapbruņotu cilvēku masām un nekrita velti, bet nesa ievainojumus un nāvi. Gladiatori kliegdami, rēkdami, lādēdamies un vaimanādami atkāpās uz daudzajām pagalma izejām un gandrīz vienā balsī kliedza:

— Ieročus! … Ieročus! … Ieročus! …

Taču metamo šķēpu lietus nemitējās — un gladiatoru atkāpšanās drīz vien pārvērtās juceklīgā un paniskā bēgšanā. Visi traucās un spiedās uz izeju, drūzmējās gaiteņos, bēga uz cellēm, krita, cīnījās pēc elpas, mīdīja kājām cits citu, un visā milzīgajā Lentula skolā atskanēja lamas, mežonīgi kliedzieni, lūgšanas, mirstošo un ievainoto vaidi.

Gladiatoru apkaušana pirmajos tJrijos pagalmos un viņu bēgšana radīja sajukumu un izmisumu citos pagalmos sapulcētajās kohortās. Gladiatoru rindas vienā mirklī kļuva retas, izira un drīz vien pavisam izjuka. Ja šiem cilvēkiem būtu ieroči, viņi mācētu cīnīties, krist līdz pēdējam vīram vai pilnīgi uzvarēt pat divus romiešu leģionus. Bet tagad neapbruņotus viņus vienkārši izkāva, un viņi no tā nevarēja izvairīties; tāpēc viņi negribēja vairs palikt kopā kaut ceturtdaļstundu un katrs domāja tikai par savas dzīvības glābšanu.

Pa to laiku Spartaks un Oknomajs plecu pie pleca ar diviem citiem biedriem uzbruka leģionāriem kā izsalkuši tīģeri; šaurajā gaitenī nevarēja cīnīties vairāk par četriem rindā, taču dažās minūtēs viņiem izdevās aizdzīt leģionārus no durvīm; enerģiski uzbrūkot, gladiatori pavisam drīz atspieda ienaidnieku atrijā, kur maz pamazām salasījās vairāk nekā simts gladiatoru ar lāpām.

Vienā mirklī tie daļu leģionāru nogāza zemē, atbruņoja un nogalināja, citi ar stipri apdegušām sejām un akli metās bēgt, kamēr pārējie gladiatori iespiedās gaitenī, sakrāva lāpas pie ieroču noliktavas durvīm un pūlējās tās sadedzināt, lai atbrīvotu ieeju.

Bēgdami no Spartaka sīvā uzbrukuma, leģionāri, skaļi vaidēdami un vaimanādami, kā bez prāta šaudījās šurpu turpu: viena daļa no tiem sadūrās ar vajāto gladiatoru bariem, un gladiatori tos nogāza zemē, mīdīja kājām, žņaudza, citi nokļuva Serviliāna, Popīlija un Solonija kohortās, kas pēc pavēles ciešās rindās lēnām sekoja bēgošajiem gladiatoriem.

Tādā kārtā tribūns un centurioni uzzināja par draudošajām briesmām, kas varēja izraut no rokām tik viegli iegūto uzvaru. Tāpēc Popīlijs aizsteidzās uz Hērakla skolu un metās gaitenī, kur ieroču zāles durvis jau sāka degt, un, redzēdams, ka nav iespējams ar zobeniem cīnīties pret lāpām, ar kurām gladiatori uzbruka leģionāriem, pavēlēja savu kohortu pēdējām rindām tūlīt sviest metamos šķēpus uz ienaidnieku. Tādi ieroči arī šeit drīz vien pilnīgi uzvarēja dumpinieku drošsirdību. Spartaka cīnītāji atkāpās, bet, tā kā šajā vienībā bija paši spēcīgākie un drosmīgākie gladiatori, tad viņi atkāpās kaujas kārtībā: meta lāpas uz romiešiem, izrāva šķēpus no ievainoto un mirstošo biedru miesām, paņemdami ieročus sev līdzi; nonākuši gaiteņa galā pie atrija, gladiatori, cīnīdamies ar metamajiem šķēpiem kā ar zobeniem, sīvi pretojās leģionāriem pie gaiteņa durvīm.

Pa to laiku, izkļuvis kopā ar Oknomaju un simts cīņu biedriem no atrija pagalmā, Spartaks redzēja, ka gladiatori nekārtībā bēg, un no viņu kliedzieniem, vaimanām un izmisuma pilnajiem saucieniem noprata, ka še pagalmos viss zaudēts un atliek tikai viens glābšanās ceļš: izlauzties no skolas un aizbēgt uz Vezuvu.

Atgriezies atrijā, Spartaks nokliedzās pērkona balsī, ko varēja sadzirdēt visā lielajā kaujas troksnī:

—    Lai tie, kam ir zobeni, paliek šeit un pēc iespējas ilgāk aizsargā izeju no leģionāriem!

Nedaudzie gladiatori, kuri bija ieguvuši zobenus un pīķus no ieroču noliktavas sargiem, sastājās ciešās rindās pie gaiteņa durvīm, tās velti pūlējās ieņemt Popīlijs, kurš, ievainots galvā un labajā rokā, varonīgi cīnījās pirmajā rindā.

—    Sekojiet man! — augstu vēcinādams lāpu, Spartaks uzsauca pārējiem gladiatoriem.

Tad kopā ar Oknomaju ātriem soļiem virzījās uz mūra sienu, kas iežogoja skolu, tieši uz to vietu, kur atradās jau daudzus gadus noslēgtie un aiznaglotie šaurie, zemie vārtiņi. Tikai caur tiem gladiatoriem vēl bija iespējams izglābties.

Taču, lai vārtus sadedzinātu, vajadzēja vismaz pusstundu, bet uzvarētāji tad piesteigtos no visām pusēm un neatļautu gladiatoriem izmantot šo laiku; turklāt gladiatoriem nebija ne cirvju, ne āmuru, lai izlauztu vārtiņus. Ko darīt? Ka visdrīzāk atdarīt vienīgo izeju?

Kamēr ikviens no viņiem satraukts, no bailēm trīcēdams, lauzīja galvu, kā izkļūt no apžogojuma, milzenis Oknomajs ieraudzīja nelielu marmora kolonnu netālu zemē guļam un uzsauca biedriem:

—    Pats stiprākais lai iznāk uz priekšu!

Tūlīt septiņi vai astoņi paši lielākie un spēcīgākie gladiatori iznāca no bara un nostājās Oknomaja priekšā; tas aši aplūkoja viņus ar lietpratēja skatienu, noliecās pār kolonnu, pabāza rokas zem kolonnas viena gala un sacīja kādam druknam liela auguma samnitam, gandrīz tādam pašam milzenim kā viņš pats:

—    Nu, tad parādi mums savu spēku, paņem kolonnu aiz otra gala!

Visi saprata Oknomaja nodomu un atbrīvoja ceļu uz vārtiņiem, bet ģermānis un samnits bez sevišķām pūlēm pacēla kolonnu un atnesa pie vārtiem; te viņi apstājās un, mazliet iešūpojuši milzīgo akmens bluķi, ar visu spēku trieca to pret vārtiņiem, kas nokrakšķēja zem varenā sitiena.

Gladiatori divas reizes atkārtoja šo vēzienu, un ar trešo reizi vārtiņi sašķīda gabalu gabalos un izgāzās; tad gladiatori nodzēsa un aizmeta prom lāpas un klusēdami izgāja pa vārtiņiem aiz Spartaka, kas pa šaurajām un tumšajām pilsētas ieliņām devās uz Ganimeda krodziņu.

Krodziņš atradās vistuvāk Lentula skolai, un to visbiežāk apmeklēja gladiatori, jo tā saimnieks bija rudiārijs un Spartakam tuvs draugs. Viņš arī bija sazvērestības līdzdalībnieks un visiem spēkiem centās palīdzēt Apspiesto savienībai.

Šis krodziņš, virs kura durvīm karājās atbaidoša izkārtne ar pārlieku neglītu Ganimedu, kas lēja sarecējušām asinīm līdzīgu sarkanu nektāru tikpat pretīga Jupitera kausā, atradās loka šāviena attālumā no tiem vārtiem, pie kuriem stāvēja sardzē leģionāri un Kapujas apsardzes vienības tuklā un miermīlīgā prefekta Metija Libeones vadībā.

Spartaks un divi simti gladiatoru cits aiz cita dziļā klusumā un ļoti piesardzīgi virzījās uz priekšu, tad pēc pusbalsī dotās, pavēles pirmajai rindai visi apstājās.

Trāķietis, ģermānis un vēl septiņi vai astoņi vīri iegāja krodziņā. Krodziņa saimnieks — rudiārijs neizsakāmi uztraucās par cīņas iznākumu, jo bija izdzirdis troksni un kliedzienus skolas pusē, viņš norūpējies steidzās gladiatoriem pretī un sāka iztaujāt:

—    Nu? … Kādas vēstis?… Kā rit kauja?

Bet Spartaks pārtrauca izvaicāšanu un sacīja:

—    Vibīnij, dod mums visus ieročus, kādi vien tev ir! Dod mums rīkus, kas izmisušu laužu rokās spēj pārvērsties par bīstamiem ieročiem!

To teicis, Spartaks pieskrēja pie pavarda un paķēra milzu iesmu, kamēr Oknomajs satvēra cirvi, kas karājās pie sienas. Spartaks vēl sagrāba klēpī pīķus, nažus un izkaptis un izsteidzās no krodziņa, lai izdalītu iegūtos ieročus biedriem. Viņa piemēram sekoja citi; tie pārmeklēja krodziņu, un drīz vien visi bija apbruņoti; gladiatori paņēma līdzi arī pieslienamās kāpnītes un dažas virves.

Ar šādu apbruņojumu viņi devās prom, Spartaks gāja pirmais, aiz viņa klusēdami sekoja visi pārējie uz to pusi, kur romiešu kareivji stāvēja sardzē. Gladiatori piegāja tiem tuvu klāt un, pirms vēl leģionāri paspēja izziņot trauksmi, ar mežonīgu niknumu metās virsū, zibenīgiem un neparasti spēcīgiem sitieniem gāzdami romiešus no kājām, ievainodami un nogalinādami.

Kauja ilga tikai dažas minūtes; gladiatori izmisuma pilnā uzbrukumā ātri sakāva nelielo leģionāru pulciņu un Kapujas apsardzes kareivjus.

Jaunais centurions Kvints Volūzijs centās uzmundrināt kareivjus kaujai un pats varonīgi cīnījās, dažu drošsirdīgo atbalstīts.

—    Uz priekšu, kapujieši… Jupitera vārdā — drošāk! … Metij… drosmīgais Metij!… Iedvesmo kareivjus cīņai!

Bet Metijs Libeone pēc gladiatoru pēkšņā uzbrukuma pārliecīgā panikā bija aizsteidzies savas nelielās nodaļas astē un, padzirdējis, ka viņu tik neatlaidīgi aicina izpildīt pienākumu, sāka kliegt kaut ko nesaprotamu:

—    Protams… bez šaubām… Kapujieši, drošāk!… Uz priekšu! Drosmīgie kapujieši… es jūs vadīšu … jūs cīnīsities! Nebaidieties… tas nav nekas… Cērtiet!.., Nokaujiet!…

Taču pie katra vārda viņš soli pa solim kāpās atpakaļ.

Drosmīgais Kvints Volūzijs krita, Spartaka tēmētais iesms ar spēcīgu cirtienu viņam izdūrās cauri, gladiatori lauzās uz priekšu: viņi sita, cirta, dūra, aiztraukdamies garām nelaimīgajam prefektam, kas, sarāvies pavisam maziņš un nokritis ceļos, drebošā, no elsām aiztrūkstošā balsī lūdzās:

—    Es esmu miermīlīgs cilvēks! … Neesmu darījis … nekā ļauna … žēlastību … žēlastību … ak, drošsirdīgie! … Piedodiet! …

Viņš nevarēja pabeigt savu lūgšanu, jo Oknomajs tajā mirklī viņam tik spēcīgi iespēra pa krūtīm, ka nabaga prefekts aizkūleņoja trīs četrus soļus tālāk un palika bez samaņas guļam.

Kad gladiatori bija noskrējuši apmēram trīs simti soļu, Spartaks apstājās un aizelsies sacīja Oknomajam:

—    Pusei no mūsējiem jāpaliek šeit un kaut pusstundu jāpretojas vajātājiem, lai otra puse paspētu pārkļūt pāri pilsētas mūrim.

—    Es palieku, — Oknomajs noteica.

—    Nē, tu vedīsi viņus uz Vezuvu, bet es palikšu šeit…

—    Tas nekad nenotiks! Ja es mirstu, tu cīņu turpināsi, bet, ja tu mirsti, viss pagalam.

—    Bēdz, bēdz tu, Spartak! — iesaucās astoņi vai desmit gladiatori reizē. — Mēs paliksim šeit kopā ar Oknomaju!

Spartaka acīs iemirdzējās asaras, tik ļoti viņu aizkustināja šī cēlā pašaizliedzības un brāļu mīlestības sacensība; paspiedis ģermāņa roku, viņš sacīja:

—   Palieciet sveiki!… Gaidu jūs Vezuvā!

Spartaks un daļa gladiatoru, kuriem pēc Oknomaja rīkojuma vēl pievienojās kāpņu nesēji, pazuda šaurajās, līkumotajās ieliņās, kas aizlocījās uz pilsētas mūra pusi, kamēr Oknomajs, gatavodamies uz ilgu un sīvu pretošanos romiešu kohortām, kuras ja>u tuvojās, pavēlēja daļai palikušo kareivju ielavīties tuvējos namos un iz-* mest pa logiem solus, gultas un citas mēbeles, lai ar tām aizbarikadētu ielu.

VIENPADSMITĀ NODAĻA NO KAPUJAS UZ VEZUVU

Divas stundas pēc iepriekšējā nodaļā aprakstītajiem notikumiem, precīzāk — ap pusnakti, neliels pulciņš gladiatoru, bēgļi no Lentula skolas, pēc ātra gājiena apstājās netālu no Gneja Kornēlija Dolabellas vasarnīcas, kas atradās gleznainā uzkalniņā starp Atellas un Kūmas ceļiem, apmēram astoņas jūdzes no Kapujas.

Kamēr Oknomajs, nostiprinājies aiz barikādēm, ar ko bija nosprostojis ielu, pretojās romiešu leģionāriem, Spartaks ar saviem vīriem, izmantodams trīs ar virvēm kopā sasietās pieslienamās kāpnes, tumsas aizsegā uzrāpās uz mūra, pēc tam ar lielām pūlēm un risku uzvilka kāpnes augšā, pieslēja pie mūra ārējās sienas un laimīgi nokāpa lejā. Tad gladiatori atkal atraisīja kāpnes, salika citu uz citas un pārmeta pāri dziļajam grāvim, kurš bija pilns ar dubļainu ūdeni un kuram citādi viņi nespētu tikt pāri. Iemetuši kāpnes grāvī, viņi ātrā solī devās taisni pāri klajam laukam starp Atellas un Kūmas ceļiem.

Kad gladiatori nonāca pie Dolabellas vasarnīcas dzelzs režģa, Spartaks vairākas reizes piezvanīja; zvana skaņa uzmodināja suņus, un pēc tam pamodās arī vārtsargs — vecs tesaliešu vergs, kas jau bija iesnaudies; gluži samiegojies viņš pienāca pie vārtiem, ar kreiso roku piesegdams vara eļļas lampiņu, ko turēja labajā, un grieķu valodā purpināja:

—     Lai Jupiters sasper tādu negaidītu viesi! Kas tas ir par nekauņu, kurš laužas iekšā pēc pusnakts?… Rīt bez žēlastības paziņošu pārvaldniekam.

Tā runādams, večuks pienāca pie pašiem vārtiem, bet aiz viņa, zobus atņirguši un nikni riedami, skrēja divi molosu suņi.

—     Lai Olimpa Jupiters tev ir labvēlīgs, un lai Pēgasa Apollons tev vienmēr stāv klāt, — Spartaks atbildēja arī grieķiski. — Mēs esam grieķu gladiatori — vergi, tādi paši nelaimīgie kā tu. Bēgam no Kapujas. Atver, neliec mums lietot varu, jo tad tev klāsies ļauni!

Viegli iedomāties, kā pārbijās vecais tesalietis, ieraudzīdams šo novājējušo, izvārgušo un neparasti apbruņoto vīru manipulu.

Vārtsargs galīgi apjuka un palika stāvam ar vaļēju muti, augšup vērstu skatienu un paceltu lukturi, drīzāk atgādinādams statuju nekā dzīvu cilvēku. Pēc īsa klusuma, ko pārtrauca vienīgi molosu suņu rejas, Spartaks izrāva veco no sastinguma, uzkliegdama savā varenajā balsī:

—    Zvēru pie Osas un Pēli ja kalnu mūžsenajām birzīm, vai tu beidzot atvērsi mums ar labu un apklusināsi savus apnicīgos suņus vai arī gribi mūs piespiest ķerties pie cirvjiem?…

Sie vārdi vairs neļāva vilcināties; vārtsargs atvilka aizbīdņus un vēra vaļā vārtus, apsaukdams suņus:

—    Apklusti, Pirr!… Klusu, Alkid!… Lai dievi jums palīdz… drošsirdīgie puiši!… Tūliņ atvēršu… Klusu, nolādētie!… Iekārtojieties, kā jums ērtāk!… Tūlīt pasaukšu pārvaldnieku… viņš arī ir grieķis… cienījams cilvēks!… Šeit jūs atradīsiet, ar ko iestiprināties.

Tiklīdz gladiatori sanāca vasarnīcas galvenajā alejā, Spartaks lika noslēgt vārtus un atstāja pie tiem sardzē piecus no saviem vīriem, pēc tam ar pārējiem nedaudz minūtēs sasniedza lielo laukumu, kas bija apstādīts ar dažādiem kokiem, smaržīgu rožu, kadiķu un miršu špa- lerām un sniedzās līdz pat patricieša Gneja Kornēlija Dolabellas (kurš jau bija kļuvis par konsulu) vasarnīcai.

Tur Spartaks ātri apskatīja savus ciņu biedrus un redzēja, ka to ir pavisam septiņdesmit astoņi, viņu pašu ieskaitot.

Noliecis galvu, trāķietis uz brīdi iegrima domās, tad nopūtās, atkal izslējās un sacīja jaunajam gailam, kas godbijīgi un klusu stāvēja viņam blakus. Tas bija gara auguma, bet stipri kalsens, baltu jo baltu ādu, rudiem matiem un gaiši zilām acīm, kurās mirdzēja drosme un enerģija.

—    Ek!… Bortoridž!… Ja laime pavadīs mūsu drdš- sirdību, tad mūsu septiņdesmit astoņu bēgļu lielais pulciņš spēs uzsākt varenu karu un liks pamatu dižam pasākumam! …

Un tūlīt piebilda:

—     Vēsture diemžēl cildenus pasākumus vērtē pēc to sekām… BetS… Kas zina, vai šiem septiņdesmit astoņiem vēstures -lappusēs nav atstāta vieta blakus trim simtiem Termopilas aizstāvju?… Kas to lai zina!…

Atguvies no pārdomām, Spartaks tūlīt pavēlēja nostādīt sargus pie visām izejām un ataicināja Dolabellas pārvaldnieku; tas bija grieķis no Epīras novada, vārdā Peodofīls. Spartaks to nomierināja, teikdams, ka viņi no vasarnīcas paņems tikai pārtiku, dažas nepieciešamas lietas un visus ieročus, kas vien šeit atrodami. Ne viņš, ne viņa biedri nedarīs nekā ļauna villas īpašniekam, ne- izlaupīs ne vasarnīcu, ne citas ēkas. Spartaks uzaicināja pārvaldnieku labprātīgi apgādāt viņa kareivjus ar visu nepieciešamo, lai izvairītos no vardarbības un slepkavībām.

Tādā kārtā pavisam drīz gladiatori dabūja ēdienu un vīnu, ar ko iestiprināties, un pēc Spartaka pavēles saņēma arī pārtikas krājumus trim dienām. Viņš pats ēda maz un dzēra vēl mazāk, lai gan jau daudzas dienas ne- pazina_ atpūtu un vairāk nekā trīsdesmit stundu nebija neko ēdis. Negaidīti un par lielu iepriecinājumu Spartaks romiešu patricieša namā starp deviņdesmit vergiem, kas te veica dažādus lauku un mājas darbus, sastapa grieķu ārstu, arī vergu, vārdā Dionīsiju Eidneju, kura vienīgais pienākums bija ārstēt slimos vergus un pašu villas īpašnieku, kad tas uzturējās vasarnīcā.

Dziednieks ļoti rūpīgi apskatīja rudiārija roku, ievilka izmežģīto plecu, iešinoja un uzmanīgi apsaitēja ar īpašu saiti, tad ar citu saiti pakāra roku kaklā un ieteica Spartakam kaut mazliet stiprināt savus spēkus, izgulēties un atpūsties, lai nesaslimtu vēl daudz nopietnāk, jo trāķieti no pēdējo septiņu astoņu vētraino un nemierpilno dienu pārpūles, mokām un uztraukumiem jau mocīja diezgan stiprs drudzis.

Nodevis Bortoridžam vissīkākos un noteiktākos rīkojumus, Spartaks iegūlās ērtā gultā un cieši aizmiga. Viņš nogulēja līdz pat nākamā rīta vēlai stundai, lai gan bija pavēlējis gailam sevi modināt rītausmā; bet galls, paklausīdams ārsta Dionīsija Eidneja padomam, ļāva rudiārijam gulēt tik ilgi, kamēr viņš pats atmodās.

Kad Spartaks piecēlās atspirdzis, atguvis jaunus spēkus un līdz ar tiem arī daudz lielāku pārliecību un cerību, saule jau trīs stundas apspīdēja brīnišķīgo vasarnīcu un apkārtējos uzkalnus. Vienā pusē stiepās mežiem apaugušie stāvie Apenīni, otrā pusē skatienu priecēja daudzie pilsētas nami un villas līdz pašai jūrai.

Tikko Spartaks piecēlās, viņš sapulcināja visus Dola- bellas vergus laukumā vasarnīcas priekšā un kopā ar mājas pārvaldnieku, un cietuma uzraugu devās uz cietumu. Cietumi bija ierīkoti ikvienā romiešu villā un lauku mājā, un tajos turēja ķēdēs iekaltus vergus, kuriem vajadzēja strādāt ar važās ieslēgtām rokām un kājām. Spartaks atbrīvoja vairāk nekā divdesmit nelaimīgo, un tie piepulcējās pārējiem laukumā. Tad viņš dedzīgos, visiem saprotamos vārdos paskaidroja vergu baram, kas galvenokārt sastāvēja no grieķiem, halkēdo- niešiem un illiriešiem, kāpēc viņš ar saviem nelaimes brāļiem izbēdzis no Kapujas, pastāstīja par lielo pasākumu, pie kā viņš ķēries un kam nolēmis veltīt visu dzīvi. Spartaks ar spilgtām krāsām attēloja savu kvēlo nodomu — atkarot no apspiedējiem-tirāniem apspiesto brīvību, izbeigt verdzību, atbrīvot visus cilvēkus. Tik cildeni bija mērķi karam, kam viņi gatavojās.

— Kurš no jums vēlas atgūt brīvību un grib labāk mirt ar zobenu rokā godpilnā nāvē kara laukā, nevis dzīvot nožēlojamo verga dzīvi; kurš no jums jūtas tik stiprs un drosmīgs, ka ir gatavs paciest visas grūtības un kara briesmas pret visu tautu verdzinātājiem; kurš no jums izjūt ienīsto ķēžu apkaunojumu — lai tver ieroci, kāds pagadās pie rokas, un lai seko mums!

Spartaka izjustie un skanīgie vārdi neparasti dziļi ietekmēja šo nelaimīgo, novārdzināto ļaužu prātus, kurus tomēr vēl nebija galīgi notrulinājusi verdzība; ar kvēliem saucieniem un prieka asarām vairāk nekā astoņdesmit nelaimīgo likteņa pabērnu tvēra cirvjus, izkaptis, trijzarus un deva zvērestu, kas -vienoja visus Apspiesto savienības brāļus.

Spartaks, Bortoridžs un paši drosmīgākie gladiatori jau bija apbruņojušies ar nedaudzajiem zobeniem un pīķiem, kurus atrada vasarnīcā. Trāķietis ar gudru ziņu izvietoja Dolabellas vergus starp saviem gladiatoriem, lai tie iedvestu jaunatnācējiem mundrumu un drosmi. Nostādījis ierindā savu vairāk nekā simt piecdesmit vīru lielo kohortu, Spartaks atstāja Dolabellas vasarnīcu divas stundas pirms pusdienas un pa nomaļām taciņām pāri laukiem un vīnadārziem devās Neapoles virzienā.

Pēc ātra gājiena, ko netraucēja nekādi vērā ņemami notikumi, gladiatoru pulks jau pirms tumsas tuvojās Neapolei, taču pēc Spartaka rīkojuma apstājās dažas jūdzes no pilsētās pie kāda patricieša vasarnīcas. Tur

Spartaks pavēlēja saviem biedriem sagādāt pārtikas krājumus nākamajām trim dienām un paņemt visus atrodamos ieročus, bet stingri aizliedza jebkuru vardarbību un laupīšanu.

Pēc divām stundām trāķietis no turienes aizgāja, papildinājis savu pulku vēl ar piecdesmit gladiatoriem un vergiem, kuri, sarāvuši verdzības važas, pameta patriciešu vasarnīcu cietumus un celles, lai kopā ar Spartaku uzsāktu bīstamo, bet cildeno cīņu par brīvību.

Spartaks ar prasmīga karavadoņa izveicību un tālre- dzību turpināja ceju visu nakti, vezdams savu pulku pa līkumainiem ceļiem, kas aizlocījās pāri laukiem un smaržīgiem, gleznainiem pakalniem, kuri pacēlās starp Neapoli un Atellu. Trāķietis apstājās pie ikvienas vasarnīcas vai nomaļākas pils, kas pagadījās ceļā, bet vienīgi uz tik ilgu laiku, cik bija nepieciešams, lai sagādātu ieročus un sapulcinātu jaunus vergus uz sacelšanos. Rītausmā viņš sasniedza Vezuva pakāji un iznāca uz ceļa, kas veda pa kalna nogāzi no Pompejas uz vasarnīcām, uz patriciešu izpriecu vietām; tās bija izkaisītas pa visu saulēs apspīdēto kalna nogāzi, tālāk pletās meži un pacēlās kraujas klintis, kas padarīja apvidu bargu un mežonīgu.

Spartaks apstājās apmēram pāris jūdžu no Pompejas un ieņēma dažus dārzus, kas atradās gar pašu ceļu; tur, aiz smaržīgajām akāciju, miršu un rozmarīna krūmu rindām, viņš paslēpa savus karotājus, kuru skaits divdesmit četrās stundās jau bija sasniedzis trīs simtus, un pavēlēja šeit klusu sagaidīt saules lēktu.

Drīz vien visaugstākajā kalna virsotnē, kura nakts tumsā ar savu smaili it kā skāra zilo debess velvi un gandrīz izzuda tajā, parādījās daži iepelēki un bālgani mākonīši; tie pamazām kļuva arvien gaišāki un atgādināja vieglus jo vieglus dūmu mutuļus, ugunsgrēka vēstnešus, it kā tas pēkšņi būtu izcēlies aiz tuvējiem Ape- nīniem un otrpus Vezuva.

Baltie mākonīši kļuva sārti, tad purpursarkani un drīz vien ietinās smalkos, mirdzošos zelta plīvuros; spilgti saules stari applūdināja kalnu, kas līdz šim izskatījās vienīgi pēc melnas, milzīgas, draudīgas granīta bluķu masas, iezīmēja tā majestātiskos apveidus, skaidrāk izceļot tumšiem, bieziem mežiem klātās kalnu kores, drūmās gravas ar pelnu pelēkas sacietējušas lavas slāņiem, saulainās, krāšņās nogāzes, kas stiepās vairāku jūdžu platumā apkārt kalnam un it kā izklāja lepnā milzeņa pakājē brīnišķīgu, daudzkrāsainu no ziediem un zaļumiem austu paklāju.

Tajos laikos Vezuvam bija pavisam citāds ārējais apveids nekā tagad, tas nebija šodienas rēcošais briesmonis, no kura jābaidās. Vulkāna izvirdumi bija notikuši tik sen, ka atmiņas par tiem bija tik tikko saglabājušās līdz tam laikam, kad sākās mūsu stāsts. Par vulkāna izvirdumiem liecināja vienīgi lavas slāņi jūdzēm tālu ap kalnu, šeit oski bija uzcēluši Stabijas, Herkulānas un Pompejas pilsētas.

Taču kopš neatminamiem laikiem vulkāna krāteros mutuļojošā uguns nebija iztraucējusi pasakaini skaisto nogāžu svētlaimi, kur zem safīrzilajām debesīm vismaigākajā klimatā dzīvoja apskaužami laimīgas tautas, elpoja vistīrāko tūkstoš smaržām piesātināto gaisu un laiku pa laikam ļāvās patīkami vēsajiem, zilajiem Ti- rēnu jūras viļņiem; dzejnieki dēvēja šīs tautiņas par Elisija lauka priekšvārtes iemītniekiem, jo nevienā citā vietā- uz zemeslodes viņi nevarētu atrast pilnīgāku skaistumu, pat savā brīvajā fantāzijas lidojumā viņi nespētu iedomāties brīnišķīgāku un valdzinošāku Elisija lauka pievārti.

Kampānijas iedzīvotāju laimi traucēja vienīgi apakšzemes dunoņa un zemestrīces, kas laiku pa laikam biedēja kampāniešus, bet šie grūdieni bija tik bieži un tomēr tik nekaitīgi, ka ļaudis jau bija pieraduši pie tiem un vairs neievēroja tos. Tāpēc visa Vezuva kalna lejas daļa bija neizsakāmi bagāta ar augļu un vīnadārziem, olīvu birzīm, villām, pilīm un atgādināja vienu vienīgu milzu dārzu, vienu vienīgu milzu pilsētu.

Vezuvs un viss Bajas jeb Neapoles līcis, lecošās saules spožo staru apspīdēts, tajā rītā izskatījās tik brīnišķīgs, varens un iespaidīgs, ka no gladiatoru un viņu vadoņa krūtīm izlauzās apbrīna saucieni. Pēc tam visi mēmā klusumā kā apstulbuši ļāvās burvīgā skata apcerei. Netālu varēja saskatīt it kā viļņu varā atstāto bagāto un krāšņo Pompeju, kuras sagrautie aizsargvaļņi atgādināja, ka tās iedzīvotāji pirms astoņpadsmit gadiem bija piedalījušies pilsoņu karā pret romiešiem. Aiz sevišķas žēlastības Sulla bija licis sagraut vienīgi pilsētas mūrus. Bet netālu no Pompejas atradās izpostītā un nodedzinātā Stabija, kur no drupām tik tikko sāka pacelties viens otrs nams; postījumi liecināja par Sullas nežēlīgo rīcību pret pilsētiņas iedzīvotājiem.

Lai cik brīnišķīgs arī nebūtu saullēkta radītais skats, kas turēja gūstā ikviena — arī Spartaka dvēseli, trāķietis tomēr ātri atbrīvojās no šī skata burvības un, acis pievēris, cieši raudzījās uz kalngalu, pūlēdamies saskatīt, vai ar lavas gabaliem bruģētais ceļš, uz kura viņš ar biedriem atradās, ved augšup un sasniedz pašu kalna virsotni. Bet necaurejamie meži, kas pret kalna galotni kļuva arvien biezāki, neļāva Spartakam saredzēt ceļa galu. Brīdi padomājis, viņš nolēma sūtīt Bortoridžu ar trīsdesmit visveiklākajiem vīriem izlūkot ceļu, bet pats ar pulka lielāko daļu iegriezties tuvējās vasarnīcās un pilīs, lai sagādātu ieročus un atbrīvotu vergus. Septiņdesmit vīru lielais gladiatoru manipuls palika vecajā vietā, paslēpies aiz dzīvžogiem gar ceļa uzbērumu; šeit Bortoridžam pēc sava izlūkgājiena un Spartakam pēc saviem sirojumiem vajadzēja atkal sastapties vēl pirms pusdienas.

Viss tika izdarīts, kā Spartaks pavēlēja. Bortoridžs atgriezās pēc trim stundām; Spartaks, dabūjis jaunus ieročus un palielinājis savu pulku ar apmēram divi simti tuvējās villās atbrīvotajiem vergiem un gladiatoriem, viņu jau gaidīja. No šiem pieci simti vīriem rudiārijs izveidoja vienu kohortu un piecus manipulus. Vienā no tiem ietilpa astoņdesmit visjaunākie un visdrošsirdīgākie gladiatori, kurus bija iespējams apbruņot ar pīķiem un metamajiem šķēpiem, un tos pēc romiešu kaujas ierindas parauga nosauca par hastātiern — šķēpnešiem. Viņu vadību uzticēja Bortoridžam. Pārējos četrus manipulus, pa simts vīriem katrā, Spartaks nosauca šādi: ar sirpjiem apbruņotos — par falciferiem, bet ar trijžuburiem un iesmiem apbruņotos — par re- tiārijiem; pirmo un otro manipulu viņš nosauca par trāķiešiem; tie bija apbruņoti ar zobeniem, nažiem un citiem īsasmeņu ieročiem. Ik desmit vīriem iecēla savu dekānu, bet katram manipulam — divus centurionus, jaunāko un vecāko, pie kam vecāKais bija manipula komandieris. Centurionus Spartaks izvēlējās no tiem septiņdesmit astoņiem gladiatoriem, ar kuriem kopā bija izbēdzis no Kapujas, jo pazina šo cilvēku vīrišķību, drosmi un varēja pilnīgi paļauties uz viņiem.

Bortoridžs ziņoja Spartakam, ka ceļš, uz kura viņi atradās, vēl apmēram divas jūdzes aizvijas pa brīnišķīgo kalna nogāzi, pēc tam pāriet kraujā un šaurā takā, kas cauri mežainei aizvijas uz kalna virsotni, bet augstāk stāvās, ļoti grūti pārejamās klintīs taciņa pilnīgi apraujas.

— Ak, pēc tik daudziem pārbaudījumiem augstie dievi beidzot sāk veicināt mūsu svēto lietu! — Spartaks iesaucās, priekā starodams. — Tur augšā meža biezoknī, kur ērglis vij ligzdu un zvēri atrod drošu patvērumu no cilvēku uzbrukumiem, tur mēs pacelsim savu brīvības karogu, tur pagaidām apmetīsies brīvības kareivji, kamēr viņi vēl ir niecīgā skaitā un vāji apbruņoti. Labāku vietu liktenis mums nevarēja atvēlēt… Ejam!

Kad gladiatoru kohorta sāka virzīties uz Vezuva virsotni, Spartaks pasauca pie sevis deviņus gladiatorus no Lentula skolas, iedeva viņiem bagātīgu ceļanaudu un pavēlēja tūlīt trim doties uz Romu, trim uz Ravennu un trim uz Kapuju — katram pa savu ceļu, lai paziņotu saviem nelaimes brāļiem, kuri dzīvoja šo triju pilsētu gladiatoru skolās, ka Spartaks ar pieci simti kareivjiem ierīkojis nometni Vezuvā, tāpēc lai visi steidzas turpu pa vienam, manipulos vai leģionos, kā labāk un ātrāk iespējams, lai uzsāktu cīņu par brīvību.

Sūtīdams trīs vēstnešus uz katru no minētajām pilsētām, Spartaks sprieda, ka pat visļaunākajā gadījumā, ja dažus no deviņiem ziņnešiem saņemtu ciet, tad vismaz kāds nonāks norādītajās vietās. Pieteicis gladiatoriem būt piesardzīgiem un apdomīgiem, Spartaks atvadījās. Kamēr tie devās atpakaļ uz kalna pakāji, viņš pats panāca kolonnas priekšpulku, kas ātriem soļiem virzījās uz kalna virsotni.

Drīz gladiatoru kohorta atstāja ceļu, kas vijās starp dārziem, namiņiem, vīnogu audzētavām, un iegriezās kalna mežainē; jo stāvāka kļuva taka, jo _vientuļāka bija apkārtne un dziļāks klusums, kas valdīja šajā biezoknī. Pamazām krūmāju un pundurkokus nomainīja dzeloņplūmes, akvifolijas, vīksnas, simtgadīgi ozoli un milzu papeles.

Uzsākot ceļu kalnā, gladiatori sastapa neskaitāmus kolonistus un vietējos zemniekus, kuri nesa grozos vai veda ar ēzeļiem zaļumus un augļus uz tuvējiem Pompejas, Neapoles un Herkulānas tirgiem. Pārsteigti, izbijušies viņi neuzticīgi noskatījās uz bruņoto vīru pulku, bet, virzoties dziļāk meža biezoknī, gladiatori tikai paretam uzdūrās kādam ganam, kura aitas un kazas ganījās šajos krūmājos un klinšu kraujās, lielajā klusumā laiku pa laikam atbalss skumji atkārtoja nabadzīgo ganāmpulku sēros blējienus.

Pēc divu stundu ilga nogurdinoša gājiena Spartaka kohorta sasniedza plašu laukumu uz vulkāniskās klints, pāris simtu pēdu zemāk par Vezuva visaugstāko virsotni, ko, līdzīgi milzīgam palagam, sedza ne visai dziļa mūžīgā sniega sega.

Te Spartaks nolēma apstāties, un, kamēr kareivji atpūtās, viņš pārlūkoja no viena gala līdz otram laukumu, kam vienā pusē uzvijās kraujā un klinšainā taka, pa kuru gladiatori bija uzkāpuši, bet otrā rēgojās nepieejamas, augstas, stāvas klintis, kas atdalīja laukumu no kalna virsotnes. Laukuma trešā mala bija pavērsta pret citu kalna nogāzi, stāvu un mežainu, kuras pakājē pletās . brīnišķīga ieleja ar vīnogu dārziem, olīvu birzīm un pļavām; tie bija ziedošie un plašie Nolas un Nočēras apgabali, kas sniedzās līdz pat Apenīnu kalniem, kuru virsotnes slējās pie apvāršņa. Nokāpt vai uzkāpt pa šo nogāzi bija vēl grūtāk nekā no Pompejas puses, tāpēc šī laukuma mala bija pasargāta no jebkura uzbrukuma.

Spartaka izvēlētā vieta nometnei bija droša un nepieejama arī no dienvidiem — no Salerno puses, jo laukums te izbeidzās dziļa bezdibeņa malā; bezdibeni no visām pusēm ieskāva ļoti augstas klintis, kas pārvērta to par milzu aku, pa kuras iekšējām sienām nevarēja uzrāpties pat kazas, kur nu vēl cilvēki.

Aizā pa klinšu spraugām iespiedās tikai vāja gaisma, tās dziļumā atradās ala, kas izgāja uz krāšņu un ziedošu kalna nogāzi, kura aizstiepās jūdzēm tālu.

Rūpīgi izpētījis laukumu, Spartaks jutās ļoti apmierināts, viņam likās, ka piemērotāku vietu nometnei pat grūti iedomāties, še gladiatori varēs uzkavēties, kamēr atsteigsies palīgspēki no Kapujas, Romas un Ravennas. Viņš pavēlēja vienam no trāķiešu manipuliem, kurā gladiatori bija apbruņoti ar cirvjiem un āvām, doties uz tuvējiem mežiem pēc malkas ugunskuriem, lai varētu gladiatorus aizsargāt no bargajām nakts salnām, kas tādā augstumā februāra mēnesī bija stipri vien jūtamas.

Tad viņš novietoja nelielu sardzi gandrīz nepieejamajā austrumu pusē, bet veselu pusmanipulu Pompejas pusē, no kuras viņi bija nokļuvuši kalnā; kopš tā laika šo laukumu vēl ilgi dēvēja par gladiatoru nometni.

Metoties krēslai, atgriezās pēc malkas aizsūtītie kareivji, viņi atnesa ne vien pietiekami daudz kurināmā ugunskuriem, bet arī lielu daudzumu zaru, no kuriem uzcelt, cik akmeņainā zeme to pieļautu, teltis un patvertnes. Ar resniem koku stumbriem un milzīgiem klinšu bluķiem gladiatori Spartaka vadībā aizsprostoja taciņu, pa kuru viņi bija šeit nokļuvuši, un viņpus aizsprosta izraka platu grāvi; zemi sameta uz stumbriem un bluķiem, tā pāris stundās izveidojās uzbērums, kas droši aizsargāja nometni vienīgajā apdraudētajā pusē. Aiz aizsargvaļņa novietojās pusmanipuls, kas izpildīja sardzes dienestu, bet viņiem priekšā dažādos attālumos cits no cita tika nostādīti sargi tādā veidā, lai priekšējais postenis atrastos pusjūdzi no gladiatoru nometnes.

Pēdējo dienu rūpju un grūtību nogurdinātie kareivji drīz vien iemiga, un jau pirmās lāpas stundā laukumā valdīja miers un klusums. No dziestošajiem ugunskuriem uzvijās liesmas, apgaismodamas gulētājus un svina pelēkās klintis, kas kalpoja par fonu fantastiskai ainai.

Vienīgi Spartaks bija nomodā, Viņa atlētiskais augums, stalti izslējies, nekustīgs pret klintīm šajā vientulīgajā vietā un klusumā, ugunskuru liesmu apspīdēts, savādi izcēlās puskrēslā, un viņu varēja noturēt par vienu no tiem milžiem, kas pēc seniem nostāstiem uzsākuši cīņu pret Jupiteru Flegras laukos, kurus milži pārvietojuši Vezuva tuvumā, uzcēluši tur nometni un nolēmuši, sakraujot kalnus citu uz cita, iekarot debesis.

Šajā svinīgajā, visu aptverošajā klusumā, pārlicis labo roku pāri krūtīm zem kreisās, kas saitē karājās kaklā, un mazliet noliecis galvu uz jūras pusi, Spartaks cieši vēroja uguntiņu, kas dega uz viena no kuģiem, kuri stāvēja Pompejas ostā, un likās, ka viņš jau labu laiku ļoti uzmanīgi vēro mirdzošo punktu.

Bet, kamēr viņa skatiens apcerēja šo parādību, viņa prāts bija iegrimis pārdomu bezdibenī, un tās viņu aiznesa tālu, tālu prom no šīs vietas, Lidojot no domas uz domu, no atmiņas uz atmiņu, viņa dvēsele nonāca dzimtās Trāķijas kalnos; viņš atcerējās bezrūpīgos, laimīgos bērnības un jaunības gadus, kas bija aizlidojuši kā maiga vēja pūsma, un viņa seja, tik skaidra un mierīga, kavējoties šo atmiņu varā, pēkšņi sadrūma, jo prātā atainojās romiešu uzbrukumi, asiņainās kaujas, trāķiešu sakāve, iznīcinātie ganāmpulki, sagrautās mājas, tuvinieku verdzība un …

Vairāk nekā divas stundas gremdējies šajos atmiņu un domu viļņos, Spartaks pēkšņi satrūkās un sasprindzināti klausījās, pagriezis galvu uz takas pusi, kas no Pompejas ceļa veda kalnā (pa to gladiatori bija nokļuvuši šeit augšā), viņam šķita, ka no tās puses dzirdams kāds troksnis. Tomēr viss bija klusu, tikai viegla vēja pūsma paretam sakustināja koku zarus zemāko nogāžu mežainē.

Spartaks jau gribēja likties gulēt teltī, ko, neievērojot viņa stingros iebildumus, biedri bija uzcēluši no koku zariem un pārklājuši kazu un aitu ādām, kas nesen bija paņemtas pilīs un vasarnīcās, kur gladiatori bija iegriezušies. Bet, paspēris dažus soļus, viņš atkal apstājās, vēlreiz uzmanīgi ieklausījās un nomurmināja pie sevis:

—    Un tomēr!… Tur kareivji kāpj kalnā!…

Pagājies uz vakar vakarā uzceltā aizsargvaļņa pusi,

viņš klusu piebilda, it kā sarunātos ar sevi:

—   Tik ātri! Neticami!

Spartaks vēl nepaspēja aiziet līdz vietai, kur pusmanipuls gladiatoru stāvēja sardzē, kad rudiāriju sasniedza viņu neskaidrie čuksti, bet tad nakts klusumā atskanēja priekšējā posteņa skaļā un skaidrā balss.

—    Kas tur ir? — kāds draudīgā tonī iesaucās.

Un tūlīt vēl skaļāk piebilda:

—    Pie ieročiem!

Aiz uzbēruma dažas miņūtes valdīja sajukums: gladiatori tvēra ieročus un nostājās kaujas ierindā.

Tajā brīdī pie sargposteņa pienāca Spartaks ar zobenu rokā un ļoti mierīgi sacīja:

—    Mums gatavojas uzbrukt,.. bet no šīs puses neviens netiks cauri.

—    Neviens! — gladiatori visi reizē iesaucās.

—    Lai kāds no jums dodas uz nometni, izziņo trauksmi un manā vārdā lūdz ieturēt kārtību un klusumu.

Pa to laiku sargs izdzirda no nācējiem gladiatoru norunāto paroli «Izturība un uzvara», un, kamēr dekāns ar astoņiem vai desmit kareivjiem aizsteidzās paskatīties uz nācējiem, visa nometne vienā acumirklī bija kājās; dažās sekundēs bez trokšņa un apjukuma ikkatrs gladiators bija apbruņojies un ieņēmis savu vietu manipulā; kohorta sarindojās tik ātri, it kā tā sastāvētu no vecajiem Marija un Sullas leģionāriem, būdama gatava drosmīgi atsist jebkuru uzbrukumu.

Kamēr dekāns ar vajadzīgo piesardzību mēģināja izzināt, kas tuvojas nometnei, Spartaks ar pusi no apsardzes manipula klusēdams stāvēja aiz uzbēruma un vēroja taku, gribēdams saklausīt, kas nāk, kad pēkšņi izdzirda dekāna priecīgo saucienu:

—   jas ir Oknomajs!

Un tūlīt visi gladiatori, kas gāja kopā ar viņu, atkārtoja:

—    Tas ir Oknomajs!

Pēc mirkļa atskanēja ģermāņa spēcīgā balss:

—    Izturība un uzvara! Jā, biedri, tas esmu es ar deviņdesmit trim mūsējiem, kuri pa vienam vien izbēguši no Kapujas.

Viegli iedomāties, kāds prieks pārņēma Spartaka sirdi, viņus ieraugot. Viņš steidzās pāri azsargvalnim pretī Ok- nomajam, un abi gladiatori cieši apskāvās, turklāt Oknomajs centās apvaldīt savu spēku, lai nesaspiestu rudiārija izmežģīto roku.

—    Ak, mans Oknomaj! — bezgala lielā saviļņojumā trāķietis iesaucās. — Es necerēju tevi ieraudzīt tik drīz!

—    Es arī ne, — ģermānis atbildēja, ar lielajām rokām glāstīdams Spartaka gaišos matus un laiku pa laikam skūpstīdams drauga pieri.

Pēc goda pilnās un priecīgās sagaidīšanas Oknomajs izstāstīja Spartakam visu pēc kārtas. Kad viņi vairāk nekā stundu bija izmisīgi pretojušies romiešu kohortām, tās sadalījās divās daļās — viena turpināja krūti pret krūti cīnīties ar gladiatoriem, otra devās prom pa Kapujas ielām, lai uzbruktu viņiem no mugurpuses. Oknomajs noprata romiešu viltību; pametis pāri ielai uzceltās barikādes un zinādams, ka Spartakam un biedriem pietika ar stundu, lai nonāktu drošībā, viņš nolēma bēgt un pavēlēja arī saviem cīņas biedriem izklīst, naktī noslēpties, kur pagadās, bet no rīta pārģērbties citās drēbēs un pa vienam atstāt pilsētu, lai sapulcētos zem ūdensvada arkām, kur viņš tos gaidītu līdz vakaram, bet tad dotos tālāk. Oknomajs vēl pastāstīja, ka vairāk nekā divdesmit nelaimes brāļu krituši nakts kaujā pie Lentula skolas, bet no simt divdesmit gladiatoriem, kas kopā ar viņu bija cīnījušies pret romiešiem un pēc viņa pavēles izklīduši, pa vienam pie ūdensvada bija atnākuši tikai deviņdesmit trīs vīri. Tad viņi pagājušā naktī visi kopā bija izgājuši, ātrā gaitā pa nomaļiem ceļiem nokļuvuši līdz Pompejai, tur sastapuši vienu no Spartaka vēstnešiem, kurš bijis ceļā uz Kapuju, un tā bija dabūjuši visnoteiktākās ziņas par Lentula skolas bēgļu nometnes vietu.

Sestā manipula ierašanās sacēla lielas gaviles gladiatoru nometnē. Ugunskuri uzliesmoja spožāk, atnācējiem pasniedza vienkāršu cienastu: maizi, sausiņus, sieru, augļus un riekstus. Vispārējā kņadā un balsu troksnī paziņas un draugi sastapās, apskāva cits citu, skanēja priecīgi izsaucieni, jautājumi mijās ar atbildēm: «O, tu esi šeit?» — «Kā tev klājas?» — «No kurienes jūs nākat?» — «Kā jūs šeit nokļuvāt?» — «Šī vieta ir piemērota aizstāvībai …» — «Jā, mēs esam glābti!» — «Bet kā gāja Kapujā?» — «Un mūsu biedri?» — «Kur Timandrs?» — «Nabadziņš! …» — «Kritis? …» — «Jā; krita kā varonis!» — «Bet Pompēdijs?» — «Viņš ir še ar mums…» — «Ei, Pompēdij!» — «Un Lentula skola?» — «Izzudīs kā sniegs saulē.» — «Vai visi atnāks?» — «Visi!» Vārdi bira juku jukām no visām pusēm.

Satrauktās sarunās, solījumos un cerībās, ko izraisīja Spartaka biedru dvēselēs palīgspēku ierašanās, pagāja krietns laiks. Gladiatori vēl ilgi neaizmiga, un tikai uz rīta pusi duņipinieku nometnē atkal iestājās miers un klusums.

Gaismai austot, pēc Spartaka pavēles desmit vergi un gladiatori pūta ragus, stabules un fleitas, lai uzmodinātu gulētājus.

Tiklīdz gladiatori piecēlās, viņi tika nostādīti kaujas ierindā, pēc apskates Spartaks un Oknomajs deva jaunus rīkojumus, veica vajadzīgos grozījumus, uzmundrināja ikvienu kareivi un apgādāja ar iespējami labāku apbruņojumu. Pēc tam nomainīja sardzi un vienu manipulu aizsūtīja pēc pārtikas, otru — pēc malkas.

Visi. pārējie gladiatori, kas palika laukumā, sekoja Spartaka un Oknomaja priekšzīmei, paņēma cirvjus, dažādus zemkopības darbarīkus, kādu nometnē netrūka, un sāka lauzt no apkārtējām klintīm akmens gabalus, ko vajadzības gadījumā mest uz ienaidnieku vai nu ar rokām, vai ar nedaudzajām lingām, kuras varētu ātri uztaisīt ar nometnē atrodamajām auklām. Laukumā tika sakrautas lielas grēdas rūpīgi noasinātu akmeņu —t it sevišķi Pompejas pusē, no kuras visupirms varēja sagaidīt uzbrukumu.

Tā gladiatori nostrādāja visu dienu un nākamo nakti, bet trešās dienas rītausmā sargkareivji uzmodināja viņus ar saucieniem: «Pie ieročiem!» Šoreiz tās patiesi bija divas romiešu kohortās, apmēram tūkstoš vīru, kuri tribūna Tita Serviliāna vadībā rausās augšā kalnā no Pompejas puses un gatavojās uzbrukt gladiatoru nometnei.

Divas dienas pēc vētrainās nakts, kad Serviliānam izdevās aizkavēt desmittūkstoš gladiatoru sacelšanos Lentula skolā, viņš uzzināja, ka Spartaks un Oknomajs ar dažiem simtiem dumpinieku aizgājuši uz Vezuva kalna pusi, pa ceļam aplaupot visas vasarnīcas (tā nebija tiesa, taču ļaužu valodas pa paradumam sagrozīja un pārspīlēja īstenos notikumus), turklāt Spartaks atbrīvojot un aicinot uz cīņu visus vergus, kurus vien sastopot. Tāpēc tribūns aizskrēja uz Kapujas senātu, taču baiļu un šausmu pārņemtie senatori bija sapulcējušies Tifata kalna Jupitera templī; Serviliāns pavēstīja par notikušo, pastāstīja arī, ko viņš darījis, lai glābtu Kapuju un republiku, lūgdams atļauju izteikties, kādi pasākumi veicami, lai pilnīgi apspiestu sacelšanos pašā dīglī.

Dabūjis atļauju un cerēdams, ka dumpja apspiešana sagādās viņam lielu godu un paaugstinājumus, drosmīgais jauneklis pūlējās pierādīt senātam, cik bīstami kaut uz dažām dienām atstāt Spartaku un Oknomaju dzīvus, atļaut brīvi klejot pa laukiem, jo ik stundu viņiem pievienojas jauni vergi un gladiatori un briesmas kļūst arvien lielākas. Serviliāns domāja, ka nepieciešams dzīties pakaļ bēgļiem, panākt viņus, sakapāt gabalos un viņu pīķu galos uzspraustās galvas izstādīt Lentula un Batiāta skolā par biedinājumu pārējiem desmittūkstoš gladiatoriem.

Šis padoms patika Kapujas senatoriem, kuri pēc gladiatoru sacelšanās bija pārlaiduši ne vienu vien nemiera pilnu stundu, bailes aptumšoja viņu bezrūpīgās dzīves trauslo mieru, tāpēc viņi pieņēma Tita Serviliāna priekšlikumu un izdeva dekrētu, kurā par Spartaka un Oknomaja galvām tika apsolīti divi talanti un abi jau tā «zemiskie gladiatori» (bet tagad vēl zemāk kritušie, kļūdami par lielceļa laupītājiem) kopā ar viņu biedriem tika notiesāti ar piesišanu krustā; šajā dekrētā, piedraudot ar visbargāko soda mēru, gan brīviem pilsoņiem, gan vergiem tika aizliegts sniegt gladiatoriem jebkādu palīdzību.

Ar otru dekrētu Kapujas senāts uzdeva tribūnam Ti- tam Serviliānam komandēt vienu no abām Kapujas leģionāru kohortām; otrai kohortai kopā ar pilsētas aizsardzības spēkiem centuriona Popīlija vadībā vajadzēja apsargāt Lentula skolu un pilsētu. Turklāt Serviliānam tika dotas tiesības kaimiņpilsētā Atellā paņemt vēl vienu ko- hortu un ar šiem spēkiem apspiest neprātīgo sacelšanās mēģinājumu pašā dīglī.

Dekrētus aiznesa parakstīt prefektam Metijam Libeo- nem, kas vēl nebija atlabis no Oknomaja varenā spēriena; viņš bija galīgi zaudējis prātu no bailēm, un viņu jau divas dienas saistīja pie gultas stiprs drudzis, tāpēc prefekts labprāt parakstītu ne tik vien divus, bet veselus desmittūkstoš dekrētus, lai tikai viņam vairs nebūtu jāpiedzīvo tāda šausmu pilna nakts, kuras sekas vēl mocīja viņa miesu un dvēseli.

Tā Tits Serviliāns vēl šo pašu nakti devās ceļā; Atellā viņš dabūja vēl otru kohortu un tūkstoš divi simti vīru priekšgalā pa visīsāko ceļu nonāca pie Vezuva, kur pēc apkārtējo ciematu iedzīvotāju apgalvojumiem bija patvērušies gladiatori.

Nakti Serviliāns palika kalna nogāzē, bet pirms rītausmas, īsi un .dedzīgi uzrunājis savus kareivjus, viņš veda tos kalnā un saullēktā jau atradās pie gladiatoru nometnes.

Kaut gan romiešu kohortās virzījās uz priekšu piesardzīgi un bez trokšņa, tomēr pretinieka priekšējais sargpostenis tos jau pamanīja loka šāviena attālumā. Priekšējais sargpostenis, padevis trauksmes signālu, atgāja pie tuvākā sargposteņa; un tā, padodami signālu cits citam, visi sargposteņi drīz vien atkāpās aiz uzbēruma, kur atradās pusmanipuls apsardzes gladiatoru. Ar akmeņiem un lingām viņi bija gatavi sagaidīt romiešu leģionārus.

Kad vientuļajās kalna klintīs atskanēja piesmacis trauksmes signāls un atbalss to ilgi atkārtoja nepieejamajās alās, gladiatori steidzīgi stājās kaujas ierindā. Tribūns Serviliāns pirmais metās uz priekšu un pirmais izkliedza kaujas saucienu, ko pēc tam rinda pa rindai at-< kārtoja visi tūkstoš divi simti leģionāru, tā ka drīz šis kliedziens atgādināja negaisā sabangotas jūras aurus un baismīgu, mežonīgu ziloņa rēcienu — tradicionālo ro

miešu leģionu kaujas saucienu, ar kuru viņi metās uzbrukumā.

Tiklīdz Serviliāns un viņa pirmās kohortās priekšējās rindas bija redzamas no ienaidnieka aizsargvaļņa, piecdesmit gladiatoru, kas stāvēja aiz tā, apbēra romiešus ar negantu akmens krusu.

—    Uz priekšu!… Uz priekšu Jupitera Uzturētāja vārdā!… Tik drosmi! Nav ko baidīties! — kliedza tribūns, varonīgi traukdamies uz priekšu. — Vienā acumirklī mēs iekļūsim laupītāju nometnē un nokausim visus!

Jo romieši nāca tuvāk gladiatoru nometnei, jo akmens krusa kļuva arvien biezāka, spēcīgāka un postošāka, taču, neskatoties uz sasitumiem un ievainojumiem, viņi turpināja skriet un, sasnieguši aizsargvalni, laida darbā savus ieročus: bez mitas raidīja metamos šķēpus uz gladiatoriem, kurus neaizsargāja uzbērums.

.Vaimanas un kliedzieni pieauga spēkā, un sadursme vērtās arvien asiņaināka.

Pa to laiku Spartaks no klints virsotnes, uz kuras kaujas ierindā stāvēja viņa kareivji, ar Hanibāla vai Maķedonijas Aleksandra cienigu, vērīgu acu skatienu tūliņ pamanīja to rupjo kļūdu, ko pieļāvis romiešu vadonis vieglprātības un jauneklīgās pašpaļāvības dēļ, likdams saviem kareivjiem cīnīties ciešā kolinnā uz šauras takas, kur fronti nevarēja izvērst vairāk par desmit rindām, un šī gari izstieptā blīvā masa bija pakļauta akmens krusai, kurā neviens akmens nekrita velti. Spartaks šo kļūdu tūliņ izmantoja savā labā. Viņš pavēlēja savējiem pavirzīties uz priekšu, nostāties divās rindās gar visu laukuma malu tajā pusē, no kurienes sākās uzbrukums, un bez mitas no visa spēka mest akmeņus uz ienaidnieku.

—    Pēc ceturtdaļstundas tie laidīsies bēgt, mēs dzīsimies tiem pa pēdām un sakapāsim gabalu gabalos! — noteica Spartaks, stāvēdams uz aizsargvaļņa pirmajā rindā un sviezdams akmeņus uz romiešiem.

Viss notika tieši tā, kā Spartaks bija paredzējis. Lai gan varonīgais tribūns Serviliāns ar daudziem drošsirdīgiem leģionāriem bija izlauzušies uz aizsargvaļņa un ar šķēpiem cīnījās pret gladiatoriem, mēģinot pārkļūt pāri valnim, viņi sastapa sīvu pretestību. Romiešu leģionāri, kas atradās aizmugurē, nevarēja laist darbā pīķus un zobenus, bet akmens kiusa ar katru brīdi kļuva biezāka; akmeņi sadragāja viņu ķiveres un bruņukreklus, radīja zilumus, bet bieži, trāpot pa galvu, pat apdullināja un gāza gar zemi. Drīz uzbrucēju kolonna sāka šķobīties, izirt un kāpties atpakaļ, kamēr Serviliāns aizsmakušā balsī prasīja no saviem kareivjiem neiespējamo: proti, lai viņi stingri stāvētu pretim briesmīgajam akmeņu viesulim. Pirmajās rindās, kas bija vairāk pakļautas ienaidnieka «lādiņu» negaisam, izcēlās aizvien lielāks sajukums: leģionāri apgāza cits citu, mīdīja kājām un metās bēgt.

Tad gladiatori pārlēca pāri aizsargvalnim un ar pīķiem un zobeniem rokās dzinās pakaļ romiešiem, kuru rindas, skrienot lejā pa kalna slīpumu, galīgi izjuka. Garā cilvēku virtene (sākot no uzbēruma līdz romiešu kolonnas astei, kura tagad bēgot bija kļuvusi par tās priekšgalu) no tālienes izskatījās pēc milzīgas čūskas, kas aizlokās lejup pa kalna nogāzi.

īsajai kaujai, kas tik negaidīti beidzās ar romiešu sa- 1 āvi, bija tā īpatnība, ka vairak nekā divi tūkstoši karotāju, vieniem bēgot, otriem dzenoties pakaļ, nespēja cīnīties. Romieši pat gribēdami nevarēja apstāties, jo pēdējie gāzās virsū priekšpēdējiem un tie savukārt priekšējiem. Arī gladiatori nevarēja apstāties aiz tā paša iemesla. Šaurā klinšu un mežu ieslēgtā kraujā taka un kalna nogāzes s-āvums piešķīra neticamu ātrumu ļaužu straumei, un tā līdzīgi sniega lavīnai nespēja apstāties ātrāk par kalna pakāji.

Un patiesi — tikai tur, kur taciņa pārgāja platā ceļā vn kalna slīpums kļuva lēzenāks, bēgļi varēja izklīst pa t pkārtējiem laukiem un tuvējiem dārziem — līdzīgi E'rautam, kas pārplūdina kalna pakāji, un tikai tur gladiatori varēja izvērst savu fronti, vajādami leģionārus, iz liedami viņu asinis un slepkavodami.

Serviliāns apstājās pie skaistas vasaras mājiņas; sa- r.Smis visus spēkus, viņš vājā balsī aicināja kareivjus pulcēties ap viņu un varonīgi pretoties gladiatoriem, lāču tikai nedaudzi dzirdēja Serviliāna saucienu un vēl rtazāks skaits pulcējās ap viņu, lai atsistu ienaidnieka izb rukumu. Citā vietā centurions Gajs Elpīdijs Solonijs bija nostādījis kaujas ierindā piecdesmit leģionāru, kas vajātāju niknumam vērsa pretī savas drosmīgās krūtis un vēl drosmīgākos zobenus. Daudzās citās yietās kāds no optioniem vai dekāniem, kuri Marija leģionos bija uzvarējuši teitoņus un kimbrus vai Sullas vadībā grieķus

un Mitridatu; mēģināja savākt saujiņu drosminieku un pavērst kaujas iznākumu uz citu pusi. Bet viņu varonīgā ciņa bija velta, jo lielākā daļa leģionāru, panikas pārņemta, nekārtībā un sajukumā metās bēgt, ikviens domāja tikai par savu ādu.

Spartaks ar gladiatoru manipulu uzbruka Serviliānam un simts drosminiekiem. Cīņa bija sīva un asiņaina; bet, kad no Spartaka rokas krita Serviliāns un arvien lielāks gladiatoru skaits aplenca romiešus, Romas dēli drīz tika sakauti un sacirsti gabalos. Oknomajs ar vienu zobena vēzienu pilnīgi atdalīja drošsirdīgā centuriona Solonija galvu no ķermeņa un ar saviem biedriem iznīcināja nedaudzos romiešus, kas vēl cinijas kopā ar Soloniju.

Abas romiešu kohortās tika sakautas pilnīgi; pāri par četri simti leģionāru bija nogalināti, bet vairāk nekā trīs simti ievainotu un neievainotu krita gūstā; tos atbruņoja un pēc Spartaka pavēles atlaida brīvībā. Uzvarētāji zaudēja trīsdesmit vīru, ap piecdesmit bija ievainoti.

Mazliet pēc pusdienas, apkrāvušies ar laupījumu, uzvil- kuši ienaidniekam atņemtos bruņukreklus un ķiveres, apbruņojušies ar viņu pīķiem un metamajiem šķēpiem un apjozušies ar viņu zobeniem, gladiatori atgriezās Vezuva nometnē. Tie atnesa sev līdzi lielu daudzumu ieroču, lai varētu labāk apbruņot savus nelaimes brāļus, kas tagad pulkiem vien steigsies viņiem palīgā.

divpadsmitā nodaļa

PAR TO, KĀ SPARTAKS AR TĀLREDZīBU UN KARA VILTĪBĀM PALIELINA SAVU SEKOTĀJU PULKU NO SEŠIEM SIMTIEM LlDZ DESMIT TūKSTOšiEM

Satraukums bija liels, tiklīdz tuvējās pilsētas aplidoja vēsts par romiešu kohortu sakāvi, to kohortu, kas bija sūtītas vajāt no Kapujas izbēgušos gladiatorus; bet, uzzinot visos sīkumos, cik nežēlīgi dumpinieki bija izkāvuši leģionāru rindas, Kampānijas iedzīvotājus pārņēma vēl lielākas šausmas.

Nola, Nucerija, Herkulāna, Baja, Neapole, Misena, Kuma, Kapuja un citas šīs brīnumauglīgās provinces pil

sētas steidzīgi gatavojās aizstāvībai; apbruņoti iedzīvotāji dienu un nakti stāvēja sardzē pie pilsētas vārtiem un uz bastioniem. Pompeja, kuras aizsargmūri bija nojaukti, neuzdrošinājās pretoties gladiatoriem, kas ne vienreiz vien nāca uz šejieni pēc pārtikas un, iedzīvotājiem par lielu izbrīnu, izturējās nevis kā ienaidnieki vai mežoņu bars, bet kā visdisciplinētākās kaujas kohortās.

Pa to laiku pilsētu prefekti sūtīja vēstnesi pēc vēstneša pie provinces prefekta Metija Libeones un lūdza palīdzību pret augošajām briesmām. Nelaimīgais Metijs Libeone, kas vēl nebija paspējis atgūties no pārdzīvotajām šausmām, savukārt nemitīgi sūtīja vēstnešus pie Ro- ~mas senāta, lūgtin lūgdams drīzāk atsūtīt pastiprinājumu.

Romā, protams, neviens nedomāja rēķināties ar gladiatoru dumpi; vienīgi Sergijs Katilīna un Jūlijs Cēzars spēja novērtēt vergu sacelšanās nozīmi un bīstamību, jo viņi zināja tās izcelsmi, visus tās pavedienus un vērienu, pazina tās izcili drosmīgo vadoni. Izņemot viņus abus, neviens pat nedomāja par kohortām, ko gladiatori bija galīgi sakāvuši, jo vairāk tāpēc, ka kareivji, kuri bija izbēguši no šīs asinspirts, sīki jo sīki stāstīja par kauju un pamatoti uzvēla visu vainu pārāk pašpaļāvīgā tribūna Serviliāna neprasmei, un zobodamies sauca to par «mazo Varroni».

No otras puses, romiešu tautai vajadzēja karot pret daudz nopietnāku un bīstamāku ienaidnieku. Drošsirdīgais un bezgala gudrais Sertorijs, ar kura saprātu uri drosmi nespēja mēroties ne jaunā Pompeja drošsirdība, ne vecā Metellas taktika, sacēla pret Romas kundzību gandrīz visu Spāniju. Tai pašā,laikā varenais Mitridats bija atkal uzsācis ciņu pret romiešiem un jau uzvarējis Marku Aurēliju Kotu, kas tajā gadā bija konsuls reizē ar Lūciju Licīniju Lukullu.

Lai gan konsuls Lukulls vēl atradās Romā, viņš no visas sirds vēlējās ātrāk sakārtot viņa rīcībā atstātos leģionus, lai dotos karagājienā pret Mitridatu, kura uzvaras satrauca Romas pilsoņus un senātu; cīnīties pret gladiatoriem uz Kampāniju ar senāta atļauju tika aizsūtīts drosmīgais un tālredzīgais tribūns Klaudijs Glabrs, viņam piešķīra sešas kohortās ar apmēram trīstūkstoš vīriem cīņai pret šiem «laupītājiem».

Kamēr Klaudijs Glabrs Romā kārtoja viņam nodotās kohortās, lai vestu tās pret dumpiniekiem, gladiatori jau izjuta savas uzvaras labvēlīgās sekas, jo divdesmit dienās viņu skaits no sešiem simtiem karotāju cīņās pret Titu Serviliānu bija pieaudzis līdz tūkstoš divi simti labi apbruņotiem cīnītājiem, kas bija gatavi atdot dzīvību, cīnoties par brīvību.

Spartaks lieliski pazina grieķu falangas kaujas ierindu, trāķiešu pulkus, Mitridata armiju un romiešu leģionus, kuru rindās viņš pats bija cīnījies, no visas sirds apbrīnoja romiešu kaujas ierindu un bija pārliecināts, ka nav labākas un gudrākas taktikas par šīs izcilās karotājas tautas kaujas taktiku. Spartaks uzskatīja, ka latīņi guvuši savas neskaitāmās uzvaras pār mežonīgajām tautām (kuras nicina nāvi un ārkārtīgi drosmīgi rīkojas ar ieročiem) un kļuvuši gandrīz par visas pasaules valdniekiem galvenokārt ar disciplīnu, kārtību, leģionu struktūru un kareivju varonību.

Tātad, kā jau redzējām, Spartaks vienmēr bija centies un centās nodibināt gladiatoru karaspēkā tādu pašu kārtību, kāda valdīja romiešu armijās. Un, tiklīdz Spartaks pēc uzvaras pār Titu Serviliānu iegāja Pompejā, viņš pavēlēja izgatavot nozīmi pirmajam gladiatoru leģionam. Kāta galā romiešu ērgļa vietā viņš lika piestiprināt sarkanu cepuri, kādu vergu īpašnieki mēdza uzlikt galvā vergiem, kurus gatavojās atlaist brīvībā, un zem cepures piesist mazu bronzas kaķi, jo kaķis — vislielākais brīvības mīlētājs dzīvnieks — saskaņā ar mītu bija simboliski novietots Brīvības statujas pakājē. Pēc romiešu parašas Spartaks deva arī ikkatrai centūrijai savu nozīmīti: kāta galā bija iestiprinātas divas bronzā izkaltas kopā sadotas rokas virs nelielas cepures, kuras vidū kohortās un leģiona numuri. Jo, kaut gan pagaidām Spartaks varēja uzsākt cīņu tikai ar nelielu apbruņotu vīru vienību, viņš ne mazākajā mērā nešaubījās, ka viņam pievienosies visi Itālijas gladiatori un ar laiku viņš kļūs par daudzu leģionu un kohortu komandieri.

Nostiprinājies Vezuvā un tuvējās ielejās, Spartaks katru dienu daudzas stundas lika saviem pulkiem vingrināties romiešu leģionu taktikas paņēmienos: izvērst un sakļaut rindas, satikties vienā punktā, pavirzīties uz priekšu pa diagonāli, pagriezties gan uz labo, gan kreiso pusi, nostāties kolonnā un ar zināmiem atstatumiem trīs kaujas līnijās, no trešās cauri otrajai pāriet pirmajā un tā joprojām. Ar Serviliāna leģionāriem atņemtajām dažādajām taurēm Spartaks izveidoja nelielu pūtēju orķestri, un tā dalībnieki nospēlēja rīta jundu, deva uzbrukuma un sapulcēšanās signālus.

Tā Spartaks ar apbrīnojami spējīga karavadoņa tālre- dzību izmantoja laiku, ko ienaidnieks gribot negribot bija spiests viņam dot; viņš apmācīja kareivjus kaujas meistarībā un gatavojās sīksti pretoties ienaidniekam, kura uzbrukumu varēja gaidīt pavisam drīz.

Un patiesi — Klaudijs Glabrs nekavējās ierasties. Sapulcinājis savas kohortās, viņš varen ātrā gaitā devās pret gladiatoriem.

Tā kā Spartaks visiem spēkiem pūlējās noturēt visstingrāko disciplīnu kareivju vidū, viņš īsā laika sprīdī prata iegūt visu apkārtnes ganu un malkas cirtēju labvēlību un mīlestību; tāpēc jau dienu pirms Klaudija ierašanās viņš no vietējiem uzzināja ne tikvien par ienaidnieka tuvošanos, bet arī par tā spēku apjomu. Spartaks saprata, ka ar tūkstoš divi simti vīriem viņš nevar pretoties atklātā laukā vairāk nekā trīstūkstoš romiešu leģionāriem, viņš atkāpās Vezuva nometnē un tur gaidīja ienaidnieka uzbrukumu.

Uzbrukumam acīmredzot vajadzēja sākties divdesmitās dienas pēcpusdienā, skaitot no tā laika, kopš gladiatori ierīkoja savu nometni uz Vezuva. Tāpēc apmēram minētajā stundā manipuls viegli apbruņotu kājnieku novietojās ķēdē abās pusēs meža takai, tad lēni rāpās augšā un tuvojās gladiatoru nometnei, raidīdami uz to veselu bultu mākoni. Tā kā attālums starp šāvējiem un nometni bija diezgan liels, bultas nenodarīja sevišķus zaudējumus, tomēr ievainoja dažus gladiatorus, starp tiem arī Bortoridžu.

Gladiatoru akmens krusa ienaidnieku gandrīz neskāra, jo tie slēpās mežā aiz kokiem, bet, kad Spartaks jau gatavojās iziet pret romiešiem klajā laukā, strēlnieki ātri atkāpās un pilnīgi pārtrauca uzbrukumu.

Trāķietis saprata, ka Serviliāna sakāve pamācījusi jauno romiešu vadoni ņemt vērā gan apkārtni, gan ienaidnieka taktiku, ka tādi uzbrukumi kā iepriekšējais viņa nometnei vairs neatkārtosies, jo Klaudijs izlietos citus paņēmienus, lai izvilinātu gladiatorus no nometnes laukuma un cīnītos ar tiem romiešiem izdevīgākos apstākļos.

Patiesi — Klaudijs sūtīja augšā viegli apbruņotos 262 kājniekus, lai tie pārliecinātos, vai gladiatori atrodas savā nometnē. Pārliecinājies par to un lieliski pazīdams šo apkārtni, jo bija pārstaigājis visu Kampāniju pilsoņu kara laikā Sullas vadībā, Klaudijs paberzēja rokas un ar apmierinājuma smaidu, kas nepavisam nepiestāvēja viņa biezajām, bargajām lūpām un iedegušajai, drūmajai sejai, iesaucās:

— Pele slazdā!… Pēc piecām dienām viņi visi būs mums rokā!

Centurioni un optioni, kas stāvēja ap viņu, izbrīnā saskatījās, nesaprazdami tribūna vārdus, taču drīz vien viņiem viss kļuva skaidrs, kad Klaudijs no saviem divi tūkstoši līdzatvestajiem vīriem vienu tūkstoti atstāja uz platā konsulāru ceļa kalna pakājē centuriona Marka Valerija Mesallas Drūmā vadībā, bet pats ar četrām kohortām turpināja kāpt augšā pa Vezuva ceļu līdz pat tai vietai, kur sākās mežaine un līkumotā taciņa, pa kuru varēja iekļūt gladiatoru nometnē. Tur viņš apstādināja savus pulkus un, izvēlējies piemērotu vietu, pavēlēja uzcelt nometni. Tad nekavējoties aizsūtīja opti- onu pie centuriona Valerija Mesallas ar pavēli, lai tas uzsāk iepriekš norunāto manevru.

Marks Valerijs Mesalla Drūmais, kuru deviņus gadus vēlāk ievēlēja par konsulu, toreiz bija gadus trīsdesmit trīs vecs, drosmīgs, godkārīgs un karsti ilgojās pēc karagājieniem. Pilsoņu kara laikā viņš ļoti varonīgi cīnījās Sullas pulkos un četrus gadus pirms gladiatoru dumpja devās līdzi Apijam Klaudijam Pulhram uz Maķedoniju karot pret dažām Romas provincēm, galvenokārt pret trāķiešiem, kas bija sacēlušies pret nepanesamo romiešu jūgu. Cīnoties Rodopes kalnos, Valerijs Mesalla izcēlās ar varonību un tāpēc tika apbalvots ar pilsoņa vainagu un centuriona titulu. Taču, kad pēc neilga laika no slimības gāja bojā Apijs Klaudijs Pulhrs un karš beidzās, jaunais Mesalla atgriezās Romā. Tajā dienā, kad pilsētā pienāca vēsts par gladiatoru dumpi, Mesalla gatavojās sekot konsulam Lukullam uz Melno jūru, bet, , tā kā Lukulls nedomāja doties šajā ekspedīcijā ātrāk par vēlu pavasari, Mesalla dabūja atļauju sekot Klaudijam Glabram uz cīņu ar gladiatoriem. Augstprātīgais Mesalla piederēja pie tiem lepnajiem patriciešiem, kuriem pat doma par gladiatoru karu lika lūpām savilkties līdzjūtības un nicinājuma smaidā.

Mesallas Drūmā slavas alkām šajā gadījumā vēl pievienojās nevaldāms naids pret Spartaku. Mesalla bija Sullas atraitnes Valerijas Mesallas radinieks, un, kad līdz viņam nonāca vēsts par Valerijas un Spartaka mīlestības sakariem, viņu pārņēma tāds kauns un naids, ka viņš vairs negribēja ne redzēt, ne dzirdēt par savu radinieci, taču pret nicināmo gladiatoru, kurš bija apkaunojis Mesallu dzimtas asinis, viņš dvēseles dziļumos sajuta dziļu un nedzēšamu naidu.

Tātad, saņēmis tribūna Klaudija Glabra pavēli, Mesalla tūliņ devās ar divām kohortām gar Vezuva pakāji apkārt kalnam un pēc dažām stundām sasniedza nogāzi, kas vērsta pret Nolu un Nočeru, un drīz vien iznāca uz klinšainā kalnu ceļa, pa kuru no Nolas nokļūst līdz vietai, kur taka apraujas stāvās kraujās un bezdibeņos, un tur, apstādinājis savas kohortās, Mesalla pavēlēja uzcelt nometni.

Mēs nemēģināsim aprakstīt, kā abi romiešu pulki viens vienā, otrs otrā kalna pusē ātrāk par divām stundām ierīkoja savas kvadrātveida nometnes; tās apjoza grāvis ar uzbērumu^ iekšpusē, vaļņa virsotni aizsargāja ciešs mietu žogs. Ātrums, ar kādu romieši ierīkoja savas lieliskās nocietinātās nometnes, visiem ir pārāk labi zināms, to apbrīnojuši un slavinājuši vēsturnieki un kara lietpratēji, tāpēc mēs atturēsimies no slavinājumiem.

Tā Klaudijs Glabrs no vienas puses un Mesalla Drūmais no otras pret vakaru bija uzcēluši nometnes iepretī abām vienīgajām izejām, pa kurām gladiatori varēja izkļūt no savējās; beidzot romiešu kohortās izprata sava vadoņa nodomus un līksmoja, ka pele patiesi iesprostota slazdā.

Tālredzīgais un gudrais Klaudijs bija nosūtījis tikāi tūkstoš vīru sargāt taku, kas veda uz Nolu, jo gladiatoru nolaišanos šajā pusē stipri apgrūtināja dabiskais šķērslis — kraujā nogāze. Galvenos armijas spēkus viņš sakoncentrēja Pompejas pusē, lai nosprostotu ienaidniekam izeju, jo šeit nokāpt bija daudz vieglāk — un ļoti iespējams, ka tieši no šās puses varēja gaidīt gladiatoru uzbrukumu.

Nākamās dienas rītausmā, pa paradumam apstaigādams nometnes laukumu, Spartaks ieraudzīja ienaidnieka nometni zem klints pārkares no Nolas puses, un, lai gan vēl nepamanīja mežu apslēpto Klaudija nometni, viņš jau nojauta kaut ko ļaunu. Tāpēc trāķietis sauca pie ieročiem divus manipulus un to priekšgalā kāpa lejā pa taku Pompejas pusē. Viņš vēl nebija nogājis divas jūdzes, kad viņa avangards jau uzdūrās romiešu nometnes priekšējiem sargposteņiem un apmainījās ar šķēpu metieniem un bultu šāvieniem. Spartaks apstādināja manipulus un pats devās pie avangarda, kur apmulsušā gladiatora skatienam atklājās romiešu nocietinājumi visā savā draudīgajā varenībā.

Spartaks sastinga, nobālēja un, nebildis ne vārda, cieši raudzījās uz valni sev priekšā; šis aizsargvalnis atstāja uz viņu tādu pašu iespaidu kā uz dzīvu aprakto, kas, pēkšņi atmodies, skartu ar roku zārka auksto, smago vāku.

Tiklīdz parādījās gladiatoru avangards, romiešu sargposteņi deva trauksmes signālu; viena centūrija tūliņ iznāca no nometnes un uzsāka apšaudi ar bultām, bet Spartaks, sapratis, ka ienaidnieks viņus ielencis un viņiem neglābjami jāiet boja, lielajā izmisumā pat nepakustējās, neievēroja ne bultas, ne šķēpus, kas svilpdami krita visapkārt un varēja viņu ievainot.

No domām viņu iztraucēja dekāns, kas gāja avāngarda priekšgalā.

—    Spartak! … — dekāns iesalucās. — Ko lai mēs darām? Vai mums jādodas uz priekšu un jāuzsāk cīņa vai jāatkāpjas?

—    Tev taisnība, Alčest, — trāķietis drūmi atteica, — mums jāatkāpjas.

Kamēr avangards ātrā solī atgāja, Spartaks lēni vilkās tiem no muguras, līdz sasniedza abus manipulus, kas viņu gaidīja, un, dziļās domās nogrimis, veda tos atpakaļ uz nometni.

Romiešu centūrija kādu brīdi vajāja gladiatorus, apbērdama tos ar bultām, bet drīz aprima, jo saņēma pavēli atgriezties nometnē.

Sasniedzis laukumu, Spartaks pasauca Oknomaju un Bortoridžu, kurš, lai gan viegli ievainots, pašpaļāvīgs un dedzīgs tikai gaidīja brīdi, lai izpildītu savu pienākumu; trāķietis paaicināja arī vēl citus gudrākos un drosmīgākos gladiatoru komandierus un, aizvedis tos vientuļā vietā Nolas pusē, parādija tiem ienaidnieka nometni, paskaidroja, cik kritisks ir stāvoklis, un jautāja, ko, pēc viņu domām, vajadzētu uzsākt tik smagos apstākļos.

Nevaldāmas drosmes, neprātīgas dedzības un mežonīga dzīvības nicinājuma pārņemtais Oknomajs iesaucās:

—    A! … Zvēru pie erīnijām! Mums neatliek nekas cits kā ar meža zvēru niknumu mesties virsū abām romiešu nometnēm, tad lai kaut tūkstotis krīt, ja pāris simtu izlaužas!

—    Ja tas būtu iespējams! — Spartaks noteica.

—    Un kāpēc gan ne? — ģermānis dusmīgi jautāja.

—    Arī man uz mirkli prātā pazibēja tāda doma … Bet vai tu esi ņēmis vērā, ka ienaidnieku nometnes ierīkotas tieši tajās vietās, kur stāvās un klinšainās takas iziet uz brīvu un klaju lauku? Vai tu esi padomājis, ka mēs ne no vienas puses nevarētu izvērst savus spēkus plašākā frontē par desmit rindām? Ko mums dod tūkstoši divi simti vīru, ja mcs nevaram cīnīties vairāk par divdesmit cilvēkifm reizē?

Spartaka vārdi bija tik patiesi, viņa iebildumi tik pareizi un acīm redzami, ka Oknomajs nolieca galvu uz krūtīm un dziļi nopūtās; visi pārējie gladiatori arī stāvēja klusi un nomākti.

—    No otras puses, pārtikas mums pietiks piecām vai sešām dienām, — Spartaks piebilda pēc brīža. — Bet… pēc tam? …

Šis skumjā un dobjā balsī izteiktais vadoņa jautājums ap viņu sapulcētajiem komandieriem atklājās savā nenoliedzamajā un draudīgajā visvarenībā … Secinājums bija pārlieku drūms un skaidrs… Septiņas, astoņas, desmit dienas vēl varēs izturēt šeit augšā… Bet pēc tam?…

Citas izejas nebija … vai nu jāpadodas, vai jāmirst…

Divdesmit drošsirdīgie, bēdu pilni, ilgi klusēja; neizturamas sāpes un mokas viņiem sagādāja apziņa, ka vienā acumirklī izgaist cerības, kas piecus gadus uzturēja viņus pie dzīvības, sildīja asinis viņu dzīslās, iedvesmoja dzīvei… Cik smagi bija noskatīties, ka tik nožēlojamā kārtā sabrūk pasākums tieši tajā brīdī, kad uzvara jau šķita tuva, triumfs drošs! … Ko nozīmēja nāve salīdzinājumā ar tik briesmīgu nelaimi? …

Spartaks pirmais pārtrauca drūmo klusumu, teikdams:

—    Nāciet man līdzi, apstaigāsim nometnes laukumu un uzmanīgi pārbaudīsim, vai mums vēl nav palicis kāds glābšanās ceļš, vai nav vēl kāda iespēja, lai ari grūta un bīstama, kā izrauties no šī dzīvo cilvēku kapa, pat ja tikai simts mūsējiem izdotos izbēgt no nāves, bet visiem pārējiem vajadzētu iet bojā mūsu svētā pasākuma labā.

Savu ieroču biedru pavadībā Spartaks mēms un domīgs uzsāka nometnes apgaitu. Laiku pa laikam trāķietis apstājās; viņš atgādināja dzelzs krātiņā iesprostotu lauvu, kas ņurd un rūc, mēģinot izlauzt sava cietuma restes.

Gladiatori nonāca vietā, kur kraujās klintis pacēlās kā milzīgi augsta siena un atdalīja nometnes laukumu no kalna virsotnes. Spartaks pavērās šajā baismīgajā augstumā un, mazliet padomājis, nomurmināja:

—     Tur pat vāvere neuzrāptos.

Un pēc brīža piebilda:

—     Bet ja mēs tur uzkāptu?… Mūsu stāvoklis kļūtu vēl ļaunāks.

Beidzot gladiatoru vadoņi aizgāja līdz stāvajām kraujām Sorrento pusē un, malā nostājušies,' mēģināja pēc acumēra noteikt aizas dziļumu. Taču gandrīz visi izbailēs atrāva skatienu no bezdibeņa, kurā lūkojoties noreiba galva.

—     Pa šejieni vienīgi akmeņi var veseli nokļūt lejā, — manipula priekšnieks noteica.

Netālu no komandieriem uz zemes bija sasēduši kādi piecpadsmit vai divdesmit gladiatori, pēc izcelsmes gaili, un apbrīnojaiņi veikli pina vairogus no resnām kārklu * klūgām, bet pēc tam pārklāja tos ar bieziem ādas gabaliem. Spartaks vēl arvien stāvēja, dziļās domās nogrimis, un viņa klīstošais skatiens nejauši apstājās pie šiem vairogiem, pie savu nelaimes biedru parupjā, vienkāršā darba.

Sākumā Spartaks nevilšus uzmeta acis vairogiem, bet, kad viņš sāka vērīgāk tos aplūkot, viens no gaiļiem smaidīdams sacīja:

—     Mums nometnē ir tikai kādi septiņi simti apaļo un metāla vairogu, bet, lai apgādātu pārējos pieči simti biedrus ar vairogiem, mēs nolēmām izgatavot vismaz tādus … un turpināsim darbu, kamēr vien pietiks ādu.

—     Lai jūsu dievi jums dāsni atmaksā viņā saulē! — iesaucās Spartaks; trāķieti dziļi aizkustināja nabaga gailu sirsnīgās rūpes, kas pamudināja viņus ziedot apspiesto atbrīvošanai ne vien savus spēkus, bet arī visus atpūtas mirkļus, savu prasmi un spējas.

Bridi klusējis un it kā aizmirsis visas rūpes, trāķietis vēlīgi un laipni vēroja jaunos gaiļus un viņu darbu, tad jautāja:

—    Vai jums vēl ir daudz ādu?

—    Nē… tik tikko pietiks kādiem desmit vairogiem.

—           Šīs ādas mēs dabūjām Pompejā, kad pēdējo reizi turp gājām…

—           Zēl, ka ādas nevar atrast mežā, cik vien tīk, tāpat kā kārklus!

Spartaka skatiens atkal pievērsās resnajām, stiprajām un lokanajām kārklu klūgām, kas nelielos klēpjos mētājās ap divdesmit pašmāju ieroču meistariem.

Trāķieti stipri satrauca galla pēdējie vārdi, viņš saspringa, kā gatavojoties lēcienam, tad noliecās pie zemes un paņēma sauju kārklu klūgu; pēkšņi viņa seja priekā iemirdzējās, no krūtīm izlauzās varens kliedziens:

O!… Zvēru pie Jupitera — visu labā, dižā Atbrīvotāja! … Mēs esam glābti!

Oknomajs, Bortoridžs, citi centurioni, optioni un dekāni izbrīnā pagriezās pret Spartaku un neizpratnē cieši raudzījās viņā.

—    Ko tu teici? — Oknomajs jautāja.

—    Kā — glābti? — Bortoridžs pārjautāja,

—    Kas tad mūs izglābs? — vēl kads piebilda.

—    Kā tu zini? …

—    Kādā veidā? …

Spartaks, kurš pa to laiku bija uzmanīgi aplūkojis klū-» gas, pagriezās pret saviem biedriem un sacīja:

—           Vai jūs redzat klūgas? Mēs no tām novīsim bezgalīgi garas kājrnes, augšgalu piestiprināsim pie klints un pa vienam vien nokāpsim pa tām dziļajā aizā, iziesim ņo aizas, negaidīti uzbruksim romiešiem' no mugurpuses un sakapāsim viņus gabalu gabalos.

Skumjš, šaubu pilns smaids pārslīdēja gandrīz visu Spartaka biedru lūpām, bet Oknomajs bezcerīgi pašūpoja galvu un sacīja:

—    Spartak, tu murgo!

—           Novīt astoņi vai deviņi simti pēdu garas kāpnes? — Bortoridžs neticīgi jautāja.

—           Tam, kas cieši apņēmies, — Spartaks dziļā pārliecībā noteikti atbildēja, — nekas nav neiespējams. Nav ko šaubīties, mūsu ir tūkstoš divi simti, un mēs novīsim šīs kāpnes trīs stundās.

Ar dedzīgiem vārdiem iedvesis citiem savu nesatricināmo ticību, Spartaks pavēlēja, lai četri ar cirvjiem apbruņoti gladiatoru manipuli tūlīt dodas uz tuvējiem mežiem sacirst pašas resnākās un iecerētajam mērķim visnoderīgākās kārklu klūgas.

Pārējiem viņš lika nostāties laukumā pa manipuliem divās rindās un paņemt līdzi piemērotas auklas, saites un siksnas, ar ko sasiet atsevišķas daļas šīm neparastajām kāpnēm, kuras bija nodomāts uztaisīt.

Pēc nepilnas stundas sāka atgriezties pēc klūgām aizsūtītie gladiatori, viņi nāca pa astoņiem, pa desmit un divdesmit reizē, ar milzīgām kārklu klūgu nastām; Spartaks parādīja, kā jāsavij resnās klūgas, un deva rīkojumu visiem piedalīties šajā darbā. Viena daļa gatavoja materiālu, cita to pina, vēl cita locīja, un tā pamazām tika izgatavotas brīnišķīgās kāpnes, kurām vajadzēja viņus izglābt.

Gladiatori strādāja ļoti centīgi, jo apzinājās draudu nopietnību. Laukumā, kur vienlaicīgi strādāja tūkstoš cilvēku, valdīja kārtība un klusums, to pārtrauca vienīgi pusbalsī izteikts lūgums pēc palīdzības vai padoma, lai tikai spētu labāk veikt kopējo darbu.

Divas stundas pirms saules rieta gandrīz deviņi simti pēdu garās kāpnes bija pabeigtas. Tad Spartaks lika četriem gladiatoriem tās atritināt, lai pats savām acīm varētu pārbaudīt un iztaustīt katra kāpņu posma stiprumu .un savienojumu pareizību. Tos kāpņu posmus, "ko Spartaks bija apskatījis un iztaustījis, četri citi gladiatori atkal saritināja kopā.

Tiklīdz sāka krēslot, Spartaks pavēlēja klusu novākt nometni; ikvienam pusmanipulam vajadzēja sasiet nastā savus ieročus, jo kāpšana, kurai viņi gatavojās, bija tik bīstama, ka cilvēkus nedrīkstēja apgrūtināt ar lieku smagumu. Spartaks lika novīt garu virvi no dažnedažādām audekla strēmelēm, piesiet to pie pirmā pusmanipula ieroču nastas un pēc tam, kad visi šī manipula kareivji pa vienam vien būtu nokāpuši bezdibenī, nogādāt arī ieročus lejā.

Tad Spartaks uzdeva vienā galā kāpnēm piesiet divus milzīgus'akmeņus un lēnām nolaist kāpņu galu gar aizas stāvās klints sienu. Trāķietis bija gudri izdomājis un cerēja ar šo piesardzību gūt divēju labumu: pirmkārt, abu akmeņu svars bija daudz lielāks par visspēcīgākā gladiatora svaru; bet, ja kāpņu gals ar akmeņiem bez kavēkļiem noslīdēs līdz aizas dibenam, tad arī cilvēki varēs droši kāpt lejā, nebaidoties pārraut kāpnes ar savu svaru. Otrkārt, abi akmeņi cieši un nekustīgi noturēs aizas dibenā kāpnes un novērsīs bīstamo šūpošanos, kas būtu neizbēgama, cilvēka svaram sakustinot elastīgo un vieglo pinumu.

Kad viss bija paveikts un pār kalnu nolaidās tumsa, Oknomajs pirmais gatavojās bīstamajam nokāpienam. Ar rokām aptvēris klints galotni, pie kuras bija stingri piestiprināts viens kāpņu gals, milzīgais ģermānis, gan mazliet nobālis, jo pret šo bīstamo nolaišanos aizā neko neiespēja ne roku spēks, ne nevaldāmais cīņas spars un ar tamlīdzīgām briesmām viņš vēl nekad nebija sastapies, tomēr pajokoja:

— Zvēru pie Votana viszinības un visspēcības, ka arī Hellija, visvieglākā no valkīrām, nejustos visai ērti šajā neparastajā nokāpienāl

Kamēr ģermānis tā iunāja, viņa milzīgais stāvs pamazām pazuda aiz klinšu sienām, kas apņēma bezdibeni, un drīz vairs nebija redzama pat galva. Spartaks, pārliecies pāri klintij, saspringti skatījās uz Oknomaju, kurš kāpa lejā, un ik reizes, kad kāpnes mazliet sašūpojās vai noraustījās, pār viņa augumu pārskrēja drebuli. Trāķietis bija ļoti bāls, un likās, ka viņš ar visu savu būtni būtu piekalts neparastajām, kustīgajām kāpnēm.

Gladiatori drūzmējās laukuma malā, visu prāti un skatieni bija pievērsti bezdibenim. Tie, kas atradās aizmugurē, pacēlās pirkstgalos, vērodami klinti, pie kuras bija pakārtas un piestiprinātas kāpnes; visi stāvēja nekustīgi un mēmi, nakts klusumā varēja dzirdēt vienīgi tūkstoš divi simti vīru smago elpu, jo viņu dzīvība un liktenis šajā mirklī bija atkarīgs no necilā kārklu klūgu pinumai Kāpņu palēnā, vienmērīgā svārstīšanās gladiatoru ne-, mierīgajiem skatieniem apliecināja, ka Oknomajs virzās kāpienu pa kāpienam zemāk.

Viļņveidīgā kāpņu šūpošanās ilga ne vairāk par trim minūtēm, taču nabaga gladiatoriem tā likās trīs olimpiā- •» des,[15] trīs gadsimtus gara; beidzot tā pilnīgi aprima.

Un tad laukumā tūkstoš ļaužu, viena impulsa un vienas domas pārņemti, pagriezās uz bezdibeņa pusi un sasprindzināja dzirdi; viņu sejās atspoguļojās neizsakāms satraukums.

Vēl pēc mirkļa, kurā pat elpa pamira tūkstoš gladiatoru krūtis, atskanēja dobja balss, kas sākumā šķita tāla un neskaidra, bet pamazām pieauga spēkā un kļuva skaidrāka, it kā cilvēks, kam tā piederēja, ātri tuvotos, šī balss kiiedza:

— Esi modrs!… Esi modrs!

Tas bija norunātais signāls. Oknomajs bija laimīgi nokļuvis aizas dibenā. No visu krūtīm izlauzās atvieglinājuma nopūtas, kas atgādināja reizē meža šalkas un vētras aurus.

Tad gladiatori drudžainā steigā, bet pēc iespējas veiklāk un vieglāk cits pēc cita sāka kāpt pa neparastajām kāpnēm, kas tagad droši viņus visus izraus no nāves rokām un atdos dzīvei, izglābs no kaunpilnas bojāejas un aizvedīs uz skaļu, slavas pilnu uzvaru.

Kāpšana ilga veselas trīsdesmit sešas stundas, un tikai nākamās dienas rītausmā visi bija nokļuvuši lejā, laukumā. Kalnā bija palicis vienīgi Bortoridžs, kas nolaida lejā pēdējā manipula ieročus un dažus saiņus ar cirvjiem,

izkaptīm un trijzariem, kurus Spartaks bija uzdevis saglabāt un ņemt līdzi, lai ar tiem varētu apbruņot biedrus, kas pievienotos dumpiniekiem. Beidzot nokāpa ari Bortoridžs.

Nav iespējams aprakstīt, cik liela bija gladiatoru pateicība un cik vētraini viņi izrādīja sayu mīlestību Spartakam, kura asais prāts tik brīnumainā kārtā bija viņus izglābis.

Taču Spartaks apklusināja biedrus un pavēlēja katram manipulam noslēpties starp apkārtējām kraujām un klintīm un tur klusi un paslepus sagaidīt nakti.

Šīs stundas nepacietīgajiem karotājiem šķita bezgala garas; tomēr beidzot saule laidās uz vakara pusi, un, tiklīdz debesīs sāka apdzist baltā krāsa, bet tās vēl nebija satumsušas, abas gladiatoru kohortās iznāca no paslēptuvēm, nostājās kaujas ierindā un, ievērojot vislielāko piesardzību, viena kohorta dziļā klusumā virzījās uz jūras pusi Oknomaja vadībā, otra — Spartaka vadībā uz Nolu.

Tā kā abām kohortām bija jānoiet apmēram vienāds ceļa posms, tad abas sasniedza romiešu nometņu aizmuguri gandrīz vienlaicīgi — stundu pirms pusnakts.

Pienācis pavisam tuvu Mesallas Drūmā nometnei, Spartaks apstādināja savu kohortu un pats ļoti piesardzīgi tuvojās romiešu nometnes aizsargvalnim.

—           Kas nāk? — uzsauca sargpostenis, kurš it kā bija sadzirdējis troksni tuvējā vīnadārzā, pa kuru nāca Spartaks.

Spartaks apstājās un aizturēja elpu.

Iestājās ilgs klusums. Romiešu nometnes sargs sasprindzināja dzirdi, bet visapkārt bija mierīgi.

Drīz Spartaks izdzirda vienmērīgos nakts patruļas soļus; patruļa kopā ar dekānu apstaigāja sargposteņus. Padzirdējusi saucienu «Kas nāk?», patruļa piesteidzās pie sarga, lai uzzinātu, kas atgadījies.

Bija dziļa nakts un tik kluss, ka trāķietis varēja sa dzirdēt viņu sarunu, lai gan viņi runāja pusbalsī.

—           Kas noticis? — jautāja kāda balss — droši vien dekāna.

—    Man izklausījās, ka vīnadārzā kaut kas čabētu.

—    Bet vai pēc sauciena «Kas nāk?» tu vēl ko dzirdēji?

—    Neko, lai gan ļoti uzmanīgi ieklausījos.

—    Tā būs bijusi lapsa, kas dzenas pakaļ vistām.

—           Man arī tā likās, ka lapas nočabēja zem kājām kādam dzīvniekam, kas klīst pa laukiem. Protams, ne jau gladiatori. Tie sēž tur augšā un mums neizspruks.

—           Pareizi! Centurions arī vairākas reizes atkārtoja, ka pele esot slazdā.

—           O, vari būt pilnīgi drošs, Klaudijs Glabrs ir vecs runcis, un viņa zobiem tāds medījums kā Spartaks ir tīrais nieks.

—          Tur nav ko šaubīties, zvēru pie Jupitera Uzturētāja!

Tad sekoja neliela pauze; Spartaks noslēpumaini pasmaidīja tumsā, kas viņu labi apslēpa, bet dekāns turpināja:

—           Tātad sargā labi, Septīmij, un nenoturi lapsas par gladiatoriem!

—           Tas būtu pārāk liels gods gladiatoriem, — zobgalīgi piebilda Septīmij s.

Atkal iestājās dziļš klusums.

Pa to laiku Spartaka acis bija apradušas ar tumsu, viņš sāka izšķirt romiešu nometnes grāvja un vaļņa formu, kas viņu visvairāk interesēja; viņam vajadzēja ari noskaidrot, kuri no četriem nometnes vārtiem ir vistuvākie.

Tikmēr patruļa bija atgriezusies savā postenī un kūra jau gandrīz izdzisušos ugunskurus; drīz sarkanās, spožās liesmu mēles apgaismoja mietu žogu un sekmēja Spartaka plānus, jo tagad viņš varēja viegli saredzēt galvenos vārtus, kas romiešu nometnēs atradās vistālāk no ienaidnieka pozīcijām, un tāpēc Mesallas Drūmā nometnē šie vārti bija vērsti uz Nolas pusi.

Tiklīdz Spartaks bija iepazinies ar vaļņa uzbūvi, viņš griezās atpakaļ, aizkļuva līdz savai kohortai un uzmanīgi veda to apkārt uz galvenajiem vārtiem. Vienība gāja klusi un piesardzīgi, kamēr pienāca tik tuvu pie romiešu nometnes, ka viņu soļu troksni vairs nevarēja nesadzirdēt romiešu sargpostenis.

—     Kas nāk? — leģionārs Septīmijs iesaucās, un viņa satrauktā balss pārliecināja Spartaku, ka šoreiz leģionārs nenodara pāri lapsām un nesajauc ar gladiatoriem, bet pat nešaubās par gladiatoru soļu dimdoņu.

Nesaņēmis atbildi, modrais Septīmijs vairākas reizes atkārtoja trauksmes signālu.

Bet gladiatori metās skriet, nolaidās grāvī, ar neredzētu ātrumu sakāpa cits citam uz pleciem un vienā acumirklī jau atradās uz nocietinājuma. Spartaks, kura izmežģītā roka bija sadzijusi, ar alpbrīnojamu varenā auguma veiklību uzlēca tur pirmais, nikni uzbruka leģionāram Septīmijam, kas pavisam gļēvi un nevarīgi aizstāvējās pret Spartaka cirtienu krusu, un uzkliedza pērkonīgā balsī:

—    Tev būtu labāk, dzēlīgais Septīmij, ja manā vietā tev šobrīd uzbruktu lapsa, kura gan, tavuprāt, daudz pārāka par gladiatoru!

Vēl nepateicis visu līdz galam, trāķietis izdūra savu zobenu cauri leģionāra augumam un nogāza to zemē.

Pa to laiku gladiatori pulciņos pa četriem, astoņiem un desmit ielauzās nometnē un uzsāka asiņainu izrēķināšanos, kā tas vienmēr mēdz notikt negaidītos nakts uzbrukumos.

Romieši patiesi gulēja ciešā miegā, ne mazākā mērā nebaidīdamies no ienaidnieka, kurš, pēc viņu domām, pilnīgi iesprostots un ieslēgts savā nometnē. Tagad viņi velti pūlētos pretoties gladiatoru mežonīgajam uzbrukumam, jo uzbrucēju skaits arvien auga; ieņēmuši galvenos vārtus, gladiatori ielauzās teltīs, metās uz pārsteigtajiem, miegainajiem un neapbruņotajiem leģionāriem, nokāva tos un sakapāja gabalos.

Vienā acumirklī visā romiešu nometnē bija dzirdami tikai baismīgi kliedzieni, lāsti un lūgšanas; tur valdīja panika, apjukums un nāve. Tā nebija kauja, bet asinspirts: pusstundā četri simti leģionāru zaudēja dzīvību, pārējie kā bez prāta bēga uz visām pusēm.

Tikai cilvēku četrdesmit, paši drosmīgākie, Valerija Mesallas vadībā bija nostājušies pie pretora vārtiem, kas atradās pretī galvenajiem vārtiem; gandrīz visi šie leģionāri bija bez bruņukrekliem un vairogiem, tikai uz ātru roku apbruņojušies ar zobeniem, pīķiem un metamajiem šķēpiem. Viņi varonīgi pretojās ienaidnieka uzbrukumam cerībā, ka pa to laiku bēgļi paspēs atgriezties cīņas laukā.

Šo drosminieku vidū, protams, sevišķi izcēlās Mesalla Drūmais. Varonīgi cīnīdamies, viņš centās uzmundrināt, iedrošināt savus cīņas biedrus un laiku pa laikam piesauca Spartaku, kura asiņu viņš alka, lai mērotos ar gladiatoru spēkiem:

—    Ei! Spartak! … Vispretīgāko zagļu nelietīgais vadoni! … Kur tu esi? … Zemiskais vergs, stājies pretī brīva pilsoņa zobenam!… Spartak, lielceļu laupītāj, kur tu esi?

Lai gan nometnē nerimās kliedzieni, vaidi, ieroču šķinda un neaprakstāms troksnis, trāķietis beidzot tomēr sadzirdēja romieša nekaunīgos vārdus; af spēcīgajām rokām viņš atbrīvoja sev ceļu starp biedriem, kas bija cieši ieslēguši leģionāru pulciņu, un, pūlēdamies ieraudzīt kūdītāju, savukārt kliedza:

—    Ei! … Romiešu laupītāj, kas tik augstsirdīgi raki bedri citam, bet pats tajā iekriti šinī bargajā naktī! Zagli, zagļu dēls, paturi sev šos epitetus, jo tā ir vienīgā manta, kas tev patiesi pieder! Te es esmu… romieti! Ko tu gribi?

To teicis, Spartaks uzsāka cīņu ar Mesallu, kas lielā niknumā uzbruka un, smagi elpodams, aiztrūkstošā balsī bļāva:

—    Gribu tev izdurt cauri… un apgānīt Valerija Mesallas slaveno zobenu … notraipot to ar tavām asinīm …

Centuriona nicīgie vārdi sadusmoja trāķieti, un, atsizdams romiešu nikno uzbrukumu, viņš ar vienu cirtienu pāršķēla bruņukrekla cilpas un dziļi ievainoja romieša sānus, bet ar trešo taisni tajā acumirklī, kad Mesalla izrunāja iepriekš minētos vārdus, deva tik spēcīgu triecienu pa viņa bruņucepuri, ka nelaimīgais pavisam apdulla, sagrīļojās un pakrita. Viņam par laimi, Valerija Mesallas vārds atmodināja gladiatora krūtīs atmiņas un mīlestības jūtas, kas vienā acumirklī apslāpēja trāķieša dusmu uzliesmojumu un aizturēja roku, kura jau gatavojās nogalināt centurionu.

Mesalla nebija tāds nekauņa, kas spēj vienīgi musināt, viņš bija arī spēcīgs un ļoti drošsirdīgs; bet, lai cik veikli prastu rīkoties ar ieroci un lai cik lielā mērā būtu apveltīts ar lauvas drosmi, viņš tomēr nespēja atsist Spartaka neatvairāmo uzbrukumu — un viņam draudēja pilnīga sakāve, jo bez pārspīlējuma un nenoliedzami varam apgalvot, ka tajos laikos Spartakam bija visspēcīgākā roka un visvarenākais zobens.

Trāķietis atturēja sava zobena asmeni tikai dažu collu attālumā no pakritušā centuriona krūtīm un, pagriezies pret diviem optioniem, kuri bija atsteigušies Mesallam palīgā, ar dažiem zibenīgiem cirtieniem vienam izsita zobenu no rokām, otru ievainoja vēderā, uzsaukdams:

— Ej, jaunekli, un pastāsti savējiem-, ka nicinātais gladiators tev dāvāja dzīvību! …

Pieveicis abus optionus, Spartaks atgriezās pie Mesallas, palīdzēja viņam piecelties un nodeva divu gladiatoru ziņā, lai tie viņu pasargātu no pārējo biedru zobenu cirtieniem.

īsā laikā bija nogalināti gandrīz visi drošsirdīgie, kas pūlējās pretoties gladiatoriem, un romiešu nometne pārgāja pilnīgi uzvarētāju rokās.

Tas pats notika arī Klaudija Glabra nometnē, kur ielauzās Oknomajs un dažās stundās pilnīgi uzvarēja Glabra pulkus, kas, bēgdami pa galvu pa kaklu, pameta nometni dumpinieku varā.

Tādā kārtā Spartaka varonības un tālredzības dēļ mazliet vairāk nekā tūkstoš gladiatoru guva spožu uzvaru pār vairāk nekā trim tūkstošiem romiešu; tūkstotis romiešu krita kaujā, un viņu ieroči, nozīmes, manta un visa nometne palika ienaidnieka rokās.

Nākamajā dienā abi gladiatoru pulki savienojās Klaudija Glabra nometnē; uzvarētāji neskopojās ar dzēlīgām asprātībām un zobgalībām, dēvēja Glabru par runci, kas aizbēdzis no peles, un sacerēja par viņu pat dziesmiņu, kura skanēja apmēram tā:

Senos laikos bija runcis, Visām žurkām bīstams duncis, Kas pie alas paslēpās, Izlikdamies vārgs un miedzīgs, Gulēja viņš slēpnī ziedzīgs, Kamēr kūma žurka nāks. Taču žurka bija vieda, Kūmai viltus aši brieda — Aiz muguras runcim līst; Runcis savā lielā prātā Domā kūmu turam krātā, Kad ir veikts, aiz kauna plīst. Kūma žurka darās prasti, Runcim zvanu sien pie astes, Milzu zvanu nu paties, Runcis bailēs ļeko projām: Žurkas smiekli omu bojā, Tos vairs ilgāk nevar ciest.

Nav grūti iedomāties, cik nevaldāmi un skaļi smiekli atskanēja bijušajā romiešu nometnē, kur tagad valdīja gladiatori, kad dziesmiņas sacerētāji piemēroja šīs vārsmas tajos laikos ļoti pazīstamai melodijai un dziedāja visā nometnē.

Tikmēr Lentula Batiāta skolas gladiatori bariem vien bēga no Kapujas, un katru dienu, pat katru stundu tie veseliem simtiem ieradās Vezuva nometnē; tādā kārtā pēc Spartaka uzvaras pār Klaudiju Glabru nepilnās divdesmit dienās uz šejieni pārbēga vairāk nekā četri tūkstoši gladiatoru — un, apbruņoti ar romiešiem atņemtajiem šķēpiem, vairogiem un zobeniem, tie kopā ar tūkstoš divi simti trāķieša vadītajiem vīriem sastādīja pirmo leģionu apspiesto armijā, kurai pavisam drīz vajadzēja kļūt par bīstamu un varenu spēku,

Lai gan Romas pilsoņi bija noraizējušies par nopietnākiem un svarīgākiem karagājieniem, tomēr Klaudija Glabra sakāve tos stipri satrauca; gan senātam, gan tautai likās, ka apkaunots romiešu vārds, jo pasaules uzvarētājus — leģionārus apkāvušas un sakapājušas ar zobeniem zemisko gladiatoru bandas.

Bet tikmēr «zemiskie» gladiatori, kuru skaits jau pārsniedza piecus tūkstošus, sakārtojušies manipulos, kohortās un leģionos, drosmīgā un tālredzīgā Spartaka vadībā kādu dienu ieradās pie lielās, ziedošās un bagātās Kampānijas pilsētas Nolas un pirms uzbrukuma lūdza pilsētas iedzīvotājiem atjauju brīvi ienākt pilsētā, apsolot saudzēt viņu dzīvības un īpašumus.

Izbijušies no draudošajām briesmām, iedzīvotāji sapulcējās forumā un sacēla tur neiedomājamu troksni: vieni kliedza, ka pilsēta jāatdod, citi uzstāja, ka jāpretojas. Pēc veltas bļaustīšanas un lūkšas spriedelēšanas uzvarēja drosmīgāko partija, un, noslēguši pilsētas vārtus, iedzīvotāji Steidzās uz aizsargmūriem, lai atsistu agresoru uzbrukumu, bet uz Neapoli, Brundīsiju un Romu nosūtīja ziņnešus ar lūgumu pēc palīgspēkiem.

Taču visi vēstneši krita Spartaka rokās, jo viņš bija nolicis sargus ne vien uz lielceļiem, bet arī uz sānceļiem un takām. Arī pilsētas aizsardzība izvērtās par neprātīgu, veltu mēģinājumu noturēt pilsētu un ilga tikko divas stundas, jo tās iedzīvotāji bija vāji apbruņoti, bez kauju pieredzes. Gladiatori bija apgādāti ar neskaitāmām kāpnēm, un viņi pavisam drīz ar gluži niecīgiem zaudējumiem ieņēma aizsargmūrus, ielauzis pilsētā un, saniknoti par iedzīvotāju pretošanās mēģinājumu, sāka slepkavot un laupīt.

Lai gan Spartaks bija pavēlējis savējiem ievērot visstingrāko disciplīnu, lai gan kareivji viņu bezgala mīlēja un cienīja, tomēr viņi nespēja — tāpat kā jebkurš karaspēks nekad nav pratis un spējis — atturēties no šīs savādās asins un postīšanas kāres, kas viņus pārņēma gandrīz pretēji gribai, jo, ielaužoties pilsētā, viņi bija spiesti cīnīties, riskēt ar dzīvību un redzēt krītam arī dažus savus ieroču biedrus.

Spartaks traucās pa pilsētas ielām, gribēdams savaldīt gladiatorus, izbeigt zādzības un slepkavības. Ar savu milzum lielo gribasspēku, ar enerģiju un komandieru palīdzību viņam izdevās pēc dažām stundām pārtraukt asinsizliešanu un laupīšanu.

Drīz tauru skaņas ielās aicināja pulcēties — un, paklausīdami šim aicinājumam, gladiatori steidzās no visām malām. Spartaka vārdā leģionam pavēlēja nostāties kaujas ierindā uz grandiozā Nolas foruma ar senajiem tempļiem, bazilikām un portikiem.

Pēc nepilnas stundas gladiatoru leģions bija novietojies laukumā trīs rindu kaujas ierindā — un Spartaks, pakāpies uz Cereras tempļa kāpnēm, pievērsa savu dusmās sadrūmušo un neticami bālo seju kareivjiem. Tā viņš kādu brīdi stāvēja visdziļākajā klusumā, galvu nokāris un iegrimis sāpīgās pārdomās, beidzot izslējās un ar niknumā kvēlojošām acīm iesaucās savā varenspēcīgajā balsī, kas spalgi noskanēja pār visu plašo laukumu:

—    Jūs, rupjie, neģēlīgie cilvēki, zvēru pie visiem elles dieviem, vai patiesi jūs vēlaties, lai jūs sāktu dēvēt par zagļiem, vai jūs patiesi vēlaties iegūt laupītāju un slepkavu slavu?

Un Spartaks uz mirkli apklusa.

Tad pēc dažām minūtēm, vispārējam klusumam valdot, viņš atsāka:

—    Vai šī ir tā brīvība, ko mēs nesam vergiem, vai šī ir tā disciplīna, ar kuru mēs pierādām, ka esam mums nolaupīto tiesību cienīgi? Vai tā ir cildenā rīcība, ar kuru mēs gribam iegūt itāliešu labvēlību, vai tie ir tikumi, ar kādiem rādām piemēru?… Vai jums vēl nepietiek ar visvareno un slaveno romiešu naidu, jūs vēl gribat ar savu rīcību iemantot visu Itālijas tautu dusmas, lāstus un atriebību? … Tātad, jūsuprāt, mums nekādu sevišķu ļaunumu nenodara mūsu apspiedēju celtā neslava; un. tomēr šī neslava iet mums pa priekšu — un visur iesakņojas doma, ka mēs esam neģēļi, laupītāji un paši zemiskākie ļaudis. Jums tas šķiet nieks, un jūs pat necenšaties ar cildeniem darbiem, stingru disciplīnu un priekšzīmīgu uzvedību apgāzt šos apmelojumus, kuru upuri mc s esam, jūs gribat tos pat apstiprināt un apliecināt ar savu nekrietno, kaunpilno un zemisko rīcību!…

Itālijā visi vēro mūs ar bailēm, aizdomām un neuzticību; ja kāds nav mums atklāts ienaidnieks, tas tomēr nav arī mūsu draugs; mūsu svētā lieta, mūsu karogs, zem kura mēs cīnāmies, ir vistīrākais, kāds jebkad plīvojis zem saules cilvēku sadursmēs, un tomēr tas nav ieguvis pat pašu niecīgāko labvēlību visā pussalā. Lai iekarotu labvēlību, mums ir tikai viens līdzeklis: disciplīna.

Dzelzs disciplīna, kas vienmēr ir bijusi un ir romiešu leģionu nesalaužamās un neuzvaramās bruņas. Romiešu leģionāri nav stiprāki un drosmīgāki par citiem kareivjiem pasaulē, jo ir tautas, kas neatpaliek no tiem ne spēkā, ne drošsirdībā, bet, tā kā neviena armija līdz šim nav bijusi tik disciplinēta kā romiešu, tad romieši vienmēr ir uzvarējuši visus savus ienaidniekus.

Jums nepalīdzēs ne muskuļu neparastais spēks, ne dvēseļu izcilā varonība, ja jūs neiemācīsities un neliksit lietā romiešu disciplīnu, tāpat kā esat pārņēmuši viņu kaujas kārtību.

Ja jūs vēlaties, lai es palieku par jūsu vadoni, tad es prasu no jums paklausību, atturību un vislielāko savaldību, jo tikai kārtībā, paklausībā un atturībā ir armijas spēks.

Lai katrs zvēr pie saviem dieviem, bet visi pie sava goda, ka no šī brīža nenotiks pat vismazākā patvaļība, lai man nebūtu iemesla jums pārmest nepaklausību!

Ja mēs gribam uzvarēt, man jābūt tik stipram, lai spētu rīkoties tāpat, kā rīkojās konsuls Manlijs Torkvāts ar savu dēlu, proti, jāliek nocirst galva pat visdārgākajam draugam, ja viņš kaut mazākā mērā pārkāpis mūsu likumus un kārtību. Bet jums jāspēj rīkoties tāpat kā romiešu leģioniem, par kuriem apbrīnojams nostāsts vēsta, ka viņi uzcēluši nometni ap ābeli, bet vēlāk, kad nometne nojaukta, ābele bijusi tikpat pilna ar augļiem kā pirmajā dienā.

Tikai ar šādu rīcību mēs būsim cienīgi iegūt brīvību, pēc kuras tik dedzīgi tiecamies; tikai ar šo noteikumu mēs varbūt uzvarēsim visspēcīgāko un visvaronīgāko karaspēku pasaulē.

Spartaka jūsmas pilno runu pavadīja atzinības rūkoņa gladiatoru rindās; viņus tik ļoti savaldzināja vadoņa bargie, taču kvēlie un dziļi izjustie vārdi, ka runas beigās vēl ilgi neapklusa vienbalsīgi piekrišanas apliecinājumi un spēcīgi aplausi.

Spartaks izveda savu armiju no Nolas un pavēlēja uzcelt nometni kādā uzkalnā netālu no pilsētas. Tās apsardzībai viņš atstāja divas kohortās, kas katru dienu mainījās savā starpā. Nolā Spartaks dabūja lielu daudzumu ieroču, bruņukreklu, vairogu un izveidoja savā nometnē plašu ieroču noliktavu, lai būtu ar ko apbruņot vergus un gladiatorus, kuri ik dienas nāca klāt zem dumpinieku karoga.

Nolas tuvumā Spartaks pavadīja vairāk nekā divus mēnešus; viņš nemitīgi vingrināja savus kareivjus kaujas mākslā un mācīja tiem lietot ieročus. Kareivju skaits drīz vien pieauga līdz astoņiem tūkstošiem, tā ka viņš varēja izveidot divus leģionus. Varonīgais trāķietis prata nodibināt savā armijā tādu kārtību un disciplīnu, ka to apbrīnoja pat Kampānijas iedzīvotāji, kuru īpašumiem un dzīvībām nedraudēja nekādas briesmas, gladiatori ne mazākā mērā tos neaizskāra.

Romā pa to laiku nolēma sūtīt pret dumpīgajiem vergiem un gladiatoriem pretoru Publiju Varīniju ar leģionu, kas galvenokārt sastāvēja no brīvprātīgajiem un jauniesauktajiem; karagājienos un kaujās rūdītie veterāni un leģionāri tika savākti un aizsūtīti cīnīties pret Sertoriju un pret Mitridatu.

Bet dažas dienas pirms Publija Varīnija iziešanas no Romas (viņa vadītajā karaspēkā ietilpa seštūkstoš vīru, kuriem vēl pievienojās itāliešu sabiedroto jātnieku nodaļa, skaitā vairāk nekā trīs simti šķēpu) vakarā no tā dēvētā Epicīnijas meža, kas atradās starp Sutriju un Sve- sas Pometiju, netālu no Apija ceļa, iznāca vairāk nekā divi tūkstoši cilvēku; daudzi no tiem bija uz ātru roku apbruņojušies ar dažādiem zemnieku darbarīkiem — lāpstām, trijžuburiemT^tirvjiem, sirpjiem, ļoti daudzi tikai ar noasinātām nūjām, bet pavisam nedaudzi ar metamajiem šķēpiem un zobeniem.

Tie bija Akciāna, Jūlija Rabēcija skolu un citu Romas lanistu gladiatori, kas pēc Kriša pavēles bija atbēguši šurp pa vienam vien; apbruņoti, kā pagadījās, iedalīti četrās kohortās un divdesmit manipulos, viņi Kriša vadībā tagad devās uz Vezuvu, lai pievienotos Spartaka leģioniem.

Piecpadsmitā februāra rītā, pēc tam kad Metrobijs bija aizgājis paziņot konsuliem Kotam un Lukullam par gladiatoru sazvērestību, Kriss bija apskrējis visas gladiatoru skolas, lai brīdinātu biedrus un lūgtu izturēties mierīgi un piesardzīgi.

Vienā no šīm skolām viņu apcietināja un aizveda uz Mamertīnas cietumu, kur viņu noturēja vairāk nekā divus mēnešus, pēra ar rīkstēm, un, lai gan Kriss stingri un noteikti noliedza, ka piedalījies Spartaka sazvērestībā, viņu gandrīz piesita krustā; ja gladiatori nebūtu kvēli un neatlaidīgi lūguši savus lanistas aizbilst par Krišu Cetēgam, Lentulam, Jūlijam Cēzaram un Katilīnam, Kriss nebūtu atbrīvots.

Lai gan Kriss bija izlaists no cietuma, viņš saprata, ka viņam, protams, cieši seko un tiek uzraudzītas arī visas skolas un ikviens gladiatoru solis; tāpēc galls nolēma izlikties par pilnīgu neprašu un vienaldzīgo, lai mazliet novērstu lanistu un varas iestāžu aizdomas.

Tāpēc nabaga gailam, kaut gan Spartaks viņu neatlaidīgi aicināja, bija jāapslāpē nemiers, ilgas un dusmas, kas kūsāja viņa krūtīs, un viņš nevarēja doties uz Ve- zuvu, nevarēja arī nosūtīt vai aizvest uz turieni nevienu gladiatoru manipulu.

Tikai pēc neskaitāmiem mēģinājumiem, pārvarot dažnedažādas grūtības, briesmas un uztraukumus (kad no dumpja sākuma bija pagājuši jau vairāk nekā četri mēneši un viņa nelaimes biedri jau bija guvuši divas uzvaras pār romiešiem), Krišam beidzot izdevās izbēgt no Romas un paslēpties Epīnijas mežā; viņš bija pārliecināts, ka šurp atnāks gandrīz visi vai, mazākais, loti daudzi gladiatori, ar kuriem bija norunājis šeit satikties.

Tā arī notika. Galls divas dienas slēpās meža ēnainajos biezokņos, gaidīdams biedrus, tad kopā ar tiem varēja doties uz Vezuvu. Pēc četru dienu un četru nakšu ilga un grūta gājiena viņš nonāca pie Vezuva ar divdesmit manipuliem.

Papildspēkiem ierodoties, nometni pāršalca liels prieks un neizsakāmas gaviles. Spartaks sagaidīja Krišu sirsnīgāk nekā paša brāli, jo mīlēja un vērtēja to augstāk par visiem saviem nelaimes biedriem.

Kriša atvestie divi tūkstoši gladiatoru tika pilnīgi apbruņoti un vienmērīgi sadalīti pa abiem leģioniem. Pirmā leģiona vadību uzticēja Oknomajam, otrā — Krišam. Spartaku vienprātīgi ievēlēja par visa karaspēka augstāko virspavēlnieku.

Trešajā dienā pēc Kriša ierašanās izlūki ziņoja Spartakam, ka pa Apija ceju ātrā gaitā tuvojas pretors Pub- lijs Varīnijs. Tāpēc gladiatoru vadonis pavēlēja klusu nojaukt nometni un naktī steidzīgi devās pretī ienaidniekam.

trīspadsmitā nodaļa

NO KAZILĪNO KAUJAS LIDZ AKVĪNO KAUJAI

Publijam Varlnijam bija četrdesmit pieci gadi. Cēlies no plebejiem, spēcīga auguma, noslēgta rakstura, ar lepnu dvēseli — viņam piemita visas labākās romiešu kareivja īpašības, viņš pārstāvēja visspilgtāko un vispilnīgāko romiešu kareivja tipu, kādu vien iespējams iedomāties. Varīnījs ēda un dzēra ar sātu, pieticīgs savās prasībās, bez kurnēšanas pacieta tveici, salu, pārgājienus, bezmiega naktis un grūtības; viņš bija drūms, mazrunīgs un bezgala drošsirdīgs. Ja Varīnījs bez visām šīm neizsakāmi vērtīgajām īpašībām būtu apveltīts ar izcilākām prāta spējām, kādu viņam nebija, ja viņa redzes loks būtu bijis plašāks un zināšanas dziļākas, nevis tik vājas un paviršas, tad viņš varētu kļūt par konsulu, karavadoni, triumfatoru. Taču, par nelaimi, Publijs Varīnijs nebija apveltīts ar tik izcilu saprātu, kas līdzinātos viņa dvēseles cildenumam, un divdesmit astoņos karadienesta gados bija ieguvis tikai pretora titulu, arī to viņam piešķīra vienīgi aiz cieņas pret viņa nelokāmo taisnīgumu, pārbaudīto drosmi, par to, ka viņš lieliski pārzināja kaujas disciplīnu, ierindu un visus militārās dzīves sīkumus. Romiešu kareivji, kas karoja kopā ar viņu, bet it sevišķi visi karavadoņi, kuru vadībā Varīnijs cīnījās, vienmēr apbrīnoja viņa centību, varonību, garīgo un fizisko spēku.

Septiņpadsmit gadu vecumā viņš pirmo reizi Gaja Marija vadībā piedalījās karā pret teitoņiem un kimbriem; jauneklis kaujā izcēlās, tika apbalvots ar pilsoņa vainagu un iecelts par dekānu; pēc tam viņš cīnījās pilsoņu karā Pompeja Lielā tēva' — Pompeja Strabones vadībā, vairākas reizes tika ievainots un otrreiz apbalvots ar pilsoņa vainagu, tad Sullas vadībā piedalījās karā pret Mitridatu, guva vairākus ievainojumus, aplencot Atēnas; viņu apbalvoja ar cietokšņa vainagu un piešķīra jaunākā centuriona pakāpi. Viņš sekoja Sullam visās pilsoņu kara veiksmēs un neveiksmēs un par jauniem varoņdarbiem tika iecelts vispirms par vecāko centurionu, bet pēc tam par tribūnu; ieguvis tribūna titulu, Varīnijs devās līdzi Pompejam Lielajam uz Āfriku cīnīties pret Domīciju un

Jarbu; šajā karā Varīniju iecēla kvestora amatā, un viņš izpildīja šo amatu arī Apija Klaudija vadībā, cīnoties pret trāķiešiem un maķedoniešiem, kuri bija sacēlušies. Pēc Klaudija nāves, kad kara darbība Trāķijā tika pārtraukta, Varīnijs atgriezās Romā, cerēdams iegūt no konsula Aurēlija Kotas, kas pulcināja leģionus cīņās pret Mitridatu, zemes pārvaldnieka amatu vai vismaz apstiprinājumu kvestora amatā. Kad Varīnijs ieradās Romā, Kota jau bija aizbraucis uz Āziju un otrs konsuls Lūcijs Licīnijs Lukulls formēja savu armiju; gribēdams izmantot visu cienītā Varīnija pieredzi, Lukulls ieteica viņu ievēlēt par Sicīlijas pretoru un uzdot apslāpēt kauna pilno gladiatoru dumpi.

Lūk, kāds bija vīrs, kas seši simti astoņdesmitajā gadā no Romas dibināšanas, astoņpadsmitajā dienā pirms jūlija kalendām (t. i., četrpadsmitajā jūnijā), izgāja pa Kapenas vārtiem un pa Apija ce]u devās pret Spartaka vadītajiem gladiatoriem. Publija Varīnija rīcībā bija seši tūkstoši leģionāru, tūkstotis velitu, seši simti lingotāju, kas uz pretora pieprasījuma un ar Lukulla gādību bija pievienoti leģionam, ņemot vērā, ķa šādā karā nepieciešamas viegli apbruņotas vienības, vēl pieminētie trīs simti jātnieku — pavisam astoņi tūkstoši jaunu, spēcīgu, lieliski apbruņotu karavīru. Publija Vātīm ja kvestors trīsdesmit- piecgadīgais Gnejs Fūiijs bija drošsirdīgs, gudrs un ļoti labi saprata kara lietas, taču bija liels gardēdis, uzdzīvotājs un izšķērdētājs.

Varīnija vadībai uzticētā leģiona sešu tribūnu vidū bija arī ievērojamu un varenu patriciešu' dzimtu piederīgie: Marks Kalpurnijs Bibuls, ko vēlāk seši simti deviņdesmit piektajā gadā ievēlēja par konsulu reizē ar Gāju Jūliju Cēzaru; gluži jauniņais Kvints Fabijs Maksims, kurš Cēzara diktatūras laikā arī bija konsuls Romas ēras septiņi simti devītajā gadā; taču visaugstākā dienesta pakāpe no tribūniem bija piecdesmit gadu vecajam Lelijam Ko- sīnijam, rupjam, aprobežotam cilvēkam. Viņš bija piedalījies piecdesmit septiņās kaujās, vienpadsmit ap- lenkumos, simt divdesmit deviņās sadursmēs, ieguvis divdesmit divus ievainojumus un nopelnījis divus pilsoņa vainagus, bet zināšanu trūkuma un savas aprobežotības dēļ viņš trīsdesmit divos karadienesta gados nebija varējis iegūt augstāku pakāpi par tribūna, tā viņam jau bija piešķirta pirms vienpadsmit gadiem.

Atri ejot, trīs dienās Publijs Varīnijs sasniedza Gaetu un uzcēla tur nometni; tad viņš izsauca pie sevis kava- lērijas prefektu Paulu Erdēniju Tiburtlnu un pavēlēja nekavējoties aizlavīties līdz Kapujai, lai savāktu noteiktas un sīkas ziņas par dumpinieku nometnes vietu, par viņu skaitu, apbruņojumu un pēc iespējas arī par viņu nodomiem.

Jaunais Tiburtlns apzinīgi un piesardzīgi izpildīja viņam uzticēto uzdevumu un apmeklēja ne vien Kapuju, bet arī Kumu, Baju, Pocuoli, Herkulānu un Neapoli, aizgāja līdz pat Pompejai un Atellām, mēģinādams savākt ziņas par ienaidnieku gan no vietējām varas iestādēm, gan iedzīvotājiem un ganiem. Viņš atgriezās Varīnija nometnē pēc četrām dienām; zirgi bija galīgi nodzīti un nomocīti, taču Tiburtlns bija ieguvis'sevišķi svarīgas * ziņas par gladiatoru virzīšanos uz priekšu un viņu vispārējo stāvokli. Viņš varēja ziņot pretoram, ka nemiernieku skaits jau tuvojas desmit tūkstošiem; viņu apbruņojums un izkārtojums tāds pats kā romiešu armijā, nometne atrodas netālu no Nolas, no kurienes viņi bieži dodas izlūkot apkārtni; liekas, gladiatoriem nav nodoma vietu mainīt, jo, spriežot pēc pamatīgajiem nometnes nocietinājumiem, viņi nolēmuši tur sagaidīt romiešu uzbrukumu.

Dabūjis šīs ziņas, Varīnijs savā teltī ilgi pārdomāja rīcības plānu un beidzot nolēma sadalīt viņam padotos romiešu spēkus un, virzoties gandrīz pa diviem līdztekus ceļiem, uzbrukt gladiatoru nometnei vienlaicīgi no divām pusēm; ar tādu taktiku viņš cerēja gūt pilnīgu uzvaru.

Varīnijs uzticēja kvestora Gneja Fūrija vadībai četras leģionāru kohortās, trīssimt velitu, divi simti lingotāju, simt jātnieku un pavēlēja doties pa Apija ceļu līdz Sinu- esai; tur viņam vajadzēja nogriezties no Apija ceļa uz Domīcija ceļu, kas no Sinuesas veda gar jūras krastu cauri Linterno, Kūmai, Bajai un Neapolei uz Sorrento. Bajā Fūrijām bija dots rīkojums uzkavēties septiņas dienas, pēc tam doties līdz Atellām, kur viņš saņemtu turpmākās pavēles no Varīnija. Kamēr Fūrijs noietu šo ceļu, Varīnijs pats dotos augšup pa Liras upi līdz Interamnai, pārceltos pār upi, nokļūtu uz Latīņu ceļa, kas no Romas vēda uz Benevento caur Tuskulu, Norbu, Interamnu, Teanu un Allifām; pie Allifām Varīnijs atstātu konsulu Latīņu ceļu un pa pretoru ceļu garām Kaudines aizai dotos uz Kaudiju, tā nonākdams gladiatoru aizmugurē.

Tur viņš kādu dienu slēptos, tad dotu pavēli savam kves- toram Fūrijām atstāt Atellas un uzbrukt dumpiniekiem. Gladiatori, apzinādamies savu pārspēku, dotos pretī Fūrija leģionāriem, kamēr Varīnijs uzbruktu gladiatoriem no mugurpuses un gūtu pilnīgu uzvaru.

Tāds bija pretora Publija Varīnija kara plāns, un tas nekādā ziņā nebija peļams, bet tādā gadījumā gladiatoriem vajadzēja palikt nometnē un gaidīt romiešus pie Nolas, par ko Varīnijs nemaz nešaubījās, jo uzskatīja Spartaku par pretīgu kustoni, nevis par cilvēku.

Turpretī trāķietis, padzirdējis, ka pretors viņam gatavojas uzbrukt, un uzzinājis, ka tas jau ieradies Gaetā, tūliņ virzījās pa Domīcija ceļu uz priekšu un ar diviem ātriem un grūtiem pārgājieniem sasniedza Livorno.

Kvestors Gnejs Fūrijs virzījās pa to pašu Domīcija ceļu no otras puses, un, kad viņš nonāca līdz Tifernai, viņa izlūki ziņoja, ka Spartaks ar savu karaspēku pēkšņi ieradļes Linterno un atrodas vienas dienas gājiena attālumā no romiešu armijas.

Kā vienkāršs kareivis Gnejs Fūrijs būtu stājies pretī jebkuram gladiatoram, pat Spartakam, taču kā karaspēka vadonis ar noteiktu uzdevumu viņš neuzskatīja par iespējamu ielaisties kaujā ar daudzkārt stiprāku pretinieku, jo necerēja 1o uzvarēt. Atkāpšanās viņam likās gļēvulība, ko nevarēja attaisnot pat prāta apsvērumi, jo, kamēr romieši bēgtu uz Laciju, Spartaks varētu tos viegli panākt un sakapāt gabalos. Tāpēc Fūrijs nolēma atstāt konsulu ceļu, nogriezties pa kreisi, aiziet līdz Kaļas pilsētai un no turienes dažās stundās sasniegt Kapuju; tur viņa divi tūkstoši astoņi simti vīru pievienotos pilsētas garnizonam, kas jau bija saņēmis pastiprinājumu, un tādus spēkus gladiatori nevarētu uzvarēt.

Ja Spartaks dotos uz Laciju, Gnejs Fūrijs paspētu ataicināt Varīniju, apvienoties ar to, uzbrukt nekaunīgajiem dumpiniekiem no mugurpuses un sakapāt tos gabalos.

Gadījumā, ja Spartaks atkāptos, Fūrijs varētu izpildīt pavēli — atgriezties vai nu uz Domīcija ceļa, vai no Kapujas pa pretoru ceļu noteiktajā dienā ierasties Atellās.

Šie gudrie prātojumi un vēl gudrākais slēdziens liecināja par Fūrija saprātu un karavadoņa spējām, pats Pompejs Lielais viņa vietā nebūtu rīkojies citādi.

Tātad divas stundas pirms rītausmas Fūrijs lika nojaukt teltis un vislielākajā klusumā un lieliskā kaujas kārtībā devās uz Kalām; taču vispirms viņš izsūtīja pa konsulu ceļu trīs vietējo zemnieku drēbēs pārģērbtus izlūkus, kuriem vajadzēja, neraugoties uz risku un briesmām, aiznest ienaidniekam nepareizas ziņas par Gneju Fūriju, iestāstot, ka tas devies uz Gaetu un no turienes griezies atpakaļ.

Bet Spartaks jau bija uzzinājis no saviem izlūkiem, ka Tifernā apmetusies tikai daļa no ienaidnieka spēkiem, un tūlīt nojauta, kādu muļķību izdarījis pretors Varīnijs, sadalīdams savus pulkus, lai ielenktu Spartaku; trāķietis pilnīgi uzminēja kvestora plānus un taktiku un ar tālredzību, kas piemīt vienīgi augsti attīstītiem prātiem, uzreiz saprata, kas darāms: viņam bez kavēšanās jāielaužas starp abiem ienaidnieka pulkiem un zibens ātrumā jāsakauj abi pēc kārtas.

Viena no visizcilākajām Spartaka karavadoņa spējām, ko viņš tik spoži pierādīja šī kara laikā, bija ātrums, ar kādu viņš pārbaudīja, novērtēja, nojauta un uzminēja ienaidnieka plānus, ātrums, ar kādu viņš pieņēma lēmumu un arī nekavējoties to izpildīja. Spartaka karavadoņa talants daudzējādā ziņā bija līdzīgs Napoleona Pirmā karavadoņa talantam. Trāķietis cītīgi studēja, apbrīnoja un ieveda savā armijā romiešu karaspēka likumus un kārtību, bet atteicās no romiešu karavadoņu stingri noteiktās taktikas, kas liedza novirzīties no zināmiem pieņēmumiem, normām un paradumiem. Spartaks, pieņemot savus lēmumus, kā arī karaspēka manevru un pārgājienu laikā, vienmēr ņēma vērā apvidu, apstākļus un ienaidnieka izvietojumu; viņš pilnveidoja un izmantoja praksē visvienkāršāko, bet reizē arī visloģiskāko tā saucamo ātruma taktiku, kuru sāka lietot Gajs Marijs un ar kuru vēlāk Jūlijs Cēzars iekaroja pasauli. Gūdams uzvaru neskaitāmās lielās kaujās, Spartaks pilnīgi pamatoti ierindojās starp pašiem slavenākajiem tā laika karavadoņiem;[16] un viņš uzvarēja kaujās ne tikai ar savu kareivju muskuļu spēku un drošsirdību, bet arī ar straujo karaspēka pārvietošanu, ar savu cīņas biedru ātrc^ gaitu.

Atgriežoties pie mūsu stāsta, jāsaka, ka Spartaks rīkojās pēc sava lēmuma: viņš ar īsu runu uzmundrināja pagurušos gladiatorus pacietīgi panest jauno — sevišķi grūto pārgājienu kopējā pasākuma labā. Tad, licis nojaukt nometni, viņš atstāja Domīcija ceļu un pa nelīdzenām takām, kas aizvijās pāri uzkalniem no Kapujas uz Kazilīno un tālāk līdz pat jūrai, sasniedza Volturno upi, kas šņākdama vēla savus straujos viļņus starp stāvajiem krastiem.

Ar šo pārgājienu Spartaks paspēja rītausmā sasniegt Kapuju, kamēr kvestors Fūrijs vēl virzījās uz Kalām; triju jūdžu attālumā no Kapujas trāķietis atjāva saviem kareivjiem dažas stundas atpūsties, bet ap pusdienas laiku atkal devās ceļā, pasmaidījis par Kapujas aizstāvju pārbīli; tie bija noslēguši visus vārtus, nolaiduši režģus, trīcēdami uzrausušies uz aizsargvaļņa un gaidīja uzbrukumu. Spartaks, neiegriezies parfīmnieku pilsētā, devās uz Kazilīno, kur nonāca vakarā, tai pašā stundā, kad kvestors Fūrijs ieradās Kalās.

Kazilīno bija maza, bet jauka, biezi apdzīvota pilsētiņa Volturno upes kreisajā krastā; upe apskaloja gleznainās pilsētiņas mūrus. Kazilīno atradās septiņas jūdzes no Kapujas, gandrīz vienpadsmit no Kalām un divdesmit divas no Volturno ietekas jūrā; ņemot vērā karotāju spēku izvietojumu, Kazilīno kļuva par nākamo kauju operāciju svarīgāko punktu. Spartaks uzskatīja par pilnīgu nepieciešamību nostiprināties abos upes krastos, it visā Volturno ielejā; ierīkodams tur nometni saviem leģioniem, viņš ne tik vien pilnīgi izšķīra abas ienaidnieka armijas, bet liedza tām patverties Kapujā un varēja tās sakaut vienu pēc otras.

Un, tā kā Kazilīno iedzīvotāji izbijās no gladiatoru pēkšņās ierašanās un sūtīja pretī Spartakam savus varas pārstāvjus, kuri godbijīgi lūdza viņu apžēloties par pilsētiņas iedzīvotājiem, tad viņam nevajadzēja lietot spēku, lai ieietu pilsētā. Nolicis pie vārtiem sardzi un atstājis vienu kohortu pilsētā, trāķietis aizgāja no turienes ar saviem-leģioniem un pavēlēja uzcelt nometni pakalnā aiz Romiešu vārtiem, pie tiešā ceļa uz Kalām.

Laika posmā no Klaudija Glabra sakāves līdz Publija Varīnija uzbrukumam gladiatoriem Spartaks varēja pārstaigāt gandrīz visu Kampāniju; viņš lika saviem veiklākajiem un prasmīgākajiem puišiem iejāt kumeļus, kas lielā daudzumā ganījās šīs provinces leknajās ganībās, un tādā kārtā viņam izdevās saformēt vienību no seši simti jātniekiem, par tās prefektu trāķietis lika iecelt varonīgo un stalto Bortoridžu; Bortoridžs atdeva Krišam otrā leģiona vadību, kas viņam uz laiku bija uzticēta.

Tiklīdz nometne bija ierīkota, Spartaks pavēlēja saviem savārgušajiem kareivjiem dažas dienas atpūsties, kamēr kvestors Fūrijs pa Domīcija ceļu, kā Spartaks domāja, sasniegtu Liternu; tad trāķietis bija nolēmis tam uzbrukt no mugurpuses un sakapāt romiešu kohortās gabalu gabalos.

Bet, tā kā Spartaks bija sevišķi apdomīgs, viņš pasauca Bortoridžu un pavēlēja, lai tas ap pusnakti pēc sešu stundu atpūtas sadala savus jātniekus divās daļās: viena lai virzās pa Domīcija ceļu līdz pat Tifernai un iegūst ziņas par ienaidnieku, otra aiz piesardzības lai iet pa Apija ceļu līdz Kalām un izlūko apkārtni. Rītausmā abām vienībām vajadzēja atgriezties nometnē un ziņot par novēroto.

Stundu pirms saullēkta, Spartakam par lielu izbrīnu, atgriezās jātnieki no Kalām; viņi ziņoja gladiatoru vadonim, ka ienaidnieks no šīs puses tuvojas Kazilīno. Dumpinieku vadonis sākumā nespēja noticēt tādām ziņām, bet, sīki jo sīki izjautājis izlūku vadoni, pēc nelielām pārdomām Spartaks saprata, kas noticis: trāķietis bija atstājis Domīcija ceļu un novirzījies pa labi, lai palaistu garām Fūriju un uzbruktu tam no mugurpuses, bet romietis tai pašā laikā bija nogriezies pa kreisi, lai izvairītos no gladiatoriem un paglābtos Kapujā. Tādā kārtā abas armijas bija atstājušas konsulu ceļu, lai izvairītos no sadursmes, bet tagad tām neizbēgami vajadzēja sastapties uz pretoru ceļa.

Spartaks tūlīt lika izziņot trauksmi un, nenojaucis visu nometni, pavēlēja pirmajam leģionam nostāties kaujas ierindā divās līnijās. Priekšgalā viņš nostādīja divus tūkstošus velitu un lingotāju, kuriem vajadzēja uzbrukt ienaidniekam izklaidus, tiklīdz tas parādītos; aiz pirmās līnijas novietojās viss pārējais ar metamajiem šķēpiem un pīķiem apbruņotais leģiona sastāvs.

Otru leģionu Spartaks sadalīja divās dajās un nosūtīja pāri laukiem un vīnadārziem katru uz savu pusi, pavēlēdams tām atiet labi patālu un noslēpties, bet, tiklīdz sadursme būs iesākusies, aplenkt romiešus un uzbrukt tiem no sāniem un mugurpuses.

Saule bija tikko uzlēkusi un zeltīja ar saviem spožajiem stariem tuvējos pakalnus, koši zaļās vīnogulāju lapas, briestošās druvas un ziedošās pļavas, kad parādījās romiešu priekšpulks. Tam pretī virzījās viegli apbruņotie gladiatori izvērstā ķēdē un saņēma ienaidnieka jātniekus ar akmeņu un svina bumbiņu krusu. Romieši tūlīt griezās atpakaļ un straujos rikšos steidzās paziņot kvestoram Fūrijām par Spartaka tuvošanos. Tad Spartaks, kurš vienmēr pārgājienos soļoja kopā ar saviem biedriem, uzlēca staltā un spēcīgā melnī, ko allaž turēja kaujas gatavība. Trāķieša milzīgais stāvs skaisti izcēlās zirga mugurā; viņš lika pūst ātrā uzbrukuma signālu, lai strauji mestos uz ienaidnieku, kamēr tas vēl nav paspējis nostāties kaujas ierindā.

Saņēmis negaidīto vēsti par gladiatoru tuvošanos, Gnejs Fūrijs tūlīt pavēlēja leģionāru kolonnai apstāties un lielā mierā, kādu nekad nemēdz zaudēt īsti vīrišķīgi cilvēki, pavēlēja velitiem un lingotājiem izvērst ķēdi, cenzdamies pēc iespējas pagarināt frontes līniju, lai izvairītos, cik nu tas bija viņa spēkos, no skaita ziņā lielāka ienaidnieka aplenkuma; kohortām viņš lika novietoties tuvējā uzkalnā, lai tās varētu sastāties kaujas ierindā, kamēr veliti un lingotāji mēģinātu atvairīt gladiatoru pirmo triecienu.

Neraugoties uz izbailēm un satraukumu, kas parasti seko negaidītam uzbrukumam, visas kvestora pavēles tika izpildītas ļoti ātri un pietiekami precīzi.

Taču romieši vēl nepaspēja pilnīgi pārkārtoties, kad gladiatori jau uzbruka romiešu lingotājiem, kuri varonīgi aizstāvējās, tomēr ienaidnieka pārspēks piespieda tos atkāpties līdz uzkalna pakājei, kur Fūrijs tik tikko beidza izkārtot kaujas ierindā četras kohortās. Romiešu taurētājs ziņoja par kaujas sākumu, un leģionāri Fūrija vadībā tik strauji uzbruka gladiatoru velitiem, ka tie savukārt bija spiesti atkāpties. Spartaks pavēlēja dot atkāpšanās signālu, un divi tūkstoši viegli apbruņoto gladiatoru, izmetuši pēdējos šķēpus uz ienaidnieku, pazuda starp gladiatoriem, kuri noteiktā kārtībā, ar skaļiem kaujas saucieniem, kas atbalsojās pa visām tuvējām ielejām un. pakalniem, metās virsū romiešiem; drīz bija dzirdama vienīgi vairogu šķinda, zobenu žvadzoņa un cīnītāju mežonīgie kliedzieni.

Abas puses cīnījās kādu pusstundu ar gandrīz vienādu niknumu un vīrišķību, bet romiešu bija ievērojami mazāk nekā gladiatoru, un tie nespēja ilgi pretoties dumpinieku sīvajam uzbrukumam. Drīz vien, ielenkti no visām pusēm, Fūrija leģionāri sāka padoties, un tieši tobrīd no slēpņa iznāca Kriss ar otrā leģiona vīriem; vienā mirklī gladiatori aplenca romiešus, uzbruka tiem no flangiem un aizmugures; romiešu kaujas ierinda galīgi izjuka, tie metās bēgt, bet tikai pavisam nedaudziem izdevās izglābties, jo, ieslēgti zobenu lokā, tie gandrīz visi krita varoņa nāvē — un viens no pirmajiem krita Fūrijs.

Nevienlīdzīgā kauja ilga tikai nepilnas divas stundas, bet to drīzāk vajadzētu dēvēt par asinspirti pie Kazilīno, nevis par kauju.

Nākamajā dienā pēc šīs jaunās uzvaras, kurā gladiatoriem bija pavisam niecīgi zaudējumi salīdzinājumā ar romiešiem, kas gandrīz visi gāja bojā, Spartaks, nezaudējot laiku, lika nojaukt nometni pie Kazilīno un devās grūtā pārgājienā pāri Apenīnu atzarojumiem garām Kalām uz Sidicinu Teanu, kur nonāca pret vakaru. Viņa leģioni bija stipri noguruši no garā un grūtā pārgājiena. Tur trāķietis iekārtoja nometni un tūlīt aizsūtīja jātnieku vienību uz dažu jūdžu attālo Teanu, lai uzzinātu jaunumus par pretoru Publiju Varīniju, kuram pēc Spartaka aprēķina vajadzēja tur paiet garām pirms divām vai trim dienām Allifu virzienā.

Kad izlūki atgriezās no sava reida, Spartaks pēc jātnieku ziņojumiem par ienaidnieka kustību pārliecinājās, ka viņš gandrīz nemaz nebija kļūdījies un Publijs Varīnijs tikai vienu dienu ātrāk bija izgājis no Teanas uz Allifām. Trāķietis ilgi pārdomāja un pamatīgi apsvēra

visas priekšrocības, ko viņam deva iepriekšējās dienas uzvara un pašreizējā nometne Sidicinu Teanā, beidzot nolēma aizšķērsot pretoram Varīnijam ceļu un uzsākt ar to kauju, pirms romieši saņemtu palīdzību no pilsētām un sabiedrotajiem, jo tad būtu grūtāk uzvarēt to kohortās.

Nākamajā dienā trāķietis izgāja no Sidicinu Teanas un pa Volturno upes labo krastu devās uz Kaudijas aizu; viņš nonāca tur pēc astoņu stundu gājiena un uzcēla nometni upes krastā. Otrā rītā viņš lika nozāģēt lielu daudzumu resnu koku un pārmest tos pāri upei, kas tajā gadalaikā nebija visai dziļa, un pa šo tiltu pārveda savus leģionus uz upes kreiso krastu, kur netālu no Kaudijas kalniem ieņēma drošu pozīciju, no kuras varēja pārredzēt Latīņu ceļu, un gaidīja ienaidnieku.

Tas drīz vien bija klāt; nākamajā dienā ap pusdienlaiku, nākdams no Allifām, Publijs Varīnijs ar savām kohortām parādījās augstienēs pie Volturno ielejas iepretī Kaudijas kalniem. Spartaks jau bija nostādījis savus leģionus kaujas ierindā, un pavisam drīz sākās kauja.

Kauja bija smaga, asiņaina un ilga līdz pat vakaram. Romieši cīnījās drošsirdīgi un neizsakāmi varonīgi, bet ap saulrietu bija spiesti nekārtībā atkapties — un gladiatori, spēji uzbrukot, tos galigi sakāva. Sākumā, kamēr vien varēja, gladiatoru kājnieki dzinās tiem pakaļ un daudzus apkāva, bet, kad romiešu karotājiem no baismām it ka izauga spārni un tie stipri attālinājās no saviem vajātajiem, Spartaks pavēlēja taurēt atsaukuma signālu, un, tiklīdz gladiatoru kājnieki atbrīvoja kaujas lauku, kavalērija pilnos auļos dzinās pakaļ bēgļiem un nežēlīgi apkāva tos.

Kaujā pie Kaudijas aizas krita vairāk nekā divi tūkstoši romiešu, un šī vieta jau otro reizi romiešiem kļuva liktenīga; turklāt ievainoto bija vairāk nekā pusotra tūkstoša, to vidu ari pats Varīnijs un tribūni Kosīnijs, l abijs Maksims un Bibuls. Liela daļa ievainoto krita uzvarētāju rokas, bet Spartaks tos atbruņoja un palaida brīvībā; viņš bija nolēmis nevienu neņemt gūstā, kamēr nebūs iekarotas daudzas pilsētas, jo gūstekņu klātbūtne nometnē zināmos apstākļos varēja kļūt pat bīstama.

Ari gladiatoru zaudējumi bija diezgan smagi šajā kaujā — krita vairāk nekā divi simti piecdesmit vīru, un ievainoto bija gandrīz divtik.

Zaudējis licību saviem spēkiem, bezgala nelaimīgs Publijs Varīnijs atgriezās Allifās; tur viņš naktī savāca visus bēgļus, cik vien sadabūja, un uzzināja arī ļauno vēsti par sava kvestora galīgo sakāvi. Baidīdamies no jauna gladiatoru uzbrukuma, kam viņš nespētu pretoties, un nolādējis visus debesu un elles dievus, savu naidīgo likteni, dziļi ienīsto gladiatoru, Varīnijs ļoti lielā steigā devās pa stāvām takām cauri Apenīnu aizām, pameta Kampāniju, iegāja Samnijā un patvērās Boviānā.

Divas spožās uzvaras, ko Spartaks guva trijās dienās, . atnesa slavu viņa karaspēkam, bet viņa vārds kļuva vēl bīstamāks un draudīgāks visās Dienviditālijas provincēs.

Trāķietis nezaudēja laiku un no Klaudijas aizas atgriezās pilsētā, kur sastapa gailu gladiatoru Brezoviru, ar kuru lasītāji jau iepazinās Romas Libitīnas Veneras krodziņā tajā dienā, kad Apspiesto savienība piesprieda nāves sodu Gaja Verra brīvlaistajam, kas bija nācis izspiegot sazvērniekus; tagad Brezovirs kopā ar piecdesmit biedriem bija atbēdzis no Kapujas uz Spartaka nometni.

Pēc Brezovira padoma trāķietis nolēma īstenot pārdrošu soli, ar kuru cerēja atbrīvot arī tos piecus tūkstošus gladiatoru, kas vēl bija palikuši Lentula Batiāta skolā.

Trīs dienaj pēc kaujas pie Kaudijas aizas Spartaks desmittūkstoš kareivju priekšgalā patiesi ieradās pie Kapujas mūriem; viņš iesūtīja pie pilsētas prefekta un senāta vēstnesi ar prasību, lai tie atļauj brīvi atstāt pilsētu pieciem tūkstošiem Lentula skolas gladiatoru, taču, ja varas iestādes liegtos izpildīt šo prasību, Spartaks draudēja ieņemt pilsētu ar uguni un zobenu un bez žēlastības apkaut visus iedzīvotājus.

Vēsts par Spartaka uzvarām jau bija nonākusi līdz Kapujai, baumas šo vēsti vēl stipri pārspīlēja, un pilsētas iedzīvotāji bija pārlieku nobijušies. Bīstamā ienaidnieka parādīšanās pie pilsētas vārtiem palielināja apjukumu un iedvesa šausmas baiļu pārņemtajos pilsētnieku prātos; Spartaka prasības un draudi paveica pārējo — izcēlās vispārēja panika.

Senāts sapulcējās Diānas templī, bet pie tempļa forumā pulcējās milzīgs ļaužu pūlis. Nepilnas pusstundas laikā visas tirgotavas slēdza, sievietes ar izpūrušiem matiem steidzās uz tempļiem un piesauca palīgā dievus, ielās skali klaigāja vienkāršā tauta, tā uzstāja, lai izpilda gladiatoru prasības un paglābj pilsētu no drausmīgās asinspirts.

Bāls, ar šausmu izķēmotu seju, no lielā uztraukuma stostīdamies, Metijs Libeone paziņoja senātam Spartaka prasības. Senatori, tikpat bāli kā prefekts, lielajā pārbīli klusēja un skatījās cits uz citu, neviens neuzdrīkstējās bilst vārdu, dot padomu vai izteikt kādu priekšlikumu tik bīstamā brīdī.

taču bailes, kas bija pārņēmušas apmulsušo un nespēcīgo Kapujas senatoru prātus, bailes, no kurām pirms brīža sastinga vārdi uz lūpām, tagad lika viņiem atjēgties; senatori spēji pielēca no soliem kā no tarantulu sāpīga kodiena; kliegdami, ka tribūns zaudējis prātu, jo Nolu gladiatori ieņēmuši divās stundās, turklāt toreiz tie bijuši daudz mazākā skaitā un daudz vājāk apbruņoti nekā tagad, tie nodedzinājuši visus namus un nokāvuši visus iedzīvotājus; bet viņi, senatori, negribot, lai viņus sakapā gabalos tribūna augstprātīgo iedomu dēļ, un tāpēc šo piecu tūkstošu gladiatoru izraidīšana no Kapujas būtu gudrs un tālredzīgs solis, jo tas pasargātu pilsētu no dumpjiem un asinsizliešanas. Viņi minēja .vēl daudz tamlīdzīgu apsvērumu. Senatoriem pievienojās arī laužu pūļa neatlaidīgie kliedzieni laukumā; tauta skalā balsi uzstāja, lai tiktu izpildītas Spartaka prasības un izglābta pilsēta. Metijam Libeonem pat šķita neticami, ka drīkst likt uz balsošanu daudzo senatoru priekšlikumu — apmierināt Spartaka prasību; priekšlikumu pieņēma gandrīz vienbalsīgi.

Tādā kārtā pieci tūkstoši Lentula skolā ieslodzīto gladiatoru tika izlaisti no pilsētas un devās pie Spartaka, kas bija ierīkojis savu nometni tuvējā Tifata kalna nogāzē. Tur jaunatnācējus sagaidīja ar skaļiem prieka saucieniem, tie saņēma pilnu apbruņojumu un sastādīja trešo leģionu, kura vadību nodeva Bortoridžam, bet viņa vietā par kavalērijas prefektu iecēla Brezoviru.

Drīz Spartaks atgriezās Nolā, ātri uzcēla nometni, palika tur apmēram mēnesi un pats ik dienas ar lielu dedzību mācīja jaunajam leģionam militārās iemaņas. Pa to laiku trāķietis saņēma vēsti, ka pretors Varīnijs pulcinot jaunu karaspēku, lai uzbruktu gladiatoriem. Spartaks nolēma aizsteigties priekšā Varīnijam. Atstājis Krišu ar diviem leģioniem Nolā, viņš paņēma sev līdzi pirmo — Oknomaja komandēto leģionu, pārgāja Apenīnus, ienāca Samnijā un sasniedza Boviānu.

Varīnijs bija rakstījis Romas senātam par savām ka- ralauka neveiksmēm, kas draudēja izvērsties vēl nopietnākas, un pieprasījis vismaz divus leģionus, lai izbeigtu karu. Atgādinājis savus agrākos nopelnus dzimtenes labā, godīgais kareivis lūdza senātu parādīt viņam, daudzu kauju veterānam, žēlastību, dodot iespēju novelt no sirdsapziņas sakāves negoda smagumu un novest karu līdz beigām, lai tādā kārtā atriebtu nelabvēlīgā likteņa apkaunojumu.

Senāts uzklausīja drošsirdīgā Varīnija taisnīgās prasības un nosūtīja viņam astoņas kohortās, kas sastāvēja no vairāk nekā četriem tūkstošiem veterānu, un pilnvaroja viņu savervēt no marsiem^ramnitiem un pice- niešiem vēl sešpadsmit kohortās, lā®l/arētu izveidot divus leģionus, kas nepieciešami glaaratoru sakāvei.

Pretors uzskatīja, ka augstāka pakāpe un dienesta ilgums armijā dod neapstrīdamas priekšrocības, un iecēla mirušā Fūrija brīvajā vietā Lēliju Kosīniju, lai gan daudzi no viņam padotajiem tribūniem bija gudrāķi un nesalīdzināmi tālredzīgāki par Kosīniju. Varīnijs uzticēja viņam tikko no Romas atsūtīto astoņu kohortu vadību, pavēlēja palikt Boviānā, lai aizkavētu Spartaka ielaušanos Samnijā, bet pats ar diviem tūkstošiem leģionāru, kas bija palikuši dzīvi pēc kaujas pie Kaudijas aizas, devās uz maršu un piceniešu zemi, tai savervētu sev kareivjus.

Kad Spartaks nonāca pie Boviānas, viņš izaicināja uz kauju Kosīniju, bet tas, rīkodamies saskaņā ar dotajiem bargajiem rīkojumiem, ieslēdzās pilsētā; gaužām sašutis par aizliegumu uzbrukt gladiatoriem, Kosīnijs tomēr nolēma pacietīgi panest apvainojumus un izaicinājumus.

Tad Spartaks nojauta Varīnija plānus un nolēma neļaut tam savākt kareivjus Samnijā un Picenā; viņš atstāja Oknomaju ar vienu leģionu nometnē pie Boviānas, bet pats ar jātnieku vienību atgriezās Nolā.

Tur viņu gaidīja ļoti patīkami pārsteigumi. Pirmais un vispatīkamākais — gladiatora Granika ierašanās; tas atveda sev līdzi vairāk nekā piecus tūkstošus gladiatoru no Ravennas skolām: gaiļus, ģermāņus un trāķiešus.

Ar šo pastiprinājumu četros leģionos sadalītais gladiatoru karaspēks jau bija divdesmit tūkstošu vīru liels, un Spartaks tagad apzinājās savu varenību un neuzvaramību. Otrs pārsteigums, ne mazāk patīkams par pirmo, bija viņa māsas Mircas atnākšana uz gladiatoru nometni. Sparlaks apskāva māsu un ar saviļņojuma asarām acīs sirsnīgi skūpstīja un glāstīja tās seju. Bet meitene bikli skūpstīja te brāļa seju, te rokas, te drēbes un asaru nomāktā balsi murmināja:

— Ak, Spartak! . .. Spartak!… Ak, manu sirdsmīļo biali! .., Kā es baidījos… kā trīcēju par tevi… iedomādamās, ka tev draud visas šīs asiņainā kara briesmas!… Neradu vairs miera… nevarēju vairs dzīvot… tā vien domāju: «Ja nu viņš ir ievainots? … Ja viņam vajadzīga mana palīdzība?» Jo neviens, manu Spartak, nemācētu tevi tā aprūpēt kā es… ja … kādreiz… lai dievi to nepieļauj! … Un es raudāju vienmēr… augu dienu… un lūdzu brīnumjauko Valeriju, manu labo kundzi… lai viņa man atjauj doties pie tevis… un viņa, nabadzīte, man atļāva! Lai Junona viņu pasargā, viņa ir tik laba!… Viņa mani atlaida… zini, viņa man dāvāja brīvību!… Esmu brīva … brīva arī es … Un tagad vienmēr palikšu pie tevis.

Mirca raudāja, čaloja, mīļi uzsmaidīja, glaudās pie brāļa kā bērns, un ikvienā viņas kustībā bija manāms patiess prieks, ar ko bija pārpilna viņas sirds.

Netālu no abiem klusēdams stāvēja jaukais gaišmatis Artoridžs. Pār viņa seju pārlaidās te skumju mākonis, te atplaiksnljas visdziļākais prieks. Artoridžs pirms dažām dienām kopā ar Graniku bija ieradies no Ravennas. Pagaidījis, kamēr mazliet aprimst māsas un brāļa atkalredzēšanās prieks, viņš kautrīgi panācās uz priekšu un sacīja:

—    Bet mani, visudārgais Spartak, mūsu neuzvaramais vadoni, vai mani tu neapskausi un nenoskūpstīsi? . . .

To_teicis, jauneklis pārlaida ātru skatienu meitenei, it ka lūgdams piedošanu, ka grasās nozagt viņas brālim skūpstu.

—    Ak, Artoridž! — iesaucās Spartaks, cieši apskaudams jaunekli un spiezdams to pie savām krūtīm. — Ak, mans mīļotais Artoridž! Ļauj, lai tevi noskūpstu … Ļauj, lai tevi skauju … ak, cēlais jaunekli!

Tā priekam, ko Spartaks izjuta pēdējos mēnešos par spožajām uzvarām un jau no pirmās dienas gūtajiem lieliskajiem panākumiem briesmu pilnajā karā, liktenim vēl labpatikās pievienot arī šo kluso, sirsnīgo prieku — apskaut savu māsu un Artoridžu, abas viņa sirdij visdārgākās būtnes pasaulē.

Taču drīz Spartaka laimē mirdzošā seja sadrūma, noliecis galvu uz krūtīm un dziļi nopūties, viņš iegrima skumjās domās.

Brīdi vēlāk, atvadījies no draugiem, viņš kopā ar māsu devās uz savu telti: viņam tik ļoti gribējās izjautāt Mircu par Valeriju, bet kādas cēlas kauna jūtas un cieņa pret māsu viņu atturēja.

Spartakam par laimi, meitene, bez mitas nepiespiesti un jautri pļāpādama, pati bez jautāšanas sāka runāt par Sullas atraitni; viņai nekad pat prātā nebija ienācis, ka starp Spartaku un Valeriju varētu būt arī citādas attiecības nekā starp matronu un rudiāriju.

—    Ak, tici man, Spartak, — meitene čaloja, gatavodama brālim vienkāršu ēdienu uz celma, kas trāķieša teltī noderēja par galdu, — ja visas romiešu matronas būtu līdzīgas Valerijai — tici, man bija tā laime pieredzēt visus viņas tikumus, labumu un cildenās jūtas —, verdzība būtu atcelta ar likumu, jo bērni, kas dzimtu no tādām sievietēm, nevarētu un negribētu paciest, ka gladiatorus sūta katorgā, per ar rīkstēm, sit krustā vai nokauj …

—    Ak, es to zinu! — Spartaks dedzīgi iesaucās.

Bet tūliņ pārlabodams piebilda:

—    Es ticu tam .. . ticu …

—    Un pareizi dari, jo, redzi, viņa Joti ciena tevi… daudz vairāk, nekā jebkura cita matrona viņas vietā cienītu savu gladiatoru lanistu. Viņa joti bieži runāja ar mani par tevi… viņa tevi apbrīnoja — it sevišķi pēc tam, kad tu uzcēli nometni Vezuvā… un katru reizi, kad pienāca kāda ziņa par tevi… kad mēs padzirdējām, ka tu esi sakāvis Serviliānu… kad uzzinājām par tavu uzvaru pār Klaudiju Glabru, mana matrona sacīja: «Jā, daba viņu ir apveltījusi ar visām liela karavadoņa īpašībām!»

—    Tā viņa teica? — satraukti ievaicājās Spartaks, un viņa sejā atspoguļojās tūkstošiem jūtu un atmiņu, kas atdzīvojās viņa dvēselē.

—    Jā, tā viņa teica, — Mirca atbildēja, turpinādama gatavot ēdienu. — Vai mēs vēl ilgi paliksim šajā nometnē? … Tev vajadzēs parūpēties par tavu telti… Tāda neder gladiatoru drošsirdīgajam vadonim. .. tajā liela nekārtība … nav nekādu ērtību … tā drīzāk atgādina vienkārša kareivja mītni. Jā, tik tiešām tā viņa teica … Kādu dienu viņa pat ķildojās ar savu brāli oratoru Hortenziju … tu taču to pazīsti? … Viņa uzstājās pret brāli un apgalvoja, ka tu esot iesācis taisnīgu karu un, ja dievi vispār gādājot par mirstīgajiem, tad tev katrā ziņā esot jāuzvar.

—    Ak, dievišķā Valerija! … — no aizkustinājuma no- bālis un viss trīcēdams, Spartaks čukstēja neskanīgā balsī.

—* Un viņa, nabadzīte, ir tik nelaimīga, — meitene sacīja pēc brīža, — zini, viņa ir ļoti nelaimīga!

Nelaimīga? . . . Viņa ir nelaimīga? … Kā tad tā? … Kāpēc?… trāķietis spēji iesaucās.

I zinu, ka viņa ir nelaimīga … jo es redzēju .. . daudzas reizes pārsteidzu viņu raudam… ļoti bieži dzirdēju viņu dziļi nopūšamies… bet, kāpēc viņa nopūšas un raud, es nevaru pat iedomāties . .. Varbūt tāpēc, ka viņai nesaskaņas ar radiniekiem no Mesallu dzimtas… Varbūt sēro par mirušo vīru … lai gan tas, manuprāt, visai neticami … Viņas vienīgais mierinājums ir meitiņa Postū- mija … Ak, cik tā ir jauka un mīļa radībiņa! …

Spartaks dziļi nopūtās, notrauca ar labās rokas delnas virspusi dažas asaras no vaigiem, strauji aizgriezās, pagājās pāris soļu pa telti un, lai pavērstu sarunu uz citu pusi, jautāja Mircai:

—    Saki man, māsa … vai tu neko neesi dzirdējusi par Marku Valeriju Mesallu Drūmo … Valerijas brālēnu? ,.. Viņš sastapās ar mani… mēs cīnījāmies … es viņu ievainoju, bet nenogalināju … Vai tev gadījumā nav zināms, vai viņš ir izveseļojies?

—    Protams, izveseļojies!… Un par lavu augstsirdību mēs arī dzirdējām… Valerija ar asarām acīs slavēja tevi, kad Hortenzijs ieradās Tuskulas vasarnīcā pie mums un visu izstāstīja… Pēc Sullas nāves Valerija gandrīz cauru gadu dzīvo savā Tuskulas vasarnīcā.

Tajā brīdī telts durvīs parādījās gladiatoru dekāns un paziņoja virsvadonim, ka no Romas tikko ieradies jauns kareivis un uzstājīgi prasa atļauju runāt ar viņu.

Spartaks izgāja no telts pretorijā; gladiatoru nometne bija ierīkota gluži tāpat kā romiešu, Spartaka telts bija uzcelta nometnes visaugstākajā vietā, bet telts priekšā kara tiesas laukums, ko romieši sauca par pretoriju. Aiz Spartaka telts pacēlās vēl otra telts, kurā glabājās nozīmes, to apsargāja desmit kareivji ar dekānu priekšgalā.

Tiklīdz Spartaks izgāja no telts, viņš ieraudzīja tuvojamies nevis jaunekli, kā viņam pieteica, bet gan četr- padsmitgadīgu zēnu pilnā, ļoti greznā un dārgā apbruņojumā.

Zēna plecus un tievo, lokano vidukli apņēma bruņu- krekls, kas stiepās gandrīz līdz pat ceļiem; bruņukrekls bija taisīts no vienādiem, neskaitāmiem, mirdzošiem sudraba mezgliņiem un cilpiņām, kas, kopā savienoti, izveidoja ciešu pinumu, viduklī bruņukreklu apjoza ar metālu apkalta un zelta nagliņām rotāta ādas josta.

Kājas aizsargāja stilbu bruņas, tās bija sasietas uz ikriem ar ādas siksniņām, labo roku ieskāva dzelzs aproce, bet kreisajā zēns turēja nelielu, apaļu, vieglu bronzas vairogu, ko greznoja smalka meistara darinātas figūriņas un ornamenti. Siksnas vietā no labā pleca uz kreiso sānu stiepās resna zelta ķēde, pie kuras bija piekārts mazs, viegls zobens. Zēna galvu sedza sudraba bruņucepure, kuras smailē bija saritinājies zelta čūskulēns, bet no bru- ņucepures spraucās laukā rudas vijīgu matu cirtas, kas apņēma brīnumjauku, vēl gluži bērnišķu seju, baltu kā alabastrs. Divas milzīgas, mirdzošas mandeļveida acis zaļganā jūras krāsā mela zibeņus un piešķīra šai nevainīgajai, sievišķīgajai sejiņai drosmes un apņēmības izteiksmi, kas nemaz nesaskanēja ar zēna trauslo augumu.

Spartaks neizpratnē un izbrīnā raudzījās uz atnācēju, pēc tam palūkojās uz dekānu, kas viņu bija izsaucis no telts, it kā vēlēdamies pajautāt, vai šis patiesi ir tas kareivis, kurš vēlējies ar viņu runāt, un, redzēdams, ka dekāns apstiprinoši pamāj ar galvu, Spartaks pievērsās zēnam un izbrīnās pilnā balsī jautāja:

—    Tātad tu gribēji ar mani runāt? … Kas tu esi?… Ko vēlies? . ..

Jaunekļa seja pēkšņi pietvīka, bet tūlīt atkal stipri nobālēja, un, mirkli svārstījies, svešais noteikti atbildēja:

—    Jā, Spartak, es.

Un vēl pēc mirkļa piebilda:

—    Vai tu mani nepazīsti?

Spartaks cieši vēroja nepazīstamā daiļos, smalkos vaibstus, it kā pūlēdamies kaut ko atcerēties, kaut ko ļoti, ļoti senu; pēc tam, arvien vēl nenovērsdams acis no sava sarunu biedra, atbildēja:

—    Patiesi. .. man šķiet… esmu tevi redzējis … bet kur? … Un kad?

Atkal iestājās klusums. Pirmais ierunājās gladiators:

—    Vai tu esi romietis?

Zēn» papurināju gulvu, savilka lūpas savādā, skumjā, tādu ku izmocītā smaidā un sacīja:

—    Tuva atmiņa nav tik stipra kā tava roka, drošsirdīgais Spartak!

Svešinieka skumjais smaids un vārdi kā zibens apgaismoja trāķieša prātu; viņš iepleta acis un, stipri izbrīnījies, vēlreiz cieši aplūkoja kareivi, tad, nespēdams noticēt pats savām acīm, jautāja:

—    Ā! ,.. Vai tiešām? … Vai tas varētu būt? … Zvēru pie Jupitera Olimpieša! … Tā esi tu? …

—    Jā, tā esmu es, Eitibīda. Jā, jā, Eitibīda, — atbildēja zēns, pareizāk sakot, jaunava, jo Spartaka priekšā patiesi stāvēja grieķu kurtizāne kareivja tērpā. Un, kamēr Spartaks, nevarēdams atgūties no samulsuma, vēl arvien to izbrīnā uzlūkoja, jaunava piebilda: — Vai tad es nebiju verdzene? … Vai netiku redzējusi, kā manus tuviniekus padarīja par vergiem?… Vai es neesmu zaudējusi dzimteni? … Vai romiešu izvirtība mani nav pārvērtusi par nicināmu kurtizāni? …

Šos vārdus jaunava izrunāja ar aizturētām dusmām, bet pašus pēdējos nočukstēja tikko dzirdami un lielā sašutumā.

—    Es tevi saprotu, saprotu… — skumji un domīgi noteica Spartaks, varbūt šajā brīdī viņš iedomājās par savu māsu.

Mirkli klusējis, rudiārijs atkal pacēla galvu un, skumji nopūties, piebilda:

—    Tu esi trausla sieviete… pieradusi pie ērtībām un greznības… Ko tu spēj? … Ko tu gribi šeit darīt?

—    Ak! — viņa pēkšņās dusmās iesaucās, un neviens pat nevarēja iedomāties, ka šī trauslā būtne tā spēj iedegties. — Ak! … Kaut Delfu Apollons apgaismotu viņa prātu! Viņš neko nesaprot! .. . Zvēru pie atriebības dievēm! . . . Gribu atriebt savu tēvu, savus brāļus, savu verdzināto dzimteni, savu jaunību, ko apgānījušas mūsu apspiedēju zemiskās kaislības, savu dubļos samīdīto godu, savu dzīvi, kas nolemta mūžīgam apkaunojumam, un tu man vēl jautā, ko es darīšot šajā nometnē…

Eitibīdas sejas izteiksme kļuva draudīga, brīnumskaistās acis zvēroja tādā niknumā, ka Spartaks jutās dziļi aizkustināts no šī mežonīgā spēka, viņa sirds atmaiga, un, sniedzot grieķietei roku, trāķietis sacīja:

—    Lai notiek! … Paliec nometnē! … Ja vari, soļo mums līdzās, cīnies kopā ar mums… ja tū proti cīnīties …

—    Protu, varu … visu varu, ko gribu, — bargi sarau- kusi pieri un uzacis, jaunava atbildēja un drudžaini saspieda Spartaka pastiepto roku.

Eet no šī pieskāriena vienā mirklī izsīka visa viņas enerģija un vīrišķīgais spēks, Eitibīda nodrebēja, kļuva bāla kā linaudekls, viņas ceļgali saļodzījās, un viņa tik tikko nezaudēja samaņu. To redzēdams, trāķietis ar kreiso roku stingri satvēra jaunavu aiz pleca, lai tā nenokristu.

No šī jaunā pieskāriena Eitibīdai pārskrēja trīsas pāi visu augumu, bet gladiators norūpējies jautāja:

—    Kas tev kait? … Ko tu vēlies? . . .

—    Noskūpstīt tavas rokas, tavas cildinātās rokas, ak, slavenais Spartak! — viņa tikko dzirdami čukstēja, liegi noliecās pār gladiatora rokām un pārklāja tās kvēliem skūpstiem.

Lielā vadoņa acis aizmiglojās, viņš juta, ka asinis sāk kūsāt dzīslās un iesitas galvā. Vienu mirkli viņš jau gribēja apskaut meiteni, bet tad savaldījas un, it ka atbrīvojies no kādas burvestības, spēji izrāvās, atvirzījās no tās un atturīgi sacīja:

—    Pateicos tev… drosmīgā sieviete, ka vēlies dalīties apspiesto liktenī… pateicos par man parādīto godu, bet mēs taču gribam iznīcināt verdzību, un tāpēc mums pašiem jāatmet vergu parašas.

Un pēc brīža, kamēr Eitibīda stāvēja nekustīga, klusa, ar zemu noliektu galvu, it kā nokaunējusies, gladiators piebilda:

—    Kādā mūsu karaspēka vienībā tu gribi, lai tevi ieskaita?

—     Kopš tās dienas, kad tu pacēli dumpja karogu, līdz pat vakardienai es no rīta līdz vakaram mācījos paukoties un jāt… es atvedu sev līdzi arī trīs lieliskus zirgus, — sacīja kurtizāne, pamazām nomierinādamās un pilnīgi valdīdama pār sevi; tad, pacēlusi skatienu uz Spartaku, piemetināja: — Vai tu nevēlētos mani par savu kontubernāli?

—    Man nav kontubernāļu, — gladiatoru vadonis atbildēja.

—    Bet, ja tu cīņās par brīvību savā vergu armijā esi ievedis romiešu kaujas ierindu, tad šobrīd, kad tava armija jau izaugusi līdz četriem leģioniem, bet drīz aptvers astoņus un desmit leģionus, tev, viņu vadonim, tāpat kā konsulam, pēc romiešu parašas vajadzēs attiecīgu svītu, lai iegūtu lielāku cieņu un palielinātu savu ietekmi. Kon- tubernāļi tev būs pilnīgi nepieciešami un jau pavisam drīz, jo kaujas laukā, kur cīnīsies divdesmittūkstoš vīru liela armija, tu nevarēsi būt visur klāt un tev vajadzēs ziņnešus, kas nodos tavas pavēles leģionu komandieriem.

Spartaks izbrīnā skatījās uz jaunavu un, kad viņa beidza, klusi noteica:

—    Tu esi neparasta sieviete!

—    Saki labāk, ka manā trauslajā sievietes miesā mājo kvēla un sīksta vīrieša dvēsele, — grieķiete lepni atbildēja.

Un, brīdi klusējusi-, turpināja:

—     Man ir stingrs raksturs un atjautīgs prāts, es vienlīdz labi runāju latīņu un grieķu valodās, es varu būt ļoti noderīga mūsu kopējai lietai, turklāt es atdāvinu jums visas savas bagātības… turpat seši simti talantu, bet no šīs dienas es svinīgi ziedoju ari visu savu turpmāko dzīvi.

To teikusi, kurtizāne pagriezās uz nometnes galvenā ceļa pusi (ceļš atradās netālu no pretorija, pa to šurpu turpu pastaigājās gladiatori) un īsi, spalgi iesvilpās; drīz parādījās kāds vergs, kurš dzina pa priekšu zirgu ar diviem nelieliem zelta maisiem mugurā, tos Eitibīda dāvāja dumpiniekiem. Vergs ar zirgu apstājās Spartaka priekšā. /

Trāķietis bija stipri pārsteigts par jaunās grieķietes drosmi un devību un pirmajā mirklī pat nezināja, ko atbildēt, taču beidzot sacīja, ka šī esot nometne vergiem, kuri esot apvienojušies, lai atriebtu savas važas un iekarotu brīvību,"un, protams, patvērums visiem, kas gribētu tiem pievienoties, tātad arī viņa tikšot laipni uzņemta gladiatoru nometnē; vakarā tas sasaukšot Savienības vadītājus, lai apspriestu, kā rīkoties ar viņas bagātīgo dāvanu gladiatoru armijai, bet, kas attiecoties uz Eitibīdas lūgumu kļūt par kontubernāli, viņš nevarot neko apsolīt. Gadījumā, ja tikšot nolemts, ka gladiatoru vadonim nepieciešami kontubernāļi, Spartaks viņu neaizmirsīšot.

Trāķietis vēlreiz pateicās kurtizānei un mierināja viņu ar vārdiem, kuriem pēc grieķu gramatikas likumiem vajadzēja skanēt maigi un sirsnīgi, bet gladiators tos izrunāja bargā un drūmā tonī; tad, atvadījies no Eitibīdas, viņš atgriezās savā teltī.

Jaunava palika nekustīgi stāvam, pavadīdama Spartaku ar skatieniem, kamēr tas iegāja teltī, un vēl ilgi raudzījās viņam nopakaļ; tad it kā sarāvās, dziļi nopūtās un lēniem soļiem, galvu nodūrusi, devās uz to pusi, kur nometnē bija atvēlēta vieta sabiedrotajiem, un lika saviem vergiem tur uzcelt telti.

Prom iedama, viņa kaismīgi čukstēja:

—    Un tomēr es viņu mīlu!

Spartaks pa to laiku lika ataicināt savā teltī Krišu, Gra- niku, Bortoridžu, Brezoviru, Artoridžu un citus tribūnus — agrākos Apspiesto savienības vadītājus un apspriedās ar tiem līdz vēlai nakts stundai.

Sapulcē nolēma neatraidīt grieķu kurtizānes dāvanu, bet pasūtīt par šo zeltu pie visiem tuvējo pilsētu ieroču kalējiem lielāku skaitu ieroču, vairogu un bruņukreklu; nolēma arī piešķirt grieķietei prasīto kontubernāļa titulu un iedalīt viņu kopā ar deviņiem jaunekļiem, kurus Spartaks izvēlētos no gladiatoru leģioniem, galvenajā štābā, jo visi vienbalsīgi atzina, ka tagad augstāko virspavēlnieku jāpavada kontubernāļiem, kas nodotu tālāk viņa pavēles. Tika nolemts, ka divus no sešsimt Eitibīdas dāvātiem talantiem izlietos jau iejātu zirgu iegādei, lai drīzāk varētu izveidot kavalērijas korpusu un ciešāk sasaistīt to ar neskaitāmajiem, kājniekiem — galveno gladiatoru armijas spēku.

Attiecībā uz kara operācijām nolēma, ka Kriss ar diviem leģioniem paliks Nolā un kopā ar Graniku apmācīs leģionu, kas ieradies nometnē pirms pāris dienām no Ravennas. Spartaks ar Bortoridža komandēto leģionu pievienosies Oknomajam Boviānā un uzbruks Kosīnijam un Vārīnijam, pirms tie būs paspējuši pilnīgi saformēt savu jauno armiju.

Nākamās dienas rītausmā Spartaks leģiona priekšgalā atstāja nometni un caur Kaudiju devās uz Allifām. Lai gan Eitibīda ar Mircu ļoti lūdzās, lai viņas ņem līdzi, Spartaks neuzklausīja viņu lūgumu, teikdams, ka nedodas vis karā, bet vienīgi izlūkgājienā un drīz atgriezīsies. Spartaks lika abām palikt nometnē un gaidīt viņu pārnākam.

Nonācis Boviānā, Spartaks uzzināja, ka Oknomajam bija apnicis sēdēt nometnē netālu no pilsētas, viņš jau pirms- divām dienām bija nojaucis nometni un, atstādams Kosīniju Boviānā, devies uz Sulmonu, kur, pēc izlūku un spiegu ziņām, Varīnijs vervēja ļaudis savai armijai. Oknomajs gribēja tam uzbrukt un sakaut.

Taču notika tas, ko ģermāņa aprobežotais prāts nespēja paredzēt: Kosīnijs otrā dienā pēc Oknomaja aiziešanas slepeni atstāja Boviānu un devās gladiatoriem pa pēdām — ar acīm redzamu nodomu uzbrukt ienaidniekam no mugurpuses, tiklīdz tas uzsāks kauju ar Va- rīniju.

Spartaks tūlīt saprata, kādas briesmas pēc pāris dienām draud Oknomajam, tāpēc viņš savam leģionam ļāva atpūsties tikai sešas stundas un devās pakaļ Kosīnijam, kas viņam bija aizsteidzies priekšā par divām dienām.

Kosīnijs, būdams pieredzējis kareivis, bet visai aprobežots, dziļi cienīja senos likumus un parašas un virzījās uz priekšu pa divdesmit jūdzēm dienā, kamēr Spartaks ar diviem pārgājieniem pa trīsdesmit jūdzēm dienā panāca Kosīniju pie Aufidēnas, uzbruka un sakāva Kosī- nija pulkus; romieši cieta smagus zaudējumus, Spartaks vajāja ienaidnieku ar tādu niknumu un nežēlību, ka apkaunotais un izmisušais Kosīnijs pats metās gladiatoru rindās un šķīrās no dzīvības.

Nākamajā dienā Spartaks turpināja doties uz priekšu ar tādu pašu ātrumu, laikā piesteidzās palīgā Oknomajam un pārvērta uzvarā sakāvi, kas draudēja ģermānim, kurš starp Marruviju un Fucina ezeru sastapās ar Varīnija komandēto gandrīz astoņi tūkstoši vīru lielo armiju. Romiešiem uzbrūkot, gladiatoru rindas jau sāka šķobīties, bet tad piesteidzās Spartaks un izmainīja cīņas norisi. Varīnijs tika sakauts un ar milzīgiem zaudējumiem steidzīgi atkāpās uz Korfīniju.

Pēc tam Spartaks ļāva saviem leģioniem trīs dienas atpūsties, tad atkal devās tālāk, vēlreiz pārgāja Apenīnus pie Aufidēnas un nonāca Sorā, kas padevās bez pretošanās. Viņš nepieļāva pilsētā nekādas varmācības, bet atbrīvoja visus vergus un gladiatorus un apbruņoja tos.

Divos mēnešos Spartaks pārstaigāja visu La- tiju, pabija Anagnijā, Arpinā, Ferentinā, Kazinē, Fre- gellās un, pārgājis Liras upi, ieņēma Norbu, Svesas Po- metiju un Privernu, iedvešot lielu uztraukumu Romai, kas jau saredzēja laupītāju tuvojamies saviem vārtiem.

Šajos iebrukumos Spartaks atbrīvoja tik daudz vergu un gladiatoru, ka divos mēnešos viņam izdevās sastādīt vēl divus leģionus un pilnīgi apbruņot tos. Būdams tāl redzīgs, Spartaks ne mirkli nedomāja uzbrukt Romai, jo saprata, ka tādai kara operācijai nepietiktu ne ar divdesmit, ne trīsdesmit tūkstošiem vīru, uz kuriem viņš varēja cerēt, atsaucot leģionus no Kampānijas.

Pa to laiku Publijs Varīnijs ar senāta atļauju bija savervējis Picenas novadā lielu daudzumu kareivju un saņēmis jaunus pastiprinājumus no Romas un, gribēdams nomazgāt savas sakāves kauna traipu, augusta beigās izgāja no Askulas un astoņpadsmit tūkstošu vīru lielas armijas priekšgalā ar prāviem pārgājieniem devās pretī Spartakam. Bet Spartaks, nonācis līdz Tarrakīnai un uzzinājis par Varīnija tuvošanos, virzījās tam pretī un atrada tā nomelni pie Akvlno. Septembra Idu priekšvakarā abas armijas sastapās — un sākās sīva un izšķiroša kauja.

Cīņa bija ilga un asiņaina, tomēr pret vakaru romiešu rindas sāka liekties un izirt, un pavisam drīz gladiatoru niknais uzbrukums spieda pretinieku atkāpties. Šis pēdējais trieciens bija tik spēcīgs, ka Varīnija leģionāri tika pilnīgi sakauti, un uzvarētāji gaužām nežēlīgi izrēķinā jās ar tiem.

Varīnijs, cenzdamies glābt Romas godu, cīnījās ilgi un sīksti ar izmisuma pilnu varonību, tomēr, Spartaka ievainots, bija spiests pamest tā rokās savu zirgu un pateik ties dieviem, ka brīnums viņam palīdzēja izglābt paša dzīvību. Šajā asiņainajā kaujā krita vairāk nekā četri tūkstoši romiešu; gladiatori ieguva ieročus, vezumus, ienaidnieka nometnes iekārtu un leģionu nozīmes un saņēma gūstā pat liktorus no pretora svītas,

četrpadsmita nodaļa,

KURĀ STARP DAUDZĀM DAŽĀDĀM JūTĀM SEVIŠĶI IZCEĻAS LIKTORA SiMPLICIĀNA PAŠLEPNUMS

Pēc sakāves pie Akvīno pretors Publijs Varīnijs ai savu leģionu atliekām, apmēram desmittūkstoš vīriem, atkāpās uz Norbu; tur viņš nostiprinājās, lai aizsargātu Apija un Latīņu ceļus, ja nīstamais gladiators, neraugoties uz to, ka ziema vairs nav aiz kalniem, tomēr uzdrošinātos tuvoties Romas aizsargmūriem, jo, pēc Varīnija domām, šis barbars rīkojās pretēji visām taktikas normām, neatzina ne tradīcijas, ne pašu pieredzējušāko karavadoņu norādījumus.

Pēc spožās uzvaras pie Akvīno Spartaks aizsūtīja ziņnesi uz Nolu ar patīkamu vēsti un ļāva saviem leģioniem atpūsties romiešu pamestajās nometnēs. Tad viņš pasauca savā teltī Oknomaju, uzticēja tam četru leģionu vadību un lika zvērēt pie paša goda, ka tas nekādā gadījumā neatstās Akvīno nometni, pirms Spartaks nebūs atgriezies. Oķnomajs deva zvērestu, un Spartaks divas stundas pēc pusnakts trīs simti jātnieku priekšgalā slepeni aizjāja no gladiatoru nometnes — uz kurieni, to zināja vienīgi viņš pats.

Divu mēnešu laikā, kamēr Spartaks šķērsoja Samniju un Latiju, uz Nolas nometni katru dienu no visām pus^m naca tik daudz vergu un gladiatoru, ka Kriss varēja sastādīt trīs jaunus leģionus pa vairāk nekā pieci tūkstoši vīriem katrā, un leģionu vadību uzticēja Artoridžam, Bre- zoviram un kādam vecam kimbru milzenim, kurš vēl jaunekļa gados bija kritis Marija gūstā kaujā pie Verkel- lām. Kimbra vārds bija Vilmirs; lai gan viņš bija mežonīgs, rupjš un visapkaunojošākā kārtā iestidzis žūpībā, gladiatori Vilmiru tomēr ļoti cienīja viņa milža spēka un ārkārtīgā godīguma dēļ.

Izpildīdami Spartaka pavēli, gladiatori katru dienu mācījās rīkoties ar ieročiem, apguva manevrēšanas taktiku un citus kaujas paņēmienus; kareivji nodevās mācībām ar visu sirdi un lielu centību. Cerība atgūt brīvību un. pieredzēt savas taisnīgās lietas uzvaru iedvesmoja šos nelaimīgos, kam visuvarenie romieši bija laupījuši dzimteni, ģimeni, radus un draugus. Apziņa, ka viņi ir brīvības kareivji un cīnās zem svētā brīvības karoga, atdeva viņu samīdīto pašcieņu, stiprināja viņu pašapziņu; atriebības kāre par daudzajiem izciestajiem apvainojumiem iededzināja viņu krūtis vēlēšanos ar ieročiem rokās mēroties spēkiem ar apspiedējiem; un Nolas nometnē gan visu sejās, gan vārdos un darbos bija jūtama uzticība, drosme, spēks, vīrišķība un ticība savas jaunās armijas uzvarai; šo sajūsmu vēl palielināja gladiatoru pilnīga paļāvība savam vadonim, kuru viņi bezgalīgi cienīja un m7 lēja.

Kad Nolas nometnē pienāc^ ziņa par Spartaka uzvaru pār Publija Varīnija leģioniem pie Akvīno, gladiatorus pārņēma bezgala liels, nepieredzēts prieks; visā nometnē atskanēja līksmas dziesmas, gaviļu saucieni un dedzīgas jo dedzīgas sarunas.

Vispārējā satraukumā, apdullinošajā balsu troksnī un juceklīgajā kņadā, kas brīžiem uzviļņoja, brīžiem atslāba līdzīgi vētras sabangotai jūrai, Mirca gladiatoru nometnē bija vienīgais cilvēks, kas nezināja šo gaviļu iemeslu, jo meitene augu dienu pavadīja teltī, līdz beidzot, iznākusi telts durvīs, viņa pajautāja kareivjiem, kāpēc tāda līksmība.

—    Spartaks atkal uzvarējis!

—    Viņš pilnīgi sakāvis romiešus.

—    Tik pamatīgi satriecis, ka tie vēl ilgi viņu atcerēsies!

—     Kur? Kā? Kad?… — stipri satraukta, meitene jautāja,

—     Pie Akvīno…

—    Pirms trim dienām …

—    Viņš sakāvis pretoru, atņēmis tam zirgu, liktorus un nozīmes!

Šajā brīdī pretorija laukumā pie virspavēlnieka telts pienāca Artoridžs; viņš devās pie Mircas, lai izstāstītu viņai visos sīkumos, par brāļa uzvaru pār romiešiem. Taču, pienācis tuvāk un sasveicinājies, Artoridžs nosarka un tik stipri apmulsa, ka nezināja vairs, kā iesākt sarunu.

—     Lūk, redzi… sveika, Mirca, — jauneklis murmināja, baidīdamies paskatīties uz meiteni un raustīdams plecu siksnu, kas bija pārvilkta no kreisā pleca uz labajiem sāniem. — Tev jau droši vien zināms… Tas bija pie Akvīno … Kā tev klājas, Mirca? …

Un, mirkli vilcinājies, piebilda:

—    Tātad Spartaks guvis uzvaru.

Artoridžs saprata, cik viņš ir smieklīgs savā apmulsumā, un apjuka vēl vairāk; likās, ka mēle pielipusi pie aukslējām, bet viņš tomēr spiests izrunāt šos nesakarīgos teikumus. Daudz labāk jauneklis šobrīd justos pašā cīņas karstumā, vaigu vaigā pret drosmīgu ienaidnieku, kad katru acumirkli draud briesmas.

Visa nelaime bija tā, ka pārlieku maigo Artoridžu ar kristālskaidro dvēseli, Spartaka dievinātāju, jau krietnu laiku mocīja dīvains nemiers, kādu viņš senāk nekad nebija izjutis. Ieraugot Mircu, viņš mulsa, dzirdot viņas balsi, negribot notrīsēja, tā viņam atgādināja Sapfo arfas maigās skaņas un, pašam nemanot, aiznesa nepazītā laimes valstībā, kur viņš aizmirsa sevi un visu pasauli.

Sākumā Artoridžs pilnīgi ļāvās šīm liegajām sajūtām, nedomādams, kas tās ir un no kurienes cēlušās; viņš ļāva noslēpumainajai labsajūtai sevi ieaijāt un apreibināt, ļāvās šo brīnišķīgo izjūtu brīnumainajai straumei, nesaprazdams un pat necenzdamies saprast, kas ar viņu notiek.

Kopš tās dienas, kad Spartaks bija devies uz Samniju, jaunais gladiators bieži ieradās pie karavadoņa telts, kur pašreiz dzīvoja Mirca, pats nezinādams, kāda iemesla pēc viņš šurp nācis; bieži viņš kā mēnessērdzīgais pēkšņi atskārta, ka atrodas kāda lauka vai vīnadārza vidū dažas jūdzes no apmetnes, nespēdams aptvert, kāpēc un kā šeit nokļuvis.

Mēnesi pēc Spartaka aizbraukšanas notika kaut kas tads, kas piespieda jauno gailu mazliet padomāt par savu saldkairo sapņu bīstamību un saukt palīgā saprātu, lai kaut cik sakārtotu sajukušās domas.

Notika tā. Sākumā Mirca nemaz nepiegrieza vērību Artoridža biežajiem apciemojumiem un vienmēr brīvi sarunājās ar viņu, jo abi bija sirsnīgi draugi; taču drīz arī Mirca te sarka, te bālēja, kļuva nemierīga, domīga un mulsa.

Tad jauneklis pūlējās tikt skaidrībā ar savu dvēseli un saprata, ka ir bezprātīgi iemīlējies Spartaka māsā.

Redzot Mircas ne mazāk savādo, bet neizprotamo izturēšanos, viņš nolēma, ka meitene viņu nicina, bet nevarēja pat iedomāties, ka Mirca varētu izjust tās pašas jūtas, kādas pārņēmušas viņa sirdi; viņš neuzdrošinājās cerēt, ka meitene varētu viņu mīlēt, un viņam pat prātā neienāca, ka tieši mīlestība ir par iemeslu tās samulsumam viņa tuvumā.

Tā abi jaunieši dzīvoja slepenās mīlestības mokās un pastāvīgā nemierā, ar pūlēm apslēpjot savas klusās nopūtas; tie centās bēgt viens no otra, bet loloja cerību būt kopā, gribēja izvairīties, bet satikās vēl biežāk un, būdami kopā, gribēja izrunāties, taču neatrada vārdus, apņēmīgi vēlējās šķirties, bet nespēja aiziet un stāvēja nekustīgi, acis nodūruši, un tikai laiku pa laikam uzmeta viens otram ātru skatienu, it kā tas būtu kāds noziegums.

Tāpēc Artoridžs ar prieku izmantoja gadījumu redzēt Mircu, lai paziņotu viņai par Spartaka jauno uzvaru. Ceļā uz trāķieša telti jauneklis pie sevis sprieda, ka grūti būtu atrast vēl lieliskāku iemeslu, "lai dotos pie mīļotās; viņš pūlējās sevi pārliecināt, ka nebūt neizmanto gadījumu un būtu bezjēdzīgi muļķīgi vienkārši aiz bikluma neaiziet pie Mircas un nepaziņot priecīgo vēsti, tas būtu ne vien bērnišķīgi, bet gluži vienkārši nelāgi.

Un viņš skrēja pie meitenes ar priekā un cerībā pukstošu sirdi, cieši nolēmis uzveikt kautrību, satraukumu un savādās bailes, kas viņu sagrāba Mircas tuvumā. Viņš apņēmās runāt vaļsirdīgi, ar vīrišķīgu noteiktību un karavīra drosmi, nolēma atklāt viņai savu dvēseli. «Tā kā izveidojies ļoti dīvains stāvoklis,» viņš domāja, steidzoties uz Spartaka telti, «tad kaut kas jādara, lai reiz atbrīvotos no šī neizsakāmi smagā dvēseles nemiera.»

Bet, tiklīdz Artoridžs nonāca pie Mircas, visi viņa labie, ilgi lolotie plāni izgaisa kā dūmi; viņš stāvēja kā nedarbos pieķerts zēns, un daiļrunības straume, kurai vajadzēja izlauzties pār viņa lūpām, pēkšņi izsīka, viņš spēja pateikt tikai kādus astoņus vai desmit gluži nesakarīgus, bezjēdzīgus vārdus.

Karsts asins vilnis iešļācās meitenei sejā; pēc kāda brītiņa, ar pūlēm pārvarējusi savu satraukumu, viņa mazliet drebošā balsī sacīja Artoridžam:

—    Bet Artoridž? Vai tad tā kāds stāsta māsai par brāļa varoņdarbiem?

Jauneklis pietvīka no šī pārmetuma, tomēr tas viņu arī kaut cik iedrošināja — un viņš sīki jo sīki izstāstīja Mir- cai visu, ko ziņneši bija pavēstījuši par kauju pie Akvīno.

—    Vai Spartaks nav ievainots? — jautāja Mirca, satraukta klausīdamās gladiatora stāstā. — Vai tas var būt, ka viņš nav ievainots? … Vai patiesi viņam klājas labi?

—    Jā, tavs varonīgais brālis, kā parasti, palicis sveiks un vesels visās briesmās, kas viņam draudēja.

—    Ak, viņa pārcilvēciskā drosme! — Mirca skumjā balsī iesaucās. — Tā man liek par viņu uztraukties ik stundu, ik brīdi!

—     Netrīci, nebaidies, cēlsirdīgā meitene! Kamēr vien Spartakam būs zobens rokā, nav tāda ieroča, kas spētu ievainot viņa krūtis.

—    O, es ticu, — iesaucās Mirca nopūzdamās, — ka viņš ir neuzvarams kā Aiaks, bet es zinu arī to, ka viņš nav neievainojams kā Ahilejs.

—    Augstie dievi, kas acīmredzot sargā mūsu taisno lietu, pasargās arī mūsu vadoņa dārgo dzīvību!

Abi apklusa.

Artoridžs ar mīlestības pilnu skatienu raudzījās uz gaišmataino meiteni, uz viņas skaidro seju ar pareizajiem vaibstiem, uz smuidro augumu.

Mirca stāvēja, acis nodūrusi, bet tomēr sajuta jaunekļa ciešo skatienu vērstu uz sevi, un šis kvēlais, mīlestības pilnais skatiens viņai sagādāja prieku un skumjas reizē, bija tīkams, bet satrauca.

Nomācošais klusums, kas ilga tikai acumirkli, Mircai likās veselu mūžību garš; beidzot viņa saņēmās, droši pacēla galvu un, skatīdamās Artoridžam tieši sejā, vai- caja:

—    Vai tu šodien nevedīsi savu leģionu uz apmācībām?

—     Ak, Mirca! . .. Vai patiesi es jau tev esmu tik ļoti apnicis? — iesaucās jauneklis, ko apbēdināja šis jautājums.

—    Nē, Artoridž, nē! — neapdomīgi attrauca meitene, bet tūliņ aprāvās un, notvīkuši koši sarkana, stostīdamās piebilda: — Tas ir… tāpēc ka … tu taču vienmēr tik centīgi esi izpildījis savus pienākumus.

—    Par godu Spartaka uzvarai Kriss šodien visiem leģioniem piešķīris pilnīgu atpūtu.

Viņu saruna atkal pārtrūka.

Beidzot Mirca strauji pagriezās, lai dotos atpakaļ teltī, un, neskatīdamās uz gladiatoru, sacīja:

—    Paliec sveiks, Artoridž!

—     Ak nē, uzklausi mani, Mirca, neaizej, pirms es tev neesmu pateicis to, ko jau vairākas dienas gribu izteikt… šodien man tas katrā ziņā tev jājbasaka, — steidzīgi iesaucās Artoridžs; bailes, ka meitene varētu viņu pamest vienu, piespieda Artoridžu saņemties, jo viņš negribēja ļaut tai aiziet, neatklājis savu sirdi.

—    Ko tu man gribi sacīt? . .. Par ko tu vēlies ar mani runāt? — Spartaka māsa vaicāja; jaunā galla vārdi viņu drīzāk skumdināja, nevis pārsteidza. Viņa jau stāvēja pie telts ieejas, vienīgi seja bija pavērsta pret Artoridžu.

—    Redzi.. . uzklausi mani… un piedod… es gribēju tev teikt. .. man tev jāsaka … bet tu neapvainojies par maniem vārdiem … tāpēc ka … es neesmu vainīgs … turklāt.. . jau divus mēnešus . ..

Joprojām stostīdamies, jauneklis izdabūja pār lūpām vēl dažus nesakarīgus teikumus, tad apklusa. Pēkšņi aprauti un steidzīgi vārdi sāka lauzties uz āru līdzīgi straumei, kas izgājusi no savas gultnes, un viņš aizgūtnēm atsāka:

—    Kāpēc man tas jāslēpj no tevis?… Kāda iemesla dēļ man jāpūlas apslēpt mīlestību, ko es vairs nespēju apslāpēt, tā parādās ikvienā manā kustībā, izskan ikvienā manā vārdā, izpaužas ikvienā skatienā, ikvienā nopūtā. Līdz šim es tev neatklāju savu sirdi aiz bailēm tevi aizvainot vai tikt atraidītam, aiz bailēm tev apriebties. Bet nu es vairs nespēju, nevaru turēties pretī tavu skatienu un tavas balss burvībai, nespēju un neprotu vairs cīnīties ar nepārvaramo spēku, kas mani velk pie tevis; jūtu, ka es vairs nevaru un negribu dzīvot tādās mokās un nomāktībā… Es tevi mīlu, ak, visudaiļākā Mirca! Es mīlu tevi, brīnummaigā Mirca! Es tevi mīlu tāpat, kā mīlu mūsu leģiona nozīmi, kā mīlu Spartaku, mīlu daudz vairāk par sevi pašu, bet, ja es esmu tevi apvainojis vai apbēdinājis ar savu mīlestību, tad, lūdzu, piedod! Kāds noslēpumains spēks, stiprāks par manu gribu, ir pakļāvis savai varai manu dvēseli, un, tici man, es nespēju no tā atbrīvoties.

Artoridža balss trīcēja no aizkustinājuma. Beidzot viņš apklusa un, galvu noliecis, pazemīgi, ar satraukti pukstošu sirdi gaidīja Mircas spriedumu.

Dziļo jūtu ietekmē jauneklis runāja aizvien dedzīgāk un dedzīgāk, ūn Mirca klausījās viņā ar neslēptu saviļņojumu; meitenes acis iepletās un pildījās asarām, viņa tikai ar pūlēm aizturēja raudas. Kad Artoridžs bija beidzis, Mircas jūtu sasprindzinājums sasniedza visaugstāko pakāpi: viņas krūtis uztraukumā strauji cilājās, bet viņa nepakustējās un nejuta, ka asaras plūst pār vaigiem, ar mīlas pilniem skatieniem glāstīdama jaunekļa noliekto gaišmataino galvu. Pēc neilga klusuma brīža viņa ierunājās tikko dzirdamā, no asarām aiztrūkstošā balsī:

—    Ak, Artoridž! Labāk tu nekad nebūtu domājis par mani! Vēl labāk, ja tu man nekad nebūtu stāstījis par savu mīlestību …

—    Tātad es tev esmu vienaldzīgs, pretīgs? — skumji jautāja galls, pievērsis meitenei savu nobālušo seju.

—    Tu man neesi ne vienaldzīgs,, ne pretīgs, augstsirdīgais, cēlais jaunekli. Ikviena visbagātākā meitene, ikviena augstdzimusi dāma varētu lepoties ar tavu mīlestību. Bet šo mīlestību … tev jāpadzen no savas sirds … vīrišķīgi un uz visiem laikiem . ..

—    Bet kāpēc? Kāpēc?… — Bezgala uztraukts, nabaga gladiators izstiepa pret viņu lūgšanā saliktās rokas.

—    Tāpēc, ka, — Mirca atbildēja gurdā, asaru nomāktā, tik tikko sadzirdamā balsī, — tāpēc, ka tu nedrīksti mani mīlēt… mīlestība starp mums nav iespējama …

—    Kas? … Kā? … "Ko tu teici? — jauneklis viņu pārtrauca un paspēra dažus soļus tuvāk, it kā gribēdams satvert viņas rokas. — Ko tu teici? … Nav iespējama? .,.

Bet kāpēc nav iespējama? — Artoridžs izmisis iesaucās.

—    Nav iespējama! … — meitene atkārtoja noteiktā un drūmā balsi. — Es jau sacīju — nav iespējama.

Un viņa pagājās uz telts pusi, bet, tā kā Artoridžs gra- ' sījās viņai sekot, meitene apstājās, pavēloši pacēla labo roku ar izstieptu rādītājpirkstu un nomāktā balsī sacīja:

—    Viesmīlības vārdā lūdzu tevi nekad vairs nenākt šajā teltī! … Es tev to pavēlu Spartaka vārdā!

Izdzirdis sava dievinātā vadoņa vārdu, Artoridžs apstājās, nolieca galvu un gauži raudādams, bez spēka sabruka zem pēkšņās nelaimes nastas.

Bet Mirca ar sāpēs pārvērstu bālu seju, tik tikko valdīdama asaras, nozuda teltī.

Galls ilgi nevarēja atgūties, vienīgi lāgu lāgiem neskanīgā balsī čukstēja:

—    Nav iespē .. . jama! Nav ie … spē … ja … ma! …

No šī sastinguma viņu iztraucēja apdullinošas fanfaru

skaņas, kas piepildīja gaisu: ļaudis svinēja Spartaka uzvaru. Dūres sažņaudzis, Artoridžs niknā balsī izkliedza lāstus pret debesīm:

—    Ak! … Lai Tarans ar saviem ļaunajiem zibeņiem mani apņem un pārvērš pelnos, kamēr vēl neesmu zaudējis prātu!

Un, abām rokām satvēris galvu, lai apslāpētu spēcīgos pulsa sitienus deniņos, viņš, grīļodamies kā piedzēries, atstāja pretoriju.

Gladiatoru teltīs atskanēja dziesmas, himnas un gaviļu saucieni par godu Spartaka uzvarai pie Akvīno.

Bet Spartaks pa to laiku savu trīssimt jātnieku priekšgalā traucās pilnos auļos pa Romas ceļu. Lai gan gladiatora uzvara iedvesa lielas bailes latīņu pilsētu iedzīvotājiem, tomēr Spartaks uzskatīja par bīstamu ar trīssimt vīriem dienas laikā parādīties uz Apija un apkārtējiem pretoru ceļiem; tāpēc trāķietis jāja tikai pa tumsu, bet ar rītausmu paslēpās kādā mežā vai patriciešu villā attālāk no ceļa, vai kādā vietā, kur varēja nocietināties pret pēkšņu ienaidnieka uzbrukumu. Pēc triju diennakšu strauja jājiena Spartaks pusnaktī sasniedza Labiki (tag. Valmontones) pilsētu, kas atradās vienādā attālumā no Tuskulas un Prenestas, starp Apija un Latīņu ceļiem. Tur viņš saviem jātniekiem lika uzcelt nometni nomaļā un drošā vietā; tad gladiatoru vadonis pasauca pie sevis vienības komandieri samnitu un pavēlēja gaidīt viņu šeit divdesmit četras stundas, bet, ja viņš pēc diennakts neatgrieztos, samnitam ar trīssimt jātniekiem jādodas atpakaļ uz Akvīno nometni pa to pašu ceļu un tādā pašā kārtībā, kā šurp jājuši.

Tad Spartaks viens aizauļoja pa pretoru ceļu, kas no Prenestas veda caur Labiki uz Tuskulu.

Uz brīnumjaukajiem pakalniem ap senseno pilsētu pacēlās neskaitāmas romiešu patriciešu vasarnīcas. Patricieši saradās šeit vasaras mēnešos paelpot Latijas dziedinošo gaisu un bieži palika līdz pat vēlam rudenim.

Gaismai austot, Spartaks atradās vairs tikai divas jūdzes no pilsētas un pavaicāja kādam zemniekam, kas jau devās uz lauku, kur atrodas Lūcija Sullas atraitnes — Valerijas Mesallas vasarnīca. Dabūjis sīkas ziņas, Spartaks pateicās zemniekam, piecirta piešus sānos savam melnajam auļotājam un pa norādīto taku drīz vien sasniedza vasarnīcu; nolēcis no zirga, viņš ātri nolaida bruņucepu- res sejsegu un piezvanīja pie vārtiem.

Sargs sevišķi nesteidzās atslēgt vārtus, bet, kad beidzot nolēma tos atvērt, viņš neparko nebija ar mieru modināt pārvaldnieku, lai pieteiktu tam kaut kādu kareivi no Marka Valerija Mesallas Drūmā komandētām kohortām zem konsula Lukullas virspavēlniecības; šis kareivis teicās nākam no Trāķijas, kur tolaik'ziemoja minētais konsuls, un prasīja, lai to ielaiž pie Valerijas, jo tam esot jānodod viņai ļoti svarīgas vēstis no brālēna.

Spartakam beidzot izdevās pārliecināt vārtsargu, bet, kad iznāca mājas pārvaldnieks, izrādījās, ka būs vēl daudz grūtāk tūliņ iekļūt pie Valerijas, jo vecais pārvaldnieks bija stūrgalvīgāks par vārtsargu un nekādā ziņā negribēja tik agri modināt savu kundzi.

—    Nu labi, — Spartaks beidzot noteica, izlēmis ķerties pie viltības, lai panāktu nodomāto, — nu labi, cienījamais cilvēk; vai tu pazīsti grieķu rakstu zīmes?

—    Nepazīstu grieķu rakstu zīmes, turklāt pavisam maz arī latīņu un tāpēc …

—    Bet vai patiesi visā vasarnīcā neatradīsies neviens vergs, kas mācētu grieķiski un varētu izlasīt ieteikuma vēstuli, ar ko tribūns Mesalla mani sūta pie savas māsīcas?

Ar zināmu uztraukumu gaidīdams mājas pārvaldnieka atbildi, Spartaks izlikās meklējam pergamentu zem krūšu bruņām; bet, ja vasarnīcā patiesi atrastos vergs, kas prastu lasīt grieķu rakstu zīmes, tad gladiators pateiktu, ka pazaudējis vēstuli.

- Taču Spartaka gudrie paredzējumi izrādījās pareizi: mājas pārvaldnieks dziļi nopūtās, pakratīja galvu un rūgti pasmaidīja.

—    No šīs villas uz gladiatora nometni aizbēguši visi vergi — gan grieķi, gan citi…

Tad klusākā balsī ar neslēptu nicinājumu piebilda:

—    Lai visaugstais Jupiters ar saviem zibeņiem pārvērš pelnos šo nicināmo, pretīgo un nolādēto gladiatoru!

Pirmajā acumirklī Spartaku pārņēma tādas dusmas, ka viņš. jau gribēja triekt tam ar dūri pa pakrūti, kaut runātājs bija pavecs vīrs, bet tad, pārvarējis šo spējo vēlēšanos, viņš tam pajautāja:

—    Kāpēc tu pēkšņi sāki runāt klusāk, kad lamāji gladiatoru?

—    Tāpēc… tāpēc … — apmulsušais pārvaldnieks stostījās, — tāpēc, ka Spartaks reiz piederēja pie Valerijas un viņas vīra — lielā Sullas saimes, tas bija viņu gladiatoru apmācītājs un Valerijai, manai krietnajai kundzei (lai dievi viņu pasargā vēl ilgus, ilgus gadus!), piemīt viena vājība — viņa ciena šo gladiatoru, uzskata par cildenu cilvēku un stingri aizliegusi runāt par to ļaunu …

—     Ai, cik nekrietna sieviete! — Spartaks noteica ar tikko manāmu izsmieklu.

—    Ei, kareivi! — mājas pārvaldnieks iesaucās un, pāris soļu atkāpies, ar bargu skatienu nomērīja savu sarunu biedru no galvas līdz kājām. — Man šķiet, ka tu rupji izsakies par manu brīnišķīgo kundzi! …

—    Lūk, tā!… Negribu teikt neko sliktu par viņu… bet, ja augstdzimusi romiešu matrona aizstāv gladiatoru …

—    Es taču tev sacīju… tā ir viņas vājība…

—     Saprotu. Taču, ja tu, vergs, negribi un nevari nopelt tādu vājību, es ceru, ka tu to atjausi man, brīvajam.

—    Pie visa vainīgs Spartaks …

—    Nu protams, zvēru pie- Plūtona zižļa! Es jau arī saku, ka pie visa vainīgs Spartaks… Zvēru pie Hērakla! … Iedomājies tikai, viņš atļaujas iegūt laipnas matronas labvēlību! ..,

—    Jā, šis reti pretīgais gladiators! …

—    Patiesi — reti pretīgais!

Tad, brīdi klusējis, Spartaks pavisam citā tonī vaicāja mājas pārvaldniekam:

—    Nu labi, bet kādu ļaunumu Spartaks tev nodarījis, ja tu viņu tik ļoti ienīsti?

—    Kādu ļaunumu nodarījis, tu vēl jautā, kādu Jaunumu nodarījis?

—    Jautāju, jo esmu dzirdējis, ka šis nelietis cīnoties par vergu brīvību, bet, tā kā tu arī esi vergs, tad, manuprāt, tev drīzāk vajadzētu aizstāvēt šo blēdi.

Un, nejaudams pārvaldniekam atbildēt, tūlīt piebilda:

—    Bet varbūt tu tikai izliecies.

—     Es izliekoties!… Es izliekoties! Ak, lai MInojs tev ir žēlīgs tavā tiesas dienā!… Kāpīc tad lai es izliktos? Ar savu neprātīgo pasākumu šis nelietīgais Spartaks mani padarījis par visnelaimīgāko cilvēku pasaulē. Lai gan es biju vergs pie labās Valerijas, abi dēli dzīvoja pie manis un man šķita, ka visā pasaulē nav laimīgāka cilvēka par mani… Divi brīnumjauki zēni! … Ja tu viņus būtu redzējis! … Ja tu viņus būtu pazinis! … Mani dvīņi! … Lai dievi viņus pasargā! īsti skaistuji un tik līdzīgi viens otram kā Kastors un Polluks! . ..

—     Kas tad ar viņiem notika?

—    Abi aizbēga uz gladiatora nometni, nu jau trīs mēnešus nav nekādu ziņu … Kas lai zina, vai viņi vairs ir dzīvi!… Kas lai zina … Ak, lielais Saturn, samnitu aizstāvi, nejauj, lai nogalina manus dārgos, manus skaistos, manus karsti mījotos dēlus!

Tad vecais vīrs sāka gauži raudāt — un viņa asaras loti aizkustināja Spartaku.

Pēc brītiņa Spartaks sacīja mājas pārvaldniekam:

—    Tātad, tavuprāt, Spartaks rīkojies nelāgi, gribēdams atbrīvot vergus? Tavuprāt, arī dēli rīkojās nejēdzīgi, aizbēgdami pie viņa?

—    Zvēru pie visiem dieviem, Samnijas aizstāvjiem! Protams, ka sacelties pret Romu bija nelabi. Par kādu brīvību pļāpā šis bezprātīgais gladiators? Es piedzimu brīvs Samnijas kalnos. Sākās karš… Mūsu vadoņi kliedza: «Mēs gribam izcīnīt savējiem un visiem itāliešiem pilsoņu tiesības, ar kurām lepojas latīņi!» Un mēs sacēlāmies, cīnījāmies un likām uz spēles savu dzīvību,.. Un pēc tam?… Pēc tam es, brīvs samnitu gans, kļuvu par

Mesallu dzimtas vergu. Laime vēl, ka nonācu tādā cienījamā un augstsirdīgā dzimtā. Un brīvā samnita sieva arī kļuva par verdzeni, dzemdēja dēlus verdzībā un…

Vecais vīrs uz acumirkli apklusa, tad turpināja:

—     Muļķības! … Sapņi! … Iedomas! Pasaulē vienmēr būs kungi un vergi, bagātie un nabagie, dižciltīgie un plebeji… Un tā būs vienmēr … Iedomas!… Sapņi!… Muļķības! … Dzenoties pēc nesasniedzamā, veltīgi tiek izlietas mūsu dēlu dārgās asinis… Un kam tas viss? .. . Kas man par daļu, ka nākotnē vergi būs brīvi, ja mani dēli par šo brīvību atdos savas dzīvības?… Ko es iesākšu ar brīvību? … Liešu asaras par saviem dēliem? … O, tad es būšu bagāts un laimīgs … varēšu raudāt, cik man labpatiks! Bet, ja mani dēli paliks dzīvi… un viss būs brīnumjauki, ja rīt mēs visi būsim brīvi! … Nu, un tad?… Ko pēc tam?… Ko mēs darīsim ar savu brīvību, ja mums nekas nepieder? Tagad mūsu labās kundzes namā mums nekā netrūkst, mums ir viss nepieciešamais, pat pārpilnība. Bet rīt, brīvi būdami, mēs iesim strādāt citu laukos par nožēlojamu samaksu, ar kuru nevarēsim nopirkt pat nepieciešamo… O, cik laimīgi mēs tad būsim par iegūto brīvību . .. mirsim badā! … O, cik laimīgi mēs tad būsim! …

Vecais mājas pārvaldnieks nobeidza savu runu, kas sākumā bija rupja un nesakarīga, taču pamazām izvērtās tik spēcīga ar savu vīrišķīgo pārliecību, ka atstāja uz Spartaku dziļu iespaidu; trāķietis nolieca galvu un palika ilgu laiku nekustīgi stāvam, smagās un sāpīgās pārdomās iegrimis.

Beidzot viņš sarāvās un jautāja pārvaldniekam:

—    Tātad šajā vasarnīcā neviens neprot grieķu valodu?

—    Neviens.

—    Atnes man stilu un plāksnīti!

Pārvaldnieks drīz sameklēja stilu un plāksnīti un pasniedza kareivim, kas uz plāksnītes vaska kārtiņas uzrakstīja grieķiski divas rindas no Homēra poēmas:

Daiļā, cildenā donna, dvēseles valdniece mana, Esmu no tālienes nācis ceļus tavējos apskaut.

Tad, sniegdams plāksnīti mājas pārvaldniekam, Spartaks sacīja:

— Liec tūlīt to aiznest tavas kundzes verdzenei, un lai viņa nekavējoties modina savu matronu un nodod šo rakstu, citādi jums abiem neklāsies labi.

Pārvaldnieks uzmanīgi apskatīja nesaprotamās zīmes, tad palūkojās uz Spartaku, kas, domās nogrimis, bija sācis lēniem soļiem staigāt pa aleju, beidzot, acīmredzot nolēmis izpildīt pavēli, vecais vīrs devās uz vasarnīcu.

Spartaks nepārstāja staigāt, tomēr, aizgājis līdz laukumiņam vasarnīcas priekšā, uz mirkli apstājās, tad atkal sāka soļot šurp un turp brīžiem lēnām, brīžiem ātrāk, no kā varēja spriest par viņa nemierpilnajām, vētrainajām domām. Trāķieti bija ļoti satraukuši vecā pārvaldnieka vārdi.

«Zvēru pie visiem Olimpa dieviem! Vecajam taisnība … Ja viņa dēli kritīs, kam viņam vecumā vairs brīvība? Ja mēs uzvarēsim, ko viņam dos brīvība, jo roku rokā ar to atnāks nabadzība un bads … Protams! … Viņam taisnība! … Un tad?… Ko es meklēju, pēc kā cenšos? … Kas es esmu? … Ko gribu? …»

Tad viņš mazliet apstājās, it kā izbijies pats no saviem jautājumiem, pēc tam atkal turpināja staigāt lēnā gaitā, galvu nokāris zem smago domu nastas.

«Tātad es sekoju himerai, kas mani apbūrusi, parādīdamās patiesības izskatā?… Es skrienu pakaļ rēgam, ko nekad nenotveršu, bet, ja notveršii, tas izgaisīs kā migla, kad man liksies, ka es to cieši turu saujā… Tātad es sapņoju? … Varbūt murgoju?… Un savu murgu dēļ lieku straumēm plūst cilvēku asinīm? …»

Te viņš pēkšņi atkal apstājās un salīka zem mokošo pārdomu sloga, tad atkāpās dažus soļus atpakaļ, it kā viņam uzbruktu neredzams, tomēr briesmīgs ienaidnieks — sirdsapziņas pārmetumi.

Taču pēc brīža izslējās, pacēla galvu un atsāka staigāt stingriem, noteiktiem soļiem.

«Ak! Zvēru pie visspēcīgā Olimpa Jupitera zibeņiem!» viņš čukstēja. «Kas to nolicis, ka brīvībai jāiet roku rokā ar badu un cilvēka pašcieņa spēj ietērpties tikai nabadzības netīrajās skrandās? Kas to teicis?… Kādā dievu likumu grāmatā tas rakstīts? …»

Te Spartaka solis kļuva ātrāks un enerģiskāks; tas liecināja, ka viņš atkal atguvis savu parasto mundrumu.

«O!» viņš domāja. «Tagad tu man parādies, ak, dievišķā patiesība, bez sofisma plīvuriem, tagad tu man parādies visā šķīstā kailuma mirdzumā, tu nomierini manu tīro sirdsapziņu un dod spēku manā svētajā pasākumā! … Kas, kas noteicis šo nevienlīdzību starp cilvēkiem? … Vai tad mēs nepiedzimstam visi vienādi? … Vai mums visiem nav vienāda miesa, vienādas vajadzības, vienādas vēlmes?… Vai tad mēs neesam līdzīgi, vai mums visiem nav dotas jūtas, uztvere, prāts un sirdsapziņa? … Vai mēs nedzīvojam zem viena debesjuma? Vai mums nav dzīvē vienas un tās pašas prasības?,.. Vai mēs visi neelpojam vienu un to pašu gaisu, neēdam dienišķo maizi un neremdinām slāpes no vieniem un tiem pašiem avotiem?… Vai tas var būt, ka daba ir radījusi nevienlīdzību starp zemeslodes iedzīvotājiem?… Vai tiešām vienus tā liek apspīdēt un sasildīt karstajiem saules stariem, citus notiesā uz mūžīgu tumsu?… Vai tad debesu rasa vieniem dara labu, citiem kaitē? … Vai visi nepiedzimst deviņus mēnešus pēc ieņemšanas, vienalga, vai tie būtu valdnieku vai vergu bērni?… Vai tad dievi pasargā karalieni no dzemdību sāpēm, kādas izjūt nabaga verdzene? … Vai patricieši dzīvo mūžīgi, vai viņi nemirst tāpat kā plebeji? … Vai pasaules vareno miesa nesatrūd tāpat kā vergu?… Vai varbūt bagātnieku kauli un pīšļi atšķiras no nabagu pīšļiem un kauliem? Kas noteica šo atšķirību starp cilvēkiem, kas pirmais sacīja: «Tas ir tavs, tas ir mans,» — un piesavinājās sava miesīgā brāļa tiesības? … Tas, protams, bija varmāka, kas, izmantodams savu fizisko spēku, ar savu vareno dūri uzvarēja vājo un apspiesto… Ja rupjais spēks palīdzēja veikt pirmo netaisnību, palīdzēja nelikumīgi piesavināties citu tiesības un ieveda verdzību, tad kāpēc mēs nevaram izmantot savu spēku, lai atkal celtu godā vienlīdzību, taisnību un brīvību?… Ja mēs lejam sviedrus svešā zemē, lai izaudzinātu un pabarotu savus bērnus, kāpēc mēs nedrīkstētu izliet savas asinis, lai atkarotu tiem brīvību un tiesības? …»

Spartaks apstājās, tad, dziļi nopūties, nobeidza savas pārdomas:

«Kaut jupis viņu parautu! Ko viņš teica? … Šis verdzības nomocītais, apspiestais, rupjais cilvēks, kas, aizmirsis par savu cilvēcību, neapzināti nes savu ķēžu smagumu gluži tāpat kā jūga lops; tam nav vairs ne cilvēka pašcieņas, ne saprāta!»

Šajā acumirklī atgriezās mājas pārvaldnieks un paziņoja Spartakam, ka Valerija jau piecēlusies un gaida viņu savās istabās.

Ar strauji pukstošu sirdi Spartaks steidzās turpu. Viņu ieveda Valerijas konklāvā, kur matrona sēdēja uz neliela atzveltņa. Aizslēdzis durvis, Spartaks pacēla sejsegu un metās pie Valerijas kājām.

Ne vārda nebilduši, viņa apskāva tā kaklu, un abu mīlētāju lūpas sastapās ilgā, drudžaini kvēlā skūpstā. Tā viņi palika labu laiku mēmi un nekustīgi, cieši sakļāvu- šies, ļaudamies svētlaimes ekstāzei un neizsakāmi lielas kaisles reibumam.

Beidzot abi gandrīz reizē atraisījās viens no otra skavām, atliecās atpakaļ un stipri nobāluši, satraukti un aizkustināti sāka vērot mīļotos vaibstus. Valerija bija cieši ietinusies sniegbaltā stolā, viņas biezie, melnie mati krita pār pleciem, tumšās acis mirdzēja no prieka, tomēr skropstās drebēja divas lielas asaras. Viņa pirmā pārtrauca klusumu, tikko dzirdami čukstēja:

—    Ak, Spartak!… Manu Spartak!.., Cik es esmu laimīga, neizsakāmi laimīga, ka tevi atkal redzu!

Tad Valerija no jauna to apskāva, glāstīja, skūpstīja un satrauktā balsī turpināja:

—    Kā es baidījos!… Kā cietu!… Cik asaru neesmu izlējusi par tevi, jo tev vienmēr draudēja tik daudz briesmu, kā es bailēs trīcēju par teVi… Tev vienīgajam pieder visas manas domas, uņ ik sirdspuksts, tici man, veltīts tikai tev … Tu biji mana pirmā un būsi pēdējā, vienīgā un īstā mīlestība!

Vēl arvien to glāstīdama, viņa apbēra mīļoto ar neskaitāmiem jautājumiem:

—    Saki man, mans brīnumskaistais Apollon, saki man — kā tu še nokļuvi?… Varbūt tu ved savu karaspēku uz Romu?… Tev taču šeit nedraud nekādas briesmas, vai nav tiesa? Vai tu man pastāstīsi par pēdējo kauju? Es dzirdēju, ka tu pie Akvīno esot sakāvis astoņpadsmit tūkstošus leģionāru … Kad beigsies šis karš, kas man liek bailēs trīcēt katru mirkli?… Tu taču iegūsi brīvību? … Varēsi atgriezties savā Trāķijā, laimīgajā zem \ kur reiz mita dievi.[19]

Un pēc mirkļa piebilda vēl klusākā un sirsnīgākā balsī:

—     Uz turieni… es iešu tev līdzi … dzīvošu tālu no šīs pasaules, tālu no visiem kārdinājumiem, būšu tev blakus… mīlēšu tevi vienmēr ar visiem dvēseles spēkiem, tevi — varonīgu kā pašu Marsu, daiļu kā Apol- lonu, ak, manu sirdsmīļo Spartak!

Gladiators skumji pasmaidīja par šiem maigajiem, mānīgajiem sapņiem, ar kuriem mīļotā sieviete pūlējās izrotāt nākotni, glāstīja viņas melnos matus, skūpstīja pieri, cieši spieda sev pie sirds un čukstēja:

—     Karš būs ilgs un sīvs… un es saukšu sevi par ļoti laimīgu, ja man izdosies aizvest atbrīvotos vergus uz viņu dzimto pusi… Taču, lai nodibinātu pasaulē taisnību un vienlīdzību, tautām būs jāsaceļas ne vien pret visas pasaules valdnieci Romu, bet arī pret pašu zemes negausīgajiem vilkiem — alkatīgajiem patriciešiem, prel privileģēto kastu.

Pēdējos vārdus gladiators izrunāja skumji, drūmi un tik sāpīgi nogrozīja galvu, ka kļuva skaidrs, cik mazas ir viņa cerības piedzīvot lielā pasākuma uzvaru.

Augstdzimušajai donnai ar skūpstiem un visliegākajiem glāstiem izdevās izkliedēt skumju mākoni ap gladiatoru vadoņa pieri.

Un drīz abi mīlētāji ļāvās jaunam maigu jūtu uzplūdumam, un mīlestības svētlaimē stundas aizritēja nemanot. Mazās Postūmijas klātbūtne, bērna nerātnības, smaidi un čivināšana vēl pavairoja abu laimi. Meitenītes piemīlīgo sejiņu apmirdzēja divas milzīgas, melnas, spožas acis; tumšās acis bija asā pretstatā ar biezajām, gaišajām matu sprogām, kas tik bagātīgi apvija viņas galviņu.

Pār zemi pamazām sabiezēja tumsa, un skumjas aptumšoja prieku, kas uz īsu brīdi bija atdzīvinājis Valerijas vientuļo konklāvu; šķita, ka reizē ar saules gaismu pazudīs arī laime no šī nama.

Spartaks pastāstīja Valerijai, kā viņam izdevies nokļūt līdz šejienei, un piebilda, ka uzskatot par savu svētāko pienākumu vest atkal kaujās dumpinieku karaspēku, kam līdz šim liktenis ir bijis tik labvēlīgs; tāpēc viņam šo pašu nakti jāatgriežoties Labiki, kur viņu jau gaidot jātnieku pulks. Dzirdot tādus vārdus, mīļotā sieviete, bez šaubām, krita izmisumā; viņa lika aizvest mazo Postū- miju un, rūgti raudādama, metās sirdsmīļā apkampienos.

. Šīs sešas nakts stundas Spartaks un Valerija pavadīja viens otra skāvienos; kvēli skūpsti mijās ar gaužām asarām un izmisuma šņukstiem, Valerija bez mitas atkārtoja, ka viņas sirds sažņaudzoties liktenīgā priekšnojautā: viņa nevarot atļaut Spartakam iet, jo tad šī būtu pēdējā reize, kad viņa skauj, glāsta un dzird runājam cilvēku, kas modinājis viņas dvēselē tik patiesu un dziļu mīlestību.

Spartaks pūlējās nomierināt Valeriju un remdināt viņas bēdas; kvēli skūpstot, viņš čukstēja mīļus vārdus, mierināja un uzmundrināja, smējās par viņas priekšnojautām un bailēm, taču bija skaidri redzams, ka Valerijas bailes iezagušās arī Spartaka sirdī, viņa smaids ir izmocīts un skumjš, vārdi ar mokām raisās pār lūpām bez dzīvības. Arī viņš nespēja, lai arī cik dedzīgi to vēlētos, atbrīvoties no skumjajām domām, sāpīgajām atmiņām un grūtsirdības.

Abi gulēja apskāvušies, kamēr ūdens, pilēdams ūdens pulksteņa stikla bumbā, nebija sasniedzis sesto iedaļu, kas norādīja uz sesto rīta stundu. Tad Spartaks, kurš paslepus bija bieži uzmetis skatienu pulkstenim, atraisījās no Valerijas skavām, pielēca kājās un sāka ģērbties.

Gauži raudādama pielēca kājās arī Mesallas meita, liegi apvija rokas ap Spartaka kaklu, piespieda savu bālo seju pie viņa krūtīm un ka lūgšanā pacēla savu melno acu mirdzošo skatienu uz gladiatoru, kam šajā brīdī mīļotā sieviete šķita daiļāka par grieķu dievi. Viņa trīcošā, elsu saraustītā balsī iesaucās:

—     Nē, Spartak, nē… neaizej… neaizej… es tevi lūgtin lūdzu tavu dievu dēļ, tavu sirdsmīļo piemiņas dēļ… es tevi ļoti lūdzu… gladiatoru pasākums ir uz pareizā ceļa . .. viņiem ir drosmīgi vadoņi… Kriss … Graniks … Oknoma js … viņi tos vadīs … tu ne … vairs ne… nē, nē! Spartak, tu paliec šeit… šeit, kur tavu dzīvi apņems laime … bezgalīga padevība … neizmērojama mīlestība … glāsti un prieki…

—     Ak, Valerija, mana Valerija… tu nevari gribēt, lai es kļūtu zemisks… negodīgs, — sacīja Spartaks, mēģinādams atraisīties no mīļotās sievietes ciešajām skavām. — Es nevaru, nevaru… es nedrīkstu nodot tos, kurus pats aicināju pie ieročiem… tos, kuri man uzticas … kuri mani gaida un sauc… Ak, mana dievinātā Valerija, es nevaru… nedrīkstu nodot savus nelaimes biedrus … Neprasi no manis, lai kļūstu tevis necienīgs…

lai kļūstu nicināms ļaužu un pats savās acīs… Neizlieto nevietā savas burvības varu, neatņem man drosmi.., Ļauj man iet… ļauj iet… ak, manā Valerijai … māna mīļā Valerija!

Mesallas meita izmisumā arvien ciešāk piespiedās Spartakam, bet gladiators pūlējās maigi atraisīties no viņas skāvieniem; kādu brīdi matronas konklāvā varēja dzirdēt tikai aprautas balsis, smagu elpu, drudžainus skūpstus, kvēlus un sirsnīgus lūgumus.

Tad Spartaks, stipri bāls, ar asaru pilnām acīm, saņēma visus spēkus, izrāvās no Valerijas rokām un aiznesa viņu uz atgultni; tur viņa gulēja bez spēka, seju rokās paslēpusi, un izplūda nevaldāmās asarās.

Murminādams nesakarīgus, cerību pilnus mierinājuma vārdus, trāķietis vilka mugurā bruņukreklu, uzlika bru- ņucepuri, apjoza zobenu un noliecās, lai dotu atvadu skūpstu mīļotajai sievietei, kad Valerija pēkšņi uzlēca no atgultnes, izmisumā noslīdēja zemē, apskāva sava sirdsmīļotā kājas un gurdenā, asaru pilnā balsī murmināja:

—    Ak, Spartak… manu Spartak… es jūtu, es to jūtu šeit (un viņa piespieda roku pie sirds), ja tu aizbrauksi, es tevi vairs neredzēšu… tevi vairs neredzēšu … es to zinu .;. jūtu… nebrauc … nē… ne šodien, ne šodien… es lūdzu tevi… aizbrauksi rīt… bet ne šodien… es tevi ļoti lūdzu savas visspēcīgās, izmisuma pilnās mīlestības vārdā… ne šodien… ne šodien, es tevi ļoti lūdzu!

—    Es nevaru, nevaru … man jābrauc!

—    Spartak… Spartak, — nelaimīgā sieviete vārgā balsī lūdzās, izstiepusi pret viņu abas rokas, — es tevi lūgtin lūdzu … mūsu meitas dēļ… mūsu mei…

Viņa nepaguva pabeigt, trāķietis viņu piecēla no grīdas, drudžaini spieda pie krūtīm un ar savām drebošajām lūpām skūpstīja Valerijas ledainās lūpas, apklusinādams viņas vārdus.

Tā apskāvušies abi palika kādu brīdi; istabā bija dzirdama vienīgi viņu elpa, kas saplūda vienā.

Tomēr maz pamazām Spartaks apvaldīja savas jūtas, mazliet atrāvās atpakaļ un maigā, sirsnīgā balsī sacīja Valerijai:

—    Ak, mana dievinātā Valerija! … Tu, kurai es savā sirdī esmu uzcēlis altāri; vienīgi tevi, savu dievi, es go

dāju un pielūdzu; tu, par kuru iedomājot es vislielākajās briesmās rodu drosmi un izturību, rodu iedvesmi cildenām iecerēm un lieliem pasākumiem, vai patiesi tu, Valerija, gribi, lai es apkaunoju sevi, lai mani nicina laika biedri un pēcteči? …

—    Nē… es negribu tavu negodu… es gribu, lai tavs vārds ir cēls un slavens, — viņa tikko dzirdami teica, — bet… es esmu tikai… nabaga sieviete ,.. pažēlo mani… brauc rīt… ne šodien… ne tūlīt… ne/ tik ātri…

Valerija pieglauda savu bālo asarām slacīto seju pie Spartaka pleca un, savilkusi lūpas skumjā smaidā, murmināja:

—    Neatņem man šo pagalvi… man te ir tik labi… tik ļoti labi!

Viņa aizvēra acis, lai paildzinātu laimi, taču viņas seja, kurā vēl maldījās smaids, neatgādināja vis aizmigušas, bet drīzāk mirušas sievietes seju.

Spartaks noliecās pār šo seju un vēroja to ar līdzjūtības, maiguma, mīlestības pilniem skatieniem, un drīz zilās, mirdzošās bezbailīgā karavadoņa — briesmu un nāves nicinātāja acis pildījās lielām asarām, kas ritēja pār vaigiem un slacīja bruņukreklu.

Bet Valerija, acis neatvērusi, čiikstēja:

—    Paskaties uz mani… paskaties, Spartak… lūk, tik mīļi… tik maigi… Es pat aizvērtām acīm redzu šo skatienu … redzu tevi… tavu rāmo pieri… tavas mirdzošās, labās acis! Ak, Spartak! … Cik tu esi skaists!

Tā pagāja vēl dažas minūtes.

Bet, tiklīdz Spartaks mazliet sakustējās, gribēdams Valeriju aiznest un noguldīt uz atzveltņa, viņa, acis neatvērusi, vēl ciešāk apskāva tā kaklu un sacīja:

—     Nē!… nē … nekusties! …

—    Man jādodas prom… mana Valerija!… — rudiārijs trīcošā balsī čukstēja.

—    Nē!… Neaizej!… — izbailēs plaši iepletusi acis, iesaucās dižciltīgā donna.

Spartaks neatbildēja, bet, saņēmis rokās Valerijas galvu, pārklāja viņas pieri kvēliem skūpstiem, kamēr viņa vēl ciešāk pieglaudās tam kā bērns un sacīja:

—    Tu taču šonakt vairs nedosies prom?… Dosies rīt… Naktī… tu zini, lauki ir tukši… tumšs … šajā drūmajā klusumā … tik baismi jāt.. ja iedomājos … mani pārņem drebuļi… man bailes!

Un nabaga sieviete patiesi sāka trīcēt un piespiedās ciešāk savam mīļotajam.

—       Rīt!… Mazā gaismiņā! … Kad uzlēks saule, visa daba sāks atdzīvoties… no laukiem plūdīs smaržas… putni priecīgi čivinās simt balsīs… pēc tam kad būsi mani apskāvis… kad būsi vēlreiz skūpstiem klājis Pos- tūmijas pierīti… pēc tam kad būsi uzlicis kaklā, zem tunikās, šo ķēdīti ar medaljonu …

Un viņa parādīja tam ar dārgakmeņiem izrotātu izcilas meistara rokas darinātu zelta medaljonu, kas smalkā zelta ķēdītē karājās viņas sniegbaltajā kaklā.

—       Šajā medaljonā, Spartak, paslēpts dārgs amulets, kas tevi pasargās no visām briesmām … Uzmini… uzmini … kas tas ir par amuletu?

Un, tā kā gladiators neatbildēja, bet tikai mīļi raudzījās uz daiļo matronu, viņa, caur asarām smaidīdama, ar maigu pārmetumu sacīja:

—        … Nepateicīgais!… Un tu nevari uzminēt, kas tur varētu būt?

Tad viņa noraisīja no kakla ķēdīti un, atvērusi medaljonu, piebilda:

—     Mātes melno un meitas gaišo matu sproga.

To teikusi, viņa parādīja rudiārijam abas matu sprogas.

Spartaks satvēra medaljonu, pielika pie lūpām un skūpstīja.

Valerija, izņēmusi medaljonu Spartakam no rokām, pati savukārt to noskūpstīja, tad aizvēra un, aplikusi ķēdīti gladiatoram ap kaklu, sacīja:

—       Tas tev jānēsā zem bruņukrekla, zem tunikās, uz krūtīm!

Spartaks juta, ka sirds viņam sažņaudzas, viņš nevarēja izteikt ne vārda, tikai spieda Valeriju pie krūts, un lielas asaras lēnām ritēja pār viņa seju.

Pēkšņi no laukumiņa vasarnīcas -priekšā atskanēja ieroču šķinda un balsu kņada; šis troksnis aizsniedza arī attālo istabiņu, kur atradās Spartaks un Valerija.

Abi apklusa, gandrīz aizturēja elpu un sasprindzināja dzirdi.

—       Mēs neatvērsim nama vārtus tādiem laupītājiem kā jūs, — kāds skaļi kliedza lauzītā latīņu valodā.

—    Bet mēs pielaidīsim uguni, — vairākas saniknotas balsis atsaucās.

—     Zvēru pie Kastora un Polluka, tad mēs apšaudīsim jūs ar bultām! — atbildēja pirmā balss.

—     Kas ir? … Kas tur noticis? — satrauktā balsī klusu jautāja Valerija, pievērsusi Spartakam izbaiļu pilnas acis.

—     Varbūt kāds uzzinājis, ka es esmu šeit, — atbildēja trāķietis, mēģinādams atbrīvoties no Valerijas rokām, bet tā, izdzirdusi draudus, kas atskanēja no āra, vēl ciešāk piekļāvās Spartakam.

—     Neej ārā … nekusties … es tevi lūdzu … Spartak … es tevi lūdzu, — klusu iesaucās nabaga sieviete, kuras bālajā, satrauktajā sejā skaidri atspoguļojās dvēseles mokošais nemiers un bailes.

—     Tātad tu vēlies, lai es dzīvs dodos ienaidniekam rokās? — gladiatoru vadonis vaicāja klusā, bet bargā balsī. — Vai. tu gribi ieraudzīt mani krustā piesistu?

—     Ak nē! … Nē!… Zvēru pie visiem elles dieviem! … — Valerija šausmās iekliedzās, atraisījās no Spartaka rokām un izbīlī kāpās atpakaļ.

Tad viņa ar daiļo, sniegbalto roku stingri satvēra un izrāva no maksts vareno spāniešu zobenu, kas karājās Spartakam pie sāniem un ar savu smagumu būtu nogāzis Valeriju zemē, ja viņa nebūtu paspējusi piepalīdzēt ar otru roku, pasniedza zobenu Spartakam un pavisam gurdā balsī, kam centās piešķirt stingrību un noteiktību, sacīja:

—     Glābies, ja iespējams… taču, ja tev lemts mirt, tad mirsti ar caurdurtām krūtīm, bet ar zobenu rokā!

—     Pateicos tev! … Pateicos, mana dievišķā Valerija! — ar mirdzošām acīm iesaucās Spartaks, satvēra zobenu un virzījās uz izeju.

—     Ak, Spartak, ardievu! — nabaga sieviete sacīja drebošā balsī un vēlreiz piekļāvās gladiatoram.

—     Paliec sveikai — viņš atbildēja un cieši apskāva mīļoto.

Pēkšņi Valerijas lūpas, ko Spartaks skūpstīja, kļuva aukstas — un rudiārijs juta, ka mīļotās sievietes augums kā bez dzīvības ieslīgst viņa rokās un galva bezspēcīgi nogulst uz viņa pleca.

—     Valerija!… Valerija!… Mana Valerija! — trāķietis iesaucās un ar neizsakāmu satraukumu vēroja

mīļoto. Viņa seja, kas tikko kvēloja dusmās, pēkšņi kļuva bāla kā krīts.

—    Kas tev kaiš? … Ak, Junona, palīdzi mums! .., Valerija, mana dievinātā Valerija! Saņemies!… Es tevi ļoti lūdzu!…

Un, nometis zemē zobenu, viņš pacēla savās spēcīgajās rokās mīļoto sievieti, apguldīja un, nometies uz ceļiem, glāstīja, mierināja un sildīja viņu ar savu elpu un skūpstiem.

Bet Valerija kā mirusi, nevis paģībusi gulēja nekustīga ^ un nejūtīga pret viņa glāstiem, un Spartakam iešāvās prātā šausmīga doma. Viņš strauji pielēca kājās un plaši ieplestām, sāpju un izbaiļu pilnām acīm cieši skatījās daiļajā sievietē, kas savā stingumā un bālumā bija vēl daiļāka; šausmu pārņemts, gladiators vēroja viņas pamirušās lūpas, pūlēdamies saskatīt, vai viņa vēl elpo, tad, pielicis roku pie Valerijas krūtīm, juta, ka viņas sirds vāji un lēni pukst. Atviegloti nopūties, trāķietis metās uz durvīm, kas veda uz citām Valerijas istabām, pacēla aizkaru un vairākas reizes sauca:

—    Sofronija!… Sofronija! … Nāc ātri!… Sofro- nija! …

Tajā pašā acumirklī atskanēja viegls klauvējiens aiz durvīm, pa kurām Spartaks gatavojās aiziet. Viņš ieklausījās: troksnis un kliedzieni vairs nebija dzirdami, bet vēlreiz atskanēja klauvējiens, un kāda vīrieša balss teica:

—    Augstsirdīgā Valerija! … Mana kundze!…

Spartaks vienā acumirklī pacēla zobenu un, mazliet

pavēris durvis, jautāja:

—    Ko tu gribi?

—    Uz šejieni… atjājuši… piecdesmit jātnieki… — trīcēdams atbildēja vecais pārvaldnieks un lāpas gaismā platām acīm skatījās uz Spartaku. — Viņi saka… klaigā … pieprasa, lai izdodot… viņu … vadoni… un apgalvo, ka tu esot… Spartaks!

—    Ej un pasaki, ka es tūlīt nākšu!

Un trāķietis aizvēra durvis pārvaldniekam pašā degungalā; vecais vīrs no izbrīna, pārsteiguma un šausmām gandrīz vai pārvērtās statujā.

Kad Spartaks piegāja pie guļvietas, kur vēl arvien nekustīgi gulēja Valerija, pa otrām durvīm ienāca verdzene.

—     Steidzies, atnes augu eļļas un smaržvielas un atved vēl kādu kalponi, lai palīdzētu tavai kundzei, viņa ir paģībusi, — Spartaks sacīja.

—    Ak, mana labā… ak, mana nabaga kundzei — iekliedzās verdzene, sasizdama rokas.

—    Ātrāk!… Dari kaut ko, nepļāpā! — Spartaks bargi uzsauca.

Sofronija izgāja, bet drīz atgriezās kopā ar divām citām verdzenēm, nesdama dažādas smaržīgas un stipras esences, un satraukti rosījās ap paģībušo; pēc dažām minūtēm Valerijas bālajā sejā jau parādījās viegls sārtums, elpa kļuva vienmērīgāka un dziļāka.

Spartaks, kas visu laiku bija nekustīgi stāvējis, rokas sakrustojis uz krūtīm, un vērojis mīļoto sievieti, redzēdams, ka tajā atgriežas dzīvība, atviegloti nopūtās un palūkojās uz debesīm, it kā gribēdams pateikties dieviem; pēc tam viņš pastūma sāņus verdzenes, nometās uz viena ceļa un noskūpstīja Valerijas sniegbalto roku, kas bez spēka nokarājās pār atzveltņa malu, tad piecēlās, uzspieda ilgu skūpstu mīļotās pierei un ātri izgāja no istabas.

Vienā mirklī viņš sasniedza laukumu, kur atrada piecdesmit jātniekus, kas bija nokāpuši no zirgiem un turēja tos aiz pavadām.

—     Ko tas nozīmē? — viņš prasīja bargā balsī. — Ko jūs te darāt? Kas jums vajadzīgs?

—     Pēc komandiera Mamīlija pavēles mēs tev sekojām no tālienes, — atbildēja dekurions, kurš komandēja vienību, — mēs baidījāmies …

—     Zirgos! — Spartaks iesaucās.

Acumirklī visi piecdesmit jātnieki, satvēruši ar kreiso roku zirgu krēpes un ar labo atbalstījušies uz to krustiem, uzlēca mugurā saviem auļotājiem, kuri bija apklāti ar vienkāršām koši zilām segām.

Nedaudzie; aiz vecuma nespēka vasarnīcā palikušie vergi tagad pārbijušies drūzmējās pie durvīm un ar lāpām rokās klusēdami vēroja šo ainu. Spartaks pagriezās pret viņiem un uzsauca:

—     Tūlīt atvediet manu zirgu!

Trīs vai četri vergi aizskrēja uz tuvējiem staļļiem, izveda no turienes Spartaka melno zirgu un pasniedza viņam pavadu. Uzlēcis zirgā, Spartaks pajautāja pārvaldniekam:

—     Kā sauc tavus dēlus?

—     Ak, slavenais Spartak, — gandrīz vai raudādams vecais vīrs atbildēja, — nesodi viņus par maniem vakar- rīta neapdomīgajiem vārdiem!

—     Zemiskā verga dvēsele! — trāķietis sašutumā uzkliedza. — Tātad tu mani arī uzskati par tikpat nekrietnu un bailīgu, kāds pats esi? Ja es jautāju, kā sauc varonīgos jaunekļus, par kuru tēvu tu neesi cienīgs būt, tad vienīgi tāpēc, lai parūpētos par viņiem!

—     Piedod man … slavenais Spartak! … viņu vārdi ir Akvīlijs un Atīlijs … Libēdija dēli… Pasargā viņus, ak, lielais karavadoni, lai dievi tev ir labvēlīgi, un lai Jupiters tevi…

—     Uz elli zemiskos glaimotājus! — Spartaks iebļāvās.

Tad, piespiedis piešus, viņš pagriezās pret saviem jātniekiem un uzsauca:

—     Auļos!

Un jātnieku pulciņš ar Spartaku priekšgalā aizauļoja pa ceļu, kas veda ārā pa vasarnīcas vārtiem.

Mesallas dzimtas vecie vergi labu brīdi palika stāvam laukumā mēmā izbrīnā un atguvās no pārbīļa tikai tad, kad dzirdēja zirgu pakavu dipoņu attālināmies un beidzot pilnīgi apklustam.

Nav iespējams aprakstīt Valerijas uztraukumu un asaras, kad viņa, atguvusi samaņu, uzzināja, ka Spartaks aizjājis.

Bet Spartaks, no dziļajām skumjām ierāvies sevī, ar grumbām izvagotu pieri un sāpēs savilktu seju atkal un atkal spieda piešus zirgam sānos, it kā gribēdams aizbēgt no mokošā satraukuma, izrauties no bēdām, kas auļoja kopā ar viņu. Un Spartaks, pats to nemanīdams, dzina zirgu tādos aulekšos, ka pārējie jātnieki atpalika gandrīz par pāris loka šāvieniem, lai gan arī viņi, atlaiduši pavadas, jāja pilnos auļos.

Trāķietis domāja par Valeriju, domāja par to, kā viņa sēros un raudās, kad atgūs samaņu, un gluži neapzinīgi spieda piešus zirgam sānos: pa lopiņa plaši ieplestajām nāsīm plūda garaiņi, tā krūtis smagi cilājās, krēpes plīvoja vējā, kopā ar jātnieku aprijot jūdzi pēc jūdzes.

Nelaimīgais gladiators pūlējās izdzīt Valerijas veidolu no savām domām, bet tad viņa priekšā iznira Postūmija, šī spriganā, mīlīgā, gudrā, veselīgā meitene ar gaišajiem matiem, sārtajiem vaigiem un mātes tumšajām acīm, taču

citādā ziņā — viņa paša vispilnīgākā kopija. Cik meitene bija daiļa!… Cik piemīlīga! … Cik jauka! … Viņam pat šķita, ka redz to priecīgi un mīļi stiepjam pretī savas apaļās roķeles, un tad Spartakam iešāvās prātā, ka viņš varbūt nekad vairs neredzēs bērnu… un gladiators atkal neapzināti un bez nodoma cirta aso piešu galu nabaga lopiņam asiņainajos sānos.

Nav zināms, kas būtu noticis ar -zirgu un jātnieku, ja, par laimi abiem, - Spartakam pēkšņi nebūtu ienākušas prātā pavisam drausmas domas:

«Ja nu Valerija nav atguvusi samaņu? Vai arī, uzzinājusi par tā negaidīto prombūtni, otrreiz kritusi daudz dziļākā un bīstamākā ģībonī? Ja viņa ir slima, nopietni slima?… Ja nu viņa — tas nav iespējams, tas nevar, nedrīkst notikt—, bet, ja tomēr atgadījusies pati lielākā nelaime un mīļotā sieviete . ..»

Pie šīs domas Spartaks no visa spēka piespieda ceļus pie zirga sāniem, strauji sarāva pavadu un vienā mirklī apstādināja stalto auļotāju.

Drīz viņu panāca biedri un apstājās aiz viņa.

—           Man jāatgriežas uz Mesallas villu, — Spartaks drūmi noteica, — bet jūs jājiet uz Labiki.

—    Nē! …

—    Neparko! — gandrīz visi jātnieki reizē iesaucās.

—    Kāpēc?… Kas man to var liegt?

—   Mēs!… — vairākas balsis atbildēja.

—    Mūsu mīlestība uz tevi! — kāds noteica.

—    Tavs gods! — cits piebilda.

—    Tavi zvēresti! — četri pieci reizē piebalsoja.

—    Mūsu pasākums, kas bez tevis aizies bojā!

—    Pienākums! … Tavs pienākums!

Sacēlās vispārēja kurnoņa, īsts balsu juceklis, taču cauri tam atskanēja gandrīz vienbalsīgi lūgumi.

—           Saprotiet taču, zvēru pie Jupitera visspēcības, ka tur palika sieviete, kuru es dievinu un kura varbūt šajā brīdī mirst aiz skumjām … un es nevaru …

—           Ja, par nelaimi, lai dievi to nepieļauj, viņa nomirtu, tu viņu tāpat neizglābtu, vienīgi sevi pazudinātu; bet, ja nu tavas bažas veltas, tad pietiktu, ka tu, sev un viņai par mierinājumu, aizsūtītu turp kādu sūtni, — cieņas pilnā sirsnīgā balsī noteica dekurions.

—           Tātad, lai paglābtos no man draudošajām briesmām, man jāpakļauj tām kāds cits? … Ak! Zvēru pie visiem

Olimpa dieviem, nekad mani nevarēs dēvēt par tādu nelieti!

—     Es bez mazākā riska atgriezīšos Mesallu vasarnīcā, — kāds no jātniekiem noteica skali un noteikti.

—    Kā tu to izdarīsi? Kas tu esi?

—     Esmu viens no taviem uzticamajiem kalpiem un taviem apbrīnotājiem, esmu gatavs atdot savu dzīvību par tevi, — jautātais piebilda, dzīdams savu zirgu cauri biedru rindām, lai nonāktu pie Spartaka. — Un man nedraud ne mazākās briesmas, — kareivis turpināja, kad bija atjājis pie sava vadoņa, — jo es esmu latīnis, pazīstu šo apvidu un protu šejienes valodu. Pirmajā zemnieku mājā es pārģērbšos zemnieku drēbēs, došos uz Valerijas Mesallas vasarnīcu, pēc tam panākšu tevi, pirms tu vēl nebūsi sasniedzis Nolu, un atnesīšu tev vissīkākās vēstis par viņu.

—    Ja es nemaldos, — Spartaks sacīja, — tu esi brīvībā dzimušais Rutīlijs.

—    Tieši tā, — kareivis atbildēja, — esmu Rutīlijs. Un es esmu ļoti priecīgs un lepns, ka tu, Spartak, pēc tik daudz spožām uzvarām neesi mani aizmirsis un vēl pazini starp desmittūkstoš gladiatoriem.

Rutīlijs bija drosmīgs un saprātīgs jauneklis, un tādam varēja uzticēties; tāpēc Spartaks, lai gan ar smagu sirdi, beidzot uzklausīja savu kareivju lūgumus, piekrita latīņa ierosinājumam, un jātnieku vienība drīz vien sasniedza, nelielu vasarnīcu. Kamēr Rutīlijs pārģērbās, Spartaks uz vasarnīcas īpašnieka iedotās plāksnītes uzrakstīja Valerijai sirsnīgu jo sirsnīgu vēstuli grieķu valodā un uzticēja to jauneklim, kurš apsolīja nodot vēstuli tieši Valerijai rokās.

Mazliet nomierinājies, Spartaks palaida zirgu rikšos un gladiatoru vienības priekšgalā devās tālāk pa Tuskulas—Labiki ceļu Nolas virzienā.

Rītausmā viņš sasniedza vietu) kur Mamīlijs ar divi simti piecdesmit jātniekiem viņu jau nepacietīgi gaidīja. Jātnieku vienības komandieris ziņoja vadonim, ka iedzīvotāji visas šīs divdesmit četras stundas bijuši stipri uztraukti par gladiatoru jājienu uz Labiki, tāpēc būtu daudz saprātīgāk un tālredzīgāk negaidīt vakaru, bet tūliņ atstāt šo vietu un steidzīgi doties uz Akvīno.

Spartaks uzklausīja Mamīlija gudros iebildumus un, nezaudējot laiku, pa pretoru ceļu devās prom no nelielās

Labiki nometnes uz Prenestas pusi. Atstājot pilsētu kreisajā pusē, jātnieku vienība nogriezās pa labi uz Latīņu ceļu. Viņi jāja visu dienu un nakti un tikai nākamās dienas rītausmā ar gluži nodzītiem zirgiem sasniedza Alet- riju. Tur Spartaks lika saviem jātniekiem uzcelt nometni un ļāva atpūsties visu dienu, bet naktī devās uz Feren- tīnu, nonāca tur divas stundas pēc saules lēkta un tūlīt turpināja ceļu uz Fregellām, jo daži no Varīnija Norbas nometnes dezertējušie un uz gladiatoru apmetnēm atbē- gušie romiešu leģionāri stāstīja, ka daudzi Labiki iedzīvotāji atsteigušies pie Varīnija un ziņojuši par gladiatoru jātnieku vienību atrašanos Tuskulas tuvumā un pretors tūlīt sadalījis savu kavalēriju divās nodaļās, pa pieci simti vīriem katrā; vienai nodaļai viņš bija pavēlējis dzīties pakaļ ienaidniekam līdz pat Tuskulai, otra kuru katru brīdi varēja ierasties Ferentīnā, uz kurieni Varīnijs to bija sūtījis, lai aizšķērsotu ceļu gladiatoriem, kas atgriezās no jājiena, un lai atņemtu viņiem jebkuru iespēju atgriezties Akvīno nometnē un izglābties.

Tāpēc Spartaks nekavējoties atstāja Ferentīnu un neļāva saviem jātniekiem atpūsties ātrāk kā Fregellās; no turienes viņš pusnaktī devās uz Akvīno, ko sasniedza rītausmā.

Pret vakaru tur ieradās Rutīfijs un atnesa trāķietim nomierinošas ziņas par Valerijas veselību un sirsnīgu, bet pārmetumiem pilnu vēstuli — atbildi uz nedaudzajiem Spartaka nosūtītajiem kvēlajiem vārdiem.

Vēstulē Valerija ziņoja savam mīļotajam, ka turpmāk viņa laiku pa laikam sūtīs tam ziņas par sevi ar veco pārvaldnieku, Libēdiju, un dedzīgi lūdza, lai Spartaks viņai tādā pašā kārtā ziņotu par savu veselību. Kas attiecas uz Libēdiju, tas vienmēr bija gatavs izpildīt jebkuru savas matronas vēlēšanos, un viegli iedomāties, ar kādu prieku viņš uzņēmās laiku pa laikam doties uz gladiatoru nometni, jo cerēja tur satikt un apskaut savus dēlus.

Nākamaja dienā, apspriedies ar Oknomaju, Bortoridžu un citiem leģionu komandieriem, Spartaks pavēlēja nojaukt apmetni pie Akvīno un divdesmittūkstoš gladiatoru priekšgalā devās uz Nolu, kur nonāca pēc piecu dienu gājiena.

Grūti aprakstīt, ar kādu prieku un gavilēm divdesmit pieci tūkstoši Nolas nometnes gladiatoru saņēma savus slavenos, daudzām uzvarām vainagotos brāļus no Akvīno.

Trīs dienas Nolas nometnē skanēja dziesmas un himnas un valdīja liela jautrība. Apspiesto savienības augstākās virspavēlniecības padome nolēma šeit nometināt gladiatoru armiju pa ziemu, jo visi zināja, ka lieliem soļiem tuvojas spīvais lietu un sniegputeņu gadalaiks un Varīnijs nemēģinātu uzbrukt gladiatoriem pat tad, ja viņa karaspēks būtu spēcīgāks un lielāks un nebūtu tik stipri sakauts un novājināts kaujā pie Akvīno. Tāpat visi gladiatori saprata, ka būtu tīrais neprāts sapņot par uzbrukumu Romai, pret kuru nekā neiespēja pat kartāgieši pēc romiešu sakāves pie Kannām, lai gan Kartāgas iedzīvotāji atradās daudz labvēlīgākos apstākļos nekā patlaban gladiatori; pret Romu nekā neiespēja ari lielākais to laiku karavadonis Hanibāls, ko Spartaks uzskatīja par daudz, daudz spējīgāku nekā Ķīru un Maķedonijas Aleksandru.

Tiklīdz gladiatori iekārtojās savā jaunajā nometnē, Spartaks nolēma izdarīt sen nodomāto leģionu pārkārtošanu: viņš gribēja saformēt ikkatru leģionu no vienas tautības pārstāvjiem, proti, lai viens leģions sastāvētu tikai no ģermāņiem, cits tikai no gaiļiem, trāķiešiem, grieķiem vai samnitiem. Lai gan šai jaunajai kārtībai bija arī Savas ēnas puses, jo tā varēja izraisīt sacensību un skaudību atsevišķu leģionu starpā, tomēr tādai kārtībai bija milzīga priekšrocība — tā daudz vairāk vienoja un saliedēja ikviena leģiona rindas. Sadalot karaspēku atsevišķos korpusos pēc tautībām un dodot katram korpusam attiecīgās tautības komandieri, gladiatoru vadonis cerēja, ka kareivji vairāk uzticēsies pašu tautības komandierim.

Ik dienas nometnē ieradās jauni gladiatoru pulciņi, un dumpinieku skaits drīz vien sasniedza piecdesmit tūkstošus, tā ka Spartaks varēja saformēt no tiem desmit leģionus pa pieciem tūkstošiem vīru katrā un sadalīt savu armiju šādi: divi pirmie leģioni, kuri sastāvēja no ģermāņiem un kurus komandēja Vilmīrijs un Meroveds, izveidoja pirmo korpusu Oknomaja virsvadībā; trešais, ceturtais, piektais un sestais leģions, kas sastāvēja no gaiļiem, ar komandieriem Artoridžu, Bortoridžu, Arvīniju un Brezoviru veidoja otro korpusu, un tā priekšgalā atradās Kriss; septītais bija grieķu korpuss, to vadīja neizsakāmi drosmīgais epīrietis Tesalonijs; astotais ar Samnijas gladiatoriem un ganiem bija uzticēts latiņa Rutī- lija vadībai; devītajā un desmitajā leģionā bija apvienoti trāķieši, un Spartaks par šo pēdējo leģionu komandieriem iecēla divus trāķiešus, kuri izcēlās ar savu muskuļu un gribas spēku, grieķisku izglītību un asu prātu. Viens no tiem, devītā korpusa komandieris Mesembrijs, bija piecdesmit gadus vecs vīrs, bezgala uzticīgs Spartakam, rūpīgs un centīgs; otrs bija pārlieku jauns, vārdā Artāks, bet tik liels drosminieks, ka trāķieši to uzskatīja par savas dzimtenes otro drošsirdīgāko gladiatoru pēc Spartaka. Četri pēdējie leģioni izveidoja trešo korpusu, kura komandieris bija Graniks, pēc izcelsmes illirietis, gadus trīsdesmit piecus vecs garš un slaids skaistulis ar ogļu melniem matiem un acīm, tumšu ādas krāsu, nopietns, mierīgs un mazrunīgs; viņu uzskatīja par pašu drošsirdīgāko un bīstamāko no visiem desmittūkstoš Ra- venrtas skolu gladiatoriem.

Trīstūkstoš jātnieku lielo karaspēku Spartaks sadalīja sešās nodaļās un par tā komandieri iecēla Mamīliju.

Par armijas virspavēlnieku ar piecdesmit trīs tūkstošu cīnītāju sajūsmas pilniem saucieniem atkal tika ievēlēts bezgala drošsirdīgais Spartaks.

Nedēļu pēc armijas pārkārtošanas trāķietis nolēma izdarīt sava karaspēka skati; kad viņš vienkāršā bruņu- kreklā parādījās laukumā, kur trļs korpusi bija nostādīti trijās rindās, un viņa zirgam nebija ne dārgu iemauktu, ne greznas seglu segas, no piecdesmit trīs tūkstošu gladiatoru krūtīm izlauzās vienprātīgs kliedziens, tik varens kā pērkona grāviens:

—    Slava Spartakam!…

Sis sveiciens ar mežonīgu spēku tika atkārtots vairākas reizes, bet, kad kareivji apklusa un fanfaras nospēlēja brīvības himnu, kas bija kļuvusi par gladiatoru kaujas himnu, Oknomajs milzīga un spēcīga apūliešu bēra mugurā izjāja armijas priekšā un savā varen stiprajā balsī iesaucās:

—     Gladiatori! Uzklausiet mani!

Tūlīt visās rindās iestājās dziļš klusums, un ģermānis pēc brīža atsāka:

—' Ja mūsu karaspēks visos sīkumos izveidots pēc romiešu parauga, kāpēc tad mūsu virspavēlniekam nav tādas goda zīmes kā romiešu konsulam un kāpēc viņam neizrāda tādus pagodinājumus, kādus romieši izrāda konsulam savā armijā? …

—    Imperatora godu Spartakam! — Kriss iesaucās.

—    Imperatora godu Spartakam! — vienā balsī iekliedzās visi piecdesmit trīs tūkstoši gladiatoru.

Kad troksnis mazliet aprima, Spartaks gluži bāls no lielā aizkustinājuma deva zīmi, ka vēlas runāt.

—     No visas sirds pateicos jums, ieroču biedri un mani dārgie nelaimes brāli, — viņš sacīja, — bet es kategoriski atsakos no goda zīmēm un pagodinājumiem. Mēs neesam ķērušies pie zobeniem, lai nodibinātu augstāku varu, piešķirtu kādam privilēģijas un goda zīmes, bet gan — lai iekarotu brīvību, tiesības un vienlīdzību.

—    Tu esi mūsu imperators, — Rutīlijs iekliedzās. — Tu kļuvi par imperatoru savas gudrības, drosmes, vīrišķības un savu neparasto dvēseles un prāta īpašību dēļ; tu esi mūsu imperators, par tādu tevi paaugstināja tavas uzvaras; tu esi mūsu imperators, jo mēs visi vienprātīgi to vēlamies. Tāpēc, lai gan tu atsakies no godinājumiem, mēs drīkstam prasīt, lai gods tiktu parādīts mums un mūsu karogiem, lai tu uzvilktu paludamentu un lai tev blakus ietu kontubernāļi un pa priekšu liktori.

—    Paludamentu Spartakam! — skaļi kliedza gladiatori.

—    Pavadoņus un liktorus! — sauca Oknomajs un pēc tam visi pārējie.

Un pēc mirkļa Kriss iesaucās:

—    Lai romiešu liktori, ko Spartaks saņēma gūstā pie Akvīno, iet viņam pa priekšu ar saviem fascijiem!

Šim priekšlikumam sekoja sajūsmas pilni saucieni un tik vētraini aplausi, ka tie lika pat zemei notrīcēt un ilgi atbalsojās visattālākajos pakalnos.

Doma, kas bija ienākusi prātā Krišam, savā vienkāršībā bija tik neparasta, ka gluži pamatoti izsauca vispārēju sajūsmu. Piespiest romiešu liktorus (kas bija gājuši pa priekšu visslavenākajiem romiešu konsuliem, tādiem kā Gajs Marijs un Lūcijs Sulla) iet pa priekšu nicinātam un ienīstam gladiatoram nozīmēja ne vien pazemot romiešu lepnumu un pacelt nabaga vergu cilvēcisko pašcieņu, bet to, bez šaubām, varēja uzskatīt arī par visspožāko uzvaru, kādu vien gladiatori līdz šim bija guvuši pār augstprātīgo pasaules iekarotāju lepnajiem leģioniem.

Kaut Spartaks vienmēr bija uzticīgs savai vienkāršībai gan nelaimes, gan visspožāko uzvaru un varenības dienās un arī šoreiz pretojās savu leģionu gribai, tomēr beidzot bija spiests paklausīt viņu lēmumam: uzvilkt dārgas, no mirdzošiem sudraba gredzeniem izkaltas bruņas, ko Kriss bija īpaši licis pagatavot ievērojamam ieroču meistaram Pompejā, uzlikt skaisti izstrādātu sudraba bruņucepuri, apjozt spāniešu zobenu ar dārgakmeņiem zelta rokturī un uzmest plecos vissmalkākās vilnas paludamentu purpura krāsā, ar trīs pirkstu platu zeltītu apmali.

Kad gladiatoru vadonis parādījās imperatora tērpā uz sava melnā aulotāja (arī vienkāršās vara zirglietas bija apmainītas ar dārgu pavadu un sudraba iemauktiem, un tas bija pārklāts ar spožu, gaiši zilu seglu segu ar sudraba apšuvi), atskanēja vētraini aplausi un visi vienā balsī kliedza:

— Esi sveicināts, Spartak — imperatori

Divas sievietes ar asarām acīs vēroja šo ainu, taču viņas nebija vienīgās, kas raudāja, jo arī Spartakam, Ar- toridžam un tūkstošiem gladiatoru acis bija valgas no pārdzīvojuma. Abas sievietes ar neizsakāmi lielas mīlestības pilniem skatieniem raudzījās uz bezbailīgās armijas virspavēlnieku. Tās bija Mirca un Eitibīda.

Mirca uzlūkoja Spartaku ar savām zilajām, mierīgajām un skaidrajām acīm, kurās atmirdzēja visa viņas tīrā mīlestība pret brāli; grieķiete apmīļoja gladiatoru ar kvēliem, alkatīgiem un ilgu pilniem skatieniem, kuros dega viņas mīlestības kaisle.

Pēkšņi parādījās seši pretora Publija Varīnija liktori, kas bija saņemti gūstā Akvīno kaujā; tos atveda pie Spartaka no īpašām teltīm, kur tos apsargāja, un dekāns pavēlēja, ka no šīs dienas tiem vienmēr jāiet ar fascijiem pa priekšu gladiatoru augstākajam virspavēlniekam, kad viņš iet vai jāj, un jāparāda viņam tāds pats gods kā konsuliem un pretoriem.

Liktori bija liela auguma, gariem matiem, ar kareivisku un cienīgu stāju. Virs bruņukrekla tie valkāja tumšu rupjas vilnas apmetni, kas bija piestiprināts aT sprādzi uz labā pleca un nokarājās līdz ceļiem; kreisajā rokā pie pleca ikviens turēja fascijus, kuros kara laikā ielika cirvi, un labajā rokā nesa rīkstes.

Ieraugot liktorus, no visu krūtīm izlauzās spēcīgi, gandrīz mežonīgi, līķsmi kliedzieni, kas kļuva arvien stiprāki un neapklusa tik ilgi, kamēr Spartaks pavēlēja ar tauru skaņām aicināt leģionus pie miera un kārtības.

Tad gladiatoru vadonis nokāpa no zirga — un iesākās skate. Viņam pa priekšu gāja liktori, aiz viņa Kriss, Graniks un Oknomajs. Vispirms viņš apstaigāja divu pirmā korpusa' ģermāņu leģionu rindas, apskatīja kareivjus, uzslavēja rūpīgi saglabātos ieročus, lielisko kaujas ierindu un kareivisko stāju.

Liktori gāja pazemīgi, galvu nodūruši, viņu sejas te • bālēja, te sarka no kauna un apspiestajām dusmām.

—    Kāds negods!… Kāds negods! — čukstēja viens no viņiem drebošā balsī un tik klusu, ka viņu tik tikko varēja sadzirdēt blakus ejošais biedrs.

—    Labāk būtu kritis kaujā pie Akvīno nekā piedzīvojis tādu kaunu! — uzrunātais noteica.

Pirmais no. abiem liktoriem bija četrdesmit piecus gadus vecs vīrs, stalta auguma, plecīgs, ar iedegušu seju, vārdā Otacīlijs; viņš soļoja noteiktā gaitā. Otrs — sirmgalvis pāri sešdesmitiem, liels, kalsns, ar dusmīgu seju, platu, dziļu rētu pāri pierei un ērgļa degunu; viņa dzīvajās, pelēkajās acīs un visā viņa izskatā varēja jaust vīrišķību un enerģiju. Stalto veco vīru sauca par Simpliciānu.

Kad seši liktori, kuri bija spiesti iet pa priekšu Spartakam, reizēm iedrošinājās pacelt acis uz gladiatoru leģioniem, viņi ienaidnieku sejās pamanīja ļaunu prieku un lūpās ņirdzīgu uzvarētāja smaidu. Uzvarēto pašcieņa tika apsmieta un mīdīta kājām.

—    Romiešu vārda diženums ir apkaunots, — pēc ilga klusuma brīža čukstēja Otacīlijsr slepus pagriezis savu asarām slacīto seju pret Simpliciānu.

—    Romai labvēlīgie dievi mani drīz atpestīs no šīm mokām, — nospiestā balsī atbildēja vecais Simpliciāns, kura drūmās un bargās sejas krampjainā muskuļu raustīšanās neapšaubāmi liecināja par viņa lielajām dvēseles ciešanām.

Trijās stundās Spartaks bija paguvis apskatīt visu savu leģionu fronti; viņš uzmundrināja un paslavēja kareivjus un ļoti lūdza ievērot visstingrāko disciplīnu — ikvienas armijas drošu pamatu un kārotās uzvaras ķīlu.

Pabeidzis skati, gladiatoru vadonis uzlēca zirgā un, izrāvis zobenu no maksts, deva zīmi taurētājiem aicināt visus uz apmācībām. Pēc Spartaka pavēles gladiatoru leģioni nevainojami izpildīja dažus vingrinājumus; tad trīs korpusi pēc kārtas metās uzbrukumā — sākumā paātrinātā soli, pēc tam nevaldāmā, varenā triecienā, piekliegdami gaisu ar kaujas saucieniem.

Kad trešā rinda nobeidza apmācību uzbrukumu, leģioni pamazām novietojās, uz pakalna, kur atradās iedomātais ienaidnieka karaspēks, pēc tam teicamā kārtībā nodefilēja garām savam vadonim, vēlreiz ar sajūsmas pilniem saucieniem sveica Spartaku kā savu imperatoru un cits pēc cita atgriezās nometnē.

Spartaks ieradās nometnē pēdējais; liktori vēl arvien gāja viņam pa priekšu, bet viņu pavadīja Oknomajs, Kriss, Graniks un visi pārējie leģionu komandieri.

Ceļot jauno nometni, gladiatori bez Spartaka ziņas iekārtoja viņam virspavēlnieka cienīgu telti. Šajā dumpiniekiem tik svinīgajā dienā teltī tika sarīkots vienkāršs mielasts desmit leģionu komandieriem, trim Spartaka palīgiem un jātnieku karaspēka vadonim. Mielasts bija vienkāršs, lai Spartakam nebūtu ko iebilst, jo viņš visu mūžu — kopš pašām bērnu dienām ievēroja mērenību ēšanā un atturējās no dzeršanas, izvairījās no greznības un lepnām dzīrēm — nevis aiz tukšas lielības, nevis lai saglabātu nevainojama virspavēlnieka slavu, bet vienkārši sava rakstura un paraduma dēļ viņam bija sveša tieksme uz žūpību un uzdzīvi.

Tātad mielastā ēda un dzēra rhēreni, kaut gan tas nesaskanēja ar lielākās viesu daļas tieksmēm un apetīti; arī Oknomajs, Bortoridžs, Vilmīrijs, Brezovirs, Rutīlijs un daudzi citi būtu labprāt dzīrojuši bez jebkādiem ierobežoj umiem.

Tomēr mielastā valdīja vissirsnīgākā un visdraudzīgākā jautrība. Maltītes beigās piecēlās Rutīlijs ar putojoša Cekubas vīna kausu rokā un, uzaicinājis biedrus sekot viņa piemēram, augsti pacēla kausu un skalā balsī iesaucās:

— Par brīvību vergiem, par apspiesto .uzvaru, par mūsu imperatora — varonīgā un neuzvaramā Spartaka veselību!

Aplausiem un piekrišanas saucieniem skanot, Rutīlijs iztukšoja savu kausu, visi rīkojās tāpat, vienīgi Spartaks tik tikko pieskārās kausam ar lūpām, iedzerdams tikai vienu malku Cekubas vīna.

Kad aplausu troksnis mazliet pierima, arī Spartaks pacēla savu kausu un noteiktā, spēcīgā balsī teica:

— Par godu Jupiteram Atbrīvotājam! Par šķīsto, nevainīgo Brīvības dievi! Lai viņa pievērš mums savus skatienus, lai apskaidro mūsu prātus, pasarga mūs un izlūdzas mums visu Olimpa dievu labvēlību!

Kaut gan gaili un ģermāņi neticēja ne Jupiteram, ne citiem grieķu un romiešu dieviem, viņi tomēr iztukšoja kausus. Tāpēc Oknomajs ar savu tostu piesauca palīgā Odinu, bet Kriss izlūdzās gladiatoru karaspēkam un viņu svētajam pasākumam Hesa labvēlību. Beidzot vārdu ņēma epīrietis Tesalonijs, kas bija epikūrietis un neticēja nekādiem dieviem:

—     Es cienu jūsu ticību… un apskaužu jūs… bet nevaru jums pievienoties, jo pūlis radījis dievus aiz bailēm — tā man vēsta nemirstīgā Epikūra mācības. Ja mums uzbrūk liela nelaime, būtu labi pievērsties ticībai, pārcilvēciskam spēkam un meklēt tur dvēseles mierinājumu. Taču, kad jums ir iespēja pārliecināties, ka daba pati visu rada un iznīcina, un visu dara vienīgi ar saviem, ne vienmēr mums zināmiem, bieži noslēpumainiem un nesaprotamiem spēkiem, kā gan iespējams ticēt tā saucamajiem dieviem? Tātad atļaujiet man, draugi, cildināt mūsu svēto pasākumu pēc manas saprašanas un pārliecības!

Brīdi klusējis, viņš iesaucās:

—    Par gladiatoru dvēseļu saskaņu, par siržu bezbailību un zobenu spēku!

Visi pievienojās epikūrieša tostam un tukšoja kausus kopā ar viņu; pēc tam atkal apsēdās, atsākās jautras un dzīvas sarunas.

Mirca bija palīdzējusi sarīkot mielastu par godu Spartaka slavenajām uzvarām, bet tagad stāvēja malā savā gaiši zilajā linaudekla peplā ar šaurām sudraba svītriņām un mīļi jo mīļi skatījās uz Spartaku. Viņas bālā un kopš laba laika allaž skumjā seja, kurā biežāk varēja saskatīt asaras nekā smaidu, tobrīd mirdzēja patiesā priekā un laimē; taču nebija grūti pamanīt, cik šī laimes sajūta ir gaistoša un cik vāji meitene slēpj kaut kādas klusas sāpes un ciešanas.

Artoridžs raudzījās uz Mircu, gandrīz vai vajāja viņu ar saviem liegajiem skatieniem; Mirca paslepus, it kā neviļus lāgu lāgiem arī uzlūkoja cienījamo jaunekli, kas dažās dienās nelaimīgās mīlestības dēļ bija stipri novājējis un kļuvis bāls; šī mīlestība dega viņa krūtīs, neļaudama ne mirkli mieram un atpūtai un pamazam iedragādama viņa ziedošo veselību.

Jau labu bridi Artoridžs nemaz neklausījās Spartaka viesu jautrajās sarunās, bet mēms un nekustīgs vēroja Mircu, kamēr meitene, acis nenovērsusi, skatījās uz savu brāli. Redzot māsas sirsnīgo uzticību brālim, Mirca kļuva Artoridžam vēl dārgāka un šķita vēl daiļāka; viņš ilgi skatījās uz meiteni, tad, pēkšņas sajūsmas pārņemts, pielēca no sola, ar apbrīnojamu drosmi pacēla savu kausu un iesaucās:

— Iedzersim, draugi, par mūsu mīļotā vadoņa dārgās māsas Mircas laimi!

Visi tukšoja kausus, un vienīgi Mirca ievēroja sārtumu jaunekļa vaigos; izdzirdusi Artoridžu izrunājam savu vārdu, Mirca strauji pagriezās uz viņa pusi un gandrīz neapzināti uzmeta viņam pateicības un pārmetumu pilnu skatienu. Bet tad, atskārtusi, ka pārkāpusi atturības robežai, ko bija cieši nolēmusi nepārkāpt attiecībās ar Artoridžu, meitene arī stipri nosarka un kaunīgi nodūra acis. Viņa vairs tās nepacēla ne uz vienu no viesiem, pat nepakustējās un neizrunāja ne vārda.

Mielasts turpinājās kadu stundu, skanēja joki un asprātības, kā jau tas piederas sirsnīgu draugu pulciņā.

Kad Spartaka viesi atvadījās, saule jau rietēja.

Pēc dabās skumjš un domīgs — Spartaks, pavadījis savus viesus, vēl ilgi stāvēja pie telts ieejas, vērodams bezgala plašo gladiatoru nometni un ar prieku norau- dzīdamies uz saulrietu.

Viņa galvā drūzmējās dažādas domas: viņš apcerēja burvju vārda «brīvība» visspēcību; šis vārds nepilna gada laikā bija pulcinājis piecdesmit tūkstošus nelaimīgo, kuriem bija laupītas visas tiesības, nākotne un cerības, kuri bija kļuvuši rupji savā pazemotajā stāvoklī, zaudējuši cilvēcisko pašcieņu. Vārds «brīvība» bija padarījis viņus par labākajiem kareivjiem pasaulē, iedvesis viņu dvēselēs bezgalīgu drošsirdību, pašuzupurēšanos un cilvēka pašapziņu; viņš domāja par šī vārda brīnišķīgo un neatvairāmo spēku, kas viņu — nabaga nicistātu gladiatoru bija pārvērtis par drosmīgu un bīstamu varenas armijas virspavēlnieku un iedvesis viņa sirdī tādu spēku, ka viņš varēja uzvarēt jebkuras citas jūtas, pat cēlās un bezgala spēcīgās jūtas, kas viņu saistīja ar

Valeriju, ar šo brīnišķo sievieti, kuru Spartaks mīlēja simtreiz vairāk nekā sevi pašu, tomēr ne tik stipri kā svēto pasākumu, kam viņš nolēmis veltīt visu savu dzīvi.

Valerija!… Sī augstdzimusī matrona drosmīgi nostājās pret visiem savas kastas aizspriedumiem, nolēma sevi līdzpilsoņu nicinājumam un tuvinieku naidam; neņēma vērā savu dižciltību un nepārvaramu mīlestības jūtu uzliesmojuma brīdī atdeva viņam savu sirdi, godu un pati sevi.

Valerija viņam dāvāja brīnišķīgo bērnu un, savienojoties ar viņu, atteicās no jebkādām cerībām uz spožu nākotni, varbūt arī uz laimi, jo Spartaks necentās sevi apmānīt un ļoti labi saprata, ka pat tad, ja viņš vēl gūtu uzvaras pār romiešu leģioniem, ja viņš paliktu dzīvs visās šajās briesmās, kādas viņam vēl draudēs, ja viņš sasniegtu nodomāto mērķi un noslēgtu godpilnu mieru, un pats būtu vislaimīgākais cilvēks pasaulē, patveroties no romiešu naida savos dzimtajos Rodopes kalnos, dižciltīgā donna, viņa domu un jūtu valdniece, kas allaž dzīvojusi ērtībās, bagātībā un greznībā, kā jau visslavenākās romiešu dzimtas atvase, Trāķijā būtu nolemta drūmai un nabadzīgai dzīvei.

Tādu domu varā gladiatoru vadonis juta, ka viņa sirds sažņaudzas neparastās skumjās: vīrišķīgais un nesatricināmais cīnītājs zaudēja cīņas sparu, jutās neizsakāmi paguris, pat izmisis. Spartaks iedomājās arī par to, ka viņš varbūt nekad vairs neredzēs Valeriju, nekad vairs neredzēs Postūmiju… un viņam ļoti gribējās raudāt; nevilšus pārvilcis ar roku pār acīm, gladiators sajuta, ka viņa acis jau valgas, asaras nemanot ritēja pār vaigiem. Noskaities uz sevi par tādu sievišķīgu vājību, viņš izslējās un sāka steidzīgi iet uz tuvējā kves- torija pusi. Pagājis garām kvestorijam, Spartaks iegriezās plašajā un tuksnešainajā nometnes daļā, kas pēc romiešu parauga atradās starp pretoriju, kvestoriju un forumu un stiepās līdz galvenajiem vārtiem; šī vieta Nolas nometnē bija paredzēta sabiedrisko un papildspēku teltīm; te apmetās tie gladiatori un vergi, kas bija aizbēguši no saviem kungiem un paglābušies dumpinieku nometnē; viņi šeit dzīvoja tikmēr, kamēr viņus iedalīja kādā no leģionu kohortu manipuliem. Tur atradās arī Eitibīdas telts, un citā teltī te apsardzībā dzīvoja seši pie Akvīno gūstā saņemtie liktori.

Šeit Spartaks vienatnē ar sevi, neviena nenovērots (jo nakts tumsa jau apņēma cilvēkus un lietas), varēja ļauties savām brāzmainajām jūtām; šo jūtu varā viņš strauji staigāja šurpu turpu un reizēm skaļi nopūtās, viņa nopūtas drīzāk atgādināja zvēra rēcienus; bet likās, ka šajā trauksmainajā pastaigā nabaga rudiārijs rod mierinājumu savās sāpēs, maz pamazām atgūstot sevi, jo viņa gaita kļuva vienmērīgāka, rāmāka, prāts gaišāks.

Trāķietis vēl ilgi tā staigāja, pilnīgi iegrimis pārdomās, kamēr klusums apņēma milzīgo nometni, kur līdz tumsai klaiņoja vairāk nekā piecdesmit tūkstoši spēka pilnu, bezrūpīgu un dzīvespriecīgu jaunekļu un tūkstoš dažādos veidos cildināja, apdziedāja un svinēja savu Uzvaru.

Kad troksnis pamazām norima pavisam, Spartaks vienā no teltīm, kurā bez romiešu gūstekņiem dzīvoja arī pie saviem nelaimes un ieroču brāļiem atbēgušie vergi un gladiatori, izdzirda nesaprotamu vārdu skaņas, neskaidru murmināšanu.

Tad vārdi kļuva arvien skaidrāki un maz pamazām piesaistīja visu Spartaka uzmanību. Gladiatoru vadonis apstājās pie telts, kuras ieeja atradās tieši pretējā pusē, un, uzmanīgi ieklausīdamies, sadzirdēja skarbu, vīrišķīgu balsi, kas lieliskā latīņu vaļodā sacīja:

—     Tev, protams, taisnība, Simpliciān, mums lemts kauna pilns un nepelnīts liktenis… Bet vai mēs paši esam vainīgi pie tik lielas nelaimes?… Vai mēs necīnījāmies varonīgi, vai nelikām uz spēles savu dzīvību, lai glābtu pretoru Varīniju no niknajiem Spartaka zobena cirtieniem?… Viņš tevi nogāza zemē, bet mani ievainoja … Ienaidnieka milzīgā pārspēka uzvarēti, mēs kritām gūstā. Ko mēs varējām darīt? Ja augstie dievi ir pametuši romiešus, ja pieļāvuši viņu kaunpilno bēgšanu no zemiskā gladiatora, lai gan līdz šim tie pasargāja slavenos latīņu ērgļus no visām briesmām, ko mēs iespējam, ko spējam darīt mēs, nabaga mirstīgie?…

—    Piesargies, padomā, par ko un kā tu runā, Ota- cīlij, — sacīja kāda piesmakusi zema bikla balss, — tevi var sadzirdēt sargs, un tad mums tavas mēles dēļ klāsies ļauni!

—     Ek! Apklusti! — atbildēja asa un barga, bet ne pirmā runātāja balss. — Klusē, Memmij, un atmet savas kaunpilnās bailes!

—    Turklāt sargs, kas tur staigā, nesaprot ne vārda no mūsu valodas… tas ir rupjš gailu barbars, — piebilda pirmais runātājs, ko Spartaks bija dzirdējis dēvējam par Otacīliju. — Manuprāt, viņš pat savu valodu neprot…

—     Ja ari šis pretīgais gladiators saprastu mūsu vārdus, — asā un bargā balsī iebilda trešais runātājs, — vai tāpēc mums vajadzētu baidīties runāt, kā pieklājas Romas pilsoņiem?… Kas tās par verdziskām bailēm?… Zvēru pie Romas aizstāvjiem Kastora un Polluka, kuri kaujā pie Regillas ezera cīnījās kopā ar mums pret latī- ņiem; vai tu vismaz reižu piecdesmit neesi skatījies nāvei acīs kaujas laukā?… Vai tev nebūtu bijis labāk mirt nekā nest konsula fascijus pa priekšu nicināmam gladiatoram?

Te runātājs apklusa, un Spartaks pievirzījās tuvāk teltij, kurā, kā viņš noprata, bija ieslēgti seši pretora Publija Varīnija liktori.

—     Ak, zvēru pie divpadsmit Vienprātības dieviem! Zvēru pie lielā Jupitera Atbrīvotāja! Zvēru pie Marsa — Kvirināla iedzīvotāju labvēļa! — pie maza klusuma brīža atskanēja liktora Simpliciāna balss. — Nekad nebūtu domājis, ka man jānodzīvo līdz sešdesmit divu gadu vecumam, lai pieredzētu tādu kaunu!… Kad man bija tikai sešdesmit, Romas ēras seši simti trīsdesmit piektajā gadā, es cīnījos dalmatiešu uzvarētāja konsula, Lūcija Cecīlija Metellas pulkos, pēc tam Āfrikā pret Jugurtu — vispirms Kvinta Cecīlija Metellas Numidieša vadībā, pēc tam slavenā Gaja Marija vadībā; pieredzēju nežēlīgu teitoņu un kimbru sakāvi, divas reizes gāju aiz neuzvaramā arpinieša uzvaras ratiem, šis notikums kļuva jo izcilāks tāpēc, ka aiz šiem ratiem gāja arī divi ķēdēs sakalti karaļi: Jugurts un Bokhs; mani astoņas reizes ievainoja, par to es saņēmu divus pilsoņa vainagus, bet par nopelniem dzimtenes labā mani ieskaitīja liktora korpusā; divdesmit sešus gadus es soļoju pa priekšu visiem Romas konsuliem, sākot ar Gāju Mariju, kuru piekto reizi ievēlēja par konsulu seši simti piecdesmit trešajā gadā, un beidzot ar Lūciju Licīniju Lukullu un Marku Aurēliju Kotu, kuri tika ievēlēti par konsuliem uz šo gadu. Zvēru pie Hērakla! Vai tad man patiesi jāiet pa priekšu visnicināmākajam gladiatoram, ko es pats savām acīm esmu redzējis piedalāmies kaunpilnā izrādē cirkā?… Ak nē!… Zvēru pie visiem dieviem, tik lielu kaunu es nevaru pārdzīvot… tādu pazemojumu nespēju izturēt…

Liktora balsī skanēja tik dziļš izmisums, ka Spartaks jutās gandrīz aizkustināts; viņam šķita, ka vecā, nezināmā kareivja sāpēs ir tik daudz pašcieņas, tik daudz cēla lepnuma un vienkārša, skarba lieluma, ka tas modina līdzjūtību un cieņu.

—    Ko tur?… Vai tu gribētu un varētu pretoties dievu gribai un naidīgā likteņa lēmumiem? — pēc brīža liktors Otacīlijs vaicāja Simpliciānam. — Tev, tāpat kā mums, vajadzēs padoties nepelnītam negodam, nepelnītai nelaimei, kas mums uzbrukusi…

—     Nē, zvēru pie visiem debesu un elles dieviem! — Simpliciāns lepni atbildēja. — Nē, es nenoliekšu romieša dižciltīgo galvu tik nepanesama kauna priekšā; nē, es nepakļaušos ļaunā likteņa visspēcībai, es, romietis, nāvē paglābšos 110 apkaunojošās rīcības, kas nav cienīga tāda cilvēka, kam dievi dāvājuši laimi piedzimt Tibras krastos…

Tai brīdī Spartaks izdzirda liktoru izbaiļu un nožēlas kliedzienus un steidzīgu soļu troksni teltī.

—    Ak, ko tu izdarīji…

—    Ak, nabaga Simpliciān!…

—    Tā ir īsta romieša dvēsele!…

—    Palīdzēsim viņam!…

—    Palīgā!… Palīgā!

—    Pacel viņu no šīs puses!

—    Noguldiet viņu šeit!…

Vienā acumirklī Spartaks apskrēja teltij apkārt un atradās pie ieejas, kur, kliedzienu pievilināti, bija at- steigušies blakus teltī dzīvojošie apsardzes kareivji.

—    Palaidiet mani! — trāķietis iesaucās.

Gladiatori ar cieņu pašķīrās un deva ceļu savam vadonim, kura acīm atklājās šausmīgs skats. Simpliciāns gulēja uz salmu kaudzes, pārējie pieci liktori bija sastājušies visapkārt un mēģināja to atbalstīt; vecā vīra baltā tunika bija pārplēsta un mirka vienās asinīs, kas plūda no dziļas brūces zem kreisās krūts, kur viņš tikko pats sevi bija ievainojis. Viens no liktoriem turēja rokā no zemes paceltu šauru, asu duncīti, ko Simpliciāns ar spēku bija sev iegrūdis krūtīs līdz pat spalam.

Asinis aumaļām plūda no ievainojuma, un pār vecā liktora iedegušo, bargo, bet mierīgo un bezbailīgo seju jau pletās nāves bālums, taču neviens vaibsts, neviena kustība nepauda nožēlu vai sāpes.

—     Ko tu izdarīji, drosmīgais sirmgalvi? — Spartaks jautāja mirējam; trāķieša balss trīcēja no uztraukuma, viņš ar cieņas pilnu izbrīnu vēroja šo skatu. — Kāpēc tu man nepalūdzi, lai es tev nelieku nest fascijus man pa priekšu, ja tas tev bija tik pretīgi?… Stiprie vienmēr saprot stipros, un es tevi būtu sapratis, es tevi būtu…

—    Vergi nespēj saprast brīvos, — mirstošais sacīja svinīgā balsī, kas kļuva aizvien vājāka.

Spartaks nogrozīja galvu un, rūgti pasmaidījis par šiem vārdiem, līdzjūtīgi noteica:

—     Ak, cēlā dvēsele, ko lepnība un aizspriedumi padarījuši sīku… Kas tad virs zemes ir nodibinājis divas ļaužu šķiras un sadalījis viņus vergos un brīvajos?… Vai līdz Trāķijas iekarošanai es nebiju tikpat brīvs kā tu, bet vai tu nekļuvi par vergu pēc kaujas pie Akvīno?

—     Barbar… tu nezini, ka nemirstīgie dievi ir lēmuši romiešiem valdīt pār visām tautām… Nesarūgtini manus pēdējos mirkļus… ar savu klātbūtni…

Un Simpliciāns ar abām rokām atgrūda savus biedrus, kas, noplēsuši drēbju strēmeles no tunikām, pūlējās pārsiet viņa brūci.

—    Veltīgi… — No sirmgalvja krūtīm izlauzās pirmsnāves gārdziens, saraustītā balsī viņš izdvesa: — Dūriens… bija tiešs… bet, ja es būtu kļūdījies… rīt es durtu daudz drosmīgāk… Romiešu liktors… kas gājis pa priekšu Marijam un Sullam… neapkaunos… savus fascijus… nesot tos pa priekšu gladiatoram… veltīgi… veltī…

Viņš pakrita ar atpakaļ atmestu galvu, dzīvība bija no viņa šķīrusies.

—    Ak, vecais muļķis! — pusbalsī iesaucās kāds gladiators.

—    Godājams sirmgalvis! — bargā balsī noteica Spartaks, viņa seja kļuva bāla, nopietna un domīga. — Cēlsirdīgs cilvēks, kas ar savu nāvi pierādījis, ka tauta, kurai ir tādi pilsoņi, patiesi ir cienīga valdīt pār pasauli.

PIECPADSMITA NODAĻA

SPARTAKS GALĪGI SAKAUJ OTRU PRETORU UN PĀRVAR LIELU KĀRDINĀJUMU

Lai gan Āfrikas un Āzijas iekarotāju — romiešu iedomības gars nebija salauzts un viņu prātus nodarbināja kari pret Sertoriju un Mitridatu — daudz nopietnākiem pretiniekiem nekā gladiatori, pēc pretora Publija Varīnija sakāves pie Akvīno Roma tomēr sāka mazliet uztraukties un baidīties par kara gaitu pavērsienu Kam- pānijā. Piecdesmit tūkstoši apbruņotu gladiatoru (kurus vadīja cilvēks, ko tagad visi, lai arī kaunā sarkdami, bija spiesti atzīt par drošsirdīgu, varonīgu un zināmā mērā arī par pieredzes bagātu karavadoni) vieni saimniekoja Kampānijas provincē, kurā, izņemot dažas nenozīmīgas ' pilsētiņas, bija pilnīgi iznīcināta romiešu vara, it visas viņu ietekmes pēdas; piecdesmit tūkstoši bruņotu gladiatoru nopietni apdraudēja Samniju un Latiju — šos Romas priekšējos nocietinājumus —, un bija diezgan liels spēks, ko vairs nevarēja uzskatīt par nenozīmīgu un nevarēja prot to izturēties ar nepieļaujamu vieglprātību.

Tāpēc tajā gadā sasauktajās komīcijās tauta un senāts gandrīz vienbalsīgi ievēlēja par pretora "Publija Varīnija pēcteci Gāju Anfīdiju Oresti, uzticēja tam Sicīlijas provinces pārvaldi, pavēlēja sakaut gladiatorus, apspiest šo kaunpilno dumpi.

Patricietis Gajs Anfīdijs Oreste bija četrdesmit piecus gadus vecs un visai pieredzējis kara lietās: ilgus gadus bijis kara tribūns, trīs gadus — kvestors un vienreiz, Sullas diktatūras laikā, arī pretors. Viņš bija ļoti iecienīts gan plebeju vidū, gan senātā, jo izcēlās ar drošsirdību un asu prātu.

Seši simti astoņdesmit pirmā gada pirmajos mēnešos, tas ir, gadā, kas sekoja iepriekšējās piecās nodaļās aprakstītajiem notikumiem, Gajs Anfīdijs Oreste, vienojies ar jaunajiem konsuliem Marku Terenciju Varroni Lukullu un Gāju Kasiju Varu, savāca spēcīgu karaspēku, kas sastāvēja no trim leģioniem: vienā bija romieši, otrajā tikai itāļi, trešajā sabiedrotie — dalmati un illirieši. Sājos trijos leģionos bija divdesmit tūkstoši vīru, kuriem pretors pievienoja vēl tos desmit tūksto- sus, kas bija palikuši dzīvi pēc kaujas pie Akvīno, tā savākdams trīsdesmittūkstoš karotāju lielu armiju, ko sakārtoja un apmācīja Latijā; ar šo armiju Oreste cerēja nākamajā pavasarī pilnīgi sakaut Spartaku.

Pavasaris atnāca ar spožās saules siltajiem stariem, ar mierīgo debess zilgmi, ar brīnišķīgo ziedu reibinošajām smaržām, ar krāšņo zaļumu segu, ar neskaitāmajām liegajām putnu dziesmām, kurās noslēpumaini izskanēja viņu mīlas pārpilnie aicinājumi, un tad romiešu un gladiatoru karaspēki devās viens otram pretī no Latijas un no Kampānijas, lai slacītu ar cilvēku asinīm Itālijas sazaļojušos laukus.

Pretors Anfīdijs Oreste izgāja no Norbas un pa Apija ceļu sasniedza Fundi; uzzinājis, ka Spartaks no Liternas pa Domīcija ceļu nāk viņam pretī, pretors / uzcēla nometni Fundi un ieņēma pozīcijas, no kurām viņš varēja reizē vest kaujā arī savu lielo kavalērijas pulku ar gandrīz seštūkstoš jātniekiem.

Spartaks pēc dažām dienām nonāca Formijā, uzcēla nometni uz diviem pakalniem, no kuriem bija pārredzams Apija ceļš; no šejienes trāķietis savu trīstūkstoš jātnieku priekšgalā pietuvojās ienaidnieka nometnei, lai izpētītu tā pozīcijas un izzinātu ienaidnieka nodomus.

Bet pretors Anfīdijs Oreste, kas bija daudz spējīgāks par tiem karavadoņiem, pret kuriem Spartaks līdz šim bija cīnījies, tūliņ uzbruka Spartakam ar savu milzīgo kavalērijas pulku; pēc īsas, maznozīmīgas sadursmes, kurā gladiatori tomēr zaudēja ap simt vīru, Spartakam vajadzēja steidzīgi atkāpties uz Formiju.

Tur Spartaks cerēja sagaidīt ienaidnieku, jo domāja, ka pretors pēc viegli gūtās uzvaras tūlīt atkal uzbruks, taču Spartaks velti nogaidīja divas nedēļas, jo Anfīdijs nebija tas cilvēks, kas tik viegli līstu slazdā.

Tad Spartaks ķērās pie vienas no tām kara viltībām, kas allaž padomā izciliem karavadoņiem; viņš naktī, ievērojot vislielāko klusumu, ar astoņiem leģioniem izgāja no nometnes, atstādams tur Oknomaju ar diviem leģioniem un kavalēriju; visu nakti Spartaks gāja gar jūras krastu un ņēma līdzi kā ķīlniekus visus, ko vien sastapa ceļā, — kolonus, zemniekus un zvejniekus, gan vīriešus, gan sievietes, pat sirmgalvjus un bērnus, lai neviens nevarētu izpļāpāt ienaidniekam par viņa gājienu. Trāķietis ātri šķērsoja mežu, kas vēl šodien apņem Terračinu, — ceļu viņam parādīja vietējie malkas cirtēji un ogļrači, — un pēc nogurdinoša gājiena, sasniedzis mežmalu, uzcēla nometni ienaidnieka aizmugurē dažas jūdzes no romiešu apmetnes.

Oreste bija stipri pārsteigts, ieraugot, ka ir aplenkts, taču, rīkodamies gudri un piesardzīgi, viņš visiem spēkiem pūlējās apvaldīt savu leģionu cīņas degsmi; gladiatoru lingotāji bija atlīduši gandrīz līdz pašam žogam, un romieši skaļi prasīja, lai pretors tos ved kaujā.

Veselu nedēļu Spartaks velti pūlējās izaicināt ienaidnieku uz cīņu; Oreste palika nometnē un atklāti parādīja, ka negrib cīnīties viņam tik nelabvēlīgos apstākļos.

Tad gladiatoru vadonis, būdams vienmēr atjautīgs, nolēma izmantot savā labā jaunos apstākļus un apkārtni; kādu dienu Anfīdijs Oreste, sev par lielu izbrīnu un sarūgtinājumu, uzzināja no saviem izlūkiem, ka bez nometnes mežmalā pie Tarrakīnas gladiatori apmetušies arī labi nostiprinātās pozīcijās starp Fundi un Interamnu un starp Fundi un Pivernu, tātad abās pusēs Apija ceļam.

Spartaks, iedams, ka parasti, ātrā gaitā un pa nakti, pārsvieda četrus Granika vadītos leģionus no lnteram- nas un pavēlēja uzcelt nometni augstā vietā, izrakt ap to platus grāvjus un apžogot ar milzīgu sētu; lai to paveiktu, divdesmit tūkstoši gladiatoru cītīgi strādāja divas dienas un divas naktis; tai pašā laikā Kriss ar abiem saviem leģioniem ieņēma un nostiprināja Spartaka norādīto vietu starp Fundi un Pivernu.

Tādā kārtā gladiatoru vadonis bija pilnīgi aplencis Anfīdija Orestes nometni un piespieda viņu vai nu ielaisties cīņā, vai pēc astoņām dienām padoties aiz bada.

Pretora stāvoklis tiešām bija smags; viņam gribot negribot bija jāuzbrūk vienai no gladiatoru nometnēm, lai izkļūtu no aplenkuma, bet viņam nebija ne mazāko cerību uzvarēt un iznīcināt ienaidnieku pirms pārējo trīs gladiatoru karaspēka korpusu ierašanās, jo, lai arī cik īsu brīdi Granika un Kriša leģioni spētu pretoties, tie tomēr turētos vismaz trīs stundas, turklāt tos stiprinātu cerība, ka drīz ieradīsies palīgspēki. Un šajās trijās stundās Kriss palīdzētu Granikam vai Graniks Krišam, bet Spartaks uzbruktu pretoram no mugurpuses.

Pēdējais kaujas laukā atsteigtos Oknomajs un sakautu romiešus līdz pēdējam vīram.

Oreste skumjš un domīgs augu dienu un nakti lauzīja galvu un meklēja izeju no šī sevišķi bīstamā stāvokļa, taču neko nevarēja izdomāt. Arī leģionāri kļuva grūtsirdīgi; sākumā viņa kareivji tikai klusā balsī kurnēja, bet pēc tam skaļi un atklāti saukāja pretoru par neprašu un zaķapastalu, kurš atteicies vest viņus kaujā tad, kad vēl bija cerība uzvarēt, tagad viņiem draudēja pilnīga sakāve un droša nāve; leģionāri ar šausmām atcerējās Kaudijas aizas kaunu un spriedelēja, ka Anfīdijs Oreste esot vēl aprobežotāks par konsuliem Postūmiju un Ve- tūriju[20], jo tie bija nejauši nokļuvuši dabas veidotajā aizā, kamēr Anfīdijs vienīgi aiz savas nemākulības bija ļāvies ienaidniekam sevi aplenkt klajā laukā.

Tāds bija stāvoklis, kad pretors iedomājās meklēt palīdzību pie priesteru blēdībām. Pie priesteriem gan parasti devās mazdūšīgie un aprobežotie, bet arī viltīgie cilvēki, kas, izmantodami ļaužu bailību un vienkāršās tautas tieksmi pēc pārdabisko spēku palīdzības, centās pakļaut sev ļaužu prātus un izmantot viņu māņticību saviem tumšajiem mērķiem.

Visā romiešu nometnē izsludināja lielās upurēšanas ceremonijas par godu Jupiteram, Marsam un Kvirīnam; dieviem vajadzēja iedvesmot augurus, lai tie ar saviem pareģojumiem dotu padomu, kā izglābt romiešu karaspēku no nenovēršamās bojāejas.

Pa labi no pretorija romiešu nometnē atradās upurēšanas vieta. Tur stāvēja upuraltāris — apaļš zemes uzbērums ar iedobumu ugunij; vienā pusē altārim bija sprauga, kurā vajadzēja plūst vīnam, ko ziedoja dieviem, bet visapkārt altārim slējās ar rožu un citu ziedu vītnēm greznotas kārtis. Ieradās triju dievību — Jupitera, Marsa un Kvirīna — priesteri. Tie bija tērpušies garās baltas vilnas mantijās, galvā tiem bija augstas, smailas cepures — arī no baltas vilnas drēbes. Aiz priesteriem stāvēja auguri savos amata tērpos; viņi turēja rokās līkos auguru zižļus, līdzīgus mūsdienu ganu spieķiem; zižļi bija auguru amata zīme. Viņiem sekoja galvenais priestera palīgs, kas pieveda upurdzīvniekus pie ziedokļa un tos nokāva, un otrs palīgs, kurš nonāvēja sīkos dzīvniekus un nolaida tiem asinis. Abi bija tērpušies garās sutanās ar purpura uzšuvumu no vidukļa līdz pat potītēm. Galvenais priestera palīgs pār labo plecu nesa cērti; otrs turēja rokā platu, asu dunci ar ziloņkaula spalu; viņiem abiem, tāpat kā priesteriem un auguriem, galvā bija ziedu vainagi un ap kaklu ar baltas un sarkanas vilnas pušķiem greznota lente, kas nokarājās līdz pat zemei. Tādi paši vainagi un lentes ar pušķiem greznoja arī upurējamā vērša, aitas, cūkas galvu un kaklu. Tad nāca zemāko kulta kalpu procesija; tie nesa koka āmuru, ar kuru upurkalpam vispirms vajadzēja apdullināt vērsi ar sitienu pa pakausi, svēto upura plāceni, sudraba kvēpināmo kastīti, kurā atradās" vīraks un sudraba biķeris, ar kuru lēja vīraku vīraka kvēpināmajā traukā, amforu ar vīnu un pateru — lēzenu trauku, ar kuru laistīja vīnu ziedošanas laikā. Kā priekšpēdējais gāja «vistinieks» — svēto vistu kopējs, tas nesa būri ar svētajiem putniem. Gājienu noslēdza flautisti, kuriem vajadzēja spēlēt upurēšanas laikā.

Aiz upurēšanas procesijas nāca viss romiešu karaspēks, izņemot vienīgi sardzes kareivjus, kas apsargāja nometnes vārtus, grāvjus un žogu.

Kad visi kopā ar pretoru Gāju Anfīdiju Oresti bija nostājušies ap ziedokli, priesteri uzsāka ceremonijā paredzēto nomazgāšanu, iemeta vīraku kvēpināmajā traukā, apkaisīja upurdzīvniekus ar miltiem, ziedoja svētos upura plāceņus un izlaistīja vīnu, kā paredzēts rituālā; pēc tam priesteris, kalpam piepalīdzot, pacēla vērša galvu (vienīgi upurējot pazemes dieviem, vajadzēja pagriezt vērša galvu pret zemi), iesita vispirms ar āmuru dzīvniekam pa pieri, tad nonāvēja ar cērti, kamēr upur- kalpi pārgrieza kaklu sīkajiem upurdzīvniekiem; ar šīm asinīm tūlīt apslacīja altāri un daļu gaļas nekavējoties iemeta ugunī, kas dega ziedokļa iedobumā. Upurdzīv- nieku iekšējie orgāni tika rūpīgi savākti mazliet ieliektā bronzas plātnē, kas bija novietota uz četriem tāda paša metāla balstiem.

Kad šīs ceremonijas bija galā, upurdzīvnieku iekšējos orgānus atdeva auguriem — un viņi ar vislielāko nopietnību sāka zīlēt pēc tiem nākotni.

Lai gan iepazīšanās ar grieķu filozofiju un Epikūra mācību izplatīšanās palīdzēja tolaik lielai romiešu jaunatnes daļai novērsties no bezjēdzīgās ticības dieviem un vēl bezjēdzīgākiem un bīstamākiem priesteru meliem un liekūlībām, vienkāršās tautas masās ticība dieviem bija vēl tik dziļi iesakņojusies, ka no trīsdesmittūkstoš vīriem, kuri pulcējās ap ziedokli Fundi nometnē — un tie visi bija drosmīgi un kaujas laukos rūdīti kareivji "—, neviens ne mazākā mērā netraucēja svēto ceremoniju, kas stipri ieilga; tikai pēc apmēram pusotras stundas kopš rita sākuma auguri paziņoja, ka zīmes saskaņā ar viņu novērojumiem pēc upurdzīvnieku iekšējiem orgāniem ir labvēlīgas romiešiem: auguri nebija ieraudzījuši pat niecīgāko traipiņu, ko varētu iztulkot kā nelabu zīmi.

Beidzot sekoja svēto vistu barošana; droši vien tās ilgi bija badinātas, jo, tiklīdz izkaisīja graudus, vistas kāri metās uz tiem, kamēr kareivji skaļi aplaudēja un jautri klaigāja, jo viņi šajā pārliecīgajā vistu ēdelībā saskatīja nepārprotamu zīmi — Jupitera, Marsa un Kvi- rīna • dievišķo gādību par romiešu karaspēku.

Labvēlīgie pareģojumi iedrošināja māņticīgos romiešus, viņu rindās apklusa vaimanas un lāsti, atjaunojās agrākā disciplīna un uzticība vadonim. Anfīdijs Oreste tūlīt izmantoja leģionu labo garastāvokli un nolēma izpildīt sen loloto plānu, lai ar pēc iespējas mazākiem zaudējumiem izkļūtu no Spartaka armijas aplenkuma.

Nākamajā dienā, kad auguri pēc upurdzīvnieku iekšējiem orgāniem un svēto vistu pārliecīgās ēstgribas bija pareģojuši romiešiem uzvaru, pieci dezertieri no romiešu nometnes ieradās pie Spartaka. Kad viņus atveda pie gladiatoru vadoņa, visi pieci tikai katrs ar citādiem vārdiem stāstīja vienu un to pašu: pretors esot nolēmis šonakt slepeni atstāt nometni, uzbrukt gladiatoriem For- mijas tuvumā, sakaut tos un ātrā gaitā doties Kalu virzienā, lai patvertos Kapujā. Dezertieri paskaidroja, ka viņi esot aizbēguši no romiešu nometnes tāpēc, ka negribot, lai gladiatori viņus sakapā gabalos, jo neesot nekādu cerību izglābties; viņi apgalvoja, ka Orestes plānam jāsašķīst pret dzelzs loku, kurā Spartaks pratis ieslēgt romiešu leģionus.

Spartaks ļoti uzmanīgi noklausījās dezertieru stāstījumus, uzdeva viņiem neskaitāmus jautājumus un cieši ieskatījās viņu sejās ar savām lielajām, zilajām acīm.

Sie pētījošie skatieni līdzīgi smailam asmenim ieurbās dezertieros, tie stipri apjuka un ne vienreiz vien sapinās savās atbildēs, runādami paši sev pretī. Trāķietis ilgi stāvēja, galvu nodūris un iegrimis dziļās pārdomās, tad beidzot pacēla galvu un, it kā sarunādamies pats ar sevi, sacīja:

—    Saprotu… labi…

Pēc tam, pagriezies pret vienu no kontubernāļiem, kurus viņam vajadzēja izraudzīties, — viens no tiem patlaban atradās pretorijā pie viņa, — piebilda:

—    Flāvij, aizved svešiniekus uz telti un liec, lai sardze tos neizlaiž no acīm!

Kontubernālis aizgāja no pretorijā kopā ar dezertieriem.

Brīdi klusējis, Spartaks pasauca leģiona komandieri Artāku, noveda to sānis un sacīja:

—    Tie ir viltus dezertieri…

—    Ei nu! — stipri izbrīnījies, iesaucās jaunais trāķietis.

—    Tos atsūtījis Anfīdijs Oreste, lai mani maldinātu…

—    Vai patiesi?

—    Viņš grib, lai es noticētu dezertieru stāstiem, bet pats rīkosies gluži pretēji.

—    Kā?

—    Visdabiskāk un loģiskāk Orestem pašreizējā stāvoklī vajadzētu censties pārraut mūsu fronti Romas, nevis Kapujas pusē, jo, kad viņš ar krietni izjukušām rindām un lieliem zaudējumiem (kas viņam katrā ziņā būs jāpiedzīvo, lai izlauztos caur mūsu zobenu mūri, kurā mēs viņu esam ieslēguši) patversies Kapujā, viņš atstās mums brīvu ceļu uz Latiju un mēs varēsim aiziet līdz pat Romas vārtiem. Tātad viņam visiem spēkiem jācenšas nokļūt uz Romu, lai aizsargātu to no mūsu uzbrukumiem; Roma ir kaujas operāciju atbalsta punkts, un, ja Orestem aizmugurē būs Roma, tad viņš pat ar vēl mazāku karaspēku nekā pašreiz varēs mūs nopietni apdraudēt. Tāpēc tieši šajā pusē viņš izmisīgi mēģinās izlauzties, nevis Formijas pusē, kā viņš mani gribēja pārliecināt ar piecu dezertieru palīdzību.

—    Zvēru pie Merkurija, tu spried pareizi!

—    Tāpēc mēs vakarā atstāsim nometni, ko tik labi apslēpj mežs, un pāriesim Apija ceļa otrā pusē, kur uzcelsim nometni iespējami drošākā vietā; ar šo pārgājienu mēs nonāksim tuvāk Krišam, pret kuru, ja nemaldos, romieši rit no rīta virzīs visus savus gaivenos spēkus. Oknomajs šqvakar atstās savu nometni pie Formi- jas un novietosies tuvāk ienaidnieka apmetnei.

—    Tā tu vēl ciešāk sažņaugsi loku ap ienaidnieku, — ar neviltotu apbrīnu iesaucās jaunais trāķietis, kas tagad bija pilnīgi sapratis Spartaka plānu, — un…

—    Un, lai kādu ceļu romietis arī neizvēlētos, — Spartaks to pārtrauca, — es ieņemšu pozīciju, kas man nodrošinās uzvaru: ja pretors virzīs savus spēkus pret Oknomaju, tas būs pienācis tuvāk Fundi un mums — un mēs varēsim daudz ātrāk palīdzēt ģermāņu leģioniem.

Spartaks pasauca trīs kontubernāļus un pavēlēja tiem, katram izjājot ik pēc pusstundas pilnos auļos, doties uz Formijas nometni un nodot Oknomajam rīkojumu, lai viņš par sešām septiņām jūdzēm pietuvojas Fundi; bez tam kontubernāļiem vajadzēja brīdināt Krišu par iespējami drīzo ienaidnieka uzbrukumu.

Uz vakara pusi Spartaka sūtņi ieradās pie Oknomaja, un pēc divām stundām ģermāņiem uzticētie pulki ar trīstūkstoš jātniekiem priekšgalā, ievērodami sevišķu piesardzību, virzījās uz Fundi pusi. Pusnaktī vislielākajā klusumā Oknomajs lika saviem leģioniem apstāties pie kazenājiem un bieziem krūmiem apauguša pakalna un uzcelt tur nometni; lai gan kopš nakts jau vairākas stundas bez mitas lija sīks, apnicīgs lietutiņš, izmērcēdams līdz kaulam, ģermānis pavēlēja gladiatoriem cītīgi rakt grāvjus un celt žogu ap jauno nometni, pats rādīdams piemēru.

Notika gluži tā, kā Spartaks bija paredzējis: rītausmā Kriša nometnes priekšējo posteņu sargi, no kuriem daži pat bija izrāvušies līdz Apija ceļam, ziņoja, ka tuvojas ienaidnieks.

Galls izveda no nometnes trešo un ceturto leģionu, kas jau kopš pusnakts stāvēja pilnā apbruņojumā, nostādīja to kaujas ierindā un pavēlēja lindziniekiem steidzīgi mest šķēpus un akmeņus uz ienaidnieku.

Oreste jau bija sagatavojies uz kauju, un, tiklīdz viņa kareivjus skāra pirmie šķēpi, romietis pavēlēja saviem velitiem un lindziniekiem izkārtotiēs atstatu no leģionu rindām; sastājušies ķēdē, viņi virzījās pretī gladiatoriem.

Romiešu vieglo kājnieku vienības izmeta tikai dažus šķēpus un strauji atgāja pie galvenā korpusa, atbrīvodami vietu trīstūkstoš jātniekiem, kas spēji uzbruka ienaidnieka' lindziniekiem. Kriss tūlīt pavēlēja pūst atkāpšanās signālu, bet kājnieki nepaspēja tik ātri atkāpties, romiešu kavalērija viņus panāca un radīja viņu rindās sajukumu un paniku. Gladiatori cieta smagus zaudējumus, vienā acumirklī vairāk nekā četri simti kājnieku tika sakapāti gabalos; par laimi, plats strauts apturēja romiešu uzbrukumu, un gladiatori paglābās otrā krastā.

Tad Kriss virzīja pirmo leģionu uz strautu, kura krastā pulcējās romiešu jātnieki, pār viņiem tūlīt sāka birt gladiatoru metamo šķēpu krusa, un viņiem vajadzēja nekārtībā atkāpties.

Oreste atsauca kavalēriju un ātri sūtīja divus leģionus pret Krišu, jo viņam bija ne tik vien jāuzvar, bet jāuzvar nekavējoties, jo kuru katru brīdi gladiatoriem varēja pienākt papildspēki, kas viņu pazudinātu.

Tu pēc romieši uzbruka gladiatoriem ar tādu spēku, ka trešais dumpinieku leģions notrīsēja un mazliet pajuka. Tomei gladialoiiiH iedvesmoja drosmīgā Artoridža piemērs, vii.iu u/.mudinaļuml un Kriša neparastā varonība: gailu vadonis < mijas pnmajas rindās, ar katru zobena cirtienu ii..'iiui.nl,nu:; visinuz vienu ienaidnieka kareivi. Gludiuiot i (lietojas romiešu uzbrukumam ar nepieredzētu droi'.siidiliu, un kuuja izvērtās pārlieku asiņaina un mežonīgu.

I>ebess bija apmākusies un pelēka; bez apstājas smidzina ja smalks, ledains lietus, bet visapkārt skumji ska- 110 ja i< roču šķinda un karotāju kliedzieni.

No labās puses gladiatoriem tuvojās vēl viens romiešu leģions, lai uzbruktu tiem no flanga. Pretī ienaidniekam deva . Bortoridža vadītais ceturtais leģions, bet, tiklīdz viii:'; uzsāka kauju ar ienaidnieku, Orestes karaspēka rapēdejuis leģions ari izkustējās no savas vietas un uz- Kriit.u gladiatoriem no labā flanga. Tagad kaujas likteni fhespeja izšķirt ne varonība, ne bezbailība, bet vienīgi skaitliskais pārsvars; Kriss saprata, ka pēc pusstundas ļiflņš būs pilnīgi, ielenkts un uzvarēts un viņa desmit- tul.stoš vīri tiks neglābjami sakauti.

Vai Spartaks viņam pēc pusstundas paspēs atsteigties palīgti?

To Kriss nezināja, tāpēc viņš lika Bortoridžam pilnā kārtibā, nepārtraucot cīņu, atiet nometnē un pats pavēlēja, arī trešajam leģionam ar kauju atkāpties.

Lai gan gladiatori parādīja nepieredzētu varonību, nebija iespējams atkāpties bez jukām un smagiem zaudē-, jumiem, jo romieši viņiem dzinās pakaļ un divu kohortu kareivjiem vajadzēja ziedot savas dzīvības, lai pārējie varētu paglābties nometnē.

Šie tūkstoš gaili cīnījās nedzirdēti varonīgi; viņi ne tik vien bez bailēm, bet gandrīz pat ar prieku devās nāvē — un īsā brīdī krita vairāk nekā četri simti, gandrīz visi ar ievainojumu krūtīs. Lai izglābtu pārējos no drošas nāves, gladiatori, atgriezušies nometnē, uzrāpās uz mietu žoga un apbēra romiešus ar tādu daudzumu akmeņu un metamo šķēpu, ka tie bija spiesti atkāpties un pārtraukt kauju.

Tad Oreste lika pūst taures un sapulcināt savus karotājus, visiem spēkiem pūlēdamies sakārtot leģionus, kas bija stipri cietuši niknajā — gandrīz divu stundu ilgajā kaujā, un, ievērojot vislielāko piesardzību, pavēlēja doties uz Piverno, pats klusībā priecādamies par savu kara viltību, jo domāja, ka aizmānījis Spartaku prom no Tarrakīnas un novirzījis uz Formiju.

Taču romiešu karaspēka avangards vēl nebija paspējis noiet divas jūdzes pa Apija ceļu, kad Spartaka leģionu lingu metēji uzbruka pretora leģionu kreisajam flangam, kas caur Piverno virzījās uz Romu.

To redzot, Orestem saplaka dūša, tomēr viņš pavēlēja saviem karapulkiem apstāties un sūtīja daļu kavalērijas pret Spartaka lingu metējiem, tikmēr tā izkārtodams četrus leģionus, ka divi bija pavērsti pret Spartaku, bet divi novietojās aizmugurē, lai varētu atsist Kriša uzbrukumu, jo, pēc Orestes domām, Krišam drīz vien vajadzēja viņiem atkal uzbrukt.

Patiesi — tiklīdz piektais un sestais gladiatoru leģions iesāka kauju ar romiešiem, Kriss pārkārtoja abus leģionus, kuru rindas bija kļuvušas visai retas, jo daudzi bija krituši un daudzi ievainoti, izgāja no nometnes un uzbruka pretora karaspēkam.

Kauja bija sīva un asiņaina; abas puses neatlaidīgi cīnījās jau pusstundu, bet neviena nebija pārāka; tad pēkšņi aiz uzkalniem, kas apslēpa Fundi no karotāju skatieniem, parādījās Oknomaja leģionu avangards;

ieraudzījuši kauju, kas risinājās līdzenumā, gladiatori, mežonīgi kliegdami, metās virsū romiešu leģioniem, kuri, ielenkti no trim pusēm, nespēja vairs pretoties arvien augošajam gladiatoru skaitam; romiešu rindas saļodzījās, un viņi izmisīgi metās bēgt pa Apija ceļu uz Piverno.

Gladiatori dzinās bēgļiem pakaļ, un Spartaks pavēlēja visiem leģioniem bez mitas kapāt ar zobeniem romiešus no mugurpuses, jo vienīgi tā bija iespējams vājināt ienaidnieka kavalērijas darbību; romiešu jātnieki nevarēja uzbrukt izkliedētajiem gladiatoriem, tajā pašā laikā nesamīdot un neiznīcinot bēgošos romiešus.

Pēdējais kaujas laukā ieradās Granika komandētais korpuss, jo viņa nometne atradās vistālāk. Viņa parādīšanās nodrošināja pilnīgu gladiatoru uzvaru. Graniks bija gudrs, apdomīgs un kara lietās ļoti pieredzējis; saņēmis ziņas no Kriša, viņš devās Apija ceļa virzienā un, šķērsojis laukus starp Fundi un Piverno, nonāca tuvāk Piverno, nevis Fundi ar tādu aprēķinu, ka, ierodoties pēdējam kaujas laukā, viņš, bez šaubām, atradīs romiešus jau daļēji sakautus un varēs uzbrukt pretora karaspēka labajam flangam, kad tas bēgs. Tā arī notika.

Uzvarētāji bargi Izrēķinājās ar romiešiem: vairāk nekā septiņi tūkstoši tika nogalināti un apmēram četri tūkstoši saņemti gūstā.

Visa romiešu kavalerija gandrīz bez zaudējumiem patvērās Piverno, kur pa nakti nonāca sakauto leģionu nogurušās atliekas.

Kauja bija pārlieku asiņaina arī gladiatoru pusei: vairāk nekā divi tūkstoši bija krituši un tikpat daudz ievainoti.

Nākamās dienas rītausmā, kamēr gladiatori ar godu apglabāja savus kritušos biedrus, pretors Anfīdijs Oreste pamoln Piverno un ar sava karaspēka atliekām steidzīgi atkāpās uz Norbu.

Tā pēc nepilna pusotra mēneša nobeidzās otrais — tikko iesaki.iis romiešu karagājiens pret Spartaku, kura vārds vien iedvesa šausmas, lika nobālēt pat Romas iedzīvotājiem un nopietni padomāt senātam.

Dažas dienas pēc kaujas pie Fundi Spartaks sasauca gladiatoru vadoņus uz kara padomi, kurā visi vienbalsīgi nolēma, ka pilnīgi neiespējams uzsākt kaut ko pret Romu, jo tur ikviens pilsonis ir arī kareivis, un tāpēc

Roma nedaudz dienās varētu gladiatoriem nostādīt pretī simt desmit tūkstošus cīnītāju; tāpēc tika nolemts doties uz Samniju, bet no turienes uz Apūliju, ātri ieņemt šīs provinces un sapulcināt visus vergus, kas gribētu sacelties pret saviem apspiedējiem.

Pēc šī lēmuma Spartaks savas armijas priekšgalā, ne- sastapdams nekādu pretestību, caur Boviānu iegāja Samnijā un no turienes ar īsiem vienas dienas pārgājieniem virzījās uz Apūliju.

Pa to laiku vēsts par pretora Orestes sakāvi pie Fundi bija nonākusi līdz Romai un iedvesa bailes tās iedzīvotājos. Senāts, sapulcējies slepenā apspriedē, lēma, kā apspiest šo sacelšanos, kas sākumā šķita gluži smieklīgs dumpis, bet tagad bija izvērtusies par nopietnu karu, kas apkaunoja Romu.

Neviens nespēja izpētīt, par ko senatori sprieduši, dabūja zināt vienīgi to, ka tajā pašā naktī pēc apspriedes konsuls Marks Terencijs Varrons Lukulls dažu kalpu pavadībā, bez jebkādām goda zīmēm un liktoriem, vienkārša cilvēka drēbēs izjājis pa Eskvilīna vārtiem un aizauļojis pa Prenestas ceļu.

Mēnesi pēc kaujas pie Fundi Spartaks ar savu karaspēku uzcēla nometni Venusijas tuvumā un pašreiz tieši sastādīja divus jaunus leģionus — vienu no trāķiešiem, otru no gaiļiem, jo trīsdesmit dienās gladia-, toru karaspēkam bija pievienojies vairāk nekā desmittūkstoš trāķiešu un gailu vergu no Apūlijas pilsētām, kad ap pusdienas laiku viņam pieteica romiešu senāta sūtni.

—    O, zvēru pie Jupitera zibeņiem! — Spartaks iesaucās, un viņa acis iemirdzējās neizsakāmā priekā. — Tātad augstprātīgie romieši jau spēj tā pazemoties, ka Romas senāts nekaunas uzsākt sarunas ar nicinātu gladiatoru?

Un pēc brīža piebilda:

—     Ak! Zvēru pie augstajiem Olimpa dieviem, es patiesi esmu savā dzīvē paveicis kaut ko lielu un cildenu, ja viņi man parāda tādu godu un sagādā tik lielu apmierinājumu!

Spartaks ietinās savā parastajā tumša auduma apmetnī (imperatora paludamentu viņš uzvilka tikai svi- nīgos gadījumos par prieku saviem leģioniem) un,, apsēdies uz soliņa telts priekšā iepretī pretorijā laukumam, uzsāka draudzīgu sarunu ar Artoridžu, Eitibīdu un citiem pieciem vai sešiem kontubernāļiem; kad viņam paziņoja par senāta sūtņa ierašanos, viņš, pagriezies pret saviem biedriem, smaidīdams sacīja:

—     Piedodiet, ka ilgāk vairs nevaru palikt kopā ar jums, lai gan tas būtu daudz patīkamāk nekā satikties ar romiešu sūtni, tomēr man viņš jāuzklausa.

Atsveicinājies ar draudzīgu rokas mājienu no biedriem, Spartaks sacīja dekānam, kas bija atnācis ziņot par senāta sūtņa ierašanos:

—    Bet tagad ved šurp to Romas sūtni!

Romietis ienāca pretorijā laukumā četru kalpotāju pavadībā. Tā kā pēc parašas viņiem bija aizsietas acis, daži gladiatori visiem pieciem rādīja ceļu.

—    Tagad, romieti, tu atrodies mūsu nometnes pretorijā un mūsu vadoņa priekšā. — Dekāns vērsās pie cilvēka, kas sevi dēvēja par sūtni.

—     Esi sveicināts, Spartak! — romietis tūlīt noteica svinīgā un noteiktā balsī un ar labo roku cienīgi pamāja uz to pusi, uz kuru bija pavērsta viņa seja un kur, pēc viņa domām, vajadzēja atrasties Spartakam.

—     Sveiciens ari tev! — trāķietis atbildēja.

—    Man jārunā ar tevi zem četrām acīm, — sūtnis piebilda.

—     Labi, mēs paliksim ar tevi divatā, — Spartaks noteica.

Tad viņš pagriezās pret dekānu un kareivjiem, kas pavadīja piecus romiešus, un sacīja:

—     Aizvediet tos uz blakus telti, noraisiet apsējus no acīm un pacienājiet!

Kad dekāns kopā ar gladiatoriem un sūtņa pavadoņiem bija aizgājis, Spartaks pietuvojās romietim, noraisīja viņam apsēju no acīm un norādīja ar roku uz koka soliņu iepretī tam, uz kura pats tikko bija sēdējis.

—     Sēdies, — Spartaks sacīja. — Atļauju  tev brīdi aplūkot un pētīt nicināto, zemisko gladiatoru nometni.

Tad Spartaks atkal apsēdās un cieši vēroja no Romas atsūtīto patricieti, par kura augsto kārtu liecināja tunika ar purpura apmali.

Tas bija gadus piecdesmit vecs liela auguma, platiem pleciem, patukls, īsi apgrieztiem sirmiem matiem, dižciltīgiem un izteiksmīgiem sejas pantiem, ar majestātisku, pat augstprātīgu stāju; to nespēja pilnīgi apslēpt

izcilā laipnība, ko šis cilvēks, atbildēdams Spartakam, pauda smaidā, galvas pieliekumā un visās kustībās. Tiklīdz apsējs no acīm bija noraisīts, viņš vērīgi aplūkoja gladiatoru vadoni,

Abi, brīdi klusēdami, viens otru vēroja, tad Spartaks ierunājās pirmais:

—    Sēdies taču! Protams, šis sols nav kurulais krēsls[21], pie kura tu esi pieradis, bet sēdēt tev tomēr būs ērtāk nekā stāvēt.

—   No sirds tev pateicos, Spartak, par tavu laipnību, — patricietis atbildēja, apsēzdamies pretī Spartakam.

Tad romietis pievērsa skatienu milzīgajai nometnei, kas bija labi pārskatāma no augstienes, kur atradās pre- torijs, un nespēja, lai arī kā būtu vēlējies, aizturēt pārsteiguma un apbrīna saucienu:

—    Zvēru pie divpadsmit Vienprātības dieviem!… Tikai Gajam Marijam vēl esmu redzējis tādu nometni pie Sekstiju Akvām!

—    O! — Spartaks atbildēja ar rūgtu ironiju. — Tā bija romiešu nometne, bet mēs esam tikai nicināmi gladiatori.

—    Neesmu nācis uz šejieni, lai ķildotos ar tevi, un ne tāpēc, lai nonievātu tevi vai klausītos tavas nievas, — romietis cienīgi atbildēja. — Atmet ironiju, ak, Spartak, esmu patiesi sajūsmināts!

Viņš apklusa un vēl ilgi ar veca pieredzējuša karotāja acīm aplūkoja nometnes iekārtojumu. Tad pagriezās pret Spartaku un sacīja:

—    Zvēru pie Hērakla, Spartak, tu neesi dzimis, lai būtu par gladiatoru!

—    Ne es, ne sešdesmit tūkstoši nelaimīgo, ko tu redzi šajā nometnē, ne miljoniem jums līdzīgu cilvēku, kurus jūs ar rupju spēku esat padarījuši par vergiem, nav dzimuši, lai būtu par vergiem.

—     Vergi ir bijuši vienmēr, — atbildēja sūtnis, līdzjūtīgi nogrozīdams galvu, — kopš tās dienas, kad cilvēks pacēla zobenu pret savu tuvāko. Cilvēks cilvēkam ir vilks no dabas un pēc sava rakstura. Tici man, Spartak, tas ir tavas cēlās dvēseles sapnis, bet nepiepildāms sapnis: tāds ir cilvēku dabas likums, ka. ir gan kungi, gan vergi, tā tas vienmēr ir bijis un vienmēr būs.

—    Nē, vienmēr nav bijusi šī kaunpilnā nevienlīdzība, — kaismi iesaucās Spartaks, — tā sākās no tās dienas, kad zeme vairs nedeva savus augļus visiem iedzīvotājiem, no dienas, kad cilvēks, radīts par zemnieku, pārstāja kopt zemi, uz kuras bija dzimis un kurai vajadzēja to barot; no dienas, kad taisnība, kas bija dzīvojusi pie zemniekiem, pameta laukus — savu pēdējo patvērumu un aizbēga uz Olimpu; tad radās pārmērīgi lielā ēstgriba, nevaldāmās iekāres, greznība, žūpība, ķildas un kari…

—    Tātad tu gribi atgriezt cilvēkus viņu pirmatnējā stāvoklī? .,. Bet vai tu to spēsi? …

Spartaks klusēja, viņu satrieca un bezmaz šausmināja šis vienkāršais, bet tomēr tik baismīgais jautājums, kas gandrīz pavisam skaidri pierādīja, ka viņa cildenos nodomus nekad nebūs iespējams īstenot. Un patricietis piebilda:

—    Pat ja visvarenais Romas senāts nostātos tavā pusē, tu nepieredzētu sava pasākuma triumfu. Vienīgi dievi spēj izmainīt cilvēka dabu.

—    Ja nu katrā ziņā zemes virsū jāmīt bagātiem un nabagiem, — Spartaks sacīja pēc īsa klusuma un pārdomu brīža, — vai tad noteikti jābūt ari vergiem? Vai ir nepieciešams, lai uzvarētāji uzjautrinātos un aplaudētu, kad nabaga gladiatori apkauj cits citu? Vai tiešām ari šis asinskārais un mežonīgais zvēru instinkts nav atdalāms no cilvēka dabas un ir nepieciešams cilvēka laimei?

Šoreiz, izdzirdis Spartaka neatvairāmos jautājumus, klusēja romietis un, noliecis galvu uz krūtīm, iegrima dziļās domās.

Spartaks pirmais pārtrauca klusumu un jautāja savam sarunu biedram:

—     Kāpēc tu esi šurp nācis?

Tad patricietis atguvās un atbildēja:

—    Es esmu Gajs Rufs Ralla — jātnieku kārtas, mani pie tevis sūta konsuls Marks Terencijs Varrons Lukulls ar diviem uzdevumiem.

Spartaks pasmaidīja pa pusei zobgalīgi, pa pusei neticīgi, bet tūlīt vaicāja romietim:

—     Pirmais?

—    Likt tev priekšā par attiecīgu samaksu atdot mums romiešus, ko tu sagūstīji kaujā pie Fundi.

—    Un otrais?

Sūtnis, šķiet, samulsa; viņš jau pavēra lūpas, lai atbildētu, mazliet aprāvās, tad sacīja:

—    Tev vispirms jāatbild uz manu pirmo jautājumu.

—    Atdošu jums četrus tūkstošus gūstekņu par desmittūkstoš spāņu zobeniem, desmittūkstoš vairogiem, desmittūkstoš bruņukrekliem un simttūkstoš metamajiem šķēpiem; turklāt visiem šiem ieročiem jābūt kaldinātiem jūsu vislabākajās ieroču darbnīcās.

—    Kā? — stipri saniknots un izbrīnījies iesaucās Gajs Rufs Ralla. — Tu pieprasi… tu vēlies, lai mēs paši apgādājam tev ieročus, ar kuriem tu domā turpināt karu pret mums?

—    Es vēlreiz atkārtoju, ka ieročiem jābūt izcili labiem un tie jānogādā mūsu nometnē pēc divdesmit dienām, citādi es neatdošu minētos četrtūkstoš gūstekņus.

Un pēc brīža piebilda:

—    Es varētu pasūtīt ieročus tuvējās pilsētās, bet tam vajadzētu pārāk daudz laika, kura man nav, jo man pilnīgi jāapbruņo vēl divi leģioni vergu, kas ieradušies pēdējās dienās un…

—    Tieši tāpēc, — attrauca saniknotais sūtnis, — tu paturēsi mūsu kareivjus gūstā, bet ieročus nedabūsi. Mēs esam romieši, un Hērakla Musageta un Atīlija Regula varoņdarbi mums māca, ka nekad nedrīkst rīkoties par ļaunu dzimtenei un par labu ienaidniekam, lai arī tas maksātu ko maksādams.

—    Labi, — Spartaks mierīgi atbildēja, — pēc divdesmit dienām jūs man atsūtīsit minētos ieročus.

—    O, zvēru- pie Feretrija[22]! — tik tikko valdīdams dusmas, iesaucās Rufs Ralla. — Tātad tu nesaproti, ko es tev saku?… Tu nedabūsi ieročus, es atkārtoju: tu tos nedabūsi! Gūstekņus vari paturēt.

—    Labi, labi, — Spartaks nepacietīgi noteica, — to mēs vēl redzēsim. Bet tagad izklāsti man konsula Varrona Lukulla otro priekšlikumu,

Trāķietis atkal mazliet zobgalīgi pasmaidīja.

Romietis bridi klusēja, tad ierunājās mierīgā, gandrīz maigā un pieglaimīgā balsī:

—    Konsuls man lika uzaicināt tevi izbeigt karadarbību.

—    O! — stipri pārsteigts, Spartaks neviļus iesaucās. — Un kādi ir noteikumi?

—    Tu mīli, un tevi mīl romiešu matrona ar izcili slavenu asinsradniecību, jo Valerijas dzimta cēlusies no sabina Voluza^ kas ienācis Romā reizē ar Taciju Romas dibinātāja Romula valdīšanas laikā, un Voluzs' Valerijs Poplīkola bijis Romas republikas pirmais konsuls.

Jau pie pirmajiem Rufa Rallas vārdiem Spartaks bija pielēcis kājās; viņa seja kvēloja, acīs gailēja dusmas. Tad, maz pamazām nomierinājies, viņš pēkšņi nobālēja, atkal apsēdās un jautāja romiešu sūtnim:

—    Kas to saka?… Kas par to zināms konsulam?… Kāda jums daļa gar manām personiskajām attiecībām?… Kāds sakars tām ar karu, ko esmu uzsācis?… Un kāds sakars ar mieru, ko jūs man piedāvājat? …

Sie jautājumi samulsināja sūtni, viņš nenoteikti nomurmināja dažus vicnzilbīgus vārdus. Bet tad, cieši kaut ko izlēmis, ātri un pašpārliecināti sacīja:

—    Tu mīli Sullas atraitni Valeriju Mesallu, un viņa mīl tevi, bet senāts, gribēdams glābt Valeriju no soda, ko viņa pelnījusi ar savu noziedzīgo mīlestību, ir ar mieru pats lūgt Valeriju kļūt par tavu sievu; taču, kad tu būsi mīļotās sievietes vīrs, konsuls Varrons Lukulls tev ļaus izvēlēties divus ceļus. Ja tu ilgojies pēc slavas kaujas laukos, tevi iecels kvestora amatā un nosūtīs uz Spāniju pie Pompeja. Ja sapņo par mierīgu_ dzīvi laru pavēnī — tevi iecels par prefektu kādā no Āfrikas pilsētām, kuru tu pats varēsi izvēlēties. Tur tu drīkstēsi ņemt sev līdzi Postūmiju, kas dzimusi noziedzīgajā mīlestībā ar Sullas sievu, bet pretējā gadījumā meiteni atdos abu diktatora bērnu Fausta un Faustas aizbildnī!), » - un tu ne tikai zaudēsi visas tiesības uz viņu, bet arī jebkuru cerību viņu kādreiz skaut.

Spartaks bija piecēlies kājās un, izstiepis uz priekšu kreiso roku, ar labo glaudīja bārdu; viņa mute bija savilkta ņirdzīgā smīnā, acīs zvēroja dusmas un nicinājums, bet viņš nenovērsa skatienu no romiešu sūtņa un uzmanīgi klausījās tā vārdos. Kad romietis apklusa, gladiators vēl arvien turpināja viņu vērot, laiku pa laikam nogrozīdams galvu un viegli piesizdams labo kāju pie zemes. Tad, ilgi klusējis, viņš mierīgi un tikko dzirdami jautāja:

—    Bet mani biedri?

—    Tiem jāizklīst: vergiem jāatgriežas savos pazemes cietumos un gladiatoriem savās skolās.

—    Un… un… visam beigas?… — Spartaks noteica, lēnām atdalīdams katru vārdu.

—     Senāts aizmirsīs un piedos.

—    Pazemīgi pateicos!… — gladiatoru vadonis izsaucās, ironiski un skaļi iesmiedamies. — Cik labs, cik žēlīgs un cik cēlsirdīgs ir senāts!

—    Ko tad vēl? — augstprātīgi atteica Rufs Ralla. — Senātam vajadzēja likt piesist krustā visus šos dumpīgos vergus, bet tas viņiem piedod — un vēl nav diezgan?

—     Ā!… Tas ir pat pārāk daudz… Senāts piedod apbruņotam ienaidniekam, turklāt uzvarētājam… Patiešām — tā ir vislielākā augstsirdība, kāda jebkad redzēta!

Spartaks uz brīdi apklusa, tad ar rūgtumu sacīja:

— Tātad veselus astoņus savas dzīves gadus, visas savas gara spējas un dvēseles spēkus es atdevu taisnīgam, svētam un cildenam pasākumam; bezbailīgi stājos pretī it visām briesmām, aicināju ķerties pie ieročiem sešdesmit tūkstošus savu nelaimes biedru, vedu viņus uz uzvaru, lai tagad kādā jaukā rītā viņiem pateiktu: tās, kas jums šķita uzvaras, bija tikai sakāves. Mēs nespējam izcīnīt brīvību. Atgriezieties pie saviem saimniekiem un pastiepiet rbkas, lai tās atkal varētu iekalt pierastajās ķēdēs! Bet kāpēc?

—    Tu nemaz nenovērtē godu, ko tev, barbaram, parāda; no zemiska rudiārija tu kļūtu par romiešu kves- toru vai prefektu, turklāt tev atļautu apņemt par sievu dižciltīgu romiešu matronu.

—     Ak, cik visspēcīgs ir Romas senāts! Tas valda ne tikvien pār visu zemi, bet ari pār tās iedzīvotāju sirdīm?

Mazu brīdj abi klusēja, tad Spartaks mierīgi vaicāja Rufam Rallam:

—     Bet ja nu gladiatori nevēlēsies uzklausīt manus izdomājumus un padomus un neizklīdīs?

—    Tad… — lēni un nedroši iesāka romiešu patricietis, nodūris acis un laizdams caur pirkstiem savas to- gas apmali, — tad… tik pieredzējušam karavadonim kā tu… un galu galā tu rīkosies šo nelaimīgo labā… netrūks izdevības… tam vienmēr radīsies izdevība ievest karaspēku… vietās…

—    Kur Marks Terencijs Varrons Lukulls, — pēkšņi, baismīgi nobālējis, Spartaks turpināja, viņa dusmās un naidā zvērojošās acis piešķīra arī sejai neredzēti nežēlīgu izskatu, lai gan viņš runāja apvaldīti un mierīgi, — tos gaidīs ar saviem leģioniem; pēc tam aplenks — un gladiatoriem vajadzēs padoties bez lieka trokšņa, bet konsuls varēs pat palepoties ar vieglo, iepriekš norunāto uzvaru. Vai nav tiesa?

Romietis vēl zemāk nolieca galvu uz krūtīm un klusēja.

—    Vai nav tiesa? — Spartaks iekliedzās pērkona balsī, kas lika Rufam Rallam pēkšņi nodrebēt.

Sūtnis pacēla skatienu un pieliecās tuvāk Spartakam, bet gladiatoru vadoņa acis un visa seja kvēloja tādā naidā,_ka romietis neapzināti atkāpās soli atpakaļ.

—    AI Zvēru pie visiem Olimpa dieviem, — trāķietis sacīja bargā balsī, — pateicies saviem aizstāvjiem, dieviem, ka zemiskais un pretīgais gladiators prot cienīt citu tautu tiesības, ka dusmas, kas manī plosās, nespēj tik ļoti aptumšot manu prātu, laļ es aizmirstu, ka tu esi šeit ieradies ka sūtnis!… Tu naci, lai ieteiktu man nodevību, tik pat neģēlīgu un ļaunprātīgu kā tavs senāts un lava tauta, vispretīgāko un viszemiskāko no nodevībām! … Tu mēģināji apelēt pie manas dvēseles visapslēptākajām jūtām!… Tu pūlējies iekārdināt cilvēku, mīļāko, tēvu, lai gūtu uzvaru ar viltu tur, kur tā gūstama vienīgi ar ieroču spēku!…

—    Ei, barbar! — sašutumā iesaucās Rufs Ralla, atkāpās dažus soļus atpakaļ un ar degošu skatienu cieši vērās Spartakā. — Šķiet — tu aizmirsti, ar ko runā!;

—    Tu, ļaunais un zemiskais Romas konsul Mark Te- rencij Varron Lukul, tu esi aizmirsis, kur atrodies un ar ko runā! Tu cerēji, ka es tevi nepazīšu?… Tu ieradies. šeit ar svešu vārdu, lai slepeni un ar viltu mēģinātu uzpirkt manu dvēseli, jo tu spriedi pēc savējās un domāji, ka es arī spēju būt tikpat nelietīgs kā tu, ļaunprātīgais cilvēk!… Ej… atgriezies Romā… pulcini jaunus leģionus un nāc cīnīties ar mani kaujas laukā; tur, ja tev būs drosme stāties ar mani aci pret aci tā, kā tu šodien stāvi, tur es došu tev atbildi,, kas būs tavu nelietīgo priekšlikumu cienīga.

—    Tātad tu cerēji vai vēl ceri, nabaga muļķi, — konsuls Varrons Lukulls sacīja ar vislielāko nicinājumu, — ka ilgi spēsi pretoties mūsu leģionu triecienam? Tu maldini sevi, cerēdams galīgi uzvarēt vareno un laimīgo Romu!…

—    Es ceru aizvest nelaimīgo vergu pulkus uz viņu dzimteni, un tur, dzimtajā pusē, es gribu sadumpot visas apspiestās tautas un darīt galu jūsu nīstamajai un derdzīgajai kundzībai.

Tad ar noteiktu labās rokas mājienu Spartaks pavēlēja konsulam aiziet.

Varrons Lukulls pašapzinīgs ietinās savā togā, pagriezās, lai ietu, un noteica:

—    Mēs vēl redzēsimies kaujas laukā.

—    Lai dievi dod… bet es tam neticu.

Un, kamēr Terencijs gāja uz ceļu lejpus pretorijā, Spartaks viņam uzsauca:

—    Uzklausi mani, Romas konsul… Tā kā man zināms, ka tie nedaudzie mani kareivji, kas šajā karā krita jūsu gūstā, ir piesisti krustā, un tā kā jūs, romieši, neatzīstat, ka mums — gladiatoriem ir cilvēciskas tiesības, tad brīdinu tevi: ja pēc divdesmit dienām es nebūšu saņēmis savā nometnē prasītos ieročus un bruņu- kreklus, četri tūkstoši jūsu kareivju, kas krita gūstā pie Fundi, arī tiks piesisti krustā.

— Kā?… Tu uzdrošinies?… — iesaucās konsuls, gluži bāls no dusmām.

—    Viss pieļaujams pret tādiem cilvēkiem kā jūs, kuriem nekas nav svēts, kuriem nav nekādu goda jūtu… Nekrietnību pret nekrietnību, slepkavību pret slepkavību, asinspirti pret asinspirti… Ej!…

Un viņš atkal pamāja, lai konsuls iet prom.

Uz Spartaka saucienu atskrēja dekāns un gladiatori, kas bija atveduši šurp romiešu sūtni ar pavadoņiem, un Spartaks tiem pavēlēja aizvadīt nelūgtos viesus līdz nometnes vārtiem.

Palicis viens, trāķietis ilgi staigāja gar savu telti, te palēninot, te paātrinot soli, iegrimis visdrūmākajās un vissāpīgākajās domās.

Pēc kāda brīža viņš ataicināja Krišu, Graniku un Oknomaju un pastāstīja par konsula Terencija Varrona

Lukulla apciemojumu un priekšlikumiem, bet vienīgi par tiem, kas neskāra viņa un Valerijas mīlestības noslēpumu.

Visi trīs Spartaka cīņu biedri slavēja sava vadoņa cildeno rīcību, viņus aizkustināja trāķieša augstsirdīgā pašatteikšanās, viņi aizgāja no Spartaka, dziju mīlestības jūtu pārņemti un vēl vairāk apbrīnodami savu varonīgo draugu un augstāko virspavēlnieku.

Kad satumsa, Spartaks iegāja teltī; viņš mazliet parunājās ar Mircu, kas, redzēdama brāli tik domīgu un drūmu, sirsnīgi pūlējās izkliedēt viņa rūpes; tad trāķietis devās uz to savas plašās telts nodalījumu, kur atradās guļasvieta no svaigiem salmiem, pārklāta ar dažām aitādām.

Spartaks novilka bruņukreklu un nolika ieročus, ko dienā nekad nenoņēma, tad apgūlās, bet ilgi grozījās no vieniem sāniem uz otriem, te saraudamies, te nopūzdamies, un aizmiga tikai ļoti vēlā nakts stundā, aizmirsis nodzēst māla gaismekli, kura dakts vēl dega.

Trāķietis bija nogulējis varbūt pāris stundu, cieši turēdams saujā Valerijas dāvāto medaljonu, ko viņš vienmēr nēsāja kaklu, kad viņu uzmodināja ilgs un karsts skūpsts uz lūpām. Spartaks pamodās, vienā mirklī uzrāvās sēdus, pagrieza galvu uz to pusi, no kurienes bija sadzirdama satrauktā elpa, un iesaucās:

—    Kas ir?… Kas šeit ir?

Pie viņa guļamvietas bija nometusies uz ceļiem daiļā Eitibīda ar savām sniegbaltajām krūtīm un pār pleciem izlaistiem rudajiem, biezajiem matiem; kā lūgšanā salikusi mazās rokas, jaunava murmināja:

—    Žēlastību, žēlastību…. Spartak, es mirstu aiz mīlestības! …

—    Eitibīda! — iesaucās pārsteigtais gladiatoru vadonis un vēl ciešāk sažņaudza saujā medaljonu. — Tu, tu še?… Kāpēc?…

—    Es jau daudzas, daudzas naktis, — satraukti čukstēja daiļava, trīcēdama kā apšu lapa, — jau daudzas naktis es paslēpjos, lūk, tur tai kaktā un gaidu, kamēr tu aizmigsi, tad es nometos ceļos pie tavas guļamvietas, vēroju tavu cildeni skaisto seju, pazemīgi pielūdzu tevi un klusumā raudu, jo es tevi dievinu, Spartak, pielūdzu, kā pielūdz dievus, nē — vēl vairāk, vēl daudz vairāk nekā dievus; jau piecus gadus, piecus garus, bezgalīgi garus gadus es tevi mīlu, bezcerīgi mīlu, kā bez prāta, kā apsēsta; tu mani nicini, bet es velti esmu pūlējusies izdzīt tavu tēlu no savas sirds… tavs tēls tur iededzināts kā ar uguni; no šīs visspēcīgās kaislības es esmu veltīgi pūlējusies aizmirsties izpriecās, vīna reibumā, vistrakulīgākajā uzdzīvē un orģijās, es velti esmu meklējusi dvēseles mieru, bēgdama no vietām, kur iepazinu tevi; taču Grieķijā tu tāpat man stāvēji acu priekšā kā Romā; pat dzimtā puse, nevainīgās bērnības atmiņas un mātes valodas skaņas — nekas, nekas nevarēja tevi izdzīt no manas sirds… Es tevi mīlu, es tevi mīlu, mans dievinātais Spartak, un manu mīlestību nav iespējams izteikt vārdos… Manas mīlestības spēks ir tik liels, ka spēj tev pie kājām nomest sievieti, kuras priekšā zemojušies visdižākie Romas vīri!… Apžēlojies, apžēlojies par mani… neatstum mani, Spartak, neatstum; es kļūšu par tavu kalponi, tavu verdzeni… bet, lūdzu, neatstum mani; ja tu mani vēlreiz nonicināsi, es varu kļūt spējīga uz visu, visu… pat uz visdrausmīgākajiem un visnelietīgākajiem noziegumiem!

Tā drudžainā satraukumā dedzīgi lūdzās iemīlējusies jaunava un, satvērusi Spartaka roku, pārklāja to karstiem skūpstiem. Dzirdot ne visai kautrīgu, turklāt pārlieku dedzīgu vārdu un jūtu izvirdumu, Spartaks juta, ka reizēm viņa seja pietvīkst, reizēm kļūst bālāka par. audeklu un trīsas pārskrien pār visu augumu; tad viņš jo ciešāk sažņaudza saujā medaljonu ar Valerijas un Postūmijas matu sprogām — un vienīgi šis amulets deva viņam spēku pretoties daiļās grieķietes valdzinājumam.

Pārvarējis sevi, viņš maigi atbrīvoja roku no Eitibīdas ciešā tvēriena un vēlīgā balsī, cenzdamies runāt mierīgi, gandrīz ar tēvišķu labsirdību sacīja:

— Nomierinies… rimsties… muļķītel… Es mīlu citu sievieti… brīnišķu sievieti, mana bērna māti… Un tev zināms, ka Spartaks vienmēr paliek uzticīgs dotajam vārdam, un arī tas, ka viņš atdevis savu dvēseli, lai palīdzētu apspiestajiem, viņš dzīvos un mirs par tiem… tāpat viņš nekad nemīlēs citu sievieti… Tātad aizdzen no savas satrauktās fantāzijas jebkuru domu par mani… beidz man stāstīt par kaislību, ko es nevaru dalīt ar tevi, nerunā par mīlestību, uz kuru es nespēju tev atbildēt…

—    Ak! Zvēru pie dievišķīgajām erīnijām! — paklusā balsī, zobus griezdama, iesaucās Eitibīda, kuru Spartaks lēnām atgrūda no sevis. — Tā ir Valerija, šī nīstamā, nolādētā Valerija, tā ir viņa, kas man laupa tavus glāstus un skūpstus!…

—    Sieviete! — niknā balsī iesaucās Spartaks; viņa seja sadrūma un kļuva draudoša.

Tad Eitibīda apklusa, līdz asinīm sakozdama savas baltās rokas. Gladiatoru vadonis, mazliet apvaldījis dusmas, pēc brīža piebilda mierīgākā, tomēr tikpat bargā balsī:

—    Ej prom no manas telts un nekad vairs nesper šeit kāju! Rīt tu dosies uz Oknomaja galveno štābu. Mans kontubernālis tu vairs nebūsi.

Kurtizāne, noliekusi galvu un ar pūlēm apvaldīdama elsas, kas viņai lauzās no krūtīm, lēni izgāja no telts, kamēr Spartaks, atvēris medaljonu, pielika to pie lūpām un skūpstīja tur paslēptās matu cirtas.

sešpadsmitā nodaļa

LAUVA PIE MEITENES KĀJĀM. — SODĪTAIS SŪTNIS

Eitibīda nebija tāda kā citas sievietes. Viņas prāts vienmēr bija pakļauts nevaldāmu kaislību uzliesmojumiem un saprātu bieži vien aptumšoja neierobežotas fantāzijas vētrainie lidojumi. Viņa bija apveltīta ar apbrīnojamu enerģiju, kas turklāt mājoja graciozā un trauslā, drīzāk meitenīgā nekā sievišķīgā augumā. Lasītājs atcerēsies, ka jaunā grieķiete no pašas visagrākās jaunības pakļāvās kāda rupja patricieša izvirtušajām iegribām un tika ierauta bezkaunīgās orģijās un trakulīgā uzdzīvē saturnāliju svētku laikā. Tā jau ļoti agri viņa zaudēja divas teicamas īpašības, kas aizsargā sievietes sirdi: kauna jūtas un spēju atšķirt labo no ļaunā.

Viņas iekārēm nebija un nedrīkstēja būt robežu: nekas nespēja stāties ceļā viņas iegribām. Par labu viņa uzskatīja visu, kas palīdzēja par jebkuru cenu iegūt kāroto. Tā viņai ar stipru, nelokāmu neatlaidību un neticamu gribasspēku vienmēr bija izdevies apmierināt savas iekāres.

Līdz riebumam pārsātināta ar baudām, bez mēra bagāta, viselegantāko un vispārtikušāko Romas patriciešu izlutināta un dievināta, Eitibīda ieraudzīja Spartaku visā viņa daiļumā, vīrišķības un drosmes spožumā kā uzvarētāju asiņainajās cīņās cirka arēnā tieši tajā laikā, kad grieķieti dzīvē nekas vairs nevaldzināja, nevilināja un nesagādāja laimi. Eitibīda ieraudzīja Spartaku un tūlīt iemīlēja, un viņai šķita pavisam viegli apmierināt savu mīlestību vai tikai untumu, jo kurtizāne sākumā labi neizprata jūtas, kas viņu gandrīz pret pašas gribu saistīja pie pārlieku stiprā gladiatora. Savā satrauktajā iztēlē Eitibīda jau iepriekš tīksminājās par jaunās mīlestības reibumu, kas solīja tik daudz prieku un glābiņu no neciešamās dzīves vienmuļības.

Taču, kad radās neparedzēti šķēršļi, kad viņa pārliecinājās par Spartaka vienaldzību pret viņas daiļumu, pēc kā bija tiekušās un ko bija iekārojušas tik daudzu sirdis, kad viņa uzzināja, ka cita sieviete liedz viņai iegūt mīļoto cilvēku, kurtizānes iegribu vēl vairāk iekvēlināja nepiepildītās ilgas un bezprātīgā greizsirdība, kas uzbangoja viņas asinīs, lika nodrebēt un straujāk, nekā jebkad pukstēt viņas sirdij, pārvēršot netiklo iekāri — kā mēs jau redzējām — mežonīgā kaislībā; un šī kaislība tik samaitātā, enerģiskā un neatlaidīgā dabā, kāda bija Eitibīdai, drīz vien sasniedza savu galējo pakāpi.

Viņa gribēja aizmirst šo cilvēku un nodevās visneprātīgākajām, visizlaidīgākajām dzīrēm; no viņas pils Romā atskanēja neķītri vārdi un bezkaunīgas dziesmas, tomēr nekas nespēja izstumt Spartaku no viņas sirds. Eitibīda ceļoja, iegriezās arī Grieķijā, pārsteidza Korintu un Atēnas ar savu nekautrīgo skaistumu, taču nepiepildītā kaislība neapdzisa un sarūgtināja viņas dzīvi; tad viņa nolēma vēlreiz mēģināt iekarot gladiatora sirdi; Spartaks tagad bija kļuvis bīstams un varens, cīnoties pret Romas kundzību par apspiesto tiesībām.

Bija pagājuši četri gadi, pa šo laiku Spartaks varēja aizmirst Valeriju, varbūt bija jau to aizmirsis, tāpēc Eitibīda domāja, ka nu ir pienācis izdevīgs brīdis, lai piedāvātu trāķietim savu mīlestību. Kurtizāne pārdeva visas savas dārglietas, savāca visu savu bagātību un atsteidzās uz gladiatoru nometni, izlēmusi ar austrumnieku verdzenes bezgalīgo padevību ziedot sevi cilvēkam, kas bija pratis iededzināt viņas sirdī tik spēcīgu, kvēlu kaislību.

Ja Spartaks nebūtu viņu atraidījis, viņa būtu laimīga un varbūt — kas zina? — varbūt kļūtu pat krietna… jo jutās spējīga uz jebkuru cildenu un drosmīgu soli, lai iemantotu mīlestību no cilvēka, kas viņas acīs bija ieguvis pusdieva starojošo izskatu.

Viņa, gaidīja, cerēja, vīlās… viņa tika atgrūsta otrreiz … Viņa izgāja no gladiatoru vadoņa telts ar sāpēs pārvērstu seju, dusmās kvēlojošām, asaru pilnām acīm, sašutumā piesarkušiem vaigiem un izmisumu dvēselē.

Sākumā viņa kā prātu zaudējusi ar nedrošiem, uzbudinātiem soļiem klīda pa apklusušo nometni; reizēm nevilšus paklupa pret telts mietiņiem, reizēm atdūrās pret stabu rindu, kas norobežoja zirgu steliņģus, reizēm — nezin kāpēc — pēkšņi atradās pie nometnes vaļņa mietu žoga. Viņas domas bija juceklīgas un satrauktais prāts nespēja aptvert ne pašas izjūtas, ne apkārtējos priekšmetus; ausīs džinkstēja, viņa apzinājās vienīgi savas ciešanas, bezgala lielās ciešanas un to, ka vajag atriebties, atriebties nežēlīgi, ilgi un asiņaini.

Dzestrais, vieglais rīta vējiņš apņēma Eitibīdas augumu, stindzināja viņas krūtis un plecus, atsauca no apmātības īstenībā. Vispirms viņa ciešāk ietinās pepla krokās, tad palūkojās apkārt, kā tikko atguvusies no murgiem vai nesamaņas, pūlēdamās sakopot domas un aptvert, kur atrodas. Beidzot viņa saprata, ka nonākusi starp astotā leģiona teltīm, un centās pa visīsāko ceļu- sasniegt Kvintānas ielu, tad, šķērsojot ielu, kas pārdalīja sestā un piektā leģiona apmetni, aizkļuva līdz galvenajam ceļam, bet no turienes devās uz savu telti.

Eitibīda pamanīja, ka viņas rokas vienās asinīs, un atcerējās, cik nežēlīgi pati bija kodusi savu miesu; tad viņa pēkšņi apstājās, pacēla pret debesīm dusmās zibsnījošās zaļganās acis un mazās, asiņainās rokas un ar visdziļāko naidu zvērēja pie visiem debesu dieviem atriebt tik lielu netaisnību un apvainojumu, un, vērodama asinis, kas sārtoja viņas rokas, svinīgi apsolīja atriebējām fūrijām un pazemes dieviem Spartaka galvu.

Spartaks jau kopš pretora Anfīdija Orestes nometnes aplenkuma pie Fundi bija izlēmis, ka arī Granikam,

Krišam, Oknomajam ir nepieciešami kontubernāļi, kuri palīdzētu viņiem sazināties, un tagad paziņoja Oknomajam, ka nosūta viņam vienu no saviem kontubernāļiem.

Oknomajs par to nebrīnījās, taču galīgi apmulsa, ieraugot savā priekšā Eitibīdu, kuras daiļo seju un slaiko augumu bija apbrīnojis ne vienu reizi vien, bet nekad nebija pārmijis ar jaunavu ne vārda pārliecībā, ka viņa ir Spartaka iemīļotā.

—    Kā!… Tu! — pārsteigtais ģermānis iesaucās. — Vai tad patiesi tu esi tas kontubernālis, ko Spartaks sūta manā kalpībā?

—     Es… tieši es! — daiļava atbildēja; viņas bālajā sejā atspoguļojās lielas rūpes un dziļas skumjas. — Kāpēc tu tā brīnies?

—    Tāpēc… tāpēc… tāpēc, ka man šķita, ka tu esi Spartakam dārgāka par…

—    Ak!… — Eitibīda atteica ar rūgtu smīnu. — Spartaks ir tikumīgs un domā tikai par mūsu pasākuma uzvaru.

—    Tomēr viņam vajadzēja pamanīt, ka tu esi brīnum- daiļa meitene, pati daiļākā no visām, kuras jebkad iedvesmojušas grieķu skulptoru kaltu un kuras dzimušas zem Grieķijas saules.

Eitibīdas skaistums tik ļoti pārsteidza Oknomaju, ka plēsonīgais lācis kļuva rāms, rupjais mežonis pēkšņi pārvērtās par laipnu cilvēku.

—    Es ceru, ka tu nedomāsi man atzīties mīlestībā. Esmu nākusi uz šejieni, lai cīnītos pret mūsu apspiedējiem; un šī svētā pasākuma vārdā esmu pametusi ērtības, bagātību un mīlestības dēkas. Mācies no Spartaka atturību un tiklumu!

Augstprātīgi izrunājusi šos vārdus, kurtizāne uzgrieza ģermānim muguru un iegāja blakus teltī, kur dzīvoja viņa kontubernāļi.

—    Ak, zvēru pie visas radības mātes Frejas dievišķā skaistuma, šī meitene ir tikpat daiļa un lepna kā vislepnākā un visdaiļākā no valkīrām! — iesaucās Oknomajs; viņu saviļņoja grieķietes skaistums un izturēšanās. Un visai drīz ar pašam neizprotamu maigumu un mīlestību viņš sāka domāt par jaunavas brīnišķīgo augumu un mīlīgo sejiņu.

Viegli uzminēt Eitibīdas nodomu: līdz neprātam savaldzināt drosmīgo ģermāni. Kas gan varētu pateikt, ko viņa gribēja sasniegt?… Acīmredzot šo mīlestību nedrīkstēja atdalīt no atriebības plāniem, ko kurtizāne perināja savā sirdī.

Lai nu kā, bet tādai izcili skaistai un pievilcīgai sievietei kā Eitibīda, kura sevišķi labi pazina visdziļākos pavešanas mākslas noslēpumus, nebija grūti — turklāt īsā laikā — pilnīgi ievilkt savos tīklos raupjo, godīgo ģermāni, iegūstot neierobežotu varu pār tā dvēseli.

Tikmēr Spartaks nenoguris apmācīja kara mākslā abus jaunos leģionus nometnē netālu no Venusijas. Tieši astoņpadsmit dienas pēc sarunas ar konsulu Marku Terenciju Varronu Lukullu šo leģionu apbruņojumam gladiatoru nometnē saņēma desmittūkstoš bruņukreklu, vairogu, zobenu un metamo šķēpu apmaiņai pret četriem tūkstošiem gūstekņu, kas tika pilnīgi atbruņoti un nosūtīti uz Romu.

Apbruņojis abus pēdējos leģionus, Spartaks vienu no tiem, vienpadsmito, kas sastāvēja no gaiļiem, pievienoja pārējiem četriem Kriša komandētajiem leģioniem, otru, kas sastāvēja vienīgi no trāķiešiem, nodeva Granika vadībā. Tad Spartaks nojauca nometni pie Venusijas un ar nelieliem pārgājieniem virzījās uz Apūliju, sasniedza vispirms Bāriju, tad nonāca gandrīz līdz pašiem Brundīsijas mūriem; Brundīsija bija pati ievērojamākā un lielākā romiešu kara osta pie Adrijas jūras.

Pārgājiens ilga divus mēnešus, un šajā laikā starp gladiatoriem un romiešiem nenotika neviena ievērojamāka sadursme, jo par sadursmēm nevarēja nosaukt dažu pilsētu vājo un viegli pārspējamo pretošanos Spartakam. .

Augusta beigās Spartaks aizgāja no teicami nocietinātās Brundīsijas, kuru pat necentās ieņemt, un uzcēla nometni Gnātijas tuvumā, labi nocietinātā vietā, ko viņš pēc paraduma nocietināja vēl vairāk, likdams izrakt dziļus un platus grāvjus, jo Spartaks bija nolēmis pārziemot šajā provincē ar auglīgo zemi, leknajām ganībām un lielajiem ganāmpulkiem, kas nodrošināja viņa karaspēkam labu pārtiku.

Tai laikā gladiatoru vadonis ilgi domāja, kā novest uzsāktos karagājienus līdz galīgai uzvarai. Pēc rūpīgām pārdomām viņš vislielākajā slepenībā sasauca savu karavadoņu apspriedi, kurā ilgi pārrunāja, kā rīkoties, un droši vien pieņēma ari visai svarīgu lēmumu, lai gan nevienam gladiatoru nometnē neizdevās uzzināt šo noslēpumu.

Nākamajā naktī pēc apspriedes, kas nobeidzās pret vakaru, Eitibīda bija novilkusi bruņukreklu, daļēji ietinusies peplā, kairinoši atsegdama plecus un krūtis, un atlaidusies uz sola savā teltī.

Neliela vara lampiņa karājās pie telts balsta mieta un vāji apgaismoja telpu.

Eitibīda bija bāla, viņas tumšo acu ļaunais skatiens bija cieši pievērsts telts ieejai, ko viņa, šķiet, neapzinīgi, tomēr uzmanīgi vēroja, kamēr viņas prātu pilnīgi nodarbināja citas domas.

Pēkšņi kurtizāne sarāvās un saspringti ieklausījās; viņas acīs uzzibsnīja prieka dzirkstelīte, jo solu troksnis arvien tuvojās un liecināja, ka gaidītais un ilgotais viesis pavisam drīz būs klāt.

Tad telts ieejā parādījās Oknomaja milzīgais stāvs; viņam vajadzēja stipri vien noliekt galvu, lai iekļūtu Veneras templī, kā viņš pa jokam sauca Eitibīdas telti.

Tikko ienācis, milzis noslīga uz ceļiem pie kurtizānes kājām, saņēma viņas rokas, pacēla tās pie lūpām un sacīja:

—    Aklv mana dievišķā Eitibīda!

Pat uz ceļiem Oknomajs bija vēl par veselu galvas tiesu lielāks par meiteni, kas sēdēja uz sola, un viņam bija stipri jāpieliecas, lai ar savām mazajām, melnajām acīm ielūkotos daiļās meitenes sejā.

Tik tuvu viena otrai — abas galvas pauda savādu pretstatu. Eitibīdas pareizie sejas panti un ādas baltums vēl vairāk izcēla Oknomaja rupjos vaibstus un melno kā zeme sejas krāsu; viņa pinkainie mati un asā brūh- ganpelēkā bārda vērta vēl daiļākas pievilcīgās kurtizānes rudās matu pīnes.

—    Vai jūs ilgi apspriedāties? — Eitibīda iejautājās un ar labvēlīgi liegu skatienu uzlūkoja milzīgo ģermāni, kas gulēja pie viņas kājām,

—    Ilgi… diemžēl pārāk ilgi, — Oknomajs atbildēja. — Un tici, ka man galīgi apnikušas visas šīs apspriedes. Es esmu kareivis, un, zvēru pie dieva Tora zibeņiem, man visas šīs slepenās sapulces nepavisam nav pa prātam.

—    Spartaks ari nevairās no kaujas, bet, ja viņa drosmei vēl pievieno gudrību, tas tikai sekmē mūsu pasākuma uzvaru.

—    Sekmē… sekmē… to es nenoliedzu… taču man labāk patiktu doties tieši uz Romu…

—    Neprātīga doma!… Tikai tad, kad mūsējo būs divi simti tūkstošu, mēs varēsim uzsākt tik pārdrošu soli.

Abi apklusa. Oknomajs lūkojās uz grieķieti ar tādu padevību un maigumu, kādu, šķiet, nemaz nespēja izjust šis neveiklais vīrs ar milzīgajām rokām un kājām. Eitibīda arī pūlējās izrādīt mīlestības jūtas, kādas viņa, protams, nespēja izjust, bet kā pavešanas mākslas lietpratēja apveltīja vientiesīgo ģermāni ar liekulīgi mīlīgiem skatieniem.

—    Vai jūs šodienas apspriedē runājāt par nopietnām un svarīgām lietām? — viņa pēc brīža it kā nevērīgi jautāja.

—    Jā… par nopietnām un svarīgām… tā viņi saka… Spartaks un Kriss, un Graniks…

—    Jūs laikam apspriedāt jaunos karagājienu plānus nākamajam pavasarim…

—    Ne gluži tā… bet tas, ko mēs apspriedām, gandrīz tieši attiecas uz šiem plāniem. Runāja… Ak! Starp citu, — viņš piebilda, pēkšņi apraudamies, — mēs cits citam svēti zvērējām neteikt nevienam, par ko tur tika spriests. Bet es tagad gandrīz neviļus tev tikko visu neizpļāpāju … '

—    O, es ceru, ka tu mani neuzskati par ienaidnieku un ne jau tāpēc slēp jūsu plānus!

—    Ak, mana dievinātā Venera… Vai tu patiesi varēji iedomāties, ka es aiz neuzticības neatklāju tev mūsu lēmumus?

—    Tā tikai vēl trūka! — grieķiete dusmīgi iesaucās. — Zvēru pie Delfu Apollona! Tā tikai vēl trūka, lai pēc tam, kad es apspiestajiem esmu ziedojusi visas savas bagātības, esmu atteikusies no spožās un bezrūpīgās dzīves uri no trauslas meitenes pārvērtusies brīvības cīnītājā, tu vai kāds cits iedrošinātos šaubīties par manu uzticību!

—     Lai Odins mani no tā pasargā!… Tici, ka es ne vien bezprātīgi esmu iemīlējies tavā skaistumā, bet mani pilnīgi apbūris tavas dvēseles cildenums un lepnums…

Es tevi tik dziļi cienu, ka pretēji dotajam zvērestam es bez iebildumiem gribu tev izstāstīt par…

—    O, nekad, nekad! — kurtizāne iesaucās, izlikdamās vēl dusmīgāka un pūlēdamās izvairīties no ģermāņa glāstiem. — Kāda man daļa gar jūsu noslēpumiem?… Es neko negribu zināt… itin neko…

—    Nu, lūk, tu atkal, kā parasti, nicini mani… Ar ko es esmu tevi apvainojis?… Ak, mana dievinātā meitene!… — pazemīgi, gandrīz vai raudādams, sacīja Oknomajs un maigi glāstīja Eitibīdu. — Uzklausi mani… es tevi lūdzu… zini, ka…

—    Klusē, klusē, es negribu, lai tu lauz savu zvērestu, tādējādi apdraudot mūsu kopējo pasākumu, — ironiski noteica kurtizāne. — Ja tu man ticētu… ja tu mani cienītu… ja mīlētu, kā tu to apgalvo… ja es tev būtu, kā tu man, daļa no tevis paša… tad tu saprastu, ka zvērests tev liedz izpaust noslēpumu visiem citiem, bet ne man, ja es, pēc taviem paša vārdiem, esmu tavas dzīves dvēsele un visas tavas domas tiecas uz mani… Bet tu mani nemīli ar to tīro, pazemīgo, bezgalīgo mīlestību, kas cilvēku padara par iemīļotā vergu_Tu mīli vienīgi manu sasodīto skaistumu… tu kvēli ilgojies tikai pēc maniem skūpstiem… un patiesā, dziļā mīlestība, ko cerēju rast tevī, ir tikai māņi… tā bijusi tikai sapnis!…

Eitibīdas balsī maz pamazām ieskanējās trīsas, satraukums, asaras, bet savas runas beigās kurtizāne pat sāka visai ticami un gauži raudāt.

Ar glāstiem un viltību Eitibīda panāca cerēto un pēdējo divu mēnešu laikā ne vienreiz vien pārbaudīja pie Oknomaja savas burvības spēku.

Milzenis vairs nevaldīja pār sevi; viņš murmināja nesakarīgus vārdus un neizsakāmā uztraukumā skūpstīja meitenes ceļus un kājas, lūdza žēlot un piedot, zvērēja, ka nekad nav turējis to aizdomās, un dedzīgiem un sirsnīgiem vārdiem apgalvoja, ka no pirmā acumirkļa to iemīlējis un vienmēr ir mīlējis vairāk nekā sevi pašu, mīlējis kā svētumu, godājis un pielūdzis kā dievu. Kad grieķiete vēl arvien izlikās apvainota un dusmīga un bez mitas apgalvoja, ka nevēloties zināt nekādus svešus noslēpumus, ģermānis piesauca visus savas reliģijas dievus un sirsnīgi lūdza grieķieti viņu uzklausīt, apgalvodams, ka kopš šī brīža ikviens ar zvērestu saistītais noslēpums attieksies tikai uz citiem, nevis uz Eitibīdu, viņa dvēseles dvēseli, viņa dzīvības dzīvību.

Tad viņš īsos vārdos izstāstīja kurtizānei visu, par ko gladiatoru vadoņi bija sprieduši. Tā kā, pēc Spartaka domām, bija nepieciešams dabūt savā pusē to parādos iestigušo romiešu patriciešu un jaunatnes daļu, kas vēlējās pārmaiņas un karsti ilgojās pēc nemieriem, tika nolemts jau rīt sūtīt pie Katilīnas uzticamu sūtni un lūgt, lai romietis uzņemas gladiatoru karaspēka virsvadību. Par vēstnesi tūlīt bija pieteicies Rutīlijs.

Lai gan Oknomajs jau bija grieķietei atklājis noslēpumu, ko viņa tā bija pūlējusies izzināt ar visiem saviem viltīgajiem paņēmieniem, viņa vēl labu laiku izlikās neapmierināta, bet tad beidzot apžēlojās un jautri uzsmaidīja Oknomajam, kas gulēja uz grīdas un, uzlicis grieķietes mazās kājiņas sev uz galvas, sacīja:

—     Redzi nu … Eitibīda … vai es neesmu tavs vergs.,. samīdi mani… es guļu putekļos… bet mana galva lai kalpo par soliņu tavām kājām.

—     Piecelies, piecelies, mans mīļais Oknomaj, — kurtizāne iesaucās liekulīgi biklā un satrauktā balsī, kamēr viņas seja laistījās priekā un acis nežēlīgi zibsnīja, redzot milzeni pie savām kājām. — Piecelies… tur nav tava vieta … piecelies … nāc šurp … tuvāk pie manis… pie manas sirds!

Ar šiem vārdiem kurtizāne satvēra gladiatoru pie rokas un maigi vilka sev klāt; tas strauji pielēca kājās, apskāva skaistuli, tad, pacēlis viņu savās rokās, tik tikko neno- slāpēja ar vētrainajiem skūpstiem.

Kad Eitibīda beidzot varēja izrunāt kādu vārdu, viņa teica:

—     Tagad … atstāj mani… man jāiet pārlūkot savus zirgus, tā esmu paradusi darīt katru dienu šajā stundā, gribu pārliecināties, vai Zenokrāts tos labi aprūpējis… Satiksimies vēlāk… kad nometnē viss būs apklusis… Uz rīta pusi, kā parasti, tu atgriezīsies pie manis. Taču vienmēr atceries — nevienam ne pušplēsta vārda par mūsu mīlestību. t . un it sevišķi Spartakam ne!

Ģermānis paklausīgi nolika viņu zemē un, vēlreiz kvēli jo kvēli noskūpstījis, pirmais izgāja naktī un devās uz savu telti, kas atradās turpat tuvumā.

Pēc maza brīža arī Eitibīda izgāja ārā un virzījās uz telti, kur netālu no viņas zirgiem mājoja abi uzticamie kalpi, gatavi atdot savu dzīvību par viņu. Pa ceļam viņa prātoja:

«O, o… diezgan labi izdomāts: uzaicināt Katilīnu par vadoni šiem sešdesmittūkstoš vergiem… tas taču padarītu cildenāku dumpinieku karaspēku un visu pasākumu … Kopā ar Katilīnu ierastos visievērojamākie un visdrosmīgākie Romas patricieši… varbūt saceltos pat Tibras krastu plebeji… un vergu dumpis, ko agri vai vēlu noteikti apspiestu, izvērstos par nopietnu pilsoņu karu, kas droši vien pilnīgi izmainītu valsts iekārtu.,. Nav ko cerēt, ka Spartaka ietekme varētu mazināties, ja Katilīna kļūtu par virsvadoni, un Katilīna if pārāk gudrs, lai nesaprastu, ka viņš bez Spartaka pat vienu dienu netiktu galā ar mežonīgajiem gladiatoru bariem… Nē… nē … tas nesaskan ar maniem plāniem … Šoreiz slavenais un drosmīgais Spartaks neko nepanāks!»

Tā prātodama, viņa bija nonākusi pie abu uzticamo vergu telts un, pasaukusi sāņus Zenokrātu, sāka ar to klusām, bet dzīvi sarunāties grieķu valodā.

Nākamās dienas rītausmā tas, kurš atrastos uz Gnātijas konsulu ceļa starp Brundīsiju un Beneventu, ievērotu staltu un spēcīgu jaunekli vienkāršā rupja vilnas auduma tunikā; plecos viņam bija uzmests plats tumšas krāsas apmetnis, galvā kažokādas cepure ar lielām malām. Šis jauneklis strauja apūliešu bēra mugurā raitos rikšos jāja no Gnātijas uz Barijas pusi. Ja kāds viņu sastaptu, tas ievērotu atklāto, melnīgsnējo jaunekļa seju, apmierināto izskatu, nepiespiestās kustības un nešaubīgi noturētu viņu par kādu šejienes turīgu zemkopi, kas dodas darīšanās uz Barijas tirgu.

Pēc trīs stundu jājiena ceļinieks piestāja pasta stacijā apmēram pusceļā starp Gnātiju un Bāriju, lai ļautu atpūsties savam zirgam un pats kaut ko iekostu.

— Sveiks, draudziņ, — viņš uzrunāja pasta saimnieka kalpu, kas bija iznācis saņemt viņa zirgu. Un tad, nolēcis no zirga, vērsās pie resna sārtvaidža, kurš tajā brīdī parādījās uz nama sliekšņa. — Lai dievi pasargā tevi un tavu ģimeni!

—     Lai Merkūrijs tevi pavada tavā ceļā! Vai tu nevē-. lies atpūsties un kaut ko iekost pēc tālā ceļa?… Jo liekas, ka tavs dižciltīgais, skaistais apūlietis jau noskrējis labu ceļa gabalu.

—     Tas jau sešas stundas rikšo, — ceļotājs atteica un tūlīt piebilda: — Vai tev patīk mans apūlietis? Vai nav tiesa, tas ir skaists?

—    Zvēru pie dievišķā Pēgasa spārniem, es nekad neesmu redzējis skaistāku!

—     Ak, nabadziņš! … Kas to zina, kāds viņš izskatīsies pēc mēneša! — skumji noteica ceļinieks, ieiedams pasta stacijas saimnieka namā.

—     Bet kāpēc tā? — saimnieks jautāja, sekodams savam viesim, un tūliņ uzaicināja viņu apsēsties uz sola pie viena no trim galdiem, kas bija novietoti gar zāles sienām. — Vai tu negribi kaut ko iekost?… — viņš turpināja. — Bet kāpēc šis nabaga kustonis?… Vai tu nevēlies veco Formijas vīnu, kas garšas ziņā pat pārspēj Jupitera nektāru?… Kāpēc tavam zirgam pēc mēneša vajadzētu būt tik bēdīgā 1 stāvoklī? … Vai tev garšotu jēra cepetis? … No mīksta jēriņa… tik salda kā piens, ar ko māte to zīdījusi. Varu tev piedāvāt arī sevišķi gardu sviestu… un svaigu sieru ar asaru lāsēm, kas dreb kā rasa uz mīkstas zālītes, kur ganījušās gotiņas, no kuru piena šis siers gatavots… Bet nabaga zirgs — kā tu tikko teici? …

Ceļinieks pacēla galvu un, pa pusei izbrīnījies, pa pusei zobgalīgi uzlūkoja stacijas saimnieku, kurš pļāpāja vienā laidā un tikpat veicīgi un nemierīgi rosījās pa istabu, un, pat ne reizes nepaskatījies savam viesim sejā, sāka lielā steigā klāt galdu.

Lāga vīra runas plūdus pārtrauca jauna viesa ierašanās. Ceļinieks bija tikko nolēcis no sp^īga, strauja auļotāja, kam no nāsīm plūda tvaiki, iemaukti bija vienās putās un sāni ātri cilājās no smagās elpas, — tas liecināja, ka zirgs noskrējis garu ceļa gabalu.

Jaunais viesis bija liels, padrukns, ar stipri attīstītiem vareniem muskuļiem; viņam bija ap gadu četrdesmit, iedegusi, diezgan gudra seja bez bārdas; bet pēc drēbēm to tūlīt varēja noturēt par vergu vai brīvlaisto, kurš kalpo kādā bagātā, dižciltīgā dzimtā.

—     Lai dievi tev stāv klāt! — stacijas saimnieks uzrunāja jaunpienācēju. — Un dod spēku tavam staltajam auļotajam,; kaut gan tas šķiet varen stiprs, lopiņš drīz vien atstieps kājas, ja tu to tāpat dzīsi kā šodien. Vai tu jāj no tālienes?… Vai negribi piesēst un kaut ko iekost? … Vai tev nelabpatiktos nogaršot jēra cepeti? … No tik mīksta jēriņa kā zālīte, pa kuru ganījusies viņa māte… Tu esi tik ilgi un strauji jājis… Tev droši vien jābūt no tālienes… Es varētu tevi pacienāt ar veco For- mijas vīnu, ko nav kauns salīdzināt ar nektāru uz visvarenā Jupitera dzīru galda… Kas gan var būt labāks par kausu īsta, stipra vīna pēc tik tāla ceļa, jo tu esi pievei- cis daudzas jūdzes — vai nav tiesa? . .. Pēc tam es tev pasniegšu sviestu un tik garšīgu un smaržīgu sieru, ka tu redzēsi… redzēsi… Bet piesēdies taču, tu droši vien esi pamatīgi noguris …

, — No tavām pļāpām?… Jā, tās man galīgi apriebušās un apnikušas, zvēru pie Saturnal — mūsu ceļinieks atcirta asi un neiecietīgi.

—     Daudz labāk būtu, ja tu nepiebāztu mūsu vēderu ar saviem ziņkārīgajiem jautājumiem un stāstiem par lieliskajiem ēdieniem, ar kuriem tu mūs solies pacienāt, bet beidzot pasniegtu šo savu jēra cepeti, šo savu sviestu, sieru un vīnu… — savukārt noteica ceļinieks, kas bija ieradies še pirmais. Tad, pagriezies pret jaunatnācēju, piebilda: — Vai nav tiesa?

—     Esi sveicināts! — atteica vergs vai brīvlaistais un, pielicis roku pie lūpām, godbijīgi palocījās zemkopim.- — Protams, ka tiesa.

Pēc tam viņš arī apsēdās pie galda, kamēr stacijas saimnieks, pabeidzis visu sagatavot, sacīja:

—     Tūliņ pasniegšu… un pēc brītiņa jūs paši varēsiet pārliecināties, vai man nebija taisnība, ja slavēju savus ēdienus.

Tad viņš aizgāja.

—    Lai slava visulabajam Jupiteram, lielajam atpestītājam, ka viņš mūs paglāba no šī činkstētāja apnicīgās mēļošanas, — apūlietis noteica.

—    Patiesi garlaicīgs cilvēks, — brīvlaistais atbildēja.

Te abu ceļinieku saruna aprāvās.

Un, kamēr brīvlaistais šķita nogrimis savās domās, apū- liešu zemkopis, rotaļādamies ar nazi, kas gulēja uz galda, viņu vērīgi aplūkoja.

Saimnieks atgriezās un atnesa katram savu bļodiņu ar apsolīto jēra cepeti, un ceļinieki ēda ar lielisku ēstgribu.

Tad saimnieks pasniedza abiem pa kausam izdaudzinātā Formijas vīna, ko viņi gan neuzskatīja par Jupitera cienīgu, tomēr atzina par pietiekami labu, lai kaut mazliet attaisnotu pārspīlēto slavināšanu, ar kuru viņus tik devīgi aplaimoja pasta stacijas saimnieks.

—    Tātad tev patīk mans zirgs, vai nav tiesa? — pie- veicis savu cepeša gabalu, pēc maza brītiņa sacīja apū- liešu zemkopis.

—    Zvēru pie Hērakla!… Vai man patīkot?… Protams, ka patīk… Tas ir īsts apūlietis… stalts … straujš… ar mazliet paceltiem sāniem… ar tievām, slaikām kājām un brīnumskaisti izliektu kaklu… tam ir visas mūsu šķirnes zirgu labās īpašības. Tā kā es vairāk nekā divdesmit gadus esmu pasta stacijas priekšnieks, tad jūs piekritīsit, ka man jāpazīst un es pazīstu zirgus vispār, un, tā kā es pats esmu apūlietis, tad man sīki jo sīki zināmas visas mūsu zirgu labās un sliktās īpašības. Iedomājieties, ka …

—    Vai tu apmainīsi manējo ar kādu no taviem divdesmit? … — nepacietīgi jautāja zemkopis.

—     No četrdesmit, pilsoni, no četrdesmit, jo man ir pirmās klases pasta stacija, nevis pēdējās, zini…

—    Vai iedosi man vienu no taviem četrdesmit, simt, tūkstoš zirgiem, kas tavos staļļo^? — lielā sašutumā kliedza apūlietis. — Lai Eskulaps tev uzsūta augoni uz mēles!_

—     E-ē!… Lūk … es tev teikšu … mainīt zirgu, ko es pazīstu … pret citu … lai gan skaistu … kas, šķiet, ari jauns … bet ko es nepazīstu, — manāmi apjucis, atteica stacijas saimnieks, pakasīdams aiz auss un pat neievērodams zemkopja lāstus, — man nebūtu sevišķi pa prātam … jo man tev jāsaka, ka reiz, pirms pieciem gadiem, man bija jāpiedzīvo šāds gadījums …

—     Es nemaz tev negribu atdot savu zirgu, es to nemainītu pat pret vislabāko no taviem: gribu savējo tikai uz laiku atstāt pie tevis… Tu man iedosi kādu no saviem, lai es varētu aizjāt līdz nākamajai stacijai, kur atstāšu tavu un paņemšu citu — un tā joprojām, kamēr es nokļūšu…

Te apūlietis aprāvās un neuzticīgi palūkojās nevis uz pļāpīgo pasta saimnieku, bet gan uz kluso un cienījamo brīvlaisto vai vergu, kas viņš arī nebūtu. Tad pabeidza teikumu:

—     Kamēr es nokļūšu tur, kur man vajadzīgs. Atpakaļceļā rīkošos tāpat un, ierodoties šeit, atradīšu savu Ai- aku: manam bērim ir Aiaks vārdā …

—     O, par to nemaz nebēdā! Tu atradīsi viņu nobarotu, spožu, spirgtu un veselu; es protu aprūpēt zirgus… Nešaubies! Nu redzi, kā es tūliņ uzminēju, ka tu ļoti steidzies un tev tāls ceļš zem kājām.., Varbūt uz Bene- ventu?…

. > — Varbūt, — apūlietis noteica un pasmaidīja.

—     Bet varbūt līdz pašai Kapujai?

—     Varbūt!

—     Kas zina, varbūt tev jādodas pat uz Romu?

—     Varbūt!

Abi apklusa.

Turklāt apūlietis, kas parādīja godu arī sava saimnieka sviestam un sieram, vēl vienmēr smaidīdams, vēroja krietno un lādzīgo pļāpu, kura sejā varēja skaidri saredzēt neapmierināto ziņkāri un sapīkumu, jo viņš bija palicis muļķos ar visiem šiem «varbūt»,

—     Nu, kā tad tā? … Kāpēc tu apklusi? — pēc brīža, apūlietis jautāja pasta stacijas saimniekam. — Bet vai es nevarētu doties arī uz Korfīniju, Askulu, Kamerīnu, gailu Senu, Ravennu… Un kas man varētu aizliegt doties uz Falerijām, Spoletiju, Hiosu, Kortonu, Areco, Flo- renci vai arī pie Gallijas bojiem vai ligūriešiem?.,. Vai tad es nevarētu…

—    Lai lielais Jupiters tev stāv klāt tavā ceļā! Tu laikam zobojies par mani? — jautāja apmulsušais pasta stacijas saimnieks.

—     Mazliet, — apūlietis sacīja, labsirdīgi smaidīdams, un sniedza lāga vīram savu līdz malām piepildīto kausu ar Forrnijas vīnu. — Iedzer no draudzības kausa … un nedusmojies, ja es pazobojos un pakaitinu tavu ziņkārību! Tev ir godīga cilvēka izskats… vienīgi tu esi pārlieku pļāpīgs un ziņkārīgs …

—    Bet bez ļauniem nolūkiem, — norūpējies iesaucās cienījamais vīrs. — Es zvēru tev pie visiem debesu un elles dieviem, ka esmu dievbijīgs un godīgs cilvēks… bet, ja es meloju, lai dievi uzsūta mēri manai sievai un bērniem!

—     Nepiesauc nelaimi, es tāpat tev ticu. Dzer!

—         Uz tavu laimīgo ceļojumu un labklājību 1 — sacīja pasta stacijas saimnieks un, iedzēris divus vai trīs malkus, atdeva kausu apūlietim.

Apūlietis neņēma kausu, bet sacīja:

—           Tagad pasniedz to otram ceļiniekam, taču vispirms iedzer arī uz viņa veselību!

Un, pagriezies pret brīvlaisto, apūlietis jautāja:

—    Manuprāt, tu esi brīvlaistais?

—           Tieši tā, brīvlaistais, — bijīgi atbildēja milzīgā auguma ceļinieks, — es kalpoju Manlija Imperioza dzimtai…

—           Slavena un sena cilts, -1 — pasta stacijas saimnieks piebilda, — viens no viņu senčiem, bezbārdainais Marks Manlljs, bija konsuls Romas ēras divi simti astoņdesmitajā gadā, kāds cits …

—           Es dodos uz Romu pastāstīt Titam Manlijam par zaudējumiem, ko dumpīgie gladiatori nodarījuši viņa īpašumam Brundīsijas tuvumā.

—           Gladiatori, — klusu noteica pasta stacijas saimnieks un nevijus sarāvās. — Nepieminiet viņus … Jupitera Uzturētāja vārdā! … Tad man nāk prātā, kādas bailes es pārdzīvoju pirms pāris mēnešiem, kad viņi gāja šeit garām uz Brundīsiju …

—           Lai nolādēti viņi un viņu pretīgais vadonis! — pēkšņi iesaucās apūlietis, spēcīgi triekdams dūri pret galdu.

Bet pēc tam jautāja pasta stacijas saimniekam:

—    Vai viņi tev nodarīja lielus zaudējumus?

—           Patiesību sakot, neko lielu… pat ja man jāsaka taisnība, viņi izturējās godbijīgi pret mani un manu ģimeni … viņi paņēma četrdesmit zirgus … bet samaksāja zeltā … viņi gan neiedeva tik daudz, cik zirgi vērti… tomēr … varēja būt vēl ļaunāk …

—   Jo galu galā, — brīvlaistais pārtrauca saimnieku,

—  viņi varēja aizvest tavus zirgus un neiedot tev ne graša.

—           Tieši tā. Bet jāatzīst, ka šis karš ir kļuvis briesmīgs, tas apkauno romiešus, — pasta stacijas priekšnieks vēl arvien čukstus noteica aiz piesardzības un bailēm.

—    Jums vajadzēja viņus redzēt, kad viņi gāja šeit garām! … Milzu karaspēks! … Tam nebija gala. Un kādās rindās viņi soļoja! … Ja nebūtu kauns salīdzināt mūsu slavenos kareivjus ar šiem laupītājiem, es teiktu, ka viņu leģioni ne ar ko neatšķiras no mūsējiem.. .

—    Runā bez aplinkiem, — brīvlaistais viņu pārtrauca,

—    lai gan ir kauns, tomēr jāatzīst, ka Spartaks ir liels karavadonis, no sešdesraittūkstoš vergiem un gladiatoriem viņš pratis izveidot karaspēku ar sešdesmittūkstoš drosmīgiem un disciplinētiem kareivjiem.

—    Zvēru pie dieviem — Romas aizstāvjiem! — izbrīnījies un sašutis iesaucās apūlietis, vērsdamies pie brīvlaistā. — Kā?… Zemiskais gladiators ir izpostījis tava kunga un labdara vasarnīcu; bet tu, nelieti, uzdrošinies vēl aizstāvēt viņa darbus un slavēt viņa varonību? …

—     Lai visvarenais Jupiters tev neļauj tā domāt! — brīvlaistais sacīja pazemīgā un godbijīgā balsī. — Tā es neesmu teicis! … Turklāt man tev jāatzīstas, ka gladiatoru leģioni nemaz nav izpostījuši mana kunga vasarnīcu …

—    Kāpēc tad tu tikko teici, ka jājot uz Romu, lai paziņotu Titam Manlijam par lielajiem postījumiem, ko gladiatori nodarījuši viņa vasarnīcai Brundīsijas apvidū?

—    Šie zaudējumi, par kuriem es runāju, nav nodarīti ne mana kunga pilij, ne laukiem… Es domāju par tiem piecdesmit četriem vergiem no sešdesmit, kuri apkalpoja vasarnīcu, bet kurus gladiatori atbrīvoja un ļāva izvēlēties, vai viņi grib palikt vai sekot dumpinieku karogiem. Un no sešdesmit vergiem tikai seši, turklāt veci un kropli, kopā ar mani palika vasarnīcā, pārējie aizgāja uz Spartaka nometni. Vai tas tev šķiet mazs zaudējums? Kas tagad strādās, kas ars, sēs, apgriezīs vīnogulājus, kas novāks ražu mana kunga tīrumos?…

—     Pie. Ereba Spartaku un gladiatorus! — lepnā un nicīgā balsī iesaucās apūlietis. — Iedzersim par viņu sakāvi un mūsu labklājību!

Pēc tam pasta stacijas saimnieks vēlreiz iedzēra uz brīvlaistā veselību, bet brīvlaistais uz savu sarunu biedru laimi un pasniedza kausu apūlietim, kurš savkārt dzēra par saimnieka un brīvlaistā labklājību.

Tad apūlietis samaksāja rēķinu un piecēlās, lai ietu uz staļļiem izvēlēties sev zirgu.

—     Pagaidi vienu mirklīti, cienījamo pilsoni, — pasta stacijas saimnieks teica, — lai nevienam nebūtu jāsaka, ka kārtīgs cilvēks iegriezies Azelliones pasta stacijā un nav dabūjis no viņa viesa plāksnīti.

To teicis, viņš izgāja; istabā palika apūlietis un brīvlaistais.

—    Patiesi tas šķiet godavīrsl —: brīvlaistais noteica.

—    Jā, protams, — apūlietis atbildēja un devās uz durvīm ce|a pusē; tur viņš palika uz sliekšņa stāvam ar ieplestām kājām un, salicis rokas aiz muguras, šūpodamies te uz pirkstgaliem, te papēžiem, uzsāka Samnijas, Kampānijas un Apūlijas ganu un zemnieku iemīļoto dziesmiņu par godu dievam Panam.

Drīz atgriezās Azellione ar koka plāksnīti, uz kuras bija uzrakstīts viņa vārds; tad, pārlauzis plāksnīti uz pusēm, sniedza apūlietim to pusi, kur bija rakstīts «lione», sacīdams:

—    Sī plāksnītes puse tev palīdzēs iegūt arī citu pasta staciju saimnieku labvēlību. Parādi tikai to viņiem, un tev tūliņ tiks iedots vislabākais zirgs; tā tas vienmēr ir bijis ar visiem, kuri uzrādījuši pusi no manas viesu plāksnītes. Es atceros, ka pirms septiņiem gadiem šeit reiz jāja garām Kornēlijs Krisogons, slavenā Sullas brīvlaistais …

—    No visas sirds tev pateicos par tavu laipnību, — sacīja apūlietis, pārtraukdams Azellioni, — un esi drošs, ka, neņemot vērā tavu nerimtīgo pļāpību, Gnātijas pilsonis Porcijs Mutīlijs vienmēr atcerēsies tavu labsirdību un saglabās sirsnīgu draudzību pret tevi.

—    Porcijs Mutīlijs! … — Azellione noteica. — Labi… tūliņ pierakstīšu tavu vārdu, lai tas neaizmirstos, savā atmiņu grāmatā ar papirusa lapām… jo šeit katru dienu brauc garām tik daudz ļaužu… dzird tik daudz dažādu vārdu… un man ir tik daudz pienākumu… ka gluži viegli varētu…

Viņš aizgāja, bet drīz atkal atgriezās, lai aizvestu Porciju Mutīliju uz staļļiem izvēlēties zirgu.

Tajā acumirklī ieradās vēl viens ceļinieks — spriežot pēc apģērba, kāds kalps; svešais pats ieveda savu zirgu stallī, kur Porcijs Mutīlijs vēroja, kā zirgu puisis seglo viņa izraudzīto auļotāju.

Nupat atnākušais kalps uzsauca parasto «sveiki» Porcijām un Azellionem, pats novietoja savu zirgu vienā no steliņģiem ar marmora sili pie staļļa sienas, izņēma zirgam no mutes laužņus, noraisīja nastu un nolika tam priekšā auzu kuli.

Kamēr kalps bija aizņemts ar šīm rūpēm, stallī ienāca Manlija Imperioza brīvlaistais aplūkot savu zirgu un, glaudīdams tam kaklu, paslepus no Porcija Mutīlija un

Azelliones ātri un zīmīgi saskatījās ar jaunpienākušo kalpu.

Pēc brīža kalps, beidzis aprūpēt savu rikšotāju, virzījās uz izeju, bet, ejot garām brīvlaistajam, izlikās, ka nupat to ieraudzījis, un iesaucās:

—    O! … Zvēru pie Kastora! … Lafrēnijs!…

—            Ko? … — brīvlaistais atteica, veikli apgriezdamies. — Krebriks?… Tu še?… No kurienes jādams?

—     Bet tu? … Es jāju uz Brundīsiju.

—     Es no Brundīsijas uz Romu.

Sl sastapšanās un izsaucieni pievērsa Porcija Mutīlija uzmanību; viņš nemanāmi sāka novērot kalpu un brīvlaisto. Bet abi drīz pamanīja, ka apūlietis viņus paslepus vēro, pūlēdamies saklausīt viņu sarunas; tāpēc viņi pēc pirmajiem izsaucieniem sāka runāt pusbalsī un drīz šķīrās, paspieduši viens otram roku un nomurminājuši dažus vārdus, tomēr ne tik klusu, lai Porcijs viņus nesadzirdētu; pagriezies uz izeju un izlikdamies, ka nemaz viņus neievēro, apūlietis, cieši garām ejot, saklausīja tikai šos vārdus:

—    Pie akas!

Tad kalps izgāja no staļļa, kamēr brīvlaistais vēl vienmēr glaudīja savu zirgu.

Tad arī Porcijs izgāja no staļļa, dungodams caur zobiem gladiatoru dziesmiņu:

Runča gudrība biļ plaša,

Izveicība varen aša …

Pielavījās žurkai klāt.

Bet brīvlaistais Lafrēnijs savukārt dungoja kādu grieķu dziesmiņu.

Iznācis no staļļa, Porcijs Mutīlijs sacīja Azellionem:

—    Pagaidi mani šeit acumirklīti… es tūlīt atgriezīšos.

Viņš ātri aizsteidzās otrpus mājas un tur patiešām atrada aku, no kuras smēla ūdeni tuvējā sakņu dārza laistīšanai; Porcijs paslēpās aiz akas ieapaļā mūra sakņu dārza pusē.

Apmēram pēc minūtēm trim viņš izdzirda soļu troksni: kāds tuvojās no mājas labās puses, gandrīz tai pašā laikā kāds cits nāca no kreisās puses.

—           Tātad stāsti! — iesāka Lafrēnijs, kuru Porcijs pazina pēc balss.

—     Es uzzināju, ka mans brālis Marbriks, — ātri un pavisam klusu atbildēja otrs, kurā Porcijs viegli sazīmēja kalpu, — aizgājis uz mūsu brāļu nometni, es arī aizbēgu no sava kunga vasarnīcas un steidzos turp.

—     Bet es, — klusā balsī sacīja Lafrēnijs, — es aizbildinos, ka dodos uz Romu, lai paziņotu Titam Imperio- zam, ka visi viņa vergi aizbēguši no villas, taču patiesībā es jāju pēc sava mīļotā dēliņa Gnācija, ko negribu atstāt apspiedēju rokās; pēc tam es kopā ar viņu, cik vien jaudas, arī steigšos uz mūsu drošsirdīgā vadoņa nometni.

—    Paliec sveiks, mūs var pamanīt; šis apūlietis noskatījās uz mums pavisam aizdomīgi un …

—    Es arī baidos, ka viņš mūs varētu novērot. Sveiks, lai tev labi klājas!

—     Izturība!

—    Un uzvara!

Porcijs Mutīlijs dzirdēja, ka brīvlaistais un kalps veicīgi aizgāja katrs uz savu pusi.

I.id Porcijs Mutīlijs Iznāca no savas slēptuves un gluži samulsis apskatījās visapkārt; viņam likās, ka viņš sapņotu vaļējām acīm. Viņš pats sev jautaja, vai tas bija lielais noslēpums, ko viņš gribēja atklāt, un vai tādi bija viņa ienaidnieki, kurus viņš bija cerējis notvert slazdos. Mazliet padomājis par šo atgadījumu, apūlietis nogrozīja «alvu un pasmaidīja, tad vēlreiz atvadījās no saimnieka Azelliones, kurš nevarēja vien beigt atsveicināties no Porcija, vēlēdams viņam laimīgu ceļu un drīzu atgriešanos, turklāt solīdams uz to laiku izcilu Masika vīnu, kas apēnotu pat Jupitera nektāru. Kad Porcijs uzlēca zirgā, piespieda piešus un jāja uz Barijas pusi, Azellione vēl viņam paskrēja kādus desmit, divpadsmit soļus nopakaļ, saukdams:

—     Laimīgu ceļu! Lai dievi tevi pavada un pasargā!… O! … O! … Cik viņš labi jāj! … Cik skaisti sēž mana Artakserksa mugurā!… Ir gan lielisks zirgs šis Artak- serkss! … Sveiks! … Sveiks, Porcij Mutīlij! … Kam tev tas vajadzīgs? . .. Esmu jau iemīlējis viņu… un man žēl, ka viņš dodas prom.

Un netālu no stacijas, ceļa līkumā, zaudējis no redzes loka savu viesi, Azellione gluži noskumis gāja uz mājām un murmināja pie sevis:

—    Tas ir velti… tāds es esmu … man pārlieku laba sirds! …

Tā runādams, viņš ar rokas virspusi norausa asaru, kas ritēja pār vaigu.

Bet Porcijs Mutīlijs (zem kura pieņemtā vārda lasītāji jau būs pazinuši sirsnīgo un vienkāršo leģiona vadoni Rutīliju, kas Spartaka uzdevumā devās uz Romu pie Katilīnas) laida savu zirgu pilnos rikšos un, vēl arvien nespēdams aizmirst savādo atgadījumu, diezgan lielā tumsā sasniedza Barijas pilsētu, tajā pat neiegriezās, bet apmetās kādā krodziņā pie Gnātijas ceļa. Tur viņš lika ievest stallī Artakserksu, kas patiesi bija straujš un spēcīgs sirmis, bet pēc tam pats sev atrada gultu, kur atpūsties līdz rītausmai.

Nākamajā dienā vēl pirms saullēkta Rutīlijs jau jāja ātros rikšos pa Gnātijas ceļu uz Butuntu, kuras pasta stacijā viņš nonāca pusdienas laikā, apmainīja Artakserksu pret melnu ķēvi, vārdā Aganipe, pats mazliet uzkoda un devās tālāk uz Kanusiju.

Pret vakaru pusceļā starp Butundu un Kanusiju Rutīlijs ieraudzīja sev priekšā putekļu mākoni, ko acīmredzot sacēla kāds jātnieks. Piesardzīgais un apdomīgais Rutīlijs piecirta piešus Aganipei un drīz vien panāca veiklo jātnieku, kas nebija neviens cits kā Lafrēnijs, ko viņš bija sastapis Azelliones pasta stacijā pie Barijas.

—    Sveiks! — uzsauca brīvlaistais, pat nepagriezdams galvu, lai paskatītos, kas viņu apdzen.

—    Sveiks, Lafrēnij Imperioza! — Rutīlijs atbildēja.

—    Kas tu esi? — izbrīnā iesaucās brīvlaistais, strauji atgriezdamies.

Bet,_pazinis Rutīliju, atviegloti nopūtās.

—    A! Tas esi tu, cienījamais pilsoni! … Lai dievi tev stāv klāt!

Cēlais un augstsirdīgais Rutīlijs bija aizkustināts, ieraugot nabaga brīvlaisto, kas jāja uz Romu, lai nolaupītu savu dēlu un kopā ar to bēgtu uz gladiatoru nometni. Rutīlijs mazu brīdi klusēdams aplūkoja Lafrēniju, bet tad viņam ienāca prātā to izjokot — un viņš bargā balsī sacīja:

—    Tu dodies uz Romu, lai nozagtu savu dēlu no tavu kungu un labdaru nama un pēc tam kopā ar to bēgtu uz nicināmā, zemiskā Spartaka nometni.

—     Es?… Ko tu runā? — Lafrēnijs stostījās, pagalam apmulsis, un viņa seja stipri nobālēja, vai ari Rutīlijam tikai tā izlikās.

—     Es vakar visu dzirdēju, jo stāvēju aiz akas Azellio- nes stacijā; man viss ir zināms, tu ļaunais un nepateicīgais kalps… Tikko mēs sasniegsim pirmo pilsētu, likšu tevi apcietināt, un tad tev vajadzēs pretora priekšā uz moku sola atzīt savu nodevību …

Lafrēnijs apturēja zirgu. Rutībjs rīkojās tāpat.

—     Neko es neatzīšu, — brīvlaistais sacīja neskanīgā un draudīgā balsī, — jo es nebīstos no nāves.

—     Vai tu nebaidies, ka tevi varētu piesist krustā?

—     Nebaidos pat no krusta… jo zinu, kā no tā atbrīvoties.

—     Kā tad? — it kā izbrīnījies pajautāja Rutīlijs.

—     Nogalināšu tādu ziņu pienesēju kā tevi! — iekliedzās saniknotais Lafrēnijs, vicinādams īsu, bet smagu dzelzs nūju, kas tam bija paslēpta zem zirga segas, un, piespiedis zirgam piešus, metās virsū Rutīlijam, kas, skaļi iesmiedamies, uzsauca:

Ei, rimsties jel. .. brāli!… Izturība un…

Lafrēnijs ar kreiso roku apturēja zirgu, bet labā ar cieši sažņaugto nūju vel palika pacelta; izbrīnā viņš izgrūda tikai gari stieptu un aizsmakušu «o».

—     Un?… — jautāja Rutīlijs, gaidīdams no Lafrēnija Itnperiozus otru paroles pusi.

Un … uzvara! — Lafrēnijs nomurmināja, bet likās, ka viņš vel nebija pilnīgi atguvies no pārsteiguma.

Tad Rutīlijs pastiepa pret viņu roku un trīs reizes uzsita ar labās rokas rādītājpirkstu pa Lafrēnija kreisās rokas delnu, tādā kārtā pārliecinādams brīvlaisto par savu personu un arī pats nomierinādamies, jo tagad bija zudušas vismazakās šaubas par sarunu un ceļabiedra piederību pie Apspiesto savienības.

Pa to laiku bija satumsis.

Jātnieki apskāvās un kopā turpināja ceļu, viens otram stāstīdami par savām nebaltajām dienām.

—    Tev patiešām iemesls brīnīties, — Rutīlijs sacīja,

—         ka es, brīvībā dzimušais, pārdevos lanistam par gladiatoru. Es piedzimu un uzaugu pārticībā, bet, tiklīdz uzģērbu pretekstu, sāku uzdzīvot un šķiest naudu; pa to laiku tēvs, man nezinot, nospēlēja uz kauliņiem gandri/. visu mantu. Man bija divdesmit divi gadi, kad viņš

nomira. Parādi pilnīgi aprija tēva atstāto mantojumu, tā mana māte un es nonācām vislielākajā nabadzībā. Trūkums mani nebiedēja, jo biju jauns, spēcīgs, pārgalvīgs un drosmīgs, bet baidījos par savu nabaga māti. Tad es savācu pēdējās mūsu bagātības paliekas — divpadsmit vai piecpadsmit tūkstošus sesterciju, pievienoju tiem desmit tūkstošus, ko dabūju no lanistas par sevi, un tādā kārtā nodrošināju savu nabaga māti līdz sirmām vecumam … tā es paliku viens, jo biju pārdevis savu brīvību, ko tagad, pēc astoņiem nabadzības un briesmu gadiem, tagad, kad mana nabaga māte ir mirusi, gribu atgūt.

Rutīlijs nobeidza savu stāstu gluži uzbudināts; viņa balss bija satraukta un trīcēja, dažas asaras noritēja pār nobālušajiem vaigiem.

Abi jātnieki klusēdami turpināja vēl kādu ceturtdaļstundu jāt pret kalnu, tad, vai nu izbijies no koku ēnas, kas, mēnesim uzlecot, krita uz ceļa, vai kāda cita nezināma iemesla dēl, Lafrēnija Imperiozas zirgs pēkšņi saslējās un pēc diviem vai trim trakulīgiem lēcieniem iegāzās grāvī, kas stiepās gar kreiso pusi ceļam, jo ceļinieks no Butuntas jāja uz Kanusiju.

Izdzirdis Lafrēnija palīgā saucienus, Rutīlijs tūliņ apturēja" savu zirgu, nokāpa zemē un, piesējis zirgu pie krūma, steigšus metās grāvī draugam palīgā.

Taču, nepaspējis vēl saskatīt, kas te īsti notiek, sajuta spēcīgu sitienu pa muguru. No šī sitiena Rutīlijs pakrita un, kamēr viņš pūlējās aptvert, kas viņu sitis un kāpēc, saņēma vēl otru sitienu pa plecu.

Tad Rutīlijs saprata, ka iekritis ar lielu veiklību un viltību darinātā nodevības tīklā; viņš satvēra zem tunikās dunci, bet Lafrēnijs bez mazākās skaņas vai kliedziena ar trešo sitienu trāpīja viņam pa galvu. Rutīlijam tomēr izdevās piecelties, pagriezies pret slepkavu, viņš iekliedzās:

— Ak, zemiskais, neģēlīgais nodevēji… Tu neuzdrošinājies man uzbrukt krūti pret krūti! — Un mēģināja ievainot to krūtis, bet noprata, ka slepkavam zem tunikās ir bruņukrekls.

Sākās īsa un izmisuma pilna cīņa starp smagi ievainoto un gandrīz jau mirstošo Rutīliju un Lafrēniju, kurš gan bija spēcīgs un neskarts, tomēr, šķiet, trīcēja sava cēlsirdīgā ienaidnieka bezbailības priekšā. Sīs cīņas laika varēja saklausīt tikai rēcienus, lamu vārdus un apslāpētus lāstus.

Pēc brīža dzirdēja ar dobju troksni nogāžamies Rutī- IIja stingo ķermeni un gaužām vājo balsi izsaucamies:

—    Ak, nekrietnā nodevība!…

Tad viss apklusa.

Lafrēnijs noliecās pār kritušo, lai ieklausītos, vai viņš patiesi vairs neelpo, pēc tam piecēlās, izrāpās uz ceļa un, iedams pie Rutīlija zirga, kaut ko murmināja.

—     Zvēru pie Hērakla! — slepkava pēkšņi iesaucās, juzdams, ka zūd apziņa. — Es redzu … Kas tad tas? …

Viņš sagrīļojās.

—     Man te sāp… — Lafrēnijs izdvesa vājā, sēcošā balsī un pielika labo roku pie kakla, bet tūlīt atrāva. Roka vienā mirkli apklājās siltām asinīm. — Ak, zvēru pie dieviem! … Tas … mani ievainojis … tieši… šeit… tieši… vienīgajā vietā . .. kura . .. nebija aizsargāta …

Viņš vēlreiz sagrīļojās un nogāzās pats savās asinīs, kas aumaļām plūda no miega artērijas, ko Rutīlijs bija pilnīgi pārdūris.

Uz vientuļā ceļa dziļajā nakts klusumā velti pūlējās piecelties un velti sauca pēc palīdzības cilvēks, kura vārds bija Lafrēnijs Imperioza, bet kurš nebija neviens cits kā Eitibīdas atriebības zemiskais ierocis. Vēl kādu brīdi nežēlīgi mocījies agonijas krampjos, viņš iegārdzās un saļima dažus soļus no grāvja, kur gulēja astoņās vielas ievainotā, nodevīgi nogalinātā Rutīlija līķis.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ARTORIDŽS TRIKU RĀDĪTĀJA LOMĀ

Četrpadsmitā diena pirms Romas ēras seši simti astoņdesmit otrā gada janvāra kalendām (seši simti astoņdesmit pirmā gada deviņpadsmitais decembris) bija Kvirīna tautas svētku un trokšņainu izpriecu diena; līksmi ļaudis, plaukstas sizdami, traucās pa ielām, piepildīja Forumu, tempļus, bazilikas, galvenās ielas, termas, vīna pagrabus un krogus, nodevās visnevaldāmākajai jautrībai tāpēc, ka tajā dienā sākās saturnālijas — svētki par godu dievam Saturnam un tie ilga trīs dienas. Pēc dažu vēsturnieku domām, šo svētku sākotne meklējama aborigēnu karaļa Jana valdīšanas laikā (labi sen pirms Romas dibināšanas) vai Hērakla pēcteču pelasgu laikā, bet citi tos piedēvē valdniekam Tullam Hostīlijam, kas nodibinājis šos svētkus pēc laimīgi pabeigta kara pret albāniešiem un sabīniem; saturnālijās pēc sensenas parašas arī vergiem tika dota zināma brīvība, tie iejuka pūlī kopā ar pilsoņiem, senatoriem, jātniekiem, abu dzimumu un dažādu vecumu plebejiem, sēdās pie kopēja galda un trīs dienas līksmoja pēc savas patikas.

Daudz ticamāks ir uzskats, ka šie svētki patiesi svinēti kopš neatminamiem laikiem par godu Saturnam un svētku kārtību noteikuši divi konsuli Auls Sempronijs Atratīns un Marks Minūcijs Augurīns, kuri divi simti piecdesmit septītajā gadā no Romas dibināšanas pašā Kapitolija pakājē uzcēla templi Saturnam — pēc skaita trīspadsmito kopš karaļu padzīšanas.

Tātad droši vien kopš tā laika iesākās noteikta satur- nāliju svētīšana; saturnālijās priesteri izpildīja upurēšanas ceremonijas ar atsegtu galvu, kamēr, nesot upurus visiem pārējiem dieviem, priesteriem vienmēr bija galvā attiecīgas galvassegas.

Šie zemkopības dievam Saturnam veltītie svētki sākumā bija zemkopju un ganu svētki; un vergiem piešķirtā brīvība, kas šajās trijās dienās izvērtās visizlaidīgākajā uzdzīvē, atgādināja laimīgos laikus — Saturna zelta laikmetu, kad nepastāvēja verdzība un visi cilvēki vēl bija vienlīdzīgi un brīvi.

Tagad lai lasītājs iedomājas plašo Romas pilsētu, kuras mūri ar divdesmit trim vārtiem tais laikos stiepās vairāk nekā astoņu jūdžu garumā; lai iedomājas milzīgo pilsētu ar neskaitāmajiem majestātiskajiem tempļiem, grandiozajiem cirkiem un amfiteātriem, greznajām pilīm, brīnišķīgajiem portikiem, krāšņajām bazilikām; lai iedomājas šo galvaspilsētu, kuras iedzīvotāju skaits pēc pēdējās skaitīšanas datiem pirms vienpadsmit gadiem, kad trešo reizi par konsulu bija Lūcijs Kornēlijs Cinna un pirmo Gnejs Papīrijs Karbons, sasniedza četri simti sešdesmit trīs tūkstošus un kurā vēl dzīvoja ne mazāk par diviem miljoniem vergu; lai iedomājas šo pilsētu ar milzum daudz iedzīvotājiem, kam vēl jāpievieno visi apkārtējo ciematu un tuvējo pilsētu iedzīvotāji, kuri tūkstošiem plūda uz saturnāliju svētkiem; lai iedomājas šos trīs miljonus cilvēku, kas svētku noskaņojumā kā neprātīgi traucas pa ielām, necilvēciski skali aurodami vienā balsī:

«7o, borta Saturnalia! 7o, bona Saturnalia!» («Lai dzīvo līksmās satumālijas! Lai dzīvo līksmās saturnālijas!») Un arī tad lasītājam būs tikai bāls priekšstats par to neparasto, iespaidīgo un brīnišķīgo skatu, kas seši simti astoņdesmit pirmā gada deviņpadsmitajā decembrī atklājās Romā jaunajam apkārtklejojošajam jokdarim, kurš ienāca pilsētā caur Eskvilīna vārtiem pa Prenestas konsulu ceļu kopā ar savu suni. Jokdaris nesa uz muguras pieslienamās kāpnītes, vairākas virves, dažāda lieluma dzelzs stīpas un uz kreisās rokas mazu pērtiķēnu.

Triku rādītājs bija stalta auguma, slaids un veikls, ar bālu, mazliet kalsenu seju, gaišiem matiem un debeszilām acīm, vārdu sakot, tas bija skaista, patīkama un gudra izskata jauneklis. Viņam galvā bija filca cepure, mugurā kažokādas penula, uzmesta uz īsas tunikās no rupjas, pelēkas vilnas.

Šis jokdaris bija Artoridžs.

Viņam ienākot pilsētā, ielas vārtu tuvumā bija klusas un tukšas. Tomēr pat šajos attālākajos rajonos, pie pašiem pilsētas mūriem, bija dzirdams troksnis, kas atgādināja milzu bišu stropa sanoņu un liecināja par bezbēdīgu jautrību lielās pilsētas centrā. Kamēr Artoridžs maz pamazam virzījās uz priekšu pa Eskvilīna līkumotajām ieliņām, .tālais troksnis kļuva aizvien skaidrāks un skaļāks, un pavisam drīz, kad viņš vēl nebija sasniedzis Subūras kvartāla pirmās šķērsieliņas, viņa dzirde uztvēra neskaitāmu balsu kliedzienu:

«7o, bona Saturnalia! 7o, bona Saturnalia!»

Un patiesi — tiklīdz Artoridžs iegriezās Karinas kvartāla ielās, viņš ieraudzīja lielu pūli dažāda izskata un dažādu kārtu ļaudis. Pūļa priekšgalā gāja koris un cītaru spēlētāji, ļaudis lēkāja bez jebkādas jēgas un pilnā rīklē dziedāja himnu par godu Saturnam.

Tā kā Artoridžs labi pazina romiešu sabiedrisko iekārtu, viņš pavisam drīz šajā ļaužu drūzmā ieraudzīja dažādu pilsoņu sajaukumu: blakus jātnieku šķiras tunikai ar šauru purpura apmali — cenzora pelēko tuniku, līdzās matronas baltajai stolai — nabaga verga sarkano kamzoli.

Triku rādītājs atgāja malā un, cik vien labi varēdams, piespiedās pie sienas, lai palaistu garām trakojošo cilvēku straumi un nepievērstu sev garāmgājēju skatienus, pie tam mēģināja noslēpt pērtiķi, kāpnes un stīpas, lai ļaudis neatklātu viņa amatu. Viņam nebija nē mazākās vēlēšanās pakļauties šim jautrajam, vieglprātīgajam pūlim, rādot tiem savu mākslu un aizkavējoties savā ceļā.

Tomēr tas viņam neizdevās, jo daži garāmgājēji tūlīt ievēroja, ka viņš ir jokdaris, un sāka kliegt, lai priekšējie biedri apstājas, tad apstājās ari paši un tādā kārtā aizturēja tos, kas gāja nopakaļ.

—          Io, circulatorl Io, circulator! — kliedza dīkdieņi un priecīgi sita plaukstas.

—           Lai dzīvo, lai dzīvo, lai dzīvo triku meistars! — piebalsoja pārējie.

—    Rādi mums savus jokus! — viens auroja.

—     Pagodini Saturnu! — kāds cits iekliedzās.

—           Paskatīsimies, ko prot tavs pērtiķis! — vēl cits noteica.

—    Lai tavs suns lec!

—    Pērtiķi! .. . Pērtiķi! …

—    Suni! … Suni! …

—    Atkāpieties! Atkāpieties!

—    Atbrīvojiet viņam vietu!

—    Sastāsimies lokā!

—    Atpakaļ! Atpakaļ!

Un, kamēr ļaudis cits caur citu kliedza, pieprasīja atkāpties un atbrīvot vietu jokdarim, tie spiedās, spraucās un drūzmējās vēl vairāk, jo ikviens gribēja labāk saredzēt, un Artoridžs bija tā piekļauts pie sienas, ka nevarēja paspert ne soli, kur nu vēl parādīt savus trikus.

Tad tuvāk stāvošie sāka viņu uzmundrināt ar laipniem vārdiem un tīkamiem solījumiem, lūgdami iepriecināt ar savu mākslu.

—    Nebaidies, mīļais!

—    Mēs tev samaksāsiml

—    Piebērsim tev pilnu cepuri ar teruncijieml

—    Pacienāsim tevi ar gardo Masika vīnu!

—    Cik mīlīgs pērtiķītis!

—     Kas par skaistu Epīras suni!

Viens glāstīja suni, cits pērtiķi, cits aptaustīja kāpnes, cits — virves un cits — dzelzs stīpas, turklāt izteica par tiem visdīvainākās piezīmes un spriedelējumus.

Tā kā visi tikai klaigāja, bet neviens nekustējās ne no vietas, Artoridžam beidzot galīgi apnika šis troksnis — un viņš sacīja: —r Labi, labi, es jums parādīšu savu mākslu. Mēs visi trīs pacentīsimies pagodināt Saturnu un iepriecināt jūs, labie kvirīti, bet tad atbrīvojiet taču man nepieciešamo vietu!

—    Pareizi

—    Viņam taisnība!

—    Viņš runā prātīgi!

—    Plašāku loku ap viņu!

—    Atvirzieties atpakaļ!

—    Atkāpieties!

Atkal visi tikai kliedza, bet neviens nekustējās.

Beidzot kāds iebļāvās pērkona balsī:

—    Lai viņš nāk mums līdzi un Karinas kūriju!

—           Jā, jā… uz Karinas kūriju! — kliedza kādas desmit divdesmit balsis, un tām pievienojās simt balsu koris.

—     Uz Karinas kūriju! Uz Karinas kūriju!

Tomēr, lai gan visi gribēja iet uz minēto kūriju, neviens nekustējās no vietas, kamēr beidzot tie, kas stāvēju triku rādītājam vistuvāk, paņēmuši viņu vidū un no visa spēka strādādami ar elkoņiem, atvairīja pūli, pagriezās uz to pusi, no kuras ļaudis tikko bija nākuši, un drīz vien varēja doties uz Karinas kūriju.

Pēc šīs pārvietošanas tio, kas gāja astē, pēkšņi atradās kolonnas priekšgalā, ari dziedātājiem un cītaru spēlētājiem, kuri sākumā gāja pirmie, tagad bija jāiet pašiem pēdējiem, tomēr tas nekavēja viņus dziedāt un spēlēt himnu par godu Saturnam; pūļa tūkstoš balsu koris viņiem piebalsoja un pēc katra panta skaļi nokliedzās:

—« Io, bona Saturnalia!

Sis pūlis, kas nemitīgi palielinājās, jo tam pievienojās pa ceļam sastaptā tauta, drīz nonāca laukumā, kur pacēlās trešā no trīsdesmit pilsētas kūrijām, tā sauktā Karinas kūrija; tur pūlis, līdzīgi mežonīgai upei, izpletās uz visām pusēm un sagādāja ne mazums nepatikšanu tiem, kuri laukumā bija ieradušies pirmie, bija sasēduši ap galdiem vai uz ātru roku izveidotajiem triklīnijiem, kāri eda, tukšoja vīna kausus un bez mitas jokoja, spiedza un smējās par dažnedažādiem ērmīgiem atgadījumiem.

Sākumā laukumā izcēlās neliels sajukums, atskanēja paklusi lāsti, skaļi draudi un savstarpēji zaimi, bet šajās ķildās bija dzirdamas arī balsis, kas klusināja un aici- nāja strīdniekus samierināties. Tad visā šajā kņadā izplatījās vēsts, ka triku rādītājs ir šepat laukumā un grib sniegt izrādi bez iepriekšējas sagatavošanās. Ļaudis bija sajūsmā, bet atkal sākās drūzmēšanās, jo skatītāji spiedās uz pirmo rindu, kas bija izveidojusi ciešu loku laukuma vidū; citi cēlās uz pirkstgaliem, citi kāpa uz soliem, galdiem, kāpnēm, citi pat ieķērās apkārtējo namu apakšējo slāvu logu restēs. Drīz vien iestājās klusums — un visu skatieni saspringtās gaidās pievērsās Artoridžam, kas gatavojās sākt savus trikus.

Mazu brīdi padomājis, jaunais galls nolika zemē dažādos priekšmetus, kas bija nepieciešami viņa profesijai, piegāja klāt vienam no pūļa, iedeva tām ziloņkaula bumbiņu un sacīja:

—    Laid to apkārti

Pēc tam otru bumbiņu iedeva vergam ar stipri sasār- tušu seju, kas stāvēja pirmajā rindā; tas bija manāmi iereibis, plati smaidīja un izskatījās pēc laimīga cilvēka, bet tomēr pēc tāda, kas gaida vēl lielāku baudījumu, un sacīja:

—    Laid to no rokas rokā!

Tad Artoridžs izgāja brīvā laukumiņa vidū un pasauca savu lielo epīriešu suni ar melnbalto spalvu; tas tupēja uz pakaļkājām un ar gudrām jo gudrām acīm raudzījās savā saimniekā. -

—     Endimion!

Suns uzlēca kājās un, asti vēcinādams, cieši skatījās uz triku rādītāju, it kā gribēdams teikt, ka ir gatavs izpildīt viņa pavēles.

—     Ej un žigli atnes man balto bumbiņul

Suns tūlīt aizskrēja uz to pusi, kur apkārtējie deva no rokas rokā balto bumbiņu.

—     Nē, meklē sarkano, — Artoridžs sacīja.

Un Endimions ātri pagriezās uz to pusi, kur stāvēja vergs ar sarkano bumbiņu, kas jau bija izceļojusi caur trīsdesmit rokām; suns gribēja izlīst skatītājiem starp kājām un skriet pie tā, kurš tobrīd turēja bumbiņu, kad Artoridžs pēkšņi iekliedzās tik skaļi, it kā viņš pavēlētu veselam kareivju mani pūlam:

—     Stāt!

Suns palika kā pienaglots.

Tad, pagriezies pret pūli, burvju mākslinieks teica:

—    Tie, kuru rokās patlaban ir bumbiņas, lai patur tās un nedod tālāk: mans suns tūliņ aizies pēc tām.

Pūlim pārskrēja ziņkāres un neticības šalkoņa, bet drīz iestājās visdziļākais klusums — un tūkstošiem acu uzmanīgi jo uzmanīgi vēroja suni, kamēr Artoridžs, sakrustojis rokas uz krūtīm, pavēlēja:

—    Uzmeklē un atnes man balto bumbiņu!

Endimions, pacēlis purnu, acumirkli paostīja gaisu, tad

apņēmīgi pagriezās pret vienu punktu, aši, aši izlīda skatītājiem starp kājām, apstājās pie cilvēka, kam bija baltā bumbiņa, uzlika abas priekškājas tam uz krūtīm un ar savām gudrajām acīm it kā lūdza atdot bumbiņu.

Minētais cilvēks, kurš, spriežot pēc viņa tunikās purpura apmales, bija patricietis, izvilka zem togas paslēpto bumbiņu un pasniedza to sunim; suns paņēma bumbiņu zobos un skrēja atpakaļ pie sava saimnieka.

Atskanēja skaļi atzinības saucieni, tie izvērtās skaļās klaigās un aplausos, kad suns tikpat ātri atrada sarkanās bumbiņas īpašnieku.

Tad Artoridžs uzslēja savas pieslienamās kāpnes, kas sastāvēja no divām daļām un augšgalā bija savienotas ar skrūvi, un cieši nostiprināja kāpnes uz zemes. Pēc tam viņš piesēja virvi ar trim lielām dzelzs stīpām pie paša augšējā pakāpiena, paņēma rokā otru virves galu, mazliet attālinājās no kāpnēm un nostiepa virvi četru pēdu augstumā no zemes. Tad uzlika uz virves savu mazo pērtiķēnu, kas viņam sēdēja uz otras rokas, un sacīja tam:

—    Psihe, parādi visiem šiem ievērojamiem Kvirīna dēliem savu veiklību un prasmi!

Un, kamēr pērtiķis, nostājies uz pakaļkājām, diezgan veikli staigāja pa virvi, Artoridžs pievērsās sunim, kas nenolaida no viņa acis, un noteica:

—    Bet tu, Endimion, parādi šiem slavenajiem Marsa pilsētas iedzīvotājiem, kā tu proti uzrāpties pa kāpnēm!

Un, kamēr pērtiķis staigāja pa virvi, suns ar diezgan lielu sasprindzinājumu un piepūli rausās no viena pakāpiena uz otru, turklāt pūlis visu laiku aplaudēja, sākumā gan visai atturīgi, bet, kad pērtiķis nonāca līdz pirmajai dzelzs stīpai, ielīda tajā un, vairākas reizes apgriezies, atkal uzkāpa uz virves, lai pēc tam grieztos otrajā un trešajā stīpā, atskanēja vētraini un vienprātīgi aplausi.

Suns pa to laiku bija sasniedzis kāpņu augšgalu. Tad Artoridžs uzrunāja suni:

—     Ko tu tagad darīsi, nabaga Endimion, kā tu tiksi

lejā?

Suns vērās saimniekā un ātri vēcināja asti.

—    Augšā jau nu tu uzkāpi, lai gan ne pārāk viegli, bfet, kā tu nokāpsi, nevaru iedomāties, — Artoridžs piebilda, kamēr pērtiķis izpildīja savus pagriezienus trešajā — pēdējā stīpā.

Suns vēl arvien vēcināja asti un skatījās uz triku rādītāju.

—     Kā tu izkļūsi no nepatikšanām? — Artoridžs vēlreiz jautāja Endimionam.

Suns ar vienu lēcienu bija zemē un, vērdamies pūlī, ar uzvarētāja skatienu svinīgi notupās uz pakaļkājām.

Ilgi un vienprātīgi aplausi apsveica gudro Endimionu, kas tādā kārtā bija atrisinājis grūto burvju mākslinieka uzdevumu; pa to laiku arī pērtiķis bija aptupies uz pēdējā pakāpiena un savukārt iemantoja vislielāko skatītāju atzinību.

—     Dod man savu cepuri, — kāds jātnieku kārtas augstmanis, iznācis no pūļa, sacīja Artoridžam, — es savākšu naudu ja ne tev, tad vismaz taviem veiklajiem dzīvniekiem.

Artoridžs noņēma cepuri un pasniedza jātniekam, kurš pirmais iemeta tajā sesterciju un tad apstaigāja pārējos skatītājus; drīz vien triku rādītāja cepurē sabira soldi, pussoldi un čentezimo.

Pa to laiku Artoridžs izvilka no tunikās divus nelielus ziloņkaula kubikus un attiecīgu kok^ trauciņu un sacīja:

—    Tagad, Psihe un Endimion, saspēlējiet kauliņu partiju, parādiet šiem dižciltīgajiem un devīgajiem skatītājiem, kurš no jums ir viltīgākais, bet kuram smaida laime.

Skatītājiem skaļi smejoties, suns un pērtiķis notupās viens otram pretī un uzsāka partiju.

Endimions pirmais izmeta kauliņus, spēcīgi iesizdams ar ķepu pa koka trauku, ko saimnieks bija nolicis viņam priekšā, tā ka trauks apgāzās un kauliņi aizripoja tālu, tālu, līdz pat dažu skatītāju kājām; visi uzmanīgi sekoja partijai un pat noliecās, lai labāk saskatītu, cik punktu Endimions ieguvis. Tad daudzi aplaudēdami iesaucās

—    Venera!… Venera!… Malacis, Endimion!

Suns priecīgi pavēcināja asti, it kā saprazdams, ka ieguvis labu punktu skaitu.

Artoridžs salasīja kauliņus, atkal ielika traukā un padeva to pērtiķim.

Pērtiķis paņēma trauciņu savā ķepā un, visādi šķobīdamies un vaibstīdamies, tā saceļot vispārēju jautrību, sāka trauku kratīt un vicināt, līdz beidzot izmeta kauliņus pa zemi.

— Venera! Arī Venera! — daudzas balsis reizē iesaucās. — Lai dzīvo Psīhe! Vareni, Psīhe!

Pērtiķis pacēlās uz pakaļkājām un ar priekšējām ķepām it kā pateikdamies sūtīja gaisa skūpstus skatītājiem, kas smējās kā neprātīgi.

Tajā brīdī pie Artoridža pienāca jātnieks ar triku rādītājam savākto pateicības naudu un sniedza viņam gandrīz pilnu cepuri ar sīkām monētām; Artoridžs sabēra naudu ādas maisā pie jostas un pateicās patricietim par laipnību.

Bet, kamēr galls gribēja likt saviem dzīvniekiem vēlreiz mest kauliņus, pūļa uzmanību pēkšņi piesaistīja skaļu balsu troksnis garajā ielā, kas sākās no Kapenas ielas pie Lielā cirka, meta līkumu ap Palatiju, šķērsoja Saliju un Cereras kūrijas un iznāca uz laukuma, kur pacēlās Karinas kūrija; tur, skatītāju apņemts, stāvēja Artoridžs.

Balsu troksnis, kas novērsa pūļa uzmanību no Artoridža suņa un pērtiķa spēles, nāca no mīmu un ākstu bara; tie ar dīvaini nogrimētām sejām vai neparastās un groteskās maskās, lēkādami un dejodami fleitu un cītaru pavadījumā, tuvojās Karinas kūrijai, viņiem sekoja milzīgs ļaužu pūlis.

Tad arī ļaudis ap triku rādītāju sakustējās un steidzās pretī jaunpienācējiem, bet muzikanti, kurus Artoridžs bija sastapis Karinas ielā, spēlēja vienā spēlēšanā. Ļaužu balsis, kas slavināja Saturnu, skanēja vēl skaļāk un ap- dullinošāk. Galls brīdi palika viens uz laukuma, tad viņš novāca kāpnes un pārējās lietas, uzsēdināja pērtiķi plecā un iegāja kādā krodziņā, kas atradās netālu no kūrijas, lai izvairītos no ziņkārīgā pūļa uzmācības, pasūtīja tur kausu Cekubas vīna un izdzēra vienā paņēmienā.

Kā viņš bija aprēķinājis, tā arī notika: drīz laukumu atkal piepildīja divas cilvēku straumes, kas pamazām saplūda vienā, un mīmi, sakāpuši uz kūrijas pakāpieniem, izrādīja nepieklājīgu, smieklīgu pantomīmu, viszemākās šķiras farsu, bet ļaužu tūkstoši, kas piepildīja laukumu, smējās visneķītrākos smieklus un skaļi klaigāja.

Artoridžs izmantoja izdevīgu brīdi un, spiezdamies gar sienu, mēģināja klusu, klusu aizslīdēt nepamanīts. Pēc laba stundas ceturkšņa viņam ar lielām pūlēm beidzot izdevās nokļūt uz ielas, kas veda uz Lielo cirku.

Bet, kamēr viņš dodas pa šo līksmiem cilvēkiem un jautrām klaigām pārpilno ielu, īsi paskaidrosim lasītājiem, kā un kāpēc Artoridžs ieradās Romā triku rādītāja tērpā.

Nākamajā dienā pēc nabaga Rutīlija nogalināšanas gladiatoru jātnieku nodaļa devās pēc lopbarības gandrīz līdz pašai Barijai, kur uzzināja par noslēpumaino slepkavību, kas bija notikusi dienu iepriekš uz Gnātijas ceļa: netālu viens no otra bija atrasti divi nepazīstamu cilvēku līķi. Viens no tiem acīmredzot bija pārticis zemkopis no tuV^kās apkārtnes, otrs — brīvlaistais, kādas bagātas patriciešu ģimenes kalps.

Vienības priekšnieks izmantoja šo gadījumu, lai apciemotu savu mīļoto, daiļo zemnieci no Kanusijas; viņš ar to bija iepazinies pirms diviem mēnešiem, kad dumpinieku karaspēks bija apmeties nometnē pie Venusijas. Tagad viņš veda uz turieni savu vienību it kā ar nolūku izmeklēt noslēpumaino noziegumu uz konsulu ceļa, jo slepkavību varēja uzvelt gladiatoriem, kas saimniekoja šajā pusē, lai gan viņi ievēroja visstingrāko disciplīnu un neaizskāra vietējos iedzīvotājus un to īpašumus. Patiesībā vienības priekšnieks gribēja satikties ar savu skaistuli un slēgt to savās rokās.

Par lielu izbrīnu gladiatori sazīmēja vienā līķī sava karaspēka leģiona vadoni, drosmīgo Rutīliju, nezin kāpēc pārģērbtu par apūliešu zemkopi. Tādā kārtā Spartaks uzzināja skumjo vēsti. Viņam radās aizdomas, ka varbūt gladiatoru nometnē slēpjas nodevējs, kurš nolēmis darboties pret viņu un izjaukt viņa plānus, tomēr neizdevās noskaidrot, vai Rutīlijs gājis bojā slepeni izliktā slazdā vai arī nejaušā ķildā ar pretinieku, kas pagadījies ceļā.

Lai nu kā, pēc tam kad mirušais bija apbedīts ar godu, vajadzēja padomāt par citu sūtni, kas dotos uz Romu pie Katilīnas. Un, tā kā gladiatoru vadoņu padome jau bija nolēmusi sūtīt kādu pie Katilīnas, Spartaks domāja, ka, izvēloties noteiktu cilvēku šim uzdevumam, viņam vairs nav ne ar vienu jāapspriežas. Rutīlijs bija miris, un trāķietis uzticēja šo grūto un bīstamo uzdevumu savam uzticamajam, dārgajam draugam Artoridžam, par ko neviens nometnē nedrīkstēja uzzināt.

Lai labāk novērstu šķēršļus un izvairītos no iespējamām briesmām, Artoridžs nolēma apgūt burvju mākslinieka trikus, kas viņam jau zēna gados, piedaloties gladiatoru spēlēs, tik ļoti bija patikuši.

Artoridžs ataicināja uz nometni kādu vietējo burvju mākslinieku un vislielākajā slepenībā, neatstājot savu telti, iemācījās viņa trikus, ko vēlāk tik veiksmīgi rādīja Romā, Karinas kūrijas laukumā. Artoridžs atpirka arī viņa suni un pērtiķi, ar kuriem no augusta līdz pat novembrim cītīgi vingrinājās, lai iegūtu nepieciešamo veiklību. Tad galls slepeni aizgāja no gladiatoru nometnes un pēc divu dienu gājiena novilka savas bruņas, nolika ieročus un uzģērba triku rādītāja tērpu; pēc tam ar īsiem pārgājieniem, apstājoties gandrīz katrā pilsētā un ciematā, nonāca Romā, lai uzmeklētu Katilīnu un izpildītu savu uzdevumu.

Lasītāji jau redzēja, cik pēkšņi viņam vajadzēja parādīt savu veiklību krietnajiem kvirītiem. Tagad sekosim drosmīgajam jauneklim, kurš, iedams pa ielu garām Palatija pakalnam uz Lielo cirku, drīz sasniedza Saliju kūriju, kur pie galdiem, skaļi un līksmi klaigādami un trokšņodami, sēdēja milzumdaudz dažādu kārtu un sabiedriskā stāvokļa ļaužu.

Mīļākais ēdiens saturnālijās bija cūkgaļa, no kuras gatavoja visādus ēdienus.

—    Tātad lai dzīvo Saturns! — brēca varena auguma kapadokiešu vergs, kas sēdēja pie galda, pie kura tobrīd apstājās Artoridžs. — Lai dzīvo Saturns un garšīgās desiņas, ko mums pagatavojis krodzinieks Kurions, ar kura pavārmākslu neviens nevar sacensties!

—    Lai dievi mani pasargā no godkārības! — atbildēja mazs, tukls cilvēciņš ar palielu vēderu; viņš tieši tajā brīdī pasniedza blakus galdā lielu bļodu ar kūpošām desām. — Bet varu apgalvot bez lielīšanās, ka tādas desiņas, cūkas pupus un dzemdi kā pie manis neceļ pat Lukulla un Marka Krasa galdā, zvēru pie mana nama labvēles Junonas melnajām matu pīnēm!

—    Io! bona Saturnalia! — kliedza kāds jau gluži piedzēries vergs un, it kā izpildīdams mielasta vadītāja pienākumus, uzrausās kājās un pacēla līdz malām piepildītu vīna kausu.

—    Ioo! bona Saturnalia! — piebalsoja visi verga galdabiedri; tie ari piecēlās kājās un vienā paņēmienā iztukšoja savus vīna kausus.

—     Lai augstie dievi parāda mums savu labvēlībul — kad troksnis aprima, iesaucās kapadokietis, kurš vienīgais bija palicis stāvam, kamēr pārējie apsēdās. — Lai atgriežas Saturna zelta laikmets, un lai verdzība pazūd no jemes virsas bez pēdāml

—     Bet tad tu vairs nemielosies ar Kuriones pagatavotajām desiņām un nedzersi šo izcilo Cekubas vīnu.

—    Un kas par to? — vergs sašutis iesaucās. — Vai tad bez Cekubas un Falernas vīna nevarētu dzīvot? Vai manu dzimto kalnu avotu ūdens nedzesēs brīva cilvēka slāpes?

—    Odens labs… ko apmazgāties un nopeldēties, — ar dzēlīgu izsmieklu noteica otrs vergs, — man tomēr labāk patīk Cekubas vīns.

—    Un cietuma uzrauga pātaga, — kapadokietis piebilda. — Ek, Ginēzij! Ak tu, atēniešu izdzimteni, kā ilgā verdzība tevi notrulinājusi!

Artoridžs bija apstājies, lai izdzertu kausu Tuskulas vīna, un sāka uzmanīgi ieklausīties kapadokieša un grieķa sarunā.

—    Oho! — iesaucās kāds pilsonis, vērsdamies pie kapadokieša. — Oho!… Visumīļais Ediok, manuprāt, tu saturnāliju paēnā izplati dumpības garu vergu vidū un stipri nopūlies Spartaka labā.

Pie Ereba pretīgo gladiatoru! — sašutumā iebļāvās kāds patricietis, izdzirdējis pieminam Spartaka vārdu.

—    Lai Mīnojs viņam dod par nešķiramām pavadonēm visas elles erīnijas! — tūlīt iesaucās kāds cits pilsonis.

—    Lai viņš ir nolādēts! — piebalsoja pārējie seši vai septiņi kapadokieša galdabiedri.

—    Ak, varonīgie, ak, bezbailīgie vīri! — ar rāmu izsmieklu noteica kapadokietis.

— Vai vērts mest šķēpus uz nicināmo gladiatoru, ja viņš atrodas tik tālu?

—    Zvēru pie dieviem, Romas aizstāvjiem, ka šis rupjais vergs uzdrošinās apvainot mūs, Romas pilsoņus, un aizstāvēt pretīgo barbaru!

—    Lēnām pa tiltu! — Edions sacīja. — Es nevienu neapvainoju, bet vismazāk jūs, cienījamie patricieši un pit- soņi, pie kuriem pieder arī mans kungs. Es nedomāju sekot Spartakam, tāpat kā neesmu sekojis līdz šim, jo neticu viņa pasākuma labvēlīgam iznākumam, tāpēc ka tam stāv pretī dievu izredzētās Romas laimīgais liktenis; tomēr, lai gan nedomāju sekot viņam, es neuzskatu, ka viņš man katrā ziņā jānicina un jāienīst, kā jūs to darāt, jo viņš, cerēdams atgūt brīvību sev un saviem biedriem, ķēries pie ieročiem un varonīgi cīnās pret romiešu leģioniem. Tā runādams, es izmantoju to pilnīgo rīcības un vārda brīvību, ko mums vergiem uz šīm trim dienām piešķir saturnāliju tradīcijas.

Kapadokieša vārdiem sekoja spēcīga nosodījuma rūkoņa, un viņa kungs bargi iesaucās:

—    O, zvēru pie Šķīstības dieves nevainīgajiem plīvuriem, kas tik man nav jādzird! … Tu mani būtu mazāk apvainojis, neprātīgais vergs, ja nozākātu manu sievu un mana nama godu! … Lūdz … lūdz savus dievus, lai es neatcerētos tavus nejēdzīgos vārdus, kad būs nosvinētas saturnālijas!

—    Aizstāvēt gladiatoru!…

—    Slavēt viņa zemiskos varoņdarbus!

—    Cildināt pretīgo laupītāju! …

—    Zvēru pie Hērakla!… Kāda nekaunība!

—    Turklāt šodien, tieši šodien, kad mēs tik ļoti izjūtam viņa dumpja postošās sekas, — iesaucās Ediona saimnieks. — Šodien, kad viņa vainas dēļ Romā nav palikuši pat simt, pat desmit gladiatoru, kuriem varētu likt cirkā nokaut citam citu par godu dievam Saturnam!

—    Ko tu saki? — ar skumju izbrīnu ievaicājās septiņi vai astoņi dzīrotāji.

—    Zvēru pie manas pavēlnieces — Fabiju dzimtas aizstāves Ericinas Veneras, ka šogad saturnāliju svētki jāsvin bez gladiatoru cīņām! …

«Kāda nelaime!» ironiski nogrozījis galvu, nodomāja Artoridžs, dzerdams maziem malciņiem Tuskulas vīnu.

—    Turklāt pēc sensena paraduma, kas vienmēr ievērots, — patricietis sacīja, — Saturnam upurēti cilvēki, jo sākumā Saturns bijis elles, nevis debesu dievs un viņa žēlastību varēts iegūt tikai ar cilvēka asinīm.

—    Lai Saturns iznīcina vismaz neģēlīgo Spartaku, šīs lielās nelaimes pirmo un vienīgo vaininieku! — iesaucās kāda brīvē dzimusi donna, kas sēdēja blakus patricietim; viņas seja bija stipri sasarkusi no pārmērīgi daudz izdzertā cekubieša.

—     Nē, zvēru pie visiem dieviem! — iekliedzās patricietis, uzlēkdams kājās. — Mēs neļausim sevi tā apkaunot! Labais dievs Saturns dabūs cilvēku upurus! Es pirmais rādīšu piemēru un atvedīšu priesteriem vergu, ko upurēt uz dievu altāra; mūsu Romā, ko ne bez pamata cildina par tās dievbijību, vienmēr atradīsies dievbijīgi ļaudis, kas sekos manam piemēram, un Saturns, tāpat kā citus gadus, dabūs cilvēku upurus.

—    Jā! … Labi, bet kas iepriecēs mūs ar iecienītajām gladiatoru spēlēm? — Ediona saimnieks iesaucās bēdīgā balsī.

—    Kas mums tās sagādās? — ar dziļu nožēlu ievaicājās romiešu matrona un noslīcināja savu nopūtu desmitajā Cekubas vīna kausā.

—    Kas, kas mums tās sagādās? — sērīgi iesaucās daudzas balsis reizē.

Tad uz acumirkli iestājās klusums — un Artoridžs apslēpa seju rokās aiz kauna, ka arī viņš pieder pie cilvēkiem.

—     Par to parūpēsies mūsu varonīgie konsuli Lūcijs Gellijs Poplīkola un Gnejs Kornēlijs Lentuls Klodiāns, kuri nākamajā pavasarī uzbruks gladiatoram, — patricietis noteica, un viņa acis iezibsnījās nežēlīgā priekā.

—     Tiem būs divas armijas ar gandrīz trīsdesmittūkstoš kareivjiem katrā… Tad redzēsim, zvēru pie Hērakla Uzvarētāja, redzēsim, vai šis barbars, šis lopu laupītājs pratīs pretoties četriem konsulu leģioniem, palīgspēkiem un sabiedrotajiem.

—   Varētu iedomāties, — novīpsnāja kapadokietis,

—    ka tie leģioni, ko Spartaks sakāva pie Fundi, nebija konsulu leģioni.

—    O, starp pretora armiju un divu konsulu armijām ir liela atšķirība, tu, barbar, to nespēj saprast! Zvēru pie dieva Marsa dievišķīgā zobena, ka gladiatorus drīz satrieks un visi, kas nokļūs mūsu cietumos, pēc tam tūkstošiem un tūkstošiem apkaus cits citu cirkā!

—    Un… nekādu žēlastību!

—    Nekādu līdzjūtību šiem zemiskajiem laupītājiem!

—    Tad mēs ar uzviju atgūsim sev tās gladiatoru spēles, kas mums šodien ir laupītas!

—    Zvēru pie Musageta Hērakla, mēs tās atgūsim!

—    Mums būs vēl neredzētas gladiatoru cīņas, kas turpināsies visu gadu.

—    Ak, kā es gribu apreibināties ar šo trīsdesmit tūkstošu priekšnāves mokām!

—    Tie tik būs svētki! Tā tik būs līksmošana!

—    Kāda jautrība!… Kāda jautrība!

—    Labi, ka to zinām, — Artoridžs nomurmināja caur zobiem; viņš bija stipri nobālējis un viss trīcēja no dusmām.

Un, kamēr šie zvēri cilvēku izskatā domās tīksminājās par nākotnes asiņainajām spēlēm, triku meistars samaksāja par izdzerto vīnu un devās prom no šejienes ar saviem četrkājainajiem palīgiem un amata rīkiem. Viņš virzījās uz Palatija pusi pa augšējo Svēto ielu, kas mudžēt mudžēja no cilvēkiem, kuri skaļi un bezjēdzīgi klaigāja; pūlis bija tik liels un tik cieši sablīvējies, ka Artoridžs vienīgi pavisam lēnām, cītīgi strādājot ar elkoņiem, varēja tikt uz priekšu.

Tāda kārtā Artoridžs tikai pēc labas stundas izspraucās caur šo ļaužu pūli, jo visas ielas, pa kurām triku rādītājam vajadzēja iet, lai sasniegtu minētā pakalna ziemeļpusi, kuras visaugstākajā vietā atradās Katilīnas nams, visas, sākot ar augšējo Svēto līdz pat Palatijam, bija kā bāztin piebāztas.

Pavisam nomocījies un apdullis no šīs ellišķīgās kņadas, Artoridžs beidzot nokļuva līdz portikam, kas greznoja patricieša namu. Portiks bija stāvgrūdām pilns ar klientiem, brīvlaistajiem un Sergija dzimtas vergiem, kuri, juku jukām sasēdušies ap galdiem, dzēra un uzdzīvoja. Viss cietsirdīgā senatora nams, spriežot pēc dziesmām un kliedzieniem, kas atskanēja no tās puses, bija pilns ar viesiem.

Triku rādītāju saņēma ar vētrainiem aplausiem, un viņam tūlīt vajadzēja šim dzērāju baram atkārtot savus trikus, ar kuriem viņš pirms trim stundām bija uzjautrinājis tautu Karinas ielā. Un arī šoreiz Endimions un Psīhe apbrīnojami labi izpildīja savus numurus un izraisīja vētrainus aplausus, neprātīgus smieklus un bezgala lielu sajūsmu par pašu jokdari.

Kamēr viens no Katilīnas nama viesiem apstaigāja klātesošos, vākdams atlīdzību par uzstāšanos, jokdaris visu izrādes laiku uzmanīgi skatījās apkārt un tad devās pie patricieša nama pārvaldnieka, kuru viņš tūlīt pazina pēc drēbēm un pēc augstprātīgā runas veida, kādā viņš izrīkoja virtuvē strādājošos vergus, un apvaicājās viņam par kungu, piebilzdams, ka atnesis svarīgu vēsti.

Pārvaldnieks vispirms nomērīja viņu ar skatienu no galvas līdz papēžiem, tad nevērīgi un gandrīz nicīgi atbildēja:

—    Mana kunga nav mājās.

Un pagrieza jokdarim muguru, lai ietu prom.

—       Bet ja nu es esmu ieradies no Tuskulānas kalniem Aurēlijas Orestillas uzdevumā? — Artoridžs klusu jautāja pārvaldniekam.

Tas apstājās, pagriezās pret jokdari un pusbalsī noteica: _

—    A!… Tu nāc?…

Tad, viltīgi smaidīdams, piebilda:

—      Saprotu… Jokdara amats tevi nekavē būt par Merkurija ziņnesi… A… ā… ā!… saprotu.

—      Tu esi apbrīnojami gaišredzīgs, — Artoridžs atbildēja ar smalku ironiju.

Un tūliņ pazemīgi piebilda:

—    Ko tu gribi? . .. Daru, ko spēju.

—      E-ē!… Es jau neko nesaku, — pārvaldnieks atteica un pēc mirkļa piemetināja: — Ja gribi sastapt Katilīnu, dodies lejā uz Forumu… tur tu viņu droši vien atradīsi.

Un pārvaldnieks aizgāja.

Tiklīdz Artoridžam izdevās atbrīvoties no savu jauno cienītāju apbrīna apliecinājumiem, viņš aizgāja no Palatija un, cik vien ātri to pieļāva ļaužu pārpilnās ielas, steidzās uz Forumu, kur drūzma un kņada bija, protams, vēl lielāka nekā jebkurā citā pilsētas daļā.

Tur pretējos virzienos lēnām kustējās vairāk nekā trīssimttūkstoš abu dzimumu dažāda vecuma un sabiedriskā stāvokļa ļaužu: vieni devās uz Saturna templi, citi atgriezās no tā.

Visapkārt Forumam Konkordijas, Kastora, Polluka, Vestas un Grekostazi tempļu portiki, tāpat arī Hostīlija kūrijas un Porcija, Sempronija, Fulvija un Emīlija baziliku portiki bija pārpildīti: te grozījās patricieši, jātnieki, plebeji, bet it sevišķi visu kārtu pašas daiļākās donnas, kādas vien Romā atrodamas; no portikiem, kur spiešanās un grūstīšanās bija mazāka, viņas varēja vērot lielisko skatu, kas pavērās plašajā ar līksmiem ļaudīm pārpilnajā Forumā.

Ļaužu straumes, kas devās uz Saturna templi pielūgt dievu, kuram par godu tika svinēti šie svētki, sastapās ar dievlūdzējiem, kas atgriezās no tempļa; kā vieniem, tā otriem pa priekšu gāja mīmi, stabuiētāji un cītaru spēlmaņi, un visi dziedāja himnas par godu lielajam tēvam Saturnam un, kā prātu zaudējuši, bez mitas cildināja viņa vārdu.

Šo neaprakstāmo, apdullinošo troksni vēl laiku pa laikam palielināja daudzo rotaļlietu un pārtikas tirgotāju, neskaitāmo triku rādītāju un nebeidzamo apkārt- klejojošo ielu tirgotāju izsaucieni.

Ja nu Artoridžs bija iekļuvis šajā ļaužu straumē, viņam gribot negribot vajadzēja tai ļauties, un tā viņu lēni, bet neatvairāmi virzīja uz šodien godināmā dieva Saturna tempļa pusi.

Tā jaunais gladiators, pagājis kādu soli uz priekšu, brīžiem bija spiests arī apstāties, taču visu laiku viņš skatījās gan pa labi, gan pa kreisi, vai kaut kur neieraudzīs Katilīnu.

Suns turējās viņa tuvumā, un šad tad Artoridžs dzirdēja to sāpīgi iesmilkstamies, jo, lai gan nabaga lopiņš veikli un piesardzīgi virzījās uz priekšu šajā nepārredzamajā ļaužu drūzmā, kāds tam reizēm uzmina te uz vienas, te otras kājas.

Dažus soļus pa priekšu jaunajam gailam gāja kāds vecāks vīrs un divi jaunekļi ar pavisam citu sabiedrisko stāvokli. Lai gan pavecā vīra tērps bija krāšņs un bagāts, Artoridžs tūlīt noprata, ka tas ir komediants; un tā arī izrādījās, ka šis vidēja auguma vīrs pāri piecdesmitiem patiesi bija aktieris. Lai gan komediants bija noziedis savu bezbārdaino, sievišķīgo, dziļām grumbām izvagoto seju ar biezu baltā un sarkanā grima kārtu, viņa sejā no pirmā acu uzmetiena bija redzamas viszemiskākās un vispretīgākās kaislības.

Turpretī abi jaunekļi, kas gāja kopā ar mīmu, piederēja pie patriciešu kārtas, par ko liecināja viņu tunikās ar purpura apmali. Vienam no viņiem varēja būt kādi divdesmit divi vai divdesmit trīs gadi; viņš bija liels, slaids un skaisti noaudzis, bālajā sejā atspoguļojās liegas skumjas, mati bija biezi, melni un vijīgi, izteiksmīgajās ogļu faielnajās acīs mirdzēja saprāts. Otram varbūt bija ap septiņpadsmit; tas bija trausls, pamaza auguma, bet ļoti skaistu, bālu, mazliet gurdenu seju, kuras noteiktās un pareizās līnijas liecināja par skaidru dvēseli, dziļām jūtām un noteiktu, nelokāmu gribu.

Vecais vīrs bija Metrobijs, bet jaunekļi — Tits Lukrēcijs Kars un Gajs Kasijs Longīns.

—    Zvēru pie mana nemirstīgā drauga Lūcija Kornēlija Sullas slavas! — turpinādams iepriekšējo sarunu, komediants sacīja saviem ceļabiedriem. — Zvēru, ka nekad neesmu redzējis daiļāku sievieti par Klodiju!

—    Ja tu savā rupji jutekliskajā dzīvē neesi redzējis tādu skaistuli kā viņa, tad nebūsi ari pazinis nevienu tik netiklu kā viņa — vai nav tiesa, vecais blēdi? — Lukrēcijs noteica.

—    Dzejniek, dzejniek, neķircini mani, — atbildēja komediants, kam Lukrēcija vārdi glaimoja. — Zvēru pie Musageta Hērakla, mēs par tevi arī šo to zinām!

—    Ak, zvēru pie Mnēmosines, ka es neprātīgi iemīlēšos Klodijā! — sacīja Kasijs, pievērsdams skatienu Vestas tempļa portikam, kur pašreiz pulcējās ļaudis un viņu vidū bija arī Klodija; zēns nespēja novērst savu ilgu pilno mirdzošo skatienu no visudaiļās Klodijas, kas stāvēja blakus savam brālim Klodijam, vēl pusaudzim. — Cik viņa skaista!… Cik dievišķīgi skaista!

—    Klodija ir viegli iekarojama, ak, Kasij, — Lukrēcijs smaidīdams sacīja, — ja tu tik cieši esi nolēmis iegūt viņas skūpstus.

—    O, viņa neliks ilgi lūgties, varu tev apgalvot, — Metrobijs piebilda.

—    Vai tu ievēroji, cik viņa līdzīga savam brālim?

—    Tie ir kā divi mandeļu kodoli vienā čaulā… Ja Klodija uzvilktu vīrieša drēbes, tad abus nevarētu atšķirt.

Šajā brīdī pūlis apstājās, kā tas mēdza notikt pēc katriem desmit soļiem, un Artoridžs ieraudzīja pavisam netālu pie kādas Vestas tempļa portiku kolonnas sievieti, kurai Kasijs bija pievērsis savus mīlestības pilnos skatienus.

Tai varēja būt gadu divdesmit; jaunava bija slaida, īsā tunikā no vissmalkākās sniegbaltas vilnas, ar purpura apmali; viduklī cieši apņemtā tunika apbrīnojami izcēla viņas pārliecīgi daiļās formas un visa viņas brīnumskaistā auguma izliekumus. Lai gan Klodijas pleci,

kakls un rokas bija žilbinoši baltas, viņas seja šķita vēl baltāka; vienīgi tik tikko pamanāms sārtums vaigu galos liecināja, ka šī seja, kakls, pleci un krūtis pieder dzīvai būtnei, nevis statujai, ko no visbaltākā un viscaurspīdīgākā Paras marmora izcirtis nemirstīgā Fidija kalts. Šo alabastra balto seju apņēma kupls mīkstu, rudu matu vilnis un atdzīvināja divu zilu7 mirdzošu acu drosmīgs, pat izaicinošs skatiens.

Blakus daiļajai jaunavai, kas jau bija šķīrusies no pirmā vīra, stāvēja Klodijs — apbrīnojami līdzīgs māsai; viņam bija tikko četrpadsmit, un, paveroties nevainīgajā, bērnišķīgajā sejā, neviens nebūtu varējis iedomāties, ka no viņa iznāks cietsirdīgs tautas tribūns, neģēlīgs cilvēks, kas pēc dažiem gadiem sacels Romā ķildas ar neskaitāmām slepkavībām.

—    Venera vai Diāna, kādas tās iedomājas lētticīgā tauta, nevarētu būt daiļākas par viņu! — iesaucās Kasijs, īsu brīdi mēmā sajūsmā apbrīnojis Klodiju.

—    Venera, Venera, — smīnēdams noteica Tits Lukrēcijs Kars, — Diānu liec mierā, tā ir pārāk šķīsta, lai to salīdzinātu ar šo kvadrantāriju!

—    Kas devis šo kauna pilno iesauku Klodijai?… Kas uzdrošinās viņu tā nopulgot? — jautāja saniknotais Kasijs.

—    Skaudīgās matronas, kuras gan nav tiklākas, taču ne tuvu tik pārdrošas un skaistas kā Klodija; tāpēc viņas to nevar ciest un raida uz to sava izsmiekla un dziļā naida bultas.

—    Lūk! — Metrobijs iesaucās. — Lūk, viņa, kas pirmā nosauca Klodiju par kvadrantāriju!

To teikdams, komediants norādīja uz kādu sievieti, spriežot pēc apģērba, patricieti. Tā bija stalta, bet stingriem, gandrīz bargiem sejas pantiem un stāvēja netālu no tās pašas kolonnas, kur Klodija ar savu brāli. Blakus matronai kāds patricietis pāri trīsdesmitiem, liela auguma, ar cēlu izskatu un stāju: viņam bija ļoti plata piere, sevišķi biezas un pinkainas uzacis, tuvredzīgas acis ar pus- * izdzisušu skatienu, ērgļa deguns. Tā bija ievērojama un nopietna cilvēka seja.

—     Kas? Terencija? Cicerona sieva?

—    Tieši viņa… Paskat, tur viņa stāv kopā ar savu cienījamo vīru!

—     O, tai nu gan pieklājas šaustīt netikumus un izvirtību, — Lukrēcijs sacīja, ironiski smīnēdams. — Ne bez pamata visiem zināms viņas māsas — vestālietes Fābijas negodīgais sakars ar Katilīnu! Zvēru pie Hērakla!… Ja cenzoram vajadzētu nodarboties ar Klodijas netikumisko dzīvi, tad jo lielāks iemesls tam būtu noņemties ar Fābijas vēl netikumiskāko dzīvi.

—    Eh!… — Metrobijs neticīgi nogrozīja galvu. — Mēs i tagad esam iestiguši tik dziļi, ka bargais un neuz- pērkamais Katons, pats stingrākais un drosmīgākais no visiem Romas cenzoriem, kādi vien ir bijuši, patiesi nezinātu, ar ko sākt, lai izlabotu samaitātos tikumus, ja viņš dzīvotu mūsu laikā. Zvēru pie Kāstora un Polluka! Tad viņam vajadzētu izraidīt no Romas visas sievietes, jo tām nebūtu tiesības palikt. Zvēru pie Kastora un Polluka, tad Romā atkal dzīvotu vienīgi vīrieši kā jaukajos Ro- mula laikos un, lai saglabātu Kvirīna cilti, vajadzētu atkal nolaupīt sabīnietes. Bet vai šolaiku sabīnietes ir to vērtas, lai viņas nolaupītu?…

—    Jauki, jauki, zvēru pie dievišķā Epikūra! — Lukrēcijs iesaucās. — Metrobijs bargi tiesā izvirtušos tikumus. Pirmajās vēlēšanās es balsošu par tevi un visiem ieteikšu ievēlēt tevi cenzora amatā!

Šajā acumirklī pūlis atkal sāka virzīties uz priekšu — un Kasijs ar saviem draugiem nonāca gandrīz pie pašām Vestas tempļa portikā kāpnēm, netālu no Klodijas. Kasijs sveicināja Klodiju, pielikdams labo roku pie lūpām.

—    Esi sveicināta, Klodija, daiļākā no visām Romas daiļavām!

Jaunava paskatījās uz viņu un atbildēja uz sveicienu ar vieglu galvas palocījumu un burvīgu smaidu, uzmezdama jauneklim ilgu, ugunīgu skatienu.

—    Tāds skatiens sola ļoti daudz, — Lukrēcijs smaidīdams teica Kasijam.

—    Tava kvēle ir saprotama, jauko zēn, — Metrobijs sacīja. — Jo es nekad neesmu redzējis skaistāku sievieti par viņu, izņemot vienu, kura bija tikpat skaista kā Klodija — kāda grieķu kurtizāne Eitibīda.

—    Eitibīda! — Lukrēcijs atkārtoja un notrīsēja pie šī vārda. Brīdi klusējis, viņš piebilda, viegli nopūzdamies:

—    Skaistule Eitibīda!… Kur gan viņa tagad ir?

—    Tu neticētu pats savām acīm, ja ieraudzītu viņu tur, kur viņa ir, viņa atrodas gladiatoru nometnē!

—           Gluži otrādi, manuprāt, tas ir pavisam dabiski, — Lukrēcijs atbildēja. — Tādai gladiatoru nometne pati īstākā vieta.

—           Bet Eitibīda atrodas šo laupītāju nometnē tikai tādēļ, lai iegūtu viena vienīga gladiatora mīlestību: viņa bezprātīgi iemīlējusies Spartakā …

—           Skaisti! Zvēru pie Hērakla!… Tad viņa beidzot atradusi sevis cienīgu mīļāko!

—           Nekā tamlīdzīga, zvēru pie Jupitera Uzturētājai… Spartaks ar nicinājumu viņu atraidījis.

Visi trīs uz brīdi apklusa.

—           Bet vai tev zināms, — Metrobijs pēc tam piebilda, vērsdamies pie Lukrēcija, — ka daiļā Eitibīda mani ne vienreiz vien aicinājusi uz gladiatoru nometni?

—           Kas tev tur darāms? — Lukrēcijs jautāja izbrīnījies.

—           Varbūt pļēgurot? — Kasijs piebilda. — Bet ar to, šķiet, tu diezgan labi tiec galā arī Romā, tā ka…

—    Jūs smejaties… bet es labprāt dotos uz turieni.

—    Uz kurieni?

—           Uz Spartaka nometni. Es dotos turp ar citu vārdu un, pārģērbies svešās drēbēs, iemantotu viņa uzticību un labvēlību, tad izzinātu viņa plānus un nodomus, uzzinātu, kam viņš gatavojas, un par visu slepeni paziņotu konsuliem.

Abi patricieši skaļi iesmējās.

Metrobijs apvainojās un dusmīgi teica:

—           A! Jūs atkal smejaties? Bet vai tas nebiju es, kas pirms diviem gadiem brīdināja konsulu Lūciju Licīniju Lukullu par gaidāmo gladiatoru sacelšanos? Vai tad es neatklāju viņu sazvērestību dieves Furinas birzī?

«To mēs atcerēsimies!» nodomāja Artoridžs; viņa seja pietvīka ugunssārta, un viņš drūmi paskatījās uz Metro- biju, kas gāja dažus soļus viņam pa priekšu.

Tajā brīdī pūlis tuvojās Kapitolija pakājei, kur pacēlās Saturna templis; tā bija pamatīga un grandioza celtne, kurā bez upuraltāra dievam Saturnam glabājās arī likumu plāksnes un valsts kase; tur drūzmējās sevišķi daudz ļaužu — un kustība kļuva vēl lēnāka.

—           Zvēru pie dieviem, Romas aizstāvjiem! — Kasijs sacīja. — Te jau var nosmakt!

—    Tas nav neiespējams, — Lukrēcijs piebilda.

—    Zvēru pie Bakha Dionīsa efeju vainaga, ka tā arī notiks! — Metrobijs noteica.

—     Nesaprotu, kas mūs trieca šajā burzmā, — Lukrēcijs sacīja.

Viņus grūstīja un spaidīja arvien vairāk, līdz beidzot pēc stundas ceturkšņa gandrīz bez elpas Metrobi js, Lukrēcijs un Kasijs, kā arī Artoridžs pavisam lēni varēja iespiesties templī, kur ieraudzīja dieva Saturna bronzas statuju ar nelielu sirpi rokā; visapkārt statujai bija novietoti zemkopības rīki un alegoriski lauku darbu un ganu dzīves attēlojumi. Saturna statuja bija ar tukšu vidu, un tajā kā pārpilnības zīme bija ielieta eļļa.

—     Re, re, kur virspriesteris, dievišķais Cēzars! — Metrobijs sacīja. — Viņš tikko kā beidzis upurēt par godu dievam un tagad, novilcis priestera drēbes, atstāj templi.

—    Kā uz viņu skatās Sempronija! Skaistā un gudrā Sempronija!

—    Labāk būtu teicis — nevaldāmā Sempronija.

—    Melnacainā skaistule! Zvērū pie divpadsmit Vienprātības dieviem, īsts augstdzimušas romiešu skaistules tips!

—     Paskat, kā zibsnī viņas melnās, iekāres pilnās acis! Cik liegi viņa uzsmaida skaistajam Jūlijam!

—    Vēl daudz matronu un jaunavu maigi nolūkojas uz Cēzaru!

—    Paskaties uz sarkanmataino Faustu!

—    Mana nemirstīgā drauga — diktatora Lūcija Kornēlija Sullas Laimīgā meitu!

—    Ka tu esi bijis draugs, turklāt netikls draugs šim briesmonim, mēs paši zinām, un tev nevajag to katru minūti atgādināt.

—    Kas tas par troksni?

—     Ko nozīmē šie skaļie kliedzieni?

Visi pagriezās uz tempļa ieeju, no kurienes atskanēja aizvien skaļāki kliedzieni par godu Saturnam.

Drīz ļaužu pūlis, kas piepildīja templi, tika ar spēku atspiests līdz tempļa kolonādei un sienām, jo jauna ļaužu straume ielauzās templī; pūļa priekšgalā piecdesmit bāli un izmocīti cilvēki it kā uzvaras gājienā nesa pilsētas pretoru; ikvienam no viņiem rokās bija dzelzs ķēde…

—    A! Saprotu, tie ir noziedznieki, kas bija ieslodzīti Mamertīnas cietumā, gaidot tiesas spriedumu, bet tagad saskaņā ar paražu ir apžēloti, — Lukrēcijs sacīja.

—    Un viņi saskaņā ar paražu nāk pakārt savas roku važas uz dievišķā Saturna altāra, — Metrobijs piebilda.

—    Paskat, paskat, kur briesmīgais Katilīna! — sacīja Kasijs, pamādams ar galvu uz upuraltāra pusi; tur stāvēja nežēlīgais, izvirtušais patricietis un nenovērsa skatienus no vestāliešu grupas, it kā gribēdams acīm aprīt vienu no jaunajām priesterienēm. — Nav ko noliegt, šis cilvēks ir plēsoņa arī mīlestībā. Pavērojiet, ar kādu nežēlīgu alkatību viņš skatās uz Terencijas māsu.

Kamēr Lukrēcijs un Metrobijs ar jauniņo Kasiju atsāka tenkot par Katilīnas zaimu pilno mīlestību, Artoridžs arī ieraudzīja patricieti, un viņa acis priekā iemirdzējās. Tad viņš sāka uzmanīgi spraukties cauri drūzmai, pūlēdamies nokļūt pie Katilīnas.

Taču šoreiz gribēt nenozīmēja varēt. Un tikai • pēc pus- ' stundas, sekojot pūlim, kas virzījās uz tempļa izeju, jaunajam gailam izdevās pietuvoties Lūcijam Sergijam, kurš vēl arvien neatlaidīgi vēroja savu iekāroto jaunavu, un iečukstēt tam ausī:

—    Gaisma un brīvība.

Katilīna sarāvās, pēkšņi apgriezās un, saraucis uzacis, bargi, gandrīz vai draudīgi jautāja triku Tādītājam, cieši uzlūkodams viņu ar savām pelēkajām acīm:

—    Ko tas nozīmē?

—    Es no Spartaka, — Artoridžs klusu atteica. — 5ajā svešādā tērpā es nāku no Apūlijas pie tevis, slavenais Katilīna, lai parunātu par svarīgām lietām.

Patricietis vēl kādu brīdi aplūkoja jauno triku rādītāju, tad sacīja:

—    Es tevi uzklausīšu… nāc man blakus, kamēr mums izdosies izkļūt no tempļa… tad seko man no tālienes, kamēr man palaimēsies aizvest tevi uz kādu vientuļu vietu.

Un ar nicinājumu, kāds piemīt varmākām pret saviem tuvākajiem (bet Katilīna bij-a sasniedzis augstāko nevērības un nekaunības pakāpi), patricietis ar saviem spēcīgajiem elkoņiem atgrūda ļaudis un griezīgā balsī pavēlēja atbrīvot ceļu. Tādā kārtā Katilīna daudz ātrāk par citiem aizkļuva līdz tempļa izejai, bet Artoridžs, gluži kā pielipis augstmanim, cieši sekoja viņam.

Tādā pašā veidā virzoties uz priekšu, abi sasniedza portiku tempļa priekšā un pēc tam iznāca uz ielas. Nepilnā pusstundā patricietis bija izkļuvis no drūzmas un devās uz Lopu tirgu, kur parasti pulcējās vēršu pārdevēji un pircēji, šajā milzīgajā tirgum ierādītajā laukumā drūzma nebija tik liela, un Katilīna varēja brīvi aizkļūt līdz Hērakla Uzvarētāja apaļajam templim, kamēr Artoridžs viņam visu laiku sekoja nelielā atstatumā.

Pagājis garām Hērakla templim, Katilīna sasniedza patriciešu Šķīstības svētnīciņu, kur apstājās, lai pagaidītu triku rādītāju, kas arī tūlīt bija klāt.

Artoridžs izklāstīja Katilīnam Spartaka priekšlikumu, sirsnīgi, patiesi un dedzīgi attēlodams gladiatoru leģionu varenību un vienlaikus veikli paglaimodams Katilīnas godkārei. Artoridžs viņam pierādīja, kā desmitkāršosies daudzās kaujās pārbaudīto sešdesmittūkstoš vergu drosme un kā īsā laika sprīdī divkāršosies karotāju skaits, ja par viņu vadoni kļūs Lūcijs Sergijs Katilīna. Pamatojoties uz to, bez jebkādām ilūzijām varēja droši cerēt uz uzvaru pēc uzvaras, nonākot pēc gada ar neatvairāmiem spēkiem pat pie Romas vārtiem.

To dzirdot, Katilīnas acīs atplaiksnījās asinskāre, muskuļi viņa izteiksmīgajā, cietsirdīgajā sejā drausmi savilkās; lāgu lāgiem viņš draudīgi sažņaudza savas varenās dūres, no viņa krūtīm izlauzās meža zvēra rēcienam līdzīgas apmierinājuma nopūtas.

Kad Artoridžs beidza, Katilīna ierunājās aprauti un satraukti:

—    Tu mani kārdini pavisam savādā kārtā… ak, jaunekli! … Bet es nezinu, vai… jo neslēpšu tev, ka man — romietim un patricietim… pat pretīgi iedomāties, ka es varētu kļūt par vergu karaspēka vadoni… lai arī drosmīgu vīru… tomēr vergu un dumpinieku. Katrā ziņā… doma, ka manā rīcībā būs tik spēcīga armija… doma, ka es pats to varēšu vest uz uzvaru… es, kas esmu dzimis lieliem darbiem, bet man nekad nav pat izdevies kļūt par pārvaldnieku kādā provincē, kur varētu veikt dižus pasākumus… jūtu, ka šī doma …

—    Lai tā tevi neapreibina, lai tā tev neaptumšo prātu tādā m rā, ka tu varētu aizmirst, ka esi romietis, dzimis patricietis; un, ja valdošajai oligarhijai jātiek apspiestai, tad tikai ar brīvu romiešu rokām un romiešu ieročiem, nevis ar barbaru — vergu nodevīgo palīdzību'

To teica kāds liela auguma patricietis, tikko trīsdesmit gadus vecs, ar dižciltīgu stāju un augstprātīgu seju. Viņš bija sekojis Katilīnam pa pēdām un tagad parādījās pie Šķīstības dieves svētnīciņas stūra, kur sarunājās Lūcijs Sergijs un Artoridžs.

—    Lentuls Sūra! — iesaucās pārsteigtais Katilīna. — Tu šeit?

—    Man šis cilvēks likās aizdomīgs, un tāpēc es tev sekoju no tālienes. Es jau vairākas reizes esmu tev pareģojis, ka pēc likteņa lēmuma Romā valdīs trīs Kornēliji; un, tā kā Kornēlijs Cinna un Kornēlijs Sulla jau ir valdījuši, tu esi trešais, ko liktenis nolēmis šim amatam. Pašreiz gribu tevi aizkavēt, lai tu nespertu kļūmīgu soli, kas tevi nevis tuvinātu, bet attālinātu no mērķa.

—    Tātad tu, Lentul, domā, ka mums vēl citreiz radīsies tikpat izdevīgs gadījums kā Spartaka priekšlikums? Tātad tu domā, ka arī vēlāk mūsu rīcībā būs tāds karaspēks, kāds ir gladiatoriem, un mēs varēsim īstenot savus nodomus?

—    Es domāju, ka, sabiedrodamies ar gladiatoriem, mēs iemantotu ne tikvien savas tautas naidu, bet arī visas Itālijas riebumu un tad mēs necīnītos vis romiešu plebeju labā, to romiešu, kas zaudējuši mantojuma tiesības, aplikti ar nodokļiem vai iestiguši parādos, bet gan romiešu tautas ienaidnieku — barbaru labā. Ja viņi ar mūsu draugu ietekmi un palīdzību kļūtu par Romas valdniekiem, vai tu domā, ka viņi ievērotu likumus, vai mēs spētu viņus pēc tam iegrožot?… Vai tu domā, ka viņi atļautu mums valdīt?… Ikviens pilsonis viņu acis būtu ienaidnieks; viņi ievilktu mūs ķildās un slepkavībās, bet mēs savā pārliecīgajā vientiesībā domātu, ka iznīcinām tikai optimātus.

Kamēr Lentuls tā runāja noteiktā, enerģiskā balsī, Katilīnas satraukums pamazām atslāba — un viņa izturēšanās liecināja, ka pirmītējā degsme aprimst; kad Sūra bija beidzis savu runu, Gratidiāna slepkava skumji nolieca galvu uz krūtīm un, dziļi paklanījies, nomurmināja:

—    Tavi patiesie vārdi griež asāk nekā visasākais spāniešu zobens.

Artoridžs jau grasījās uzrunāt Lentulu, bet tas apturēja gailu jaunekli ar pavēlošu žestu un cieši noteica:

— Bet tu nu ej, atgriezies pie Spartaka un pasaki viņam, ka mēs apbrīnojam jūsu vīrišķību, taču pirmām kārtām mēs esam romieši un visas ķildas Tibras krastos apklust, ja mūsu dzimtenei draud lielas briesmas. Pasaki viņam, lai viņš izmanto labvēlīgo likteni un aizved jūs uz mājām otrpus Alpiem, jo ilgāks karš Itālijā jums būtu liktenīgs. Ej, lai dievi tev stāv klāt!

To teicis, Lentuls Sūra paņēma zem rokas Katilīnu, kas stāvēja drūms un kluss, dziļās pārdomās iegrimis, un aizveda sev līdzi uz Lopu tirgus pusi.

Artoridžs palika domīgi stāvam un vēl krietnu laiku pavadīja ar skatieniem abus patriciešus. Beidzot viņu no domām iztraucēja Endimions, kas uzlika savas ķepas Artoridžam uz pleciem un sāka laizīt viņa rokas; tad viltus triku rādītājs nolēma aiziet no šejienes un lēni devās uz senajiem Mugonijas vārtiem un Germala kūrijas pusi.

Kad jaunais galls nonāca pie kūrijas, kur arī drūzmējās līksmi ļaudis, saule jau bija tuvu rietam un tuvojās krēslas stunda, Artoridžs bija tik ļoti noskumis par Sūras atbildi, ka nebija pat pamanījis Metrobiju, kas viņam jau diezgan ilgi sekoja — gan iedams nopakaļ, gan aizsteigdamies priekšā, gan uzmanīgi viņu aplūkodams. Vienīgi izejot uz Germala kūrijas laukuma, triku rādītājs ieraudzīja mīmu un tūliņ pazina, jo pats bija ilgi nodzīvojis Sullas vasarnīcā Kumā un labi atcerējās komediantu, kas bieži viesojās diktatora mājā. Artoridžs stipri uztraucās, baidīdamies, ka Metrobijs viņā nesazīmē kādreizējo Sullas gladiatoru.

Mazu brīdi padomājis, galls nolēma izkļūt no nepatikšanām, paātrinot soļus cerībā, ka Metrobijs atrodas šeit nejauši vai arī nav viņu pazinis, vai visļaunākajā gadījumā Artoridžs cerēja veikli paslēpties pūlī un aizbēgt no vajātāja acīm.

Liktenis bija labvēlīgs Artoridžam, jo pie kāda patricieša nama ieejas drūzmējās klienti, ikviens no tiem turēja rokā vaska sveci. Tie bija kāda senatora klienti, kas saskaņā ar paražu bija atnesuši savam patronam vaska sveci kā dāvanu saturnāliju svētkos.

Artoridžs vienā mirklī pieskrēja pie klientu grupas, ar elkoņu palīdzību iejuka barā un kopā ar klientiem iegāja patricieša namā; kad durvju sargs jautāja, ko viņš te meklē, jaunais galls atbildēja, ka atnācis šī nama saimniekam piedāvāt savus pakalpojumus: proti, uz senatora rēķina sarīkot tā klientiem izrādi kā atlīdzību par viņu dāvanām.

Durvju sargs ielaida triku rādītāju no priekšistabas atrijā reizē ar sava saimnieka klientiem. Tad Artoridžs, labi pazīdams pēc viena plāna celtos bagāto romiešu namus, tūlīt palūkojās aiz upuraltāra lariem iekšējā pagalma vidū, vai dārza viņā pusē nav otra izeja; tāda tur patiesi arī bija. To pārbaudījis, Artoridžs izmantoja burzmu, kāda allaž valdīja namā saturnāliju laikā, bet ar klientu ierašanos vēl palielinājās, un mudīgi šķērsoja iekšējo pagalmu, pēc tam peristilu un pa garu galeriju nokļuva dārzā; izsteidzies cauri dārzam, Artoridžs sasniedza otru izeju un pateica turienes durvju sargam, ka ir izrādījis savu mākslu, viņa kungam klātesot, bet tagad dodas savās darīšanās un nevar zaudēt laiku, jo tiek gaidīts citur, un ļoti lūdza vārtu sargu izlaist viņu pa šiem vārtiem, jo pie galvenās ieejas esot pārāk liela ļaužu drūzma. Vārtu sargs uzskatīja triku rādītāja lūgumu par dibinātu, atvēra vārtiņus un ar vislaipnāko smaidu izvadīja viņu šķērsielā, kas drīz vien aizveda uz Jauno ielu.

Tumsa sabiezēja, un Artoridžs saprata, ka viņam tagad katrā ziņā, cik vien ātri iespējams, jātiek ārā no pilsētas pa vistuvākajiem vārtiem. Viņš nogāja nelielu gabalu pa Jauno ielu, kas no Lielā cirka veda uz upi, un drīz vien nonāca Tibras krastmalā. Tā bija bezgala skaista iela, kas no Upes vārtiem līdz Trīņu vārtiem visu laiku stiepās gar Tibras kreiso krastu. Artoridžs tūliņ nogriezās pa kreisi un devās uz Trīņu vārtiem, jo tie bija vistuvākie.

Šī iela atradās tālu no centra un bija gandrīz tukša; triku rādītājs sastapa tikai dažus pilsoņus, kas steidzās uz Lielo cirku un Forumu. Klusumu pārtrauca vienīgi duļķainās, no nesenajām lietus gāzēm pārplūdušās upes viļņu čalas un neskaidrā, tālā trokšņa atbalss, kas atlidoja no milzīgās pilsētas centra.

Artoridžs bija paspējis noiet pa šo ielu varbūt soļus trīsdesmit, kad viņš izdzirda aiz muguras steidzīgus soļus. Viņš mirkli apstājās un uzmanīgi ieklausījās — kāds ātri tuvojās. Tad viņš pabāza labo roku zem kamzoļa, satvēra dunci un nekavējoties devās tālāk.

Bet svešinieks acīmredzot gāja vēl ātrāk, jo Artoridžs dzirdēja viņa soļus tuvojamies. Tad, izmantodams ielas līkumu, Artoridžs nostājās pie viena no ielas malā augošajiem akmeņozoliem un aizslēpās aiz simtgadīgā koka stumbra; viņš aizturēja elpu, gribēdams pārliecināties, vai sekotājs ir Metrobijs jeb vai varbūt kāds cits pilsonis, kas steidzas savās darīšanās. Pavisam drīz triku rādītājs dzirdēja tuvojamies svešinieku, saklausīja tā smago elpu un ieraudzīja … Metrobiju.

Neredzēdams vairs sev priekšā Artoridžu, Metrobijs apstājās, palūkojās visapkārt un pats sev klusā balsī jautāja:

—    O! Kur viņš palicis?

—     Esmu šeit, mans visudārgais Metrobij, — Artoridžs atteica, iznākdams no savas slēptuves. Galls bija nolēmis nogalināt komediantu, lai atriebtu vecos apvainojumus un gladiatoru pasākumam nodarīto lielo ļaunumu, bet reizē izglābtos no briesmām, ko Metrobijs, bez šaubām, viņam gatavoja.

Komediants atkāpās dažus soļus uz otru ielas malu, kur pazems mūris aizsargāja ielu no upes puses, un saldā, pieglaimīgā balsī sacīja Artoridžam:

—     A! Tātad tas patiesi esi tu, manu daiļo gladiator… es tevi tūliņ pazinu … un tāpēc tev sekoju… mēs jau iepazināmies Sullas vasarnīcā Kumā … gribu ielūgt tevi vakariņās … iedzersim kopā labo falernieti…

—    Tu mani gribētu aizvest uz vakariņām Mamertīnas cietumā, vecais nodevēj, — klusā, bet bargā balsī sacīja Artoridžs, tuvodamies mīmam, — lai pēc tam piesistu krustā un manas miesas atstātu Eskvilīna kraukļiem vakariņās…

—     Nē taču; ko tu iedomājies? — Metrobijs atbildēja drebošā balsī, kāpdamies atpakaļ uz to pašu pusi, no kuras nācis. — Lai Jupiters ar saviem zibeņiem mani pārvērš pelnos, ja es tevi negribēju pacienāt ar izcilo falernieti!

—    Nē, pretīgais žūpa, šovakar tu dzersi Tibras duļķaino ūdeni, — nomurmināja gladiators un, aizsviedis tālu prom no sevis kāpnes, virves un pērtiķi, metās virsū vecajam komediantam.

—     Palīgā! … Palīdziet… draugi! … Viņš grib mani nogalināt!… Skrieniet šurp, skrie … — kliedza komediants, bēgdams uz Jaunās ielas pusi. Bet viņš nepaspēja

nobeigt savus palīgā saucienus, kad Artoridžs ar dunci zobos mīmu panāca un ar savām varenajām rokām sažņaudza viņam kaklu tik stipri, ka viņa balss aiztrūka, kamēr Artoridžs murmināja caur zobiem:

—    A! ,. . Nelietīgais gļēvuli… tu biji ielūdzis arī savus draugus… vakariņās, ko man gatavoji! . .. Patiesi .. . lūk, jau viņi… nāk . . .

Un Artoridžs cieši satvēra dunci, kamēr Metrobijs atkal sāka skaļā balsī saukt palīgā vergus un klientus no senatora nama, kur nesen bija atradis patvērumu Artoridžs; Metrobija samusināti, ļaudis bija metušies pa pēdām paka] Artoridžam. Lāpu gaismā Metrobijs un Artoridžs ieraudzīja ļaužu baru no Jaunās ielas nogriežamies Tibras krastmalā uz komedianta palīgā saucieniem. Tad Artoridžs vairākas reizes iedūra ar dunci Metrobijam krūtīs un neskanīgā balsī nikni noteica:

—    Tevi viņi nepaspēs izglābt, un mani arī viņiem neizdosies notvert. .. pretīgais krāpniek! — Un, sagrābis pusdzīvo mīmu, kam no krūtīm izšļācās asins šalts un kas vārgā balsī vaidēja, iemeta to upē, uzkliegdams: — Šovakar, vecais žūpa, tu pirmo un pēdējo reizi dzersi ūdeni…

Šiem vārdiem sekoja ūdens šļaksts, izmisuma pilns bļāviens, un Metrobijs pazuda duļķainajos upes viļņos.

—    Mēs esam klāt! … Metrobij …

—     Nebīsties!

—     Mēs liksim sist krustā pretīgo gladiatoru!

—    Viņš mums neizbēgs! — klaigāja pieskrējušie vergi un pilsoņi, kuri jau atradās soļu piecdesmit sešdesmit no Artoridža.

Bet gladiators novilka penulu, satvēra Endimionu, iesvieda suni upē, pēc tam uzkāpa uz mūra un arī pats metās Tibras viļņos.

—    Palīgā! … Es mirstu! … Palī… — Metrobijs vēlreiz iekliedzās, uz acumirkli iznirdams virs ūdens, bet straujie viļņi viņu drīz jo drīz aiznesa uz Trīņu vārtu pusi.

Atsteigušies uz palīgā saucieniem, ļaudis pieskrēja pie mūra, kur tikko risinājās asiņainā drāma; aizelsušies viņi skraidīja gar mūra sienu un klaigāja, ka jāpalīdz komediantam, bet neviens pat nemēģināja to glābt.

Pa to laiku Artoridžs jau peldēja šķērsām pāri upei un zibenīgi tuvojās otram krastam.

Kamēr kreisajā krastā palikušie ļaudis lādēja gladiatoru un apraudāja Metrobija likteni, jo tas vairs neparādījās vērpetes virspusē, gladiators sveiks un vesels bija sasniedzis otru krastu un ātri aizsteidzās uz Janikula kalnu, drīz vien pilnīgi nozuzdams tumsā, kas arvien vairāk sabiezēja pār Mūžīgo pilsētu.

astoņpadsmita nodaļa

KONSULI KARā. — KAUJA PIE KAMERĪNAS. — OKNOMAJA NAVE

Kad gladiatoriem zuda pēdējā cerība pierunāt Lūciju Sergiju Katilīnu uzņemties viņu karaspēka vadību, dumpinieki piekrita Spartaka priekšlikumam: tika nolemts, ka viņi nākamajā pavasarī virzīsies uz Alpiem, tur viņu karaspēks tiks atlaists, ikviens dosies uz savu dzimteni un papūlēsies sacelt turienes iedzīvotājus pret Romu. Spartaka saprāts un tālredzība godam nostādīja viņu līdzās lielākajiem tā laika karavadoņiem, un viņš ļoti labi saprata, ka ilgāks karš pret Romu Itālijas teritorijā varētu beigties vienīgi ar pilnīgu kvirītu uzvaru.

Un tā seši simti astoņdesmit otrā gada februāra beigās Spartaks atstāja Apūliju un ar divpadsmit leģioniem pa piectūkstoš vīriem katrā, piectūkstoš velitiem un astoņtūkstoš jātniekiem, kopā vairāk nekā septiņdesmittūkstoš lieliski apmācītiem un lieliski apbruņotiem kareivjiem, virzījās gar jūras krastu uz Samniju. ,

Pēc desmit dienu gājiena trāķietis nonāca pēlignu novadā un uzzināja, ka konsuls Lentuls Klodiāns Umbrijā savervējis sev karaspēku ar apmēram trīsdesmittūkstoš vīriem un gatavojas nogriezt gladiatoriem ceļu uz Po upi; bet tikmēr Latijā dumpinieku karaspēkam no aizmugures uzbruktu otrs konsuls Gellijs Poplīkola ar trim leģioniem un palīgspēkiem, lai pilnīgi aizsprostotu gladiatoriem ceļu uz Apūliju un neļautu izglābties.

Senātu vairs pārāk neuztrauca necienīgā un kaunpilnā gladiatoru sacelšanās, bet gan sacelšanās apjoms, tas radīja senātā neizsakāmi lielas bailes, pat šausmas, un tāpčc senāts sūtīja pret saviem visbīstamākajiem ienaidniekiem — gladiatoriem divus konsulus, kuriem tika piešķirtas milzīgas armijas un pavēlēts reizi par visām reizēm sakaut gladiatorus.

Dažas dienas pēc iecelšanas amatā abi konsuli safor- mēja savas armijas — viens Latijā, otrs Umbrijā. Bet pretora Varīnija un kvestoru Kosīnija un Orestes sakāves nekā nebija iemācījušas ne Lentulam, ne Gellijam, un viņiem — vai nu aiz savstarpējas greizsirdības, slavas kāres, vai arī aiz nepareiziem taktiskiem apsvērumiem — pat prātā neienāca doties pret Spartaku kopā; tā vai citādi viņi nolēma uzbrukt Spartakam katrs par sevi ar divām armijām. Tādā kārtā Spartaks varēja sakaut un uzvarēt katru atsevišķi, kā viņš to bija darījis iepriekšējos gados.

Romā tomēr lika lielas cerības uz abu konsulu karagājieniem un ļoti vēlējās, lai šoreiz uz visiem laikiem tiktu izbeigts kaunpilnais vergu karš.

Kad Spartaks uzzināja par savu ienaidnieku nodomiem, viņš pasteidzināja pārgājiehu cauri Samnijai, nolēmis vispirms uzbrukt Gellijam, kam no Latijas puses vajadzēja virzīties pret viņu un ko viņš cerēja sastapt starp Korfīniju un Amiternu.

Taču, nonācis šajā apvidū, no apkārtējo pilsētu patriciešu vergiem — kuri vai nu šaubīdamies, vai aiz bailēm nebija atbēguši uz gladiatoru nometni, bet tagad ļoti palīdzēja Spartakam ar savām ziņām — trāķietis uzzināja, ka Gellijs vēl atrodas Anagnijā, gaida savu kavalēriju un neizkustēsies no turienes ātrāk par divām nedēļām.

Tad gladiatoru vadonis nolēma rīkoties citādi un vispirms doties uz Picenas novadu; tur viņš cerēja sastapties ar Lentulu, kas nāca no Umbrijas, uzsākt ar to cīņu un sakaut, tad mazliet atiet un pilnīgi iznīcināt Gellija armiju vai arī atteikties no kaujas ar otru konsulu un virzīties tieši uz Alpiem.

Sasniedzis Askulu Truentes krastā, trāķietis no saviem daudzajiem uzticamajiem izlūkiem uzzināja, ka Lentuls ar vairāk nekā trīsdesmittūkstoš vīriem virzās no Peru- zijas uz Kamerīnu, lai sastaptos ar viņu. Tad Spartaks apstājās, izvēlējās nometnei izdevīgu vietu un labi nocietināja to; šeit viņš nolēma pagaidīt četras vai piecas dienas, lai konsuls paspētu nokļūt Kamerīnā, kur Spartaks gribēja uzsākt kauju ar to.

Nākamās dienas rītā, pēc tam kad gladiatori bija uzcēluši nometni Askulas tuvumā, Spartaks tūkstoš jātnieku priekšgalā atstāja nometni, lai izlūkotu apkārtni. Viņš viens jāja pa priekšu, nogrimis dziļās domās, grūtsirdības un skumju apēnotu seju.

Par ko viņš domāja?

Kopš tās dienas, kad Eitibīda kļuva par Oknomaja mīļāko, ģermānis kurtizānes ietekmē maz pamazām kļuva aizvien drūmāks un drūmāks un ne vienreiz vien parādīja, ka viņam nav vairs agrākās mīlestības un cieņas pret Spartaku. Pēdējā karavadoņu padomes sapulcē, kas notika nometnē pie Gnātijas, pēc tam kad Katilīna bija atteicies uzņemties gladiatoru karaspēka virsvadību, vienīgi Oknomajs iebilda pret kopīgi pieņemto lēmumu atiet pāri Alpiem un ikvienam atgriezties savā zemē. Izklāstot savas domas, kas nesaskanēja ar Spartaka priekšlikumu, Oknomajs izgrūda rupjus un skarbus vārdus, lietoja mīklainus, asus teicienus, murmināja kaut ko par neredzētu patvaļību, pārliecīgu godkāri, kas nav vairs pacie- šama, par vienlīdzīgām tiesībām, kuru dēļ gladiatori ķērušies pie ieročiem, bet kuras tagad kļuvušas par tukšu skaņu sakarā ar viena diktatūru, kas visiem jāpacieš; ka pienācis laiks tai nepakļauties, jo viņi nav vairs bērni, kuriem jābīstas no skolotāja žagariem.

Pirmais uzrāvās kājās Spartaks, ko ģermāņa rupjais izlēciens bija briesmīgi saniknojis, bet tad atkal apsēdās un ar laipniem vārdiem centās pārliecināt sev tik dārgo cilvēku. Bet Oknomajs, redzēdams, ka Kriss, Graniks un citi vadoņi ir pilnīgi Spartaka pusē, bezgala lielās dusmās izskrēja no telts, nevēlēdamies vairs ilgāk piedalīties ieroču brāļu apspriedē.

Tāpēc trāķietis jau vairākas dienas bija ļoti norūpējies par Oknomaja izturēšanos: Oknomajs izvairījās ar Spartaku satikties, bet, ja nejauši tomēr bija spiests ar viņu runāt, ģermānis bija apmulsis, kluss un kautrīgs, kad virsvadonis mēģināja no tā izdabūt kādu atbildi.

Eitibīdas ietekmē Oknomajs bija kļuvis rupjš un ātri sakaitināms, taču, atrazdamies aci pret aci ar Spartaku, viss viņa naids izgaisa Spartaka sirsnības un neizsakāmi lielās vienkāršības priekšā; ģermāņa godīgā sirdsapziņa sacēlās pret kurtizānes ļaunprātīgajiem izdomājumiem, un, sastopoties ar lielisko vadoni, Oknomajs izjuta kaunu un pret paša gribu bija spiests atzīt Spartaka dvēseles un saprāta pārākumu; viņš vienmēr

bija pazemīgi mīlējis un cienījis Spartaku un ari tagad velti pūlējās ienīst viņu.

Kas attiecas uz Spartaku, tad viņš nekādi nevarēja saprast, kas spējis tik pēkšņi pārvērst viņa dziji un sirsnīgi mīļoto Oknomaju. Tā kā Eitibīda bija padarījusi Oknomaju sev paklausīgu un rāmu kā jēru, viņai izdevās ietīt visdziļākajā noslēpumā savu noziedzīgo sakaru ar ģermāņu vadoni; bet Spartaks, būdams godīgs un augstsirdīgs, pat nevarēja iedomāties par kurtizānes ļaunprātīgajām viltībām un tumšajām intrigām, viņam neienāca prātā, ka Eitibīdas vainas dēļ Oknomajs izturas tik dīvaini un neizprotami; turklāt kurtizāne izvairījās sastapties ar gladiatoru augstāko virsvadoni — un Spartaks bija pilnīgi viņu aizmirsis.

Tiklīdz Spartaks, skumjš un domīgs, atgriezās no As- kulas apkārtnes izlūkošanas, viņš devās uz savu telti un vienam no kontubernāļiem lika ataicināt Oknomaju.

Kontubernālis aizgāja no pretorijā izpildīt saņemto pavēli, bet Spartaks apsēdās uz soliņa un iegrima domās, gaidīdams, kamēr sūtnis atgriezīsies; tas parādījās pavisam drīz un ziņoja:

—    Sastapu Oknomaju, viņš jau pats nāca pie tevis; te jau viņš ir.

To pateicis, kontubernālis atgāja sāņus, lai palaistu garām Oknomaju, kas gluži saīdzis piegāja pie Spartaka.

—    Esi sveicināts, gladiatoru augstākais virsvadonil — viņš iesāka. — Man ar tevi jārunā un …

— Un man ar tevi, — Spartaks viņu pārtrauca un, piecēlies no sola, pamāja koņtubernālim, lai tas ietu, bet pats laipnā un sirsnīgā balsī uzrunāja Oknomaju: — Esi sveicināts, Oknomaj, manu brāli, saki, ko tu man gribēji teikt

— Es gribēju… — ģermānis iesāka drūmā, nicinājuma pilnā balsī, tomēr lūkodamies uz zemi, — es… esmu noguris, un man ir apnicis… būt par rotaļlietu… tavām iegribām… ja jau verdzība, tad labāk vēlos būt ļ romiešu vergs… gribu cīnīties, bet negribu kalpot nevienam.

—     Ak! Zvēru pie Jupitera zibeņieml — iesaucās Spartaks, dziļās sāpēs sasizdams rokas un paceldams acis pret debesīm. — Tu esi zaudējis prātu, Oknomaj, un…

—    Zvēru pie Frejas zīdainajām matu pīnēm! — ģermānis viņu pārtrauca un, pacēlis galvu, vērās Spartaka sejā ar savām mazajām, liesmojošajām ačelēm. — Es pilnīgi skaidri apzinos, ko runāju.

—    Lai dievi tev stāv klāt! Par kādām manām iegribām tu runā? Un kad es esmu iedomājies pārvērst par rotaļlietu tevi vai kādu citu no mūsu nelaimes un ieroču biedriem?

—    To es nesaku… un es nezinu, vai tu… — stipri apmulsis un atkal nolaidis acis, Oknomajs atbildēja, — nezinu, vai tu… bet zinu tikai to, ka galu galā es arī esmu cilvēks …

—    Protams, turklāt tik godīgs un drošsirdīgs cilvēks, kādi nav bijuši un nebūs, — sacīja Spartaks, ar savu mirdzošo un vērīgo acu skatienu cieši vērdamies Oknomajam sejā, it kā gribēdams izlasīt viņa visapslēptākās, visslepenākās domas. — Bet kāds tam sakars ar to, ko tu man gribēji teikt? Kad es esmu šaubījies par tavu lielo ietekmi mūsu nometnē?… Kā — kā tev varēja ienākt prātā doma, ka es tev neparādu pienācīgo godu, ja tava varonība un drosme iedvesmo ikvienu, kas tevi kaut mazliet pazīst? … Kā tu varēji tā domāt par mani? No kurienes tev tādas aizdomas? Kāpēc tu izturies pret mani tik neizskaidrojami un nesaprotami? … Ar ko esmu tevi apvainojis? … Ar ko esmu noziedzies pret tevi vai pret mūsu kopējo pasākumu, kuru esmu apņēmies aizstāvēt un kuram esmu veltījis visu savu dzīvi? …

—    Apvainojis … noziedzies … pēc patiesības … taisnību sakot… apvainojis … noziedzies … patiesībā ne… tu neesi mani apvainojis… ne mazākā mērā tu neesi noziedzies pret mūsu kopējo lietu… Gluži otrādi — tu esi veikls, ļoti prasmīgs karavadonis… galu galā tev ir laimējies uzvarēt… tu esi izveidojis no gladiatoru bariem lielisku karaspēku, kas iedveš bailes ienaidniekam … un … un … galu galā … man nav par k'o žēloties . ..

Tā atbildēja Oknomajs, kura vārdi sākumā bija īgni un asi, bet maz pamazām, gandrīz nemanāmi tie kļuva maigi, padevīgi, klusi, un savu runu viņš nobeidza gluži laipnā un sirsnīgā tonī.

—    Tad kāpēc tu pēkšņi esi tik ļoti pārvērties? Kāpēc tu tik nežēlīgi izturies pret mani, lai gan es vienmēr esmu domājis tikai par gladiatoru labklājību un uzvaru

un pret manu gribu vairākas reizes esmu ticis ievēlēts par augstāko virsvadoni; bet vai es vienmēr neesmu izturējies kā brālis, sirsnīgs draugs un cīņu biedrs pret visiem nelaimes biedriem, bet it sevišķi pret tevi? …

Tā runāja Spartaks, un viņa atklātajā sejā atspoguļojās sarūgtinājums un skumjas; viņš no visas sirds centās izjautāt Oknomaju un iespiesties drauga sirds visapslēptākajos kaktiņos.

—     Nē … Spartak … nerunā tā ar mani… neskaties uz mani ar tādām acīm! — Oknomajs atbildēja vēl diezgan īdzīgi, tomēr viņa,balss jau skanēja daudz siltāk — un viņam tikai ar lielām pūlēm izdevās apvaldīt savu satraukumu. — Es neesmu teicis … es negribēju teikt…

—     Ja es aizstāvēju domu, ka mūsējiem jāatgriežas ikvienam savā zemē, tad tāpēc, ka pēc ilgām un rūpīgām pārdomām esmu nonācis pie slēdziena, ka, cīnoties tikai Itālijā, mēs nekad nevarēsim pilnīgi uzvarēt Romu. Romu! … Iekarot Romu! … Satriekt tās varu … Iznīcināt tās nežēlīgo kundzību!… Vai tiešām tu uzskati, ka šī doma vien jau neliek priekā notrīsēt sirdij manās krūtīs? Vai tu uzskati, ka šī doma nenāk mani mocīt sapņos un traucēt manu naktsmieru?… Būt varenākam par Brennu, Pirru, Hanibālu!… Paveikt to, ko nespēja tik slaveni karavadoņi! Vai tas man nebūtu liels gods? Bet, tāpat kā viņi to nevarēja, mēs arī nevarēsim… Ja cīnās ar Romu Itālijas robežās, tā ir līdzīga Antejam, ko Hērakls uzvarēja un nogāza zemē, bet kas piecēlās vēl stiprāks nekā iepriekš. Pieņemsim, ka mēs ar lielām pūlēm uzveiktu Romas karaspēku, izliedami ne mazums asiņu, bet pēc dažām dienām Roma sūtītu pret mums jaunas un jaunas armijas, sešdesmit septiņdesmit leģionu, kas rnūs galīgi sakautu. Lai uzvārētu Anteju, dievišķais Hērakls viņu negāza vairs zemē, bet pacēla augšā un nožņaudza ar savām varenajām rokām; lai uzvarētu Romu, mums jāsaceļ pret to visas apspiestās tautas, mums jāaplenc impērija, jāuzbrūk Itālijai no visām pusēm, jāsavelk mūsu loks arvien ciešāk ap Servija Tullija mūriem, un, uzbrūkot ar seši septiņi simti tūkstošiem kareivju, mēs pieveiksim un nožņaugsim uz visiem laikiem liktenīgo tautu un liktenīgo pilsētu. Vienīgi tā var uzvarēt Romu, šis ir vienīgais ceļš, kā satriekt tās kundzību; un, ja to neizdarīsim mēs, to paveiks mūsu mazdēli un mazdēlu dēli, bet tas notiks vienīgi tā un ne

citādi, nekāds cits karš, nekāda cita cīņa pret Romas varenību nav iespējama; Mitridats tiks uzvarēts, tāpat kā tika uzvarēts Hanibāls, Reinas tautas un parieši, kā tika uzvarēti kartāgieši, grieķi un iberi; tikai visu apspiesto tautu savienība pret vienīgo apspiedēju spēs uzvarēt šo milzīgo polipu, kas lēnām, bet pakāpeniski un neatvairāmi izpleš savus varenos taustekļus pār visu zemes virsu.

Spartaks iededzies runāja sajūsmas pilnā balsī, viņa acis mirdzēja; un, kamēr viņš tā runāja, iedvesmas pārņemts, godīgais, patiesais un Spartakam uzticīgais Oknomajs pats pret savu gribu juta, ka vadoņa patiesā, izjustā runa viņu apbur, un Oknomaja sirdī sāka apdzist dusmas, ko Eitibīda ar tādām pūlēm, ilgiem, ļauniem un viltīgiem paņēmieniem bija tur sakurinājusi. Kad gladiatoru vadonis apklusa, ģermānis nemanot bija pievirzījies tam pavisam tuvu klāt un, izstiepis rokas kā lūgšanā pret stalto, majestātisko vergu atbrīvotāju (ko šajā mirklī it kā apņēma pārdabiskas gaismas oreols), murmināja no aizkustinājuma trīcošā balsī:

—    Ak, piedod! … Spartak, piedod!… Tu esi nevis cilvēks, bet pusdievs!

—    Nē… es esmu laimīgākais cilvēks pasaulē, jo atkal esmu atguvis savu brāli! — trāķietis aizkustināts iesaucās un izpleta rokas pretī Oknomajam, kas strauji metās pie viņa krūtīm un čukstēja:

—    Ak, Spartak, Spartak!… Es tevi cienu un mīlu vēl vairāk nekā agrāk!

Un abi draugi klusēja, cieši apskāvušies kā brāļi. Pirmais no skavām atraisījās Spartaks un vēl no aizkustinājuma paklusā balsī jautāja ģermānim:

—    Tagad saki man, Oknomaj, — kāpēc tu atnāci pie manis?

—    Es?… Bet… es vairs nezinu… — apmulsis un satraukts atbildēja ģermānis. — Kāpēc to atcerēties?… Vai tomēr tev pateikt? …

Viņš klusēja kādu mirkli, bet tad mundri piebilda:

—    Tā kā esmu atnācis un tu katrā ziņā vēlies, lai kaut ko izlūdzos no tevis, tad es tev lūdzu, lai nākamajā kaujā ar konsulu Lentulu tu ierādi man un maniem ģermāņiem visbīstamāko vietu.

Spartaks mīļi paskatījās uz viņu un iesaucās:

—    Tu kā vienmēr!… Drosmīgs un godīgs! Tu cīnīsies visbīstamākajā iecirknī!

—    Tu man to apsoli?

—     Jā, — atbildēja Spartaks un izstiepa roku pretī Oknomajam, — tu taču zini, ka manā dvēselē nekad nav bijis vietas ne meliem, ne bailēm.

Vēl mazliet parunājuši, abi reizē aizgāja no pretorijā, jo Spartaks gribēja kopā ar Oknomaju aizstaigāt līdz ģermāņu teltīm.

Spartaks nepaspēja atiet pat ceturtdaļstadiju no pretorijā laukuma, kad viņu panāca Artoridžs, kas steidzās pie viņa. Gladiatoru vadonis pirms trim dienām bija nosūtījis tūkstoš jātniekus ar Artoridžu priekšgalā Reā- tes virzienā izlūkot un ievākt ziņas par Gellija karaspēku. Uzzinājis, ka Spartaks tikko aizgājis kopā ar Oknomaju, Artoridžs steidzās viņiem pa pēdām un panāca pie ģermāņu leģionu teltīm.

—     Sveiks, Spartak! — tas sacīja. — Gellijam pienākusi viena daļa no viņa kavalērijas, un viņš jau virzās no Anagnijas uz Karseoli, kur nonāks rītvakar, bet no turienes caur Reāti uzbruks mums, vēlākais, pēc piecām dienām.

Uzzinājis šo jauno vēsti, Spartaks kļuva domīgs un, brīdi klusējis, sacīja:

—     Tātad rītvakar mēs nojauksim nometni un dosimies uz Kamerīnu, ko sasniegsim pēc desmit stundu nogurdinoša gājiena parīt pirms pusdienas; ļoti iespējams, ka Lentuls ieradīsies tur parīt vakarā vai, vēlākais, aizparīt no rīta; viņš būs noguris no pārgājiena, bet mēs jau būsim atpūtušies un ar svaigiem spēkiem uzbruksim un sakausim. Pēc tam nekavējoties vērsīsimies pret Gelliju, kuru mēs, protams, arī uzvarēsim, un tad netraucēti turpināsim savu ceļu uz Alpiem. Ko tu par to saki, Oknomaj?

—    Lielisks plāns, diža karavadoņa cienīgs, — Oknomajs atbildēja.

Kad Spartaks atlaida Artoridžu, ģermānis ieaicināja draugu savā teltī un nosēdināja pie galda kopā ar saviem kontubernāļiem, kuru vidū trūka vienīgi Eitibīdas, jo viņai bija pārāk daudz iemeslu izvairīties no Spartaka.

Draudzīgās sarunās, dzerot skāņo, bet izcilo Tronto vīnu, Spartakam un Oknomajam stundas aizritēja nemanot, un bija jau pāri pusnaktij, kad Spartaks izgāja no ģermāņa telts, lai dotos uz savējo. Oknomajs, kā parasti, iebaudījis vīnu pāri mēram, bija krietni iereibis, tomēr gribēja pavadīt Spartaku līdz pretorijā laukumam, taču trāķietis negribēja to pieļaut, viņš uzklausīja vienīgi Oknomaja kontubernāļu neatlaidīgos lūgumus un atļāva tiem sevi pavadīt līdz teltij.

Tikko Spartaks ar kontubernāļiem bija aizgājis un Oknomajs palicis viens, Eitibīda ar bālu seju un pāri pleciem izlaistiem bieziem, rudiem matiem iznāca no mazās ģermāņu vadoņa telts blakus telpas un, sakrustojusi rokas uz krūtīm, nostājās Oknomaja priekšā, kurš, pavadījis Spartaku līdz slieksnim, bija atgriezies un, apsēdies uz soliņa, kavējās sirsnīgās atmiņās par trāķieti.

—    Tātad, — Eitibīda iesāka pēc neilgām pārdomām, cieši skatīdamās Oknomajā ar savām iezaļganajām, cietsirdīgajām acīm, kurās atplaiksnījās naids un nicinājums. — Tātad Spartaks tevi, tāpat kā savu zirgu, atkal vedīs, kur vien iedomāsies, viņš atkal izmantos tavu spēku un tavu drosmi, lai gūtu sev slavu?

—    Ak! … Jau atkal? — ģermānis atteica dobjā un draudīgā balsī, uzmezdams Eitibīdai bargu skatienu. — Kad tu reiz atmetīsi nekrietnos melus? Kad tu beigsi indēt manas asinis ar saviem izdomājumiem? Tu esi ļaunāka par šausmīgo vilku Fenrisu, nolādētā sieviete!

—    Labi! Labi! .. . Zvēru pie visiem Olimpa dieviem! Tagad tu, rupjais un mežonīgais cilvēk, kas esi stulbs un nesaprātīgs kā kustonis, vērs pret mani savus dusmīgos vārdus, pret mani, bet es, muļķe un nicināta sieviete, tevi mīlu, lai gan man vajadzēja tevi ienīst, nevis rūpēties par tevi… Laba alga par manu uzticību!

—    Bet, ja tu mani mīli, kāpēc tev katrā ziņā vajag mani sanaidot ar Spartaku, ar šo cēlo, augstsirdīgo un izcili gudro cilvēku? Man nepiemīt neviens no viņā neskaitāmajiem tikumiem!

—    Arī mani, muļķa cilvēk, arī mani maldināja šie šķietamie tikumi; es uzskatīju viņu nevis par cilvēku, bet par pusdievu; arī es, daudz gudrāka un attīstītāka par tevi, arī es ilgu laiku domāju, ka viņa dvēselē mājo viscēlākie tikumi, taču diemžēl nevarēju nepamanīt, ka Spartaks ir melis, ikviena viņa rīcība, ikviens viņa vārds ir nekrietna liekulība, viņa sirdī deg tikai vienas vienīgas jūtas — godkārība; es to sapratu, pamanīju, pārliecinājos par to, ko tu, muļķa auns …

—     Eitibīda! — trīcēdams pie visām miesām, iesaucās Oknomajs, un viņa balss atgādināja mirstoša lauvas

rēcienu.

—     … ko tu, muļķa auns, — nekaunīgi turpināja kur- tizāne, un viņas acis dusmās iegailējās, — neesi pamanījis un nepamani, bet nule, pārlieku apreibis no viņa, tu dziedāji viņam slavas dziesmas un zemojies viņa priekšā kā visnožēlojamākais vergs.

—     Eitibīda! — tikko valdīdamies, ģermānis vēlreiz to apsauca.

—     Nebaidos no taviem draudiem, — grieķiete nicīgi sacīja. — Ak, kāpēc es noticēju taviem mīlestības vārdiem, tad tagad es varētu tevi ienīst tikpat stipri, cik nicinu tevi!

—     Eitibīda! — Oknomajs iebļāvās dobjā pērkona grāvienam līdzīgā balsī, nikni uzlēkdams kājās, un ar draudīgi paceltām dūrēm paspēra soli uz kurtizānes pusi.

—     Pamēģini tikai!… — augstprātīgi atteica Eitibīda, izaicinoši piecirzdama kāju pie zemes un lepni izslieda- mās pretī gladiatoram. — Nu, varonīgais, nu, drosmīgais, sit, belz, žņaudz nabaga meiteni ar savām milzīgajām zvēra ķetnām… tas tev darīs vairāk goda nekā nokaut savus sāncenšus cirkā … Nu, drošāk! Drošāk!…

Pie šiem vārdiem Oknomajs lielā niknumā metās Eitibīdai virsū un gribēja to nogalināt, bet, piegājis tuvāk, palika stāvam ar paceltām dūrēm un, slāpdams aiz dusmām, neskanīgi murmināja:

—     Ej prom… Eitibīda… ej prom! Tavu dievu vārdā… pirms es vēl neesmu zaudējis pēdējo saprāta kripatiņu!

—     Un tas ir viss, ko tu proti pateikt? … Un tas ir viss, ko tu proti atbildēt sievietei, kas tevi mīl, zemes virsū vienīgajam cilvēkam, kas tevi mīl?… Vai tā ir atmaksa par manu mīlestību? Vai tā ir pateicība par manām sirsnīgajām rūpēm tevis labā un atzinība par to, ka es jau vairākus mēnešus domāju tikai par tevi, par tavu slavu, par tavu godu? Labi! Ļoti labi! To jaū varēja sagaidīt… Dari vēl labu, — viņa piebilda rāmākā balsī un sāka satraukti skraidīt pa telti, tiklīdz redzēja, ka Oknomajs atkal apsēdies uz sola. — Rūpējies vēl par cita laimi… un, lūk, atmaksa! Kāda es muļķel…

Kāpēc man vajadzēja domāt par tevi?… Kāpēc man vajadzēja uztraukties par tavu slavu? Bet tu izgāz pār mani savas mežonīgās dusmas, savus briesmīgos lāstusl Lai gan es tevi gribēju izglābt no pretīgajām intrigām, ko vij ap tevi.

Brīdi klusējusi, viņa piebilda trīcošā un satrauktā balsī:

—     Bet vai man vajadzēja Jaut, lai tevi sabradā?… Ļaut, lai tu aizej bojā … Ak, ja es to būtu varējusi!… Tad man šodien, mazākais, nebūtu jācieš šīs sāpes, kas ir ļaunākas par nāvi. .. Paciest tavu apvainojumu, ļaut sevi pazemot… tev, ko es bezgala mīlēju … tev, kas man biji daudz dārgāks par pašas dzīvību… Ak, tas ir par daudz! Tās ir pārlieku lielas ciešanas! Lai kādi būtu bijuši mani grēki, tādas sāpes es neesmu pelnījusi!

Un tad viņa sāka skaļi raudāt.

To dzirdot un redzot, nabaga Oknomajs pazaudēja pēdējās saprāta paliekas; viņa dusmas pamazām aprima, atdodamas vietu izbrīnam un šaubām, bet tad maz pamazām viņu pārņēma žēlums, pēc tam maigums un mīlestība; un, kad Eitibīda, aizklājusi seju ar rokām, virzījās uz izeju, viņš uzlēca kājās, nostājās tai ceļā un pazemīgā balsī lūdzās:

—    Piedod man, Eitibīda… es nesaprotu vairs, ko runāju … ko daru … neatstāj mani tā, es tevi lūdzu!

—    Nost no manis visu dievu — Atēnu aizstāvju vārdā! — sacīja kurtizāne un, lepni pacēlusi galvu, nicīgi skatījās uz Oknomaju, lai gan viņas acis vēl bija valgas no asarām. — Nost! … Liec mani mierā un ļauj man citur, ne te pārdzīvot manu apkaunojumu, manas sāpes un arī saldās atmiņas par manu nonicināto un izpostīto mīlestību!

—    O, nekad … nekad … neļaušu tev aiziet… neļaušu tev tā aiziet, — sacīja ģermānis un, satvēris meitenes rokas, saudzīgi vilka dziļāk teltī, pats aizstādamies priekšā izejai. — Tu uzklausīsi mani, uzklausīsi manu taisnošanos … piedod man … piedod man, Eitibīda, piedod, ja esmu tevi apvainojis … pats nezinu … tas nebiju es, kas runāja… bet gan dusmas, kas mani sagrāba … tas bija … uzklausi mani, es tevi lūdzu!

—    Vai patiešām man vēl jāuzklausa nopulgojumi un apvainojumi, kādus es nebūtu dzirdējusi? … Ļauj, ļauj man iet, Oknomaj, negribu izjust tik neizsakāmi skaudras !i.ipes, ja tu man atkal uzbruktu, negribu mirt tavās rokās, zinot, ka tu esi mans slepkava!

—    Nē… nē… Eitibīda, nedomā, ka es esmu uz to spējīgs, neizmanto tādā kārtā tiesības, ko es tev šovakar devu, nenicini mani, neizmanto ļaunprātīgi labvēlīgo stāvokli, kurā tevi nostādījušas manas mežonīgās dusmas … neliec man zaudēt prātu; uzklausi mani, uzklausi mani, liitibīda, vai arī es tev zvēru pie svētās, milzīgās čūskas Midgardes, ka es še, tavu acu priekšā, pārgriezīšu sev rīkli!

To teikdams, ģermānis izrāva dunci, kas viņam karājās pie jostas.

—   Ak nē! Nē! Zvēru pie Jupitera zibeņiem! … — it kā aiz šausmām iekliedzās kurtizāne, lūdzoši izstiepdama rokas pret milzi.

Tad vārgā balsī skumji piebilda:

—    Tava dzīvība man ir pārāk dārga … pārāk vērtīga… ak, mans dievinātais Oknomaj, mana mīlestība!

—    Ak, Eitibīda! Mana Eitibīda! — gladiators iesaucās maigā, mīlestības pārpilnā balsī. — Piedod manas nesenās neprātīgās dusmas, piedod, piedod! …

—    Krietnā sirds, cēlā dvēsele! — meitene sacīja aizkustinoši liegā balsī un smaidīdama apskāva pie savām kājām guļošā milzeņa kaklu. — Man arī tev jālūdz piedošana, ka es tik neapvaldītās dusmās tev uzbruku un novedu tevi līdz ārprātam.

Cieši piespiedis kurtizāni pie savām krūtīm, ģermānis pārklāja tās seju ar dedzīgiem skūpstiem, bet kurtizāne pēc brīža gurdā balsī piebilda:

—    Es tik ļoti tevi mīlu! … es nespētu dzīvot bez tevis! … Piedosim viens otram un aizmirsīsim to, kas bijis!

—    Ak, mana labā .. . augstsirdīgā Eitibīda! …

Tad abi ilgi klusēja, cieši apskāvušies: Oknomajs bija nometies Eitibīdas priekšā uz ceļiem.

Pirmā no skavām atraisījās Eitibīda, viņa izrāvās no Oknomaja rokām un pieglaimīgi jautāja:

—    Vai tu tici, ka es tevi mīlu?

—    Ak, ticu tāpat kā nemirstīgā Odina visspēcībai! Un lai viņš ļauj man tai dienā, kad mana dvēsele šķirsies no miesas, pāriet pāri trīskrāsu tiltam, lai es varētu iekļūt lielajā svētlaimīgo pilsētā un tur atpūsties milzīgā ldrazila oša paēnā.

—    Un tagad zvēri pie Diānas zelta bultām — kā tu varēji kaut mirkli šaubīties, ka es tev vēlu labu?

—    Nekad neesmu šaubījies!

—    Ja nešaubies un nekad neesi šaubījies, tad kāpēc tu noraidi manus padomus, kāpēc tu vairāk uzticies viltus draugam, kas tevi nodod, nevis sievietei, kura tevi mīl vairāk par savu dzīvību un vēlas tevi redzēt slavenu un laimīgu?

Neko neatbildējis, Oknomajs nopūtās, piecēlās, sāka staigāt pa telti.

Eitibīda viņu pazagšus vēroja, apsēdusies uz sola, atbalstījusi labās rokas elkoni uz tuvējā galda un atspiedusi galvu plaukstā; uz kreisās rokas rādītājpirksta viņa virpināja sudraba aproci, kas bija veidota kā čūska, kura iekodusies pati savā astē; pēc tam viņa šo aproci noņēma no rokas un nolika uz galda.

Tā pagāja pāris minūšu. Abi klusēja, tad Eitibīda, it kā runādamās pati ar sevi, klusā balsī sacīja:

—    Varbūt es viņu brīdināju, lai gūtu sev kādu labumu? Es. darīju viņu uzmanīgu uz viņa krietnās sirds jūtu izplūdumiem, uz viņa godīgā rakstura aklo uzticību; parādīju viņam intrigu tīklus, kuros viszemiskākā nodevība iepīs viņu un nabaga gladiatorus, kas drosmīgi sacēlušies un cer atgūt brīvību, bet tās vietā nolemti vēl ļaunākam liktenim. Varbūt es tā rīkojos aiz sava labuma, vai nav tiesa?

—    Bet kas to teicis? To neviens pat nav domājis! — iesaucās Oknomajs, apstādamies meitenes priekšā.

—    Tu! — kurtizāne bargi iesaucās. — Tu!

—    Es? — iejautājās pārsteigtais Oknomajs, pielikdams abas rokas pie krūtīm.

—    Jā, tu! Galu galā viens no diviem, — grieķiete sacīja, — vai nu tu tici, ka es tevi mīlu un vēlu tev labu, bet tad tev jātic, ka Spartaks jūs pārdod un krāpj, vai arī tu domā, ka Spartaks ir godavīrs, tikumīgs un drosmīgs, bet tad tev jāuzskata mani par viltnieci un nodevēju.

—    Bet nē taču, nē! — gandrīz vai raudādams, iesaucās nabaga ģermānis, kuram dialektika nebūt nebija stiprā puse un kurš labprāt būtu izvairījies no šīs dilemmas risinājuma.

—    Nav saprotams, kāpēc lai es tevi nodotu, — Eitibīda turpināja.

—    Piedod man, mana dievišķā Eitibīda, es ne tik vien nesaprotu, bet pat sapņos man nav nācis prātā, ka tu varētu vai gribētu mani nodot; tu, kas man tik acīm redzami esi apliecinājusi savu mīlestību … bet… piedod man… es neredzu, es nevaru saprast, kāpēc Spartakam vajadzētu mani nodot.

—   Kāpēc? Kāpēc? — iesaucās Eitibīda, uzlēkdama kājās un tuvodamās Oknomajam, kurš, it kā baidīdamies no atbildes, nolieca galvu. — O! — meitene pēc brīža iesaucās, salikusi savas mazās rokas un pacēlusi spožās acis pret debesīm. — Un tu vēl man to jautā, aklais bezprāti?

Tad, brīdi klusējusi, piebilda:

—    Saki man, lētticīgais cilvēk, — vai pēc kaujas pie Fundi Spartaks pats jums neteica, ka konsuls Varrons Lukulls bija ieradies pie viņa un piesolījis_ augstus amatus Spānijas karaspēkā un prefekta vietu Āfrikā, ja viņš pamestu jūs savam liktenim?

—    Jā, to viņš teica, bet tev taču zināms, kā Spartaks atbildēja konsulam…

—    Bet vai tu zini, nabaga muļķi, kāpēc viņš tā atbildēja? Tāpēc, ka viņam piesolīja pārāk maz par pakalpojumiem, ko no viņa prasīja.

Oknomajs klusēja un turpināja staigāt šurpu turpu.

—    Tagad piedāvājumi atkārtoti, atalgojums divkāršots, trīskāršots, bet jums viņš neko par to nav teicis.

—    Un kā tu to zini? — jautāja Oknomajs, apstādamies Eitibīdas priekšā.

—    Bet vai tu domā, ka Rutīlijs apūliešu zemkopja tērpā tikai tāpēc devās uz Romu, lai piedāvātu Katilīnam gladiatoru karaspēka vadību?

—    Jā, manuprāt…

—    Viltīgais un ļaunprātīgais Spartaks varēja pārliecināt jūs… taču ne mani; es tūliņ skaidri sapratu, ka sūtnis devies uz Romu, lai atjaunotu sarunas, ko pats konsuls personiski bija uzsācis pie Fundt.

Oknomajs turpināja staigāt pa telti un neteica ne vārda.

—    Un, ja tas nebūtu tā bijis, kāpēc tad sūtīja Rutīliju, tieši Rutīliju — no brīviem vecākiem dzimušo la- tīni?

Oknomajs neatbildēja.

—     Un kādēļ pēc Rutīlija noslēpumainās nāves Spartaks, neaprunājies ne ar vienu no jums, lai gan jūs esat tādi paši karavadoņi kā viņš, pat vēl drosmīgāki un spējīgāki par viņu, — kāpēc viņš aizsūtīja uz Romu triku rādītāja tērpā savu uzticamo Artoridžu, viņa māsas Mircas mīļāko? … Kāpēc ne kādu citu? …

Eitibīda uz mirkli apklusa, vērodama Oknomaju, kas nemitējās staigāt pa telti, un tad turpināja:

—     Bet kāpēc, tiklīdz Artoridžs atgriezās no Romas, kāpēc Spartaks gribēja, lai jūs par katru cenu nolemjat atstāt Itāliju un atgriežaties Trāķijā, Gallijā, Illirijā un Ģermānijā?

Oknomajs apstājās un pievērsa nekustīgu un trulu skatienu vienam no dzelzs riņķiem, kas saturēja nostiepto un pie zemē iedzītās kārts āķa piestiprināto telti; kreiso roku iespiedis sānos, ģermānis neapzinīgi kodīja labās rokas nagus.

—     Vai tas dabiski? … Loģiski? … Taisnīgi un godīgi? … — Eitibīda sacīja pēc laba mirkļa, tad vēl, mazu brītiņu klusējusi, piebilda: — Kā? … Romas spēki ir novājināti, tā nezina, kur rast leģionus, lai stātos pretim uzvarām vainagotajām Sertorija armijām Spānijā un Mitridatam Āzijā; bet mums šajā Romai tik bīstamajā brīdī ir septiņdesmit tūkstoši labi disciplinētu, lieliski apbruņotu vīru, kuri guvuši uzvaru daudzās kaujās; taču mēs vis nedodamies uz naidnieka pilsētu, ko viegli varētu ieņemt, bet bēgam no tās. Vai tas ir loģiski? Vai tas ir dabiski? …

Oknomajs vēl vienmēr stāvēja nekustīgi, tikai laiku pa laikam lēni pakratīja galvu.

—    Lentuls, Gellijs, abas viņa armijas… tās ir tikai Spartaka izdomātās pasakas, lai attaisnotu un zināmā mērā izskaidrotu kaunpilno un nesaprotamo bēgšanu, lai apslēptu pievilto ļaužu acīm šausmīgo un acīm redzamo nodevību … Gellijs! … Lentuls! … Viņu armijas! — turpināja spriedelēt Eitibīda, it kā sarunādamās pati ar sevi. — Bet kāpēc izlūkot izdomāto Lentula karaspēka kustību šodien devās viņš pats ar tūkstoš jātniekiem? Kāpēc novērot apšaubāmo Gellija armiju uz Reāti viņš bija aizsūtījis Artoridžu?… Kāpēc vienmēr šo Artoridžu? . .. Kāpēc viņš nesūtīja kādu no jums? …

—    Tev taisnība!… Diemžēl… tev taisnība … — tikko dzirdami murmināja Oknomajs.

—     O, zvēru pie visiem debesu dieviem! — Eitibīda iekliedzās necilvēciskā balsī. — Atjēdzies taču beidzot no sava liktenīgā truluma, kurā nodevība tevi ieaijā, visu tavu dievu vārdā — atmosties, atver acis un paskaties uz šausmīgo bezdibeni, kura malā tu stāvi un kur tevi grib iegrūst drauga roka, kas tevi turp aizvedusi… Un, ja tev vēl vajadzīgi citi pierādījumi par nodevību, ja vēlies uzzināt iemeslus, kas pamudināja šo cilvēku uz nodevību, tad atceries, ka viņš bezprātīgi mīl kādu romiešu patricieti Valeriju Mesallu, Sullas atraitni, un šīs sievietes, šīs savas mīlestības dēļ pārdod jūs visus Romas senātam, bet tas kā atalgojumu apsolījis viņam par sievu iemīļoto matronu un piedevām vēl villas, bagātības, godu un augstus amatus …

—     Ak! Tiesa! Tiesa! … — iekliedzās Oknomajs, kuru galīgi satrieca šie pēdējie prātojumi, viņš pilnā mērā noticēja visiem kurtizānes pierādījumiem, kas neapšaubāmi apliecināja trāķieša nodevību. — Spartaka nodevība ir acīm redzama . .. Lai niknais, asinskārais suns Managarmors mūžīgi plosa viņa nolādētās miesas Nifl- heima bezdibeņos!

Dzirdot šos ģermāņa lāstus, Eitibīdas acis iezibsnījās ļaunā priekā; viņa piegāja pie Oknomaja un aprautā, bet uzstājīgā balsī iesaucās:

—     Ko tad tu vēl gaidi?… Vai gribi, lai tevi un tev uzticamos ģermāņus aizved uz kādu šauru kalnu, aizu, kur viņi būs spiesti kaunpilnā kārtā nolikt ieročus, jo nespēs tur cīnīties; vai gribi, lai pēc tam viņus sit krustā jeb vai atdod saplosīt plēsīgajiem zvēriem cirka arēnā?

—     Ak nē! … Zvēru pie visiem dieva Tora zibeņiem! — ģermānis iebļāvās pērkona balsī, pacēla no telts kakta savu milzīgo bruņukreklu un uzvilka to; un, kamēr viņš lika galvā bruņucepuri, apjozās ar zobenu un satvēra vairogu, bez mitas kliedza: — Nē… es neļaušu sevi pārdot… un ar saviem leģioniem… nekavējoties … tūliņ … atstāšu nodevēja nometni…

—     Un rīt tev sekos visi pārējie: tev līdzi ies gaili, illirieši un samniti. Pie viņa paliks vienīgi trāķieši un grieķi… Tevi pasludinās par augstāko virsvadoni, un tikai tu gūsi visu godu un slavu, ieņemdams Romu… Ej … ej … lai tavējie klusām aun kājas.. . Liec, lai bez trokšņa modina arī gailu leģionus … Un dodies prom … Dosimies projām vēl šo pašu nakti… Uzklausi padomus no tās, kas tevi mīl… un dievina … kas gribētu, lai tu būtu pats diženākais un slavenākais no visiem cilvēkiem!

Tā runādama, Eitibīda arī uzvilka bruņukreklu un cepuri; bet, redzēdama, ka Oknomajs grasās atstāt telti, sauca viņam nopakaļ:

—    Ej vien, es likšu seglot zirgus!

Pēc dažām minūtēm ģermāņu leģionu taurētāji pūta trauksmes signālu, un nepilnā stundā desmittūkstoš Oknomaja piekritēju bija paguvuši nojaukt teltis un nostāties kaujas ierindā, lai pamestu nometni.

Ģermāņi aizņēma nometnes daļu pie labajiem sānvār- tiem. Oknomajs pateica paroli sardzes priekšniekam, kas komandēja vārtu sardzes kareivjus, un pavēlēja caur tiem klusu aiziet saviem leģioniem. Ģermāņu trauksmes signāli pamodināja arī viņu kaimiņus gaiļus; viena daļa no tiem domāja, ka visam karaspēkam jādodas prom, otra — ka ienaidnieks tuvojas gladiatoru nometnei; gaili uzlēca no guļasvietām, steigā apbruņojās, izsteidzās no teltīm un, negaidīdami nekādu rīkojumu, lika taurētājiem pūst trauksmes signālu. Drīz vien gladiatoru nometne no viena gala līdz otram bija kājās, visi leģioni gatavojās uz kauju; sākās burzma un nekārtības, kādas vērojamas pat visdisciplinētākajā karaspēkā, ja ienaidnieks pēkšņi uzbrūk.

Viens no pirmajiem uzlēca kājās Spartaks, paraudzījās ārā no telts un jautāja pretorijā sardzes kareivjiem, kas noticis.

—    Šķiet, ka uzbrūk ienaidnieks, — tie viņam atbildēja.

—    Kā?… No kurienes? … Kāds ienaidnieks? — pārsteigts par tādu atbildi, Spartaks pārjautāja vēlreiz.

Tad viņš aši atgriezās teltī, bet, tā kā karā viss iespējams, Spartaks, sev par lielu izbrīnu, tomēr pieļāva domu, ka viens no konsuliem pa nezināmiem ceļiem paspējis paātrinātā pārgājienā atnākt līdz Askulai, tāpēc steidzīgi uzģērba bruņukreklu un devās uz nometnes centru.

Tur viņš uzzināja, ka Oknomajs ar saviem leģioniem pašreiz atstāj nometni pa labajiem sānvārtiem un pārējie leģioni kaujas gatavībā taisās viņam sekot, turklāt pilnīgi pārliecināti, ka šo pavēli devis Spartaks.

—    Bet kā tas var būt? — iesaucās trāķietis, iesizdams sev pa pieri ar kreisās rokas plaukstu. — Ak nē! Tas nav iespējams!

Nedaudzo lāpu gaismā viņš lieliem soļiem aizsteidzās uz pieminētajiem vārtiem.

Kad Spartaks tur nonāca, otrais ģermāņu leģions jau gandrīz viss bija izgājis pa vārtiem. Ar spēcīgajiem elkoņiem atbrīvojot sev ceļu, Spartakam izdevās apdzīt pēdējās rindas un izkļūt pa vārtiem. Tad viņš metās uz priekšu un, ātri noskrējis četri pieci simti soļu, tuvojās Oknomajam, kas zirga mugurā, savu kontubernāļu ieslēgts, gaidīja, kamēr viņa otrais leģions atstās nometni.

Kāds cilvēks, arī pilnā apbruņojumā, aizskrēja garām Spartakam; trāķietis tūliņ pazina Krišu un izdzirda tā pērkonīgo aizelsušos balsi:

—    Oknomaj, ko tu dari?… Kas noticis? … Kāpēc tu esi sacēlis kājās visu nometni?… Uz kurieni tu dodies?

—    Tālāk no nodevēja nometnes, — neticamā mierā skaļi atbildēja ģermānis. — Un, ja tu negribi kļūt viltībai par upuri, ja negribi, lai tevi kopā ar taviem leģioniem visnekrietnākajā kārtā atdod ienaidnieka rokās, tad nāc man līdzi, dosimies kopā uz Romu!

Gaužām izbrīnījies par tādiem vārdiem, Kriss jau grasījās atbildēt, bet tajā acumirklī piesteidzās Spartaks un gluži aizelsies jautāja Oknomajam:

—    Par kādiem nodevējiem tu runā, Oknomaj, uz ko tu tēmē?

—    Es runāju par tevi un tēmēju uz tevi. Es karoju pret Romu un gribu iet uz Romu; negribu doties uz Alpiem, lai kādā aizā, protams, «nelaimīga gadījuma dēļ» kristu ienaidnieka nagos!

—    Zvēru pie visulabā un visuspēcīgā Jupitera! — Spartaks iekliedzās nevaldāmās dusmās. — Tu droši vien joko, lai gan es tev apgalvoju, ka tas ir visnekrietnākais joks, ko cilvēka prāts jebkad ir spējis izdomāt…

—    Zvēru pie Frejas, es nejokoju! Runāju nopietni un esmu pie pilna prāta.

—    Tu mani uzskati par nodevēju? — Spartaks kliedza, un viņa balss aizrāvās no spējām dusmām.

—    Ne vien uzskatu par tādu, bet esmu par to pilnīgi pārliecināts un paziņoju to, visiem dzirdot.

—     Tu melo! … Piedzērušais mežoni! … — Spartaks ieaurojās pērkondimdošā balsi un, izvilcis no maksts savu milzīgo zobenu, metās virsū Oknomajam; tas ari izvilka zobenu un pagrieza savu zirgu pret Spartaku.

Bet tajā pašā acumirklī Oknomaja kontubernāļi aizturēja viņa roku — un Kriss, kas turpat stāvēja, satvēra viņa zirgu aiz iemauktiem un, spēcīgi sarāvis tā mutes dzelžus, apstādināja uz vietas, kliegdams:

—     Oknomaj, ja tu neesi zaudējis prātu, par ko gan liecina tava rīcība, tad es galvoju, ka tu esi nodevējs! Tu esi pārdevies romiešiem par zeltu, izpildi viņu pavēles un ..,

—     Ko tu runā, Kris? — ģermānis iesaucās, viss trīsēdams.

—     Ak, zvēru pie saules dieva Belēna staru visvarenības! — galls, stipri saniknots, turpināja. — Vienīgi kāds no romiešu konsuliem, ja viņš būtu tavā vietā, spētu tā rīkoties kā tu(

Pa to laiku Spartaku bija apstājuši Artoridžs, Bortoridžs, Tesaloniks un divdesmit citi vadoņi — un Graniks pūlējās viņu mierināt; taču Spartaku bija pārņēmis r tāds dusmu uzliesmojums, kas dubultoja viņa vareno muskuļu spēku; atgrūdis visus, kuri mēģināja viņu aizturēt, sagāzis tos citu citam virsū, Spartaks izlauzās pie Oknomaja. Tad trāķietis mierīgi iebāza zobenu makstī un, cieši skatīdamies uz viņu ar asaru pilnām acīm, kas pirms mirkļa vēl liesmoja niknumā, sacīja drebošā balsī:

-— Es nešaubos, ka ar tavu muti runā viena no atriebības dievēm erīnijām. Tu, Oknomaj, mans biedrs baismu pilnajā gājienā no Romas uz Kapuju, tu, kas kopā ar mani esi pārdzīvojis visas briesmas un priekus no pašas pirmās mūsu sacelšanās dienas, tu nevarētu tā runāt, kā nupat runāji. Es nezinu … nesaprotu … varbūt mēs abi esam kādas šausmīgas romiešu intrigas upuri, bet es nespēju uzminēt, kā tā iespiedusies mūsu nometnē. Taču tagad tas nav svarīgi. Ja kāds cits, nevis tu, ko es vienmēr esmu mīlējis kā brāli, būtu izrunājis tādus vārdus, kādus tu tikko izrunāji, viņa vairs nebūtu starp dzīvajiem . .. Un tagad ej … pamet savus nelaimes brāļus un savus karogus… bet es tavu pulku un 'tavu brāļu priekšā zvēru pie sava tēva pīšļiem, mātes piemiņas, māsas dzīvības, pie visiem debesu un elles dieviem, ka neesmu sevi aptraipījis ar tām neģēlībām, kuras tu man

piedēvē un kuras es pat izprast nevaru. Un, ja es kaut uz mirkli kaut vismazākajā mērā neesmu izpildījis savus brāļa un vadoņa pienākumus, lai Jupiters mani iznīcina ar saviem zibeņiem, lai manu vārdu nolād paaudžu paaudzes un lai tas paliek neizdzēšami apzīmogots ar kaunpilno nodevēja zīmogu līdz visattālākajām paaudzēm, lai mans vārds uz mūžu mūžiem tiek nolādēts ar vēl briesmīgāku lāstu nekā brāļa slepkavas Tiesta, savu bērnu slepkavas Mēdejas un nelietīgā Dolona Vārds!

Spartaks nodeva šo zvērestu noteiktā, skaļā un svinīgā balsī; viņa seja bija ļoti bāla, bet mierīga un apskaidrota, un viņa zvērests dziļi jo dziļi ietekmēja ikvienu klātesošo, šķiet, satricināja pat mežonīgā Oknomaja stūrgalvību, kad pēkšņi netālu no labajiem sānvārtiem atskanēja trešā (t. i., gailu pirmā) leģiona tauru skaņas un pievērsa sev visu gladiatoru uzmanību; tos pārņēma visdziļākais izbrīns.

—     Kas tur bija? —"Bortoridžs jautāja Artoridžam.

—     Ko tas nozīmē? — Artoridžs atvaicāja.

—    Zvēru pie pekles dieviem! — iesaucās Spartaks, kura bālā seja tagad bija līķa bālumā. — Tātad arī gaili aiziet?

Visi steidzās uz vārtiem.

Tad Eitibīda, kas bruņucepurē ar nolaistu sejsegu līdz šim bija sēdējusi sava mazā, ātrā zirga mugurā blakus Oknomajam, kurš to gandrīz aizsedza ar savu milzeņa augumu, paņēma viņa zirgu aiz pavadas un ātri vilka prom pa ceļu, pa kuru jau aizjāja divi leģioni; ģermānim un grieķietei sekoja ari pārējie Oknomaja kontubernāļi.

Kamēr Kriss ar Spartaku steigšus atgriezās pie nometnes vārtiem, pa kuriem pakaļ saviem tautiešiem izjāja nometnē palikušais trīsdesmit cilvēku lielais ģermāņu loka šāvēju pulks, ieraudzījuši Spartaku un Krišu, kuri nāca viņiem pretim, tie iesaucās:

—     Lūk, Spartaks!

—     Lūk, nodevējs!

—     Nogalināsim viņu!

Un, satvēruši lokus, tie sāka tēmēt uz abiem vadoņiem, bet dekurions kliedza:

—     Tas tev, Spartak, un tev, Kris! Nodevēji!

Trīsdesmit bultas svilpdamas izlidoja no lokiem uz Spartaka un Kriša pusi.

Abi tik tikko paspēja aizsegt seju ar vairogiem, kuros ieurbās ne mazums bultu; bet Kriss, pats aizsargādamies ar vairogu, nostājās visā augumā Spartakam priekšā, lai aizsegtu viņu, un kliedza:

—    Mūsu kopējā mērķa vārdā — lec pāri grāvim!

Spartaks vienā mirkli pārlēca ceļmalas grāvim un nokļuva pļavā, Kriss viņam tūliņ sekoja. Tā viņi izglābās no dezertieriem, kas tagad, kā par brīnumu, nepievērsdami vairs uzmanību Spartakam un Krišam, aizauļoja pakaļ saviem leģioniem.

—    Nolādētie dezertieri! — Kriss iesaucās.

—    Lai konsuls Gellijs sakapā jūs gabalos! — Spartaks piebilda dusmu uzliesmojumā.

Ejot gar grāvja malu, viņi abi ar Krišu drīz vien sasniedza nometnes vārtus, kur Artoridžs un Bortoridžs ar lielām pūlēm — gan lūgdamies, gan lamādamies centās aizturēt trešo leģionu, kas arī gribēja aiziet no nometnes un sekot ģermāņiem.

Galu galā Krišam izdevās tos aizturēt; viņš uzrunāja gladiatorus dzimtā valodā varen skaļā balsī, sauca tos par pretīgiem salašņām, laupītāju baru un nodevēju pūli, drīz vien apklusinādams pašus bramanīgākos. Un, kad savas runas beigās Kriss zvērēja pie Hesa, ka, gaismai austot, viņš atradīs un liks sist krustā visus, kas pavedināja un kūdīja uz šo kaunpilno dumpi, gaili klusi un rāmi kā jēri atgriezās nometnē.

Pabeidzis savu runu, Kriss pēkšņi kļuva bezgala bāls, viņa spēcīgā un skanīgā balss pieklusa, it kā aizsmaka, un, tiklīdz dumpīgā leģiona pirmās rindas pagriezās uz nometnes pusi, galls sagrīļojās un gandrīz bez samaņas iekrita rokās blakus stāvošajam Spartakam, kas tikko paspēja viņu satvert.

—     Ak, zvēru pie dieviem! — trāķietis skumji iesaucās. — Tevi ievainoja, kad tu aizsedzi mani no viņu bultām.

Krišam patiešām viena bulta bija ievainojusi gūžu, otra bija pārsitusi bruņukrekla cilpas un ieurbusies starp piekto un sesto ribu.

Krišu tūlīt aiznesa uz telti, tur viņš atradās rūpīgā uzraudzībā; lai gan Kriss bija zaudējis daudz asiņu, un bija stipri vārgs, tomēr ārsts varēja nomierināt Spartaku, kurš bāls un satraukts stāvēja pie drauga guļasvietas, ka neviens no abiem ievainojumiem nav bīstams.

Spartaks visu nakti palika nomodā pie Kriša, iegrimis skumjās pārdomās par šīs dienas notikumiem; viņu satrauca ne vien Oknomaja nesaprotamā bēgšana, bet vēl vairāk viņš bēdājās par tiem desmit tūkstošiem ģermāņu, kas neizbēgami gāja pretim savai bojāejai.

Nākamās dienas rītausmā saskaņā ar plānoto, bet it sevišķi Kriša skubināts, Spartaks pavēlēja saviem leģioniem nojaukt nometni un devās ceļā uz Kamerīnu, kur nonāca pēc pusnakts, kā jau tas iepriekš bija paredzēts, bet konsuls Lentuls ar gandrīz trīsdesmit seši tūkstoši vīriem tur ieradās dienu vēlāk.

Konsuls bija patricietis, kara lietās diezgan nepieredzējis, toties bagātīgi apveltīts ar latīņu lepnumu un augstprātību; viņš uzskatīja par neiespējamu, ka četri romiešu leģioni ar divdesmit četriem tūkstošiem vīru un divpadsmit tūkstošiem vīru lielu papildspēku nevarētu mazāk nekā divdesmit četrās stundās sakaut sešdesmit tūkstošu lielo slikti apbruņoto, negodīgo, neticīgo un nedisciplinēto gladiatoru baru, tiesa, viņi gan bija uzvarējuši pretoru armijas, taču nevis ar savu varonību, bet pretoru neprasmes dēļ.

Tāpēc, ieņēmis izdevīgu pozīciju kalnu piekājē, konsuls griezās pie saviem pulkiem ar lepnu un dedzīgu uzrunu, kurai vajadzēja iekvēlināt leģionāru prātus, un nākamajā dienā uzsāka kauju ar Spartaku; gladiatoru vadonis, būdams gudrs un tālredzīgs, prata izmantot sava karaspēka skaitlisko pārākumu un apmēram trijās stundās gandrīz pilnīgi aplenca konsulu, un, lai gan konsula leģioni cīnījās ļoti varonīgi, tie bija spiesti bēgt, lai nebūtu jāpieredz uzbrukums arī no aizmugures.

Spartaks veiksmīgi izmantoja šo sajukumu ienaidnieka rindās un, parādīdamies kaujas laukā, ar savu neparasto drošsirdību vēl pacēla gladiatoru cīņas sparu; gladiatori vajāja romiešus tik nesaudzīgi un nikni, ka dažās stundās ienaidnieks tika galīgi sakauts un izklīdināts, bet viņu nometne un vezumi nonāca gladiatoru rokās.

Viena daļa no Lentula leģionu paliekām aizbēga pie senoniem, otra — uz Etrūriju, viņu vidū arī pats konsuls.

Lai gan bija liels prieks par spožo uzvaru, jo ievērojamāku tāpēc, ka tā bija gūta pār vienu no konsuliem, Spartakam nelika miera doma par otru konsulu Gelliju, kas kuru katru bridi varēja uzbrukt Oknomajam un pilnīgi apkaut viņa leģionus.

Tāpēc nākamajā dienā pēc kaujas pie Kamerīnas, pavēlējis nojaukt nometni, Spartaks griezās atpakaļ un devas uz Askulu, pa paradumam sūtīdams pa priekšu lielu jātnieku vienību vistālredzīgāko komandieru vadībā; tā iegāja diezgan tālu svešajā teritorijā un visu laiku vāca jaunas ziņas par ienaidnieku.

Vienu dienu atpūties pie Askulas, Spartaks ar savu karaspēku tūlīt devās uz Trebulu, kur viņu pret vakaru panāca kavalērijas vadonis Mamīlijs un pavēstīja, ka Oknomajs licis uzcelt nometni kalnu pakājē netālu no Nursijas, bet* Gellijs (uzzinājis, ka desmittūkstoš lielais ģermāņu pulks nonicinājis Spartaku un aizgājis no viņa) nolēmis uzbrukt ģermāņiem un tos iznīcināt.

Atļāvis saviem leģioniem sešas stundas atpūsties, Spartaks pusnaktī aizgāja no Trebulas un pa akmeņaino Ape- nīnu stāvajām klintīm virzījās uz Nursiju.

Taču pa to laiku konsuls Gellijs Poplīkola ar divdesmit astoņiem tūkstošiem vīru nonāca tur naktī un, tiklīdz uzausa gaisma, spēji uzbruka Oknomajam, kas pārsteidzīgi ielaidās nevienādajā kaujā.

Cīņa bija sīva un asiņaina, taču pirmās divas stundas laime bija svārstīga, jo abas puses cīnījās ar vienādu niknumu un varonību. Taču drīz vien Gellijs izstiepa garumā frontes līniju — un viņam izdevās ielenkt ģermāņu spēkus; gribēdams ieslēgt tos vēl ciešākā lokā, konsuls pavēlēja diviem leģioniem, kas cīnījās vaigu vaigā pret ģermāņiem, mazliet atkāpties un tik tikko nezaudēja kauju. Jo ģermāņi, domādami, ka konsula leģionāri sāk atkāpties, Oknomaja piemēra iedvesmoti, ar nevaldāmu spēku uzbruka ienaidniekam, kas sakarā ar tālredzīgo manevru patiesi bija spiests atkāpties, un romiešu rindās izcēlās liels sajukums.

Bet tad romiešu vieglie kājnieki uzbruka gladiatoriem no flangiem, kamēr dalmatiešu lindzinieki piesteidzās no mugurpuses, un ģermāņi drīz vien tika pilnīgi ieslēgti nāves lokā. Redzēdami, ka nav nekādu cerību izglābties, viņi nolēma krist varoņu nāvē un cīnījās ar nepieredzētu niknumu vairāk nekā divas stundas, tomēr visi krita, nodarīdami milzīgus zaudējumus romiešu spēkiem.

Viens no pēdējiem krita Oknomajs; viņš nogalināja kara tribūnu, centurionu un lielu skaitu leģionāru. Jau daudzkārt ievainots, viņš nepārstāja cīnīties ar neparastu drošsirdību starp līķiem, kas kaudzēm krājās ap viņu. Taču, kad vairāki zobenu cirtieni vienlaicīgi viņu ievainoja mugurā, Oknomajs, izgrūdis mežonīgu rēcienu, nokrita blakus Eitibīdai, kas jau bija kritusi pirms viņa.

Tā nobeidzās kauja, kurā Gellijs iznīcināja visus desmittūkstoš ģermāņus, no kuriem neviens neizglābās.

Bet, tikko šī tuvcīņa bija beigusies, atskanēja tauru spalgās skaņas, kas uzvarētājiem vēstīja par jauna ienaidnieka uzbrukumu.

Tas bija Spartaks. Ieradies kaujas laukā, viņš tūliņ nostādīja savus leģionus kaujas ierindā, lai gan tie bija noguruši no grūtā pārgājiena, un, apstaigādams rindas, kvēli aicināja atriebt savu brāļu nāvi; pēc tam nekavējoties uzbruka konsula Gellija leģionāru izjukušajām rindām.

Gellijs darīja visu iespējamo, lai lielā ātrumā un pietiekami labi pārkārtotu fronti un varētu stāties pretim jaunajam ienaidniekam.

Iedegās kauja — vēl sīvāka un niknāka par iepriekšējo.

Mirstošais Oknomajs no sāpēm vaidēja, laiku pa laikam izrunādams Eitibīdas vārdu.

Jaunā sadursme novirzīja romiešus uz citu pusi, un kaujas lauks, kur tik nežēlīgi apkāva ģermāņus, palika tukšs; lauku klāja vienīgi milzīgas līķu kaudzes, un tur bija dzirdami ievainoto un mirstošo sāpju kliedzieni un vaimanas.

Lai gan asins strūklām plūda no Oknomaja neskaitāmajām brūcēm, viņa sirds vēl pukstēja; un, kamēr viņš agonijas mokās sauca mīļotās vārdu, tā piecēlās no zemes, kur bija gulējusi, noplēsa drēbes strēmeli no tuvumā kritušā kontubernāļa tunikās un aptina to ap savu asiņaino 'kreiso roku; viņas vairogu saskaldot gabalu gabalos, roku diezgan stipri ievainoja. Tā kā Gellijs uzbruka tik negaidīti, Eitibīda nepaspēja ne pārbēgt pie romiešiem, ne attālināties no kaujas vietas un gribot negribot bija spiesta piedalīties cīņā. Bet, saņēmusi pirmo ievainojumu, viņa uzskatīja par mazāk bīstamu nokrist starp kādiem astoņiem vai desmit virsnieku vai leģionāru līķiem netālu no Oknomaja un izlikties par mirušu.

—    Ak, Eitibīda!… Ak, mana sirdsmīļotā! … — Oknomajs čukstēja tikko dzirdami, un viņa nobālušo seju pamazām pārklāja nāves plīvurs. — Tu esi dzīva! … Dzīva!… Ak! … Tagad es mirstu … pavisam mierīgs! … Ak, Eitibīda!.. . Man slāpst… slāpst… man deg rīkle … lūpas sakaltušas … pasniedz man ūdens malku … pēdējo skūpstu!

Eitibīdas bālo seju izķēmoja mežonīga, ļauna prieka izteiksme, kas izlikās vēl jo drausmīgāka tāpēc, ka visapkārt, cik vien tālu sniedzās skatiens, kaujas lauks bija noklāts cilvēku līķiem; kurtizānes zaļās acis vēroja šo skatu ar necilvēcisku baudu, un viņa pat nepievērsa uzmanību mirstošā vārdiem; tikai tad, kad bija pietiekami atveldzējusi sirdi ar asiņaino ainu, viņa pagrieza galvu uz to pusi, kur gulēja ģermānis.

Caur nāves aizmigloto skatienu Oknomajs ieraudzīja meiteni viscaur notraipītu ar pašas un to līķu asinīm, starp kuriem viņa bija gulējusi, un ģermānis ar šausmām iedomājās, ka Eitibīda arī mirst, taču ļauni zibsnījošais zaļo acu skatiens, ko viņa raidīja tālu visapkārt, un straujās kustības, ar kādām viņa spārdīja neskaitāmos mirušo ķermeņus ap sevi, Oknomaju pārliecināja, ka kurtizāne ir tikai ievainota un varbūt pat viegli; pēkšņi tam iešāvās prātā drausmīga doma. Tomēr ģermānis tūliņ atvairīja šo liktenīgo nojautu un pavisam vārgā balsī sacīja:

—   Ak, Eitibīda! …vienu skūpstu… dod man… ak, Eitibīda!

—    Man nav laika, — grieķiete atbildēja, paiedama tuvu garām mirstošajam un uzmezdama viņam vienaldzīgu skatienu.

—    Ak! … lai Tora … zibeņi… pārvērš tevi pelnos! — ar pēdējiem spēkiem iesaucās Oknomajs, tad, mazliet pacēlies uz viena sāna, acis plaši iepletis, cik vien stipri varēdams, izkliedza: — O, tagad … es visu saprotu!… Nelietīgā kurtizāne … Spartaks ir nevainīgs … tu biji un esi cilvēciskā ļaunuma izdzimums! … lāsts pār tevi… lā …

Bet, aprāvies pusvārdā, viņš noslīdēja zemē un vairs nepakustējās.

Izdzirdusi pirmos Oknomaja lāstus, Eitibīda apsviedās, uzmeta viņam niknumā zvērojošu draudīgu skatienu un paspēra pat dažus soļus uz viņa pusi, it kā gribētu mesties viņam virsū, bet, redzēdama, ka viņš mirst, apstājās, pacēla lāstam savu mazo, balto, asinīm aptraipīto roku pret ģermāni un iesaucās:

— Uz pekli!.., Tevi es redzēju mirstam izmisumā, tagad lūdzu augstos dievus, lai tie man liek pieredzēt ari pārpārēm ienīstā Spartaka galu! …

Tad viņa devās uz to pusi, no kurienes atskanēja tāls jaunās kaujas troksnis.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

KAUJA PIE MUTĪNAS. — DUMJI. — MARKS KRASS RĪKOJAS

Par cīņas iznākumu starp Spartaku un Gelliju vairs nebija nekādu šaubu, Klīstot pa kaujas lauku un kāpaļājot pār līķu kaudzēm, Eitibīda jau iztālēm redzēja, ka romieši izrāda tikai vāju pretestību gladiatoru leģionu neatvairāmajai straumei, kura jau sāka izplesties gar konsula karaspēka fronti gan uz labo, gan kreiso pusi ar acīm redzamu nodomu uzbrukt ienaidniekam no flangiem.

Kamēr drosmīgā sieviete vēroja kaujas norisi, domādama par to, ka romiešu sakāve laupīs viņai karsti ilgoto atriebības iespēju un sapni par uzvaru, viņai garām aiz- auļoja balts zirgs ar gaišzilu pārsegu un skaistiem iemauktiem; zirga acis bija plaši ieplestas, ausis saslietas, un baiļu pārņemtais lopiņš šaudījās te uz vienu, te otru pusi, klupa pret kritušajiem, izbailēs atkāpās un, lēkdams pāri kādam līķim, neviļus uzmina citam.

Eitibīda pazina šo zirgu: tas piederēja Uziljakam, jau- niņam Oknomaja kontubernālim, kas krita viņas acu priekšā viens no pirmajiem šī rīta asiņainajā kaujā. Tā kā viens no viņas pašas zirgieiji arī bija balts, ar savu tālredzīgo prātu, kam nekas nepagāja secen, viņa tūlīt iedomājās izmantot zirgu saviem zemiskajiem plāniem.

Kurtizāne devās uz to pusi, kur baiļu pārņemtais baltiņš šaudījās šurpu turpu, un, klakšķinādama ar mēli un plaukšķinādama, sāka pievilināt izbiedēto auļotāju.

Bet pārbiedētais kustonis, it kā nojauzdams, kāds liktenis to gaida, neļāvās pielabināties; jo vairāk viņa to sauca, jo tālāk tas izbailēs aizauļoja no viņas. Tad pēkšņi zirgs paklupa pret dažiem līķiem un nokrita — un tam nekādi neizdevās pieslieties kājās, pirms Eitibīda paspēja pieskriet; viņa satvēra to aiz iemauktiem un palīdzēja piecelties.

Nostājies uz visām četrām, kustonis vēl mēģināja izrauties no Eitibīdas rokām; tas spēcīgi purināja galvu, raustīja iemauktus, aiz kuriem viņa to bija saķērusi, satrakots lēkāja, slējās stāvus un spēra ar pakaļkājām, taču velti, jo kurtizāne to turēja cieši, turklāt labinādama gan ar glāstiem, gan ar vārdiem, kamēr beidzot, mazliet iztrakojies, karstasinīgais lopiņš, šķiet, padevās savam liktenim un ļāva, lai grieķiete paglauda tam'kaklu un muguru, un beidzot pilnīgi uzticējās rokai, kas to veda aiz iemauktiem.

Pa to laiku, aizvien pieaugošā gladiatoru skaita uzvarēti un aplenkti, konsula Gellija karapulki juku jukām atkāpās uz lauku, kur šorīt bija iznīcinājuši ģermāņus; bet Spartaka kareivji tos nikni vajāja, tricinādami gaisu ar mežonīgiem rēcieniem. Viņi uzbruka romiešiem no mugurpuses un nežēlīgi apkāva konsula pulkus, tādā kārtā atriebdami savus desmittūkstoš nobendētos biedrus.

Arvien tuvāk skanēja zobenu un vairogu žvadzoņa un cīnītāju skaļie, drausmie kliedzieni; sākumā neskaidrā kaujas aina ar katru acumirkli kļuva labāk saredzama. Eitibīda kādu brīdi ar ļaunu un drūmu skatienu vēroja šo ainu, dusmās grieza savus sniegbaltos zobus un pusbalsī murmināja, it kā sarunādamās pati ar sevi:

— Ak! Zvēru pie Olimpa Jupitera diženuma! Kur te taisnība? … Es tik daudz darīju, lai aizvilinātu no gladiatoru nometnes ģermāņus cerībā, ka gaili tiem sekos, bet gaili palika nometnē; gādāju, lai Gellijs apkauj šos desmit tūkstošus, cerēdama, ka abi konsuli ieskaus Spartaku dzelzs lokā, bet viņš izrāvās ar visiem saviem leģioniem un sakāva Gelliju, un pēc tam uzbruks Lentulam un sakaus arī to — bet varbūt ir jau sakāvis? Vai patiesi viņš ir neuzvarams? O, Jupiter Atriebēj, vai viņš ir neuzvarams? …

No visām pusēm vajātie romieši tomēr vēl cīnījās, arvien vairāk tuvodamies kaujas laukam, kur šorīt norisinājās asiņainais slaktiņš. Eitibīda, stipri bāla no sašutuma un dusmām, devās prom no šīs vietas un, vezdama sev līdzi aiz iemauktiem kontubernāļa balto zirgu, virzījās uz to pusi, kur bija kritis, bet tagad jau salts un sastindzis gulēja Oknomajs; atradusi brīvu vietiņu starp caurdurto līķu kaudzēm, viņa apstājās, izvilka 110 maksts nelielu ļoti asu zobenu, ko pirmīt bija atradusi zemē, pieceļoties no tās vietas, kur bija gulējusi, izlikdamās par mirušu, un divas reizes ātri iedūra nabaga lopiņa krūtīs. Ievainotais zirgs, skaļi un izmisīgi zviegdams, kāpās atpakaļ un gribēja aizbēgt, bet Eitibīda to cieši turēja aiz iemauktiem; dažas reizes palēcies, zirgs nokrita uz ceļiem un drīz, zaudējis pēdējos spēkus, nogāzās zemē visā garumā; noplūdis asinīm, kas šaltīm šļācās no divām platām, dziļām brūcēm, tas, drausmīgi raustīdamies krampjos, nobeidzās.

Tad grieķiete nogūlās zemē blakus beigtajam zirgam, pabāza savu kāju tam zem kakla tā, lai ikvienam, kas te pienāktu, būtu saprotams, ka jātnieks ar zirgu reizē krituši no ienaidnieka rokas, — jātnieks smagi ievainots, bet zirgs jau beigts.

Pa to laiku kaujas troksnis kļuva arvien skaļāks un tuvojās tai vietai, kur gulēja Eitibīda; no gailu niknajiem lāstiem un latīņu vaimanām viņa arvien vairāk pārliecinājās, ka romieši tiek pilnīgi sakauti.

Domādama par šo negaidīto un nesavlaicīgo Spartaka ierašanos un savām cerībām, ko sagrāva Gellija sakāve, par neveiksmīgo atriebību, par grūtībām un briesmām, ar ko saistīta jaunā sazvērestība, kas galīgi iznīcinātu Spartaku un viņa pasākumu, Eitibīda pārdzīvoja pretrunīgas jūtas, kas vājināja viņas locekļu spēku un dvēseles stingrību, viņa sajuta neizprotamu nemieru, pagurumu, skumjas, kas apslāpēja viņas dusmas un bezkaunīgo pārdrošību.

Pēkšņi viņai izlikās, ka saule aptumšojas un bieza migla ietin visu apkārtni; viņa sajuta asas sāpes kreisajā rokā. Aptaustījusi to ar otru roku, kurtizāne samanīja, ka delms pavisam mitrs no asinīm. Tad viņa atspiedās uz labā elkoņa un paskatījās uz ievainoto roku: viss apsējs bija piesūcies sarkans ar asinīm. To ieraugot, Eitibīdas jau tā bālā seja nobālēja vēl vairāk un skatiens apdzisa; viņa gribēja saukt palīgā, bet no bālganajām, kaistošajām lūpām izlauzās tikai vaids; tad viņa mēģināja piecelties, taču nokrita atmuguriski, ar atpakaļ atmestu galvu un, ne vārda nebilduši, palika nekustīgi guļam.

Pa to laiku romieši bezpalīdzīgi bēga, bet gladiatori, ieraudzījuši apkautos ģermāņus, sāka vajāt bēdzējus vēl niknāk nekā iepriekš. Asiņainais slaktiņš izvērtās neaptverami baisms: tika nogalināts vairāk nekā četrpadsmit- tūkstoš romiešu, un Gellija armiju pilnīgi iznīcināja. Ievainoto Gelliju izglāba tikai viņa ātrais zirgs. Konsula armijas paliekas aizbēga uz visām pusēm; varenā un spēcīgā armija bija tā sabrukusi, ka neviens vairs nesargāja ne vezumus, ne zīmes, ne karaspēka disciplīnu, ne cīņas sparu.

Spožās uzvaras prieku gladiatoriem apēnoja sāpes par ģermāņiem; un Spartaks aizliedza šoreiz līksmot kā parasti pēc gūtās uzvaras, bet pavēlēja izpildīt sēru ceremonijas par godu kritušajiem biedriem.

Nākamajā dienā pēc šīs divkāršās kaujas dumpinieki sāka dedzināt savu kritušo brāļu līķus; visi apkārtējie lauki pārklājās milzīgiem sārtiem, uz kuriem bija sakrauti simtiem gladiatoru līķu; tos drīz vien vajadzēja atdot ugunij.

Ap sārtu, uz kura bija novietots vienīgi Oknomaja līķis, mēmi un skumji stāvēja visi gladiatoru vadoņi un četrstūrī nostādītie četri leģioni.

Uz drosmīgā ģermāņa milzeņa auguma bija divdesmit septiņi ievainojumi; vispirms viņa miesas nomazgāja un iesvaidīja ar smaržīgām eļļām, ko uz Spartaka lūgumu bija atsūtījuši iebiedētie iedzīvotāji no tuvējās Nursijas pilsētas, tad ietina vissmalkākajā lina līķautā, apkaisīja ar ziediem un novietoja uz sārta. Spartaks vairākas reizes noskūpstīja draugu; ar visdziļākajām sāpēm dvēselē, nobālis, asaru aizlauztā balsī viņš cildināja mirušā varoņdarbus, viņa nelokāmo drosmi un godīgo dvēseli, tad paņēma lāpu un pirmais aizdedzināja sārtu; pēc Spartaka arī citi tvēra lāpas, un drīz ugunskurs uzliesmoja tūkstoš iesārtās uguns mēlēs, uzvēdīdams smaržīgus dūmu mākoņus.

Ģermāņa pelnus savāca no nedegošiem azbesta diegiem izaustā drānā un iebēra bronzas urnā, ko bija atsūtījuši Nursijas iedzīvotāji; šo urnu Spartaks vienmēr glabāja kā visdārgāko relikviju.

No desmittūkstoš ģermāņiem, kas cīnījās kopā ar Oknomaju, vienīgi piecdesmit septiņus, kaut gan ievainotus, vēl atrada kaujas laukā pie dzīvības, bet tikai deviņi no viņiem izdzīvoja, starp tiem arī Eitibīda, kura (tā visi domāja) bija varonīgi cīnījusies un, smagi ievainota kreisajā rokā, pakritusi zem pašas zirga, ko droši vien nonāvēja, kad viņa steidzās nodot kādam pulkam drosmīgā Oknomaja pavēli.

Gladiatoru leģionos ļoti slavināja un apbrīnoja varonīgo jaunavu, un šai vispārējai sajūsmai padevās arī Spartaks, jo, būdams augstsirdīgs un ar cēlu dvēseli, viņš cienīja augstsirdību un cēlu rīcību, tāpēc parādīja grieķietei lielu godu un apbalvoja to ar pilsoņa vainagu, ko pats tai pasniedza visu leģionu klātbūtnē, vispārējiem aplausiem skanot, divdesmit divas dienas pēc kaujas pie Nursijas tajā pašā vietā, kur cīņa bija norisinājusies.

Eitibīda saņēma godpilno apbalvojumu stipri satraukta, ko viņa pie labākās gribas nespēja apslēpt; par to liecināja viņas zilganbālā seja un trīsas, kas bija pārņēmušas visu augumu. Gladiatori uzskatīja šo lielo uztraukumu par kautrību. Bet varbūt to izraisīja sirdsapziņas pārmetumi?

Eitibīda vēl nebija pilnīgi atveseļojusies no ievainojuma, apsaitēto roku viņa nēsāja pakārtu saitē uz krūtīm, tomēr, saņēmusi augsto apbalvojumu par «pašaizliedzību un varonību», viņa izteica vēlēšanos sekot dumpinieku karaspēkam, turklāt lūgdama parādīt viņai godu un ieskaitīt viņu Kriša kontubernāļos; šī vēlēšanās ar Spartaka un Kriša piekrišanu tika izpildīta.

Atļāvis saviem karapulkiem atpūsties divdesmit piecas dienas pēc kaujas pie Nursijas, Spartaks devās pāri Apenīniem un, izgājis vēlreiz caur Picenas novadu, iegriezās senonu provincēs ar nodomu pa Emīlijas ceļu sasniegt Po upi, pāriet to un doties tālāk uz Galliju.

Pēc četrpadsmit dienu ilga pārgājiena Spartaks sasniedza Ravennu, kur pavēlēja uzcelt nometni dažas jūdzes no pilsētas, lai sastādītu trīs jaunus leģionus no apmēram piecpadsmittūkstoš vergiem un gladiatoriem, kuri bija pievienojušies viņam pārgājiena laikā caur senonu novadiem.

Par jauno leģionu vadoņiem tika iecelti brīvē dzimušais gladiators Gajs Kannīcijs, galls Kāsts un trāķietis Idumejs, kuri izcēlās ar sevišķu varonību kaujās pie Ka- merīnas un Nursijas.

Tādā kārtā palielinājis savu armiju līdz septiņdesmit pieciem tūkstošiem vīru, Spartaks turpināja ceļu uz Po upi.

Pērnā gada konsuls un tagadējais pretors Piealpu Gallijā Gajs Kasijs, uzzinājis par abu konsulu — Lentula un Gellija sakāvi un Spartaka draudošo tuvošanos, steigā savāca cik vien iespējams lielu skaitu karotāju no romiešu zemessardzes un palīgspēku vienībām; drīz viņa rīcībā bija desmittūkstoš kareivju no zemessardzes un tikpat daudz no palīgspēkiem, un ar šiem divdesmittūk- stoš vīriem viņš pārcēlās pār Po upi pie Placentijas ar nodomu aizkavēt gladiatoriem tālāku virzīšanos uz priekšu.

Gladiatori pa to laiku ar divu dienu pārgājienu bija sasnieguši Bononiju un pret vakaru pa paradumam uzcēla nometni netālu no pilsētas, ko pat nedomāja aplenkt; Spartaks gribēja palikt šajā nometnē vairākas dienas, kamēr jātnieku izlūki izpētītu ienaidnieka plānus un ievāktu noteiktas un drošas ziņas par romiešu karaspēku izvietojumu un karavadoņu nodomiem.

Nākamās dienas rītausmā, kamēr gladiatori nometnē nodarbojās ar parasto kaujas apmācību (jo ikvienu no piecpadsmittūkstoš jaunajiem kareivjiem apmācīja kāds no Kapujas vai Ravennas gladiatoriem, kuri veidoja labāko veterānu kodolu Spartaka armijā), Eitibīda atnāca pie augstākā virspavēlnieka telts un jautāja pēc Mircas.

Mirca iznāca tai pretim un saņēma to laipni un sirsnīgi, jo, pati būdama sieviete, vēl vairāk par stipro dzimumu apbrīnoja Eitibīdas drošsirdību un izturību.

Uz Spartaka augstsirdīgās māsas sirsnību viltīgā grieķiete atbildēja ar liekuļotu draudzību, apgalvodama, ka vienmēr esot jutusi pret Mircu visdziļāko labvēlību un, tā kā visā karaspēkā viņas esot tikai divas sievietes, tad liktos pilnīgi dabiski, ja viņas abas vienotu visciešākā un vissirsnīgākā draudzība.

Ar savu godīgo dvēseli Mirca nopriecājās par Eitibīdas vārdiem, un abas ar svētiem zvērestiem un kvēliem skūpstiem apliecināja viena otrai mūžīgu uzticību līdz pat nāves stundai; jaunavas draudzīgi sarunājās vairāk nekā divas stundas, dalīdamās savos noslēpumos un atklājumos; šī piemīlīgā sieviešu pļāpāšana par tīriem niekiem atgādināja putnu jauko vīterošanu, jo bija tikpat maiga, daiļskanīga un mums nesaprotama.

Beidzot Eitibīda nolēma aiziet no pretorijā un atvadoties vēlreiz apskāva Mircu, solīdamās vakarpusē vēl atnākt, ja vien karaspēks nedosies tālāk. Grieķiete aizgāja, iepriecējusi un apbūrusi savu jauno draudzeni, jo

viņa veikli laida darbā visus savus viltīgos paņēmienus un ātri savaldzināja trāķieša māsas vientiesīgo dvēseli.

Kādi bija kurtizānes plāni un kāpēc to īstenošanai viņa meklēja Mircas draudzību, mēs redzēsim vēlāk, bet pagaidām sekosim Eitibīdai uz to nometnes pusi, kur slējās gailu teltis.

Šaurajās ieliņās, kas atdalīja telšu rindas citu no citas, tika apmācīti kara mākslā pieci tūkstoši gailu, no kuriem sastāvēja senonu novados sapulcinātais četrpadsmitais leģions: sākotnējiem Kampānijas provincē sastādītajiem gladiatoru karaspēka desmit leģioniem vēl pievienojās divi Apūlijā un trīs nesen pie Ravennas saformētie leģioni; tādā kārtā gladiatoriem šajā brīdī pie Bononijas bija trīspadsmit leģionu, jo pirmos divus ģermāņu leģionus bija pilnīgi iznīcinājis konsuls Gellijs.

Pretim ikvienam jaunkareivim stāvēja veterāns, kas, apbruņojies ar koka zobenu, mācīja jauniesaucamajiem sitienus un aizstāvību pēc visiem paukošanas likumiem.

Šīs pieci tūkstoši skolotāju vienlaicīgās pavēles piepildīja plašo milzīgās nometnes nostūri ar diezgan pamatīgu troksni.

—     Ieņem pozīciju!

—     Vairogu augstāk!

—     Zobena galu zemāk!

—     Raugies man acīs!

—     Galvu augstāk!

—     Bezbailīgāku skatienu!

—    Atvairi cirtienu pa galvu ar vairogu un dur ar zobena galu!

—    Veiklāk — Tarana vārdā!.. s … Vai tev rokās linu kodaļa vai zobens?

—     Soli uz priekšu!… Soli atpakaļ!… Žigli!… Hesa vārdā — ātrāk!

—     Pozīciju!

—    Tēmēju pa galvu, atvairi cirtienu!

—    Lēciens pa labi!

—     Cērtf

—     Pusloku ar zobenu pa kreisi!

—    Cērt!

—    Pozīciju!

—     Lēciens atpakaļ!

—    Spēcīgi uz priekšu! Uzbrūc man! Uz priekšu!…

Piectūkstoš kareivīgu, noteiktu balsu enerģiski un vienlaicīgi izkliegtās pavēles, desmittūkstoš vīru ātrās, nerimtīgās kustības, desmittūkstoš roku zobenu vēzieni piešķīra gailu nometnei Joti rosīgu izskatu; ja kāds vēroja šo ainu no tālienes, tam atklājās pavisam neparasts, apbrīnojams un lielisks skats.

Eitibīda aizgāja līdz Kvintānas cejam, kas atdalīja trešā un ceturtā gailu leģiona teltis no piektā un sestā leģiona teltīm, un mazliet apstājās, lai pavērotu šo dzīvo ainu, kad pēkšņi viņas uzmanību piesaistīja dažas balsis no tuvējās telts, kas, spriežot pēc tās tuvumā novietotās piektā leģiona zīmes, piederēja tieši šī leģiona komandierim gailam Arvīnijam.

Teltī norisinājās dedzīgas ķildas, kā Eitibīda varēja noprast pēc skaļajām balsīm; bet tad bija dzirdama tikai viena drošāka par pārējām, tā nomāca visas ar savu spēcīgo vārdu plūsmu.

Gandrīz visas šīs balsis Eitibīdai bija pazīstamas, un, maz pamazām ieklausoties uzmanīgāk, viņa atšķīra katra atsevišķa runātāja balsi.

Izlikdamās, ka pilnīgi aizrāvusies ar gailu paukošanas vingrinājumu vērošanu, viņa ar visnevainīgāko izskatu virzījās arvien tuvāk un tuvāk teltij.

—     Galu galā, — ierēcās kāda aizsmakusi un rupja balss, pēc kuras Eitibīda pazina vienpadsmitā leģiona komandieri Orcilu; viņa leģions sastāvēja no numidie- šiem un afrikāņiem. — Galu galā mēs neesam aitu bars, ko gans tā var dzenāt!

—     Un bez mums, — iesaucās cita Eitibīdai pazīstama balss; tas bija trīspadsmitā leģiona komandieris, brīvē dzimušais Gajs Kannīcijs, — kas viņš būtu bez mums?

—     Cilvēks.., pat ne cilvēks … viņš būtu nicināts un pretīgs gladiatorsl — Brezovirs dusmīgi noteica.

—     Es un mani afrikāņi uz Galliju neiesim, zvēru pie dieva Baala visspēcības! … Es jums to zvēru, mēs turp neiesim! — Orcils piebilda.

—    Oknomajam bija taisnība… — iesaucās četrpadsmitā leģiona komandieris Kāsts; tieši viņa leģions ar pieciem tūkstošiem jauno gailu pašreiz ijodarbojās ar paukošanu.

—     Nabaga Oknomajs! … Acīm redzamas Spartaka nodevības upuris, — noteica samnits Onācijs, kam pēc Rutīlija nāves uzdeva komandēt astoto leģionu.

—     Ak! Zvēru pie dabas spēku visvarenības! — niknā, pērkondimdošā balsī ieaurojās septītā leģiona komandieris epīrietis Tesalonijs. — Spartaks nodevējs? … Tas nu ir par daudz!… Tas ir par daudz! .,.

—    Jā, viņš kopā ar Krišu un Graniku mūs pārdod romiešu senātam.

—    Jūs visi esat nodevēji, visi, kas gribat mūs vest pāri Po upei tālāk no Romas)

—    Uz Romu, mēs gribam iet uz Romu!…

Un septiņas vai astoņas balsis reizē kliedza:

—    Uz Romu!… Uz Romu!…

—     Es ticu Spartakam, pašam cēlsirdīgākajam, pašam godīgākajam no visiem cilvēkiem. Es ticu Krišam un Granikam, kuriem tūlīt pēc Spartaka ir visaugstsirdīgākās dvēseles mūsu nometnē, es ar savu rhan uzticīgo leģionu sekošu viņiem, nevis jums!

—    Es ari, — Bortoridžs piebilda.

—    Labi, ejiet ar viņiem, bet mēs ar saviem septiņiem leģioniem, — Gajs Kannīcijs noteikti sacīja, — mēs rīt no rīta pa Ravennas ceļu dosimies uz Romu.

—     O! Bez Spartaka gudrības, pieredzes un vadības jūs gan paveiksiet lielus darbus, — Bortoridžs zobgalīgi noteica.

—    Jūs sakapās gabalos pirmais pretors, kas pagadīsies jums cejā, — Tesalonijs piebilda.

—     Jūs ķērāties pie ieročiem, lai iegūtu brīvību! … — Gajs Kannīcijs ironiski iesaucās. — Bet tagad esat kļuvuši par vergiem tādam pašam vergam kā jūs, ja vien šis dievinātais Spartaks nav mazāk vērts par jums!

—    Ja jūs par brīvību uzskatāt nekārtības, nesaskaņas un patvaļu, tad mums tāda brīvība nav vajadzīga! — Tesalonijs noteica. — Mums labāk patīk disciplīna un kārtība; mēs paliksim kopā ar to, kas jau vairāk nekā divus gadus parādījis sevi par gudru un drosmīgu karavadoni …

Tajā acumirklī spalgas tauru skaņas aicināja pie ieročiem trešā leģiona gladiatorus, iztraucējot šo sarunu un izraujot no prieka ekstāzes Eitibīdu, kuru tajā bija gremdējuši naida pilnie vārdi pret Spartaku un daudzo leģionu vadoņu neapmierinātība.

Viņa sarāvās un pagrieza galvu uz to pusi, no kurienes atskanēja trauksmes signāls, tad devās prom tieši tajā brīdī, kad leģionu vadoņi, izdzirduši negaidīto signālu, izskrēja no Arvīnija telts un aizsteidzās uz savu leģionu apmetnēm.

Drīz trauksmes signālu atkārtoja ceturtā leģiona, tad piektā un īsā brīdī visas gladiatoru nometnes fanfaras.

Kareivji skrēja uz savām teltīm, uzvilka bruņukreklus un bruņucepures, tvēra ieročus un sastājās pa vienībām, manipuliem un kohortām.

Pavisam drīz trešā leģiona fanfaras atsāka jaunu signālu, ko atkārtoja visas pārējās; tās vēstīja, ka nometne jānojauc.

Pēc divām stundām teltis bija nojauktas un leģioni klusēdami un stingrā kārtībā gaidīja pārgājienu. Tad cits signāls aicināja leģionu vadoņus uzklausīt augstākā virspavēlnieka rīkojumus.

Piecirtuši piešus zirgu sāniem, tie atauļoja uz preto- riju, kur Spartaks tiem paziņoja, ka pretors Gajs Kasijs nāk šurp un jau šovakar būs Mutīnā, tāpēc tūlīt jādodas ceļā, lai uzbruktu pretoram rīt, pirms vēl viņam nav pievienojušies papildspēki, kas varētu aizkavēt iecerēto pāreju Po upei.

Kad Spartaks bija beidzis, visi kādu brīdi klusēja, tad, acis nodūris un manāmi apmulsis, mazliet vilcinādamies, Gajs Kannīcijs pusbalsī sacīja:

—     Pret Kasiju mēs cīnīsimies, bet pāri Po upei neiesim!

—     Ko? — iesaucās pārsteigtais Spartaks. Un, it kā nebūtu labi sadzirdējis, viņš, uzacis saraucis, pievērsa savu zibsnījošo skatienu samnitam un bargā balsī jautāja: — Ko tu teici?

—     Viņš teica, ka mēs tev nesekosim pāri Po upei, — atbildēja numidietis Orcils, nekaunīgi skatīdamies uz Spartaku.

—     Septiņi leģioni negrib atgriezties dzimtajā pusē, tie grib doties uz Romu, — Gajs Kannīcijs sacīja.

—     Ak tā!… — Spartaks iesaucās bargi, bet reizē arī sāpīgi. — Atkal dumpis? Nelaimīgie, vai jums nepietika ar nabaga Oknomaja pārlieku skumjo piemēru?

Sacēlās klusa kurnoņa, bet neviens neatbildēja.

—     Zvēru pie visiem dieviem! — pēc maza klusuma brīža Spartaks dedzīgi atsāka. — Jūs esat bez prāta un turklāt nodevēji.

Dumpīgie gladiatoru vadoņi joprojām neteica ne vārda, un, vēl mirkli klusējis, trāķietis sacīja:

—    Pašreiz mums tuvojas ienaidnieks un jums visiem man jāpakļaujas, kamēr nebūs sakauts Kasijs; pēc tam mēs sasauksim apspriedi un nolemsim, kā labāk rīkoties. Tagad ejiet!

Un viņš ar pavēlošu rokas mājienu atlaida leģionu komandierus, bet, kamēr tie kāpa zirgos, savā varenajā balsi piebilda:

—     Sargieties kaut vismazākajā mērā man nepaklausīt pārgājiena un kaujas laikā, jo zvēru pie visaugstā Jupitera, ka pirmais, kurš atļausies kādu dumpīgu vārdu vai kustību, kritīs no mana zobena, kas vēl nekad nav kļūdījies.

Vēlreiz pamājis, viņš aizraidīja leģionu vadoņus, kuri, pakļāvušies Spartaka pārākumam, klusēdami atgriezās katrs savā vietā.

Gladiatoru karaspēks devās ceļā uz Mutīnu un sasniedza to stundu pirms rītausmas.

Kasijs tur bija uzcēlis nometni uz diviem augstiem kalniem un nocietinājis savu apmetni ar stipriem jo stipriem mietu žogiem un platiem grāvjiem.

Ap pusdienu Spartaks ar sešiem leģioniem sāka uzbrukumu Piealpu Gallijas pretora pulkiem; Kasijs bija izvedis savus leģionus ārpus nometnes un izvietojis pa pakalnu nogāzēm ļoti izdevīgā pozīcijā.

Taču gladiatoru skaitliskais pārsvars un degsme, ar kādu viņi devās uzbrukumā, drīz vien pieveica divdes- mittūkstoš romiešu varonibu; un, lai gan pretora pulkos bija lielāko tiesu Marija irti Sullas veterāni, kuri cīnījās ļoti drosmīgi, nepilnās divās stundās tie, ielenkti no visām pusēm, tika sakauti un bija spiesti bēgt, bet ienaidnieks tos vajāja sevišķi nikni.

Šajā tikai dažu stundu ilgajā kaujā krita gandrīz desmit tūkstoši romiešu, pārējie izklīda un glābās bēgot; r to starpā bija arī pretors, viņam nogalināja zirgu, bet pats viņš brīnumainā kārtā izglābās. Romiešu teltis un vezumi palika uzvarētājiem, kuru zaudējumi šajā sadursmē bija visai niecīgi.

Nākamajā dienā pēc šīs uzvaras — trešās, ko Spartaks izcīnīja pār romiešiem nepilna mēneša laikā, gladiatoru leģioni bija sapulcināti līdzenumā Skultennas upes krastā un nostādīti četrstūrī četrās rindās; Spartaks tos bija sasaucis, lai izlemtu, vai iet pāri Po upei un atgriezties savās zemēs vai ari doties atpakaļ un virzīties uz Romu.

Spartaks runāja dedzīgi un skaidroja gladiatoriem pirmā priekšlikuma lietderību un pārākumu un otrā neizbēgamās traģiskās sekas; atgādināja savus nopelnus apspiesto svētā pasākuma labā, pasākuma, kam viņš bija nesavtīgi upurējis desmit mūža gadus. Spartaks nepieminēja to aiz godkārības, bet gan tāpēc, lai labāk pārliecinātu savus nelaimes brāļus, savus biedrus karā, bēdās un uzvarās, lai pārliecinātu tos, ka nepieciešams atstāt Itāliju, jo, pēc viņa domām, šī zeme kļūs par gladiatoru kapu, tāpat kā bija kļuvusi par kapu Brenna gaiļiem, Pirra grieķiem, kartāgiešiem, teitoņiem, kimbriem un visām pārējām tautām, kas uzbruka Romai un gribēja uzvarēt romiešus viņu pašu zemē. Viņš svinīgi zvērēja, ka vienīgi gladiatoru labā viņš ir aizstāvējis un aizstāv šo priekšlikumu, bet lai tie izlemj paši, viņš pakļausies vairākuma gribai. Viņš cīnīsies kopā ar tiem kā karavadonis vai vienkāršs kareivis un būs priecīgs, ja likteņa grāmatā ierakstīts, ka viņam lemts krist un mirt kopā ar tiem.

Spartaka vārdiem sekoja skaļi aplausi, un varbūt, ja tūliņ būtu balsojuši, viņa priekšlikums būtu pieņemts ar lielu balsu vairākumu. Taču divos gados izcīnītās daudzās ievērojamās uzvaras pār romiešiem (lai gan tas bija galvenokārt Spartaka nopelns) padarīja gladiatorus pārāk iedomīgus un pašpārliecinātus; daudzi no viņu vadoņiem klusībā varbūt uzskatīja sevi par spējīgākiem nekā trāķietis un negribēja v.airs paciest dzelzs disciplīnu, ko viņš bija ievedis karaspēkā, disciplīnu, kas aizliedza sirot un laupīt. Tā dzima neapmierinātība un naids — sākumā gan tikai atsevišķos cilvēkos — un palika vēl apslēpts, bet maz pamazām, līdzīgi lipīgai mēra sērgai, izplatījās arī daudzos leģionos, un Eitibīdai jau likās, ka pienācis laiks izmantot šo dumpības garu, kas bija ieperinājies tik daudzās sirdīs, un sacelt leģionus pret Spartaku, tā piepildot- savu karsti kāroto atriebību. Sim nolūkam viņa jau bija pratusi pakļaut savai gribai Oknomaju, ko visi dumpinieki droši varētu atzīt par cienīgu Spartaka pēcteci — vismaz spēka un drošsirdības ziņā.

Mēs jau redzējām, kā Krišam ar pārcilvēcisku enerģiju izdevās aizturēt gailu leģionus, kad tie gribēja sekot ģermāņiem, un tā gandrīz pilnīgi izjaukt grieķietes nodomus.

Taču traģiskais ģermāņu piemērs nevis atvēsināja gladiatoru prātus, bet vēl vairāk iekarsēja daudzu vēlēšanos doties uz Romu: vieni gribēja atriebt iznīcinātos leģionus, citi sapņoja par pilsētas izlaupīšanu, turklāt ikviens cerēja uz bagātu laupījumu un, beidzot, daudzi domāja, ka, atbalstot plānu, par ko bija cīnījies un kritis kopā ar saviem ģermāņiem visu mīlētais Oknomajs, viņi pierādīs tam savu mīlestību un veiks tīkamu un cienījamu varoņdarbu tā piemiņai.

Gajs Kannīcijs prata izmantot visas šīs kaislības, kas mutuļoja leģionos, visus šos acumirklīgos noskaņojumus. Pirms Kannīcijs pārdevās par gladiatoru, viņš bieži apmeklēja Forumu un prata izteikties daijrunīgi un pārliecinoši. Viņš sāka savu runu" pēc Spartaka, un, lai nevienam nerastos aizdomas par viņa nelabvēlīgo attieksmi pret Spartaku, jo tas ļoti mazinātu viņa vārdu ietekmi, Kannīcijs vispirms gari un plaši slavēja trāķieša varonību un tālredzību, tad ar spilgtām krāsām attēloja romiešu grūto stāvokli, viņu nespēju pašreizējā momentā pretoties varenajam gladiatoru karaspēkam ar septiņdes- miltūkstoš drosmīgiem šķēpnešiem un pēc tam mudināja leģionus nepalaist garām tik izdevīgu gadījumu, kāds varbūt nekad vairs nerastos, un ieņemt Romu; runu nobeidzot, viņš lika priekšā apspiesto armijai steidzīgi — jau rīt pat virzīties uz Tibras pusi

— Uz Romu! Uz Romu! … — kā pērkona grāviens nodārdēja piecdesmittūkstoš balsu reizē, kad Kannīcijs bija beidzis savu runu. — Uz Romu, uz Romu!

Balsošana deva šādus rezultātus: septiņi leģioni vienbalsīgi atzina Kannīcija priekšlikumu, pārējie seši to noraidīja ar nelielu balsu vairākumu, tikai kavalērija gandrīz vienbalsīgi nostājās Spartaka pusē; tātad piecdesmit tūkstoši gladiatoru gribēja doties uz Romu, bet mazāk nekā divdesmit tūkstoši balsoja par trāķieša priekšlikumu.

Viegli iedomāties, cik stipri Spartaku apbēdināja šis negaidītais balsošanas iznākums, kas sagrāva visus viņa plānus un attālināja, nevis tuvināja gladiatoru cīņas mērķi — Romas un tās tirānijas sagrāvi.

Viņš labu brīdi stāvēja drūms, nomākts un kluss, tad, pacēlis gluži nobālušu, skumju seju, ar rūgtu un ironisku smaidu sacīja Krišam, Granikam un Artoridžam, kuri stāvēja viņam līdzās tikpat noskumuši, satriekti un klusi kā viņu vadonis:

—    Ak, zvēru pie Olimpa dieviem, neesmu vis guvis pārāk daudz piekritēju gladiatoru vidū pēc tik daudz pūlēm, tik daudz briesmām un tik daudz ciešanām viņu dēļ! … Patiesībā man tagad vajadzētu nožēlot, ka nepieņēmu konsula Marka Terencija Varrones Lukulla priekšlikumus, jo mani atturēja pienākuma apziņa un sirdsapziņas balss.,. Jauki… Zvēru pie Hērakla! … Brīnumjauki! . ..

Viņš atkal kādu brīdi iegrima pārdomās, tad pēkšņi sarāvās un, pagriezies pret leģioniem, kas klusēdami gaidīja viņa lēmumu, sacīja skaļā balsī:

—    Labi, es pakļaujos jums; jūs dosities uz Romu, bet tikai cita vadībā, jo no šī brīža es atsakos no jūsu augstākā virspavēlnieka pienākumiem, ko jūs man kādreiz uzticējāt; izvēliet citu, kurš būtu cienīgāks par mani.

—    Nē… dievu vārdā! — iekliedzās divpadsmitā leģiona komandieris, samnits Līvijs Grandēnijs. — Tu vienmēr būsi mūsu augstākais virspavēlnieks, jo starp mums nav neviena tev līdzīga.

—    Lai Spartaks arī turpmāk paliek par mūsu augstāko virspavēlnieku! — Bortoridžs iebrēcās no visa spēka.

—    Spartaks mūsu augstākais vadonis!… Spartaks mūsu augstākais vadonis! — auroja visi septiņdesmit tūkstoši gladiatoru, pacēluši vairogus virs galvas.

Kad lielais troksnis mazliet pierima, Spartaks visā savas varenās balss spēkā iesaucās:

—    Nē.. . nekad! … Es esmu pret gājienu uz Romu un jūs uz turieni nevedīšu!.*.. Izvēliet kādu no tiem, kuri ir pārliecināti par uzvaru!

—    Tu esi mūsu vadonis! … Tu — vadonis! … Spar- tak! … Tu mūsu vadonis! — trīsdesmit vai četrdesmit tūkstoši balsu atkārtoja.

Lai apklusinātu klaigātājus, Kriss deva zīmi, ka vēlas runāt. Kad atkal iestājās klusums, viņš sacīja:

—Kaut vai šeit būtu simttūkstoš apbruņotu gladiatoru .. . vai simt, tikai vienam jābūt viņu vadonim… Vienīgi uzvarētājs pie Akvīno, Fundi, Kamerīnas, Nur- sijas un Mutīnas — vienīgi viņš var būt un viņam jābūt mūsu vadonim! … Lai dzīvo imperators Spartaks!

Pa visu Panaras ieleju, kur upes krastā bija sapulcējušies gladiatori, noskanēja apdullinošs kliedziens:

—    Lai dzīvo imperators Spartaks!

Trāķietis sašutis pretojās, cēla iebildumus, negribēja pieņemt šo titulu un darīja visu iespējamo, lai izvairītos no draugu neatlaidīgajiem lūgumiem; tomēr viņu apstāja leģionu vadoņi un pirmām kārtām Arvīnijs, Orcils un Gajs Kannīcijs, visi sešdesmit pieci kara tribūni, visi cenlurioni un dekāni, kurus manipuli un vienības bija atsūtījušas pie viņa, lai tie lūgtu un piespiestu viņu neatteikties no gladiatoru leģionu augstākās vadības; beidzot, patiesi aizkustināts no savu biedru vētrainajiem mīlestības un cieņas pierādījumiem, kaut gan tie nostājās pret viņa plāniem, Spartaks sacīja:

—    Jūs to vēlaties? … Lai notiek pēc jūsu prāta! Es uzņemos virsvadību, jo saprotu, ka cita vadoņa ievēlēšana manā vietā neizbēgami izraisītu iekšējas ķildas. Esmu ar mieru cīnīties plecu pie pleca ar jums un mirt.

Un, kamēr visi viņam pateicās, skūpstīja drēbes un rokas, cildināja viņa varonību un nopelnus, viņš piebilda nr neizsakāmi skumju smaidu:

—     Es neapsolu jūs vest uz uzvaru, jo šajā pārsteidzīgajā karā es visai maz ceru uz panākumiem. Bet, lai nu kā, mēs iesim uz Romu. Rīt dodamies uz Boloņu.

Tā Spartaks bija spiests ķerties pie pasākuma, ko viņš uzskatīja par neīstenojamu. Nākamajā dienā gladiatori nojauca nometni un virzījās caur Boloņu uz Arimīnu.

Taču gladiatoru rindās sāka iespiesties disciplīnas pārkāpumi un nepaklausība, un šis milzīgais karaspēks, kas tālredzīgā karavadoņa Spartaka vadībā bija guvis daudzas un tik spožas uzvaras pār pasaules visvarenākās tautas armijām, sāka sadalīties un demoralizēties, padodamies laupīšanas tieksmei, kas arvien vairāk pārņēma dumpinieku karaspēku.

Lai arī kā Spartaks centās to apkarot, nekas nelīdzēja: te viens, te cits leģions, te vairāki kopā izlaupīja un nopostīja līdz pamatiem pilsētas senonu zemē, caur kuru viņi gāja. Lielais ļaunums bija divkāršs: ar šīm patvaļī- l>am gladiatoru leģioni zaudēja disciplinēta karaspēka pašcieņu, tie pārvērtās par izlaidīgām laupītāju bandām un iemantoja aplaupīto tautu dusmas un lāstus, bet nemīlīga aizkavēšanās palēnināja pārgājienu ātrumu, kas līdz šim bija galvenā Spartaka uzvaru ķīla.

Cik ļoti Spartaku apbēdināja šīs patvaļības, ir vieglāk Iedomāties nekā aprakstīt. Sākumā viņš dusmojās, kaunina ja un bāra Gaja Kannīcija komandēto trīspadsmito leģionu, kas pirmais sāka laupīt, Spartaks kliedza uz tiem, pat nolādēja, un viņam mazliet izdevās tos apvaldīt, taču viņš nespēja pilnīgi iznīcināt šo ļaunumu, jo pēc pāris dienām, kamēr Spartaks devās uz Favenciju, piektais un sestais leģions, kas gāja kolonnas astē, iebruka Kornēlija Forumā un to galīgi izlaupīja, tā ka Spartakam un Krišam ar trim trākiešu leģioniem vajadzēja griezties atpakaļ, lai sauktu pie kārtības laupītājus. Bet, kamēr viņš izpildīja šo pārlieku sāpīgo pienākumu, vienpadsmitais (afrikāniešu) leģions izgāja no nometnes pie Faven- cijas, ielauzās nelielajā senonu pilsētiņā Bertinorā un nodevās galējām laupīšanām. Tāpēc Spartakam bija jāsteidzas arī uz turieni, lai izbeigtu kareivju patvaļu.

Pa to laiku Romā ātri izplatījās vēstis par abu konsulu un Piealpu Gallijas pretora sakāvi, tas izraisīja lielas vaimanas un satraukumu. Taču, kad uzzināja par gladiatoru pieņemto lēmumu nākt uz Romu, senātu un visus Romas iedzīvotājus pārņēma vēl lielāka panika.

Komīcijas, kurās izvēlēja konsulus nākamajam gadam, vēl nebija notikušas, un pēc Lentula un Gellija sakāves arvien mazāk kandidātu tīkoja pēc šī augstā amata. Tomēr abas minētās sakāves iedvesmoja Gāju Anfīdiju Oresti censties pēc konsula amata un arī iegūt to; Oreste mēdza apgalvot, ka viņš nav vainojams, ja Spartaks sakāvis viņa nelielo karaspēku pie Fundi, jo tāds pats liktenis piemeklējis arī abus konsulus ar sešdesmittūkstoš vīriem. Pēc viņa vārdiem, arī sakāves pie Kamerīnas un Nursijas attaisnojot viņa neveiksmi, pat vairāk — tās izceļot viņa nopelnus, kas netaisni nonicināti un nav atzīti. Oreste apgalvoja, ka kauja pie Fundi gladiatoriem atnesusi smagus zaudējumus, turklāt romiešiem bijusi mazāk graujoša nekā kaujas pie Kamerīnas un Nursijas, kur Spartaks galīgi sakāvis konsulu armijas.

Šis apgalvojums bija mazliet dīvains un runāja pretī veselajam saprātam, jo, lai gan Anfīdijs Oreste bija nodarījis mazāk ļaunuma nekā citi, tas vēl nepierādīja, ka viņam neko nevarētu pārmest, tomēr patriciešu prāti Romā bija tā satraukti sakarā ar gladiatoru karu, ka An- fīdija Orestes prātojumi tika atzīti par pietiekami loģiskiem, turklāt, ņemot vērā arī niecīgo kandidātu skaitu konsula amatam gaidāmajās komīcijās, nākamā gada augstajā amatā ar balsu vairākumu ievēlēja jau minēto Anfīdiju Oresti un Publiju Kornēliju Lentulu Furu, konsula Lentula Klodiāna radinieku, tā paša Klodiāna, ko Spartaks sakāva pie Kamerinas.

Spartaks pa to laiku nevarēja turpināt gājienu uz Romu, jo viņu aizkavēja tieši to leģionu nekrietnības un patvaļa, kuri visneatlaidīgāk uzstājās, lai viņus turp vestu. Tā Spartakam vajadzēja gandrīz veselu mēnesi palikt Arimīnā. Viņš atteicās no virspavēlniecības un vai- lākas dienas neatstāja savu telti, atraidīdams jebkuru lūgumu, kamēr beidzot viss karaspēks saskrēja pretorijā, nometās uz ceļiem, skaļā balsī nožēloja savus pārkāpumus un lūdza piedot; tas piespieda Spartaku iziet no telts.

Kad trāķietis iznāca pie karaspēka, viņš bija stipri bāls, uz viņa atklātās, cildenās se"jas tūlīt varēja pamanīt ciešanu pēdas, jo viņš bija daudz pārdzīvojis kareivju nepiedienīgās uzvedības dēļ. Viņš izskatījās novārdzis un izmocīts, ar apsarkušiem acu plakstiņiem no ilgajām un gaužajām asarām.

Ieraugot Spartaku tādā izskatā, vēl skaļāki kļuva mīlestības apliecinājumi un nožēlas balsis.

Spartaks deva, zīmi, ka vēlas runāt, un, kad iestājās dziļš klusums, viņš bargi un nesaudzīgi pārmeta gladiatoriem, kas no brīvības cīnītājiem bija pārvērtušies par nekrietniem laupītājiem, kuri spējīgi uz visu. Trāķietis apgalvoja, ka cieši apņēmies tālāk vairs neiet kopā ar tiem, ja tie viņam nepiešķirs pilnīgas un neaprobežotas ti< sības bargi sodīt kūdītājus gan uz laupīšanām, gan uz dumpi.

Kad leģioni vienbalsīgi piekrita viņa prasībai, Spartaks atkal uzņēmās gladiatoru karaspēka vadību, sākdams ar visbargākajiem soda mēriem un visstingrāko disciplīnu atjaunot novājināto pienākuma apziņu dumpinieku rindās.

Viņš sodīja ar nāvi pašu mežonīgāko un nepaklausīgāko no visiem leģionu vadoņiem, numidieti Orcilu, kas bija aptraipījis sevi ar nelietīgiem noziegumiem Berti- nnrā, un visu leģionu klātbūtnē lika to sist krustā pašiem numidiešiem.

Pēc tam Spartaks pavēlēja nopērt ar rīkstēm un pa- il/.it no nometnes vēl divus leģionu vadoņus: gailu Arvī- niju un samnitu Gāju Kannīciju.

I'("/, tam viņš lika piesist krustā divi simti divdesmit

trīs gladiatorus, kuri bija rīkojušies sevišķi nežēlīgi, izlaupīdami un nopostīdami pilsētas.

Tad Spartaks izforraēja un pārkārtoja visus leģionus: tagad katrs manipuls un katra kohorta sastāvēja no dažādām tautībām samērīgās proporcijās; ikvienā manipulā ar simt divdesmit cilvēkiem ietilpa četrdesmit gaili, trīsdesmit trāķieši, divdesmit samniti, desmit illirieši, desmit grieķi un desmit afrikāņi.

Tādā veidā pārkārtotais karaspēks tagad bija sadalīts četrpadsmit leģionos, kuru vadoņi bija sekojošie gladiatori:

1. leģionam —Brezovirs, galls.

2.leģionam —Fesalonijs epīrietis.

4. leģionam —   Kāsts, galls.

5.leģionam — Onācijs, samnits.

6.leģionam —  Mesembrijs, trāķietis.

7.leģionam —  Līvijs Grandēnijs, samnits.

8.leģionam — Idomejs, trāķietis.

9.leģionam — Bortoridžs, galls.

10.leģionam — Artoridžs, trāķietis.

Par desmitā leģiona komandieri tika iecelts drošsirdīgais maķedonietis Erostens, par vienpadsmitā — cienījamais un nopietnais numidietis Visbalds, kas nicināja briesmas un bija neizsakāmi spēcīgs; par divpadsmitā — galls Elials, bezbailīgs gladiators, kuram bija ap piecdesmit gadu un tikpat daudz ievainojumu rētu uz ķermeņa; par trīspadsmitā leģiona komandieri iecēla jauno — tikko divdesmit piecus gadus veco illirieti Tei- lopiku no dižciltīgas un bagātas Liburnijas dzimtas, tas bija nokļuvis verdzībā un atdots gladiatoru skolā; Teilo- piks bija akli padevīgs Granikam un pārlieku drošsirdīgs. Par četrpadsmitā un pēdējā leģiona komandieri tika nozīmēts galls, vārdā Indutiomārs, milzīga auguma un mežonīga izskata, ar pinkainu, biezu bārdu; viņš bija neparasti spēcīgs un drošsirdīgs, tāpēc ļoti iecienīts savu tautiešu vidū.

Visus leģionus Spartaks apvienoja trīs korpusos: pirmais sastāvēja no pirmajiem sešiem leģioniem, un tā virsvadonis bija Kriss; otrajā ietilpa septītais, astotais, devītais un desmitais leģions, virsvadonis — Graniks; trešais korpuss apvienoja pēdējos četrus leģionus, virsvadonis — Artoridžs.

Par astoņi tūkstoši vīru lielās kavalērijas komandieri joprojām palika Mamīlijs.

Pārkārtojis karaspēku, Spartaks redzēja, ka pirms došanās uz Romu nepieciešams nostiprināt un saliedēt jaunos leģionus, un, atstājis Arimīnu, trāķietis ar nelieliem pārgājieniem cauri Sempronija Forumam un Aretijai devās uz Umbriju, lai ļautu saviem kareivjiem labāk iepazīt citam citu un aprast ar jaunieceltajiem komandieriem.

Romu pa to laiku sasniedza vēstis par gladiatoru vardarbībām senoņu zemē; aiz naida pret gladiatoru vārdu un aiz bailēm no tiem dažādas baumas šīs vēstis stipri vien pārspīlēja un izpušķoja. Kņada un šausmas auga augumā, un tautas tribūni Forumā sāka skaļi klaigāt, ka pienācis laiks padomāt par tēviju, kas atrodas briesmās.

Sanāca senāts. Daži izteica nožēlu, ka tēvi-senatori neapdāvinātu karavadoņu dēļ, kuri līdz šim tika sūtīti pret gladiatoriem, tagad spiesti nopietni apspiest šo smieklīgo gladiatoru sacelšanos, kas izvērtusies par bīstamu karu un apdraud Romu, citi kliedza — «ja reiz tāds negods piedzīvots, tad pienācis laiks ar visiem impērijas spēkiem celties cīņai pret gladiatoriem».

Redzēdams, ka Spartaks, par lielu kaunu abiem konsuliem, tos galīgi sakāvis un no nākamajam gadam ievēlētajiem konsuliem viens jau Ņaudējis kauju pret dumpiniekiem, bet no otra, gluži nespējīga kara lietās, arī nekā laba nav ko gaidīt, senāts nolēma, ka konsuliem vairs nav ko jaukties šajā karā, bet vadība jāuztic kādam pieredzējušam karavadonim, nododot viņa rīcībā ievērojamus spēkus un neierobežotas pilnvaras, lai tas pēc iespējas ātrāk tiktu galā ar drosmīgo Spartaku, kas neapmierinās ar tik daudzām uzvarām, bet uzdrošinās apdraudēt pat Romas mūrus.

Tāpēc tika nolemts sūtīt pret Spartaku Sicīlijas pretoru, ko tuvākajās dienās vajadzēja izvēlēt.

Bet, tiklīdz kļuva zināms šis lēmums, visi pretendenti uz Sicīlijas pretora amatu, izbijušies no priekšā stāvošā kara grūtībām, atteicās no savām kandidatūrām; komī- ciju diena tuvojās, taču, visiem par lielu apmulsumu, neviens vairs nepretendēja uz augsto amatu.

Lielākā daļa Romas pilsoņu nožēloja, ka nav klāt Metellas un Pompeja: viens jau bija pieredzējis kara lietās, otrs tikko pierādījis savu varonību, tātad abi spētu tikt galā ar grūto uzdevumu. Daudzi ieteica atsaukt no Āzijas Lukullu, kas bija izdaudzināts par ļoti drosmīgu un gudru karavadoni, un uzticēt tam šī kara vešanu.

Jūlija Cēzara draugi mēģināja viņu pierunāt uzņemties kara vadību, apsolīdami izlūgties no senāta un romiešu tautas astoņus leģionus un pierādīdami, ka ar četrdesmit astoņiem tūkstošiem leģionāru, divdesmit vai divdesmit diviem tūkstošiem viegli apbruņoto kājnieku, turklāt ar kavalērijas atbalstu viņš viegli uzvarētu gladiatorus.

Bet Cēzars, kuram Pompeja triumfs un uzvaras neļāva mierīgi gulēt, nekādā ziņā negribēja ķerties pie šī uzdevuma, kas nebija vieglāks par karu ar Mariānu Do- mīciju un valdnieku Jarbu Āfrikā (tieši šajā karā Gnejs Pompejs guva triumfu); pie tam karš ar gladiatoriem bija neizdevīgs ari tāpēc, ka uzvarētājam nesolīja nekādu triumfu un pat ne ovācijas, jo romiešu augstprātība nevarēja pieļaut, ka nicinātajiem gladiatoriem parādītu šo godu un uzskatītu viņus par parastu pretinieku.

— Ja es uzņemsos kara vadību, tad šim karam jābūt tādam, lai es pēc uzvaras varētu cerēt arī uz triumfu, kas man kalpotu par pakāpienu uz konsula amatu.

Tā Cēzars atbildēja draugiem, tomēr nav grūti uzminēt, ka viņš slēpa citu — svarīgāku iemeslu, kas viņu mudināja atteikties. Cēzars ar savu ērgļa skatienu saredzēja visas vainas, kas šodien no iekšienes iedragāja Romas republiku, saredzēja šo vainu cēloņus pagātnē un paredzēja to iespējamās sekas nākotnē; Cēzars skaidri redzēja, ka gladiatori, kuri bijā ķērušies pie ieročiem, nabaga vergi, kas tiem pievienojās, un nožēlojamie Sam- nijas gani, kas nostājās zem gladiatoru karogiem, pārstāvēja tieši šīs trīs nemantīgās un apspiestās šķiras, kuru ciešanas un spēkus viņš bija nodomājis izmantot, lai uz visiem laikiem iznīcinātu uzpūtīgo oligarhu tirāniju. Un tāpēc viņš saprata, ka nedrīkst aptraipīt sevi ar nelaimīgo gladiatoru asinīm, ja jau reiz bija nodomājis iegūt šo beztiesisko šķiru labvēlību un mīlestību, parādoties tiem glābēja lomā.

Tādā kārtā komīciju dienā, tērpies sniegbaltā togā, Cēzara vietā Forumā ieradās Marks Licīnijs Krass un izvirzīja savu kandidatūru Sicīlijas pretora amatam; viņu pierunāja visievērojamākie senatori, viņa neskaitāmie klienti, bet galvenokārt viņu mudināja paša godkārība; viņam nepietika, ka -viņu uzskatīja par visbagātāko, visuzticamāko un visietekmīgāko pilsoni Romā, viņu mocīja neapmierināta slavas kāre pēc militāriem lauriem, kas jau kopš vairākiem gadiem vainagoja Pompeju.

Tajā laikā Markam Licīnijam Krasam bija ap četrdesmit gadu, un, kā jau teicām, viņš bija dažus gadus cīnījies Sullas vadībā — vispirms pilsoņu karā, pēc tam iekšējās sadursmēs, parādīdams ne tikvien gara nelokāmību un neparastu drošsirdību, bet arī tālredzību un citas liela karavadoņa īpašības.

Kad tauta ieraudzīja Krasu baltajā pretora kandidāta tērpā, tā saņēma viņu ar vētrainiem aplausiem, apliecinot viņam lielu uzticību šajā satraukumu un briesmu brīdī, jo nešaubīgi cerēja uz viņa varoņdarbiem karā pret gladiatoriem.

Beidzot iestājās klusums — un tautas tribūns Lūcijs Akvīlijs Lennons ņēma vārdu, aicinādams tautu un senātu vienprātīgi balsot par Krasu, jo šajos grūtajos apstākļos nevarēja vēlēties labāku karavadoni cīņai pret Spartaku. Tad tribūns piebilda, ka tomēr nepieciešams uzticēt Krasam tādus spēkus, ar kuriem viņš visai drīz varētu pabeigt šo apkaunojošo karu, kas ilgst jau trīs gadus.

Visi piekrita Lūcija Akvīlija vārdiem, un, vētrainiem aplausiem skanot, Krass tika vienbalsīgi ievēlēts par Sicīlijas pretoru. Viņam piešķīraļ tiesības saformēt sešus leģionus ar attiecīgiem palīgspēkiem un atļāva savākt un pārkārtot Lentula un Gellija sakautās armijas daļas, no kuru paliekām jaunais pretors varēja sastādīt vēl četrus leģionus. Tādā kārtā Krasa rīcībā bija sešdesmittūkstoš leģionāru un divdesmit četri tūkstoši palīgspēku, pavisam astoņdesmit četri tūkstoši vīru; tā bija varen stipra armija, kāda nebija redzēta kopš Sullas atgriešanās Itālijā pēc kara ar Mitridatu.

Nākamajā dienā pēc ievēlēšanas Krass izdeva ediktu, kurā aicināja pilsoņus ķerties pie ieročiem cīņai pret Spartaku. Senāta dekrēts apsolīja neparasti lielu atalgojumu Sullas un Marija armiju veterāniem, kas vēlētos piedalīties karagājienā pret gladiatoriem.

Sis dekrēts un Krasa edikts uzmundrināja pilsoņu noskumušos prātus: tautu pārņēma kareivisks noskaņojums, starp visdižciltīgāko dzimtu jauniešiem sākās cildena sacensība, tie visi steidzās pierakstīties Krasa leģionu sarakstos.

Krass ar drudžainu steigu formēja savu armiju; viņš izvēlējās sev kvestoru un tribūnus no visievērojamākajiem Romas kara ļaudim, negriežot vērību uz sabiedrisko stāvokli un kārtu. Tā par kvestoru viņš iecēla Tiburnas zemkopi Publiju Eliju Skrofu, kas bija piedalījies vienpadsmit karos un vairāk nekā simt trīsdesmit kaujās un sadursmēs, ieguvis divdesmit divus ievainojumus, daudzus apbalvojumus un vainagus, bet tagad dzīvoja mierīgu dzīvi. Krass bez kādas iedomības pats devās pie viņa un lūdza piedalīties karagājienā pret Spartaku, lai reizi par visām reizēm pieveiktu gladiatoru. Skrofu aizkustināja Krasa apmeklējums, un kara veterāns labprāt uzņēmās kvestora amatu viņa karaspēkā; viņš pameta savas dzimtās puses Tiburnas jautri zaļojošo pakalnu dziļo mieru un devās līdzi Krasam uz Romu, no kurienes divas nedēļas pēc ievēlēšanas parpretoru Marks Licīnijs izgāja kopā ar četriem leģioniem, kas sastāvēja no veciem Romā un tās apkārtnē savervētiem kareivjiem, un virzījās uz Otrikulas pilsētu (uz robežas starp ek- viem un umbriem), kur viens no viņa vietniekiem Auls Mummijs savāca un sastādīja vēl divus leģionus un palīgspēku vienības.

Atstājot Romu, Krasu sveica visa tauta; tā līksmi sekoja viņam līdz pat Ratumenas vārtiem, kur atradās romiešu nometne. Tā pretoru pavadīja ne tikvien visu kārtu pilsoņu labie novēlējumi, bet arī dievu aizgādnība, jo tie šoreiz bija labvēlīgi viņam un viņa pasākumam,' kā to apgalvoja haruspiki, kuri pareģoja nākotni pēc upurdzīvnieku iekšām.

Pirmajā leģionā bija divas kohortas ar apmēram tūkstoš atlasītiem karavīriem; tie visi bija pašu ievērojamāko dzimtu jaunieši, kas vēlējās sekot Krasam šajā karā kā vienkārši kareivji. Tur bija Marks Porcijs Ka- tons, Tits Lukrēcijs Kars, Gajs Longins Kasijs, Sullas dēls Fausts, Annijs Milons, Kornēlijs Lentuls Kruss, Publijs Vatīnijs, Kosīnijs Rebils, Vībijs Pansa, Marcijs Cenzorīns, Norbans Flaks, Gnejs Azīnijs Pollions un simtiem jaunekļu no konsulu dzimtām, jaunekļu, kas vēlāk paši kļuva par konsuliem, un vēl simtu simtiem citu no jātnieku kārtas dzimtām.

Visi šo jaunekļu radinieki, draugi un klienti pavadīja Krasa leģionus līdz Milvija tiltam; tad karaspēks nogriezās no Flamīnija ceļa un pa Kasija ceļu virzījās uz Ba- kanu. Pēc četru dienu pārgājiena Krass sasniedza Otri- kulu, kur uzcēla labi nocietinātu nometni, un nolēma šeit nodoties sava karaspēka apmācībām, būdams pārliecināts, ka no šīs vietas viņš varēs aizsargāt Romu pret gladiatoru uzbrukumiem, ja Spartaks nāks tieši no Umbrijas vai arī caur Picenas novadu.

Gandrīz veselu mēnesi Krass nostāvēja Otrikulā, bet Spartaks Arretijā pilnīgā bezdarbībā; abi gatavojās karagājienam, gudrodami jaunas kara viltības un jaunas lamatas, lai noķertu ienaidnieku.

Kad Spartaks nolēma, ka pienācis laiks rīkoties, viņš pavēlēja saviem leģioniem kādā vētrainā naktī, ievērojot vislielāko klusumu, nojaukt nometni; atstādams nometnē septiņus tūkstošus jātnieku Mamīlija vadībā, viņš pārējos tūkstoš jātniekus izsūtīja pa priekšu kā izlūkus un, izmantojot negaisu, gāja visu nakti, gandrīz visu nākamo dienu un sasniedza Iguvijū, no kurienes viņš bija nodomājis slepeni doties caur Kamerīnu, Askulu, Sul- monu, Fucina ezeru un Sublakveju uz Romu.

Pa to laiku nometnē pie Arretijas atstātā kavalērija turpināja savus iebrukumus un izlūkgājienus un pa paradumam vāca tuvējās pilsētās nepieciešamos pārtikas krājumus septiņdesmit astoņiem tūkstošiem gladiatoru ar nolūku, lai iebaidītie iedzīvotāji domātu, ka gladiatoru karaspēks vēl atrodas pie Arretjjas; Spartaks cerēja, ka par to tiks paziņots Krasam un tādā kārtā pretors tiks maldināts.

Turpretī trāķietis, iedams gar Apenīnu kalnu grēdu ar grūtiem pārgājieniem, kuros karaspēks nogāja ne mazāk kā divdesmit piecas, trīsdesmit jūdzes dienā, šķērsoja Picenas novadu un steidzās uz Romu, pie kuras mūriem viņš cerēja pienākt negaidīti, ja vien Marks Krass nejauši neuzzinātu par Spartaka stratēģiskajiem plāniem.

Trīs dienas pēc gladiatoru karaspēka aiziešanas no Arretijas, Krass, redzēdams, ka ienaidnieks vairs neparādās virs saviem ierakumiem, nolēma tam uzbrukt, katrā ziņā ievilkt izšķirošā kaujā un vienā rāvienā nobeigt karu.

Tālredzīgais Krass saprata, ka pret Spartaku jācīnās ar viņa paša taktiku, tāpēc no Otrikulas ļoti ātros pārgājienos pēc četrām dienām nonāca pie gladiatoru nometnes netālu no Arretijas. Uzzinājis par romiešu karaspēka tuvošanos, Mamīlijs saskaņā ar gladiatoru augstākā virspavēlnieka rīkojumu naktī ar visu kavalēriju klusu aizgāja no nometnes. Kad nākamās dienas rītausmā Krasa izlūki nonāca pie pašiem dumpinieku nometnes vaļņiem, viņi pavisam drīz pārliecinājās, ka Spartaka karaspēks aizgājis.

Krass bija pārsteigts par šo vēsti un labu brīdi domāja, kādu ceļu Spartaks varētu būt izvēlējies, tad nekavējoties izsūtīja savu kavalēriju pārlūkot visus ceļus trīsdesmit jūdžu apkārtnē.

Drīz viņš uzzināja, ka dumpinieku kavalērija, viņam tuvojoties, aizbēgusi no Arretijas un devusies caur Igu- viju uz Kamerīnu; pa to pašu ceļu pirms dažām dienām aizgājis arī Spartaks ar visu savu armiju.

Tad Krass ar liela karavadoņa tālredzību tūliņ saprata gladiatora nodomus un visai gudri izšķīrās, kā rīkoties. Spartaks gāja pa ceļu gar Apenīnu austrumu nogāzi, bet Krass nolēma ātri atgriezties Romā pa minēto kalnu rietumu nogāzi. Krass virzījās paralēli Spartakam, taču Spartaka ceļš gāja ar līkumu un tāpēc bija daudz garāks, kamēr Krass gāja gandrīz taisni un viņa ceļš bija īsāks; tādā kārtā Krass ieguva trīs dienas, kas viņam bija nepieciešamas, lai atgūtu laiku un ceļa posmu, kādu Spartaks viņam bija priekšā.

Pēc piecu dienu stipri smaga pārgājiena, ko romiešu leģioni veica ar slavējamu dedzību, Krass sasniedza Reāti un atļāva saviem pulkiem tur vienu dienu atpūsties.

Pa to laiku Spartaks, ļoti strauji iedams, bija nonācis pie Kliternas, netālu no Fucinas ezera, bet tur, par nelaimi, viņu neparedzēti aizkavēja no nesenajām spēcīgajām lietus gāzēm pārplūdusi Vēlīno upe — un viņš bija spiests uzkavēties divas dienas, lai pārmestu pār upi pontontiltu, turklāt zaudēt vēl diennakti, kamēr viss karaspēks nokļuva otrā krastā.

Krass daļu no savas desmittūkstoš vīru lielās kavalēri- jas vienmēr izsūtīja izlūkgājienos tālu ārpus ilometnes robežām, un tie ziņoja, ka Spartaks tuvojas Kliternai. Tad Krass pavēlēja Aulam Mummijam ar diviem leģioniem un sešiem tūkstošiem vīru no palīgspēkiem pārcelties pār Vēlīno upi pie Reātes un steidzīgi doties gar upes kreiso krastu uz Alfabucellu, pēc tam ātri pārcelties uz labo krastu un turpināt ceļu līdz Kliternai. Turklāt Krass pavēlēja savam vietniekam nekādā gadījumā neuzsākt cīņu ar Spartaku, bet visu laiku mazliet atkāpties, kamēr viņš pats nebūs piesteidzies un neuzbruks Spartakam no aizmugures.

Mummijs precīzi izpildīja visas Krasa pavēles, kas attiecās uz pārgājienu,, un trešās dienas rītausmā sasniedza Alfabucellu, bet, tā kā Spartaks tuvojās pilsētai, nepaspēja tur uzcelt nometni un bija spiests tūlīt doties tālāk.

Lai gan viņa kareivji bija pārlieku noguruši no ceļa, Mummijs aizveda tos pa Apenīnu kalnu grēdas aizām uz Sublakveju, kur ieņēma ļoti izdevīgu pozīciju stāvā un kraujā kalnā, ar nodomu nākamajā dienā no turienes aiziet.

Bet tribūni sāka viņu pierunāt, ka tagad vairs nevajag atkāpties ienaidnieka priekšā, nu tikai jāizmanto paša likteņa sūtītais labvēlīgais gadījums un jāsakauj Spartaks bez Krasa palīdzības, jo šaurajās kalnu aizās gladiators nevarēs izmantot savu spēku skaitlisko pārsvaru; tribūni gribēja, lai Mummijs pagaidītu Spartaku šajās stiprajās pozīcijās līdz rītdienai, un savu leģionu vārdā apsolīja viņam spožu uzvaru pār ienaidnieku.

Mummiju kārdināja iedoma par uzvaru, kas viņam izlikās gandrīz droša, un otrā dienā, tiklīdz Spartaks parādījās, viņš uzsāka kauju. Trāķietis redzēja, ka šajā pozīcijā viņa četrpadsmit leģioņiem nav nekādu priekšrocību, un tāpēc, kamēr trīspadsmitais un četrpadsmitais leģions cīnījās ar ienaidnieku, viņš savāca vienā korpusā visus velitus un lindziniekus no citiem leģioniem, pavēlēja tiem uzrāpties apkārtējo kalnu virsotnēs un uzbrukt romiešiem no aizmugures, gāžot viņiem virsū milzīgus akmeņus un apšaudot ar bultām.

Viegli apbruņotās vienības ar lielu dedzību izpildīja Spartaka pavēli, un pēc trīs stundu ilgas kaujas, kurā abas puses cīnījās ar vienādu drošsirdību un niknumu, romieši ar izbrīnu, pat šausmām pēkšņi ieraudzīja uz visu apkārtējo kalnu virsotnēm ienaidnieka lindziniekus un velitus; tie, apbēruši romiešus ar akmeņu un bultu krusu, sāka rāpties lejā, lai uzbruktu arī no flangiem un aizmugures. To redzot, romieši pagrieza muguru un metās bēgt, pamezdami ieročus un vairogus, lai tikai būtu vieglāk skriet.

Tad bēgļiem strauji uzbruka ne tikvien abi leģioni, kas līdz šim bija cīnījušies pret viņiem frontālā uzbrukumā, bet ari no klintīm un stāvajām nogāzēm nokāpušie viegli apbruņotie kājnīeki;s kauja izvērtās par asiņainu slaktiņu, kurā krita vairāk nekā septiņi tūkstoši romiešu.

divdesmitā nodaļa

NO KAUJAS PIE GARGĀNO KALNA LĪDZ KRISA BĒRĒM

Lai gan kaujā pie Sublakvejas krita milzumdaudz romiešu un Krass nevarēja papildināt izretinātos pulkus, Spartaks arī neguva nekādu labumu no šīs pārliecinošās uzvaras. Jo tieši tajā brīdī, kad trāķietis piespieda romiešus bēgt, viņš uzzināja no Mamīlija, kas bija palicis izlūkot Vēlīno upes krastus, ka Krasa armijas galvenie spēki tikko kā pārgājuši upi, un Spartaks nolēma, ka viņš nedrīkst doties uz Romu, atstājot Krasu aizmugurē; tāpēc trāķietis tās pašas dienas vakarā izgāja no Sublakvejas, šķērsoja Liras upi pie tās iztekas un virzījās uz Kampāniju. Kas attiecas uz Krasu, tad viņš varēja doties ceļā to pašu vakaru, kad Spartaks aizgāja no Sublakvejas, bet tikai nākamās dienas vakarā viņš uzzināja par sava vietnieka sakāvi.

Pretors bija neizsakāmi sašutis par Mummija rīcību, bet vēl vairāk par leģionāriem, kuri aizbēga līdz pat Ro-< mas mūriem; tur vēsts par sakāvi sacēla neaprakstāmu paniku, kas aprima tikai pēc tam, kad ieradās Krasa sūtņi. Viņiem izdevās pārliecināt romiešus, ka kaujai pie Sublakvejas nav tik liela nozīme, kādu tai piedēvēja bailes, un nomierināt senātu ar patiesā stāvokļa izklāstu; turklāt sūtņi lūdza nosūtīt atpakaļ uz pretora nometni visus bēgļus no Mummija leģioniem.

Pēc dažām dienām bēgļi atgriezās nometnē, un viegli iedomāties viņu pazemojumu un apkaunojumu.

Tad Krass sapulcināja pretorija laukumā visu savu karaspēku, sakārtodams to četrstūrī; pašā vidū nostādīja atbruņotos, apkaunotos un satriektos bēgļus no Mummija leģioniem.

Pēc tam ar daiļrunību apveltītais Krass asos un skarbos vārdos nosodīja kareivju mazdūšību, ar ko viņi sevi bija aptraipījuši, aizbēgdami kā bailīgu sievu bars un nomēzdami ieročus, ieročus, ar kuriem viņu senči, izturēdami visbargākos un visbīstamākos likteņa pārbaudījumus, bija iekarojuši visu pasauli. Krass pierādīja, ka jādara reiz gals šīm bezprātīgajām bailēm, kuru dēļ jau Iris gadus pa Itāliju brīvi klejo nicināmie gladiatori un nelietīgo vergu bari; tie šķiet spēcīgi un varonīgi ne jau savas drošsirdības, bet vienīgi romiešu leģionu gļēvulības dēļ, jo kādreiz tik slavenie un neuzvaramie leģioni šodien kļuvuši par apsmieklu visai pasaulei.

Viņš pavēstīja, ka vairāk nepieļaus kaunpilno bēgšanu, ka beidzot ir pienācis varoņdarbu un spožo uzvaru laiks; bet, ja vēl nepietiek ar pašlepnumu un cieņu pret romiešu vārdu, tad viņš gūs uzvaru ar dzelzs disciplīnu un svētīgām bailēm no visnežēlīgākajiem sodiem.

— Es atkal ievedīšu decimāciju, — Krass sacīja savas runas nobeigumā, — ko retos gadījumos bija spiesti pielietot mūsu tēvu tēvi, un pirmais savos leģionos to ieveda decemvirs Apijs Klaudijs Romas ēras trīs simti ceturtajā gadā. Gandrīz divus gadsimtus nebija nepieciešams šis soda mērs, bet, tā kā jūs uzdrošinājāties bēgt un kauna pilnā kārtā nomētāt ieročus tāda ienaidnieka priekšā, tad, zvēru pie Vienprātības dieviem, es atjaunošu decimāciju un, sākot ar šodienu, sodīšu tos deviņus tūkstošus zaķpastalu, kas tagad apkaunoti, zem negoda smaguma stāv še jūsu priekšā ar bālām, skumjām sejām un saraudātām acīm, stipri novēlotu sirdsapziņas pārmetumu mocīti.

Lai arī kā Krasu lūdza paši ievērojamākie tribūni un patricieši, kuru nometnē bija ļoti daudz, viņš palika nelokāms" un negribēja atteikties no pārlieku bargā lēmuma, bet gan izpildīt to vēl pirms vakara.

Un tā no katriem desmit kareivjiem vienu, kurš izvilka liktenīgo lozi, liktori vispirms nopēra ar rīkstēm un tad nocirta tam galvu.

Briesmīgais sods, kas piemeklēja tieši tos, kuri bija drosmīgi cīnījušies un nebija vainojami savu biedru bēgšanā, atstāja sevišķi skumju un nospiedošu iespaidu visā romiešu nometnē. Drūmās eksekūcijas laikā, kad dažās stundās nocirta galvu deviņiem simtiem kareivju, atgadījās četri vai pieci pārāk bēdīgi notikumi. Par citu gļēvulību vajadzēja mirt ari pieciem vai sešiem pašiem varonīgākajiem Mummija leģionāriem, kuru drošsirdību ar asarām acīs apliecināja visi Sublakvejas kaujas dalībnieki. Šo piecu sešu vidū vislielāko līdzjūtību modināja kāds divdesmit gadus vecs jauneklis Emīlijs Glab- rions, kas līdz pēdējam brīdim bija vīrišķīgi pretojies gladiatoriem un pat ar diviem ievainojumiem nebija izkustējies no savas vietas, vienīgi citiem bēgot, viņš bija ticis aizrauts un aiznests tālu prom no kaujas lauka. To zināja un skaļi apliecināja visi, taču nepielūdzamais liktenis bija izvēlējies viņu un viņam vajadzēja mirt.

Tad, visiem raudot, drošsirdīgais jauneklis ar līķa bālu seju, bet ar Mucija Scevolas un Jūnija Bruta cienīgu mieru un nelokāmību nostājās pretora priekšā un sacīja skaļā balsī:

—     Decimācijas, ar ko tu mūs sodi, ir ne vien derīgas un nepieciešamas republikas labklājībai, bet arī taisnīgs un pelnīts sods abiem mūsu leģioniem par apkaunojošo bēgšanu no pēdējās kaujas. Liktenis man nav labvēlīgs, un man jāmirst, bet, tā kā tev, Mark Kras, un visiem citiem maniem ieroču brāļiem ir zināms, ka es nebiju gļēvulis un nebēgu, taču varonīgi cīnījos, kā īstam romietim pieklājas, lai gan biju ievainots, kā redzi, — un viņš norādīja uz apsaitēto kreiso roku un asiņaino pārsēju uz krūtīm zem karavīra apmetņa, — es tomēr stingri turējos pretī ienaidnieka uzbrukumam, ja tu mani uzskati par drosmīgu, tad lūdzu tevi parādīt man žēlastību: lai liktora rīkstes nepieskaras manai mugurai, bet lai viņš mani soda tikai ar cirvi!

Visi pretoram apkārtstāvošie raudāja, un arī pats Krass bija gluži bāls un satraukts, dzirdot jaunekli tā runājam, tad sacīja:

—    Esmu ar mieru izpildīt tavu vēlēšanos, varonīgais Emīlij Glabrion, un man žēl, ka mūsu senču likuma bargums liedz man dāvāt tev dzīvību, kā tu to esi pelnījis …

—    Mirt kaujas laukā no ienaidnieka rokas vai šeit pretorijā zem liktora cirvja ir viens un tas pats, jo mana dzīviba pieder dzimtenei. Man pietiek, ja visi zina, ja Romā uzzinās mana māte, uzzinās tauta, uzzinās senāts, ka es neesmu bijis gļēvulis… Mirt nav grūti, ja gods ir glābts!

—    Tu nemirsi, drosmīgais jaunekli! — iesaucās kāds kareivis, iznākdams no Mummija leģionu rindām. Viņš pieskrēja pie pretora un ar asaru pilnām acīm skaļā, satraukumā drebošā balsī sacīja: — Slavenais Kras, es esmu Valerijs Atāls, Romas pilsonis, trešā leģiona, trešās kohortās kareivis, viena no tiem diviem leģioniem, kas cīnījās un tika sakauti pie Sublakvejas. Es atrados blakus šim neizsakāmi drošsirdīgajam jauneklim un redzēju, kā viņš ievainots cīnās un pretojas ienaidniekam, kamēr mēs visi metāmies bēgt un aizrāvām arī viņu līdzi pret paša gribu. Ja liktora cirvim jānogalina viens no desmit bēgļiem, tad lai tas nogalina mani, jo es bēgu, nevis viņu, kas cīnījās gluži tāpat kā vecā kaluma romietis, zvēru pie Romas aizstāvjiem dieviem!

Šis kareivis, kurš toreiz panikas brīdī bēga, tagad ar savu rīcību parādīja lielu dvēseles cēlumu un vēl pastiprināja vispārējo saviļņojumu. Lai gan starp Atālu un Glabrionu norisinājās šī augstsirdīgā sacensība un abi tiecās pēc liktora cirvja, Krass palika nelokāms un atdeva Glabrionu liktoram.

Vaimanas abos decimācijām pakļautajos leģionos kļuva vēl skaļākas; 1ām pievienojās arī pārējo leģionu žēlabas un asaras. Tad Glabrions, pagriezies pret saviem ieroču brāļiem, teica:

—    Ja jums šķiet, ka mana nāve ir netaisna, ja mans liktenis jūsos izraisa līdzjūtību, ja jūs vēlaties iepriecināt manu dvēseli ar liegu cerību un maigu mierinājumu svētlaimīgajos Elisija laukos, tad zvēriet pie Vienprātības dieviem, zvēriet, ka jūs drīzāk mirsit nekā bēgsit no pretīgajiem gladiatoriem!

—    Mēs to zvēram… Mēs to zvēram!

—    Mēs to zvēram pie augstajiem dieviem! — līdzīgi pēkšņam pērkona grāvienam vienlaikus nodārdēja seš- desmittūkstoš balsu.

—     Lai augstie dievi pasargā Romu!… Es mirstu apmierināts! … — nelaimīgais jauneklis iesaucās.

Tad viņš nolika kailo kaklu zem liktora cirvja — un tas ar ātru un drošu vēzienu nocirta gaišmataino galvu, kas asiņaina noripoja zemē; visapkārt atskanēja žēlas un šausmu pilnas vaimanas.

Marks Krass aizgriezās, lai apslēptu pāris asaru, kas viņam noritēja pār vaigiem.

Kad eksekūcija bija pabeigta, Marks Krass pavēlēja atkal izdalīt ieročus bēdzējiem no Sublakvejas kaujas un īsā runā izteica cerību, ka tas vairs nekad neatkārtosies.

Licis apbedīt deviņi simti nogalināto, pretors jau nākamajā dienā nojauca nometni un devās paka] Spartakam, kurš, redzēdams, ka Romai uzbrukt nav iespējams, steidzīgi šķērsoja Kampāniju un Samniju un atkal ieveda savu karaspēku Apūlijā, gribēdams aizvilināt Krasu tālāk no Romas, kas jebkuru brīdi varēja viņam sūtīt pastiprinājumu. Tur Spartaks gribēja cīnīties ar Krasu, galīgi sakaut viņa leģionus un virzīties uz Tibru.

Lai gan Spartaks devās uz priekšu ļoti strauji, tikpat strauji virzījās arī Krasa leģioni, kas pēc decimācijas pacietīgi panesa visas grūtības un alka pēc jaunām, kaujām.

Divās nedējās pretors panāca gladiatoru Dauna zemē, kur Spartaks bija uzcēlis nometni Sipontas tuvumā. Tā kā Krass bija ieradies šeit ar nodomu ieslēgt gladiatorus stafp savu armiju un jūru, viņš uzcēla nometni starp Arpi un Sipontu un gaidīja izdevīgu gadījumu, lai uzsāktu kauju ar Spartaku.

Jau trīs dienas abi karaspēki stāvēja viens otram pretim; te pusnakts stundā, kad romiešu nometnē valdīja dziļš klusums, Krasu uzmodināja viens no viņa kontubernāļiem ar ziņojumu, ka ieradies gladiatoru sūtnis, kurš vēloties runāt ar pretoru ļoti svarīgā lietā.

Tā kā Krass vienmēr bija ievērojis vislielāko atturību un mērenību ēšanā un dzeršanā, viņš tūliņ uzlēca kājās un pavēlēja kontubernālim ievest gladiatoru.

Sūtnis bija neliela auguma, tērpies dārgās bruņās, seju slēpa sejsegs. Tikai ieraugot Krasu, sūtnis pacēla sejsegu un parādīja pretoram savu bālo, sievišķīgo seju.

Tā bija Eitibīda, kas bija atnākusi Krasam pārdot savus ieroču brāļus.

—    Tātad tu mani nepazīsti, Mark Licīnij Kras? — viņa zobgalīgi vaicāja.

—    Jā… patiesi… tavu seju neredzu pirmo reizi… gluži otrādi… — stostījās pretors, pūlēdamies atcerēties tās vārdu. — Bet tu neesi jauneklis, zvēru pie visspēcīgajiem dieviem, tu esi sieviete! Vai tas var būt? Zvēru pie Ericīnas Veneras!… Tu esi? …

—    Tu tik ātri esi aizmirsis Eitibīdas skūpstus, ko nespēj aizmirst neviens vīrietis?

—    Eitibīda! — iesaucās sajūsminātais un pārsteigtais Marks Krass. — Zvēru pie Jupitera zibeņiem!… Eiti- bīda! … Tu šeit?… Bet kāpēc tādā stundā?… Un šajā liirpā?…

Pēkšņi viņš, neuzticības tirdīts, atkāpās soli un, sakrustojis rokas uz krūtīm, ieurbās atnācējā ar savām pelēki dzeltenajām acīm, kurās lāgu lāgiem atplaiksnī- jās spoža liesmiņa, atdzīvinādama viņa nespodro skatienu.

—    Ja tu esi atnākusi izlikt man slazdus, — pretors sacīja noteiktā un skarbā balsī, — tad es tevi brīdinu, ka tu esi velti nākusi, jo es neesmu ne Klodijs, ne Va- i īnijs, ne Anfīdijs Oreste …

—     Un tomēr tu arī esi diezgan aprobežots, nabaga Mark Kras, — nicīgi smaidīdama, grieķiete atbildēja ar parasto nekaunību un uzmeta pretoram dusmās un ļaunumā zibošu skatienu. — Tu esi pats bagātākais, — viņa pēc brīža turpināja, — bet nebūt ne pats gudrākais no romiešiem.

—    Ko tu gribi?… Uz ko tu tēmē?… Runā!

Eitibīda mirkli klusēja, grozīja galvu un, savilkusi

lūpas ņirdzīgā smīnā, vēroja, romiešu pretoru, beidzot piebilda:

—    Zvēru pie Olimpa Jupitera slavas, esmu nākusi tev atnest uzvaru un nedomāju, ka tu mani tā uzņemsi… Ak! .. . Dariet vēl labu cilvēkiem! . . . Zvēru pie dieviem! Viņi jums dāsni atlīdzinās.

—    Vai tu beidzot sāksi runāt bez aplinkiem! — nepacietīgi iesaucās Krass, vēl arvien neuzticīgi vērodams Eitibīdu.

Tad Eitibīda dedzīgi izklāstīja Krasam sava neremdināmā naida iemeslus pret Spartaku, pastāstīja, kā palīdzējusi iznīcināt desmit tūkstošus ģermāņu, atklāja pretoram, kā viņa pēc šīs kaujas ar erīniju — atriebēju žēlastību ieguvusi drosmīgas sievietes slavu un pilnīgu gladiatoru uzticību; savu runu viņa nobeidza ar apgalvojumu, ka esot nodomājusi izmantot šo uzticību un savu kontubernāļa posteni pie Kriša, lai palīdzētu romiešiem sagrābt divās daļās sadalīto gladiatoru karaspēku un gūt pār tiem spožu un galīgu uzvaru.

Krass klausījās Eitibīdas vārdos un, uzacis saraucis, ļoti uzmanīgi un cieši vēroja viņu, bet, kad tā bija beigusi, lēni un mierīgi atbildēja:

—    Ja nu visi tavi stāsti ir tikai slazdi, lai ievilinātu mani Spartaka tīklos?… Ko? Ko tu par to teiksi, visu- daijā Eitibīda?… Kas man galvos par tavu vārdu un nodomu pareizību?

—    Es pati. Atdodu savu dzīvību tavās rokās: tā būs vislabākā ķīla par manu solījumu patiesumu.

Krass brīdi padomāja, tad sacīja:

—     Bet ja nu arī tā ir tikai kara viltība? Ja tu ziedo savu dzīvību vergu uzvarai?

—    Zvēru pie taviem dieviem, Kras, tu esi pārlieku neuzticīgs, tas vairs nav saprātīgi!

—    Tomēr vai tev nešķiet, — Sicīlijas pretors lēni teica, — ka labāk izturēties pret cilvēkiem ar pārliecīgu neuzticību nekā ar pārliecīgu uzticību?

Eitibīda neatbildēja, vienīgi vēroja Krasu ar savu pētījošo un zobgalīgo skatienu. Tad sacīja:

—    Ek!… Kas lai zina? … Varbūt tev taisnība. Tomēr uzklausi mani, Mark Kras! Kā jau teicu, Spartaks, Kriss un pārējie gladiatoru vadoņi man pilnīgi uzticas. Man ir zināmi pretīgā trāķieša ļaunie nolūki attiecībā uz tavu ierašanos Arpi.

—    Patiesi? — Krass vaicāja pa pusei ironiski, pa pusei nopietni. — Ko tad viņš nodomājis? Paklausīsimies.

—    Rīt, gaišā dienas laikā, lai pēc iespējas plašāk kļūtu zināms un lai tevi drīz vien sasniegtu šī ziņa, divi Granika un Kriša vadītie gladiatoru armijas korpusi ar astoņiem leģioniem un kavalēriju, pavisam četrdesmit astoņi tūkstoši vīru, Spartaka virsvadībā izies no Sipontas un virzīsies uz Barletu it kā ar nodomu doties uz Picenas novadu, tomēr Kriss ar savu trīs- desmittūkstoš vīru lielo korpusu paliks Sipontā, izlaizdams apkārtnes iedzīvotājos baumas, ka viņš atdalījies no Spartaka aiz nesamierināmām domstarpībām. Tikko tu uzzināsi, ka Spartaks aizgājis, tu uzbruksi Krišam, taču, kolīdz jūs iesāksit kauju, Spartaks, kas ar savu karaspēku būs paslēpies mežos gar Sipontas un Barle- tas ceļu, ātri atgriezīsies, uzbruks tev no aizmugures — un tava varonīgā armija tiks sakapāta gabalu gabalos.

—    O-o! — Krass iesaucās. — Tad tāds ir viņu plāns?

—    Tāds.

—    Paskatīsimies, vai es iekritīšu lamatās.

—    Bez mana brīdinājuma, tici man.. Kras, tu tur būtu iekritis. Bet vai tu nevēlies paveikt kaut ko vairāk nekā

Izvairīties no slazda? Vai tu negribi noķert viņus tajos pašos tīklos, ko viņi bija izstiepuši tev? Vai tu negribi sakaut un pilnīgi iznīcināt trīsdesmit tūkstošus Kriša leģionāru, bet pēc tam ar gandrīz divkāršu pārspēku uzbrukt Spartakam?

—    Nu, un tad?… Kas man būtu jādara?

—    Jāaiziet no šejienes rīt, gaismai austot, un jādodas uz Sipontu; tur tu nonāktu pirms Spartaka, kas vēl būtu piecpadsmit vai divdesmit jūdzes attālu no pilsētas. Un, kamēr viņš gaidīs vēstis no manis (man būs uzticēts šis atbildīgais uzdevums) par tava karaspēka kustību un vēsti par to, ka tu atrodies ceļā un drīz iekritīsi tev izstieptajos tīklos, es viņam ziņošu, ka tu neesi izkustējies no nometnes. Pēc tam es došos pie Kriša un teikšu, ka Spartaks viņam pavēl doties uz Gargāno kalnu un aizstāvēties līdz pēdējam, ja tu gadījumā uzbruktu. Bet, tiklīdz Kriss būs pietiekami attālinājies no Sipontas un tuvosies Gargāno kalna pakājei, tu viņam uzbruksi — un tev būs diezgan laika, lai viņu galīgi sakautu, pirms Spartaks paspēs ierasties viņam palīgā, ja trāķietis tomēr kāda nejauša gadījuma pēc būtu uzzinājis par Krišam draudošajām briesmām.

Krass ar izbrīnu klausījās ļaunajā būtnē, kura ar tik dziļu izpratni un tālredzību izklāstīja viņam kara operāciju plānu, varbūt pat labāku, nekā viņš pats spētu izdomāt.

Ilgi klusējot aplūkojis kurtizāni, kuras vaigi bija stipri sasārtuši no uztraukuma un pašas dedzīgajiem vārdiem, pretors pēkšņi iesaucās:

—    Zvēru pie Jupitera Atbrīvotāja, tu patiesi esi briesmīga sieviete!

—     Par tādu mani padarījuši vīrieši, zvēru pie visiem dieviem! — Eitibīda strauji atteica, tad aprāvusies ar rūgtu smaidu mierīgi piebilda: — Bet nerunāsim vairs par to! Ko tu saki par manu plānu un maniem aprēķiniem?

—    Pat visdziļākajā pazemē nevarētu izdomāt neko baismīgāku un asiņaināku. Vienīgi es neticu tev, neticu un…

—    Labi, labi, uzklausi mani! Kāds ļaunums tev varētu būt, ja tu rīt atstātu nometni divas vai trīs stundas pirms pusdienas un, aiz lielas piesardzības izsūtījis pa priekšu izlūkus, virzītos uz Sipontu? Ja pieņemam, ka es tevi nododu, tad visļaunākajā gadījumā tu sastaptos ar visu gladiatoru karaspēku. Bet vai tu tieši tāpēc neesi šeit?… Vai tad tu negribēji uzsākt ar to izšķirošo kauju?… Kāds ļaunums, ja es, pieņemsim, tev būtu samelojusi un tu nesastaptos tikai ar Krišu, bet atrastu viņu kopā ar Spartaku?

Krass mazliet padomāja, tad sacīja:

—    Labi, es tev ticu… vai, pareizāk, gribu ticēt un, ja viss notiks pēc taviem veiklajiem un gudrajiem paredzējumiem, apsolu tev bagātu atlīdzību no manis un vēl bagātāku no senāta, kad es tam paziņošu par taviem lielajiem nopelniem romiešu tautas labā.

—     Kam man jūsu atlīdzības? Un kāda man daļa gar romiešu tautu? — grieķiete iesaucās drebošā un satrauktā balsī; viņas seja izskatījās cietsirdīga un naidīga, acīs zvēroja dusmas un sašutums. — Es nācu tev piedāvāt uzvaru ne tevis, ne romiešu, bet gan savas atriebības dēļ. Vai tu vari saprast šo dievišķo un neizsakāmo baudu, ko sagādā pretīgā ienaidnieka nelaimes, kā apreibina viņa asaras, un kāda sajūsma pārņem, redzot plūstam viņa asinis… Kaut es varētu nomesties ceļos uz mirstošā Spartaka krūtīm tai brīdī, kad visapkārt tiktu apkauti viņa biedri, kaut varētu dzirdēt viņa pirmsnāves gārdzienus kaujas laukā ar nepārredzamām līķu kaudzēm! Kam man tavas dāvanas, kam man senāta atlīdzība?

Kamēr kurtizāne drūmā, paklusā balsī, ar bālu seju, ļaunumā mirdzošām acīm un drebošām lūpām izrunāja šos nežēlīgos vārdus, kuros izskanēja viss viņas naids un asinskārās tieksmes, viņa izskatījās tik briesmīga un atbaidoša, ka Krass sajuta gandrīz vai riebumu un no bailēm nodrebēja.

Beidzot viņi vienojās, jo pretors, nopietni norūpējies par kara iznākumu, nolēma neraudzīties sevišķi sīkumaini uz līdzekļiem, ar ko varētu gūt uzvaru; Eitibīda uzlēca zirgā un klusām izjāja no romiešu nometnes, tad palaida straujo zirgu slaidos rikšos un aizjoņoja uz gladiatoru apmetni.

Rītausmā Krass lika nojaukt teltis un, izsūtījis pa priekšu piectūkstoš jātniekus, pavēlēja tiem uzmanīgi izlūkot visu apkārtni triju jūdžu attālumā no viņa leģiona kolonnas, lai izvairītos no iespējamām lamatām vai nejaušībām, bet tūliņ pēc saules lēkta pats lēnām virzījās uz Sipontu, vai nu lai neiekristu slazdos, vai ari negribēdams nogurdināt savus kareivjus, gadījumā ja iznāktu nejauši sastapties ar ienaidnieku.

Pa to laiku Spartaks, nojaucis nometni, virzījās ar astoņiem leģioniem un kavalēriju uz Barletas pusi. Kriss ar sešiem leģioniem palika Sipontā, un plašā apkārtnē izplatījās baumas, ka pēc asas ķildas starp Spartaku un Krišu dumpinieku karaspēks sašķēlies divās daļās; viena daļa nodomājusi uzbrukt romiešu leģioniem nometnē pie Arpi, otra nolēmusi doties caur Be- neventu uz Romu.

Tādas baumas tiešām izplatījās, un izlūki drīz vien tās paziņoja Krasam.

«Līdz šim Eitibīdas ziņas bijušas pareizas un viņa mūs nav krāpusi,» romiešu vadonis nodomāja. «Tā ir laba ķīla turpmākajam.»

Un tā patiesi arī bija.

Nākamajā naktī, kamēr Krasa pulki nekustīgi un klusi stāvēja, noslēpušies biezajos krūmājos Gargāno kalnu grēdas pakājē, Eitibīda ar Kriša pavēli pilnos auļos jāja pa Barletas ceļu, lai paziņotu Spartakam, ka ienaidnieks aizgājis no Arpi un iekritis lamatās un Spartakam nekavējoties jāiet atpakaļ uz Sipontu.

Tikko kā grieķiete ieradās pie Spartaka, kas ar visiem saviem leģioniem bija noslēpies dzeloņplūmju biezokņiem pieaugušajās gravās gar ceļu no Sipontas uz Barletu, trāķietis jautāja satraukti:

—    Nu, ko tu teiksi?

—    Krass vēl nav izkustējies no Arpi, lai gan viņš aizsūtījis dažus tūkstošus izlūku uz Sipontu, bet mūsu izlūki paziņojuši Krišam, ka romiešu leģioni nedomā atstāt nometni.

—    Zvēru pie dieviem, — trāķietis iesaucās, — šis Krass ir gudrāks un viltīgāks, nekā man šķita!

Tad, mazu brīdi padomājis, viņš pagriezās pret Eiti- bīdu un sacīja:

—     Dodies atpakaļ pie Kriša un saki, lai tas nekādā ziņā neatstāj nometni, bet, ja Krass uzbruktu, lai Kriss tūliņ sūta pie manis trīs kontubernāļus ik pa ceturtdaļstundai citu pēc cita, tad vismaz viens no trim nonāks galā. Savādi! Bet, manuprāt, šī Krasa vilcināšanās ir ļauna zīme; viņam taču vajadzēja izmantot labvēlīgo gadījumu un iespēju sakaut mūs katru atsevišķi.

Trāķietis vairākas reizes pārvilka ar plaukstu pār pieri, it kā gribēdams aizdzīt drūmās domas. Pēc tam jautāja Eitibīdai:

—    Cik ilgi tu jāji no mūsu nometnes līdz šejienei?

—    Mazāk nekā divas stundas.

—     Tu jāji pilnos auļos?

—    Aplūko manu zirgu, pats redzēsi.

Spartaks vēl uz mirkli iegrima domās, tad piebilda:

—     Tad arī atpakaļ jāj pilnos auļos!

Eitibīda atvadījās no Spartaka, apgrieza zirgu un aizdrāzās aulekšiem uz Sipontas pusi.

Tur nonākusi, viņa teica Krišam, ka Spartaks pavēlējis aiziet no Sipontas, doties uz Gargāno kalna pakāji un pacensties ieņemt tur stipru pozīciju.

Eitibīda sasniedza Kriša leģionu nometni divas stundas pirms rītausmas; galls pavēlēja tūliņ saviem pulkiem klusām nojaukt teltis un vēl pirms saules lēkta devās ceļā uz Gargāno kalna pusi.

Pēc četru stundu gājiena viņš sasniedza augsto kalnu, no kura varēja pārredzēt Adrijas jūras plašumu; dzidrajos viļņos vietvietām lēnām šūpojās piekrastes zvejnieku buru laivas.

Kad Kriss bija atradis pie Gargāno kalnu grēdas pēdējā atzarojuma, tieši pie pašas jūras, izdevīgu un aizsargātu vietu un pavēlēja tur uzcelt nometni, pēkšņi leģionos atskanēja skaļš kliedziens no tūkstoš mutēm:

—    Romieši! Romieši!

Tie bija Krasa leģioni, kas nodevīgā kārtā uzbruka trīsdesmittūkstoš gladiatoriem, kuri atradās septiņu stundu gājiena attālumā no Spartaka pulkiem.

Kriss neapjuka no šī negaidītā uzbrukuma, bet ar drosmīga karavadoņa mieru un noteiktību izkārtoja savus leģionus kaujai, turklāt ņemot vērā nelīdzeno vietu; četrus leģionus viņš nostādīja pretī ienaidniekam izretinātā ierindā, lai frontes līnija būtu pēc iespējas garāka, labais flangs aizsniedza pakalnu, uz kura viņš bija nodomājis uzcelt nometni un kuru apsargāja rezervē atstātais piektais un sestais leģions, bet kreiso flangu viņš izstiepa līdz pat stāvajām un nepieejamajām klintīm, pret kurām sitās jūras viļņi.

Drīz vien seši romiešu leģioni ciešās rindās nikni uzbruka gladiatoriem; cīnītāju mežonīgie kliedzieni, zobenu un vairogu šķindas apdullinošais troksnis iztraucēja vientuļā, mežainā krasta mūžīgo mieru — un atbalss no alas uz alu, no klints uz klinti atkārtoja šo neparasto, baismo dārdoņu.

Gan Kriss, gan arī Krass ar uzmundrinošiem un dedzīgiem vārdiem iekvēlināja savējos cīņai. Iedegās drausmīga kauja; ne viena, ne otra puse neatkāpās ne soli, bet ar neredzētu nežēlību sēja nāvi.

Tā kā romieši uzbruka ciešās rindās, Kriša leģionu galējais kreisais spārns vēl palika neskarts un vairāk nekā trīs tūkstoši ceturtā leģiona vīru, izvērsusies ķēdē, kā satraukti liecinieki tikai vēroja kauju. To redzēdams, leģiona komandieris, samnits Onācijs, nostājās sava leģiona priekšgalā un, pavēlējis pagriezties uz labo pusi, veda šos trīstūkstoš vīrus pret romiešu labo spārnu; gladiatori uzbruka tik strauji, sēdami nāvi un iznīcību ienaidnieka rindās, ka romiešu leģiona galējais labais spārns, ar lielu niknumu ieslēgts no priekšpuses un flanga, drīz vien tika sagrauts.

Tomēr tā bija tikai īslaicīga un šķietama uzvara, jo kvestors Skrofa, kas komandēja labo spārnu, piespieda savam zirgam piešus, aizauļoja pie romiešu kavalērijas rezerves pulka un pavēlēja tā komandierim Gnejam Kvintam ar sešiem tūkstošiem jātnieku uzbrukt gladiatoriem no tās puses, kas Onācija labo nodomu dēļ bija palikusi neaizsargāta, un ienaidnieks varēja piekļūt gladiatoru galējam kreisajam spārnam, kā arī uzbrukt no aizmugures. Kvints tūliņ steidzās izpildīt pavēli — un romiešu kavalērija iebruka trešā un ceturtā gladiatoru leģiona aizmugurē, drīz vien galīgi izjauca gladiatoru rindas, ieviesa tur paniku un nežēlīgi apkāva tos.

Pa to laiku Krass sūtīja divus leģionus un sešus tūkstošus lindzinieku apiet Kriša labo flangu; romieši ar neticamu degsmi ātri uzrāpās kalna virsotnē, aiz kura stāvēja gladiatoru rezerve, tad nolaidās lejā, izveidojot pusloku, un nikni uzbruka piektajam un sestajam leģionam; bet gladiatori, izvērsuši labo spārnu, cik vien to atļāva kalnainais apvidus, izveidoja jaunu kaujas līniju: divas gladiatoru līnijas veidoja abas trijstūra malas, jūra pamatu un minētais kalns virsotni.

Arī šeit iedegās nežēlīga un sīva cīņa.

Taču Krass, ievērojis piektā un sestā leģiona vadoņu — Mesembrija un Līvija Grandēnija veiklo manevru, kas pilnīgi izjauca viņa nodomu aplenkt gladiatorus no labā flanga, steidzīgi centās izmantot Onācija kļūdu, ko jau tik gudri bija izmantojis Skrofa, un pārsvieda uz šo pusi ne tikvien atlikušo kavalērijas daļu, bet arī divus leģionus, kuriem vajadzēja uzbrukt gladiatoriem no aizmugures.

Tādā kārtā, neraugoties uz gladiatoru apbrīnojamo varonību nevienlīdzīgajā kaujā, kur trīsdesmit tūkstoši vīru cīnījās pret astoņdesmit tūkstošiem, nepilnās trijās stundās Kriša sešus leģionus aplenca no visām pusēm trīskārt lielākais ienaidnieka pārspēks un pilnīgi iznīcināja; nespēdami gūt uzvaru, gladiatori cīnījās kā saniknoti meža zvēri, līdz pēdējam brīdim atsizdami ienaidnieka cirtienus, un krita ar godu šajā milzīgi plašajā nāves laukā.

Kriss varonīgi cīnījās līdz pēdējam elpas vilcienam un līdz pēdējam cerēja, ka Spartaks ieradīsies palīgā; bet, redzēdams, ka vairums biedru krituši, viņš apturēja savu zirgu (todien jau trešo, jo divi bija nogalināti) un pārlaida neizsakāmi skumju skatienu nežēlīgajai cīņai viņa acu priekšā; pār vaigiem Krišam ritēja lielas, karstas asaras, viņš cieši vēroja vienu apvāršņa punktu, no kurienes vajadzēja nākt Spartakam, bet tad iesaucās drebošā un mīlestības pilnā balsī:

—    Ak, Spartak! … Tu neatnāksi laikā un nepaspēsi mūs ne izglābt, ne atriebt!… Ak, cik ļoti sāpēs tava sirds, kad tu ieraudzīsi tik nožēlojamā kārtā apkautos trīsdesmittūkstoš drošsirdīgos biedrus!

Pacēlis kreiso roku pie acīm, Kriss ar noteiktu vēzienu noslaucīja asaras, tad, pagriezies pret saviem konlubernāļiem, kuru vidū jau no paša kaujas sākuma nemanīja Eitibīdu, noteica mierīgā un skaļā balsī:

—     Brāļi!… Nu jādodas nāvē arī mums!

Un, satvēris ciešāk romiešu asinīm slacīto zobenu, Kriss piespieda zirgam piešus, nikni uzbruka kādam ienaidnieka kājnieku manipulam, kas bija cieši ieslēdzis astoņus vai desmit ievainotus gladiatorus, kuri vēl aizstāvējās un cīnījās, un, vicinādams savu vareno zobenu, pērkona balsī kliedza:

—     Ei, jūs, stiprie romieši, jūs vienmēr esat varoņi, cīnoties trīs pret vienu! Saturieties, es nāku mirt!

Tā kliegdams, Kriss ar četriem kontubernāļiem gāza zemē, mīdīja ar zirgiem un nogalināja ar zobeniem romiešus, kuri tik tikko spēja atvairīt spēcīgo cirtienu vie- stili, lai gan viņu bija ap astoņdesmit deviņdesmit. Sākumā latīņu leģionāru rindas pat mazliet izjuka un atkāpās, bet tad viņiem palīgā piesteidzās pa divi, pa četri un pa desmit jaunu biedru; tie ieslēdza arvien ciešākā lokā piecus gladiatorus, kuru zirgi jau bija krituši no daudzajiem zobenu dūrieniem, bet jātnieki vēl cīnījās, kājās stāvēdami, ar nedzirdētu niknumu; beidzot romieši tos aplenca no priekšas, sāniem un aizmugures un drīz nonāvēja ar simtiem zobenu cirtienu. Pakrita arī Kriss, kura augums bija viena vienīga asiņaina brūce; bet krītot galls vēl pagriezās pret romieti, kas viņu bija ievainojis mugurā, caurdūra to ar zobenu un norāva sev līdzi zemē. Taču asmens palika leģionāra krūtīs, jo Krišam vairs nebija spēka to izvilkt; tad viņa paša krūtis ievainoja no piecu soļu attāluma izšauta bulta — un viņš tikko dzirdami izdvesa:

—    Lai tev … ak. Spartak … uzsmaida uzvara … un lai…

Viņa lūpas sakniebās, jo šajā brīdī kāds cits leģionārs iemeta viņa asiņainajās, sadurtajās krūtīs šķēpu, kliegdams:

—     Bet tev pagaidām pēdējais cirtiens un nāve!

—    Zvēru pie lariem un penātiem! — iesaucās kāds veterāns. — Es vēl nekad nevienā Sullas karā neesmu redzējis cilvēku ar tik sīkstu dzīvlību!

—    Es neesmu redzējis tik stipru un bezbailīgu ne Marija pulkos Āfrikā, ne kaujās pret teitoņiem un kim- briem, — otrs veterāns piebilda.

—     Bet vai jūs redzat, — noteica trešais leģionārs, rādīdams uz romiešu līķiem visapkārt Krišam, — cik viņš ir nokāvis mūsējo? Lai Erebs aprij viņa dvēseli!

Tā nobeidzās triju stundu ilgā kauja pie Gargāno kalna; tajā krita desmit tūkstoši romiešu un trīsdesmit tūkstoši gladiatoru.

Tikai astoņus simtus, pa lielākai daļai ievainotus, saņēma gūstā un pēc Krasa pavēles piesila krustā gar ceļu, pa kuru romieši naktī pārvietojās.

Drīz pēc pusdienas Krass lika pūst signālu «pulcēties» un pavēlēja sadedzināt romiešu līķus, bet nesteigties ar nometnes ierīkošanu un plato aizsardzības grāvju nostiprināšanu, brīdinādams tribūnus un centurionus sakārtot leģionus un kohortaš, lai vēl pirms pusnakts varētu doties prom no šejienes.

Tikmēr Spartaks neizsakāmā satraukumā visu dienu un visu nakti gaidīja Kriša kontubernāļus ar ziņām par romiešu pārvietošanos, taču, redzēdams, ka neviens neierodas, viņš nākamās dienas rītausmā izsūtīja uz Sipontu divus savus kontubernāļus — katru ar simt jātniekiem un pusstundas starplaiku vienu pēc otra, lai tie nekavējoties kaut ko uzzinātu par ienaidnieku un Krišu. Turklāt Spartaka kareivji, atstājot nometni, bija paņēmuši sev lidzi pārtiku tikai trim dienām un pēc tam būtu spiesti ciest badu.

Kad pirmais Spartaka kontubernālis sasniedza Sipontas nometni, viņš, sev par lielu pārsteigumu, atrada to pamestu. Nezinādams, ko darīt un ko domāt, viņš nolēma pagaidīt otru kontubernāļi, lai kopīgi apspriestos, kā rīkoties. Bet, kamēr abi tā stāvēja šaubīdamies un svārstīdamies, viņi ieraudzīja, ka nometnei tuvojas divi jātnieki ar noputējušiem, putās saskrietiem zirgiem; tie bija Kriša kontubernāļi, ko viņš, romiešiem parādoties, sūtīja pretī Spartakam ar nolūku pasteidzināt traķieša gājienu, jo, ņemot vērā Eitibīdas ziņojumu, Spartakam jau pirms vairākām stundām vajadzēja būt ceļā uz Sipontu.

Viegli iedomāties, kā jutās četri kontubernāļi, kad viņi apjauta Eitibīdas nodevību un briesmīgo stāvokli, kādā patlaban atradās Kriss. Šajos smagajos apstākļos viņiem atlika tikai viens: traukties, cik jaudas, pie Spartaka un to brīdināt.

Tā arī izdarīja, Taču, kad viņi sasniedza Spartaka un gladiatoru paslēptuvi, kauja pie Gargāno kalna jau tuvojās beigām.

—    Ak, visu pekles dievu vārdā! — iekliedzās Spart taks un stipri nobālēja, izdzirdis ļauno vēsti par neģēlīgo^ nodevību, kuras šausmīgās sekas viņš tūliņ apjauta. — Ātrāk, ātrāk uz Sipontul

Kāpdams zirgā, Spartaks pasauca Graniku, viņa balsi smacēja asaras, viņš satraukts izsaucās:

—    Uzdodu tev visātrākā gaitā vest turp astoņus leģionus. Lai ikvienam pie kājām izaug spārni! … Šī ir mūsu nelaimes diena … lai ikvienam sirds kļūst cieta kā dimants .,. Lidojiet… lidojiet… Kriss iet bojā! … Tūkstošiem mūsu brāļu tiek nežēlīgi iznīcināti! … Es steigšos jums pa priekšu reizē ar kavalēriju … Pie visa, kas jums ir svēts, lidojiet, lidojiet!…

To teicis, viņš astoņi tūkstoši jātnieku priekšgalā pilnos auļos traucās uz Sipontu.

Jātnieki tur nonāca pēc pusotras stundas ar galīgi nodzītiem, putās saskrietiem zirgiem; un, kad viņi sasniedza neseno Kriša nometnes vietu, viņi tur ieraudzīja septiņus vai astoņus stipri ievainotus un pavisam aizelsušos gladiatorus, kuri kaut kādā brīnumainā kārtā bija izglābušies no asiņainās kaujas pie Gargāno kalna.

—    Jupitera Atriebēja vārdā sakiet man — kas noticis? — Spartaks vaicāja izmisušā balsī,

—   Mēs esam sakauti.. . iznīcināti… no mūsu sešiem leģioniem palicis tikai nosaukums!

—    Ak, mani nabaga brāļi! … Ak, mans sirdsmīļais Kriss! … — iesaucās Spartaks, apslēpa seju plaukstās un gauži raudāja.

Kavalērijas vadoņi un kontubernāļi klusēdami stāvēja ap Spartaku, vērodami šīs cēlās sirds svētās sāpes; Jaunās vēsts izraisītās skumjas un nomāktība visu sejās vēl daudzkārt pastiprinājās, redzot sava stiprā vadoņa rūgtās asaras.

Klusums ieilga, kamēr beidzot Mamīlijs, kas stāvēja blakus Spartakam, drebošā balsī miji sacīja:

—    Paklausies … augstsirdīgais Spartak … esi stiprs tik lielā nelaimē!

—    Ak, mans Kriss! . .. Mans nabaga Kriss! … — trāķietis iesaucās neizsakāmi skumjā balsī, apskāva Mamī- liju, paslēpa seju pie viņa krūtīm un atkal raudāja.

Kādu brīdi tā stāvējis, Spartaks pacēla saraudāto, bālo seju un ar delnas virspusi noslaucīja asaras. Tad Mamīlijs viņam teica:

—    Saņemies, Spartak! … Labāk padomāsim, kā izglābt atlikušos astoņus leģionus.

—    Tev taisnība. Mums jānovērš draudošā bojāeja un jācenšas mazināt neģēlīgās pekles fūrijas zemiskās nodevības postošās sekas.

Iegrimis dziļās domās, Spartaks ar plaši ieplestām acīm ilgi raudzījās uz tuvējās nometnes galvenajiem vārtiem.

Beidzot viņš noskurinājās un sacīja:

—    Jābēg! … Pēc asiņainās kaujas, kādu romiešiem vajadzēja izturēt, apkaujot mūsu brāļus, Krasa leģioni nespēs ātrāk par astoņām vai desmit stundām aiziet no Gargāno kalna; mums jāizmanto šis laiks, lai atgūtu zaudēto.

Un, pagriezies pret vienu no kontubernaļiem, Spartaks piebilda:

—    Traucies pie Granika un pasaki, lai viņš neiet tālāk, bet pagriež leģionus atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru nācis.

Kad kontubernālis aizauļoja, Spartaks tūlīt pievērsās Mamīlijam un sacīja:

—    Noiedami trīsdesmit jūdžu dienā pa kalnu ceļiem, mēs caur Minerviju un Venusiju piecās vai sešās dienās nonāksim Lukānijā; tur mums pievienosies jauni vergi, bet, ja mēs vēl nebūsim spējīgi stāties pretī Krasam, dosimies uz Brutiju un no turienes uz Sicīliju, kur aizdedzināsim vāji apdzisušās vergu kara liesmas.

Pusstundu ļāvis nodzītajiem zirgiem atpūsties pēc pārlieku straujā skrējiena, Spartaks pavēlēja jātniekiem seglot zirgus, paņemt līdzi astoņus ievainotos gladiatorus, kas bija izglābušies no asiņainās kaujas pie Gargāno kalna, un atgriezās pie astoņiem leģioniem, kuri pusceļā viņus gaidīja.

Pasaucis sāņus Graniku, Spartaks izstāstīja tam savu plānu, ko illirietis atzina par ļoti labu; šo plānu izpildīt trāķietis uzticēja Granikam, cieši piekodinādams divpadsmit stundās bez atpūtas aiziet līdz Herdonijai, bet viņš pats ar trīssimt jātniekiem nošķirtos un aizjātu uz Gargāno kalnu pēc Kriša līķa.

Graniks pūlējās Spartaku atrunāt, norādīdams uz briesmām, kurās viņš nedrīkstēja doties, būdams svētā un grūtā pasākuma sirds un dvēsele.

—    Esmu pārliecināts, ka palikšu dzīvs un pēc trim dienām jūs panākšu Apenīnu kalnos; taču, ja arī man būtu lemts mirt, tev, varonīgais un drosmīgais Granik, pietiks pieredzes, autoritātes un saprāta, lai neatlaidīgi un enerģiski turpinātu karu pret mūsu apspiedējiem.

Graniks velti pūlējās atrunāt Spartaku no viņa nodoma.

Spartaks paņēma sev līdzi jātnieku vienību, apskāva Graniku un Artoridžu, vēlēja vienmēr paklausīt vīrišķīgā iilirieša pavēlēm un, neteikdams ne vārda savai māsai Mircai, bet uzticēdams viņu abu draugu gādībai, pats kluss un drūms attālinājās no leģioniem, kuri nogriezās no pretora ceļa un pēc viņa pavēles devās pāri laukiem, pāri vīnadārziem uz Herdonijas pusi.

Pret vakaru Spartaks nonāca Sipontas apkaimē un izsūtīja Gargāno kalna virzienā jātnieku pulciņu izlūkot apkārtni un ienaidnieka kustību vairākas jūdzes uz priekšu, saņēmis nomierinošas ziņas, pavēlēja kareivjiem nokāpt no zirgiem un vest tos pavadā līdzi, pats rādīdams piemēru; tad viņš ieveda tos mežā, kas stiepās gar ceļu no Sipontas pāri Gargāno kalnam uz jūru. Lai izsprauktos ar zirgiem caur šo necaurejamo biezokni, vajadzēja ņemt rokās zobenus un apcirst ērkšķainajiem krūmiem, dzeloņplūmēm un citiem kokiem zarus. Vairāk nekā divas stundas viņi lēnām virzījās pa grūto ceļu, līdz nonāca nelielā laukumiņā, kam visapkārt auga ozoli un egles. Laukumā bija dažu malkas cirtēju būdas, tie pavadīja šejienes mežā lielāko gada daļu.

Vispirms Spartaks lika aizturēt un apsargāt malkas cirtējus, lai tie nevarētu paziņot romiešiem par viņa ierašanos šajā apvidū. Nomierinājis aizturētos, Spartaks pavēlēja kareivjiem izdzēst ugunskurus, kas varētu pievērst ienaidnieka uzmanību, ievērot pilnīgu klusumu un ieklausīties vismazākajā troksnītī.

Viss nolika tieši tā, kā Spartaks bija paredzējis. īsi pirms pusnakts Krass pavēlēja saviem leģioniem nojaukt teltis un doties uz Sipontu; līdzko svīda gaisma, dzestrajā meža biezoknī patvērušies gladiatori, ieklausīdamies trokšņos uz pretoru ceļa, varēja sadzirdēt kājnieku soļus, zirgu pakavu dipoņu un tūkstošbalsīgos romiešu karaspēka izsaucienus. Kā jau uzvarētāji, romieši bez mazākās piesardzības devās pa norādīto ceļu, pārliecināti, ka ienaidnieks aizbēdzis tālu no šejienes.

Tā bija gladiatoru laime, ka romieiši uzvaras skurbumā gāja tik trokšņaini, citādi viņi katrā ziņā pamanītu mežā gladiatorus, jo viņu zirgi, romiešu karaspēkam tuvojoties, sāka skaļi zviegt.

Divas stundas pēc saules lēkta nobeidzās Gargāno kaujas uzvarētāju gājiens, un Spartaks bāls, skumjš un galīgi nomākts beidzot varēja iziet no meža kopā ar saviem trīssimt jātniekiem; laizdami zirgus pilnos auļos, viņi pēc pāris stundām sasniedza milzīgo kaujas lauku, kas stiepās no Gargāno kalna pakājes līdz pat jūrai.

Spartaka sirds sažņaudzās, skatiens satumsa, ieraugot drausmo skatu: viss lauks, cik vien tālu varēja saredzet, bijā kā nosēts ar trīstūkstoš gladiatoru līķiem, bet starp tiem no milzīgu sārtu pelniem vēl pacēlās dūmi, izplalīdami sadegušas gaļas aso smaku. Sārti liecināja, ka te krituši arī daudzi tūkstoši romiešu.

Redzot šo drūmo un kluso lauku, kur nesen kūsāja un mutuļoja dzīve, bet tagad valdīja mēmā, nepielūdzamā nāve, Spartaku pārņēma šaubas: vai viņš drīkstēja atraut tik daudz ļaužu no dzīves — lai gan bezgala nožēlojamās un beztiesiskās, tomēr dzīves — un iegrūst nāves skavās? … Vai viņam bija tiesības to darīt? . . . Vai viņš rīkojās pareizi?

Un, kamēr viņa biedri ļāvās visdrūmākajām un vissmagākajām pārdomām, Spartaka sirdi spieda šaubu dzelžainās spīles — un viņam sāka trūkt elpas no nepanesamā domu smaguma.

Viņš spēji piecirta zirgam piešus, it kā gribēdams izrauties no mokpilnajām pārdomām, un aiztraucās tālu prom pa kaujas lauku, līdz pat tai vietai, kur līķu kaudzes aizsprostoja viņam ceļu. Tad Spartaks nokāpa no zirga, nodeva to kāda jātnieka uzraudzībā un, pavēlējis simt piecdesmit Vīriem sev sekot, pārējos atstāja lauka malā pie zirgiem; ar 'mokošu izmisumu sirdī viņš pārstaigāja šo drūmo lauku, kur ik uz soļa ieraudzīja pazīstamas, bet tagad bālas, sakropļotas, nāves skartas draugu sejas, un trāķieša acis pildījās asarām.

Viņš atrada nabaga Tesaloniju, dzīvespriecīgo un augstsirdīgo epikūrieti, pakritušu uz viena sāna; tā audums bija simts brūcēm klāts, bet sastingusi roka vēl cieši turēja zobenu.

Mazliet tālāk viņš tikko pazina Brezoviru; galla krūtis bija saplosītas ar astoņiem vai desmit zobenu cirtieniem, bet galvaskauss zirgu pakaviem sabradāts. Citā vietā Spartaks uzgāja drošsirdīgā un vīrišķīgā samnita Līvija Grandenija — sestā leģiona komandiera līķi, gandrīz apraktu zem ienaidnieka līķiem, kurus tas bija nogalinājis; tad Onācija līķi un mazliet tālāk trešā leģiona komandieri gailu Kastu, kas, lai gan smagi ievainots, vēl bija dzīvs un vārgā balsī sauca pēc palīdzības. Gladiatori viņu pacēla, cik vien iespējams labi pārsēja viņa brūces un aiznesa pie tiem simt piecdesmit gladiatoriem, kuri sargāja zirgus. Tur biedri viņu sirsnīgi aprūpēja.

Vairāk nekā divas stundas ar izmisuma pilnu sirdi klīdis pa miroņiem noklāto lauku, Spartaks beidzot atrada asiņaino un gandrīz gabalos sakapāto Kriša līķi; neskarta bija palikusi vienīgi seja, kas pat nedzīva vēl glabāja to cēlā lepnuma un bezbailības izteiksmi, ar kuru viņš vienmēr bija slaigājis pa dzīvi.

Ieraugot Krišu, Spartaka sirds sažņaudzās vēl nepiedzīvotās sāpēs un žēlumā; viņš nometās ceļos, skūpstīja drauga seju un, rūgti raudādams, iesaucās:

—    Cēlsirdīgais Kris, tu kļuvi par visneģēlīgākās nodevības upuri, tu gāji nāvē, bet es nevarēju tev atsteigties palīgā! Tu kriti neatriebts šajā drausmīgi asiņainajā kaujā! … Ak, augstsirdīgais, mīļotais Kris!

Spartaks spieda pie krūtīm nonāvētā gladiatora roku, tad, brīdi klusējis, sāka neganti lādēties un dusmās kvēlojošu seju varenā balsī iekliedzās:

—     Zvēru pie visiem debesu un elles dieviem, pie atriebējām fūrijām, baismīgās Hekates, zvēru pie tavām mirstīgajām atliekām, mans brāli, ka, pieminot tavu nāvi, zemisko nodevēju skars asiņaina atriebība, lai arī nodevēja būtu paslēpusies visdziļākajā okeāna dzelmē vai nezināmajos pazemes dziļumos! Es zvēru un piesaucu visus dievus par lieciniekiem, ka tavas dvēseles miera labad pie tava sārta es ziedošu trīssimt romiešus no visievērojamākajām un visslavenākajām dzimtām!

Uzslējies kājās, Spartaks pacēla rokas un pavērsa seju pret debesīm; viņa acis bija pieplūdušas" ar asinīm un niknumā kvēloja. Pec tam viņš paņēma Krišu uz rokām un kareivju pavadībā aiznesa līdz jūrai, ar gladiatoru palīdzību novilka caurumu caurumos sakapātās bruņas un asiņainās drēbes, iegremdēja to jūras viļņos un rūpīgi nomazgāja, tad novilka savu tumšo togu, kas sedza bruņas, ietina tajā drauga mirstīgās atliekas un lika aiznest pie biedriem.

Kāsts bija ļoti smagā stāvoklī, viņu nevarēja pārvest zirga mugurā pa kraujiem kalnu ceļiem, tāpēc Spartaks uzticēja viņu kādam patriciešu villas pārvaldniekam netālu no Sipontas. (Kad gladiatori uzturējās šajā apvidū, pārvaldnieks gan paslepus un ļoti piesardzīgi bija sevišķi labvēlīgi noskaņots pret Spartaku un dumpiniekiem.) Pēc tam, novietojis Kriša līķi zirga mugurā, trāķietis ar jātnieku nodaļu devās ceļa uz Arpi un Herdo- niju.

Arpi Spartaks uzzināja, ka Krass ar savu karaspēku devies uz Kannām; tad Spartaks nekavējoties atstāja Arpi un auļoja uz Herdonijas pusi, bet, kad viņš bija attālinājies apmēram jūdzi no Arpi, viņam atklājās šausmīgs skats: pie ceļmalas kokiem karājās gladiatori, ko Krass bija saņēmis gūstā kaujā pie Gargāno kalna. Ar bālu, dusmu izķēmotu seju un degošām acīm Spartaks skatījās uz šo jauno neģēlību un apkaunojumu un, tālāk jājot, pārliecinājās, ka ik kokā karājās pa gladiatora līķim. Krass bija licis pakārt visus astoņsimt gūstekņus.

Starp tiem Spartaks pazina sava tautieša varonīgā trāķieša Mesembrija līķi, gluži asiņainu un brūcēm klātu. To ieraugot, Spartaks aizsedza acis ar plaukstu un, zobus sakodis, izgrūda lauvas rēcienam līdzīgu skaņu, tad, piespiedis piešus zirga sāniem, lai ātrāk izzustu no acīm drausmīgais skats, ieaurojās:

—     A! Mark Kras! … Tu kar gūstekņus! . . . Bravo, Mark Krasļ… Tu negribi ar tiem noņemties savos pārgājienos! A! Zvēru pie dieviem, ka no jums — romiešiem, pieredzējušiem karotājiem, ir ko pamācīties un es daudz ko esmu iemācījies . . . Tagad iemācīšos arī šo! . . . Likšu sist krustā tavus gūstā saņemtos leģionārus, tālredzīgais Mark Kras!

Un, brīdi padomājis, pērkona balsī piebilda:

—     A! Tātad uz mums, gladiatoriem, romieši neattiecina cilvēku tiesības? … Mēs esam mežonīgi zvēri, pretīgi rāpuli, kaujami lopi! Mums nav domāti likumi, jo mēs neesam cilvēki! Nu labi, zvēru pie Tartara liesmām, kas visu aprij, arī mēs, gladiatori, pasludināsim romiešus ārpus likumiem, mēs ar jums arī apiesimies kā ar nešķīstiem upurlopiem! Lai notiek! Asaras pret asarām, asinis pret asinīm, asinspirti pret asinspirti!

Zirgus netaupīdams, Spartaks traucās visu nākamo nakti pa stāvām takām. Jājot garām Herdonijai, viņš uzzināja, ka gladiatoru leģioni tai pagājuši garām bez apstāšanās, tāpēc devās tālāk uz Apūlijas Askulu, kur nonāca nākamās dienas pusdienā pēc divpadsmit stundu ilga jājiena bez atpūtas, nabaga lopiņi bija galīgi nodzīti.

Gladiatoru karaspēks bija apmeties ārpus Askulas un ar lielu prieku sveica savu vadoni.

Pusnaktī četrdesmittūkstoš gladiatoru nojauca teltis un devās uz Minerviju, kur uzkavējās tikai četras stundas, un tūlīt turpināja ceļu uz Venusiju, ko sasniedza reizē ar tumsu, nomocījušies un noguruši ilgajā un grūtaja ceļā.

Otrā dienā Spartaks lika saviem kareivjiem nojaukt nometni, ko viņi vakar bija uzcēluši labi aizsargata uz

kalnā netālu no pilsētas, un aizveda tos uz apkārtējo kalnu virsotnēm, teikdams, ka būs jāpacieš aukstums un grūtības, bet jāpaliek kalnos, lai Krass nevarētu tiem patlaban uzbrukt un sakaut.

Pa to laiku romiešu karavadonis ar ātriem pārgājieniem no Arpi caur Kannām un Kanūsiju sasniedza Rubas, kur ierīkoja galveno štābu; četrus leģionus, desmit tūkstošus kareivju no palīgvienībām un piecus tūkstošus zirgu viņš atstāja Andrijā kvestoram Skrofam, kuram vēlāk saskaņā ar Krasa plānu vajadzēja doties uz Venu- siju no vienas puses, kamēr pats Krass ietu no otras. Tai pašā laikā romiešu vadonis aizsūtīja savus ļaudis uz Bāriju, Brundīsiju un citām tuvākajām pilsētām savākt kareivjus vismaz vienam leģionam, kas zināmā mērā atvietotu kaujā pie Gargāno kalna kritušos desmit tūkstošus.

Turklāt viņš nosūtīja senātam vēstuli ar uzvaras vēsti, stipri pārspīlēdams uzvaras nozīmi un ziņodams, ka gladiatori tagad galīgi zaudējuši dūšu un atkāpjas uz Lukā- niju, kur viņš nodomājis tos aplenkt ar abiem savu armiju korpusiem un galīgi iznīcināt.

Pēc divu dienu atpūtas Spartaks izsūtīja kavalēriju ievākt ziņas par ienaidnieku un vēl pēc divām dienām, ziņas saņēmis, naktī atstāja Venusiju, gāja visu nākamo dienu un nakti un pilnīgi negaidīti ieradās pie Rubas, kur rūpīgi mežā nomaskējās un ļāva saviem kareivjiem atpūsties sešas stundas, bet dienas vidū uzbruka Krasam, kurš bija pārliecināts, ka Spartaks vēl atrodas Venusijā. Romieši saņēma pamatīgu triecienu, pēc triju stundu ilgas kaujas viņu leģioni bija sakauti un lielā nekārtībā atkāpās uz Andriju. Gladiatori nogalināja sešus tūkstošus romiešu un trīs tūkstošus saņēma gūstā.

Pēc astoņām stundām Spartaks devās uz Graviņu Me- tapontas virzienā; gar ceļu viņš lika pakārt divus tūkstošus sešus simtus Rubas kaujā saņemto gūstekņu, atstādams dzīvus četrus simtus — gandrīz visus no pašām ievērojamākām Romas patriciešu dzimtām.

Vienu no tiem viņš atlaida brīvībā un aizsūtīja pie Krasa, lai tas pastāstītu, ka Spartaks pēc romiešu vadoņa nežēlīgā piemēra ir pakāris karagūstekņus un arī turpmāk nolēmis rīkoties tāpat. Bez tam jaunajam patricietim bija jāpaziņo Krasam, ka Spartaks piedāvā apmainīt vienu simtu romiešu no četrsimt gūstekņiem, kas vēl atradās gladiatoru nometnē, pret grieķieti Eitibīdu. Spartaks bija cieši pārliecināts, ka nodevēja paslēpusies pie romiešiem.

Pēc četrām dienām trāķietis nonāca Metapontā, no kurienes devās uz Tūriju pilsētu, ieņēma to triecienā un tur nocietinājās, nolēmis savākt un apmācīt jaunus vergu leģionus.

Vienā nedēļā pie viņa atbēga vairāk nekā sešpadsmit tūkstoši vergu, kurus viņš rūpīgi apmācīja kara mākslā. Tad, atņēmis no astoņiem vecajiem leģioniem pa divi tūkstoši vīru no katra, viņš saformēja četrus jaunus leģionus, tātad kopā divpadsmit leģionus, bet sešpadsmit- tūkstoš jaunpienācējus sadalīja vienādi pa visiem divpadsmit leģioniem; tādā kārtā katrā leģionā iznāca četri tūkstoši septiņi simti kareivju, bet kopējais skaits atkal pieauga līdz piecdesmit sešiem tūkstošiem kājnieku un astoņiem tūkstošiem jātnieku.

Tiklīdz Spartaks bija pārformējis savu karaspēku, viņš izveda to no Tūrijiem un nostādīja lokā uz plaša līdzenuma, kura vidū pavēlēja sakraut augstu jo augstu sārtu un uz tā novietot smaržīgām ziedēm un eļļām iesvaidīto Kriša līķi.

Tad Spartaks lika atvest trīs simti romiešu gūstekņu — pusi no tiem trāķiešu, pusi samnitu gladiatoru tērpos — un nostādīt vairākās rindās sev priekšā; pats imperatora tērpā, stipri bāls, ar zvērojošām acīm un dusmās drebošām lūpām nostājās uz paaugstinājuma līdzās sārtam, kur atradās Kriša mirstīgās atliekas.

Romiešu jaunekļi stāvēja kaunā zemu noliektām galvām, viņu bālās sejas pauda naidu un nicinājumu; daudzi klusu raudāja no sāpēm un dusmām.

— Jūs, slavenie jaunekļi, — skaļi, ar rūgtu ironiju sacīja Spartaks, — jūs, kuri esat cēlušies no visievērojamākajām romiešu dzimtām, jūs, kuru senči ir padarījuši slavenu savu vārdu ar laupīšanām, nodevībām, plaša mēroga zādzībām, izcilām krāpšanām, spožām nekrietnībām, neaprakstāmām neģēlībām, pakļaujot tautas, dedzinot pilsētas, aplaupot nācijas un uz visu apspiesto ļaužu asarām, asinīm un līķiem ceļot godā nemirstīgo Romas pilsētu, jūs, slavenie jaunekļi, kas atsacījāties no savas pilsētas aziātiskās pārsmalcinātības, ņēmāt savās koptajās rokās pārlieku smagos ieročus un nācāt cīnīties pret šiem zemiskajiem, pretīgajiem gladiatoriem, kuri, pēc jūsu domām, ir nesaprātīgāki par dzīvniekiem! Slavenie jaunekļi, kas tik daudzreiz jūsu brīnišķīgās pilsētas amfiteātros un cirkos esat uzjautrinājušies par mums, nožēlojamajiem zvēriem cilvēku izskatā, un mūsu asiņainajām cīņām, jūs, kas ar tādu baudu smējāties par aklo anda- batu jocīgo, asiņaino cīniņu un ar lejup pavērstiem īkšķiem, skaļi un neapvaldīti kliegdami, pieprasījāt nāvi retiārijam, kurš bija pakritis no mirmilona zobena cirtiena, jūs, kas apreibinājāties ar simts trāķiešu un simts samnitu pirmsnāves krampjiem un baismīgajiem gārdzie- niem, kad tie apkāva cits citu ar zvērisku nežēlību asiņainajā arēnā vienīgi jums par prieku! Tagad aplieciniet savu izdaudzināto drošsirdību un uzjautriniet kaut vienu reizi tos, kuri uzjautrinājuši jūs tik daudzus gadus; cīnieties savā starpā, nokaujiet cits citu un mirstiet ar cieņu pie šī nabaga nicinātā gladiatora sārta, jo viņa «zemiskā», «derdzīgā» dvēsele grib gūt mierinājumu no dižciltīgajām un slavenajām romiešu asinīm!

Kamēr Spartaks tā runāja — arvien skaļāk un enerģiskāk, viņa sejā atplaiksnījās' zvērīgas dusmas un vēlēšanās atriebt, degošās acis likās zibeņus šķiļam; tāds viņš stāvēja — vīrišķīgs, lepns, skaists un ļāva sevi skatīt sešdesmit četru tūkstošu gladiatoru acīm un tūkstošiem Tūriju iedzīvotāju, kurus viņš bija ataicinājis uz bērēm. 1

Kad Spartaks beidza savu runu, no visu gladiatoru lūpām izlauzās neapvaldīts, varens un neaprakstāms gaviļu kliedziens; viņu acis mirdzēja — lai arī nežēlīgā, tomēr taisnīgā priekā, jo ar šodienas cīņu viņi varēja atriebt izciestos pazemojumus un nicinājumus, savu brāļu asiņainos cīniņus cirkā romiešu tautai par izpriecu.

Spartaka iecere bija varena: pacelt vergus no dubļiem, kuros tie bija netaisni iegrūsti, pacelt apspiestos visā viņu varenumā un drosmē apspiedēju priekšā, atriebt gladiatoru nicināšanu, noliekot viņu slepkavas kaunpilnā lopu stāvoklī, viņš gribēja, lai gladiatori kaut reizi piedalītos izrādē kā skatītāji, izrādē, kur cits citu nogalinās tie, kas līdz šim uzjautrinājās par gladiatoru savstarpējām cīņām; uz mirkli apmainīties lomām, no vergiem kļūt it kā par kungiem un ieraudzīt lepnos, uzpūtīgos kungus vergu lomā, izjust vislielāko svētlaimi, noskatoties, kā cits citu nogalinās tie, kas izgudrojuši un vienmēr aizstāvējuši šo bezprātīgo un nežēlīgo paražu, vērot no skatītāju rindām tos, kas vienmēr cirkā nolūkojušies uz viņiem, atveldzēties ar to asarām, redzēt, kā plūst to asinis, klausīties to pirmsnāves vaidos, gārdzienos un sirdi plosošos, izmisuma pilnos kliedzienos… O! Tas viss bija gandrīz neaptverams nabaga gladiatoriem… kaut kas pārdabisks! Un šī atriebība . . . Ak! Tā bija tikai visspēcīgo dievu cienīga!

Nav iespējams aprakstīt mežonīgos, skaļos gladiatoru kliedzienus un aplausus, ar kuriem viņi sveica Spartaku. Tas bija neapvaldītu cilvēku balsu juceklis, cilvēku, kuri šodien svinēja visspožāko uzvaru pār romiešiem, spožāko no visām, kādas gūtas šajos trijos gados.

Trīs simti romiešu, no kuriem vairāk nekā trīsdesmit piederēja senatoru dzimtām un vairāk nekā simts jātnieku kārtai, stāvēja, acis nodūruši, mēmi un nekustīgi gladiatoru un pārējo skatītāju vidū.

—    Tātad drošāk, slavenie patriciešu pēcteči, dižciltīgās Flāvija, Fūrija, Duilija, Genūcija, Faunija, Līvija, Mucija un Procīlija dzimtas atvases! — Spartaks iesaucās pērkondimdošā balsī. — Drošāk! Tveriet zobenus un cīnieties! … Es aizdedzinu sārtu! … Cīnieties! .".. Jo, zvēru pie dieviem, arī mēs gribam papriecāties!

To teikdams, Spartaks izņēma degošu lāpu no rokām kādam kontubernālim un aizdedzināja malkas krāvumu; viņa piemēram sekoja visi vadoņi, tribūni un centurioni.

Kamēr uzliesmoja sausā, sveķainā malka, no kuras bija sakrauts sārts, romieši stāvēja .lauka vidū nekustīgi, viņi neuzsāka cīņu, negribēdami labprātīgi pakļauties šim apkaunojumam.

—     A! — Spartaks iesaucās. — Jums patīk tikai skatīties gladiatoru spēles, bet cīnīties viņu vietā jums nav pa spēkam! Labi! — trāķietis piebilda, pagriezdamies pret leģioniem. — Lai iznāk lorāriji un piespiež tos cīnīties!

Pēc Spartaka pavēles no leģionu rindām iznāca deviņi simti ar gariem pīķiem un nokaitētiem dzelzs stieņiem apbruņotu gladiatoru un metās virsū trīssimt romiešiem, sākdami tos durstīt ar karstajiem pīķiem, dzenot ar varu citu pret citu.

Lai kā romieši mēģināja izvairīties no šīs kaunpilnās brāļu slepkavības, tomēr, ielenkti arvien ciešāk nokaitēto pīķu lokā, tie bija spiesti mesties cits citam virsū un uzsākt nežēlīgu, asiņainu cīņu.

Nav iespējams aprakstīt kliedzienu, smieklu un aplausu troksni, kas līdzīgi pērkona grāvienam nodārdēja gladiatoru rindās. Tie bija mežonīgi rēcieni, nežēlīgi smiekli, bezprātīgi aplausi, kas liecināja par atriebības neizsakāmo prieku.

—    Sadod tam, sadod tam!

—    Nogalini! .Nogalini! …

—    Nokauj! … Dur! .. . Nokauj! …

—    Tā tik ir kauja! … Apkaušana! . . . Asinspirts! . .

—    Tā tik ir kauja! … Slaktiņš! . .. Nogalini! …

Sešdesmit četri tūkstoši rēcienu, sešdes^nit četri tūkstoši

balsu, sešdesmit četri tūkstoši lāstu saplūda vienā drausmīgā rēcienā, vienā baismā kliedzienā, vienā vienīgā neiedomājamā lāstā.

Pēc pusstundas sārts bija pārvērties pelnos — un trīs simti slaveno romiešu jaunekļu gulēja sakropļoti vai miruši milzīgā asins lāmā ap Kriša sārta pelniem.

—    Ak, cik taisnīgs, cik neizsakāmi skaists ir atriebības prieksf — apmierinājumā iesaucās Spartaks, kurš pamanīja ikvienu kustību šajā asiņainajā cīņā.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

SPARTAKS LUKĀNIJĀ. — TĪKLS, KURĀ SAPINAS PATS PUTNU ĶĒRĀJS

— Mirca, tev jārunā, tev jāatklāj man skumjais noslēpums, ko tu man jau kopš diviem gadiem tik stūrgalvīgi slēp; tev jāuztic man klusās, slepenās sāpes, kas iznīcina tevi un mani ar vienu un to pašu liesmu! Ak, Mirca! … Ja tavā dvēselē ir kaut mazliet žēlsirdības, ja tu esi tikpat cēla un augstsirdīga, cik dievišķi daiļa, tu atklāsi man šodien noslēpumu, kas tevi atgrūž no manas mīlestības, manas padevības, laupa tev manus dedzīgos skūpstus, jo es tevi taīlu, Mirca, kvēli un brāzmaini, no visas sirds!

Tā runāja Artoridžs divdesmit dienas pēc Kriša bērēm, stāvēdams pie Spartaka telts ieejas — ar muguru pret pretoriju un seju pavērsis pret telti, un aizsprostodams Mircai ceļu.

Gladiatoru nometne bija pārvietota no Tūrijiem uz Gru- mentu Lukānijā, un nometnē ieradās milzumdaudz vergu; katrs leģions palielinājās par sešiem tūkstošiem vīru, bet visā gladiatoru kājnieku karaspēkā tagad bija septiņdesmit divi tūkstoši karotāju.

Spartaks bija izgājis no nometnes divtūkstoš jātnieku priekšgalā, lai izlūkotu ceļu līdz Vultūra kalnam, no kurienes, kā dzirdēja, tuvojoties Krass ar septiņdesmit astoņiem tūkstošiem romiešu.

Artoridžs bija divus gadus bez panākumiem cīnījies ar savu mīlestību, kas kļuva arvien lielāka, un vismaz reizes divdesmit velti pūlējies uzzināt no Mircas viņas noslēpumu, lai gan meitene staigāja tikpat skumja, vientuļa un domīga kā viņš. Tajā rītā Artoridžs acīmredzot bija nolēmis par katru cenu izdabūt no Mircas paskaidrojumu par tās dīvaino izturēšanos, kas viņu tik ļoti sāpināja.

Kopš tās dienas, kad Mirca ciešāk sadraudzējās ar Eitibīdu, arī viņa sāka vingrināties ieroču mākslā; jāt viņai bija iemācījis Spartaks pats jau pašās pirmajās sacelšanās dienās, lai meitenei nevajadzētu kājām sekot kareivju pulkiem, kuri reizēm pat vairākas dienas pēc kārtas veica smagus pārgājienus.

Kad dumpinieku karaspēks atradās nometnē pie Ra- vennas, Mirca saņēma no sava brāļa bruņas, ko viņš bija licis īpaši izgatavot prasmīgam Ravennas pilsētas meistaram, un tās bija pilnīgi līdzīgas Eitibīdas bruņām. Aplikusi šīs bruņas, Mirca tās vairs nekad nenoņēma, jo krietnā meitene saprata, ka viņas brālim draudošās briesmas bija stipri lielas un ar katru brīdi kļuva aizvien lielākas, tāpēc viņa nolēma arvien palikt brāļa tuvumā — arī kauju laikā, lai visiem spēkiem palīdzētu viņam, bet ļaunākajā gadījumā dalītos ar brāli liktenī.

Tad, kad Artoridžs aizsprostoja Mircai ceļu pie ieejas Spartaka teltī, viņai mugurā bija bruņukrekls, kas cieši apņēma viņas vidukli un stiepās gandrīz līdz ceļiem; bruņukrekls bija austs no vienādām spoža tērauda cilpiņām vai gredzentiņiem, kuri mirdzēja kā no sudraba; kājas sedza dzelzs kāju bruņas, labo roku aizsargāja roku bruņas, arī no dzelzs., kreisā roka turēja mazu, vieglu, gaumīgi veidotu bronzas vairogu, pie kreisā sāna skaistā siksnā karājās mazs, viegls zobens, un galvu sedza sudraba bruņucepure ar smalku, rotaļīgi veidotu seksti.

Šis apģērbs sevišķi labi izcēla meitenes šmaugo, graciozo augumu, bet bālā gaišo matu cirtu apņemtā seja zem bruņucepures izskatījās vēl maigāka un skumjāka. Šajā bruņu tērpā Mirca bija sevišķi skaista, enerģiska un dros- miga, viņas daiļais augums šķita vēl apburošāks nekā parastajās sieviešu drēbēs.

—     Ko tas nozīmē, Artoridž? — Spartaka māsa vaicāja jauneklim, un viņas belsī skanēja gan izbrīns, gan pārmetums.

—     Es taču tikko teicu, — paklusu atbildēja galls, ar mīlestības pilnu skatienu noraudzīdamies meitenē. — Tu nevari apgalvot, ka esmu tev nepatīkams, ka tu mani neieredzi, ka esmu tev pretīgs, jo to tu vienmēr esi noliegusi ne vien ar vārdiem, bet arī ar savu rīcību un skatieniem, kas bieži atklāj dvēseles noslēpumus; gluži otrādi — tu man esi apliecinājusi un apliecini pretējo; un Spartaks, kas mani mīl kā brāli, par mūsu savienošanos būtu bezgala priecīgs. Tu man tūkstoš reižu esi zvērējusi, ka nevienu citu nemīli; kāpēc tad tu tik stūrgalvīgi pretojies un liedzies aplaimot manu kvēlo, spēcīgo un neuzvaramo mīlestību?

—     Un tu, — jaunava atbildēja'satrauktā balsī, pievērsusi jauneklim savas skaidrās, zilās acis, kurās pret pašas gribu bija nepārprotami saredzama viņas lielā mīlestība pret jauno gailu, — kāpēc tu vēl nāc mani kārdināt? Kāpēc tu man sagādā šīs mokas?… Kāpēc tu sāpini mani? Vai es tev neesmu teikusi tūkstošiem reižu, ka nevaru, nevaru būt tava un nekad nebūšu …

—     Bet es gribu zināt iemeslu, — sacīja Artoridžs, vēl vairāk nobālēdams, un viņa debeszilās acis pildījās lielām asarām, ko viņš tik tikko valdīja. — Es tev pazemīgi un no visas sirds lūdzu pateikt šo iemeslu, gribu to zināt … un vairāk es neko tev neprasu. Ir taču šādas tiesības cilvēkam, kas varētu būt vislaimīgākais, bet kam neizbēgami lemts dzīvot kā visnelaimīgākajam starp mirstīgajiem; šim cilvēkam ir tiesības, zvēru pie Hesa visspēcīgā zobena, viņam ir tiesības vismaz zināt, kāpēc no svētlaimes virsotnes liktenis viņu nogrūdis izmisuma bezdibenī.

Artoridža dedzīgie vārdi nāca no sirds, tos varēja izraisīt vienīgi lielas kaislības spēks, im Mirca juta, ka ir uzvarēta, pakļauta, savaldzināta … Viņas acis staroja mīlestībā … Viņa lūkojās uz jaunekli ar tik dzīvu, dziļu un visspēcīgu mīlestību, ka Artoridžs gandrīz fiziski sajuta šī strāvojuma siltumu, tas lija pār viņu, apņēma viņu, un jauneklim šķita, ka tas ieplūst it visās viņa šūnās un aizdedzina tur sīkas, sīkas uguns liesmas.

Burvības pārņemti, abi jaunieši cieši lūkojās viens uz otru. Tā viņi stāvēja kādu brīdi mēmi un nekustīgi, beidzot Artoridžs pirmais pārtrauca klusumu un ierunājās vājā, drebošā, maigā balsī, viņa acīs iemirdzējās asaras un sāka lēni ritēt pār nobālušajiem vaigiem:

—    Uzklausi mani, Mirca!… Es neesmu gļēvulis… tu to zini… Kaujā es vienmēr eju starp pirmajiem, bet atkāpjos viens no pēdējiem… Mana dvēsele ir nelokāma, tai nepiemīt zemiskas jūtas . . . Briesmās es nedrebu par savu dzīvību. Es nebaidos no nāves, jo māte mani iemācīja saskatīt nāvē mūsu dvēseļu īsto dzīvi, un tā patiesi arī ir … Tas viss tev zināms … un tomēr, redzi, es raudu kā bērns…

Mirca paspēra soli uz Artoridža pusi, it kā gribētu kaut ko teikt.

—    Nepārtrauc mani, mana sirdsmīļotā, mana dievišķā Mirca, uzklausi mani; jā, es raudu … un tās ir saldas asaras, manas mīlestības maigs apliecinājums . .. Tev jātic, ka šīs asaras man dara labu . . . esmu tik laimīgs , .. šeit tavā priekšā, raugoties tavās skumjajās, zilajās acīs, tavas cēlās dvēseles patiesajā spogulī, tās uzlūko mani mīļi un laipni…

Mirca juta ugunīgu liesmu sakāpjam vaigos, kas pēkšņi kļuva koši sarkani, un viņa nodūra acis.

—    Nē, es tevi ļoti lūdzu, Mirca, — satrauktā balsī turpināja Artoridžs, salicis rokas kā lūgšanā, — ja tevī vēl mīt žēluma jūtas, neatņem man dievišķo gaismu, kas iz- \ staro no tavām acīm! … Uzlūko mani, uzlūko tā, kā tu tikko uzlūkoji! Tavs maigais un mīlestības pilnais skatiens mani savaldzina, mani velk pie tevis, mani apbur, mani atrauj no visa pasaulē… mani paceļ tīrā, neaptverami skaistā lieglaimē, mīlestības ekstāzē, ko es neprotu … ko es nespēju izteikt vārdos, bet kas piepilda manu dvēseli ar tik bezgalīgu maigumu, ka šajā acumirklī es piesaucu un izlūdzos nāvi, jo jūtu, ka šobrīd mirt būtu brīnišķīga, reibinoša svētlaime! …

Viņš apklusa un neprātīgā sajūsmā uzlūkoja meiteni, kas lielā satraukumā tik tikko spēja izteikt dažus saraustītus vārdus:

—    Bet kāpēc … tu runā … par nāvi?… Tev jādzīvo.; tu esi jauns … drošsirdīgs … tev jādzīvo … un jācenšas būt laimīgam … un ..

—    Kā es varu būt laimīgs?… — gladiators izmisis iesaucās, neļaudams viņai pabeigt. — Kā? Kā es varu dzīvot bez tavas mīlestības? . . .

Kādu brīdi abi klusēja; Spartaka māsa atkal skatījās uz zemi redzami satraukta un neteica ne vārda. Tad jauneklis strauji satvēra viņas roku, pievilka pie savām krūtīm un drebošā, saviļņotā balsī sacīja:

—    Ak, mana dievinātā, mana sirdsmīļotā, nelaupi man saldo cerību … saki, ka mīli mani… ļauj man ticēt, ka mīli mani… glāsti mani ar savu dievišķo skatienu … ļauj, lai šīs laimes stars vienmēr mirdz manu acu priekšā … lai es spētu noticēt, ka man lemts sapņot par tādu laimību …

Runādams Artoridžs pielika Mircas roku pie savām lūpām un pārklāja to karstiem skūpstiem, kamēr viņa, trīcēdama kā apšu lapa, tikko sadzirdamā balsī murmināja:

—    Ak, mitējies … mitējies … Artoridž … liec mani mierā … ej … ja tu zinātu … kādas sāpes man nodara tavi vārdi … ja tu zinātu, kādas mokas …

—    Bet, ja nu manas iedomas ir tikai māns… ja tavi liegie skatieni maldina… ja nav tiesa … tad pasaki man to … esi godīga … esi stipra … saki man: «Artoridž, tavas cerības ir veltas, es mīlu citu! . . .»

—    Nē… es nemīlu, nekad iieesmu mīlējusi, — spēji iesaucās meitene, — un nekad nemīlēšu nevienu citu kā tevi!

—     O! — Artoridžs gavilēja neizsakāmā priekā. — Tu mīli mani! … Tu mani mīli! . . . Ak, mana dievinātā! .. . Vai visuvarenajiem dieviem lemts x izjust tādu prieku, kādu izjūtu es?

—    Ak, dievi! — viņa sacīja, raisīdamās vaļā no Arto- ridža rokām. — Dievi ne tik vien izjūt šo prieku, tie apreibinās mīlestības priekos… kamēr mēs esam notiesāti mīlēt viens otru klusībā un nekad nespēsim skūpstā izteikt savas mīlestības neatvairāmo spēku, nekad …

—    Bet kas? … Bet kas mums to liedz? — Artoridžs jautāja.

—    Nevaicā, kas mums to liedz, — meitene skumji atbildēja, — nekāro to uzzināt! Liktenis nav lēmis, ka mēs savienojamies … tas ir cietsirdīgs … nežēlīgs … taču nenovēršams. Ej prom … neprasi vairs nekad!

Un pēc brīža, rūgti raudādama, piebilda:

—    Tu redzi, kā es ciešu? Vai tu tiešām nesaproti, kā es ciešu?… Ak, kā es lepotos ar tavu mīlestību! … Es uzskatītu sevi par vislaimīgāko no visām cilvēciskajām būtnēm. Bet es nevaru … nevaru būt laimīga… tas man ir liegts uz visiem laikiem … Ej taču, nemoki mani ar saviem jautājumiem… Ej atstāj mani vienu ar manām sāpēm!

Nometusi vairogu kaktā, viņa paslēpa seju rokās un izmisīgi raudāja.

Kad Artoridžs satraukts pieskrēja pie meitenes un, gribēdams mierināt, skūpstīja viņas rokas, Mirca viņu atkal maigi, bet noteikti atstūma un sacīja:

—     Bšdz no manis, Artoridž, ja tu esi godīgs un augstsirdīgs, bēdz no manis, ej tālu prom no šejienes!

Pacēlusi skatienu, Mirca ieraudzīja pa telts ieeju nu- midiešu verdzeni Cetulu, kas tajā brīdī gāja gar telti (Ce- tula pirms divdesmit dienām bija atbēgusi uz gladiatoru nometni no Tarentas, kur kāda Japigijas patricieša sieva bija pavēlējusi nogriezt numidietei mēli par noslēpumu izpļāpāšanu), un skaļi sauca:

—    Cetula! Cetula!

Tad, pagriezusies pret jaunekli, piebilda:

—    Tagad, kad viņa nāk šurp… es ceru, Artoridž, ka tu iesi prom.

Galls satvēra Mircas roku, uzspieda tai ilgu, kvēlu skūpstu un sacīja:

—    Un tomēr tev man jāatklāj šis noslēpums!

—    Nekad neceri uz to!

Šajā acumirklī Cetula bija pienākusi pie Spartaka telts — un Artoridžs, priecīgs un reizē nomākts, liegām jūtām pārpilnu dvēseli, bet skumjām domām pārņemtu prātu, lēni attālinājās no pretorijā.

—     Vai neaiziesim upurēt šo lopiņu Lukānijas Marsa statujai, -— Mirca sacīja, norādīdama uz baltu aitu, kas bija piesieta pie mieta telts kaktā, un pūlējās apslēpt no tumšādainās verdzenes savu satraukumu.

Nabaga verdzene, kurai nežēlīgā matrona bija laupījusi valodu, piekrītoši pamāja ar galvu.

—    Tieši tāpēc es uzvilku bruņukreklu, lai dotos uz kara dieva templi, un meklēju tevi, — Mirca piebilda un satvēra zemē nomesto vairogu, — bet tad atnāca Artoridžs, cerēdams šeit sastapt Spartaku.

Meitene aizgriezās uz telts kaktu, kur stāvēja aita, lai apslēptu kauna sārtumu, kas sakāpa vaigos no šiem meliem.

Atraisījusi auklu, Mirca padeva tās galu Cetulai, nu- midiete izgāja no telts, vilkdama aiz sevis aitu, un Mirca devās viņai līdzi.

Drīz abas sievietes atstāja nometni pa galvenajiem vārtiem Akri upes pusē, jo pretorija vārti atradās Grumen- tas pusē.

Attālinājušās apmēram jūdzi no nometnes, Mirca un Ce- tula uzkāpa nelielā pakalnā upes tuvumā, kur bija uzcelts svētais templis Lukānijas Marsam. Tur pēc visiem grieķu, ne latīņu ritiem Mirca upurēja kara dievam aitu, lai viņš sūtītu labvēlību gladiatoru pulkiem un viņu virspavēlniekam.

Pa to laiku Spartaks ar saviem jātniekiem auļos atgriezās no šī rīta izlūkgājiena, jo viņi bija sastapuši ienaidnieka izlūkus, uzsākuši cīņu un piespieduši tos bēgt, tomēr septiņus saņēmuši gūstā; no tiem Spartaks uzzināja, ka Krass ar visu karaspēku virzās uz Grumentu.

Spartaks pienācīgi sagatavojās kaujai ar Krasu, kurš parādījās trešajā dienā ap pusdienas laiku un nostādīja savus leģionus kaujas ierindā pret gladiatoriem.

Kad abas puses bija devušas signālus, sākās tuvcīņa, kas drīz vien izvērtās drausmīgā, vispārējā sadursmē. Kauja ilga vairāk nekā četras stundas; abas puses cīnījās ar vienādu drosmi un dedzību, bet ap saulrietu kreisais Artoridža komandētais spārns saļodzījās, jo jaunajiem kareivjiem gladiatoru rindās nebija pietiekami daudz spēka un pieredzes, lai turētos pretim romiešu uzbrukumam, pēc decimācijām romieši bija kļuvuši sevišķi drosmīgi, pat pārdroši. Sajukums gladiatoru priekšējās rindās pieauga ar katru minūti un drīz sasniedza karaspēka centru. Lai gan Artoridžs, būdams ievainots krūtīs un galvā, ar nepieredzētu varonību izmisīgi cīnījās, kājās stāvēdams (viņa bruņucepure bija pāršķelta un asinis slacīja seju), leģioni turpināja atkāpties aizvien lielākā un lielākā nekārtībā.

Tad piesteidzās saniknotais Spartaks un pērkondimdošā balsī bargi uzkliedza kareivjiem:

— Zvēru pie jūsu dieviem, vai tiešām sakāves, ko mēs līdz šim likām ciest romiešiem, padarījušas tos par spēcīgiem lauvām, bet jūs par gļēviem trusīšiem? Apstājieties hiperboreju Marsa vārdā un sekojiet man cīņā! Mēs piespiedīsim romiešus bēgt, ja vien jūs drosmīgi cīnīsities! Piespiedīsim tos bēgt arī šoreiz — tāpat kā daudzas citas reizes.

To teicis, viņš iemeta savu vairogu uzbrucēju rindās un, satvēris ar kreiso roku kāda ievainota gladiatora zobenu, metās virsū romiešiem ar abiem zobeniem; tā parasti mēdza cīnīties gladiatoru skolās. Spartaks tik zibenīgi vicināja abus zobenus un cirta tik spēcīgi, ka drīz vien daudzi leģionāri tika nogalināti, daudzi ievainoti un bija spiesti atkāpties. Pret trāķieša spēcīgajiem cirtieniem nepasargāja ne vairogs, ne bruņukrekls, šie divu zobenu cirtieni ik reizi nesa ienaidniekam ievainojumus un nāvi.

To redzēdami, gladiatori sasparojās un ar jauniem spēkiem bezbailīgi metās kaujā, bet Spartaks, iziedams cauri tuvējā leģiona rindām, arī tur veica tādus pašus brīnumdarbus, tuvinot uzvaru.

Taču gladiatoru karaspēka centrs (pret kuru bija vērsti visi Krasa spēki, arī viņa paša komandētais sestais leģions, kas viņam bija vismīļākais un sastāvēja galvenokārt no Marija un Sullas veterāniem) nespēja ilgi izturēt romiešu veterānu nikno uzbrukumu, gladiatoru rindas sašķobījās, izira, un, nemitīgi vajāti, tie pavisam drīz sāka bēgt.

Spartaks no kreisā spārna ieraudzīja gladiatoru bēgšanas skumjo ainu centrā un steidzīgi devās pie kavalērijas, kas stāvēja rezervē kaujas ierindā tieši aiz karaspēka centra, uzlēca zirgā, ko netālu no Mamīlija turēja aiz pavadas kāds numidietis, un, pavēlējis pūst signālu, sakārtoja un veda cīņā divpadsmit jātnieku rindas, tā izveidodams otru kaujas līniju, lai izjukušie leģioni pa jātnieku rindu starpām varētu patverties nometnē, kur viņus aicināja pulcēties fanfaru skaņas.

Tomēr šie manevri nespēja glābt centru un kreiso flangu: gladiatori atkāpās lielā nekārtībā un cieta smagus zaudējumus. Vienīgi labais flangs, kuru vadīja Graniks, atkāpās noteiktā kārtībā. Lai apturētu uzvarētāju brāzmaino uzbrukumu un aizkavētu galīgu sakāvi, divpadsmit jātnieku rindas Spartaka vadībā ar lielu niknumu metās virsū romiešu kohortu kareivjiem, kuri, dzenoties pakal gladiatoriem, arī bija izjaukuši rindas un tagad spiesti ātri atkāpties un sastāties apļos, četrstūros un trīsstūros, lai tos nesacirstu gabalos gladiatoru kavalērija, kas tomēr nogalināja daudzus atsevišķi bēgošos romiešus.

Krass ari gribēja vest kaujā savus jātniekus, bet uznāca nakts, kas nejāva vairs saskatīt priekšmetus, tie, tumsai sabiezējot, saplūda kopā vienā melnā, neskaidrā masā, un viņam vajadzēja atteikties no šī nodoma. Tad abās pusēs atskanēja tauru signāli — un karaspēki atkāpās savās nometnēs. Tā nobeidzās kauja.

Romieši zaudēja piecus tūkstošus, gladiatori astoņus tūkstošus viru, un tūkstoš divi simti dumpinieku krita ienaidnieka gūstā.

Atgriezies nometnē, Spartaks ar pārējo vadoņu, tribūnu un centurionu palīdzību sāka kārtot leģionus, parūpējās par Artoridžu, kura ievainojumus ārsts neatzina par bīstamiem, un lika aizdedzināt nometnē parastos ugunskurus, bet īsi pirms pusnakts klusu aizgāja no Grumentas un devās uz Nerulu. To sasniedza ap pusdienas laiku, uzkavējās tur tikai četras stundas un devās tālāk uz Lavīniju, kur nonāca vēlu naktī, bet nākamajā dienā, tūlīt pēc rītausmas, turpināja ceju uz Pandosiju, no kurienes trāķietis cerēja caur Brutiju nokļūt Kosentijā.

Pandosijā viņu panāca Krasa sūtnis, kas reiz bija atteicies mainīt simts romiešu gūstekņus pret Eitibīdu, kura pēc nodevības pie Gargāno kalna uzturējās pretora nometnē; tagad Krass caur savu sūtni lika priekšā apmainīt tūkstoš divi simti pie Grumentas gūstā saņemtos gladiatorus pret simts romiešu patriciešiem, kuri atradās trāķieša gūstā.

Spartaks apspriedās ar Graniku un citiem leģionu vadoņiem par šo priekšlikumu, un tas tika pieņemts. Viņš vienojās ar sūtni, ka gūstekņus apmainīs pēc trim dienām Rosciānā.

Kad Krasa sūtnis aizjāja, Spartakam ienāca prātā un ne bez pamata, ka romiešu vadonis tīšām izgudrojis šo maiņu, lai aizkavētu gladiatoru virzīšanos uz priekšu un atgūtu zaudēto laiku, tāpēc Spartaks nolēma sūtīt uz Ros- ciānu tūkstoš divi simti gladiatoru ar divtūkstoš četri simti zirgiem, kā arī simts romiešu gūstekņus un Mamīliju, kuram bija stingri pavēlēts neizdot romiešus, iekams viņš nebūs saņēmis tūkstoš divi simti gladiatoru; bet, tiklīdz viņš tos saņemtu, tie jāuzsēdina šim nolūkam līdzpaņemtajos zirgos un jātraucas auļos uz Temesu, no kurienes Spartaks ar karaspēku atradīsies četru dienu gājiena attālumā; tur viņš uzcels nometni un paliks dažas dienas. Turklāt, ja Mamllijs pamanītu vismazāko neuzticību vai viltību no romiešu puses, viņam tūlīt jānogalina simts patriciešu atvases un jābēg pie Spartaka, pametot tūkstoš divsimt sagūstīto gladiatoru viņu liktenim.

Ceļā no Pandosijas uz Temesu Spartaks sastapa pulku apbruņotu vīru, ko viņa izlūki sākumā bija noturējuši par romiešiem, bet tie bija pieci tūkstoši vergu, ko Gajs Kannīcijs bija savācis un, cik vien labi mācēdams, izveidojis no tiem pulku. Nožēlojis savu dīvaino un nedisciplinēto izturēšanos, ar kuru bija sagādājis Spartakam tik daudz nepatikšanu, un gribēdams izlabot savu pagātnes kļūdu, viņš tagad atveda uz dumpinieku nometni veselu pulku un zvērēja, ka pilnīgi pakļausies Spartaka pavēlēm.

Spartaks sirsnīgi saņēma Kannīciju un kareivjus; viņš pavēlēja tos nekavējoties labāk apbruņot un papildināja ar jaunpienākušajiem savus divpadsmit leģionus, bet vienam leģionam par komandieri atkal iecēla Gāju Kannīciju.

Pēc piecām dienām atgriezās Mamīlijs ar tūkstoš divsimt gūstekņiem, pie kuriem Spartaks visa karaspēka klātbūtnē vērsās ar īsu, bet bargu runu, likdams tiem saprast, ka vienmēr gladiatoru nometnē neatradīsies simts jaunekļu no patriciešu dzimtām, lai izglābtu gladiatorus, kas bija dzīvi devušies ienaidniekam rokās. Ja nebūtu laimīgā gadījuma, tad visi tūkstoš divsimt vīri tagad karātos kokos gar ceļu no Grumentas uz Rosciāņu Apenīnu mežu kraukļiem un vanagiem par barību; tad jau labāk mirt kaujas laukā nekā dzīviem doties ienaidniekam rokā, lai pēc tam mirtu kauna pilnā nāvē ar valgu kaklā.

Krass ieradās Temesā ar vairāk nekā divdesmit dienu novēlojumu, jo šajā laikā viņš sūtīja vēstules visām municipijām gan uz Lukāniju ,gan Apūliju, gan Kalab- riju un Japīgiju un lūdza kareivjus; divām pirmajām provincēm viņš atgādināja Spartaka gladiatoru nodarītos postījumus un pierādīja visus labumus, kādus gūtu arī lukāni un apūlieši, ja viņiem izdotos pilnīgi iznīcināt šos laupītājus; pēdējām divām provincēm (stipri pārspīlējot lietu patieso būtību) Krass lika noprast, ka bez viņa palīdzības tās arī dabūtu ciest no gladiatoru lāsta.

Tādā kārtā Krass saņēma palīgspēkus no visām pusēm un divās nedēļās savāca vēl četrus leģionus; tagad, uzbrūkot Spartakam, viņš gāja gandrīz simttūkstoš vīru lielas armijas priekšgalā.

Trāķietis pa to laiku bija uzsācis sarunas ar dažiem Kilikijas pirātiem, kas ar saviem kuģiem braukāja gar Tirēnu jūras krastiem, un lūdza pārvest uz Sicīliju gladiatoru karaspēku, apsolīdams par šo pakalpojumu trīsdesmit talantus. Tā bija visa gladiatoru bagātību, lai gan viņiem piedēvēja nepieredzētas laupīšanas.

Pirāti sākumā piekrita Spartaka priekšlikumam un saņēma no sarunu vedēja Granika pat desmit talantus rokasnaudas, bet naktī slepus aizbrauca no Temesas, piekrāpdami Spartaku. Varbūt pirāti baidījās no romiešu atriebības par ienaidniekam sniegto palīdzību.

Kamēr gladiatoru vadoņi no savas nometnes vēroja pirātu buriniekus, kuri jau bija attālinājušies vairākas jūdzes no krasta gandrīz līdz apvārsnim un kļuva arvien mazāki, nometnē iedrāzās izlūku manipuls ar ziņu, ka tuvojas Marks Krass.

Gladiatori tvēra ieročus un, novietojušies kaujas ierindā, bija gatavi stāties pretī ienaidniekam; un, pirms Krasa leģioni paspēja sakārtoties kaujai, Spartaka karaspēka pirmā līnija, kas sastāvēja no sešiem pirmajiem leģioniem, nikni uzbruka romiešiem un ienesa viņu rindās lielu sajukumu.

Otrajā līnijā trāķietis bija izvietojis četrus leģionus, bet labās un kreisās puses galējos flangos nostādīja savu četrtūkstoš vīru lielo kavalēriju.

Divus leģionus Spartaks atstāja Temesā, kur neveiksmes gadījumā bija nolēmis paglābties ar visu karaspēku un nogaidīt tur labvēlīgākus apstākļus atriebībai. Bet varbūt viņš jau apdomāja plānu, ar kura palīdzību nepieciešamības gadījumā varētu izkļūt no bīstamā stāvokļa.

Pirms kaujas sākuma Spartaks brīdināja pirmās līnijas sešu leģionu vadoņus, lai atkāpšanās gadījumā taurētāji pūstu signālu, bet tribūni, centurioni un dekāni dotu saviem kareivjiem mutisku pavēli atkāpties aiz otrās līnijas caur tās rindām.

Cīņa ilga jau vairākas stundas ar mainīgiem panākumiem, jo abas puses cīnījās ar vienādu varonību un niknumu, bet otrajā stundā pēc pusdienas Krass sūtīja cīņā jaunus pulkus un izstiepa kaujas līniju uz abām pusēm; tad Graniks, kas komandēja šo kauju, baidīdamies no aplenkuma, pavēlēja atkāpties. Tā kā visi virsnieki rīkojās ļoti operatīvi, atkāpšanās cauri otrai līnijai norisinājās sevišķi ātri un diezgan organizēti. Tāpēc, kad romiešu leģionāri atvēzēja zobenus un nolēma panākt bēgļus, viņi atdūrās pret jaunu gladiatoru spēku līniju; tie uzbruka romiešiem ar nepieredzētu niknumu un piespieda atkāpties lielā sajukumā un ar smagiem zaudējumiem.

Tad Marks Krass bija spiests dot signālu «pulcēties», raidīt kaujā vēl astoņus leģionus un uzsākt jaunu •— daudz sīvāku cīņu. Divus citus leģionus viņš izvietoja pa labi un pa kreisi, cerot ielenkt gladiatorus no flangiem, taču Spartaka kavalērija, uzbrukdama no abām pusēm, izjauca romiešu karavadoņu plānu.

Pa to laiku Graniks bija sapulcinājis un sakārtojis kaujas gatavībā sešus pirmos leģionus, un nostādījis tos uz pakalnu nogāzām visapkārt Temesas mūriem; kad Krass pavēlēja savai kavalēpjai doties uz priekšu, Spartaks varēja stingrā kārtībā atkāpties aiz pirmās līnijas, kas pakļāvās Granika komandām un atkal bija gatava cīņai ar romiešu pulkiem.

Tā uzbrūkot un atkāpjoties, gladiatori pret vakaru nonāca pie Temesas mūriem — un Krasam nebija nekāda labuma no karaspēka skaitliskā pārsvara. Viņš pavēlēja savējiem atkāpties Temesas apkārtnes uzkalnu pa- kājēs un sacīja kvestoram Skrofam:

—     Nicināmais gladiators, pretīgais gladiators… sauc, kā gribi … bet tomēr jāatzīst, ka šim nolādētajam Spartakam ir daudzas izcila karavadoņa īpašības.

—     Saki tieši, — skumji piebilda Skrofa klusākā balsi, •— ka Spartaks ir drosmīgs, tālredzīgs, nenoliedzami liels un dižs vadonis.

Tā nobeidzās šī kauja, kas ilga vairāk nekā septiņas stundas; gladiatoriem bija seši tūkstoši kritušo, romiešiem — septiņi tūkstoši.

Tā kā Spartaks bija atkāpies un patvēries Temesā, Krass nekautrējās pasludināt sevi par uzvarētāju un aizrakstīt senātam, ka viņš cer nobeigt karu divdesmit vai trīsdesmit dienās, jo gladiators ir ieslēgts un, protams, viņam vairs neizbēgs.

Spartaks pa to laiku jau bija paspējis nocietināt pilsētas mūrus ar platiem grāvjiem, rūpējās par aizsardzību, turklāt visu laiku klusībā pārdomāja plānu, kā izkļūt no grūtā stāvokļa.

Trāķietis bija stingri aizliedzis pilsētas iedzīvotājiem iziet no pilsētas, kuras vārtus un mūrus augas dienas un naktis apsargāja gladiatori.

Šis aizliegums biedēja Temesas iedzīvotājus, jo viņi spriedelēja, ka tāds lēmums būs par iemeslu visām ilgstoša aplenkuma briesmām un bēdām; Krass, protams, ielenks pilsētu, un viņi jau paredzēja bada šausmas.

Spartaks izmantoja šīs bailes savā labā. Kad pilsētas varas pārstāvji atnāca pie viņa un lūdza atļauju aiziet no šejienes, piesolīdami apgādāt gladiatorus ar ieročiem, pārtikas krājumiem un krietni daudz naudas, trāķietis atbildēja, kn ir tikai viens līdzeklis, kā izvairīties no aplenkuma un bada šausmām, proti, tiem jāsadabū visas zvejnieku laivas, vienkoči un kuteri, kādi vien pilsētā atrodami, un, cik vien ātri iespējams, jānogādā uz jūras krastu, kur stāvēja gladiatoru kavalērija un trīs leģioni; tad jāatsūta pie viņa visi pilsētas kuģu būves meistari, jāatdod arī visi neizlietotie būvmateriāli, lai viņš varētu uzbūvēt nelielu flotili un pārcelt savu karaspēku uz Sicīliju. Vienīgi tas varētu izglābt iedzīvotājus no ilgstoša aplenkuma un nežēlīga kara.

Temesas municipalitāte, patricieši un arī tauta bija ar mieru izpildīt Spartaka prasības, un drīz vien jūras krastā simtiem meistaru un tūkstošiem gladiatoru cītīgi būvēja Spartaka flotili, kuģi bija nelieli, bet liels bija to skaits.

Kamēr Temesā būvēja kuģus, Krass bija ieņēmis stipras pozīcijas, lai neļautu ienaidniekam izlauzties, un nosūtījis vēstnešus uz Tūrijiem, Metapontu, Hērakleju, Ta- rentu un Brundīsiju ar lūgumu atsūtīt viņam tūlīt un lielā daudzumā aplenkuma mašīnu, jo viņš saprata, ka bez ta- rāni.em, katapultām un ballistām karš stipri vien ieilgtu.

Tātad, kamēr viens karavadonis enerģiski gatavojās aplenkt Temesu, otrs — pārcelties uz Sicīliju, lai tur uzsāktu vēl asiņaināku karu par līdzšinējo, Eitibīda, degdama nepacietībā, niknumā un atriebības kārē, viena klaiņoja pa romiešu nometni un savā parastajā pārdrošībā iedomājās apstaigāt pilsētas apkārtni un pieiet iespējami tuvāk ienaidnieka priekšposteņiem, lai izpētītu, vai kādā pusē nav lēzenāka pieeja mūriem,, kur iespējams ieņemt pilsētu ar pēkšņu uzbrukumu.

Divām verdzenēm, ko bija nopirkusi Tarentā un vienmēr veda sev līdzi, viņa lika izgatavot brūnganu ziedi un vairākas dienas krāsoja sev rokas, seju un kaklu, līdz beidzot pilnīgi pārvērtās un kļuva līdzīga etiopie- tei. Viņa uzģērba savas verdzenes tērpu un rudās matu pīnes pabāza zem plata, tumša apsēja, kas, mezglā sasiets uz pakauša, apņēma viņas pieri, pa pusei apslēpdams ausis. Kādu dienu, dažas stundas pirms rītausmas, viņa aizgāja no nometnes ar māla amforu padusē, lai izskatītos pēc verdzenes, kas dodas pēc ūdens, un nogriezās uz pakalnu, kura virsotnē pacēlās Temesas aizsargmūri; apkārtnes zemkopji apgalvoja, ka pakalna nogāzē atrodoties avots.

Viltus etiopiete piesardzīgi virzījās uz priekšu pirms- ausmas krēslā, bet, nonākusi minētā avota tuvumā, apstājās, jo izdzirda pavisam klusus čukstus un daža laba zobena šķindu pret vairogu; viņa saprata, ka šo avotu apsargā kāda gladiatoru kohorta.

Tad viņa klusītiņām nogriezās pa krej^i un gāja apkārt pakalnam, lai izpētītu apvidu. Nogājusi apmēram pusjūdzi, Eitibīda sasniedza to vietu, kur pakalns izveidoja nelielu ieplaku un savienojās ar otru augstāku pakalnu. No turienes pa kreisi no grieķietes varēja redzēt jūru. Viņa apstājās un uzmanīgi pavērās visapkārt; vājajā rītausmas gaismā viņai izlikās, ka koku tumšajā pudurī slietos kāda celtne. Vēl ciešāk ieskatoties, viņa pārliecinājās, ka tas ir templis.

Brīdi padomājusi, Eitibīda izdarīja enerģisku žestu, kas liecināja par pieņemto lēmumu, un ašiem soļiem devās uz templi, kas atradās labi patālu no pilsētas mūriem, kuri šajā vietā stiepās slīpi augšup pa uzkalnu; tā vien šķita, ka gladiatori vēl nav ieņēmuši templi.

Eitibīda dažās minūtēs pietuvojās templim; tas nebija sevišķi liels, bet ļoti grezns un skaists, viscaur no marmora doriešu stilā. Grieķiete tūliņ saprata, ka tas ir Hērakla Olivāra svētais templis un gladiatori to neapsargāja; viņu priekšposteņi šajā pusē sniedzās tikai līdz nelielajai pilij, kas atradās divu bultas lidojumu atstatumā no minētā tempļa. Eitibīdai ļoti iegribējās to apskatīt, un viņa iegāja templī.

Templis bija tukšs, un Eitibīda, to apstaigājusi, jau gribēja doties ārā, kad pēkšņi ieraudzīja vecu vīru, spriežot pēc apģērba, Hērakla priesteri. Domās nogrimis, viņš stāvēja, atbalstījies pret kādu kolonnu upuraltāra tuvumā; altāra priekšā slējās brīnumskaista Hērakla statuja no marmora, Hērakla roka turēja olīvkoka kaujas vāli, no šīs vāles arī bija cēlies pievārds — Olivārs.

Grieķiete pagriezās atpakaļ, piegāja pie priestera un lauzītā latīņu valodā jautāja, vai viņa nedrīkstētu piepildīt savu amforu no tempļa avota, stāstīdama, ka viņa esot šejienes zemkopja verdzene un viņas saimnieks, karaspēkam tuvojoties, aizbēdzis uz kāda sagrauta Jana tempļa drupām vienā no tuvējām ielejām, bet tur neesot nemaz dzeramā ūdens.

Ceļā uz avotu priesteris sāka runāt ar Eitibīdu par grūtajiem laikiem, par kara skumjajām sekām, jo skumjākām tāpēc, ka, pēc priestera domām, novārtā esot atstāta reliģija — vienīgais ļaužu labklājības avots. Eitibīda viņam piekrita un ar izsmalcināti viltīgiem, bet šķietami parupjiem un nenozīmīgiem jautājumiem un starpsaucieniem atraisīja pļāpīgā priestera mēli. Tas apgalvoja, ka senie itālieši bijuši dievbijīgāki un vairāk par citām tautām godājuši augstos dievus, tāpēc arī Saturns, Jupiters, Marss, Junona, Cerera, Hērakls, Jans un pārējie tiem vienmēr dāsni dāvājuši savu žēlastību un labvēlību. Bet tagad neticība un Epikūra mācība arvien vairāk iespiežoties ļaužu dvēselēs, esot pamests novārtā augsto dievu kults, tiekot izsmieti viņu priesteri, tāpēc aizvainotie dievi par tādiem zaimiem uzsūtījuši cilvēkiem šos bēdu pilnos, , bet pelnītos sodus. Pēc lāga priestera domām, visi dumpji, kari, asins izliešanas un masu slepkavības, kas jau trīsdesmit četrdesmit gadu aptumšo Itāliju, ir acīm redzamas debesu dusmu izpausmes.

Vecais vīrs vēl žēlojās, ka viņam kopā ar diviem citiem priesteriem, kuri reizē ar viņu pēc gladiatoru ienākšanas Temesā patvērušies šajā templī, tagad jāizciešot aplenkuma skumjās sekas, jo Spartaks aizliedzis Temesas iedzīvotājiem iziet no pilsētas un tagad vairs neviens nenākot upurēt dievam, pat tie, kas gribētu, nevarot atnest uz upuraltāri desmito tiesu un dāvanas. Tas visvairāk sarūgtināja veco vīru, jo ikviena upurēšana Hēraklam nobeidzās ar dzīrēm, bet upurlopi un dāvanas palika priesteriem.

Kā redzams, to laiku priesteris (tāpat kā mūslaiku, tāpat kā visu laikmetu, visu reliģiju un visu tautu liekulības un māņticības kalpi) sprieda par muļķīgo, trulo un apkrāpto ļaužu dievbijību pēc templi sanesto dāvanu daudzuma un labuma, jo šīs iedomātajam dievam veltītās dāvanas baroja kulta kalpu nepiepildāmos vēderus.

—     Nu jau divdesmit dienas neviens nenāk uz Hērakla Olivāra templi, kas bija tik ļoti iecienīts visā plašajā Lukānijas un Brutijas apkārtnē … — priesteris nopūzdamies sacīja.

—    Labi, es pateikšu savam kungam, lai viņš atnes upuri lielajam Hēraklam Olivāram vai vismaz atsūta kādu citu, ja negrib, lai izposta viņa māju un laukus, — vientiesīgi un ar ciešu pārliecību noteica verdzene, turklāt nejēdzīgi kropļodama latīņu valodu.

—    Lai Hērakls tevi pasargā, labā meitene, — priesteris atteica un pēc acumirkļa piebilda: — Jā, tā tas ir, ka dievbijība visbiežāk mājo sieviešu sirdīs. Vai es nule tev teicu ka jau divdesmit dienas neviens nav nācis uz šo pusi un nav nesis upuri mūsu dievam? . .. Tad neesmu teicis patiesību, jo divas reizes ziedojumu atnesa kāda meitene, šķiet, grieķiete no gladiatoru karaspēka .,. žēlsirdīga, dievbijīga jaunava un patiesi pievilcīga.

Eitibīdas acis priekā iezibējās, pār augumu pārskrēja drebuļi, un asinis spēji iesitās sejā. Par laimi, tumšā sejas .ziede liedza garīdzniekam pamanīt šo sārtumu, kas stipri pārvērta un atdzīvināja viņas seju, un neļāva ieraudzīt, ka viņa ir pavisam cita sieviete, nevis tā, par ko izlikās.

—    Ā! — viņa pēc brīža sacīja, pūlēdamās apspiest savu satraukumu. — Tu sacīji, ka uz šejieni esot nākusi skaista meitene no ienaidnieka nometnes? …

—    Jā, kāda jaunava bruņukreklā, apjozusies ar zobenu; abas reizes viņu pavadīja tāda pati tumšādainā kā tu, bet nabadzīte mēma, jo agrākā kundze esot likusi tai nogriezt mēli.

Eitibīda no šausmām noskurinājās, tad, mazu brīdi padomājusi, sacīja ar liekuļotu vienkāršību un labsirdību:

—    No ienaidniekiem… mans kungs tos sauc par ienaidniekiem … no ienaidniekiem mums jāmācās godāt lielie dievi… Rīt. . . rīt es atkal nākšu uz šejieni pirms ausmas… jo man bailes no gladiatoriem… bet, ja nevarēšu pierunāt savu kungu atsūtīt dāvanas slavenajam Hēraklam Olivāram, tad pati atnesīšu savas niecīgās dāvanas.

Priesteris viņu uzslavēja, mudināja sīksti turēties pie dievbijības, apsolīdams Hērakla aizbildnību, bet atvadoties parādīja taciņu, kas aizvijās no tempļa pa ieleju starp diviem pakalniem; pa šo taku bija daudz vieglāk nepamanītai nokāpt lejā un atkal atnākt atpakaļ.

Velti stāstīt, cik jautrā solī viltīgā grieķiete kāpa lejā no kalna. Sirds viņai strauji pukstēja, jo viņa bija atradusi tik lielisku sabiedroto, par kādu pat neuzdrīkstējās sapņot. Priestera pērkamība un rijība bija acīm redzama, viņa tūlīt saprata, ka uzpirkt to būs pavisam viegli un varbūt ar tā palīdzību izdosies atrast kādu slepenu pieeju mūriem. Bet, lai nu kā, priesteris un templis Eiti- bīdai vismaz palīdzēs nāvīgi ievainot Spartaka sirdi, kas līdz šim viņai nebija izdevies, un tieši tāpēc viņas sirds tik strauji pukstēja.

Nonākusi nometnē, Eitibīda iegāja savā teltī un neiznāca no tās visu dienu. Naktī viņa devās uz pretoriju un tūliņ tika aizvesta pie Krasa. Grieķiete izstāstīja tam par savu atklājumu, no kura cerēja gūt lielu labumu. Viņa palūdza Krasam naudu, un romiešu vadonis nodeva viņas rīcībā kvestora kasi. Eitibīda sacīja, ka pagaidām viņai esot vajadzīgi tikai pieci talanti, un Skrofa tos iedeva.

Stundu pēc pusnakts grieķiete atkal izgāja no nometnes, vezdama sev līdzi jēru, divus kuslus sivēntiņus un četrus baltus baložus; viņa uzkāpa pakalnā pa priestera norādīto taciņu un nonāca Hērakla templī apmēram divas stundas pirms rītausmas. Eitibīdai vajadzēja gaidīt vairāk nekā stundu, kamēr priesteri nāca atvērt tempļa durvis, pieņēma nabaga verdzenes dāvanas un visi trīs vienā balsī ļoti slavēja tās.

Eitibīda ilgi runājās ar priesteri, kuru viņa bija satikusi iepriekšējā dienā un kura vārds bija Ajs Stendīdijs, un sacīja, ka rīt viņas saimnieks nolēmis ierasties templī ar bagātīgām dāvanām dievam, ja vien bailes tam neliegšot atstāt tempļa drupas, kur tas slēpjoties. Tādā gadījumā viņa papūlēšoties pierunāt to uzticēt viņai šo dievam tīkamo uzdevumu.

Nākamajā dienā Eitibīda patiesi atgriezās, atvezdama ar labību un vīnu apkrautu jūga vērsi, un ziedoja to dievam sava kunga vārdā.

Tādā kārtā Eitibīda dienas piecas vai sešas nāca uz Hūrakla templi, veikli iepazina Aja Stendīdija raksturu un gatavoja to uz kādu noslēpumu, ko bija nodomājusi tam atklāt un vienā jaukā dienā ari atklāja: viņa neesot tā. par ko tas viņu sākumā noturējis. Pēc tam viņa uzaicināja priesteri palīdzēt romiešiem, apsolīdama, ka Krass devīgi atlīdzināšot par pakalpojumiem viņam un citiem priesteriem, ja tie parādīšot kādu vietu mūros, caur kuru ar pēkšņu uzbrukumu varētu ielauzties pilsētā.

Garīdznieks jau bija gaidījis tamlīdzīgu sarunu, tomēr izlikās stipri pārsteigts un sacīja:

—    A, tātad tu … Tomēr tik līdzīga … Tātad tu neesi etiopiešu verdzene… tu esi grieķiete… uzticīga romiešiem? O, cik veikli tu notēloji!…

—    Tā bija tikai kara viltība . ..

—    Es tev nepārmetu. Augstie dievi taisnīgi aizstāv romiešus. .. kuru dievbijība ir tālu pazīstama. Hērakla priesteri, protams, stāv romiešu pusē, jo romieši vienmēr godājuši mūsu dievu un savās piisētās uzcēluši tam sešus krāšņus tempļus.

—    Tātad tu palīdzēsi Krasam? — grieķiete jautāja, starodama priekā.

—    Protams, centīšos, cik varēšu… kā varēšu… — priesteris atbildēja.

Drīz viņi vienojās: priesteris apsolīja, ka, neskatoties uz briesmām, viņš tomēr mēģinās iekļūt pilsētā. Viņš aizbildināsies ar ticamu ieganstu, un kopā ar Mircu abi dosies uz pilsētu, tiklīdz Mirca ieradīsies templī.. Priesteris piebilda, ka viņam esot zināma tikai viena taka, kas pāri stāvām, kalnainām nogāzēm pienākot pie vietas, kur mūris gandrīz sagruvis, un, ja vien gladiatori to nebūtu paspējuši izlabot, tad šajā vietā varētu viegli ielauzties pilsētā. Beidzot viņš uzaicināja Eitibīdu atnākt kādā no nākošajām naktīm uz templi pēc ziņām, kas saistītas ar šo kara viltību, tā dievbijīgais priesteris dēvēja sazvērestību. Kuru katru acumirkli templī varēja ierasties Spartaka māsa, un tad viņš, varbūt jau nākamreiz tiekoties ar Eitibīdu, varētu tai pastāstīt par izlūkgājienā noskaidroto.

Kad viņi bija vienojušies, Eitibīda apsolīja garīdzniekam desmit talantus rokasnaudas — daļu no atalgojuma, ar ko Krass tam devīgi atlīdzinātu pēc padarītā darba.

Ar lielām pūlēm nomazgājusi no sejas tumšo krāsu un atguvusi agrāko izskatu, Eitibīda uzvilka savu karavīra tērpu un nākamajā naktī atkal devās uz Hērakla templi, atdeva priesterim desmit talantus, lai gan viņš vēl neko nevarēja ziņot par minēto nodevību.

Eitibīda atnāca arī aiznākamajā naktī, bet nesastapa Aju Stendīdiju templī, jo — kā viņa uzzināja no abiem priesteriem — Mirca iepriekšējā dienā bija atnesusi ziedojumu Hēraklam un Ajs Stendīdijs kopā ar to bija aizgājis uz pilsētu.

Cerībās un bailēs drebošu sirdi Eitibīda visu dienu slēpās templī un gaidīja atgriežamies priesteri; tas ieradās pret vakaru un pastāstīja, ka Spartaks licis izlabot izdrupušo mūri. Kā jau tālredzīgs karavadonis, viņš sen bija pārlūkojis visu mūra sienu un nostiprinājis vājākās vietas.

Eitibīdu ļoti apbēdināja priestera ziņa, viņa lādēja Spartaka gudrību un tālredzību.

Tad viņa ilgi sēdēja, domās nogrimusi, beidzot jautāja priesterim:

—    Bet Mirca … gladiatora māsa, kad tā atkal solījās atnākt uz templi?

—    Nezinu… — priesteris izvairīgi atbildēja, — varbūt … viņa atnāks … parīt… kad svinam Antimaha svētkus par godu Hēraklam, par piemiņu viņa bēgšanai no Kosas salas sieviešu drēbēs; šajā dienā parasti mēdz ziedot mūsu dievam sievietes apģērbu. Trāķieša māsa man sacīja, ka viņa nodomājusi' parīt atnest šo ziedojumu, lai izlūgtos dieva labvēlību dumpinieku ieročiem un it sevišķi savam brālim.

—     Ak, Jupiter, tu esi taisnīgs!… Tu esi taisnīgs, Hē- rakl! . ,. Jūs visi esat taisnīgi, ak, augstie Olimpa dievi! — pacēlusi acis pret debesīm, mežonīgā priekā iesaucās grieķiete; viņa ar ērmīgu smaidu uz lūpām un neizsakāmu satraukumu bija ieklausījusies katrā priestera vārdā. — Es atriebšos, šī atriebība būs vēl lielāka par līdzšinējām, beidzot tā būs īsta un asiņaina atriebība!

—     Par kādu atriebību tu runā? — priesteris izbrīnījies jautāja. — Tev zināms, ka dievi labprāt nepieļauj un neaizstāv atriebību!

—     Bet, ja atriebības alkas ceļas no netaisna apvainojuma, ja atriebt sauc sāpīgs aizvainojums bez mazākā iemesla … O, tad ne tikai pekles, bet arī debesu dievi pieļauj un aizstāv atriebību … — Eitibīda sacīja, turklāt noņēma no pleca resno zelta ķēdi, pie kuras bija piestiprināts viņas mazais zobens ar pērlēm un safīriem izrotāto rokturi, un pasniedza to Ajam Stendīdijam.

—    Vai nav tiesa, ak, Stendīdij? — viņa piebilda, kamēr priesteris ar alkatīgiem skatieniem aplūkoja saņemto dāvanu un pūlējās aplēst tās vērtību. — Vai nav tiesa, ka taisnīga atriebība ir tīkama pat debesu dieviem?

—     Protams … bez šaubām … ja tā ir taisnīga … turklāt apvainojums bijis netaisns, — priesteris atbildēja,

—    tad Olimpa dievi… Un bez tam vai atriebību nesauc arī par dievišķu līksmi?

—    Vai nav tiesa? — piebilda Eitibīda, noņemdama no galvas sudraba bruņucepuri ar mazo zelta čūskulēnu, kam acu vietā bija divi lieli sevišķi vērtīgi rubīni, un pasniegdama to priesterim. — Vai nav tiesa?

Kad, apskatot dārgās dāvanas, mantkārīgā priestera acis iemirdzējāfc, viņa turpināja:

—    Es ziedoju neuzvaramajam Hēraklam šīs pieticīgās dāvanas un rīt atnesīšu vēl desmit talantus… neuzvaramajam Hēraklam, — un Eitibīda sevišķi uzsvēra pēdējos divus vārdus, — lai tu, viņa priesteris, man palīdzētu atriebties.

—    Kastora un Polluka vārdā! — priesteris iesaucās.

—    Tā kā tava atriebība ir taisnīga … tad man tev jāpalīdz! .. . Zvēru pie Prozerpīnas zižļa! Vai tad augsto dievu kalps neatbalstīs to, ko acīmredzot atbalsta paši dievi?

—    Tev nākamajā naktī jāpaslēpj šeit divi drošsirdīgi un uzticami karavīri.

—    Seit? … Templī? . .. Apgānīt dievišķā Hērakla svētnīcu? … Likt uz spēles savu dzīvību! Ja gladiatori atrastu tavus karavīrus un noturētu mani par romiešu sabiedroto, tad, bez šaubām, mani pakārtu, — priesteris sacīja, atkāpdamies pāris soļu. — Jā… bet es nevaru pieļaut, ka viņu … ka Mircu … nogalinātu … kad viņa nāk uz mana dieva templi.. . Priesterim tas nav atļauts! … Ja vēl… runa būtu par sagūstīšanu… Un pēc tam atdotu viņu tev …

Eitibīdas zaļganās, spožās acis draudīgi iezibsnījās un lūpas saviebās dīvainā smaidā.

—    Jā, jā! — viņa iekliedzās. — Gūstekne! … Manās rokās… jo es… es pati gribu to nogalināt, ja Spartaks, to glābdams, nenokļūs manās rokās …

—     Ko tu ar viņu darīsi… man nevajag … es nevēlos zināt… es gribu zināt tikai to, ka neņemu dalību asiņainajā noziegumā… ka nepiedalos nogalināšanā, — priesteris liekulīgi sacīja.

—     Pareizi, — Eitibīda atteica, — pareizi. Tātad rītnakt šeit templī, — viņa pēc tam piebilda, novilka no kreisās rokas zelta gredzenu, kurā mirdzēja prāvs topāzs, un sniedza to priesterim.

—     Šeit ne, templī ne! — iesaucās priesteris, aši paķerdams gredzenu. — Es parādīšu taviem uzticamajiem karavīriem vietu, kur viņi varēs paslēpties… netālu no šejienes .,. ozolu birztalā … kas stiepjas gar ceļu … birze tieši kā radīta! .. .

—     Bet vai viņa nevar aizbēgt no turienes?

—    Es taču tev saku, ka birztala, šķiet, tieši tā stādīta, lai ievilinātu strazdus tīklā .. .

—     Labi … lai notiek, kā tu vēlies. .. lai tava cēlā priestera godprātība tiek apmierināta, — meitene sacīja ar liekuļotu ironiju un pēc brīža piebilda: — Starp citu, vai nevarētu būt…

—     Kas? … — Ajs Stendīdijs jautāja.

—     Ka šodien pamostas tava godprātība un sāk mocīt tavu dvēseli, satraukt tavu neaptraipīto priestera sirdsapziņu un aiz bailēm no tuvajiem gladiatoriem un pakāršanas dod tev padomu, piemēram, aiziet ar ieročiem un visu mantību uz Temesu.

Un, kamēr Eitibīda lēni izrunāja šos vārdus, viņa cieši vērās priestera acīs, it kā gribēdama saredzēt viņa dvēseli, izdibināt viņa nodomus.

—     Ko tu runā? — iesaucās Ajs Stendīdijs, bezbailīgi izturēdams šo iztaujāšanu un ļaudams savā balsī ieskanēties apvainota cilvēka cieņai. — Kas tev vēl ienāks prātā?

—    Spoža ideja, cienījamais un dievbijīgais priesteri.

—     Un tā būtu?

—    Tu neko neteiksi saviem amata brāļiem, kopā ar mani noliksi drošā vietā šīs niecīgās dāvanas, ko es atnesu tavam dievam, nāksi man līdzi lejā uz ieleju, un tur mēs kopā sēdīsimies pie galda… lepna dzīru galda… jo es tavā personā gribu godināt ne vien Hērakla Olivāra cienījamo priesteri, bet arī nepiekukuļojamu un godīgu cilvēku, krietnu pilsoni.

—    Zvēru pie dieviem! — priesteris iesaucās liekuļotā sašutumā. — Tātad tu man neuzticies?

—     Neuzticos nevis tev… bet tavas šķīstās sirdsapziņas godprātīgumam.

—     Tomēr es nezinu, vai…

—    Vai tev jānāk man līdzi?… Bet tev taču man jāpalīdz uznest še augšā solītos piecpadsmit talantus … vai es pirmīt neteicu desmit?

—     Piecpadsmit, tu teici piecpadsmit, — priesteris ātri noteica.

—     Ja es arī būtu teikusi desmit… tā būtu bijusi kļūda… jo par savu atriebību es gribu ziedot piecpadsmit talantus! Tātad nāc man līdzi, nepiekukuļojamais Aj Stendīdij, tu būsi apmierināts ar šo dienu!

Priesterim vajadzēja noslēpt klusā vietā Eitibīdas bru- ņucepuri, zobenu un gredzenu un doties kopā ar viņu uz romiešu nometni.

Marks Krass tagad pilnīgi uzticējās grieķietei: tas atļāva viņai brīvi iet un nākt uz nometni vienai vai kāda pavadībā, kā. viņa pati vēlējās.

Eitibīda pacienāja priesteri ar lepnu maltīti; tas astoņos vai desmit kausos izcilā cekubieša noslīcināja skumjas, ko izraisīja kurtizānes neuzticība.

Eitibīda pa to laiku pasauca savu uzticamo Zenokratu, ātri kaut ko pusbalsī pateica un atlaida to.

Dziļā naktī, kad viss bija kluss, grieķiete uzlika galvā tērauda bruņucepuri, pārmeta pār labo plecu siksnu, pie kuras karājās ass, neliels zobens, un atstāja nometni kopā ar priesteri, kas no pārlieku daudz izdzertā cekubieša neturējās visai droši uz kājām.

Pāris soļu aiz Eitibīdas un Aja Stendīdija nāca divi Marka Licīnija Krasa kapadokiešu vergi, īsti milzeņi, apbruņoti no galvas līdz kājām.

Bet, kamēr tie dodas uz Hērakla Olivāra templi, iegriezīsimies uz brīdi Temesā, kur jau trīs dienas pilnā gatavībā stāv Spartaka flotile; viņš gaidīja tikai tumšu nakti, lai vienā reizē aizvestu piecpadsmittūkstoš gladiatoru, vairāk nevarēdams sasēdināt tūkstoš laivās, kas bija sagādātas visdažnedažādākajā veidā.

Tiklīdz norietēja nespodrā saule, kas visu dienu slēpās aiz pelēki melnu mākoņu kalniem, Spartaks nojauta, ka šī būs sengaidītā tumšā nakts, un lika trim jūras malā stāvošajiem leģioniem klusām nojaukt teltis un sakāpt laivās, kas atradās ostā. Tad viņš deva Granikam nepieciešamos rīkojumus un pavēlēja arī viņam sēsties laivā. Tiklīdz satumsa, Spartaks deva pavēli buru laivām pacelt buras, bet pārējām iegremdēt airus ūdenī un doties ceļā.

Tā gladiatoru flotile visdziļākajā klusumā izbrauca no Temesas un izgāja atklātā jūrā.

Tas pats siroka kas sabiezināja mākoņu segu debesīs», spēcīgi pūta no Āfrikas krastiem un, neskatoties uz kuģotāju pārcilvēciskajām pūlēm, neļāva viņiem pagriezties uz Sicīliju, bet dzina uz Brutijas krastiem.

No visa spēka airējot, gladiatoriem tomēr izdevās pieveikt vairākas jūdzes, bet, gaismai austot, viļņi kļuva aizvien augstāki un vētra plosījās tik nikni, ka vieglajai flotilei draudēja nopietnas briesmas; paklausot Temesas jūrniekiem un zvejniekiem, kuri vadīja daudzas laivas, un pašu gladiatoru jūras pazinēju padomam, Gra- niks piestāja pie krasta un izsēdināja piecpadsmittūkstoš dumpinieku kailajā krastā netālu no Nikoteras. Graniks nolēma tos tūliņ aizvest uz tuvējiem kalniem, bet vispirms viņš aizsūtīja pie Spartaka nelielu laivu ar cen- turionu un astoņiem vai desmit kareivjiem, lai tie paziņotu par notikušo.

Pa to laiku abi kapadokieši kopā ar priesteri un Eiti- bīdu bija atnākuši pie Hērakla Olivāra tempļa un nolēma līdz pusnaktij paslēpties tuVējā ozolu birztalā, kas stiepās gar ceļu no pilsētas uz templi. Pusotra loka šāviena attālumā no birzs stāvēja neliela pils, kur atradās gladiatoru priekšpostenis, un, lai gan gladiatori ievēroja vislielāko piesardzību, abi kapadokieši laiku pa laikam tomēr saklausīja pretinieka soļu troksni un čukstus, ko viņiem atnesa spēcīgās vēja brāzmas.

—    Nu, tad tā, Ercidān, — tik tikko sadzirdami savā dzimtajā valodā sacīja viens vergs otram, — mums jāpacenšas saņemt šo jauno amazoni dzīvu.

—    Darīsim tā, Askubāri, — Ercidāns atbildēja, — ja vien varēsim …

—    Es arī saku … ja vien varēsim.

—     Tāpēc, teikšu tev atklāti, ja viņa pretosies, nogalināšu viņu ar pāris zobena vai dunča dūrieniem; ja mēs šeit varam sadzirdēt gladiatoru klusos čukstus, tie vēl labāk tur augšā varēs sadzirdēt nelaimīgās kliedzienus.

—    Protams, tie sadzirdēs, būs klāt vienā mirklī — un mēs neglābjami būsim pagalam, jo gladiatoru priekšpostenis no mums ir tikai divu loka šāvienu attālumā, bet no šejienes līdz mūsu nometnei ir dažas jūdzes.

—           Zvēru pie Jupitera, tev taisnība! … te ir ko padomāt.

—     Es jau veselu stundu par to domāju.

Abi kapadokieši apklusa, iegrimuši dzijās pārdomās.

Pēkšņi cauri lapu šalkoņai vējā viņi pavisam skaidri saklausīja soju troksni birztalā, netālu no savas paslēptuves.

—           Kas tur ir? — klusā balsī jautāja Askubāri, izvilkdams zobenu no maksts.

—           Kas tur ir? — atkārtoja Ercidāns, atdarinādams savu biedru.

—           Klusējiet! — sievietes balss noteica. — Tā esmu es .. . Eitibīda … es te pastaigājos … Nepievērsiet uzmanību tam, kas notiek jums aiz muguras, vērojiet ceļu!

To visu viņa sacīja pusbalsī, pienākusi pie abiem ka- padokiešiem; tad viņa iegāja dziļāk krūmu un ozolu ataugā, un drīz abi vergi varēja sadzirdēt vienīgi vēja aurus.

Labu laiku Askubāri un Ercidāns nepārmija ne vārda, beidzot pirmais paklusām uzsauca otram:

—    Ercidān!

—     Nu?

—    Vai zini, par ko es domāju?

—     Ka šī lieta ir bīstamāka, nekā man sākumā likās!….

—           Es arī domāju par to, bet pašreiz lauzu galvu, kādā veidā mums ar godu izkulties no briesmām.

—     Ļoti jauki! Vai tu kaut ko izdomāji?

—    Šķiet, ka izdomāju.

—    Klausāmies.

—           Kad mazā amazone pienāks tuvāk, mēs abi klusiņām paņemsim lokus un no divpadsmit vai piecpadsmit soļu attāluma raidīsim uz viņu divas bultas: vienu kaklā, otru sirdī… Varu galvot, ka iekliegties viņa nepaspēs. Ko tu par to saki?

— Bravo, Askubāri! … Teicami izdomāts.

—    Bet tai otrai teiksim, ka viņa mēģināja pretoties…

—    Lieliski!

—    Tātad norunāts?

—    Norunāts.

—           Vai tu esi pārliecināts, Ercidān, ka no divpadsmit soļu attāluma tu trāpīsi tieši sirdī?

—    Pilnīgi. Bet vai tu esi drošs, ka spēsi ietriekt bultu

kaklā?

—    Gan redzēsi!

Abi kapadokieši, sagatavojuši lokus, ne vārda nebilzdami, nekustēdamies stāvēja savā paslēptuvē un pūlējās saklausīt kādu troksni no ceļa puses.

Eitibīda pa to laiku satraukta klaiņoja turpat netālu, it kā gribēdama pasteidzināt rītausmas stundu cerībā, ka Mirca tad atstās pilsētu un dosies uz templi. Stundas kurtizānei šķita tik garas kā pati mūžība; kad viņa bija piecas vai sešas reizes aizgājusi tālu aiz ozolu birztalas, pietuvojusies gladiatoru priekšpostenim un atkal atnākusi atpakaļ, viņa pamanīja, ka siroko, kas bija pūtis visu nakti, kopš neilga laikā sācis norimt un beidzot pilnīgi apguris. Vērdamies tālumā, kur pie apvāršņa iezīmējās tuvējo Apenīnu galotnes, viņa ieraudzīja, ka mākoņu gubas sāk pieņemt bāli oranždzeltenu nokrāsu, un dziļā atvieglojumā nopūtās, jo saprata, ka drīz jo drīz ausīs rīts.

Viņa vēlreiz izgāja uz ceļa, kas veda uz nelielo pili, un piesardzīgi tuvojās priekšpostenim. Taču nepaspēja noiet ne pārsimt soļu, kad klusināta, bet barga balss viņai lika apstāties.

—    Kas tur ir?

Tā bija gladiatoru patruļa, kura pēc labi organizēta karaspēka paraduma rītausmā atstāja priekšposteni, lai izlūkotu apkārtni.

Eitibīda neatbildēja, bet, uzgriezusi patruļai muguru, centās veikli un bez trokšņa nozust dziļāk birzī.

Nesaņēmuši atbildi, izlūki ātri devās uz to pusi, kur aizbēga Eitibīda.

Pavisam drīz bēgle un vajātāji tuvojās vietai, kur slēpnī ar sagatavotiem lokiem stāvēja kapadokieši.

—    Vai tu dzirdi soļu dimu, kas nāk arvien tuvāk? — Askubāri vaicāja Ercidānam.

—     Dzirdu.

—     Esi gatavībā!

—    Varu kaut tūliņ izšaut bultu.

Svīda gaisma un pamazām sāka izkliedēt biezo tumsu, kas bija valdījusi visu nakti, abi vergi, skaidri nepazīdami nācēju, tomēr varēja saredzēt maza auguma karavīru, kurš ātri tuvojās.

—    Tā ir viņa, — Askubāri tikko dzirdami čukstēja savam biedram.

—    Jā … tai ir bruņukrekls … bruņucepure … bet augums tik mazs … tai noteikti jābūt sievietei.

—    Tā ir viņa … tā ir viņa.

Abi kapadokieši notēmējuši reizē atlaida loka stiegru, un divas bultas svilpdamas aizlidoja: viena ieurbās Eiti- bīdas baltajā kaklā, otra, pārsitusi sudraba bruņu- kreklu, — kurtizānes krūtīs.

Tikko bultas bija izšautas, atskanēja ilgs, sirdi plosošs kliedziens, un Askubāri un Ercidāns tūliņ izdzirda daudzu soļu dunu skriešus tuvojamies un varenu balsi kliedzam:

—     Pie ieročiem!

Kapadokieši steigā metās bēgt uz romiešu nometnes pusi, bet dekānam un četriem patruļas gladiatoriem ceļu aizsprotoja Eitibīdas augums; tā bija aizstreipuļojusi dažus soļus un pakritusi uz ceļa lielā asiņu peļķē; it sevišķi asinis plūda no ievainojuma kaklā, jo Askubāri bulta bija trāpījusi miega artērijai.

Viņa stipri vaidēja un gārdza, bet nevarēja izteikt ne vārda.

Gladiatori noliecās pie kritušās, pacēla to no zemes un sāka iztaujāt, kās viņa un kāpēc ievainota.

Pa to laiku gaisma jau bija gandrīz pilnīgi ataususi, un gladiatori, novietojuši Eitibīdu ceļa malā un atbalstījuši ar muguru pret tur augošā ozola stumbru, noņēma tai bruņucepuri, bet, ieraudzīdami, ka pār mirstošās pleciem atrisa gari, biezi, rudi mati, vienā balsī iesaucās:

—    Sieviete!

Taču, kad viņi noliecās pār to un vērīgāk ieskatījās nāves bāluma skartajā sejā, viņi tūlīt to pazina un visi reizē iesaucās:

—    Eitibīda! …

Tajā acumirklī pie ozola piesteidzās gladiatoru mani- puls un sāka drūzmēties ap ievainoto.

—    Ja viņa ir ievainota, tad kāds viņu ir ievainojis, — noteica centurions, kas komandēja kareivjus. — Lai piecdesmit no jums steidzas, cik kājas nes, meklēt slepkavas, kuri nevar būt tālu aizbēguši.

Piecdesmit gladiatoru aizskrēja uz Hērakla Olivāra tempļa pusi.

Pārējie sastājās ap mirēju, kuras bruņukrekls bija gluži Mrkans no asinīm, bet no brūces kaklā vēl arvien plūda (īsinis. Gladiatori dziļā klusumā, sadrūmuši vēroja nelaimīgās sievietes agoniju, sievietes, kas viņiem bija nodarījusi tik daudz posta.

Kurtizāne ar zilganbālu seju, pusizdzisušām acīm nemierīgi mētāja galvu no viena pleca uz otru un pusne- maņā vaidēja, te paceldama rokas, lai satvertu ar tām kaklu, te atkal ļaudama tām bezspēcīgi noslīgt gar sāniem; reizēm viņas mute krampjaini pavērās, it kā viņa gribētu kaut ko teikt.

—    Eitibīda! Nolādētā nodevēja! — pēc neilga klusuma brīža centurions iesaucās dobjā un bargā balsī. — Ko tu ?:e darīji? … Tik agrā rīta stundā … Kas tevi ievainoja? Es nekā nesaprotu .. . bet, spriežot pēc notikušā, nojaušu atkal kādu jaunu, briesmīgu sazvērestību … par kuras upuri varbūt gadījuma pēc, varbūt pat nodevības dēļ tu pati esi kļuvusi.

Pār Eitibīdas zilganajām lūpām izlauzās vēl šausmīgāks vaids, un viņa pamāja, lai gladiatori atietu sānis.

—    Nē! — iekliedzās centurions un nolādēdams pacēla labo roku. — Tu ar nodevību liki noslepkavot četrdesmit tūkstošus mūsu brāļu… Atgādinot tev tavas ļaundarības un padarot tavu agoniju vēl mokošāku, mums jāremdina viņu neatriebto ēnu ciešanas.

Eitibīda nolieca galvu uz krūtīm, un, ja nebūtu dzirdama smagā, nevienmērīgā elpa, varētu domāt, ka viņa ir mirusi.

Tajā brīdī gluži aizelsušies atgriezās piecdesmit gladiatori, kuri bija dzinušies pakaļ kapadokiešiem, un veda sev līdzi Ercidānu; tas, ievainots gurnā ar bultu, bija pakritis un nokļuvis gūstā, kamēr Askubāri bija palaimējies izglābties.

Kapadokietis izstāstīja visu, ko zināja, un tad gladiatori gluži skaidri saprata atgadījuma norisi.

—    Kas noticis? — sievietes balss jautāja.

Tā bija Mirca savā parastajā karavīra tērpā, viņa Ce- tulas pavadībā devās uz Hērakla templi.

—    Bultas, kuras šī pretīgā Eitibīda bija gatavojusi tev un kurām šobrīd vajadzēja ievainot tevi, liktenīgi iejaucoties kādam dievam, varbūt pašam dievišķajam Hēraklam, nāvīgi ievainojušas Eitibīdu pašu, — centurions noteica, atbrīvodams Mircai ceju, lai viņa varētu iekļūt gladiatoru pulciņa vidū.

Izdzirdusi Mircas balsi, Eitibīda pacēla galvu un ieurbās tai acīs ar savu dziestošo, bet izmisumā un naidā zvērojošo skatienu; kurtizāne savilka lūpas, it kā gribētu ko teikt, izstiepa rokas ar izplestiem pirkstiem pret Spartaka māsu, grasīdamās to sagrābt, un ar pārcilvēciskiem spēkiem pat metās uz priekšu, bet tad, izgrūdusi pēdējo vaidu, aizvēra plakstiņus, atkrita ar galvu pret. koka stumbru un bez dzīvības noslīdēja zemē.

— Jo labāk, ka šoreiz tīklā iekļuvis pats putnu ķērājs! — centurions piebilda un, uzaicinājis Mircu un pā-; rējos viņam sekot, kluf.u devās prom no ienīstās nodevējas līķa.

divdesmit otra nodaļa

PĒDĒJĀS KAUJAS. — SAKĀVE PIE BRADĀNO. — NĀVES LAUKS

Tajā brīdi, kad Eitibīda, samaksādama par savām ļaun- ; prātībām, šķīrās no dzīves Mircas acu priekšā uz ceļa, ļj kas no Temesas veda uz Hērakla Olivāra templi, ostā : piestāja Granika sūtītais burinieks ar vēstīm Spartakam.

Uzzinājis, ka Graniks izkāpis Brutijas krastā, trāķietis ilgi prātoja, ko tagad darīt. Beidzot sacīja Artoridžam; ■

— Tā kā Graniks ar piecpadsmittūkstoš mūsējiem atrodas netālu no Nikoteras, pārvedīsim uz turieni visu armiju pa jūru un atsāksim karu ar jaunu spēku.

Spartaks aizsūtīja nelielu burinieku pie flotiles un pavēlēja tai nākamajā naktī atgriezties Temesā.

Tādā kārtā trāķietis astoņās naktīs pārveda uz Niko- teru visu karaspēku, un visas šīs naktis, izņemot pēdējo, kad pats ar kavalēriju sēdās kuģos, viņš sūtīja četrus leģionus uzbrukumos, lai piesaistītu romiešu uzmanību zemei un ļautu tiem noticēt, ka gladiatori nekur nedomā doties.

Tiklīdz flotile ar Spartaku, Mamīliju un kavalēriju • bija attālinājusies dažas jūdzes no krasta, temesieši aizskrēja paziņot Krasam par notikušo.

Romiešu vadonis varen pārskaitās un nolādēja Temesas iedzīvotājus, kuri aiz mazdūšības nebija sūtījuši pie viņa

ziņnesi un brīdinājuši par gladiatoru bēgšanu. Jo tagad Spartaks, izlavījies no spīlēm, domājams, uzsāks vēl niknāku karu, kamēr Krass to uzskatīja jau gandrīz par pabeigtu un arī Romai bija devis šīs cerības.

Uzlicis Temesas iedzīvotājiem lielu nodokli kā sodu par viņu gļēvulību, Krass nākamajā dienā pavēlēja nojaukt nometni un veda savu karaspēku uz Nikoteru.

Bet Spartaks, nonācis Nikoterā, tās pašas dienas rītausmā devās ceļā ar visiem leģioniem un apstājās tikai pēc divdesmit stundu gājiena netālu no Scillas, kur uzcēla nometni.

Otrā dienā trāķietis devās uz Rēgiju, pa ceļam iesauca armijā jaunus vergus un, ieņēmis stipras pozīcijas, trīs dienas un trīs naktis pavēlēja gladiatoriem rakt grāvjus un celt mietu žogu ap nometni.

Kad Krass tur nonāca, viņš tūliņ saprata, ka šie nocietinājumi nav ieņemami.'

Tad romietis nolēma piespiest Spartaku vai nu cīnīties, vai padoties no bada un šajā nolūkā uzsāka grandiozu — romiešu cienīgu darbu, kas varētu likties pat pilnīgi neticams, ja to nebūtu aprakstījis gan Plūtarhs, gan Apiāns un Flors.

Kamēr Krasa simttūkstoš romieši ar neredzētu dedzību veica šo pārcilvēcisko darbu, Spartaks apmācīja un sakārtoja divus jaunus leģionus no tiem vienpadsmit- tūkstoš vergiem, kuri bija pievienojušies viņa pulkiem Brutijā, bet tai pašā laikā jau domāja, kā izkļūt no šejienes, par spīti Krasa pūlēm un tālredzīgajiem plāniem.

— Saki man, Spartak, — divdesmitajā dienā, kopš romieši bija uzsākuši šo darbu, trāķietim jautāja viņa mīļotais Artoridžs, — saki man, Spartak, — vai tu neredzi, ka tie gatavojas mūs noķert slazdā?

—    Tu tā domā?

—           Es redzu mūri, ko tie būvē, tas ir jau pabeigts, un, manuprāt, man ir pamats tā domāt.

—           Nabaga Klodijs Glabrs arī domāja, ka uz Vezuva noķēris mani slazdā.

—    Bet pēc desmit dienām mums vairs nebūs pārtikas.

—    Kam?

—Mums.

—     Kur?

—    Šeit.

—           A! … Bet kas tev saka, mīļo Artoridž, ka pēc desmit dienām mēs vēl būsim šeit?

Artoridžs nolieca galvu un apklusa, it kā kaunēdamies, ka bija gribējis dot padomu tik pieredzējušam karavadonim, bet Spartaks mazu brīdi maigi uzlūkoja jaunekli, kura kauna sārtums viņu aizkustināja, tad, laipni uzsitis uz pleca, sacīja:

—           Tas ir labi, ka tu mani brīdināji par mūsu pārtikas krājumiem, taču nebaidies par mums; esmu jau izlēmis, kā rīkoties, lai Krass paliktu ar vaļēju muti pie sava milzīgā mūra.

—    Tomēr jāatzīst, ka Krass ir spējīgs karavadonis.

—           Pats spējīgākais no visiem, kuri šajos trijos gados ir cīnījušies pret mums, — Spartaks atteica un pēc brīža vēl piebilda: — Bet tomēr viņš mūs līdz šim vēl nav uzvarējis.

—    Kamēr tu esi dzīvs, neuzvarēs arī.

—    Es esmu tikai cilvēks, Artoridž.

—           Nē, tu esi simbols, tu esi spēks, tu esi mūsu karogs! Tevī iemiesojusies un dzīvo apspiesto atdzimšanas, dzīves atstumto labklājības un vergu brīvības ideja. Tu esi tik cēls un drošsirdīgs, ka no tavas būtnes izstaro gaisma, kas uzvar visnepakļāvīgākos no mūsu biedriem; šī gaisma viņus apspīd, iedvesmo, iekvēlina, iedveš uzticību tev, jo viņi tevi ciena, apbrīno un uzskata par visgudrāko, visdrosmīgāko karavadoni. Kamēr- tu būsi dzīvs, viņi vienmēr darīs to, ko tu gribēsi, un, tāpat kā tu viņus vadīji uz līdzšinējām uzvarām, tu liksi viņiem pārvarēt neiespējamo. Kamēr tu būsi īdzīvs, viņi noies trīsdesmit jūdzes dienā, pacietīs grūtības, badu, cīnīsies

kā lauvas; bet, ja tevi piemeklēs nelaime un tu kritīsi, reizē ar tevi kritīs arī mūsu karogs — un karš beigsies pēc divdesmit dienām ar pilnīgu mūsu sakāvi,.. Ak, lai dievi tevi pasargā vēl ilgi, ilgi, ar tevi mēs gūsim galīgu uzvaru!

—     Tu tici galīgai uzvarai? — jautāja Spartaks, skumji pašūpodams galvu, viņa lūpās iegūla žēls smaids.

—     Kāpēc gan mēs nevarētu uzvarēt?

—     Tāpēc, ka no desmit miljoniem vergu, kuri pa visu Itāliju smok jūgā, neatradās pat simttūkstoš, kuri, satvēruši ieročus, atsteigtos pie mums; tāpēc, ka mūsu ideja nav iekarojusi apspiesto masas, nav sasildījusi viņu sirdis; tāpēc, ka romiešu nežēlība vēl nav pietiekami pārbaudījusi apspiesto tautu pacietību; tāpēc, ka Roma ir pārāk stipra un mēs pārāk vāji… Lūk, kāpēc mēs nespējam uzvarēt un neuzvarēsiml Ja varējām cerēt uz uzvaru, tad tikai aiz Itālijas robežām; šeit mums ir lemts krist, šeit mēs iesim bojā.

Viņš brīdi klusēja, tad ar smagu nopūtu piebilda:

—     Lai vismaz mūsu izlietās asinis par svēto pasākumu nav veltas, lai tās kalpo par cēlu paraugu mūsu pēctečiem!

Tai brīdī ieradās centurions un ziņoja, ka trīstūkstoš dalmatu un illiriešu lindzinieku pārbēguši no romiešu nometnes, atnākuši pie pretora vārtiem un neatlaidīgi lūdzot pieņemt tos brāļu rindās.

Spartaks mazliet padomāja un tūliņ neatbildēja uz trīstūkstoš dezertieru lūgumu: varbūt viņš šaubījās par to nodomiem, varbūt negribēja rādīt saviem kareivjiem nelāgu piemēru, uzņemot pārbēdzējus kā drosmīgus karotājus dumpinieku rindās; pēc brīža viņš devās uz vārtiem un sacīja tiem, ka pamest savus karogus ir drošsirdīga cīnītāja nosodāma un necienīga rīcība, turklāt atbalstīt bēgšanu un uzņemt savās rindās bēgļus no ienaidnieka nometnes ir ne vien godājama karavadoņa nepiedienīga rīcība, bet galvenokārt arī bēdīgs piemērs paša kareivjiem, ja viņu pulkā uzņem tādus, kas nodevuši savus biedrus un karogu. Un viņš tiem atteica.

Nedlļu pēc šiem notikumiem uz vakara pusi dekāni un centurioni apskrēja visas gladiatoru teltis un Spartaka vārdā pavēlēja visdziļākajā klusumā, negaidot taurētāju signālus, nojaukt nometni.

Jātnieki pēc āugstākā virsvadoņa pavēles paņēma cirvjus, aizgāja uz tuvējiem mežiem sacirst kokus un naktī pārveda tos lielā vairumā ar saviem zirgiem uz nometni.

Ap pusnakti, stundā, kad aizdedzina pirmo lāpu, Spartaks lika sakurt nometnē ugunskurus un, izmantodams lietu un sniegu, kas jau divas dienas plosījās jūras šaurumā un tā apkārtnē, melnā tumsā un vēja auros, ievērojot vislielāko klusumu, virzīties uz to vietu Krasa nocietinājumu grāvī, ap kuru romieši vēl nebija paspējuši uzcelt sienu, un pavēlēja tur ievelt baļķus; virs baļķiem seši tūkstoši gladiatoru sabēra tikpat daudz iepriekš sagatavotu maisu ar zemi; tādā kārtā viņi aizbēra grāvī platu gabalu, pa kuru Spartaks lika bez lieka trokšņa pāriet saviem leģioniem, kuriem bija pavēlēts, nepievēršot vērību ne sniegam, ne lietum, doties taisni uz Kaulonu.

Viņš pats ar kavalēriju paslēpās mežā netālu no ienaidnieka nometnes un nākamās dienas pusdienas laikā uzbruka diviem Krasa leģioniem, kas bija izgājuši pēc pārtikas tuvākajā apkārtnē, un tos nežēlīgi sakāva, nepilnā trīsceturtdaļstundā nogalinādams vairāk nekā četrus tūkstošus.

Romieši, redzēdami, ka viņus no aizmugures apdraud tie, kurus viņi vakar vakarā pameta, ieslēgtus starp jūru un augsto mūra sienu, stipri izbrīnījās, bet, kamēr viņi tvēra ieročus, lai steigtos palīgā sakautajiem romiešu leģioniem, trāķietis ar savu kavalēriju aizjoņoja uz Kaulonas pusi.

—    A! … Zvēru pie visiem pekles dieviem! — to redzēdams, ieaurojās Marks Krass un iesita sev ar dūri pa pieri. — Bet kas viņš īsti ir? Kad, manuprāt, esmu to ieslēdzis dzelzs lokā, viņš man izbēg; kad es viņu sakauju, viņš savāc jaunus spēkus un uzbrūk man vēl niknāk; kad es paziņoju Romai, ka karš drīz beigsies, viņš liek tam uzliesmot vēl spēcīgāk! Ak, visuvarenie dievi! Varbūt viņš ir ļauns gars? Varbūt vampīrs, kam ar katru stundu slāpst aizvien vairāk asiņu? Bet varbūt negausīgs vilkacis, kas pārtiek vienīgi no dzīvām būt- nām?

—    Nē, viņš gluži vienkārši ir liels karavadonis, — atbildēja jaunais Katons, kas bija iecelts par Krasa kon- tubernāli, jo šajā karā arvien bija ievērojis visstingrāko disciplīnu, pacietīgi pārvarējis grūtības un veicis varoņdarbus.

Galīgi saniknots Marks Licīnijs greizi paskatījās uz pārdrošo jaunekli un gribēja jau skarbi tam atcirst, bet l.id maz pamazām nomierinājās un atbildēja parastā lonī, vienīgi balss viņam vēl drebēja no dusmām:

—     Tev droši vien ir taisnība, pārlieku drosmīgais jaunekli.

—     Ja tu par drosmi sauc paradumu vienmēr teikt patiesību, tad ne Persejs, ne Jāsons, ne Diomēds, ne arī kāds cits pasaulē nekad nav bijuši drosmīgāki par mani, — Katons lepni atbildēja.

Klusēja Krass, klusēja Skrofa, Kvints, Mummijs un citi vadoņi; visi stāvēja domīgi un bēdīgi, iegrimuši visdrūmākajās pārdomās. Beidzot klusumu pārtrauca Krass, un, it kā atkārtodams vārdos savas domas, noteica:

—     Mēs varam dzīties tam pakaļ, bet nepanāksim, jo šis gladiators joņo kā medību kurts vai briedis, nevis kā cilvēks… Un ja nu viņš pa šo laiku ar saviem astoņ- desmittūkstoš vīriem uzbrūk Romai?… Ak, zvēru pie dieviem! … Kāda nedrošība! … Kādas briesmas! … Kā tās novērst? … Ko darīt? …

Pārējie klusēja, un tikai tad, kad Krass viņus sāka izjautāt, viņi izteica tās pašas šaubas kā viņu augstākais vadonis.

Visi uzskatīja, ka Krasam jāraksta senātam un jāziņo, ka šis karš kļuvis vēl nežēlīgāks un bīstamāks; lai to izbeigtu reizi par visām reizēm, ir nepieciešams sūtīt pret gladiatoriem bez Krasa karaspēka arī to armiju, ko nesen Romā atvedis Spānijas kara uzvarētājs Gnejs Pompejs, kā arī Lūcija Licīnija Lukulla armiju, ar kuru viņš cīnījās pret Mitridatu un kura patlaban jau atgriežas Itālijā. Ja Spartaku ielenks trīs armijas pa simttūkstoš vīriem katrā slavenāko republikas karavadoņu vadībā, tikai tā tad dažās dienās būs iespējams nobeigt šo apkaunojošo karu ar gladiatoriem.

Lai gan krasam bija neizsakāmi sāpīgi to rakstīt senātam, viņš tomēr nosūtīja uz Romu ziņnešus ar šo priekšlikumu, bet pats lika nojaukt nometni un ar visiem saviem pulkiem devās Spartakam pa pēdām.

Taču pēc piecām dienām Gajs Kannīcijs, kas neprata un negribēja apvaldīt savu stūrgalvīgo, ķildīgo raksturu, sacēla kājās nometni, sadumpodams piecus leģionus un kliegdams, ka vispirms jāsakauj Krass un pēc tam jādodas uz Romu. Sie atkritēji, kuriem pievienojās arī Kāsts, negribēja uzklausīt ne Spartaka draudus, ne lūgumus, viņi atstāja gladiatoru apmetni un uzcēla savējo astoņas vai desmit jūdzes attālāk.

Spartaks sūtīja pie viņiem Graniku un Artoridžu, bet dumpinieki palika pie sava: viņu ieņemtā pozīcija esot izdevīga, viņiem esot šeit jāpagaida Krass un jāuzsāk ar to kauja.

Noskumis par leģionu noziedzīgo rīcību, Spartaks tomēr negribēja tos pamest likteņa varā, nenovēršamai un galīgai bojāejai un gaidīja savā nometnē, kamēr dumpinieki atjēgsies; tā viņš zaudēja daudz laika, un attālums starp Krasa spēkiem un gladiatoriem stipri samazinājās.

Gladiatori palika uz vietas, bet Krass, ātri iedams, ceturtajā dienā panāca Gaja Kannīcija leģionus pie Po- leokastra augstienes un strauji uzbruka tiem. Gaja Kannīcija un Kasta trīsdesmittūkstoš vīri cīnījās ļoti varonīgi, taču, ja laikā nepiesteigtos Spartaks, tie, bez šaubām, tiktu pilnīgi iznīcināti.

Ierodoties trāķietim, kauja izvērtās sevišķi nikna, bet nakts izšķīra karotājus, lai gan ne viena, ne otra puse neatdeva ne pēdu zemes. Šajā kaujā gladiatori zaudēja divpadsmittūkstoš vīru, romieši desmit tūkstošus.

To pašu nakti Spartaks, kura karaspēks bija mazāks nekā ienaidnieka, nojauca nometni un, pierunājis nepaklausīgos viņam sekot, devās uz Biziniānu. Krass gāja viņam nopakaļ, tomēr neuzdrošinājās uzbrukt.

Spartaks nostiprinājās kādā augstā un kraujā kalnā un mēģināja pārliecināt Kannīciju un Kastu, ka tagad nepieciešams turēties kopā un šobrīd izvairīties no kaujas ar Krasu; jāatliek uzbrukums Krasam un tā sakāve uz izdevīgāku laiku, vispirms nogurdinot to ar pārgājieniem un apiešanām.

Spartaka vārdi, šķiet, mazliet nomierināja Kastu un Kannīciju, kuri nebija viņa pretinieki, turklāt viņu cienīja un apbrīnoja, bet abi necieta disciplīnas grožus un bezprātīgi vēlējās ātrāk uzsākt kauju ar ienaidnieku.

Spartaks palika trīs dienas kalnu aizsegā un uzcēla nometni netālu no Biziniānas, bet ceturtajā naktī, plosoties viesuļvētrai un lietus gāzēm, pērkona dārdiem un zibeņu šautrām, Spartaks ar savu armiju vēlreiz bez lieka trokšņa aizbēga no Krasa pa stāvajām kalnu taciņām un forsētā pārgājienā sasniedza Klaromontu.

Pēc astoņām dienām Krass panāca gladiatorus un ieņēma pozīcijas, kas viņam vēlreiz deva iespēju aplenkt Spartaku uz kalna, kur tas bija uzcēlis nometni. Kannīcijs un Kāsts atkal atdalījās no trāķieša un aizveda abus savus leģionus uz atsevišķu nometni — šoreiz tikai sešas jūdzes no tās vietas, kur bija nostiprinājies Spartaks,

Krass divas dienas izlūkoja apkārtni un ienaidnieka pozīcijas, bet pēc tam naktī aizsūtīja vienu leģionu ieņemt ar kokiem un krūmiem apaugušu pakalnu; viņš pavēlēja saviem kareivjiem tur noslēpties un uzbrukt Kannīcijam un Kastam no aizmugures tikai tad, kad Skrofa ar trim leģioniem tiem uzbruks no frontes, jo Krass bija nolēmis stundas laikā galīgi iznīcināt šos divpadsmit tūkstošus gladiatoru, pirms Spartaks paspētu atsteigties palīgā; pēc tam uzsākt kauju ar pašu Spartaku, kura armija pēc zaudējumiem kaujā pie Poleo- kastras bija samazinājusies līdz septiņdesmittūkstoš vīriem, bet, vēl nogalinot minētos Kannīcija un Kasta divpadsmit tūkstošus, trāķietim paliktu tikai piecdesmit astoņi tūkstoši, un tos Krass cerēja pilnīgi ielenkt ar saviem deviņdesmittūkstoš kareivjiem.

Līvijs Mamerks, kurš komandēja uz aizmuguri nosūtīto leģionu, tik piesardzīgi uzveda savus kareivjus norādītajā pakalnā, ka Kannīcijs un Kāsts neko nemanīja. Bet, tā kā Mamerks baidījās, ka kareivju bruņas varētu mirdzēt saules staros un ienaidnieks viņus varētu ieraudzīt, viņš pavēlēja saviem kareivjiem pārsegt bruņuce- pures un bruņukreklus ar zariem, kas arī tika izdarīts.

Mamerks nepacietīgi gaidīja nakti un nākamās dienas rītausmu, kad viņam bija pavēlēts uzbrukt ienaidniekam no aizmugures; taču romiešiem nelabvēlīgais liktenis vēlējās, lai uzkalna pakājē šī apvidus ticīgie ļaudis savā centībā būtu uzcēluši nelielu templi visuvarenajam lielajam Jupiteram; lai gan svētnīciņa tobrīd bija pamesta, Mircai tomēr bija iespējams atnest ziedojumu dievu tēvam.

Mirca dievināja brāli un vienmēr baiļojās par viņu; viņa bija reliģioza, pazemīgi godāja augstos dievus un nelaida garām nevienu izdevību, lai upurētu dieviem un izlūgtos viņu labvēlību Spartakam.

Tajā dienā, izmantojot izdevīgu gadījumu, Mirca savas uzticamās Cetulas pavadībā devās uz Jupitera templi, vezdama sev līdzi baltu kazlēnu, ko viņa gribēja upurēt uz augstā dieva pamestā altāra.

Pienākusi tuvāk templim, Mirca ieraudzīja pakalna virsotnē romiešu kareivjus, kas bija gan satupuši, gan atlaidušies zālē. Tādā kārtā, nesot upuri dievam, abas sievietes tos atklāja. Mirca neiekliedzās un neizrādīja ne vismazāko satraukumu, bet iekšēji nopriecājās par laimīgo nejaušību, kas tieši todien lika viņai atnest uz šejieni ziedojumu, saskatīdama tajā acīm redzamu dievu labvēlību; viņa bez trokšņa griezās atpakaļ un ašiem soļiem aizsteidzās pa ieleju uz Kannīcija un Kasta nometni, lai brīdinātu tos par romiešu slēpni. Pēc tam abas ar etiopieti aizskrēja paziņot Spartakam par redzēto.

Stundu pirms pusdienas Gajs Kannīcijs pavēlēja saviem leģioniem nojaukt teltis un ar visu sparu uzbruka Mamerka pulkiem.

Tas mēģināja atsist negaidīto uzbrukumu, bet tajā pašā laikā aizsūtīja pie Krasa kontubernāli ar lūgumu palīdzēt.

Romiešu vadonis tūliņ atsūtīja divus leģionus, bet Spartaks arī aizsūtīja savējiem palīgā divus leģionus; cīņa ilga vairākas stundas un no nedaudzu leģionu sadursmes izvērtās par plašu kauju; cīņas laukā gandrīz vienlaicīgi ieradās Spartaks un Marks Krass ar visiem saviem spēkiem. Sī kauja bija nežēlīgāka un asiņaināka nekā līdzšinējās.

Visu dienu abas puses cīnījās ļoti varonīgi, ar neparastu niknumu; karotāju pulkus pārsteidza nakts tumsa -un piespieda' izbeigt kauju.

Tika nogalināti vairāk nekā vienpadsmit tūkstoši romiešu un divpadsmit tūkstoši trīssimt gladiatoru; starp viņiem, varonīgi cīnīdamies, krita arī visi trīs leģionu komandieri — Kannīcijs, Kāsts un Indutiomārs.

Bet četras stundas pēc kaujas Spartaks savāca savējos un turpināja gājienu pār Petelijas kalniem, virzīdamies uz priekšu pa viskraujākajām mežu un klinšu takām.

Krass, palicis kaujas laukā par noteicēju, pavēlēja sadedzināt savējo līķus un, par vislielāko izbrīnu sev un visam savam karaspēkam, redzēja, ka no divpa- dsmittūkstoš trīssimt Kjaramontes kaujā kritušajiem gladiatoriem tikai divi bija ievainoti mugurā, visi pārējie bija gājuši bojā no ievainojuma krūtīs, varonīgi cīnīdamies līdz pat pēdējam brīdim.

Pēc šīs kaujas, kad Spartaka karaspēks paslēpās kalnos, Krass jau nožēloja, ka bija rakstījis senātam un lūdzis Pompeja un Lukulla palīdzību, jo tagad, kad viņš bija novājinājis gladiatora spēkus, slavas laurus par kara izbeigšanu vēl uzdrīkstēsies sadalīt abi pārējie komandieri. Tāpēc viņš nolēma pieveikt dumpiniekus, pirms Lukulls ierastos Itālijā un pirms Pompejs, kas ar savu karaspēku jau bija ieradies Romā, dotos uz Lukāniju.

Uzticējis sešdesmittūkstoš vīru armijas vadību Skro- fam, Krass pavēlēja tam sekot Spartakam, nedodot gladiatoram ne atelpu, ne atpūtu, bet pats ar atlikušo — apmēram divdesmittūkstoš vīru lielo karaspēku, visu uzkabi un vezumiem, iedams nakti un dienu, virzījās uz Tūrijiem un no turienes uz Potenciju; viņš izsūtīja pa tuvējo apkārtni savus zemes pārvaldniekus un tribūnus vervēt kareivjus un sastādīt jaunus pulkus, apsolīdams neparasti lielu atalgojumu visiem jaunpienācē- jiem,

Spartaks pa to laiku meta līkumus no Kjaramontes uz Novokastru, pēc tam uz Tanagru un no Tanagras atkal uz Kjaramonti, gribēdams nogurdināt Krasa karaspēku, jo domāja, ka tas viņam seko, un nežināja, ka aizmugurē ir vienīgi Skrofa. Spartaks gribēja ievilināt Krasu tādā vietā, kur romietis nevarētu izmantot savu spēku skaitlisko pārsvaru, un tikai tad uzsākt kauju ar to.

Skrofa kavēja Spartaka atkāpšanos, ne vienreiz vien izraisīja sadursmes ar viņa arjergardu, un guva daļējas uzvaras; tas bieži saņēma gūstā gladiatoru manipulus un pēc tam pakāra ceļmalas kokos.

No Kjaramontes Spartaks pa uzkalnu nogāzēm virzījās uz Hērakleju.

Taču, nonācis Kazuentas upes krastā, viņš redzēja, ka tā ir pārplūdusi no spēcīgajām lietus gāzēm un nav iespējams tikt pāri; šeit to panāca romiešu kavalērija un strauji uzbruka gladiatoru kolonnas astei.

Tas saniknoja Spartaku; viņš sarindoja savus leģionus un pateica tiem, ka šajā kaujā vai nu jāuzvar, vai visiem jāiet bojā, jo aiz muguras ir upe. Tāpēc gladiatori uzbruka ienaidniekam ar neredzētu spēku.

Gladiatori metās virsū romiešiem ar tik mežonīgām dusmām un niknumu, ka pāris stundās sakāva tos un piespieda bēgt, bet, dzenoties pakaļ, vēl apkāva milzumdaudz ienaidnieka karotāju. *

Kvints velti mēģināja aizturēt bēgošos romiešus, Skrofa velti pūlējās vairākas reizes tos atkal nostādīt kaujas kārtībā; viņš pats bija ievainots gūžā un sejā, vienam romiešu kavalērijas spārnam tikai ar lielām pūlēm izdevās Skrofu izglābt no ienaidnieka nagiem.

Romiešu sakāve bija ļoti smaga: kaujā pie Kazuen- tas upes zaudēja dzīvību vairāk nekā desmittūkstoš karotāju, kamēr gladiatoru pusē krita tikai astoņi simti. Romiešu kareivjus pārņēma tik liela panika, ka, steigā pārejot Akri upes braslu, daudzi no tiem tika ierauti upes viļņos un noslīka, bet pārējie neapstājās ātrāk, kamēr nebija paslēpušies aiz Tūriju pilsētas sienām.

Vieglāk iedomāties nekā aprakstīt, kādu un cik lielu enerģiju gladiatoriem deva šī uzvara. Viņi kļuva pārlieku iedomīgi un pārdroši un sūtīja pie Spartaka savus centurionus un dekānus, kvēli lūgdami vest viņus atkal uzbrukumā un solīdami iznīcināt visus romiešus.

Taču trāķietis vēl neuzskatīja par iespējamu uzbrukt Krasam, jo arī pēc šīs sakāves tas bija stiprāks par viņu; turklāt Spartaks bija saņēmis ziņas, ka romiešu vadonis savācis trīs jaunus leģionus.

Tiklīdz Krass uzzināja par Skrofas sakāvi, viņš no Potencijas atsteidzās uz Tūrijiem ar visiem saviem trīsdesmit astoņiem tūkstošiem kareivju — tik liela patlaban bija romiešu armija kopā ar jaunajiem steigā savāktajiem leģioniem. Nonācis Tūriju pilsētā, Krass bargi norāja Skrofas pulkus un piedraudēja ar decimāciju, ja vien tie atkal iedomātos bēgt.

Krass dažas dienas uzkavējās Tūrijos, lai sakārtotu pie Kazuentas izretinātos leģionus, tad devās pa pēdām Spartakam, kas pēc romiešu izlūku ziņām bija uzcēlis nometni Bradāno upes tuvumā un ne visai tālu no Silvijas.

Pēc kaujas pie Kazuentas bija pagājušas desmit dienas. Kādu vakaru, kad Spartaks skumjš, domās nogrimis, pastaigājās pa savas nometnes ceļu starp piekto un sesto manipulu (trāķieša nometne atradās kādā augstienē netālu no Bradāno), viņam ziņoja, ka no Romas atjājuši trīs gladiatoru drēbēs pārģērbti vīri un atveduši viņam ļoti, ļoti svarīgu vēstuli.

Spartaks tūliņ devās uz savu telti un tur pieņēma trīs gladiatorus, kas viņam nodeva papirusa tīstokli no Valerijas Mesallas un sacīja, ka esot sūtīti tieši pie viņa ar šo vēstuli.

Spartaks nobālēja un trīcēdams paņēma papirusu, tad piespieda labo roku sirdij, it kā gribētu apvaldīt spēcīgos pukstus; pavēlējis labi pacienāt trīs vēstnešus, viņš atlaida tos.

Pēc tam Spartaks attina tīstokli un lasīja sekojošas rindas;

«Neuzvaramajam un varonīgajam Spartakam Valerijas Mesallas godinājums un sveiciens.

Tā kā ļaunais liktenis un nelabvēlīgie dievi negribēja atbalstīt Tavu cēlsirdīgo pasākumu, kam Tu atdevi visu savu bezgala cildeno dvēseli, ak, mans visumiļais Spartak, un, lai gan uzvara Tavas pārcilvēciskās drošsirdības, tālredzības un godīguma dēļ jau trīs gadus nav pametusi ^Tavus gladiatorus, tomēr pat Tu nespēj stāties pretī ļaunajam liktenim un Romas visspēcībai, jo Lukulls atsaukts no Āzijas, lai dotos pret Tevi; un šajā acumirklī, kad es rakstu Tev šo vēstuli, Spānijas iekarotājs Pompejs Lielais ar visu savu karaspēku atstāj Romu un virzās caur Sam- niju pret Tevi. Padodies, Spartak, padodies un saglabā savu dzīvību manai karstajai, neizsakāmi lielajai, mūžīgajai mīlestībai; saglabā to mūsu mazās, bezgala jaukās Postūmijas glāstiem, jo viņa paliks bārene, ja Tu stūrgalvīgi turpināsi tagad jau gluži bezcerīgo karu.

Sieviete, ko mīl Spartaks, nevar un nedrīkst ieteikt viņam rīkoties kā gļēvulim. Ja Tu noliksi ieročus pēc tam, kad esi licis nodrebēt Romai, pēc tam, kad trīs gadus Tu esi šausminājis visu Itāliju, pēc tam, kad pārklājis savu vārdu ar tik daudzu un spožu uzvaru slavas lauriem, Tu nepadosies vis bailēs no saviem ienaidniekiem, Tu padosies liktenim, neredzamam, noslēpumainam, nepārvaramam spēkam, pret kuru nekad nav spējis, nespēj un nespēs cīnīties neviens cilvēks, pret likteņa varu neko nav iespējuši pat tie visstiprākās gribas vīri, par kuriem mums stāsta

vēsture no Kira līdz Pinam, no Kseiksa līdz Hani- bālam.

Noliec ieročus Krasa priekšā, pirms vēl kaujas laukā nav ieradies Pompejs; lai neļautu savam sāncensim uzvarēt Tevi un gūt šo slavu, Krass, bez šaubām, samierināsies ar pieņemamiem miera noteikumiem.

Atsakies no pasākuma, ko tagad vairs nav iespējams īstenot, patveries manā Tuskulas vasarnīcā, kur Tevi gaida vistīrākā, vismaigākā, viskarstākā, vispadevīgākā mīlestība; tur viskvēlākajos skūpstos ua visliegākājos glāstos, kādus vien sieviete jebkad zemes virsū dāvājusi mīļotajam vīrietim, priecīgi ritēs Tavas dzīves dienas tālu no cilvēkiem un viņu darījumiem; tur Tu, dievinātais laulātais draugs un tēvs, dzīvosi nebeidzamā laimē.

Ak, Spartak, mans Spartak, Tevi lūdz nabaga sieviete, Tevi lūgtin lūdz nelaimīga māte un Tava meita,- vai Tu dzirdi, Spartak, Tava nabaga meitiņa kopā ar mani ir nometusies Tev pie kājām, skauj Tavus ce]us, klāj skūpstiem un asarām Tavas rokas,- ar sirdi plosošām vaimanām, lejot rūgtas asaras, viņas Tevi ļoti lūdz, lai Tu saglabā viņām savu dzīvību, kas ir dārgāka par visu pasaulē.

Man trīs roka, rakstot šīs rindas, mani slāpē gaužas asaras, tās rit pār maniem vaigiem uz papirusa tik karstas, ka dažās vietās izdzēsīs uzrakstīto.

Ak, Spartak, Spartak, apžēlojies par savu meitu, žēlo mani, jo galu galā es esmu tikai vāja un ļoti nelaimīga sieviete, kas mirs izmisumā, bēdu sagrauzta, ja Tu iesi bojā …

Ak, Spartak, esi žēlīgs pret mani, kas Tevi tik bezgalīgi mīl, dievina un godina vairāk nekā godina un dievina augstos dievus! Spartak, apžēlojies par mani!

Valerija.»

Vārdos nav izsakāms, ko izjuta nabaga gladiators, lasot šo vēstuli. Viņš raudāja, un asaras krita uz papirusa, sajaukdamās ar Valerijas asarām, kuru pēdas vēl redzēja uz rakstītā. Beidzis lasīt vēstuli, viņš raudādams piespieda to pie lūpām un kā bez prāta, neapvaldāmā kaislē skūpstīja neskaitāmas reizes. Viņa rokas bez spēka noslīdēja gar sāniem, tad viņš tās sakrustoja uz krūtīm, vienā rokā vēl arvien turēdams papirusa tīstokli, un paiika nekustīgi stāvam, asaru pilnās acis nodūris un iegrimis maigās, bezgala skumjās pārdomās.

Kas zina, kur tobrīd kavējās viņa domas? Kas zina, ko viņš redzēja savā acu priekšā? Kas zina, ar kādām liegām ainām viņš apreibinājās tajā brīdī?

Viņš ilgi gremdējās šajās grūtsirdīgajās pārdomās, ļāvās sirdij tik dārgo un sāpīgo domu plūsmai, bet tad pēkšņi satrūkās, izslaucīja acis, vēlreiz noskūpstīja papirusa tīstokli, saritināja un paslēpa to sev uz krūtīm. Pēc tam uzvilka bruņukreklu, uzlika bruņucepuri, apjozās ar zobenu, satvēra vairogu un, pasaucis kontubernāļi, lika atvest zirgu un pavēlēja jātnieku nodaļai būt gatavībā viņam sekot.

Pēc ceturtdaļstundas Spartaks, vispirms aprunājies ar Graniku, trīs simti jātnieku priekšgalā izauļoja no nometnes.

Mazu brīdi pēc Spartaka aizjāšanas viņa teltī ienāca Mirca ar Artoridžu.

Jauneklis ļoti lūdza meiteni pateikt-viņam iemeslu, kas liedza viņai kļūt par viņa sievu, bet Mirca, kā parasti, raudādama un nopūzdamās izvairījās no atbildes.

— Es nevaru, nevaru vairs tā dzīvot, tici man, Mirca, — galls sacīja. — Tici man, zvēru tev pie Spartaka dzīvības, kas man tūkstošreiz dārgāka un svētāka par paša dzīvību! Zvēru, ka manai mīlestībai, manai kaislībai nav nekas kopīgs ar cilvēcisku vājumu, tā kļuvusi bezgala liela, tā pārņēmusi visus manus spēkus, visas manas jūtas, manu dvēseli. Ja es uzzināšu, kas tevi atgrūž no manis, kas tev liedz būt manai, varbūt… Kas zina? … Varbūt mani pārliecinās šī neatvairāmā nepieciešamība, varbūt tā mani uzvarēs un es atzīšu tās neizbēgamību… var gadīties, ka es samierināšos ar savu nepielūdzamo likteni. Taču nedomā un nekad neceri, ka es padevīgi klusēšu un labprātīgi atteikšos no manas dzīves svētlaimes, zinot, ka tu mani mīli, bet neuzzinot iemeslu, kas man liedz kļūt par vislaimīgāko cilvēku!

Artoridžs runāja satraukti, dedzīgi; viņa balss trīsēja, seja bija bāla.

Nabaga Mirca bija aizkustināta, bet izjuta neizsakāmas sāpes.

—    Artoridž, — viņa sacīja, un asaras smacēja viņas balsi, — Artoridž, tavu dievu un tavas mīlestības vārdā pret Spartaku es tevi lūgtin lūdzu — neizvaicā mani vairāk! Ja tu zinātu, kādas sāpes man nodari, ja tu varētu saskaiīt šo sāpju dzijumu, tici man, Artoridž, tu man vairs nejautātu.

—    Tad uzklausi mani, Mirca, — kaislības pārņemts un galīgi zaudējis pašsavaldīšanos, galls iesaucās, — uzklausi mani! Tādā dvēseles stāvoklī, tik lielās sāpēs un izmisumā es nespēju, zvēru tev, es nespēju dzīvot. Katru dienu skatīt tavu brīnišķo seju, priecāties par spožo, skaidro gaismu, kas izstaro no tavām dievišķajām acīm, par tavu mīlas pilno skatienu, kas apņem mani un glāsta; katru brīdi redzēt tavu bezgala liego, mulsinošo smaidu, apzināties, ka es varētu iegūt šo nenovērtējamo daiļumu un šo dārgumu; atsacīties no visa tā, nezinot iemeslu, tas ir pāri maniem spēkiem. Bet, ja tu man neizstāstīsi noslēpumu, ja tu man neatklāsi šo mīklu, es labāk gribu mirt, jo es nespēju, nespēju, nespēju paciest tik bezgala lielas mokas! Lai visspēcīgais Tarans ar saviem zibeņiem šajā mirklī ķer Spartaku, ja es šeit tavā acu priekšā nepārgriežu sev dzīslas, tāpēc ka tu paliec pie sava neizskaidrojamā noslēpuma!

To teicis, Artoridžs izrāva dunci un, pacēlis augstu gaisā, grasījās ietriekt sev krūtīs.

—    Ai nē!… Augsto dievu vārdā! — Mirca bailēs iekliedzās, saliktās rokas lūdzoši pret Artoridžu izstiepusi. — Nē… Nevajag!

Un drudžaini turpināja:

—    Tad labāk atklāju tev savu negodu… labāk zaudēju tavu cieņu nekā redzu tevi mirstam!… Apstājies … uzklausi mani, Artoridž… es nevaru būt tava, jo neesmu tevis cienīga… nomiršu aiz kauna… bet tu uzzināsi visu, ak, mans mīļais, mans dārgais… mans dievinātais Artoridž!

Paslēpusi seju rokās, viņa sāka rūgti raudāt, bet tad, cenzdamās apslāpēt elsas, turpināja:

—    Verdzene… ar sava saimnieka — savedēja pletni šaustīta… ar nokaitētas dzelzs rīkstēm spīdzināta… es atdevos citiem…

Un atkal viņu smacēja asaras, viņa raudāja, zemu noliekusi galvu un aizklājusi rokām seju.

Pie šiem vārdiem Artoridža vaigs sadrūma, acis iezvē- rojās nevaldāmās dusmās, un, pacēlis pret debesim roku ar dunci, viņš bargā balsī iekliedzās:

—    Ak!… Lai nolādēti šie nelieši, kas tirgojas ar cilvēka miesu!… Lai nolādēta verdzība!.,. Lai nolādēta cilvēku nežēlība!

Tad viņš iebāza dunci makstī, metās pie Mircas kājām un, skūpstīdams meitenes rokas, kvēlas mīlestības pārņemts, iesaucās:

—    Ak, neraudi… mana mīļotā… neraudi! Tas nekas! … Vai tāpēc tu esi mazāk tīra?… Vai tāpēc tu, romiešu nežēlības nevainīgais upuris, manās acīs esi mazāk daiļa? … Viņi varēja piesmiet tavu miesu, taču nespēja aptraipīt tavas dvēseles skaidrību! …

—    Ak, ļauj, ļauj man paslēpties pašai no sevis, — meitene iesaucās, atraudama savas rokas un atkal aizsegdama ar tām seju. — Ļauj man izvairīties no taviem skatieniem, kurus es vairs nespēju izturēt!

To teikusi, viņa iebēga telts dziļumā un metās Cetu- las apkampienos.

Artoridžs kādu brīdi mīlestības pārpilns nolūkojās uz to pusi, kur pazuda meitene, tad izgāja no telts un atviegloti nopūtās, jo Mircas šķietami nepārvaramais šķērslis viņam tāds nelikās.

Nākamajā dienā, tikko atausa gaisma, Markam Krasam nometnē pie Opidas, tikai vienas dienas gājiena attālumā no gladiatoru apmetnes, tika pasniegta plāksnīte, ko bija atvedis ienaidnieka jātnieks, Spartaka sūtnis.

Uz plāksnītes Krass izlasīja grieķu valodā rakstītos sekojošos vārdus:

«Imperatoram Markam Licīnijam Krasam no Spartaka

Man ar Tevi jātiekas. Desmit jūdzes no Tavas nometnes un desmit no manējās pie komunālā ceļa no Opidas uz Silviju atrodas neliela vasarnīca, kas pieder kādam Venusijas patricietim Titam Osīlijam. Es atrodos šajā vasarnīcā ar trīssimt jātniekiem. Vai Tev nelabpatiktos tur ierasties ar tikpat daudz jātniekiem? … Esmu šeit ar godīgiem nolūkiem un pilnīgi paļaujos uz Tavu godīgumu.

Spartaks.»

Krass tūliņ pieņēma gladiatora priekšlikumu, un, licis pasaukt jātnieku, kas atveda šo plāksnīti, viņš pavēlēja tam viņa vārdā paziņot Spartakam, ka viņš pēc četrām stundām ar trīssimt jātniekiem būs klāt norādītajā vietā un tāpat paļaujas uz Spartaka godīgumu kā Spartaks uz viņa.

Tajā pašā dienā pēc trīs ar pusi stundām, tieši divas stundas pirms pusdienas, Krass ieradās Tita Osīlija vasarnīcā jātnieku vienības priekšgalā. Pie vasarnīcas vārtiem to sagaidīja gladiatoru kavalērijas vadonis Mamī- lijs (kas bija atjājis līdzi Spartakam), centurioni un desmit jātnieku vienības dekurioni.

Parādījuši Krasam pienācīgo godu, viņi veda to cauri pils priekštelpai, atrijam un gaitenim uz nelielu gleznu galeriju. Izdzirdis nācēju soļu troksni, uz galerijas durvju sliekšņa parādījās Spartaks; viņš deva saviem kareivjiem zīmi, lai tie aiziet, un, pielicis labo roku pie lūpām sveicienam, sacīja Krasam:

—    Esi sveicināts, tu slavenais Mark Kras!

To teicis, Spartaks atkāpās dziļāk galerijā, lai dotu

ceļu romiešu vadonim, kas, ienākdams galerijā, pieklājīgi atbildēja uz gladiatora sveicienu:

—    Esi sveicināts ari tu, varonīgais Spartak!

Abi karavadoņi palika stāvam viens otram pretī un klusēdami aplūkojam viens otru.

Gladiators augumā bija daudz lielāks, patricietis viņam sniedzās tikai līdz krūtīm, un Spartaka slaidais, bet tai pašā laikā spēcīgais, atlētiskais augums bija krasā pretstatā ar romieša augumu, kas bija tikai mazliet lielāks par vidējo, ar tieksmi uz tuklumu.

Un, kamēr Spartaks uzmanīgi vēroja Krasa īsti ro- miskās, kalsnās, melnīgsnējās sejas asos un bargos vaibstus, īso kaklu, platos plecus, spēcīgās, ap ceļgaliem mazliet uz āru izliektās kājas, Krass apbrīnoja Spartaka cēlo stāju, veiklās kustības, viņa stalto augumu, augsto pieri, acu mirdzumu un godprātību, kas izpaudās it visos viņa neizsakāmi pievilcīgās sejas vaibstos.

Taču visdīvainākais bija tas, ka Krass, lai gan viņš par to ļoti dusmojās uz sevi, neprata un nevarēja pārvarēt dziļa apbrīna jūtas, kas viņu pret paša gribu pārņēma šī cilvēka klātbūtnē.

Pirmais klusumu pārtrauca Spartaks un lēnprātīgi jautāja Krasam:

—           Saki, Kras, — vai tev nešķiet, ka šis karš pārāk ieilgst?

Romietis vienu mirkli vilcinājās, tad atbildēja:

—    Tas pārlieku ieilgst.

—           Vai tev nešķiet, ka mēs varētu to izbeigt? — gladiators atkal jautāja.

Krasa dzeltenpelēkās acis zem puspievērtajiem plakstiņiem spoži uzzibsnīja, viņš tūlīt pavaicāja:

—    Bet kā tas varētu notikt?

—    Noslēdzot mieru.

—    Mieru?… — ar izbrīnu pārjautāja Krass.

—     Bet kāpēc gan ne?

—           Bet… tāpēc, ka… bet kā tad varētu noslēgt šo mieru?

—           Hērakla vārdā!… Tāpat, kā parasti divas karojošas puses slēdz mieru.

—     A! … — ironiski smaidīdams, iesaucās Krass.

—   Tāpat kā noslēdza mieru ar Hanibālu, Antiohu un Mitridatu?

—           Bet kāpēc gan ne? — trāķietis atkārtoja ar tikko manāmu zobgalības pieskaņu balsī.

—           Tāpēc … tāpēc … tāpēc, ka … vai tad jūs esat karotāja tauta? — nicīgi, reizē samulsis, romiešu vadonis atbildēja.

—           Mēs esam daudzas tautās, kas karojam pret romiešu tirāniju.

—           Ak tā! Zvēru pie Marsa Atriebēja! — dzēlīgi iesaucās Krass, aizbāzdams kreiso roku aiz zelta pleca siksnas. — Bet es jūs uzskatīju par nekaunīgu nicināmu vergu baru, par vergiem, kuri sacēlušies pret savu likumīgo valdnieku.

—     Izlabosim mazliet, — Spartaks mierīgi atbildēja.

—   Neesam nicināmi. Mēs esam jūsu netaisnās un bezjēdzīgās varmācības vergi, ja tev tīk, bet ne nicināmi. Un, kas attiecas uz jūsu varas likumību, par to labāk nerunāsim.

—           Tātad, — Krass sacīja, — tu gribētu noslēgt mieru ar Romu, it kā tu būtu Hanibāls vai Mitridats? … Kādas provinces tu prasi?… Cik lielu atlīdzību tu gribi saņemt par kara izdevumiem?

Spartaka acīs uzzibsnīja dusmu dzirksts, viņš jau pavēra muti, lai tādā pašā garā atbildētu Krasam, bet tad, pielicis kreiso roku pie lūpām, viņš savaldījās. Pēc tam

ar labās plaukstu vairakas reizes pārvilka pār pieri un sacīja:

—    Neesmu nācis, lai ar tevi ķildotos, Kras, un lai tevi apvainotu, bet arī ne, lai klausītos apvainojumus.

—    Vai tavs nodoms par romiešu miera sarunām ar vergiem un dumpīgiem gladiatoriem tev nešķiet visas romiešu tautas diženuma apvainojums?… Tikai tāds, kas nav dzimis Tibras krastos, nespēj saprast visu šī priekšlikuma negodu… Tu, sev par nelaimi, neesi dzimis romietis (bet tu to būtu pelnījis, Spartak, varu tev apgalvot) un tāpēc nevari novērtēt man nodarītā apvainojuma smagumu.

—     Bet tavs pārliecīgais lepnums, ar kuru kopš dzimšanas barota tava latīņu rase, liedz tev saprast, cik dziļi tu apvaino nevis mani un manus ieroču biedrus, bet cilvēku cilti un augstos dievus, uzskatīdams visu zemju tautas par zvēriem līdzīgām izdzimteņu rasēm, nevis par cilvēkiem.

Un gleznu galerijā atkal iestājās klusums.

Brīdi padomājis, Krass pacēla galvu un, lūkodamies uz Spartaku, sacīja:

—    Tavi spēki tagad galīgi novājināti, un, tā kā tu vairs nespēj pretoties, tu prasi mieru. Labi; kādi tad ir tavi noteikumi?

—    Man ir sešdesmittūkstoš vīru, un tev un Romai zināma viņu drošsirdība… Visā Itālijā jūsu ķēdēs kalļi vaid miljoniem vergu; viņi visu laiku papildina un arī turpmāk papildinās manus leģionus. Karš ilgst jau trīs gadus, bet varbūt ilgs vēl desmit un var izvērsties par ugunsgrēku, kas aprij Romu. Esmu noguris, bet ne bez spēka.

—    Tu aizmirsti, ka Pompejs jau nāk no Samnijas[24] ar saviem leģioniem, kas uzvarējuši Sertoriju, un kuru katru dienu Brundīsijā ar savu armiju ieradīsies Lukulls, kas cīnījās pret Mitridatu.

—    Arī Lukulls! — iesaucās Spartaks, nobālēdams pie šiem vārdiem. — Augstie dievi! Cik lielu godu Roma parāda gladiatoriem! Jūs esat spiesti sūtīt pret tiem visus impērijas spēkus, lai tos pieveiktu, tomēr atsakāties noslēgt ar tiem mieru!

Brīdi klusējis, Spartaks piebilda:

—           Ja es piemirsu Lukullu, tad tu savkārt esi aizmirsis, ka pēc tam, kad Krass, Pompejs un Lukulls ar trīssimttūkstoš vīriem būs guvis uzvaru pār mani, slavu par šo jauko pasākumu — ja slavu vispār var gūt, sakaujot gladiatoru, — savā starpā dalīs Lukulls, Pompejs un Krass.

Romietis kodīja lūpas, jo trāķietis bija aizskāris pašu vārīgāko vietu, bet tad, mazliet savaldījies, atbildēja:

—    Nu, kādi tad ir tavi noteikumi? Paklausīsimies!

—           Mūsu karaspēks tiks izformēts. Romas senāts svinīgi apžēlos visus manus ieroču biedrus; un visi, kas agrāk bija gladiatori, un arī tie, kas vēl nebija, tiks sadalīti pa visām Itālijas gladiatoru skolām un cirkiem. Es un nedaudzi no maniem biedriem, kas līdz karam jau bijām rudiāriji, un visi virsnieki, ieskaitot centurionus, tiks uzskatīti par rudiārijiem.

—           Es labāk gribu dalīt uzvaras godu ar Lukullu un Pompeju nekā pieņemt šos noteikumus.

—           Bet, ja tu negribi noslēgt mieru ar šiem noteikumiem, kādi tad būtu tavējie?

—           Tev un simts vīriem pēc tavas izvēles tiek dota brīvība, pārējie noliek ieročus un padodas bez ierunām. Vēlāk senāts nospriedīs, ko ar tiem darīt.

—           Šos… — Spartaks iesāka, taču Krass viņu pārtrauca, turpinādams:

—           Vai arī, ja tu esi noguris, aizej no tiem; tev tiks dota brīvība, pilsoņa tiesības un kvestora vieta kādā no mūsu karaspēkiem. Bez tavas prasmīgās vadības gladiatoru leģioni izjuks un vienā nedēļā tiks pilnīgi sakauti.

Spartaka seja spēji pietvīka; saraucis pieri un uzacis, viņš draudošā izskatā paspēra soli uz Krasa pusi, bet tad savaldījās un no dusmām drebošā balsī atbildēja:

—           Dezertēšana? … Nodevība? … Ar tādiem noteikumiem es izvēlos nāvi kopā ar saviem cīņu biedriem kaujas laukā.

Un, dodamies uz izeju, noteica:

—    Paliec sveiks, Mark Kras!

Bet pie sliekšņa Spartaks apstājās un, pagriezies pret romiešu vadoni, jautāja:

—    Vai es tevi redzēšu pirmajā kaujā?

—    Redzēsi.

—    Vai tu cīnīsies ar mani?

—    Es cīnīšos ar tevi.

—     Paliec sveiks, Kras!

—    Sveiki!

Spartaks izgāja vasarnīcas laukumā, pavēlēja saviem pavadoņiem kāpt zirgos, pats uzlēca savējā un aizauļoja uz gladiatoru nometnes pusi.

To sasniedzis, Spartaks tūliņ lika nojaukt teltis, pāriet Bradāno upi pa braslu un virzīties uz Peteliju, nonāca tur vēlu naktī un lika uzcelt nometni.

Bet rītausmā izlūki atveda pie viņa sagūstītu romiešu dekurionu, kurš kāda jātnieku pulciņa priekšgalā traucās pie Krasa. Šo dekurionu no Brundīsijas sūtīja Lukulls; viņa armija jau bija sakāpusi kuģos, kas bija paredzēti šīs armijas pārvešanai. Dekurions devās pie Sicīlijas pretora ar vēsti, ka Lukulls ar savu armiju pavisam drīz dosies pret gladiatoriem.

Tad Spartaks zaudēja jebkuru cerību uz izglābšanos, viņš paļāvās vienīgi uz cīņu ar Krasu un uzvaru pār to, un ar šo uzvaru tagad saistījās viss gladiatoru pasākuma liktenis.

Spartaks aizgāja no Petelijas un atgriezās pie Bradāno, kur nonāca vakarā un lika uzcelt nometni jūdzi no upes kreisā krasta un astoņas jūdzes no tās vietas, kur pirms dienas labajā krastā atradās viņa nometne, bet kur tagad bija apmeties Krasa karaspēks, kas bija ieradies dažas stundas pēc Spartaka aiziešanas.

Naktī Krass pārveda savu karaspēku uz upes kreiso krastu un pavēlēja uzcelt nometni tikai divu jūdžu attālumā no gladiatoru nometnes.

Gaismai austot, četras romiešu kohortās cītīgi padziļināja grāvi ap savu nometni, bet, kad trīs gladiatoru kohortās, kas tobrīd bija izgājušas tuvākajā apkārtnē pēc malkas, pamanīja darbā iegrimušos romiešus, tie nometa zaru klēpjus un malku un spēji uzbruka romiešiem.

Izdzirduši savu cīņas biedru kliedzienus un ieraudzījuši negaidīto uzbrukumu, visi romiešu kareivji no tuvākajām teltīm izskrēja ārpus vaļņa un metās virsū ienaidniekam.

Arī gladiatori sadzirdēja ieroču šķindu un pakāpās uz mietu žoga, bet, redzēdami savu biedru sadursmi ar romiešiem, bariem vien atstāja nomelni; vienā acumirklī cīņa izvērsās visai karsta.

Spartaks tajā brīdī satina papirusa tīstokli, uz kura bija uzrakstīta atbilde Valerijai; viņš aizzīmogoja tīstokli ar vaska zīmogu, piestiprināja pie tā Valerijas dāvāto medaljonu, ko viņš vienmēr nēsāja kaklā, un pasniedza papirusu vienam no trim Valerijas sūtņiem, kuri patlaban stāvēja trāķieša teltī, gaidot viņa pavēles, sacīdams:

—    Es uzticu tev, uzticu jums visiem šo vēstuli jūsu kundzei, ko jūs tik ļoti mīlat,..

—    Mēs tevi arī mīlam, — Spartaku pārtrauca gladiators, kam viņš bija nodevis vēstuli.

—    Pateicos jums, dārgie brāļi, — trāķietis atteica, pēc tam turpināja: — Dodieties atpakaļ pa vientuļiem ceļiem, kraujām takām, esiet sevišķi piesardzīgi gan dienu, gan nakti un nododiet viņai šo vēstuli! Ja nelaimes gadījumā viens no jums aiziet bojā, lai vēstuli paņem cits, bet dariet visu iespējamo, lai tā nonāktu viņas rokās! Tagad ejiet, un lai dievi jums stāv klāt!

Gladiatori izgāja no Spartaka telts, bet viņš, pavadījis tos līdz izejai, vēl piebilda:

—    Neaizmirstiet iziet no nometnes pa galvenajiem vārtiem!

Tieši tajā brīdī viņš sadzirdēja ieroču žvadzoņu, aiz vaļņa iedegušās kaujas troksni un skrēja skatīties, kas tur notiek.

Tāpat rīkojās arī Krass, nolēmis uzsākt pēdējo cīņu ar ienaidnieku. Abi karavadoņi sakārtoja pulkus kaujai, un Spartaks, apstaigājis sava karaspēka ierindu, uzrunāja kareivjus:

—     Brāļi! … Šī kauja izšķirs visa kara iznākumu. Mums aiz muguras ir Lukulls, kas izcēlies malā Brundī- sijā un strauji tuvojas. No labās puses mūs apdraud Pompejs, kas jau virzās uz Samniju. Mums pretī stāv Krass. Šodien mums jāuzvar vai jāmirst. Mums vai nu jāsakauj Krasa armija, lai pēc tam uzbruktu Pompejam, vai arī, ienaidnieka pieveiktiem, jākrīt kaujas laukā, kā piederas drosmīgiem karavīriem, kuri izcīnījuši tik daudzas uzvaras pār romiešiem. Mūsu lieta ir svēta un taisnīga, tā neies bojā līdz ar mūsu nāvi. Ceļā uz uzvaru mums vēl būs jāizlej daudz asiņu, bet lielas idejas uzvar tikai ar pašatteikšanos un upuriem. Labāk drosmīga un godpilna nāve nekā kaunpilna un nelietīga dzīve. Krītot kaujas laukā, mēs atstāsim pēcnācējiem mūsu asinīm slacīto brīvības un vienlīdzības karogu, atstāsim tiem mantojumā atriebību un uzvaras. Brāji, ne soli atpakaļ! Uzvarēsim vai mirsim!

Tā, lūk, teica Spartaks; šajā brīdī viņam pieveda skaistu numidiešu zirgu, melnu kā ebenkoks; uz šī skaistuļa Spartaks jāja jau vairāk nekā gadu, tas bija viņa mīlulis. Izvilcis no maksts zobenu, viņš iedūra to zirgam krūtīs, iesaukdamies:

— Šodien man zirgs nav vajadzīgs: ja uzvarēsim, es varēšu izvēlēties jebkuru no ienaidnieka zirgiem, ja mani uzvarēs, man vairs nevajadzēs zirga ne šodien, ne turpmāk.

No Spartaka vārdiem un rīcības gladiatori ļoti labi saprata, ka šī cīņa būs pēdējā; viņi sveica savu vadoni skaļiem kliedzieniem un lūdza viņu dot uzbrukuma pavēli.

Pēc Spartaka mājiena taurētāji sāka pūst kaujas signālu.

Līdzīgi straumei, kas, pārplūdusi no lietus gāzēm un sniega ūdeņiem, brāžas no kalniem, iziet no krastiem, applūdina apkārtni, visu nopostīdama un ieraudama savos virpuļos, gladiatori ar neaprakstāmu niknumu un mežonīgu spēku metās virsū romiešiem, sākās izmisīga cīņa.

No šī briesmīgā trieciena Krasa leģioni sašķobījās un bija spiesti atkāpties zem neatvairāmo cirtienu viesuļa.

Spartaks cīnījās pirmajā līnijā pašā centrā un darīja brīnumus ar savu zobenu, ar savu varonību un drošsirdību, ar katru vēzienu nogāzdams zemē kādu ienaidnieka kareivi. Tiklīdz viņš ieraudzīja, ka pretinieka leģioni saļogās un sāk atkāpties, viņš pavēlēja taurētājiem no vienpadsmitā leģiona, kura rindās arī pats atradās, dot norunāto signālu Mamīlijam, lai tas uzbruktu ienaidnieka karaspēka kreisajam vai labajam flangam.

Izdzirdis signālu, Mamīlijs ar saviem astoņtūkstoš jātniekiem no kājnieku aizmugures auļoja uz gladiatoru kreiso spārnu, aizjāja tam priekšā vairāk nekā par diviem stadijiem, izvērsa savu jātnieku rindas, pagrieza tās uz labo pusi un pilnos auļos brāzās virsū romiešu labajam flangam.

Krass aiz kaujas līnijas uzmanīgi vēroja cīņas norisi un drošināja sašķobījušās leģionu rindas, tad viņš pavēlēja Kvintam doties pretī ienaidnieka kavalērijai. Kvints apbrīnojami ātri izvērsa kaujas ierindā desmit tūkstošus no piecpadsmit tūkstošiem romiešu jātnieku, tā ka Ma- mīlijs, kas bija nodomājis uzbrukt Krasa labā flanga kājnieku leģioniem un ielenkt tos, pēkšņi sastapās ar ienaidnieka kavalēriju un bija spiests uzsākt sīvu ciņu.

Tai pašā laikā Mummijs aizveda četrus leģionus uz gladiatoru labo spārnu un sāka niknu uzbrukumu. Graniks tūlīt izveda divus vienīgos rezerves leģionus un savukārt uzbruka Mummijam.

Taču romiešu armijas skaitliskais pārsvars nevarēja neietekmēt šo izmisīgo cīņu, kurā piecdesmit septiņi tūkstoši gladiatoru cīnījās pret deviņdesmittūkstoš romiešiem. Kamēr romiešu leģionāri no pirmajām rindām sāka nekāTtībā atkāpties zem gladiatoru spēcīgā uzbrukuma, Krass pats atveda pēdējos trīs rezerves leģionus un- pa-, vēlēja sakautajiem pulkiem atbrīvot cīņas lauku; tie ceturtdaļstundā atkāpās gan pa labi, gan pa kreisi, atstādami brīvu vietu jaunajām kohortām, kas Krasa un tribūna Mamerka vadībā spēji uzbruka gladiatoriem, kuru rindas, dzenoties pakaļ bēgošajiem romiešiem, bija mazliet izjukušas.

Centrā kauja iedegās vēl karstāka un nežēlīgāka; bet tajā pašā laikā atlikušie pieci tūkstoši romiešu jātnieku bija izvērsuši ierindu labajā flangā gar tiem desmit tūkstošiem gladiatoru, kuri cīnījās pret astoņiem tūkstošiem Mamīlija jātnieku, apņēma varonīgo gladiatoru kavalēriju no kreisā flanga un ielenca no aizmugures.

Gladiatoru kavalērijas galējais labais flangs' tika īsā laikā izsists no pozīcijām un satriekts; un, lai gan Graniks rīkojās ļoti prasmīgi un enerģiski un viņa kareivji cīnījās ar pārcilvēcisku varonību, Mummijam tomēr izdevās viņus apiet.

Dumpinieki vairs nevarēja izglābties, viņus vairs ne- iedvesmoja uzvaras cerība, viņu sirdīs mājoja vienīgi dedzīga vēlēšanās atriebt un par iespējami dārgāku cenu atdot savu dzīvību.

Tā nebija vairs kauja, bet asiņains slaktiņš, nežēlīga izrēķināšanās.

Lai gan gladiatori bija gandrīz pilnīgi ielenkti, cīņa turpinājās vēl vismaz trīs stundas.

Karotāju vergu labais un kreisais spārns, ienaidnieka vajāts un aplenkts, krietni atkāpās, vienīgi centrs, kur varonīgi cīnījās Spartaks un netālu no viņa Artoridžs, vēl pretojās ienaidniekam.

Graniks, redzēdams, ka ir uzveikts, metās vislielākajā kaujas burzmā, vēl nogalināja vienu tribūnu, divus dekānus un astoņus vai desmit kareivjus, bet, divdesmit zobenu caurdurts, asinīm noplūdis, mira kā varonis, tāds' viņš bija arī visu dzīves laiku. Guvis neskaitāmus ievainojumus, tikpat varonīgi nāvē devās arī desmitā leģiona komandieris maķedonietis Erostens.

Centrā krita jaunais, skaistais Teilopiks, sevišķi varonīgi cīnīdamies sava leģiona priekšgalā.

Galīgi sakautā kavalērija redzēja, kā, ar desmit bultām ievainots, krita tās drosmīgais vadonis Mamīlijs.

Vakarā kauja vēl turpinājās, novārgušie, ievainotie, asinīm noplūdušie gladiatori nepārtrauca cīņu, tomēr tie nebija vairs drošsirdīgi karotāji, bet drīzāk mežonīgu zvēru bars.

Spartaks nebija atkāpies ne soli, bet kopā ar tūkstoš gladiatoriem, kas bija ap viņu, līdzīgi ķīlim ieurbās sestā romiešu leģiona rindās, un, lai gan šis leģions sastāvēja no veterāniem, tas tomēr neprata atsist Spartaka uzbrukumu un sauca palīgā Krasu, kas cīnījās netālu no trāķieša. Tribūns Mamerks kopā ar daudziem varonīgiem Marija un Sullas veterāniem metās virsū Spartakam, bet tika nogalināts. Dažos acumirkļos no trāķieša zibenīgajiem, neatvairāmajiem zobena cirtieniem krita divi centurioni un astoņi vai desmit dekāni, kuri gribēja parādīt kareivjiem, kā jācīnās, taču gāja bojā, nespēdami parādīt viņiem citu piemēru.

Blakus Spartakam varonīgi cīnījās vienpadsmitā leģiona vadonis numidietis Visbalds, un visapkārt abiem drosmīgajiem, spēcīgajiem karotājiem kaudžu kaudzēm gulēja simtiem drausmīgi sakropļotu līķu.

Pār kaujas lauku jau sabiezēja tumsa, bet romieši, kas jau varēja sevi uzskatīt par uzvarētājiem, tomēr bija spiesti vēl cīnīties.

Drīz uzlēca mēness un ar saviem bālajiem stariem apspīdēja asiņainās kaujas drūmo ainu.

Bija krituši vairāk nekā trīsdesmit tūkstoši gladiatoru, un juku jukām ar tiem plašajā laukā gulēja astoņpadsmit tūkstoši romiešu līķu. Kauja bija beigusies, un piecpadsmit vai sešpadsmit tūkstoši gladiatoru, kas pārguruši un izmocīti bija izbēguši no romiešiem un palikuši dzīvi pēc astoņu stundu ilgās cīņas, nelielās vienībās,

manipulos vai ari pa vienam izklīda pa apkārtnes pakalniem un tuvējiem kalniem.

Tikai vienā punktā vēl nemitējās niknie zobenu cirtieni un nebija remdētas slāpes pēc asinīm.

Tas bija centrā, kur tūkstoš gladiatoru bija sastājušies ap Spartaku un, sekojot viņa piemēram, cīnījās ar tādu spēku, kas šķita neizsīkstošs.

—    Kras, kur tu esi? — Spartaks laiku pa laikam aizelsies kliedza. — Tu apsolīji cīnīties ar mani! … Kras, kur tu esi?

Jau pirms divām stundām Spartaks bija licis aizvest Mircu no kaujas lauka; meitene rūgti raudāja, vajadzēja lietot varu, lai viņu dabūtu prom.

Spartaks zināja, ka viņam jāmirst, bet viņš negribēja piedzīvot tik lielas sāpes, redzot, ka viņa acu priekšā krīt māsa, viņš negribēja arī, lai Mirca kļūst par viņa nāves liecinieci.

Pagāja vēl stunda. Spartaks, kura vairogu metamie šķēpi bija sadūruši caurumu caurumos, saskatīja netālu krītam abus pēdējos cīņas biedrus Visbaldu un Arto- ridžu. Artoridža augums bija vienos ievainojumos, tomēr viņš turpināja cīnīties, bet tad kāda bulta trāpīja galla krūtis — un krītot viņš vēl maigi uzsauca draugam:

—    Spartak! … Elisijā… es tevi atkal ieraudzīšu starp …

Spartaks cīnījās viens pret septiņsimt vai astoņsimt ienaidniekiem, kas viņu apņēma ciešā lokā, viņš bija no vienas vietas ievainojumiem klāts, ap viņu bija izauguši līķu kalni no simtiem un simtiem kritušo, bet viņš ar naidā kvēlojošām acīm zibenīgā ātrumā vicināja savu milzīgo zobenu un cirta, dūra, gāza zemē visus, kas mēģināja viņam uzbrukt. Beidzot kāds no divpadsmit soļu attāluma mests šķēps viņu smagi ievainoja kreisajā gurna kaulā. Viņš noslīdēja uz kreisā ceļgala un, pagriezis pret ienaidnieku savu vairogu, nepārstāja vēzēt zobenu ar pārcilvēcisku varonību; ar savu dvēseles cildenumu un milzeņa augumu viņš atgādināja Hēraklu kentauru ielenkumā. Bet tad no desmit soļu attāluma mesti septiņi vai astoņi šķēpi trāpīja viņam jostas vietā; viņš nokrita augšpēdu un ar pēdējo elpas vilcienu paspēja izteikt tikai vienu vārdu: «Va … le … rija …»

Mēmi, sajūsmas pārņemti, viņā ilgi nolūkojās visi romieši, kuri bija redzējuši, cik varonīgi viņš cīnījās no kaujas sākuma līdz pat pēdējam brīdim un cik varonīgi devās nāvē. ,

Tā savas dzīves dienas nobeidza šis neparastais cilvēks, kuram piemita cildenas jūtas, izcilas prāta spējas, nesatricināma drošsirdība, neredzēta varonība, apbrīnojama tālredzība — it visas īpašības, lai kļūtu par vienu no visslavenākajiem karavadoņiem, par kuru varoņdarbiem mums stāsta vēsture.

Pēc divām stundām romieši atkāpās savā nometnē — un mēness apspīdētajā kaujas laukā iestājās drūms klusums, ko iztraucēja vienīgi ievainoto un mirstošo vaidi; tie gulēja juku jukām starp neskaitāmajām līķu kaudzēm.

Tikai viens tumšs stāvs klīda pa šo klajumu, ar pūlēm sperdams soļus starp nedzīvajiem ķermeņiem, ar kuriem lauks bija kā nosēts.

Kaut ari lēni un piesardzīgi, tumšais stāvs virzījās uz to pusi, kur kauja bija risinājusies visniknāk un visilgāk.

Tas bija kāds kareivis, mēness staru gaismā lāgu lāgiem spoži iemirdzējās viņa bruņucepure un bruņās tērptais stāvs.

Viņš droši vien bija gladiators vai romietis, kuru kāds augstsirdīgs nodoms mudināja atnākt tik vēlā stundā uz šo ļaunā likteņa piemeklēto vientulīgo klajumu.

Kareivis ilgi klimta pa lauku, kamēr sasniedza to vietu, kur, sakrituši cits uz cita, gulēja neskaitāmi daudz līķu, kur bija kritis arī Spartaks. Tur kareivis apstājās; tas bija maza, bet smuidra auguma. Noliecies pār kritušajiem, viņš apskatīja tos visus pēc kārtas, kamēr beidzot atrada gladiatoru vadoni; mazais kareivis noslīga pie viņa uz ceļiem, ar pūlēm pacēla viņa gaišmataino galvu un atbalstīja pret kādu mirušu romiešu centurionu, ko bija nogalinājusi Spartaka roka, bet līdzās šim centurionam vēlāk bija kritis viņš pats.

Mēness stars apspīdēja gladiatora bālo, nāves skarto seju, tā bija tikpat skaista kā dzīvē, un mazais kareivis, skaļi elsodams, piekļāva lūpas pie šīs nedzīvās sejas un saudzīgi, maigi skūpstīja to.

Mūsu lasītāji jau būs nojautuši, ka šis kareivis bija Mirca. P^c tam kad gladiatori bija galīgi sakauti, daudzi, uzskatīdami, ka tagad zaudēt dzīvību būtu veltīgi, bēga un domāja tikai par sevis glābšanu, tāpēc Mircai izdevās aizlavīties prom no tiem, kuriem Spartaks viņu bija uzticējis. Atgriežoties kaujas laukā, viņa necerēja vairs atrast starp dzīvajiem nedz Spartaku, nedz Artoridžu, bet bija pārliecināta, ka izdosies vismaz sameklēt viņu stingās miesas, lai varētu vēl pēdējo reizi skūpstīt tik dārgos aizgājējus.

—    Ak, Spartakī… Mans brāli! — meitene iesaucās un, rūgti raudādama, glāstīja un skūpstīja Spartaka seju. — Kādu es tevi ieraugu! … Vai manu! Kā viņi sakropļojuši tavu skaisto augumu! Cik daudz brūču! … Cik daudz asiņu! …

Te meitene apklusa un viņas ausis uztvēra kādu vaidu, skaidrāku un tuvāku nekā daudzi citi, kas laiku pa laikam atskanēja šajā drūmajā klusumā.

—    Vai patiesi es nekad vairs neredzēšu tavu skaidro acu mīlestības pilno skatienu, kas tik maigi mani uzlūkoja? … Vai es nekad vairs neredzēšu, mans sirdsmī- ļotais brāli, tavu liego smaidu, kas izstaroja labsirdību un cēlumu?… Vai es vairs nedzirdēšu tavu skanīgo balsi, kad tu man arvien mīļi pateicies par manām niecīgajām pūlēm! … Ak, brāli! Ak, mans brāli! … Tu vairs neredzi, nedzirdi, nejūti! … Ak, Spartak, mans mīļotais brāli!

Mircas sirds sažņaudzās, asaras apslāpēja vārdus, un viņa par jaunu apskāva brāļa salto augumu.

Šajā brīdī Mirca otrreiz sadzirdēja vaidu, varbūt vēl vājāku, bet ilgāku par pirmo.

Meitene, nometusies uz ceļiem, atkal un atkal skūpstīja Spartaka nedzīvo seju.

Te vaids atskanēja trešo reizi, bet šoreiz cietējs izrunāja kādu vārdu.

Mirca mazliet sarāvās, tad, sasprindzinājusi uzmanību, sadzirdēja gaužām vāju balsi lēnām izrunājam viņas vārdu.

Šausmu pārņemta, meitene pielēca kājās; viņa trīcēja, uz pieres viņai izspiedās aukstu sviedru lāses, bailēs plaši ieplestām acīm, pati nesaprazdama, ko dara un runā, viņa skaļā balsī jautāja, it kā kāds viņu te varētu sadzirdēt:

—    Dievu vārdā! … Kas še ir?… Kas mani sauc?

Neviens neatbildēja.

Mirca sastinga kā pārakmeņojusies.

—     Mirca!… Ak, mana Mirca! — šoreiz pavisam skaidri ierunājās mirstošais.

—     Ak! … Kas tas? — meitene iekliedzās spējā priekā. — Vai patiesi? .. . Tas esi tu, Artoridž?

Un, lēkdama pāri līķiem, viņa drīz vien pieskrēja pie tās vietas, kur savu asiņu lāmā gulēja Artoridžs. Viņa seja bija auksta un bāla, un lāgu lāgiem viņš lēnām atvēra smagos plakstus, ko jau bija skārusi nāve.

Mirca noslīga pie viņa uz ceļiem, pārklāja viņa seju ar skūpstiem, ātri un saraustīti čukstēdama:

—     Ak! … Tu dzīvs… mans mīļais, mans dārgais Artoridž! … Varbūt es varēšu vēl tevi glābt… sasildīšu tevi ar savu elpu … pārsiešu tavas brūces… aiznesīšu tevi drošā vietā . ..

Mircas karsto lūpu pieskāriens, dedzīgie skūpsti it kā uz bridi atsvabināja mirstošo no nāves varas, viņš pavēra acis, kuru gaisma bija jau gandrīz apdzisusi, un vārā balsī teica:

—     Jau … mēs vienoti? … Tik … ātri? … Tātad mēs jau Elisijā … ak, mana Mirca! … Bet kāpēc… Elisija … tik auksts?

—- Nē! — meitene iekliedzās un sāka glāstīt viņu vēl dedzīgāk. — Nē, mēs neesam Elisijā … tā esmu es… es … tava Mirca … tu esi dzīvs … tu dzīvosi… tāpēc ka es gribu, lai tu dzīvo… tāpēc ka man nav dzīves bez tevis… Vai nav tiesa, tu dzīvosi, mans mīļais Artoridž?

Galls cieši aizvēra acis, lai neļautu izgaist brīnišķīgajai parādībai. Bet meitenes skūpsti viņu pilnīgi atmodināja, viņš atvēra acis, kurās uz acumirkli pat atmirdzēja dzīvība, un, ar gurdām rokām apskaudams meitenes kaklu, čukstēja:

—     Tātad tā ir taisnība? … Es vēl esmu dzīvs… man vēl lemta … pirms nāves … tavu skūpstu … neizsakāmā … svētlaime?

—     Jā, tev tā lemta … jā … mans Artoridž … bet tu nedrīksti mirt… esmu tava … tava ar visu sirdi un dvēseli!

—     O, es mirstu laimīgs!… Hess uzklausījis… manas lūgšanas…

Artoridža balss kļuva aizvien vājāka un vājāka; piepūle, satraukums un prieks bija pilnīgi izdzēsuši viņa dzīvības pēdējo dzirkstelīti.

—   Ak, Mirca! … — viņš iesaucās, skūpstīdams meiteni. — Es mirstu …

Mirca sajuta viņa drebošo lūpu pieskārienu, dzirdēja viņa smago, gārdzošo elpu, saprata, ka mīļotais jauneklis mirst, un čukstēja:

—    Nemirsti..', pagaidi mani… mirsim kopā un kopā dosimies uz Elisiju!

Viņa vienā mirklī izrāva dunci no maksts, kas karājās Artoridžam pie jostas, un ar drošu roku pārdūra sev miega artēriju, no kuras ar spēcīgu šalti sāka aumaļām plūst asinis.

Cieši apskāvusi mīļoto jaunekli, Mirca murmināja:

—    Mirstu kopā ar tevi… kopā ar tevi aiziešu uz svētlaimīgo dvēseļu mājokli.

—    Ko … tu … izdarīji? — mirējs tik tikko dzirdami izdvesa.

—    Es dalu likteni ar tevi… mans visumīļais …

Viņa tikai ar pūlēm vēl varēja dabūt vārdus pār lūpām,

jo dunča asmens bija gandrīz pilnīgi pārgriezis svarīgo dzīvības saiti. Mirca vēl ciešāk piekļāvās jauneklim, savas lūpas piespieda pie viņa lūpām; vienoti ar pēdējo skūpstu, pēc īsas agonijas abi apklusa uz mūžu.

Tajā brīdī divi gladiatori, lēni un piesardzīgi iedami pa lauku, pienāca pie tās vietas, kur gulēja Spartaks, pacēla viņa līķi, ietina to platā, tumšā vilnas segā un iz-, nesa no kaujas lauka. Nogājuši vairāk nekā divas jūdzes, viņi iznāca uz ceļa, kur tos gaidīja vecs zemnieks ar vienkāršiem darba ratiem, kuros bija iejūgti divi vērši.

Noguldījuši ratos trāķieša nedzīvo augumu, viņi sakrāva virsū daudzus graudu maisus, kas bija novelti zemē pie ratiem, tā pilnīgi apsegdami gladiatora līķi.

Pēc tam rati sāka kustēties — un abi kareivji tiem sekoja.

Šie kareivji bija Valerijas Tuskulas villas pārvaldnieka Libčdija dēli, dvīņubrāļi Acīlijs un Akvīlijs; acīmredzot tie veda sava vadoņa mirstīgās atliekas uz viņa mīļotās donnas vasarnīcu, lai nejautu tās apgānīt nekaunīgajiem, augstprātīgajiem uzvarētājiem.

NOSLĒGUMS

Divas nedēļas pēc kaujas pie Bradāno karš ar gladiatoriem bija beidzies. Jo tie nedaudzie tūkstoši, kas palika dzīvi pēc šīs asiņainās kaujas, izklīda pa kalniem; bet, tā kā gladiatoriem nebija ne vadoņu, ne savstarpēju sakaru un no vienas puses viņus nemitīgi vajāja Krass, no otras — Pompejs, kas arī bija ieradies kara darbības vietā, gladiatori dažās dienās tika iznīcināti: turpat septiņus tūkstošus saņēma gūstā un pakāra gar Apija ceļu no Kapujas uz Romu.

Apbedījot pie Bradāno kritušos kareivjus, velti meklēja Spartaka līķi: tas nebija atrodams. Par šo notikumu klīda visdažādākie un visdīvainākie minējumi, taču bezgala tāli no patiesības.

Tā nobeidzās šis karš, kas ilga gandrīz četrus gadus, karš, kurā gladiatori ar savu varonību pierādīja, ka viņi ir brīvības cienīgi un spēj rīkoties augstsirdīgi, un kurā Spartaks pierādīja, ka ir viens no visdrošsirdīgākajiem un visslavenākajiem karavadoņiem pasaulē.

Mērķis, par ko cīnījās gladiatori, bija svēts un vistaisnīgākais, kāds līdz tam jebkad bija iedvesmojis cilvēkus uz cīņu; par to izlēja daudz asiņu jau toreiz un ari vēlākajos laikos, par to lijušas asinis arī mūsdienās; cīņa par šo mērķi vainagojās tikai ar īslaicīgiem panākumiem, bet ne reizi ar pilnīgu uzvaru.

Krita Romas tirānija, to nomainīja tūkstošiem citu barbarisku tirāniju un viduslaiku tumsonība; feodālisms un katolicisms ar viltu ieslēdza apspiestās tautas vēl stiprākās važās. Un tikai maz pamazām, lēni, bet nemitīgi attīstoties cilvēka prātam, nemitīgi virzoties uz priekšu zinātnei, pēc gadsimtiem ilgām asiņainām cīņām bija iespējams nonākt līdz 1793. gada franču revolūcijai, kas beidzot atzina — vismaz uz papīra — cilvēka un pilsoņa tiesības un vismaz principā deklarēja — gan tikai teorētiski, taču neapstrīdami — visu cilvēku vienlīdzību zemes virsū.

Likumi, kas nosaka valsts un pilsoņu savstarpējās attiecības, kā ari tie, kas nosaka katra pilsoņa tiesības un pienākumus attiecībā pret citiem un sevi pašu, nav atzīstami par pilnīgiem; lai iedomājam tos drausmīgos apvērsumus, kas pēdējā laikā satricinājuši sabiedrību, lai ieklausāmies tālajā, neskaidrajā dunoņā, kas laiku pa laikam iztraucē pasaules šķietamo mieru un vēsta par vēl spēcīgākām viesuļvētrām nākotnē.

Bet tagad nobeigsim mūsu vēstījumu un aizvedīsim lasītājus uz tādu vietu, kur viņi atkal sastaps divas šī stāsta personas, kuras — kā mēs lolojam cerības — lasītāji jau būs mazliet iemīlējuši un tāpēc labprāt vēlēsies uzzināt vēl dažus jaunumus par tām.

Trīs nedēļas pēc sakāves pie Bradāno, kamēr Krass un Pompejs ar saviem karaspēkiem tuvojās Romai, sajuzdami viens pret otru naidu un skaudību, jo ikviens no viņiem gribēja piesavināties nopelnus par šī ugunsgrēka apdzēšanu un pieprasīja sev konsula vietu, Tuskulas villā, Valerijas konklāvā uz soliņa, ietinusies pelēkā sēru stolā, sēdēja brīnumdaiļa sieviete.

Mesallas meita izskatījās ārkārtīgi bāla, un viņas sejā varēja skatīt neseno dziļo bēdu pēdas. Plakstiņi no ilgās raudāšanas bija sarkani un uztūkuši; mīkstie, biezie, melnie mati izrisuši sedza viņas brīnišķos plecus, viņas gurdās acis un seju apēnoja klusas skumjas, neizdzēšamas sāpes un dziļš, sirdi plosošs izmisums.

Viņa sēdēja pie skaista marmora galdiņa, uz kura bija nolikta apzeltīta bronzas urna — izcils grieķu meistara mākslas darbs; viņas kreisais elkonis gulēja uz galdiņa, bet mazliet noliektā galva atbalstījās kreisās rokas plaukstā. Labajā, kas bez spēka bija noslīdējusi gar sāniem, Valerija turēja sažņaugtu papirusa tīstokli. Ogļu melnās acis stingi skatījās uz urnu, un šo mēmās sāpēs grimušo donnu varēja salīdzināt ar Niobi no sengrieķu mīta. Šķita, ka viņa teiktu: «Paraugieties, vai zemes virsū ir ciešanas, kas līdzinātos manējām!»

Pie šī paša galda uz soliņa stāvēja gaišmatainā, brīnumjaukā Postūmija — arī sēru tērpā; piemīlīgs, graciozs bērns. Meitenīte ar savām mazajām roķelēm aptaustīja figūras, lapas un ciļņus, kas rotāja uz galda stāvošo urnu ar mirušā pelniem, un laiku pa laikam paskatījās ar savām lielajām, gudrajām acīm uz noskumušo māti, gluži sašutusi par viņas ilgo klusēšanu.

Pēkšņi Valerija notrīsēja un, pacēlusi labo roku ar vēstuli, sāka no jauna lasīt.

Lūk, kas bija rakstīts šajā vēstulē:

Dievišķajai Valerijai Mesai lai Spartaks

sūta sveicienus un laimes vēlējumus

Aiz mīlestības uz Tevi, mana brīnumdaiļā Valerija, es tikos ar Marku Krasu un sacīju, ka esmu ar mieru nolikt ieročus. Būtu pieņēmis visus noteikumus Tevis un mūsu dārgās Postūmijas dēļ, bet Sicīlijas pretors man piesolīja dzīvībū un brīvību pret nodevību.

Es ieskatīju par labāku būt nepateicīgs pret Tevi un nežēlīgs pret savu meitiņu, jo nevarēju pārdot savus cīņas brāļus un aptraipīt ar mūžīgu negodu savu vārdu.

Kad Tu saņemsi šo vēstuli, droši vien manis vairs nebūs starp dzīvajiem: drīz sāksies liela un izšķiroša kauja, un es ar godprātu došos nāvē.

Ļaunais liktenis tā ir gribējis.

Pirms nāves es ļoti vēlos, ak, mana dievinātā Valerija, lūgt Tev piedošanu par ciešanām, ko esmu Tev sagādājis. Piedod man un esi laimīga, lai svētīta Tava drosmīgā sirds! Mirstot es sūtu Tev pateicību par Tavu augstsirdību, Tavu cildenumu un mīlestību.

Esi stipra un dzīvo! Dzīvo mūsu mīlestības vārdā, dzīvo mūsu nevainīgā bērna dēļ! Tāds ir nāvei lemtā novēlējums un lūgums.

Asaras man žņaudz kaklu, es smoku, mani mierina viena vienīga doma, ka es varēšu apskaut Tavu nemirstīgo garu labākā pasaulē.

Pie Tevis traucas mana pēdējā doma, Tev mans pēdējais skūpsts, mans pēdējais sirdspuksts!

Tavs Spartaks.

Beigusi lasīt, Valerija pielika vēstuli pie lūpām, izmisīgas, skajas raudas izlauzās no viņas krūtīm.

—       Māmiņ, kāpēc tu raudi? — bēdīgi vaicāja meitenīte.

—       Ak, mans nabaga bērns! — Valerija iesaucās, asaras smacēja viņas balsi, viņa glāstīja Postūmijas gaišmataino, sprogaino galviņu un, raudzīdamās uz meitu ar siltu, mīlestības pilnu skatienu, teica:

—    Tāpat vien … Neskumsti, manu dārgo meitiņ!

Cieši apskāvusi meitenīti, viņa skūpstīja tās pierīti un

slacīja savām asarām.

—           Tāpat vien nedrīkst raudāt! — Postūmija pārmetoši sacīja. — Kad es raudu, tu saki, ka es neesmu laba … Tagad tu, māmiņ, neesi laba!

—           Ak, nesaki tā!… Nesaki tā! … — iesaucās nabaga sieviete, vēl kvēlāk glāstīdama un skūpstīdama meitiņu. — Ak, ja tu zinātu, manu dārgumiņ, kā tu mani sāpini!

—    Tu mani arī sāpini, kad raudi.

—           Ak, cik tu man esi dārga, bet cik cietsirdīga pret mani, kopš šī brīža mana vienīgā, visskaidrā mīlestība!

To teikusi, nelaimīgā vēlreiz noskūpstīja vēstuli un paslēpa pie krūtīm; tad viņa izstiepa rokas pret Postū- miju, apskāva meitenes plecus, nosēdināja sev uz ceļiem, pūlēdamās apvaldīt asaras, un, brīžiem skūpstīdama, brīžiem glāstīdama tās matus, sacīja:

—           Tev taisnība, mans bērns, es nebiju laba… bet nu es būšu laba, domāšu tikai par tevi un mīlēšu tevi tik stipri, tik stipri, manu dārgo meitiņ, ka nespēju tev to izteikt. Bet vai tu vienmēr mīlēsi savu nabaga māti?

—    Vienmēr, vienmēr — ļoti, ļoti, ļoti stipri.

Postūmija pacēla galviņu, apvija rociņas ap mātes kaklu un skūpstīja mātes seju.

Tad, atraisījusies no mātes skavām, meitene sāka glāstīt urnu.

Konklāvā iestājās ilgs klusums.

Pēkšņi Postūmija jautāja mātei:

—     Saki man, māmiņ, — kas tur ir iekšā?

Valerijai saskrēja asaras acīs; skumji palūkojusies uz

debesīm, viņa izsaucās:

—    Ak, nabaga bērniņ! …

Tad, ar lielām pūlēm aizturējusi elsas, viņa drebošā balsī sacīja:

—           šajā urnā, manu nabaga meitiņ, ir tava tēva mirstīgās atliekas!

Un atkal no viņas krūtīm izlauzās skaļas un izmisīgas raudas.

ROMA UN SPARTAKA SACELŠANAS

Spartaka sacelšanas, par ko stāsta šī grāmata, notika Romā vairāk nekā pirms divtūkstos gadiem.

Tagad ar vārdu «Roma» mēs saprotam Itālijas galvaspilsētu. Bet tajos senajos laikos, kad notika Spartaka sacelšanās, Roma bija ne tikai pilsēta, bet arī varena valsts, kuru, ņemot vērā tolaiku ģeogrā- liskos priekšstatus, neapšaubāmi varēja dēvēt par pasaules lielvalsti.

Protams, Romas lielvalsts neizveidojās īsā laikā. Plaši pazīstama sena leģenda vēsta, ka Roma nodibināta VIII gadsimtā pirms mūsu ēias. Un jāsaka, ka jaunākie arheoloģiskie izrakumi pilsētas teritorijā apstiprina šo gadskaitli. Iesākuma Roma bija tikai neliela pilsētas tipa apmetne Tibras upes krastā. Taču, pateicoties izdevīgajam ģeogrāfiskajam stāvoklim, pilsēta strauji auga, tas iedzīvotāju skaits palielinājās.

Romieši bija ļoti kareivīga, agresīva tauta. Laikā no V līdz III gs. p. m. ē. romieši gandrīz nepārtraukti karoja Itālijas teritorijā. So karu rezultātā visa Itālija tika' pakļauta Romai — un tā kļuva par lielvalsti. Bet romieši ar to neapmierinājās: viņi uzsāka cīņu ar otru lielāko Vidusjūras valsti Kartāgu par Sicīlijas salu. Kartāgas pilsēta atradās Āfrikas ziemeļu piekrastē (tagadējā Tunisa), bet tai bija pakļauta vesela virkne lielāko Vidusjūras "salu un liela daļa Spānijas teritorijas.

Ar Kartāgu notika trīs romiešu kari, kas kopumā ilga vairāk nekā simt gadu, tiesa, ar ievērojamiem starplaikiem. Beigu beigās šis varenais Romas pretinieks tika pilnīgi sagrauts, bet Kartāgas pilsēta — triecienā ieņemta, nopostita, nodedzināta un dzīvi palikušie iedzīvotāji pārdoti verdzībā.

Samērā ilgajā laika posmā starp otro un trešo karu ar Kartāgu romieši iespiedās Vidusjūras austrumu daļā; sākumā viņi nonāca Bal- kānu pussalā, pakļāva Grieķiju un Maķedoniju, bet vēlāk — Mazāzijas teritoriju. Vārdu sakot, I gadsimtā pirms mūsu ēras Roma kļuva valdniece un noteicēja visā Vidusjūras teritorijā — gan tās rietumu, gan austrumu daļā un līdz ar to izvērtās par pasaules lielvalsti.

So daudzo karu laikā Romā izveidojās pieredzējusi norūdīta ar mija ar augsti attīstītu kara mākslu. Armija sastāvēja no leģioniem (dažādos laika posmos kareivju skaits leģionā bija 4200—6000 vīru); katrā leģionā ietilpa 30 kaujas vienības — manipuli; manipulu veidoja divas centūrijas — simt vīru lielas karaspēka nodaļas. Katra leģiona flangos atradās jātnieki un viegli apbruņoti kājnieki, kuru pienākums parasti bija uzsākt cīņu.

Romiešu armijas komandējošā sastāvā skaitījās divas kārtas — augstākā un zemākā. Pie augstākās kārtas piederēja konsuli — augstākā virspavēlniecība, kā arī kara tribūni. Zemākā komandējošā kārtā galvenā persona bija centurions — centūrijas pavēlnieks. Agrīnajā posmā Romas armijā bija četri leģioni, sadalīti divās konsulu armijās. Tātad katrs konsuls komandēja divus leģionus. Gadījumos, kad abas

konsulu armijas apvienojās, konsuli pēc romiešu parašas komandēja pēc kārtas. Vēlākajos laikos leģionu skaits armijā sasniedza vairākus desmitus un šo kārtību ievēl oja reti.

Romiešu kara taktikas raksturīga īpatnība bija nocietinātas nometnes izveidošana. Vieta, kurā apstājās romiešu karaspēks kaut vai uz vienu nakti, katrā ziņā tika apjozta ar aizsargvalni, kuram apkārt izraka grāvi, tādā kārtā nometne ieguva nocietinājuma raksturu un pasargāja no pretinieka pēkšņa uzbrukuma. Ja no uzbrukuma vajadzēja pāriet aizsardzībā, romiešu karaspēks nometnē vienmēr vatēja rast patvērumu.

Romas armijā valdīja dzelzs disciplīna. Kārtība un pakļaušanās karavadonim tika stādīta augstāk par visu, par pavēles neizpildīšanu draudēja nāves sods. No paaudzes uz paaudzi pārceļoja nostāsts par to, kā konsuls Manlijs Torkvāts sodījis ar nāvi savu dēlu, kurš, iededzies cīniņā ar pretinieka karavadoni, uzvarējis to, taču vienlaikus pārkāpis konsula aizliegumu. Tikpat nežēlīgs sods draudēja arī par gļēvulību. Ja kāda romiešu kaujas vieniba bēgot pameta kaujas lauku, to sodīja ar tā saukto decimāciju: visus vienības kareivjus nostādij<) ierindā un katram desmitajam izpildīja nāves sodu.

Leģionārus, kuri cīņā izcēlās ar drosmi un varonību, apbalvoja ar lauru vainagiem un zeltlietām. Karavadonim, kas bija izcīnījis nozīmīgu uzvaru, tika piešķirts imperatora tituls un atļauts triumfs — svinīga iebraukšana Romā ar kaujas ratiem, kuros iejūgti balti zirgi, un aiz tiem sekoja uzvaru izcīnījusī armija. Tāda romiešu armijas iekārta nodrošināja Romai uzvaras pār citām ciltīm un tautām un nostiprināja Romas kundzību pār visu antīko pasauli.

Neskaitāmie iekarošanas kari atnesa Romai milzu bagātības. Galvenokārt tie bija kara laupījumi, ko pēc veiksmīga karagājiena, uzvaras kādā cīņā vai pilsētas ieņemšanas guva katrs kareivis, nemaz jau nerunājot par karavadoņiem. Romiešu karavadoņu iecienīta paraža bija demonstrēt iegūtos kara laupījumus savu triumfu laikā. Slavenais romiešu vēsturnieks Plūtarhs apraksta kādu triumfu, kurš ildzis trīs dienas, un visu šo laiku gan vesti kaujas ratos, gan nēšus nesti dārgi, izrotāti ieroči — īsti mākslas darinājumi, gan milzu trauki, pilni ar zelta un sudraba monētām. Kāda cita triumfa laikā demonstrētais kara laupījums bijis šāds: 1230 ziloņu ilkņi, 234 zelta vainagi, 137 tūkstoši mārciņu (romiešu mārciņa vienlīdzīga 327 g) sudraba, 140 tūkstoši Maķedonijas zelta monētu, 224 tūkstoši grieķu sudraba monētu un milzīgs daudzums zelta un sudraba vērtslietu. Protams, līdz mūsu dienām saglabājušies tikai nedaudzu triumfu apraksti, bet arī tie liecina par milzīgajiem laupījumiem pēc katra veiksmīga karagājiena un uzvaras cīņā.

Vienlaikus ar kara laupījumiem Romas valsts bagātības vairoja ari kontribūcijas, kuras kara beigās maksāja uzvarētās tautas. So kontribūciju kopējā summa nemitīgi pieauga. Tā, piemēram, pēc pirmā kara ar Kartāgu Romas valsts kase saņēma 3200 talantu (1 talants ir apmēram 2400 zelta rubļu) kontribūcijas, pēc otrā kara kontribūciju summa bija 10 tūkstoši talantu. Bet Romas iekarojumi neaprobežojās vienīgi ar kara laupījumiem un kontribūcijām.

Visas zemes un valstis, kuras Roma iekaroja ārpus Apenīnu pussalas, tika pārvērstas par tā saucamajām provincēm, apliktas ar milzīgiem nodokļiem un pakļautas nežēlīgai ekspluatācijai. II gs. beigās p. m. ē. Romai piedereja deviņas provinces, to skaitā: Sicīlija, Kor- sika, Sardinija, daļa Gallijas, Spānija, Maķedonija, daļa Mazāzijas.

Uz Romu plūda ne tikai zelts un sudrabs, dažādi vērtīgi Izstrādājumi, mākslas priekšmeti, reti aizjūras dārgumi un greznuma priekšmeti, bet ari milzīgs daudzums dzīvās preces — vergu. Ļoti daudz karagūstekņu tika pārdoti verdzībā. Pēc Kartāgas ieņemšanas un nopostīšanas visi tās iedzīvotāji tika padarīti par vergiem. Dažus gadus pirms Kartāgas ieņemšanas Romas konsuls, pakļāvis sev vairākas Bal- kānu pussalas ziemeļrietumu pilsētas, pārdeva verdzībā vairāk nekā 150 tūkstošus gūstekņu. Romas vēsturnieki vairākkārt norāda, ka arī citi romiešu karavadoņi pārdevuši karagūstekņus verdzībā.

Vergu tirdzniecība plauka un paplašinājās. Starp citu, lielā skaitā vergus tirgiem piegādāja pirāti, kas neierobežoti siroja Vidusjūrā. Vergu tirgi Romas valstī bija vairākās vietās, sevišķi slavens bija tirgus Dēlas salā. Tur noritēja plaša vergu vairumtirdzniecība — dažkārt pārdeva pat 10 tūkstošus vergu dienā. Seit varēja nopirkt jebkuras profesijas un jebkuras tautības vergus. Vergu tirgotāji parasti sagaidīja kuģus piestājam krastā un nopirka visu dzivo preci uzreiz.

Arī pašā Romas pilsētā bija vergu tirgus laukumā pie Kastora tempļa. Sajā tirgū uz paaugstinājuma uzveda vīriešus, sievietes, jaunekļus, jaunavas un pat mazus bērnus. Visi viņi bija gandrīz kaili, lai pircējs varētu pārliecināties, ka tiem nav fizisku trūkumu. Visiem pārdošanai izstādītajiem vergiem kaklā karājās dēlīši, kur bija rakstīts verga vārds, vecums un dažreiz arī tautība, daudzu gūstekņu galvas rotāja lauru vainagi, kājas bija ierīvētas ar krītu vai ģipsi.

Tā kā jaunie un spēcīgie vergi maksāja dārgāk, tirgotāji visādi pūlējās, lai viņu prece izskatītos pievilcīgāka, — viņi iezieda vergu miesu ar eļļu, dažkārt ietērpa košos nacionālos tērpos, sacirtoja matus, bet sirmos pavedienus izrāva. Tirgotāja pienākums bija uzrādīt trūkumus, kādi piemita viņa pārdodamajam vergam, bet, ja viņš nevēlējās to darīt, vajadzēja uzmaukt vergam galvā baltu vilnas kapuci, un tad pircējs iegādājās vergu uz savu risku. Saprotams, tāds vergs maksāja krietni lētāk.

Vergu cenas bija ļoti atšķirīgas un atkarīgas no dažādiem apstākļiem. Lielu iekarojumu laikā cenas kritās — un vergu varēja nopirkt par «pusvelti». Pēc Sardīnijas iekarošanas, piemēram, Romā bija izplatīta paruna «lēts kā sardīnietis». Vergu cenas it īpaši zemas bija pēc vairāku Mazāzijas valstu pakļaušanas. Vergi, kuriem bija kāds rets amats, maksāja dārgi. Prasmīgus pavārus vai skaistas, ap mācītas dejotājas Romas bagātnieki pirka par lielu naudu. .

Vēsture min gadījumu, ka reiz kāds izveicīgs vergu tirgotājs pārdevis slavenam Romas bagātniekam divus neparasti skaistus bērnus, tik līdzīgus vienu otram, ka tirgotājs viņus uzdevis par dvīņiem. Nākamajā dienā noskaidrojies, ka bērni nav dvīņi — viņi runājuši divās dažādās valodās un dzimuši dažādās valstis. Saniknotais romietis pavēlējis sameklēt tirgotāju, kurš viņu tik nežēlīgi apmuļķojis. Tirgotājs ieradies un paziņojis, ka efot ar mieru atdot naudu un paņemt bērnus atpakaļ, un piebildis: «Es tos atkal pārdošu, turklāt krietni dārgāk, jo tas, ka dvīņi arvien ir līdzīgi, nav nekāds brīnums, turpretī līdzība starp bērniem, kuri dzimuši dažādās valstis, ir patiesi liels retums!» Pārpratums beidzies ar to, ka pircējs, šādā veidā pārliecināts, paturējis bērnus un vēl lepojies, ka nopircis tos tik lēti.

Sajā laika posmā Roma kļuva par īstu vergturu valsti. Vergu skaits nemitīgi palielinājās, vergu darbs tika izmantots visdažādākajās saimniecības nozarēs. Ar vergu rokām apstrādāja zemi, ieguva rūdu, būvēja ceļus, ūdenspievadus, sabiedriskās celtnes. Dzirnavās un ceptuvēs, amatnieku darbnīcās un mājsaimniecībā — visur izmantoja vergu darbu.

Vergi, kas piederēja lielākajiem vergturiem, dalījās divās kategorijās: lauku famīlijā un pilsētas famīlijā. So famīliju dzīves apstākļi bija ļoti atšķirīgi. Pilsētas famīlijā ietilpa galvenokārt izglītotie vergi ar kvalifikāciju (mājskolotāji, rakstveži, pavāri, dejotājas u. c.) un mājas kalpi; lauku famīlijā ietilpa zemkopji, dārznieki, gani un daļēji amatnieki. Lauksaimniecībā nodarbināto vergu stāvoklis bija ārkārtīgi smags. Bieži varēja vērot sekojošu ainu: vairāki simti vergu rindās ar kapļiem irdina zemi, bet viņus uzrauga jātnieks. Pletne, rīkstes, siksna — tie ir lidzekļi, ar kuriem uzraugs skubina vergus, kuri, pēc viņa domām, nestrādā pietiekami veicīgi. Vergiem, kuri bija izdarījuši kādu pārkāpumu, lika strādāt, važās sasaistītiem; katra vergtura latifundijā bija tā sauktais ergastuls, vergu cietums, — parasti pazemē, pagrabā, kur ieslodzīja ķēdēs sakaltos vergus.

Ar iededzinātu zimi uz pieres un rokām šie vergi līdz ar saules lēktu devās darbā, strādāja līdz vēlam vakaram un galīgi nomocījušies, tik tikko turēdamies kājās, vilkās uz ergastulu, lai varētu iekrist salmos un dažas stundas nosnausties.

Ne bez pamata pazīstamais romiešu rastnieks Terencijs Varrone lauksaimniecības darbarīkus iedalījis šādi: mēmie darbarīki — spīļ- arkls, kaplis, grābeklis utt., pusmēmie darbarīki — darba lopi un runājošie darbarīki —vergi. Vergs patiešām netika uzskatīts par cilvēku, bet gan par lietu, «dzīvu darbariku», kas pieder tā īpašniekam. Tāpēc visi vergi neatkarīgi no tā, ar ko viņi nodarbojās un kur atradās — pilsētā vai laukos —, bija pilnīgi beztiesīgi, tiem nebija ne politisku, ne pilsoņtiesību. Kaut arī viņi dzīvoja Romas valstī, valsts tos neatzina un neaizstāvēja, viņi piederēja vienīgi saviem īpašniekiem, kuri nesodīti varēja viņus pirkt, pārdot, nogalināt.

Vēl smagāks stāvoklis nekā lauksaimniecībā nodarbinātajiem vergiem bija gladiatoriem. Par gladiatoriem padarīja verdzībā nonākušos karagūstekņus, notiesātus noziedzniekus, dezertierus, vergus, kuri bija mēģinājuši bēgt un noķerti. Dažkārt par gladiatoriem kļuva arī tie vergi, kurus viņu īpašnieki par pieklājīgām naudas summām pārdeva gladiatoru skolām.

Gladiatoru cīņas bija viens no iecienītākajiem romiešu tautas izklaidēšanās veidiem, sākumā šīs cīņas notika, ja bija miris kāds slavens romietis. Pirmā šāda gladiatoru cīņa, kā vēsture liecina, notikusi 264. gadā pirms mūsu ēras, kad sākās pirmais romiešu karš ar Kartāgu, un šajā cīņā piedalījušies tikai trīs pāri gladiatoru. Dažus gadus vēlāk gladiatoru cīņās jau piedalījās 20 līdz 25 pāri gladiatoru, bet 174. gadā pirms mūsu ēras kāds bagāts romietis sarīkoja lepnas bēres savam tēvam un arēnā izlaida 74 gladiatorus, kuri cīnījās trīs dienas. Vēlāk gladiatoru cīņas sāka rīkot arī dažādos svētkos. Daudzi bagātie romieši, vēlēdamies kļūt populāri, netaupīja līdzekļus gladiatoru cīņu organizēšanai. Sajā ziņā, šķiet, visus pārspēja Jūlijs Cēzars. 65. gadā viņš par saviem līdzekļiem sarīkoja gladiatoru cīņas, kurās piedalījās sudraba bruņās ietērpti 320 pāri gladiatoru.

Cīņas parasti iesākās ar dalībnieku svinīgu gājienu. Daudzi soļoja savas tautas nacionālajos tērpos, ar šai tautai raksturīgu apbruņojumu. Samnitiem, piemēram, bija īsi, taisni zobeni un lieli četrstūraini vai- Togi, turpretī trūķiešiem — līki zobeni un mazi, izliekti vairogi. Gladiatora vidū bija arī tā sauktie mirmiloni, apbruņoti ar šķēpu un vairogu un ietērpti bruņās, un retiāriji, kuru vienīgais apbruņojums bija trijžuburis un tikls.

Arēnā gladiatori cīnījās gan pa pāriem, gan grupās. Skatītāji uzmundrināja cīnītājus ar kliedzieniem, dažādām piezīmēm, svilpieniem. Kad gladiators nokrita zemē ievainots, uzvarētājs, uzlicis kāju pretinieka- krūtīm, gaidīja, kādu likteni skatītāji tam nolems. Ja skatītāji vēlējās apžēlot uzvarēto, tie vicināja ar lakatiem vai pacēla uz augšu labo roku, tad uzvarēto gladiatoru izlaida no arēnas dzīvu. Uz priekšu izstiepta roka ar lejup noliektu īkšķi nozīmēja, ka uzvarētajam tiek piespriests nāves sods. Tie gladiatori, kuri, pēc publikas domām, cīņas laikā nebija pietiekami drosmīgi, iemantoja skatītāju naidu un nicinājumu, un pūlis pret šiem gladiatoriem bija nesaudzīgs.

Dažkārt gladiatoram, kas piedalījās grupu cīņā, beigās nācās cīnīties ar diviem trim pretiniekiem uzreiz. Kad cīņas beidzās, īpašs kalpotājs apstaigāja nogalinātos un iedūra to krūtīs nokaitētu dzelzs iesmu, lai pārliecinātos, ka cilvēki patiešām ir beigti. Citi kalpotāji maskās, ar gariem ķekšiem aizvilka līķus no arēnas.

Lai gladiatoru cīņas izskatītos iespaidīgākas, tās bieži rīkoja naktī lāpu gaismā, dažkārt gladiatori cīnījās uz zirgiem vai arī kaujas ratos. Visi gladiatori tika speciāli apmācīti un sagatavoti cīņām īpašās gladiatoru skolās. Vienā no šīm skolām, kas atradās Kapujas pilsētā, Itālijas dienvidos, ari sākās vēsturiskā sacelšanās Spartaka vadībā.

Spartaka sacelšanās nebūt nav pirmā vergu sacelšanās Romas vēsturē. Sākotnēji radās tikai vietēja rakstura atsevišķi nemieri. Romiešu vēsturnieks Tits Līvijs min vergu sazvērestību, kas notika jau pirmā kara laikā ar Kartāgu, stāsta arī par ievērojami lielāku vergu sacelšanos Itālijas ziemeļos 196. gadā p. m. ē. Lai apspiestu šo sacelšanos, bija izsaukts vesels karaspēka leģions. Desmit gadus vēlāk Apūlijā, Itālijas dienvidos, sacēlās vergi — gani. Sacelšanās gaita nav zināma, bet acīmredzot tā bijusi plaša, jo romiešu karavadonis, kurš vadīja sacelšanās apspiešanu, piesprieda nāves sodu septiņiem tūkstošiem cilvēku, tomēr daudzi no viņiem, kā raksta Tits Ljvijs, «izglābās bēgot».

Pirmā īsteni lielā sacelšanās, kuru paši romieši dēvē par «vetfgu karu», uzliesmoja 138. (vai 136.) gadā Sicīlijā un ilga līdz 132. gadam, aptverot visu salu. Sacelšanās iesākās ar sazvērestību, ko izraisīja bagātā vergu īpašnieka Dāmofila ārkārtīgi nežēlīgā izturēšanās pret saviem vergiem. Iesākumā dumpinieku skaits bija neliels — apmēram 400 cilvēku, bet, kad vergiem izdevās ieņemt Ennas pilsētu, sacelšanās strauji vērsās plašumā. Dumpiniekus vadīja sīrietis, vergs Eiēns, kuru pat pasludināja par valdnieku. Pirmo reizi pasaules vēsturē radās valsts, ko bija nodibinājuši vergi. To nosauca par Jaunsirijas valsti, jo vairums sacēlušos vergu pēc tautības bija sīrieši.

Sacelšanās pieauga. Ennai pievienojās citas pilsētas un apgabali. Nemiernieku skaits sasniedza 200 tūkstošus cilvēku. Vairākas romiešu karaspēka vienības, kuras nosūtīja apspiest sacelšanos, tika sakautas, un tikai tad, kad nemierniekiem pretī stājās konsulu armijas, sacelšanosb Izdevās apspiest, ciešot lielus zaudējumus. Sacelšanās atbalsis pāršalca visas grieķu un romiešu zemes: senie vēsturnieki min atsevišķus vergu nemieru uzliesmojumus gan Itālijā, gan Grieķijā, gan Egejas jūras salās, piemēram, Dēlas salā.

Nepilnus trīsdesmit gadus pēc Jaunsirijas valsts sagiāves Sicīlijā sākās otrā vergu sacelšanās (104.—-101. g. p. m. ē.). Salā vienlaikus vairākās vietās uzliesmoja sacelšanās un vēlāk apvienojās kopējā' kustībā. Nemiernieki ilgi un sīvi cīnījās ar romiešu karaspēku, bet, tā kā spēku samērs bija ārkārtīgi nevienāds, romieši uzvarēja.

Sacelšanās Spartaka vadībā (74.—71. g. p. m. ē.) ir pati lielākā vergu sacelšanās vēsturē. Tā iesākās ar nelielas grupas sazvērestību. Kapujas pilsētas gladiatoru skolā, kas piederēja Lentulam Batiātam, bija noorganizēta sazvērestība, kurā piedalījās apmēram 200 vergi gladiatori. Sazvērestību atklāja, taču dažiem tās dalībniekiem izdevās Izbēgt no pilsētas. Viņu bija pavisam nedaudz — tikai 78 cilvēki. Bēgļi patvērās Vezuva kalnā un no sava vidus ievēlēja trīs vadoņus: Spartaku, Krikšu un Enomaju.[25]

Senie vēsturnieki un rakstnieki par Krikšu un Enomaju kā vadoņiem neko neraksta. Mums zināmi vienīgi viņu vārdi un tas, ka viens bijis galls, otrs — ģermānis. Kas attiecas uz Spartaku, tad par viņu saglabājušās dažas biogrāfiskas ziņas. Dažu vēstures zinātnieku domas, ka viņš cēlies no Spartokidu valdnieku dzimtas, nav pamatotas. Acīmredzot viņš dzimis Trāķijā, kādreiz kalpojis romiešu armijā, no tās dezertējis, vēlāk sagūstīts un par sodu nodots gladiatoru skolā. Par drošsirdību Spartakam dāvāta brīvība — un viņš pieņemts par paukošanas skolotāju pie Batiāta.

Spartaks neapšaubāmi ir visizcilākais no trim minētajiem vadoņiem. Viņam piemita lieliskas organizatora un karavadoņa spējas. Plūtarhs rakstīja, ka Spartaks izvirzījās «ne vien ar izcilu drosmi un fizisko spēku, bet ari saprāta un labsirdības ziņā bija augstāks par savu stāvokli un likteni; viņš bija vairāk grieķis nekā savas cilts cilvēks».

Mēs neiztirzāsim sacelšanās gaitu. Tā pietiekami sīki (dažkārt sīkāk, nekā par to atrodams vēsturiskajos materiālos) izklāstīta R. Džovan- joli romānā. Tāpēc galveno vērību veltīsim sacelšanās novērtējumam.

Sacelšanās kustība izvērtās tik plaša, ka, izsakoties Plūtarha vārdiem, kļuva «par varoņu un draudīgu spēku». Kad sacelšanās sasniedza savu apogeju, Spartaka armijā bija 120 tūkstoši cilvēku. Pēc vairākkārtējām spīdošam ciņām un uzvarām pār romiešu karavadoņiem, pēc veiksmīgiem pārgājieniem gan uz Itālijas ziemeļiem, gan dienvidiem Spartaks cieš neveiksmi tāpēc, ka pirāti netur doto solījumu pārcelt Spartaka armiju uz Sicīlijas salu; viņš ir spiests 71. gadā Apūlijā neizdevīgos apstākjos uzsākt cīņu ar romiešiem.

Kā to vēsta Džovanjoli romāns, pašaizliedzīgā un traģiskā cīņā spartakieši cieš sakāvi, Spartaks, varonīgi cīnīdamies, krīt kaujas laukā. Romieši, līksmodami par uzvaru, seštūkstoš vergu pienaglo pie krustiem visgarām ceļam, kas ved no Kapujas, kur uzliesmoja sacelšanās, līdz pašai Romai. Sacelšanās bija apspiesta, noslīcināta asinīs, bēt atsevišķas nemiernieku vienības klaiņoja pa Itāliju vēl vairākus gadus.

Tādi ir šis sacelšanās rezultāti. Un tomēr tai bija milzīga vēsturiska nozīme. Pirmkārt, Spartaka sacelšanās atklāja saasinājušās pretrunas starp divām galvenajām Romas sabiedrības šķirām — vergiem un vergturiem. Turklāt sacelšanās šoreiz uzliesmoja nevis kaut kur attālās provincēs, bet gan Romas valsts centrā un izvērtās vēl nepieredzēti plaša.

Otrkārt, Spartaka sacelšanās liecināja, ka vergi vēl nevarēja tajā laikā gūt uzvaru. To pierādīja iepriekšējās vergu sacelšanās Sicīlijā, kas arī beidzās neveiksmīgi. Tas tāpēc, ka pārāk nevienāds bija spēku samērs — Romas valstij bija pirmklasīga, skaitliski milzīga armija, bez tam vergu nemieri vienmēr sākās stihiski, viņiem nebija skaidra politiska mērķa un programmas, viņi vienīgi tiecās iegūt personisko brīvību, nevis iznīcināt vergturu iekārtu. V. I. Ļeņina vārdiem runājot, «pat visrevolucionārākos vēstures momentos vienmēr izrādījās, ka viņi ir šaha figūriņas valdošo šķiru rokās».[28]

Un, visbeidzot, Spartaka sacelšanās parādīja, ka tajos senajos laikos apspiesto un beztiesīgo vidū alkas pēc visvienkāršākā un tanī pašā laikā visaugstākā cilvēciskā ideāla — alkas pēc brīvības — bija varens virzītājs spēks. Vergu sacelšanās Spartaka vadībā ieguva nemirstību, milzīgas apspiesto un pazemoto masas cēlās uz izmisīgu, varonīgu cīņu — kaut ari stihisku, kaut arī bez programmas —, uz cīņu par brīvību, par neatkarību, par cilvēka cieņu.

* * *

Noslēgumā īsi par romāna «Spartaks» autoru Džovanjoll un par romāna atbilstību vēsturei.

Rafaello Džovanjoli bija aktīvs nacionālās atbrīvošanās kustības dalībnieks Itālijā pagājušā gadsimta sešdesmitajos septiņdesmitajos gados. Sajā laika posmā Itālijas valsts bija sadrumstalota, kā arī cieta no ārzemju kundzības. Lielākā daļa valsts atradās austriešu jūgā. Romas pāvesta īpašumos (tā saucamajā Pāvesta apgabalā) saimniekoja franču interventi.

1859. gadā sākās itāliešu tautas atklāta revolucionāra cīņa pret ārzemju iebrucējiem, pret Romas pāvesta laicīgo varu, cīņa par Itālijas apvienošanu. Sajā cīņā liela loma bija patriotiski noskaņotajām vienībām, kuras vadīja Itālijas nacionālais varonis Džuzepe Garibal- dijs.

Džovanjoli bija Garibaldija piekritējs. Sākumā viņš piedalījās kā brīvprātīgais karā pret austriešiem, bet vēlāk, kad Garibaldijs noorganizēja karagājienu pret pāvesta Romu, viņš pievienojās Garibaldija karaspēkam. Džovanjoli patriotisms un revolucionārā pārliecība radusi iemiesojumu arī literatūrā. Džovanjoli uzrakstījis vairākus vēsturiskus romānus, no kuriem vislielāko popularitāti iemantojis «Spartaks». Kopš grāmatas iznākšanas 1874. gadā tā vairākkārt tulkota daudzās pasaules tautu valodās.

Romāns «Spartaks» uzrakstīts ļoti saistoši, tēlainā valodā. Autors sīki, ar spilgtām, savdabīgām detaļām apraksta sacelšanās gaitu, raksturo romāna varoņus. Viņš dziļi un rūpīgi izpētījis laikmetu, kurā tie dzīvojuši. Viņa simpātijas vienmēr ir apspiesto pusē. Grāmatu var lasīt ar lielu interesi un aizrautību, ne velti pats Garibaldijs, sajūsmināts par romānu, rakstīja autoram, ka izlasījis to «vienā paņēmienā».

Tas, protams, ir neapstrīdami, tāpat kā neapstrīdama ir romāna nozīme. Taču, kā vienmēr, lasot vēsturiskus stāstus un romānus, ari šoreiz rodas jautājums: cik cieši autors pietuvojies vēsturiskajai patiesībai, cik daudz viņa daiļdarbā Izdomas, cik patiess romāns ir kopumā.

Tā kā Džovanjoli uzdevums nebija veikt zinātniskus pētījumus, bet uzrakstīt romānu, literāru mākslas darbu, viņš varēja atkāpties no stingras vēsturisku faktu ievērošanas. Līdzās vēsturiskām personām viņam bija tiesības radīt ari literārus varoņus, tas ir, izdomātus tēlus, radīt nebijušas situācijas, pakavējoties pie maznozīmīgākām, taču interesantām, savdabīgām detaļām. Vārdu sakot, rakstnieks — vēsturisku romānu autors, protams, daudz brīvāk rīkojas ar savākto materiālu nekā vēsturnieks.

Taču tanī pašā laikā rakstnieks, kura daiļdarba tēma ir vēsturiska, nevar pārāk atrauties no īstenības, no laikmeta, no reālajiem apstākļiem. Savas mākslinieciskās izdomas tiesības rakstniekam jāizmanto mēreni un taktiski. Neapšaubāmi — viņam labi jāpārzina tas vēsturiskais materiāls, kurš ir daiļdarba pamatā, viņam «jāiedzīvojas» attēlojamā laikmetā, jāizprot tā īpatnības, jāuztver būtiskais.

Kā šīm prasībām atbilst Ralaello Džovanjoli «Spartaks»? Tā kā autors lieliski pārzina savu materiālu, viņam ir daudz radošu veiksmju. Pirmkārt pie tām jāpieskaita kauju apraksti. Mums nav zināms, kā noritējušas Spartaka armijas un romiešu leģionu cīņas. Vēsture nav saglabājusi šo cīņu aprakstus, bet, lieliski pārzinot darbības vidi, romiešu kara mākslu un romiešu paražas, Džovanjoli varēja notēlot šīs kaujas, panākot ticamību. Rakstnieks pratis iejusties notēlotajā laikmetā, atspoguļot tā īpatnības, izceļot un pasvītrojot daudzas raksturīgas detaļas. Līdzās šīm neapstrīdamajām veiksmēm Džovanjoli romānā sastopamas vietas, kas liecina, ka autora literārā izdoma ņem virsroku pār vēsturisko īstenību. Lūk, raksturīgākie piemēri.

Džovanjoli acīm redzami savā tēlojumā palielinājis vergu politisko apzinīgumu un līdz ar to arī vergu sacelšanās kustibas mērķus. Kā jau norādīts, vergi tajā laikā nevērsās un arī nevarēja vērsties pret vergturu iekārtu, pret verdzību; viņi cīnījās vienīgi par personisku atbrīvošanos no verdzības, neizvirzot plašākus uzdevumus. Džovanjoli romānā gan vergi, gan arī Spartaks pauž tādus uzskatus par verdzību, kādi varēja ienākt prātā vienīgi pašam Džovanjoli, bet ne romiešu vergam I gadsimtā pirms mūsu ēras. Paustajos uzskatos par verdzību jaušamas jaunā laikmeta vēsmas — to aizsākumi meklējami buržuāziskās revolūcijas laikmetā.

Neticami šķiet arī romānā notēlotie Spartaka sakari ar Jūliju Cē- zaru un Katilinu. Tādi sakari un tikšanās bija absolūti neiespējamas, pilnīgi neiespējama ir Katilīnas un Cēzara labvēlīgā attieksme pret vergu sazvērestību; romānā Cēzars pat brīdina Spartaku, ka sazvērestība ir atklāta. Tas viss neatbilst patiesībai un ir pretrunā ar mums zināmajiem vēsturiskajiem faktiem. Piemēram, zināms, ka dažus gadus pēc tam, kad Katilīna bija nostājies pret Romas valdibu un izveidojis karaspēku, lai cīnītos pret Romu, pie viņa sāka pārbēgt vergi, bet viņš uzskatīja par pazemojošu izmantot to palīdzību un kategoriski atteicās pieņemt savā armijā.

Apšaubāms ir arī Spartaka un viņa tuvāko līdzgaitnieku Kriša uņ Oknomaja domstarpību skaidrojums, tāpat Eitibīdas nodevība un mīlas intriga. Domstarpību iemesls sacēlušos vergu starpā mums nav zināms. Vēsturnieki šajā jautājumā izteikuši vairākus pieņēmumus, bet jautājums palicis nenoskaidrots līdz pat mūsu dienām. Lai arī kādas domstarpības radušās Spartaka armijā, tās noteikti bijušas daudz nopietnākas un dziļākas, nekā tās attēlojis Džovanjoli savā romānā.

Un visbeidzot jāsaka, ka Spartaka un Valerijas (Sullas sievas, vēlāk atraitnes) mīlas pavediens, kas vijas cauri visam romānam, ir autora izdomāts un neatbilst vēsturiskajai patiesībai. So tēmu (tāpat kā Eitibīdas intrigu) Džovanjoli iepludinājis romānā, lai «romantizētu>> darbības risinājumu, un šiem faktiem nav ne mazākās atbilstības vēstures īstenībai.

Tādas ir vēsturnieka piezīmes par romānu. Bet šādas liriskas atkāpes rakstnieks var atļauties, jo romāna īsto vērtību nosaka autora dzīvais, spilgtais, pārliecinošais vēstījums par vienu no visvaronīgākajiem notikumiem pasaules vēsturē — par vergu sacelšanos un viņu ciņu par brīvību.

S. Utčenko

(Priekšvārds no 1976. gada izdevuma krievu valodā.)

PASKAIDROJUMI

Aborigēni — teiksmaini latiņu senči.

Aenobarbs — Lūcijs Domlcijs Aenobaibs, konsuls 94. g. p. m. ē., Sullas piekritējs, nonāvēts pēc Marija Jaunākā (Gaja Marija audžudēla) pavēles.

Albuneļs — sēravots Tibras tuvumā.

Albums — ar baltu ģipsi pārklātas tāfeles, uz kurām rakstīja pretoru rīkojumus.

Amerija — pilsēta Umbrijā.

Andabats — gladiators, kas cīnījās bruņucepurē, bez acu caurumiem.

Angustiklāviļa— tunika ar šauru purpursarkanu apmali; tādu valkāja jātnieku kārta.

Antimaha svētki — antimahijas (par godu Hēraklam).

Apiļa ceļš — pirmais romiešu stratēģiskais ceļš, ierīkots 312. g. p. m. ē. uz Apija Klaudija Aklā ierosmi. Sākumā to izbūvēja līdz Kapujai, bet imperatora Trajāna laikā (98—117) līdz Brundisijai (ostas pilsēta Kalabrijā, tag. Brindizi).

Arhelāļs — 87. g. p. m. ē. Sulla strauji devās uz Beotiju un tur sakāva Mitridata karavadoni Arhelāju. Mitridata karapulki ieņēma Maķedoniju un vēlreiz iesoļoja Grieķijā. Beotijā viņiem izdevās pievienoties Arhelāja armijas atliekām. Lai gan Arhelājs to nevēlējās, Mitridata karaspēks uzbruka romiešiem. Ģenerālkauja notika pie Beotijas (86. g. p. m. ē.) un beidzās ar Sullas uzvaru. Kad romieši tos vēlreiz sakāva pie Orhomenas, atlikušās Mitridata karaspēka daļas pameta Grieķiju.

Arhijs — grieķu dzejnieks no Antiohijas (dzimis ap 120. g. p. m. ē.). No 102. g. viņš dzīvo Romā. 62. g. viņu sauca pie tiesas par nelikumīgu Romas pilsoņa titula piesavināšanos. Cicerons viņu aizstāvēja («Runa dzejnieka Arhija aizstāvēšanai»), Arhiju attaisnoja.

Ariobarzāns — Kapadokijas ķēniņš, kuru Mitridats izraidīja trimda, bet Sulla iecēla godā.

Aristolans (ap 446—385) — slavenākais grieķu komēdiju rakstnieks.

Arjergards — karaspēka daļa, kuras uzdevums ir apsargāt karaspēku, tam pārvietojoties no frontes uz aizmuguri.

Arpi — pilsēta Apūlijā, Dienviditālijas austrumos.

Arpina — pilsēta Latijā.

Arretija — pilsēta Etrūrijā (tag. Areco).

Arvāii — arvāļu (tīrumu) brāļi — 12 priesteru kolēģija Romā, kas ik gadus maija vidū svinīgā gājienā apstaigāja Romas pilsētas robežu un izlūdzās no dieviem bagātu ražu.

Ass — sīka seno romiešu monēta un svara vienība, kas sākotnēji bija vienādu ar romiešu svara mārciņu, proti, mārciņu smags svara stienis; vēlāk t<is vērtība pazeminājās un Augusta valdīšanas laikā kļuva līdzīga vienai uncei.

Atriļs — galvenā telpa romiešu mājā, dzīvojamā istaba (zāle, halle).

Autidēna — pilsēta Samnijā.

Augstākais priesteris — virspontifiks vadīja senajā Romā pontifiku kolēģiju, kas sastāvēja no astoņiem, vēlāk piecpadsmit cilvēkiem, un pārzināja visas romiešu kulta lietas.

Augurs — priesteris senajā Romā. Augurs pēc putnu dziesmām un lidojuma iztulkoja dievu gribu un pareģoja nākotni.

Augusts — Oktāvijs Augusts (63—14) — Jūlija Cēzara brāļadēls, ko viņš adoptēja. Ilgstoša pilsoņu kara rezultātā Augusts sagrāba augstāko varu Romā, iznicināja republiku un nodibināja impēriju (27. g. p. m. ē.).

Aurejs — zelta denārijs, vienlīdzīgs 100 sestercijiem.

Barbari — senajiem grieķiem un romiešiem — ikviens svešzemnieks, ienaidnieks.

Beneventa — pilsēta Samnijā.

Boļi — ķeltu cilts Gallijā un Ziemeļitālijā.

Boko — Numidijas valdnieka Jugurta sievastēvs. Jugurts ilgi karoja ar romiešiem. Sākumā Boko karoja Jugurta pusē, bet pēc izšķirošām Gaja Marija uzvarām (106. g. p. m. ē.) Boko izdeva Jugurtu romiešiem (105. g. p. m. ē.).

Bonontļa — tag. Boloņa.

Brenns — gailu vadonis, iebruka Itālijā 390. vai 387. g. p. m. ē. un sakāva romiešus pie Allijas (Tibras kreisā pieteka) ziemeļos no Romas.

Brundisija — ostas pilsēta Itālijas dienvidaustrumos, tagad Brindizi.

Brutija — novads vistālākajos Itālijas dienvidaustrumos.

Centurions — centūrijas komandieris; centūrija ietilpa sākumā 100, vēlāk 60 kareivju, leģionā bija 60 ccntūriju.

Cenzori — amatpersonas, kas pārzināja pilsoņu mantas cenza sarakstu sastādīšanu, periodiski novērtējot pilsoņu īpašumus, lai varētu iedalīt attiecīgās nodokļu maksātāju grupās, un uzraudzīja pilsoņu dzīves veidu.

Cerera — Saturna un Rejas meita, Jupitera māsa, Prozerpīnas māte, zemkopības un auglības dieve (ari laulību dieve).

Cetčgs — Gajs Kornēlijs Cetēgs, viens no Katilīnas sazvērestības vadoņiem. Viņš apņēmās nogalināt Ciceronu, bet pats tika sodīts ar nāves sodu reizē ar Lentulu (62. g. p. m. ē.).

Cēlijs — Gajs Cēlijs Kalds, tautas tribūns 107. g. p. m. ē., konsuls 94. g. p. m. ē., Marija piekritējs.

Cēzars — Gajs Jūlijs Cēzars, dzimis 100. g. p. m. ē., rakstnieks, karavadonis un valstsvīrs, Marija radinieks, tautas partijas cīnītājs. 68. g. kvestors Spānijā, 65. g. edils, 63. g. augstākais priesteris, 62. g. pretors, 61. g. propretors Spānijā, 60. g. noslēdza savienību ar Pompeju un Krasu (pirmais triumvirāts) un 59. g. ieguva konsula titulu. Kad konsula amata laiks gāja uz beigām, Cēzaru iecēla par zemes pārvaldnieku Piealpu Gallijā. Kad izbeidzās Cēzara — zemes pārvaldnieka amata laiks (ap 50. g. p. m. ē.), senāts Pompeja ietekmē pavēlēja Cēzaram atstāt provinci un atlaist karaspēku. Bet Cēzars, atbildot uz to, 49. g. p. m. ē. pārgāja Rubikonas upi, ātri iekaroja Itāliju, 48. g. sakāva pompejiešus pie Farsalas pilsētas Tesālijā un, sekodams Pompejam, devās uz Ēģipti. Galīgi sakāva Pompeja karaspēku pie Tapsēs Āfrikā (46. g.) un pēc tam pie Mundas pilsētas Spānijas dienvidos (45. g.). Atgriezies Romā,

Cēzars uz visu mūžu kļuva par diktatoru un cenzoru — un viņu ievēlēja ari par konsulu uz desmit gadiem. Viņu nogalināja sazvērnieki — senatori 44. g. 15. marta Romā. Cēzars bija izcils senās Romas rakstnieks. Viņa literārā darbība ļoti dažāda: viņš publicēja savas runas, sacerēja dzejoļus, rakstīja zinātniskus pētījumus par gramatiku un astronomiju, sakopoja dažādu ievērojamu cilvēku izteicienus un izplatīja politiskus pamfletus par saviem pretiniekiem. No visiem šiem darbiem līdz mūsu dienām saglabājies pats galvenais Cēzara darbs — vēsturiskas piezīmes, un proti, «Komentāri par gailu karu» un «Komentāri par pilsoņu karu». «Komentāros par gailu karu» Cēzars septiņās grāmatās apraksta pirmo septiņu gadu notikumus Gallijas karā, bet šī kara astotā un devītā gada notikumi aprakstīti astotajā grāmatā «Komentāri», to uzrakstījis Cēzara legāts un draugs Hirtijs pēc Cēzara nāves. No «Komentāriem par pilsoņu karu» līdz mūsu dienām saglabājušās trīs grāmatas, bet Cēzars pats tās nav pabeidzis.

Cicerons — orators, rakstnieks un valstsvīrs, dz. 106. g.; savu politisko darbību sāk 80. g., aizstāvēdams Roskiju, kura notiesāšanu centās mantkārīgos nolūkos panākt kāds redzams sullietis; 75. g. kvestors Sicīlijā; 66. g. pretors; 70. g. uztur sicīliešu prasību pret šīs provinces bijušo pārvaldnieku Verru; 66. g. atbalsta Pompeja iecelšanu par virspavēlnieku karā pret Mitridatu; konsuls 63. g. soda ar nāvi, pamatojoties uz senāta atzinumu, vairākus Katilīnas sazvērestības dalībniekus; 58. g. tribūns Klodijs apsūdz viņu par katilīniešu sodīšanu bez tiesas sprieduma; Cicerons dodas trimdā, bet senāts drīz panāk viņa atgriešanos 57. g.; sākoties Pompeja un Cēzara karam (49. g.), Cicerons seko Pompejam uz Austrumiem. Cēzars viņu pēc Pompeja sakāves tomēr nesoda; pēc Cēzara nogalināšanas 44. g. Cicerons ar dedzīgām runām vēršas pret Antoniju, kas cenšas sagrābt Cēzara varu, bet Antonijs izlīgst ar Oktaviānu (Jauno Cēzaru); Cicerons bēg no Itālijas, bet ceļā viņu panāk Antonija izsūtītie gūstītāji un nogalina (43. g.).

Cietokšņa vainags — vainags ar mūra sienu un torņu attēliem. Ar to apbalvoja romiešu kareivi, kurš pirmais triecienuzbrukuma laikā uzrāpās uz aplenktās pilsētas vaļņa.

Cinna — Lūcijs Kornēlijs Cinna, 87. g. dabūja konsula titulu, būdams tautas partijas piekritējs. Kopā ar Mariju bija konsuls 86. g. un viņa sabiedrotais pilsoņu karā pret Sullu.

Centezimo — sīka Itālijas un Somālijas republikas monēta.

Decimācila — katra desmitā cilvēka sodišana ar nāvi; nāvei nolemtais tika izraudzīts ar lozēšanu.

Delii — pilsēta Vidusgrieķijā.

Diāls — Jupitera flomins.

Divpadsmit plākšņu likumi — tie attiecas uz V gs. vidu p. m. 5. un atspoguļo romiešu sabiedrības sociālās attiecības pārejas periodā uz vergturibu. Likumos netika skarti valsts iekārtas pamati, bet tie regulēja savstarpējās tiesiskās un ģimenes attiecības. Sie likumi bija iegravēti divpadsmit bronzas plāksnēs un izkārti Forumā.

Edils — amatvīrs, kura uzdevums bija gādāt par pilsētas labiekārtošanu un pārtikas piegādi. Romā bija 4 edili.

Eiēns — Itālijas maizes klēti Sicīlijā bija sakoncentrēts liels daudzums

vergu, kuri strādāja milzīgās latifundijās. Sicīlija kļuva par pirmās plašākās vergu sacelšanās vietu (136. g. p. m. ē.). So sacelšanos vadīja vergs sīrietis Eiēns. Sacelšanās aptvēra visu Sicīliju. Lai to apspiestu, senāts sūtīja vienu pēc otra konsulus Kaju Fulviju Flaku un Lūciju Kalpurniju Pisonu Cesonīnu, bet viņus sakāva. Tikai konsulam Publijam Rupīlijam izdevās 132. g. uzvarēt dažās kaujās. Ap- lencis Ennas pilsētu, vergu «karalistes» galvaspilsētu, viņš kādu laiku nesekmīgi uzbruka. Vienīgi nodevība palīdzēja romiešiem ieņemt pilsētu. Sacelšanās vadoni Eiēnu saņēma gūstā, un viņš cietumā nomira.

Eiripids (480—406) — ievērojams grieķu traģēdiju dzejnieks.

Eksedra — romiešiem pieņemamā istaba dzivojamā mājā.

Epiia — novads Grieķijas ziemeļrietumos.

F.rebs — sengrieķu mitoloģijā — vistumšākā pazemes valsts daļa.

Eimiļas — sengrieķu mitoloģijā — lāsta, soda un atriebības dievietes.

Eshils (525—456) — izcils grieķu traģēdiju autors.

Eskulaps — Apollona dēls, ārstniecības dievs.

Eskvilīns — pats lielākais un augstākais no septiņiem pakalniem, kas atradās Romas ziemeļaustrumu daļā. Arī viens no pilsētas kvartāliem.

Elrūrija — novads Vidusitālijas piekrastē uz ziemeļiem no Tibras, tagad Toskāna.

Ezops Klaudi/s — slavens traģēdiju aktieris, Cicerona laikabiedrs un draugs.

Falera — 1) ornamentālas metāla rozetes uz krūšu bruņām romiešu virsniekiem; 2) zirgu pieres un krūšu izrotājums.

Falorijas — pilsēta Etrūrijā.

Fasciji — augstāko amatvīru varas simbols, rikšu saišķis ar cirvi vidū.

Feciāli — senajiem romiešiem — priesteri, kas vadīja atbilstošus reliģiskus rituālus un ceremonijas sakarā ar karadarbības sākšanu, miera noslēgšanu utt.

Fedrs — epikūriešu filozofs. Dzīvojis Romā un Atēnās. Cicerona skolotājs.

Fenrlss — vilks Fenriss — seno ģermāņu reliģijā viens no drausmīgākajiem gariem, kas ellē mocīja cilvēkus.

Fidiļs — slavens atēniešu tēlnieks, Perikla laika biedrs (miris 431. g. p. m. ē.).

Filēmons — Menandra laika biedrs, grieķu komēdiju rakstnieks.

Flamini — senajā Romā dažādu dievu tempļu priesteri.

Forums — galvenais laukums Itālijas pilsētās, sabiedriskās un politiskās dzīves centrs.

Freļa — ģermāņu reliģijā visas radības tēva Odina sieva (arī visas radības māte).

Gallija — 1) Plealpu Gallija — Po upes līdzenums no Apenīniem līdz Alpiem; tagad Lombardija; 2)Pāralpu Gallija — zeme no okeāna līdz Alpiem un no Reinas līdz Vidusjūrai un Pirenejiem.

Ganimeds — skaists jauneklis, kuru Jupiters ērglim licis uznest Olimpā un iecēlis par dzērienu devēju.

Gargāno — kalnu grēda Apūlijā; tā kā neliela pussala ievirzās Adri- jas jūrā.

Gemoniļas kāpnes — bija izcirstas Kapitolija ziemeļrietumu nogāzē, uz tām izmeta notiesāto liķus, lai vēlāk iesviestu Tibrā.

Germals — Palatija kalna izcilnis.

Gnātija — ostas pilsēta Apūlijā.

Goda vainags — ozollapu vainags, ko pasniedza romiešu kareivim, kurš izglābis dzlvibu savam biedram kaujā.

Grakhi — 134. g. p. m. ē. Tibērijs Grakhs tika ievēlēts par tautas tribūnu un iesniedza tautas sapulcei likumprojektu, kurā ieteica sadalīt pārpalikušos valsts zemju gabalus un atdot pašiem nabadzīgākajiem pilsoņiem ar mantošanas un neatsavināmas nomas tiesībām. Lielie zemes īpašnieki senātā uzstājās pret likumprojektu. Optimāti nikni pretojās likuma īstenošanai dzīvē, Jibēriju Grakhu nogalināja. Tibērija darbu turpināja viņa brālis Gajs Grakhs, kuru ievēlēja par tautas tribūnu 124. g. p. m. ē. Viņš ieteica vairākas reformas ar nolūku organizēt demokrātiskos spēkus cīņai pret senāta partiju, iesniedza likumprojektu par pilsoņu tiesību piešķiršanu nepilntiesīgiem itāļiem («sabiedrotajiem» un citiem). Senāts tam sīvi pretojās. Senāts un lieli» īpašnieki noskaņoja pret viņu tautas tribūnu Marku Līviju Drūzu, vecāko, kurš prata ar veikliem manevriem sašķelt tautas masas, kurās Gajs Grakhs bija ļoti populārs. Izlietojis visus mierīgas cīņas līdzekļus, Gajs un viņa piekritēji ar ieročiem rokā ieņēma Aventīna pakalnu. Romiešu zemniecība atkrita no kustības, un itāļi vieni nespēja atbalstīt Gāju. Konsuls Lūcijs Opīmijs vadīja triecienu pret Aventinu. Gajs Grakhs un trīs tūkstoši viņa piekritēju tika nogalināti (121. g. p. m. ē.).

Grieķija… uzvarēja un saindēja savus iekarotājus ar netiklību un pārsmalcinātību… — Romieši sāka iepazīties ar grieķu kultūru III un it sevišķi II gs. p. m. ē. Optimātu konservatīvā daļa no paša sākuma sīvi pretojās tam, ka grieķu kultūra dziļi iespiežas vergturu aprindās. Viens no ietekmīgākajiem šīs «apsardzības» kustības vadoņiem bija Katons Vecākais. 184. g. p. m. ē. ievēlēts par cenzoru, viņš cīnījās pret jaunievedumiem, pieprasīja atjaunot «seno labo laiku» paražas un tikumus. Katons demoralizējošo svešzemju ietekmi, bagātību un greznību uzskatīja par galveno Romas valsts varenības un tikumu pagrimuma cēloni. Katona koncepcija atainoja nemieru, kas, vērojot Romas republikas pirmos pagrimuma cēloņus, bija pārņēmis vergturu aristokrātiju, un šie uzskati liecināja par minēto aprindu centieniem nostiprināt savas šķiras varas pamatus.

Džovanjoli naivi izskaidro Romas republikas pagrimumu. Taču marksisma-ļeņinisma klasiķi norāda, ka īstie cēloņi pagrimumam jāmeklē šķiru cīņā, kas tā laika vergturu sabiedrībā arvien saasinājās starp veigturiem un vergiem, kā ari «brīvo» pilsoņu privileģētajā šķirā. Romas republikas pagrimumu, no vienas puses, izraisīja vergu kustības aktivizēšanās (Spartaka sacelšanās u. c.), no otras puses, triecieni, ko saņēma vergturu šķiras virsotne, kurai piederēja politiskās varas un ekonomisko tiesību monopols. Šos triecienus deva milzīgas masas nemantīgo «brīvo» pilsoņu, kuri pieprasīja savu daļu no ienākumiem, ko ieguva, ekspluatējot vergus un iekaroto apgabalu iedzīvotājus. Šo iemeslu dēļ tika nodibināta vergturu militāiā diktatūra, kas savukārt sekmēja imperatora nākšanu pie varas.

Grieķu apmetne — ēka Romas Forumā, valdnieka Hostīlija celtās kūrijas tuvumā; šajā ēkā apmetās grieķu un citu tautu sūtņi, gaidot uz senāta lēmumu. Tā bija liela bazilika ar marmora kolonnu rindām korintiešu stilā.

Harons — leģendārs laivinieks, kas pārceļ mirušo dvēseles pār Stiksas upi pazemes valsti.

Hess — gailu dievs.

Herakls — Zeva dēls, leģendārs spēkavīrs, pēc nāves piepulcināts dieviem.

Hiperboreji — tauta.

Hirtijs — Auls Hirtijs, Cēzara piekritējs. Konsuls 43. g. p. m. ē. kopā ar Gāju Vībiju Pansu. Hirtijs uzstājās pret Antoniju. Tika nogalināts 43. g. p. m. ē. pie Mutīnas.

Horāci/s — Kvints Horācijs Flaks (65—8), Ievērojams romiešu dzejnieks. Pēc Cēzara nāves Horācijs, sajūsminājies par republikāņu idejām, iestājas Bruta karaspēkā un piedalās republikāņiem liktēnī- gāja kaujā pie Filipiem Maķedonijā. Horācija agrīnos dzejoļos (epodos) skan republikas motīvi. Pēc republikāņu sakāves un amnestijas (42. g.) Horācijs atgriežas Romā un sadraudzējas ar pazīstamo mākslu veicinātāju Mecenātu (romiešu bagātnieks, kas dzīvoja I gs. p. m. ē. un kļuva slavens ar dzejnieku un mākslinieku atbalstīšanu), Oktaviāna Augusta draugu, bet pēc tam ar pašu ķei-~ zaru Augustu un kļūst par tā galma dzejnieku. Savās «Odās» (23.—13. g. p. m. ē.) Horācijs risina mērenības filozofiju, «zelta vidusceļu» un ieteic baudīt dzīvi.

Horāci/i pret Kuriācijiem — pēc teikas trim brāļiem Horācijiem, romiešiem, vajadzēja bruņotā cīņā pret trim brāļiem Kuriācijiem, albāniešiem, izšķirt Albalongas un Romas likteni. Divi brāļi Horā- ciji kaujā krita, bet trešajam ar viltību (kādu šajā gadījumā izlietoja Spartaks) izdevās uzvarēt Kuriācijus, un Albalonga nonāca Romas varā.

Hortenziļs — Kvints Hortenzijs (114—50), ievērojams romiešu orators, Cicerona laika biedrs.

Hostlliļs — Tulls Hostilijs, trešais Romas valdnieks (672.—640. g. p. m. ē.); Tulls Hostilijs laimīgi pabeidza karus ar alblešlem un sabīnlem… Kad Roma karoja pret Fidenu (sabīnu pilsēta Latijā), Romai pakļautie albieši kļuva neuzticīgi romiešiem. Tulls sodīja ar nāvi viņu vadoni, sagrāva Albu (sena Latijas pilsēta), pārvietoja visus albiešus uz Romu un nometināja viņus Celija pakalnē. Pēc albiešu kara sākās karš ar sabīniem. Sabīni ari tika sakauti.

Idas — pēc romiešu kalendāra piecpadsmitā diena martā, maijā, jūlijā un oktobri, trīspadsmitā diena pārējos mēnešos.

Iepazīšanās ar grieķu tilozotiju. — Republikas pēdējos gados ievērojami palielinājās izglitoto cilvēku skaits. Romiešu jaunekļi vecumā no divpadsmit līdz sešpadsmit gadiem mācījās gramatiķu skolās, ko iekārtoja pēc grieķu parauga. Reizē ar grieķu valodu Romā iespiedās arī grieķu izglītība. Jaunie romieši no aristokrātu dzimtām devās uz Atēnām vai Rodas salu mācīties grieķu filozofiju un daiļru- nas mākslu. Arī pašā Romā grieķu retoru un filozofu skaits arvien pieauga.

lllirieši — tauta, kas apdzīvoja kalnainu zemi Adrijas austrumu piekrastē (apm. tag. Dienvidslāvija un Albānija).

Imperators — Romas republikā goda tituls karavadonim, kas guvis ievērojamu uzvaru; no Augusta laikiem — valsts vadītāja tituls;

vēlāk Imperatora titulu piesavinājās galvenokārt vislielāko monarhiju valdnieki.

Jātnieki — tirdzniecības un augļotāju kārtas pārstāvji, otra cenza kārta Romā pēc senāta aristokrātijas. Sis nosaukums saistīts ar to, ka ilgu laiku no šīs kārtas ņēma rekrūšus romiešu kavalērijai; jātnieku dienestu varēja pildīt tikai mantīgie pilsoņi.

Jupiters — dievu un visas pasaules valdnieks, romiešu augstākais dievs.

Jupiters Stators — Jupiters (visas pasaules) Uzturētājs.

Kaks — Vulkāna dēls, leģendārs laupītājs — Itālijas milzis. Dzīvojis vietā, kur vēlāk nodibināta Roma. Kritis divkaujā ar Hēraklu.

Kalendas — katra mēneša pirmā diena.

Kaipurnijs — Lūcijs Kalpurnijs Pisons Cesonīns, konsuls 58. g. p. m. ē., Cēzara sievastēvs. Kamēr Cēzars cīnījās ar Pompeju, viņš centās samierināt sāncenšus. Būdams Gallijas vietvaldis, viņš šantažēja ļaudis un ņēma kukuļus. Viņu sauca pie atbildības un tiesāja par nelikumīgu nāves soda izpildīšanu kādam provinces iedzīvotājam. Kalpurniju Pisonu apsūdzēja Cēzars.

Kamerīna — pilsēta Sicīlijas dienvidpiekrastē.

Kamills — Fūrijs Kamills, karavadonis. Izcēlās karā ar Itāļu ciltīm volkiem un ekviem 431. g. p. m. ē. Sākot ar 390. g. p. m. ē., viņu piecas reizes ievēlēja par diktatoru. Viņš piedabūja patriciešus uz zināmu kompromisu ar plebejiem, kuri ieguva politiskas tiesības. Par nopelniem valsts labā viņu iesauca par «Dzimtenes tēvu». Miris no mēra 364. g. p. m. ē.

Kompānija — Vidusitālijas novads ap Neapoli.

Kanusija — pilsēta Apūlijā.

Kapadokiļa — novads Mazāzijas austrumos.

Kapuja — pilsēta Kampānijā.

Karbons — Gnejs Karbons, Marija piekritējs, konsuls 85. un 84. g. p. m. ē. Pēc viņa ierosinājuma visi Sullas piekritēji tika izsūtīti trimdā. Karbonu pēc Pompeja pavēles sodīja ar nāvi 83. g. p. m. ē.

Kasijs — Gajs Kasijs Longins (85—42), romiešu politisks darbinieks un militārpersona. Viens no galvenajiem sazvērniekiem, kas nogalināja Jūliju Cēzaru 44. g. p. m. ē. 15. martā. Veda kopā ar Brutu republikāņus pret Antoniju Oktaviānu; nogalinājās pēc sakāves pie Filipiem 42. g.

Katilīna — Lūcijs Sergijs Katilīna (108—62), sazvērestības organizētājs pret konsuliem un senātu (66.—62. g. p. m. ē.). Cerēdams sagrābt varu ar tautas masu palīdzību, Katilīna apsolīja panākt parādu likvidāciju un bagātniekiem konfiscētās zemes piešķiršanu zemniekiem. Tas iekustināja plašas demokrātiskas masas. 63. g. p. m. ē. sazvērestību atklāja Cicerons. Katilīna krita kaujā ar senāta karaspēku.

Katons Cenzors (234—149) — Marks Porcijs Katons Vecākais jeb Cenzors; valstsvīrs, karavadonis, vēsturnieks un rakstnieks, stingrs vecromiešu tikumu sargātājs. No 184. g. p. m. ē. cenzors. Nesamierināms Kartāgas ienaidnieks. Savas runas senātā viņš vienmēr nobeidza vārdiem: «Bez tam es prasu, lai Kartāga tiktu sagrauta.»

Katons — Marks Porcijs Katons Jaunākais (95—46), Katona Vecākā mazdēls, konservatīvs republikānis. Pretojās Gaja Jūlija Cēzara un Gneja Pompeja ievēlēšanai par konsuliem. Pilsoņu kara laikā bēga no

Romas un Cēzara uz Sicīliju pie Pompeja, pēc tam uz Rodu un

pievienojās republikāņiem. Pēc pompejiešu sakāves pie Tanses 46. g. p. m. ē., lai nebūtu jāpadodas Cēzaram, viņš Utikā izdarīja pašnāvību, tāpēc dabūjis pavārdu Utikietis.

Kalulls (ap 80—54) — ievērojams romiešu liriķis.

Kaulona — pilsēta Brutijā.

Kilikija — apgabals Mazāzijas dienvidaustrumu piekrastē.

Kilikijas pirāti — kara laikā ar Mitridatu Vidusjūrā pastiprinājās pi- ratērija. Pirātu atbalsta punkti bija Kilikijas piejūras pilsētas un Krētas sala. 67. g. Pompeja piekritējs tautas tribūns Auls Gabīnijs iesniedza likumprojektu, kurā bija paredzēts veikt enerģiskus pasākumus pret pirātiem. Pamatojoties uz šo likumu, Gnejs Pompejs dabūja ārkārtējas pilnvaras. Pompejs tiešām veica enerģiskus pasākumus. Jūru sadalīja trīsdesmit apgabalos. Ikviena apgabala priekšgalā bija priekšnieks ar zināmu daudzumu kara kuģu. Ar kara kuģu palīdzību pirātu kuģi tika saķerti vai ari ievilināti speciāli ierīkotos slazdos. Pirātus iedzina Kilikijā, daudzi no tiem padevās, kuģus sagūstīja vai nogremdēja. Kilikijas neieņemamie cietokšņi tika sagrauti. Tomēr pilsoņu kara gados pirāti atkal atjaunoja savus uzbrukumus, un vienīgi ķeizars Augusts galigi iztīrīja jūru no pirātiem.

Himbri — ģermāņu cilts. Meklējot vietas, kur apmesties, kimbri 113. g. p. m. ē. pārgāja austrumu Alpus, apvienojās ar teitoņu un ķeltu ciltīm un vairākkārt sakāva romiešus. Romiešu karavadonis Marijs 102. g. p. m. ē. sakāva teitoņus pie Sekstiju Akvām, bet 101. g. p. m. ē. uzvarēja kimbrus Ziemeļitālijā, pie Verkellām (tag. Ver- čelli); kaujā kimbrus gandrīz pilnīgi iznīcināja.

Klienti — senajā Romā klienti bija nabadzīgi brīvie pilsoņi (vai brīvlaistie), kas atradās patronu — bagāto pilsoņu aizgādibā un bija no tiem atkarīgi. Klientiem bija no ritiem jāsveicina savi labvēli, jāpavada uz forumu, jāveicina aizstāvju uzvara vēlēšanās un dažādi citi pienākumi.

Kohorta — karspēka vienība, leģiona desmitā daļa, koliortā bija 6 centūrijas, 400—600 kareivju.

Kolons — senās Romas impērijā — nomnieks, kas nomāja nelielu zemes gabalu no liela zemes īpašnieka; vēlāk zemes īpašnieki sāka kolonus pārvērst par dzimtcilvēkiem.

Komicijas — brīvo pilsoņu tautas sapulce senajā Romā.

Konklāvs — nomaļāka istaba, kur romiešu matrona lasīja un pieņēma tuvākos draugus.

Konsulāri — bijušie konsuli.

Konsuls — lai vadītu republiku, Romā katru gadu ievēlēja divus konsulus, kuriem piederēja augstākā civilā vara, bet kara laikā viņi vadīja armijas. Pēc Licīnija un Sekstija (367. g. p. m. ē.) vienu konsulu ievēlēja no plebejiem. Par augstākās varas zīmi pa priekšu konsuliem gāja divpadsmit liktori, turēdami rokās rīkšu saišķus, kuros ārpus pilsētas robežām ielika kara cirvjus, lai parādītu, ka ārpus Romas konsulam ir neierobežota vara. Ar konsulu vārdiem Romā parasti apzīmēja viņu valdīšanas gadu.

Konsulu testi •— konsulu, diktatoru, jātnieku vadoņu un cenzoru saraksts, ko sāka sastādīt 508. g. p. m. ē. un turpināja līdz m. ē. 354. g.

Kontubernālis — burt. telts biedrs. Parasti katrā teltī novietojās desmit cilvēku, kuru kopējo dzīvi vienā teltī sauca par kontuberniju. Sos desmit cilvēkus uzraudzīja dekāns. Par kontubernāļiem sauca ar? dižciltīgus romiešu jaunekļus, kuri iestājās armijā, lai iegūtu militāru izglītību. Augstdzimušo jaunekļu priekšrocība bija — pusdienot kopā ar karavadoni viņa teltī. Kontubernāļi ietilpa pretora svitā.

Komčlleši — tā sauca brīvlaistos vergus, kas ieguvuši pilsoņu tiesības; ar viņu palīdzību Sulla izdarīja spiedienu uz tautas sapulcēm.

Krass — Marks Licīnijs Krass Bagātais (114—53), ievērojams romiešu karavadonis un valstsvīrs, Sullas piekritējs. Kad Sulla pēc kara ar Mitridatu atgriezās Itālijā, izšķirīgā kauja ar mariāniešiem notika pie pašas Romas (pie Kollīnas vārtiem), tajā Krass ar savu personisko iniciatīvu panāca Sullas uzvaru (82. g.); kļuvis par vienu no ievērojamākiem sulliešiem, Krass Sullas proskripciju laikā lēti uzpirka konfiscētos mariāniešu īpašumus un pēc laika biedru vienprātīga atzinuma kļuva par bagātāko cilvēku Romā; viņam piederēja sudraba raktuves, lieli zemes īpašumi un daudz vergu. Kad, apspiežot Spartaka sacelšanos, senāta armijas vairākkārt tika smagi sakautas, Krasu iecēla par virspavēlnieku — un viņš 71. g. izcīnīja uzvaru; Spartaks krita kaujā. 70. g. Krass un Pompejs bija konsuli, tie panāca daudzu Sullas reakcionāro likumu atcelšanu; Katilīnas sazvērestības laikā uz Krasu krita aizdomas par sakariem ar katiliniešiem (63. g.); kad Pompejs pēc uzvaras pār Mitridatu atgriezās Itālijā, viņš 60. gadā noslēdza savienību ar Cēzaru un Pompeju par varas sadali Romā; 56. g. savienību Lukā pārorgani- zēja; Krass un Pompejs 55. g. atkal kļuva par konsuliem un pēc konsulāta Krasam piešķīra Sīrijas provinci; lai gūtu militārus panākumus, Krass sāka karu ar partiešiem; 53. g. cieta smagu sakāvi un krita.

Kurions — kūrijas priesteris.

Kūrija r— ēka, kur notika senāta sēdes senajā Romā.

Kvadrantarija — pērkama sieviete; iesauka Klodijai, kas samaksājusi par mazgāšanos pirti ne naudā, bet kādā citā veidā.

Kvadrants — vara sīknauda, ceturtā daļa no ass (mazākā pirts nauda).

Kvestorijs — par kvestoriju sauca vietu, kas bija izraudzīta kvesto- ram (karaspēka intendantam un mantzinim) un intendantūras noliktavām; kvestorijs atradās virspavēlnieka telt3 tuvumā.

Kvestors — romiešu augstmanis; sākumā smagu kriminālnoziegumu tiesnesis, vēlāk valsts kases pārzinis.

Kvirināliji — svētki par godu Romulam 17. februāri.

Kvirināls — viens no septiņiem Romas pakalniem.

Kviriti — oficiālais pilntiesīgu Romas pilsoņu nosaukums miera laika apstākļos. Tāpat kā kara dievu Marsu, romieši uzskatīja par savu dievu ari Kvirīnu, kuru it kā iecēlis dieva kārtā Romuls (viens no leģendārajiem Romas dibinātājiem).

Lakveators — ar trijžuburu un cilpu (līdzīgu laso) bruņots gladiators.

Lanista — gladiatoru apmācītājs un trupas īpašnieks. Viņš pārdeva apmācītos gladiatorus ediliem, konsuliem un citām personām, kas gribēja sarīkot spēles cirkā.

Lari — pēc seno romiešu ticējumiem — dievi, mājas pavarda sargātāji.

Latiklāvija — tunika ar platu purpursarkanas drānas apmali; to valkāja senatori un senatoru dēli. 5ī purpursarkanā uzšuve sniedzās pāri krūtīm no kakla līdz pat tunikas malai.

Inlīņi — Romas iedzīvotāji, kas piederēja latīņu ciltīm (tāpēc arī valoda, kurā runāja romieši, nosaukta par latīņu valodu). Tie dzīvoja ielejā starp Tibras un Anuenas upēm, Apenīnu kalnu grēdu un Tirēnu jūru. Šo apgabalu sauca par Latiju.

Leģions — romiešu karaspēka vislielākā vienība; leģionā bija no 5000 līdz 6000 kareivjiem.

Lentuls — Kornēlijs Lentuls Sūra, galvenais Katilīnas palīgs sazvērestības organizēšanā; cēlies no patriciešu Kornēliju dzimtas. Neilgi pirms sazvērestības atklāšanas bija pretors (75. g. p. m. ē.) un konsuls (71. g.). 69. g., kad cīņa starp demokrātiem un optimātiem saasinājās, viņu apvainoja par netikumisku dzīves veidu un izsvītroja no senatoru sarakstiem. Pēc neilga laika Lentuls atsāka valstisku darbību un 63. g. tika ievēlēts par pretoru. Tajā pašā laikā Lentuls aktīvi piedalījās Katilīnas rīkotajā sazvērestībā. Kad Katilīna aizbrauca uz Etrūriju, viņš kļuva par galveno Romā palikušo sazvērnieku vadoni. Pēc Katilīnas pavēles viņam vajadzēja nogalināt Ciceronu, bet viņš pats tika arestēts, notiesāts un sodīts ar nāves sodu (62. g. p. m. ē.).

Lepids — Marks Emīlijs Lepids, no 80. g. līdz mūsu ērai bija Sicīlijas vietvaldis. Būdams konsuls 78. g., viņš mēģināja atcelt Sullas rīkojumus. Lai gan Sulla sīvi pretojās, Lepids tomēr panāca, ka trimdinieki atgriezās un tika novietoti agrākajās dzīves vietās, no kurām viņus bija izspieduši itāļi, kam Sulla bija iedalījis zemi, un arī to, ka tautai atsāka izsniegt maizi. Bruņotajās sadursmēs ar Sullas piekritējiem Pompeju un Katullu Lepidam neveicās. Pompejs sakāva Lepida karaspēku Augšitālijā; Lepids bēga uz Sardīniju, kur drīz mira (77. g. p. m. ē.).

Lielais cirks — pēc nostāsta to cēlis leģendārais romiešu valdnieks Lūcijs Tarkvīnijs Senais. Cirks atradās starp Palatija un Aventīna pakalniem; celtnes garums apmēram 650 m un platums apm. 130 m. Tur varēja novietoties 150 000 skatītāju.

l.ucīna — dzemdību dieve.

Lukānija — apgabals Dienviditālijas rietumu piekrastē.

Lukrēcijs — Tits Lukrēcijs Kars (98—55), izcils romiešu dzejnieks. Poēmā «De rerum naturae» Lukrēcijs spilgti un oriģināli izklāsta grieķu filozofa Epikūra (3. gs. p. m. ē.) atomistisko teoriju. Lukrēcijs Kars attīsta šo izklāstu par veselu materiālistiskā pasaules uzskata sistēmu. Poēmas mērķis — ciņa pret reliģisko māņticību un bailēm no dieviem un aizkapa dzīves. Lukrēcija poēma radusies periodā, kad risinājās vētraini notikumi, pilsoņu karš, vergu sacelšanās utt., un stipri mainījās Romas verdzības iekārta. Atšķirībā no Epikūra, kurš aicināja bezrūpīgi baudīt dzīvi, Lukrēcijs centās ietekmēt sabiedriskos notikumus un sabiedrisko ētiku: izskaust godkārību un alkatību, karus un pilsoņu ķildas. Lukrēcija poēmā izteikta doma par matērijas nezūdamību, cildināts cilvēka saprāts un dabas lielais vitālais spēks. Markss nosaucis Lukrēciju par «jaunu, drosmīgu, poētisku pasaules valdnieku».

Luperka — … viņu zīdītāja Luperka. Autors še domājis vilcēni, kas zīdīja Romulu un Remu; tās vārds nav precīzs. Luperks — romiešu ganāmpulku dievs, luperki — viņa priesteri.

Luperkāliļi — ganāmpulku dieva Luperka svētki.

Managarmors — pēc senģermāņu mitoloģijas ellē (Nillheim) atrodas briesmīgs suns, vārdā Managarmors, kas saplosa notiesātos.

Manipuls — seno romiešu karaspēka vienība, kas sastāvēja no divām centūrijām (100—200 vīriem).

Marciļs — Lūcijs Marcijs Filips, tautas tribūns 104. g. p. m. 6., konsuls 91. g. p. m. ē. Viens no sīvākajiem tribūna Līvija Drūza Jaunākā pretiniekiem. Marcijs Filips atjaunoja Grakhu likumus par zemes iedalīšanu zemniekiem un ierosināja piešķirt Romas pilsoņu tiesības sabiedrotajiem. Cinījās Sullas pusē pret Mariju.

Marijs — Gajs Marijs (156—86), demokrātiskās partijas līderis, karavadonis, Sullas pretinieks. Karā ar numidiešu (Ziemeļāfrikas cilts) valdnieku Jugurtu un karā pret kimbriem un teitoņiem viņš ieguva romiešu karapulku mīlestību un lielu autoritāti plebeju vidū. Tie viņu septiņas reizes ievēlēja par konsulu. Karā pret sabiedrotajiem (90.—88. g.) Marijs izcilus panākumus negūst, sekmīgāk cīnās Sulla, kuru pēc uzvaras ieceļ par virspavēlnieku karā pret Mitridatu; Marijs panāk viņa atcelšanu, bet Sulla iet ar savu armiju uz Romu; Marijam jābēg; kad Sulla dodas uz Austrumiem, Marijs izmanto Sullas prombūtni, atgriežas Romā un bargi izrēķinās ar saviem pretiniekiem, bet drīz mirst (86. g.).

Marsa lauks — laukums kara spēlēm un tautas sapulcēm Tibras kreisajā krastā.

Marsu karš — Vidusitālijas maršu cilts karoja pret Romu no 90.— 88. g. p. m. ē. un ieguva no romiešu senāta pilsoņu tiesības.

Marss — romiešu kara dievs, Romas tautas ciltstēvs.

Masiks — kalns starp Latiju un Kampāniju.

Mecenāts — romiešu bagātnieks, kas dzīvoja 1. gs. p. m. ē. un kļuva slavens ar saviem plašajiem dzejnieku un mākslinieku atbalstīšanas pasākumiem.

Megera — sengrieķu mitoloģijā — viena no trim atriebības dievēm; viņu tēloja kā nejauku veceni ar čūskām matu vietā.

Memmijs — Gajs Memmijs, tautas tribūns 66. g. p. m. ē. Konsulu vēlēšanās 53. g. viņu apsūdzēja vēlētāju korupcijā — un viņš aizbrauca uz Grieķiju. Viņš bija izglītots cilvēks un apdāvināts orators. Lukrēcijs viņam veltījis savu poēmu.

Menandrs (ap 343—293) — ievērojamākais grieķu t. s. «jaunās komēdijas» autors. Viņš apraksta vienkāršo ļaužu ikdienas dzīvi.

Mešana — tagad Mesīna.

Mespils — rožu dzimtas koka vai krūma auglis, kas ir ēdams.

Metaponla — pilsēta Lukānijā.

Metells — Kvints Cecīlijs Metells Numidietis, 109. p. m. ē. aizsūtīts uz Āfriku karot ar Jugurtu. Metells sakāva to kaujā pie Mutulas upes un pēc šīs uzvaras ieguva pavārdu Numidietis. Cenzora amatā viņš 102. g. skarbi uzstājās pret tautas tribūnu Lūciju Apuleju Sa- turnīnu un pieprasīja, lai to izslēdz no senāta.

Midgarde — seno ģermāņu mitoloģijā bezgalīgi liela čūska, ko Odins iegremdēja jūrā. Tur čūska iedzēla pati savā astē un piepildīja ar savu ķermeni visu zemi.

Milons — lai cīnītos pret savu nesamierināmo ienaidnieku Klaudiju Pulhru, Cicerons, atgriezies no trimdas 57. g., nolēma balstīties uz varonīgo demagogu Milonu, kurā cerēja rast sev atbalstu un sabiedroto. Klaudijs izvirzīja savu kandidatūru pretoru vēlēšanās 52. g.; Milons bija konsulu kandidāts tajā pašā gadā. 52. g. sākumā Milons un Klaudijs nejauši sastapās uz Apija ceļa netālu no Romas.

Abus pavadīja apbruņoti vīri. Izcēlās ķilda, pēc tam asiņaina sadursme — un Milona ļaudis nogalināja Klaudiju. Klaudija bērēs tautas masas prasīja atriebt slepkavību. Pilsētā izveidojās draudīgs stāvoklis, un optimāti bija spiesti' ziedot savu ielikteni Milonu. Mi- lonu tiesāja, un Cicerons viņu aizstāvēja runā «Milona aizstāvēšana». Aizstāvības runai šoreiz nebija panākumu — un Milonu izsūtīja trimdā.

Minūcijs — 104. g. p. m. ē. notika vergu sacelšanās pie Kapujas Kampānijā, to vadīja izputējušais romiešu jātnieks Minūcijs. Viņš apbruņoja trīs tūkstoši pieci simti vergu.

Mirmilons — ar dunci, vairogu un bruņucepuri apbruņots gladiators, ar zivs attēlu uz ķiveres.

Mnēmosine — mūzu māte.

Molona — Cēzara un Cicerona daiļrunas mākslas skolotāja — grieķu retora Rodas Apollonija pavārds.

Moms — sengrieķu mitoloģijā — joku, zobgalības un mēlnesības personificējums, nakts dēls.

Mutina — pilsēta Ziemeļitālijā, tagad Modena.

Optimāti — aristokrātijas virsotne; tajā ietilpa augstmaņi, lielie vergturi, kuriem galvenokārt piederēja zemes Itālijas robežās. Politiskajā ziņā optimāti pārstāvēja konservatīvo nogrupējumu, un viņus atbalstīja senāts. Optimātu vadonis bija Lūcijs Kornēlijs Sulla.

Options — centuriona palīgs.

Oski — itāļu ciltis, kas dzīvoja Kampānijā.

Otrais pūniešu karš — otrais karš ar Kartāgu ilga no 218. gada līdz 201. gadam un nobeidzās ar Romas un Kartāgas miera līgumu, turklāt Kartāga galīgi zaudēja savu varenību.

Ovidijs — Publijs Ovīdijs Nasons (43. g. p. m. ē. — m. ē. 17. g.), ievērojams romiešu dzejnieks. Ovīdija lielākais darbs — «Metamor- fozas», kurās poētiski izklāstīti grieķu un romiešu mīti par «pārvērtībām», sākot ar pasaules radīšanu līdz nostāstam, kurā Jūliju Cē- zaru pārvērta par zvaigzni.

Pakūvijs (ap 220—132) — romiešu dramaturgs, satiriķis un gleznotājs.

Palatijs — pēc nostāsta pats Romuls izvēlējies Palatija pakalnu un uz tā nodibinājis Romu. Tā kā pakalns aizņēma centrālo vietu Foruma tuvumā un tur bija sakoncentrēta visa tirdzniecība un sabiedriskā dzīve, Palatijs kļuva par bagātnieku un ievērojamu pilsoņu iecienītu dzīves vietu.

Palliļs — plats, garš apmetnis.

Paludamenls — pulkveža kara apmetnis.

Pansa — Gajs Vībijs Pansa strādā Gallija Cēzara vadībā. 51. g. p. m. ē. tautas tribūns. Pēc Cēzara nāves Pansa kopā ai Ciceronu uzstājās pret Antoniju, kas grib sagrābt nogalinātā Cēzara varu; 43. g. kaujā pie Mutines (tag. Modēna) Antoniju nāvīgi ievaino, bet arī Pansa iet bojā.

Para — sala Egejas jūrā, slavena ar savu marmoru.

Pariīmnteku pilsēta — t. i., Kapuja, centrs, kur ražoja un realizēja parfimērijas izstrādājumus.

Parkas — seno romiešu mitoloģijā — trīs likteņa dievietes.

Pāralpu Gallija — sk. Gallija.

Pēlignl — sabīnu cilts kalnainā Vidusitālijas novadā,

Penāti — dievi, kas sargā ģimeni un mājas pavardu.

Penula — silts apmetnis aT kapuci, kuru valkāja virs tunikās.

Pepls — krokots sieviešu virstērps bez piedurknēm no ļoti smalkos

' vilnas drānas; to valkāja virs tunikās.

Peripatētiskā lilozofija (gr. peripatētikos — tāds, kas pastaigājas) — Aristoteļa skolas filozofija, jo Aristotelis izklāstīja savas domas, pastaigājoties kopā ar skolniekiem pa Likeja dārzu.

Perislils — antīkajā arhitektūrā — kolonāde, portiks, galerija ap laukumu, pagalmu, dārzu un tamlidzīgi.

Petelija — pilsēta Brutijā, tagad Strongoli.

Piealpu Gallija — sk. Gallija.

Pindars (522—442) — slavens grieķu liriķis no Beotijas Tēbām.

… Pirta iebrukuma laikā… — Grieķijas ziemeļrietumu novada Epī- ras valdnieks Pirrs uzvarēja romiešus 280. g. p. m. ē., bet cieta sakāvi pie Beneventas 275. g. Gāja bojā Argosas aplenkumā 272. g. p. m. ē.

Pistorija — tagad Pistoja.

Placentija — tagad Pjačenca.

Pļauts (ap 254—184) — romiešu komēdiju rakstnieks.

Pompejs — Gnejs Pompejs Lielais (106—48), romiešu valstsvīrs un karavadonis. 67. g. p. m. ē. senātā pieņem likumu, kas iPompejam piešķir prokonsula varu Vidusjūras piekrastes joslā un atvēl lielus līdzekļus cīņai pret pirātiem. Pusgada laikā Pompejs iznīcina svarīgus pirātu perēkļus un nodedzina viņu floti. Tā rezultātā atdzīvojas Romas tirdzniecība. 60. g. piedalās pirmajā triumvirātā ar Cēzaru un Krasu; 49. g. Cēzars sāk karu pret Pompeju; 48. g. kaujā pie Farsalas (pils. Tesālijā) sakautais Pompejs meklē patvērumu pie Ēģiptes ķēniņa un pēc viņa pavēles tiek nodevīgi nogalināts.

«Ponta Glauks» — Cicerona poēma, kas nav saglabājusies līdz mūsu dienām. Glauks — grieķu mitoloģijā viens no jūras dieviem («mirdzošais», jo personificē mierīgu jūras spoguli, kurā atspoguļota dzidra debess), zvejnieku, jūras braucēju un ūdenslīdēju aizstāvis.

Ponliiikl — priesteru kolēģija, kas pārzināja visas romiešu kulta lietas.

Poplikola — Publijs Valerijs Poplīkola, pēc nostāsta piedalījies Tark- vīniju dzimtas padzīšanā; Tarkvīriiji ar savu nepiedienīgo uzvedību izaicināja uz sacelšanos visu Romu. Lidz ar to bija likti pamati republikai (510. g. p. m. ē.). Pavārdu Poplīkola («Tautas draugs») viņš ieguva tāpēc, ka aizstāvēja tautas intereses, veicinādams ar saviem likumiem republikas nostiprināšanos. Romiešu tauta godināja viņa piemiņu un svinīgi apbedīja Marsa laukumā.

Porcijs — Marks Porcijs Leka, cēlies no senas plebeju dzimtas Por- cijiem, pie kuriem piederēja arī Katoni; viņa mājā parasti notika Katilīnas sazvērestības dalībnieku sapulces.

l'oslūmija — pēc tēva nāves dzimusī.

Potitiji un pīnāri/i — sena Hērakla kulta priesteri.

Prenesta — tagad Palestrīna.

Pretcksla — toga ar purpura apmali. To valkāja Romas augstākās amatpersonas: konsuli, maģistri, pretori, edili, ari priesteri un brīvo pilsoņu bērni līdz 17 g. vecumam.

Pretors — senajā Romā augstākā amatpersona pēc konsula; pretors realizēja augstāko tiesas varu un atbildēja par iekšējo kārtību pilsētā. Savā amatā pretori bija vienu gadu, pēc tam viņi kā-pro- pretori pārvaldīja provinces. Pretoru edikts — tāpat kā citām amatpersonām, arī pretoriem bija tiesības izdot savus ediktus, lai papildinātu spēkā esošos likumu krājumus par civilo tiesvedību, parādu piedzīšanu utt.

Primipīls — romiešu karaspēka lielākā vienība — leģions, tajā 4200— 6000 kareivju; kopš Marija leģionā 10 kohortas, 30 manipuli, 60 centūrijas; tam parasti piekomandēti arī 300 jātnieki. Triāriji — vecākie kareivji romiešu leģionā, kas trisdaļu kaujas ierindā stāvēja pēdējie. Primipīls — pirmā triāriju manipula centurions, pirmais centurions.

Prokonsuls — senajā Romā bijušais konsuls, kas iecelts par provinces pārvaldītāju.

Proskripciļa — izsludināšana ārpus likuma. Sullas diktatūras laikā speciālos proskripciju sarakstos ieveda optimātu (senās Romas aristokrātija) pretiniekus; šīs personas katrs drīkstēja nesodīts nogalināt, viņu īpašumus konfiscēja.

Province — Romai pakļauta zeme ārpus Itālijas.

Prozerpina — pazemes valdniece.

Pulhrs — Publijs Klaudijs Pulhrs, cēlies no senas patriciešu dzimtas, piedalījās Lukulla karagājienos pret Mitridatu un pa to laiku kūdīja Lukulla kareivjus uz dumpi. 65. g. p. m. ē. atgriezās Romā un sadraudzējās ar Katilīnu. Klaudijs Pulhrs izdabūja cauri komlcijās veselu rindu likumu, kas vājināja patriciāta varu un nostiprināja Jūlija Cēzara ietekmi zemākajos pilsētas iedzīvotāju slāņos. Klaudijs pulcēja ap sevi vergu un pilsētas zemākās plebsa nodaļas un ar draudu palīdzību piespieda komīcijas pieņemt visus viņa priekšlikumus.

Regilla ezers — pēc romiešu leģendas brāļi Kastors un Polluks kaujā pie Regilla ezera Romas ēras 257. g. cīnījās pret latīņiem romiešu pusē.

Retiārils — ar trijžuburi un tiklu bruņots gladiators.

Rēgija — Itālijas pilsēta pie Mesinas jūras šauruma.

Romas ēra — gadu skaitīšana no «Romas dibināšanas dienas» 735. g. p. m. ē. saskaņā ar datumu, ko pieņēmis romiešu vēsturnieks Vafrone (1. gs. p. m. ē.) un kas ir kļuvis tradicionāls. Romas ēras 675. g. vai 78. g. p. m. ē. pēc jaunās gadu skaitīšanas.

Roscijs — Kvints Roscijs Galls, slavens aktieris, Cicerona draugs, brīvlaists vergs. Parasti spēlēja komēdijās bez maskas un, izpildot lomas ar dzīvu mīmiku un žestiem, bija neatdarināms. Miris 62. g. p. m. ē.

Rudiārijs — izdienējis gladiators.

Runa Amerijas Seksla Rosciļa aizstāvībai — Cicerons guva lielus panākumus ar savu politisko runu, aizstāvot Sekstu Rosciju (80. g. p. m. ē.). Sullas proskripciju laikā tika nogalināts bagāts pilsonis Roscijs. Viņa īpašumus vajadzēja mantot viņa dēlam Sekstam Ros- cijam. Nonāvētā radinieki gribēja nelikumīgi sagrābt mantojumu un lūdza Sullas favorīta Hrisogona palīdzību. Roscija vārds bija ar atpakaļejošu datumu ievests proskripciju sarakstos, bet viņa dēls tika apvainots tēva slepkavībā. Savā runā Cicerons ne tikvien drosmīgi atmaskoja Hrisogona mahinācijas, bet arī bargi nokritizēja Sullas režīmu, protams, neaizskarot pašu diktatoru.

Stadijs — grieķu garummērs, vienlīdzīgs 184,97 m.

Saliji («lēkātāji, dejotāji») — 12, vēlāk 24 Marsa priesteri, kas ik gadus martā par godu Marsam sarīkoja svinīgus gājienus: viņi dziedāja senas svētas dziesmas un dejoja kara dejas ar svētiem vairogiem rokās. Katra svētku diena nobeidzās ar greznām dzīrēm. Viņiem bija mugurā tunikās un galvā ķiverēm līdzīgas cepures. Rokās — zobeni, šķēpi un iegareni vairogi.

Samniti — Samnijas iedzīvotāji. Samnija — novads Itālijas ziemeļos no Kampānijas līdz Adrijas jūrai. 4. gs. p. m. ē. viņi pilnīgi sakāva romiešus. Senajā Romā par samnitiem sauca arī gladiatorus, ķas bija apbruņoti tāpat kā senās Samnijas ciltis.

Saturnlns — Lūcijs Apulejs Saturnīns, tautas tribūns 103. un 100. g. p. m. ē., Marija piekritējs, enerģisks tautas partijas vadonis. Sastādījis likumprojeku par Marija zemju piešķiršanu veterāniem, par cenu pazemināšanu maizei un citiem pārtikas produktiem. Opti- māti sivi pretojās šiem pasākumiem. Saturninu nogalināja senāta ēkā.

Scevolas — abi Scevolas — šeit domāti 1) Kvints Mucijs Scevola (virspontifiks), taisnīgs Āzijas pārvaldnieks 121. g. p. m. ē.; drosmīgi uzstājās senātā pret Sullu; 2) Mucijs Scevola — augurs, 95. g. p. m. ē. konsuls, jurists un filozofs, Cicerona skolotājs. Strādādams par Āzijas pārvaldnieku, viņš bargi izturējās pret alkatīgajiem nodokļu atpircējiem. Nogalināts 82. g. Palicis labā piemiņā kā godīgs cilvēks, kvēls patriots, izcils tieslbnieks un orators … ar Mucija Scevolas un Jūnija Bruta cienīgu mieru un nelokāmību… — karā ar Porsennu (509. g. p. m. ē.) kāds drosmīgs romiešu jauneklis Mucijs Kords nolēma nogalināt etrusku valdnieku Porsennu; Mucijs ielauzās ienaidnieka nometnē, bet Porsenna vietā nogalināja viņa rakstvedi, kas sēdēja valdniekam blakus. Porsenns piedraudēja Muciju nežēlīgi spīdzināt, ja tas neizdos savus līdzdalībniekus, bet Mucijs pats ielika labo roku ugunī un pat neievaidējās, kamēr roka sadega. Pēc nostāsta Mucija drošsirdība pamudināja Porsennu noslēgt mieru ar romiešiem. Savas pašaizliedzīgās rīcības dēļ Mucijs Korda dabūja iesauku Scevola (Kreilis). Lūcijs Jūnijs Bruts aicināja romiešus gāzt valdnieka Tarkvinija Lepnā tirāniju. Ievēlēts par pirmo konsulu (509. g. p. m. ē.), Bruts atklāja patriciešu jaunekļu sazvērestību, kuri gribēja atjaunot ķeizara varu. Bruts sodīja ar nāvi pat savus dēlus, jo tie bija iejaukti šajā sazvērestībā.

Sekutors — ar zobenu, vairogu un bruņucepuri apbruņots gladiators, kas dzinās pakaļ lakveatoram, ja tam nebija izdevies viņam uzmest laso.

Senators — senās Romas republikas augstākās valsts padomes — senāta loceklis. Senāta sastāvā bija galvenokārt kādreizējie maģistrāti (konsuli, pretori). Senātu varēja sasaukt augstākie maģistri: diktators, konsuls, pretors.

Senoni — spēcīga ķeltu cilts Pāralpu Gallijā, Sēnas augštecē.

Slroko — karsts vējš, kas pūš Vidusjūras'zemēs un ir kaitīgs augiem un dzīvniekiem.

Soiokls (496—406) — izcils grieķu dzejnieks un traģēdiju rakstnieks.

Spartaks vienmēr bija vienkāršs. — Patiesi šim neparastajam cilvēkam bija tik cildena un skaidra dvēsele, ka lielā varenība, kādu viņš ieguva, nevienu mirkli neaptumšoja viņa saprātu un nedeva vielu iedomībai. Arī slava nepadarīja Spartaku aklu un neapskurbināja. Plūtarha grāmatā «Marka Krasa dzīves stāsts» sacīts: lai gan

Spartaks bija guvis daudz uzvaru, viņš vienmēr palika vienkāršs un atturīgs.

Stoiķi — stoicisma filozofijas piekritēji Grieķijā un Romā. Pēc stoiķu mācības gudra cilvēka uzdevums ir atbrīvoties no kaislībām un dzīvot pēc prāta prasībām; romiešu stoicisms, kurā pārsvarā bija ideālistiski un reliģiski uzskati un kura sludinātāji aicināja pakļauties liktenim, lielā mērā ietekmēja agro kristiānismu.

Stola — garš, vaļīgs Romas sieviešu tērps.

Subūra — dzīvākais un trokšņainākais Romas kvartāls ielejā, ko apņem Eskvilīna, Kvirināla, Vimināla pakalni. Tur atradās pārtikas produktu tirgus, daudz veikalu un izpriecu vietu.

Sulla — Lūcijs Kornēlijs Sulla Laimīgais (138—78), vadīja aristokrātisko nogrupējumu; 82. g. p. m. ē. viņš sagrāba varu, pasludināja sevi par diktatoru un noturējās šajā amatā līdz 79. gadam. 88. gadā Sullu ievēlēja par konsulu — un viņam vajadzēja vest romiešu karaspēku pret pontiešu valdnieku Mitridatu Lielo. Bet, jau nometnē uzzinājis, ka ar tautas lēmumu par virspavēlnieku iecelts demokrātu piekritējs karavadonis Gajs Marijs, Sulla veda armiju uz Romu un to ieņēma. Marijs aizbēga uz Kartāgu. Bet, tiklīdz Sulla devās karā pret Mitridatu (87. g. p. m. ē.), Romu ieņēma Sullas pretinieki no demokrātiskā grupējuma. Atjaunojis romiešu hegemoniju Austrumos, Sulla 83. g. p. m. ē. veda savu karaspēku uz Itāliju un ieņēma Romu. Piespiedis senātu piešķirt viņam neierobežotas diktatora pilnvaras, Sulla bargi izrēķinājās ar saviem politiskajiem pretiniekiem, nežēlīgi iznīcināja Gaja Marija piekritējus, daudz senatoru un jātnieku izraidīja, viņu īpašumus konfiscēja un pārdeva ūtrupē; daļu teritorijas (Etrūrijā un Kampānijā), kur Sullam izrādīja vissīvāko pretestību, sadalīja Sullas kareivjiem. Plebeji zaudēja lielāko daju no savām tiesībām. 79. g. p. m. ē. Sulla atteicās no diktatūras, tomēr līdz pēdējām dzīves dienām paturēja sev ietekmi senātā, balstoties uz savu partiju veterāniem un desmittūkstoš kornēliešiem, t. i., brīvlaistajiem vergiem, kas bija krituši nežēlastībā. Sullas asiņainās diktatūras laikā tika likti pamati Romas impērijai.

Talants — lielākā svara un naudas vienība, kas bija plaši izplatīta senajā Grieķijā, Mezopotāmijā, Sīrijā un Ēģiptē, apmēram 26 kg.

Temesa jeb Tempsa — pilsēta Brūti jā.

Termas — sabiedriskas pirtis senajā Romā; tās reizē bijā ari sporta, kultūras un izpriecu iestādes.

Teruncijs — sīka naudas vienība, ceturtdaļass.

Tetrahs — pārvaldīja apgabala ceturto daļu senajā Grieķijā.

Tigrāns — Armēnijas valdnieks (96—56), Ponta valdnieka Mitridata znots un sabiedrotais. Tigjānu vairākas reizes sakāvis romiešu karavadonis Lukulls.

Toga — romiešu tērps. Sākumā to valkāja vīrieši un sievietes, vēlāk tikai vīrieši. Toga bija ovāls gaišas vilnas drānas gabals, ko apmeta ap augumu tā, lai labā roka paliktu brīva. Tā kā toga bija romiešu nacionālais tērps, tad tās dažādie veidi norādīja uz valkātāja vecumu, amatu, sabiedrisko stāvokli utt. Togu ar purpura apmali valkāja augstākās amatpersonas un pilntiesīgo Romas pilsoņu bērni līdz 17 g. vecumam. Purpura togu valkāja valdnieku

Traheja — parādes tērps; balts apmetnis ar purpura svītrām un apmali.

Triba — par tribām dēvēja administratīvos apgabalus, kādos bija iedalīta Romas teritorija; bija 31 lauku triba un 4 pilsētas tribas.

Tribūns — 1) tautas tribūns; sākumā tribu priekšnieks. Triba — Romas vēstures senākajā periodā — katra no trim ģintīm (ramni, ticiji un luceri), kas veidoja Romas patriciešu kopienu. Vēlāk tautas tribūni; sākumā divi, no 457. g. p. m. ē. desmit. Viņus ievēlēja no plebeju vidus, un viņi aizstāvēja savas kārtas intereses. Iesākumā tautas tribūniem nebija tiesības uzstāties senātā. Viņiem bija atļauts uzkavēties vienīgi pie komīcijām, kur notika senāta sēdes. Bet tribūni varēja noraidīt konsulu un senāta rīkojumus. No IV gs. vidus tribūniem jau bija tiesības ieiet senātā, piedalīties dažādos pasākumos un pat sasaukt senāta sēdes; 2) kara tribūns — augstāks leģiona virsnieks, kas atradās tiešā virspavēlnieka rīcībā dažadiem uzdevumiem.

Trikliniļs — kvadrātveida ēdamgalds un trīsvietīgas pakava veidā ap ēdamgaldu novietotas atgultnes; arī ēdamistaba bagāta romieša namā, kurā atradās triklīnijs.

Trirēma — kuģis ar trim airu rindām.

Triumls — visaugstākais goda apliecinājums romiešu karavadonim, kas izšķirošā kaujā uzvarējis pretinieku. Senāts deva atjauju svinīgi sagaidīt uzvarētāju un viņa armiju Romā.

Triumvirāts — Cēzara, Pompeja un Krasa triumvirāts. Tā saucās pirmais triumvirāts (60. g. p. m. ē.), neoficiāla trīs varenāko Romas politisko darbinieku savienība; viņi uzstājās pret senatoru grupu. Viens no galvenajiem savienības mērķiem bija panākt, lai senāts īstenotu noraidīto Pompeja priekšlikumu, kurā Pompejs prasīja apstiprināt viņa varu Āzijā un iedalīt viņa kareivjiem zemi. Triumvirāts panāca, ka Cēzaru ievēlēja par konsulu 59. gadam. Jūlijs Cēzars tolaik bija ļoti populārs plebsa masās; viņš panāca senātā likumu apstiprināšanu par zemes piešķiršanu Pompeja veterāniem. Pret triumvirātu sevišķi nikni uzstājās Marks Porcijs Katons Jaunākais, kas triumvirātā saskatīja republikas principu bojāeju.

Tuliiāna — Servija Tullija laikā Romā uzceltā valsts cietuma pazemes daļa.

Tuskula — sena Latijas pilsēta netālu no Romas, tag. Fraskati.

Velils — viegli bruņots kājnieks. Viņa ieroči: neliels vairogs, zobens un metamais šķēps. Galvu aizsargāja ādas bruņucepure. Veliti necīnījās ierindā, bet izklaidus; ātri uzbrukdami un atkāpdamies, viņi traucēja ienaidnieka kustibu.

Vergīlijs — Publijs Vergīlijs Marons (70—19), slavens romiešu dzejnieks, «Eneīdas» autors. Poēmā Vergīlijs apdzied leģendāro Jūliju dzimtas senci Eneju. Vergīlijs idealizē seno romiešu «varonību un dievbijību» un uzskata to par valsts balstu, kas it kā nostiprinājies ķeizara Augusta valdīšanas laikā. Spēcīgākajās dramatiskākajās epizodēs Vergīlijs tomēr parāda, kā šī romiešu «varonība un dievbijība» nonāk pretrunā ar humānisma principiem.

Verrs — Gajs Kornēlijs Verrs, optimāts, no 73. ļ>ada līdz 71. gadam Sicīlijas vietvaldis — propretors. Cicerons uzturēja sicīliešu sūdzību par viņa varmācīgo un nelikumīgo rīcību, un Verrs tika notiesāts.

Vestālletcs — senajā Romā ģimenes pavarda dievietes Vestas priesterienes. Tās nedrīkstēja precēties. Tām bija jādod šķīstības solījums un jākalpo 30 gadus. Vestālietēm vajadzēja rūpēties, lai Vestas templī nekad nenodzistu svētā uguns.

Viesa plāksnīte — (lat. tessera hospitālis) bija apmēram 20 cm garš koka dēlītis, uz kura namatēvs uzrakstīja savu vārdu, tad, pārlauzis to, pusi iedeva viesim, lai, vēlreiz tiekoties ar svešinieku vai viņa pēcnācējiem, abas puses kalpotu par pazīšanās un draudzības zīmi.

Viktimārijs — upurkalps — priestera palīgs pie upurēšanas.

SATURS

Džuzepes Garibaldi vēstule 5

Pirmā nodaļa. Sullas izšķērdība……………………………………………. 7

Otrā nodaļa. Spartaks arēnā…………………………………………………. 23

Trešā nodaļa. Libitīnas Veneras krodziņš……………………………… 44

Ceturtā nodaļa. Ko Spartaks darīja, ieguvis brīvību . . 65 Piektā nodaļa. Katilīnas triklīnijs un Valerijas konklāvs , 85

Sestā nodaļa. Draudi, intrigas un briesmas…………………………….. 103

Septītā nodaļa. Kā nāve apsteidza Dēmofilu un Metrobiju , 131

Astotā nodaļa. Sullas nāves sekas………………………………………… 151

Devītā nodaļa. Par to, kā nelabojams žūpa iedomājas sevi

par republikas glābēju . ……. , 181

Desmitā nodaļa. Sacelšanās…………………………………………………. 211

Vienpadsmitā nodaļa. No Kapujas uz Vezuvu …. 242 Divpadsmitā nodaļa. Par to, kā Spartaks ar tālredzību un kara viltībām palielina savu sekotāju pulku no sešiem

simtiem līdz desmit tūkstošiem………………………………………. 259

Trīspadsmitā nodaļa. No Kazilīno kaujas līdz Akvlno

kaujai…………………………………………………………………………. 282

Četrpadsmitā nodaļa, kurā starp daudzām dažādām jūtām

sevišķi izceļas liktora Simpliciāna pašlepnums . . . 305 Piecpadsmitā nodaļa. Spartaks galīgi sakauj otru pretoru

un pārvar lielu kārdinājumu…………………………………………………….. 345

Sešpadsmitā nodaļa. Lauva pie jaunavas kājām. — Sodītais sūtnis… 367

Septiņpadsmitā nodaļa. Artoridžs triku rādītāja lomā . . 389 Astoņpadsmitā nodaļa. Konsuli karā. Kauja pie Kamerīnas. — Oknomaja nāve 418

Deviņpadsmitā nodaļa. Kauja pie Mutīnas. — Dumpji. —

Marks Krass rīkojas……………………………………………………… 443

Divdesmitā nodaļa. No kaujas pie Gargāno kalna līdz

Klisa bērēm…………………………………………………………………. 468

Divdesmit pirmā nodaļa. Spartaks Lukānijā. — Tīkls, kurā

sapinas pats putnu ķērājs………………………………………………. 493

Divdesmit otrā nodaļa. Pēdējās kaujas. Sakāve pie Bra-

dano. — Nāves lauks……………………………………………………. 520

Noslēgums……………………………………………………………………………. 550

hb j8 1587 Rafacllo Džovanjoli SPARTAKS

Redaktore E. Melbārzde Mākslinieciskais redaktors A. Liplns Tehniskais redaktors L. Rudzītis Korektore B. Vārpa

Nodota salikšanai 27.0-1.78. Parakstīta Iespiešanai 21.08.78. Formāts 8-1X108/32. Tipogrāfijas papīrs Jfi 2. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 30.66 uzsk. iespiedi.; 34,71 izdevn. 1. Metiens 50 000 eks. Pašūt. J\2 1241-D. Cena 2 rb|. 80 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rigā, Padomju bulv. 24. Izdevn. JSž 519/29368/J -2493. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rigā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks Iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Džovanjoli R.

Dž 890 Spartaks: Vēst. stāsts no Romas ēras VII gadsimta /Rafaello Džovanjoli; 1N0 itāl. vai. tulk. M. Kvelde; Māksi. G. KJava; S. Utčenko pēcv. — R.: Liesma, 1978. —581 lpp. — (Stāsti par vēst.)

1 Viņa nāve — mūsu dzīvība (/a/.).

1 Jāiegaumē reizi par visām reizēm: romieši un viņu vēsturnieki uzskatīja, ka gladiatoru karš, kas ir mūsu stāsta sižets, apkauno un aizskar Romas godu. Tāpēc vēsturnieki aiz cieņas pret latīņu lepnumu ļoti maz vēsta par šo karu, vispār piemin to tikai kā bēdīgu faktu un cenšas mazināt tā nozīmi un varenumu. Tomēr viņiem gribot negribot vajadzēja pavēstīt par šo notikumu pietiekami daudz, lai pa

2 Mūru graujamā ierīce.

3 Senajiem grieķiem un romiešiem mašīna lielu akmeņu, noasinātu bajķu u. tml. priekšmetu mešanai.

IX — 1241

S. Utčenko. Roma un Spartaka sacelšanās…………………………….. 554

Paskaidrojumi……………………………………………………….. 563

[1] vārsmas atdzejojis harijs Gāliņš.

[2] pirmie divi — leģendārais Romuls un Rems.

[3] domāts gajs marijs.

[4] katilīna savā laikā bija Sullas piekritējs.

[5] gladiatoru pieņemti apzīmējumi, lai varētu par saviem nodomiem brīvi runāt gladiatoru skolās un svešu cilvēku klātbūtnē. Saule — viņu lielais skolotājs Spartaks. (Autora piez.)

[6] viņš nesūta nekādas pavēles un vēl cieš klusu. (Autora piez.)

[7] bet sazvērnieki?!Autora piez.)

[8] sacelšanās signālu. (Autora piez.)

[9] romiešiem. (autora piez.)

0 Kāds ir sacelšanās dalībnieku skaits? (Au/ora piez.)

[11] uzmanību, kāds nākl (Aufora piez.)

[12] uzmaniet izeju! (Autora piez.)

[13] mēs noķersim spiegu. (Autora piez.)

[14] kad gaili 390. g. p. m. ē. ieņēma Romu un naktī klusu devās uz Kapitoliju, pēc sena nostāsta Junonai ziedotās zosis sacēla troksni un uzmodināja sargus.

[15] olimpiāde — senajiem grieķiem — 4 gadu laika posms starp divām olimpisko spēļu svinībām; tas noderēja par laika skaitīšanas vienību.

darītu slavenus nabaga gladiatorus un it sevišķi spartaku, ko mēs bez svārstīšanās varam nostādīt blakus Marijam un Cēzaram. Pat Lūcijs Flors, kurš no vēsturniekiem visneiecietīgāk izturas pret šo karu un kurš savos vēstījumos nekautrīgi nozākā gladiatorus un viņu vadoni, spiests atzīties, ka «Spartaks varonīgi cīnījās pirmajās rindās un krita gandriz kā izcils karavadonis, slavas oreola apņemts». (AuZ. piezīme.)

[17] kara mašīna akmeņu un bultu sviešanai.

A Seno laiku mašīna (galvenokārt aplenkšanas ierocis) akmeņu, ai dzelzi apkaltu baļķu mešanai.

[19] pēc sena nostāstā gigantu karā pret Jupiteru daļa dievu patvērās Maķedonijā, Tesālijā un Trāķijā. Dievi tur mita līdz kara beigām.

[20] konsuli spīrijs Postūmijs Albins un Tits Vetūrijs Kalvins (IV gs. p. m. ē.) kaujā pie Kaudijas aizas cieta sakāvi un bija spiesti noslēgt apkaunojošu mieru ar samnitiem.

[21] augstāka amatvīra ar ziloņkaulu rotāts amata krēsls.

[22] jupiters, kam bērēs veltīja ienaidnieku karavadoņiem atņemtos ieročus.

[23] plūtarhs. «marka Krasa dzīve».

17 — 1241

[24] apspiedis kvinta Sertorija dumpi Spānijā, Pompejs atgriezās caui Galliju un Dienviditāliju 71. g. p. m. ē.

[25] romānā «spartaks» rafaello džovanjoli mainījis abu vadoņu vārdus; Krikss romānā nosaukts par Krišu; Enomajs — par Oknomaju, (Red.)

[26] markss k„ engelss f. vēstuļu izlase. r., 1952, 107. lpp.

1 Ļeņins V. I. Raksti, 29. sēj., 431., 432. lpp.

Content

Džovanjoli Rafaello Spartaks

PIRMĀ NODAĻA SULLAS IZŠĶĒRDĪBA

OTRA NODAĻA SPARTAKS ARĒNĀ

TREŠĀ NODAĻA LIBITiNAS VENERAS KRODZIŅŠ

CETURTĀ NODAĻA KO SPARTAKS DARĪJA, IEGUVIS BRlVĪBU

PIEKTĀ NODAĻA KATILĪNAS TRIKLĪNIJS UN VALERIJAS KONKLĀVS

SESTĀ NODAĻA DRAUDI, INTRIGAS UN BRIESMAS

septītā nodaļa Kā NāVE APSTEIDZA DEMOFILU UN METROBIJU

ASTOTĀ NODAĻA SULLAS NĀVES SEKAS

DEVĪTĀ NODAĻA PAR TO, Kā NELABOJAMS žūPA IEDOMĀJāS SEVI PAR REPUBLIKAS GLĀBĒJU

DESMITA nodaļa SACELŠANĀS

VIENPADSMITĀ NODAĻA NO KAPUJAS UZ VEZUVU

divpadsmitā nodaļa PAR TO, KĀ SPARTAKS AR TĀLREDZīBU UN KARA VILTĪBĀM PALIELINA SAVU SEKOTĀJU PULKU NO SEŠIEM SIMTIEM LlDZ DESMIT TūKSTOšiEM

trīspadsmitā nodaļa NO KAZILĪNO KAUJAS LIDZ AKVĪNO KAUJAI

četrpadsmita nodaļa, KURĀ STARP DAUDZĀM DAŽĀDĀM JūTĀM SEVIŠĶI IZCEĻAS LIKTORA SiMPLICIĀNA PAŠLEPNUMS

PIECPADSMITA NODAĻA SPARTAKS GALĪGI SAKAUJ OTRU PRETORU UN PĀRVAR LIELU KĀRDINĀJUMU

sešpadsmitā nodaļa LAUVA PIE MEITENES KĀJĀM. — SODĪTAIS SŪTNIS

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA ARTORIDŽS TRIKU RĀDĪTĀJA LOMĀ

astoņpadsmita nodaļa KONSULI KARā. — KAUJA PIE KAMERĪNAS. — OKNOMAJA NAVE

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA KAUJA PIE MUTĪNAS. — DUMJI. — MARKS KRASS RĪKOJAS

divdesmitā nodaļa NO KAUJAS PIE GARGĀNO KALNA LĪDZ KRISA BĒRĒM

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA SPARTAKS LUKĀNIJĀ. — TĪKLS, KURĀ SAPINAS PATS PUTNU ĶĒRĀJS

divdesmit otra nodaļa PĒDĒJĀS KAUJAS. — SAKĀVE PIE BRADĀNO. — NĀVES LAUKS

NOSLĒGUMS

ROMA UN SPARTAKA SACELŠANAS

PASKAIDROJUMI

SATURS