Jans Vasilijs

Spartaks

SPARTAKS

SENĀS ROMAS LIELĀ VERGU SACELŠANĀS I GADSIMTA PIRMS MŪSU ĒRAS

IEVADVĀRDI

Grāmatas ir kā kuģi. Vienas dīkā sarūsē un noveco vai nogrimst mēmajās dzelmēs. Citām grāmatām mūžs ir ilgs, priecīgs un darbīgs. Laika viļņi triecas pret darvotajiem kuģu sāniem. Atzīšanas vējš pūš šo kuģu burās, traukdams tos no zemes uz zemi, no paaudzes uz paaudzi.

Trīsdesmit vienu ceļojumu mūsu zemē veicis romāns «Čingishans» — piedzīvodams trīsdesmit vienu izdevumu. Tikai nedaudz no tā atpaliek romāns «Batijs», kas laists klajā divdesmit septiņas reizes. Šīs un citas V. Jana grāmatas — kuģi devušies tālos braucienos pāri mūsu zemes robežām. Kur vien tie nav izmetuši enkuru! Gan Brazīlijā un Rumānijā, gan Anglijā un Polijā. Desmitiem valodās nākušas klajā V. Jana grāmatas. Tās atradušas ceļu uz miljoniem lasītāju.

Kas ir šis meistars, kurš sarakstījis tik daudz brī- num jauku grāmatu, nodrošinādams tām tik ilgus un daudzināmus ceļojumus? Kas ir šis cilvēks, kura īsais uzvārds skan kā kuģa gongs?

Pats par sevi viņš kādreiz teicis lielā Austrumu dzejnieka Šādi vārdiem: «Trīsdesmit gadu esmu mācījies. Trīsdesmit gadu esmu ceļojis. Trīsdesmit gadu man gribētos rakstīt.» Sajā formulā izteikts rakstnieka darbs — viņa mācīšanās un ceļojumu gala rezultāts. Tā tas bija ari Vasilija Grigorjeviča Jančevecka dzīvē, kurš mūža novakaiē kļuva par rakstnieku V. Janu.

Līdzīgi V. Jana bērnības gadu iemīļotajam varonim Odisejam, ari pašu rakstnieku var saukt par «lielo ceļotāju». Taču viņu nevajāja skaudīgie dievi, neļaudami atgriezties dzimtenē. Viņu nedzina alkas iedzīvoties bagātībā, kas ne tikai Homēra laikos, bet pat mūsu tēvu tēvu laikos radīja piedzīvojumu meklētājus, kuri skrēja pēc Klondaikas zelta vai Dienvidāfrikas dimantiem.

Nākamo rakstnieku ceļojumos vilināja tieksme pēc zināšanām. Viņam nepietika ar grāmatās izlasīto. Viņš gribēja redzēt pasauli, ieelpot sausos ceļa putekļus un sāļo jūras valgmi. Un vispirms viņš gribēja iepazīties ar zemi, kur bija dzimis, iepazīties ar tautu, kas devusi viņam vārdu, dzīvību un likteni.

Jau agrā jaunībā ar maišeli pār plecu nākamais rakstnieks apstaigājis gandrīz vai pusi Krievijas, iepazīdamies ar krievu tautas valodu, dzīvi un dziesmām, ar apdāvināto, spēcīgo, bet jūgā nomākto tautu. Varbūt jau toreiz Vasilijam Grigorjevičam dzima doma aprakstīt kādreiz Krievzemei uzbrukušo milzīgo nelaimi — tatāru jūgu un parādīt, ar kādu vīrišķību krievu cilvēki bija uzņēmuši šo nelaimi.

Vēlāk V. Jans apmeklēja Angliju. Kornvolas krīta klintis, Ņūkāslas akmeņogļu raktuves, Britu muzeja bibliotēkas zāles ar savu nedabisko klusumu — tas viss saglabājās nākamā rakstnieka atmiņā. Bet tad viņa dzīvē ienāca Austrumi — dzeltenie smilšu līdzenumi, seno pilsētu drupas un raibie, trokšņainie tirgi, Te tad arī risinās V. Jana grāmatu «Ugunis kurgānos» un «Čingishans» notikumi. Savām acīm rakstnieks re^ dzējis, kādu postu tautām atnesuši izdaudzinātie iekarotāji Maķedonijas Aleksandrs un Čingishans.

Savos ceļojumos V. Jans noskatījis daudz ko tādu, kas nav atrodams nevienā grāmatā. Viņš pētījis tautu parašas, kas nemainīgas saglabājušās no senseniem laikiem. Viņš redzējis stepes un tuksnešus, ugunskuru sarkanās atblāzmas, klausījies stepju ķēvju zviegšanā, elpojis gruzdošā kizjaka smacīgos dūmus. No visa tā nāk viņa radīto tēlu spēks un pievilcība.

Vasilijs Grigorjevičs par rakstnieku kļuva padomju varas gados, kad miljoniem ļaužu bija iedegušies izglītības alkās, kad jaunās dzīves cēlāji gribēja zināt arī to, kā cilvēki dzīvojuši un cīnījušies tālajā pagātnē, pēc kā tiekušies, par ko sapņojuši. Nav nejaušība, ka viens no pirmajiem V. Jana vēsturiskajiem stāstiem bija «Spartaks». Sā stāsta varonis — cīnītājs par apspiesto vergu atbrīvošanu — radīja īpašas simpātijas lasītājos, kas auguši Oktobra laikmetā.

Pirms V. Jana Spartaka tēlam jau bija pievērsies visā pasaulē pazīstamā romāna «Spartaks» autors R. Džovanjoli. V. Jana grāmata atšķiras no R. Džovanjoli romāna ne tikai ar to, ka tā rakstīta bērniem, bet galvenokārt ar pieeju vergu kustības attēlojumam.

R.Džovanjoli bija buržuāziskais revolucionārs, cīnītājs par Itālijas apvienošanu un Itālijas atbrīvošanu no svešzemju jūga. Tas nevarēja palikt bez ietekmes sacēlušos vergu kustības attēlojumā un tās vēsturisko varoņu tēlu izveidē. Džovanjoli jūt milzīgas simpātijas pret Spartaku un apveltī viņu ar ārkārtīgi cildena cilvēka rakstura iezīmēm, taču Džovanjoli nesaprot, ka Spartaks pārstāv vergu šķiru, ko no vergturiem šķir vesels bezdibenis. Jā, taisni bezdibenis, nevis barjera, kas amfiteātrī skatītāju nošķir no gladiatoriem, kuri cīnās arēnā.

Savā «Spartakā» V. Jans pilnīgi apzināti atteicies tēlot vergu un vergturu pasauli kā kaut ko vienu veselu. Apspiesto pasaule stāv pretim apspiedējiem. Apspiestos pārstāv Spartaks. Apspiedējus — Krass. Spartaka pusē turas seno autoru pieminētie Krikss un Enomajs un rakstnieka iztēlē radītais traķiešu zēns Geta un dejotāja Arnika. Lai arī tās ir izdomātas personas, bet izdomai te pamatā ir pareiza laikmeta izpratne. Vēl vairāk, vēstures avotos mēs atrodam šo varoņu prototipus. Kāds sengrieķu autors stāsta par Spartaka līdzgaitnieci, kas pareģojusi viņa slaveno nākotni.

Pa jūru peld kuģis. Tā izliektais priekšgals atgādina gulbja kaklu. Uz kuģa klāja cilvēki garos apģērbos, airi sitas pret ūdeni. Vējš pūš kvadrātveida burā. Tas ir seno feniķiešu — smalko amatnieku un dārzkopju, drošsirdīgo un pieredzējušo jūras braucēju kuģis. Uz kuģa atrodas V. Jana stāsta varoņi — gudrais sirmgalvis un klejotājs Sofers un viņa mazais draugs un māceklis Elisars. Kas viņus dzen uz tālajām zemēm prom no savas dzimtās malas kalnainajiem krastiem? Vai dziņa kļūt bagātiem? Vai piedzīvojumu alkas? Nē! Elisars meklē savu tēvu, kas nokļuvis Kanāras zemes verdzībā. Vecais Sofers meklē «cilvēkus, kas nav netaisni un neapspiež vājos».

Kuģiem garām slīd senās Iekšējās jūras krasti. Dažādas, cita no citas atšķirīgas pilsētas, dažādas tautas, dažādas valodas un parašas. Bet visur viens un tas pats: bagātie un nabagie, vergturi un vergi. Un arī pats feniķiešu kuģis ir daļa no apkārtējās verdzības un varmācības pasaules. Vieni atrodas uz kuģa klāja. Tiem pavērtas jūras tāles. Tos apspīd saule. Tie var baudīt dzīves priekus. Bet citiem liktenis lēmis cilāt smagos airus, saļimt saules svelmē, trīcēt aukstumā, paciest sitienus un ņirgāšanos.

Vai pasaulē ir tāda zeme, kur viena cilvēka laime nebalstītos uz otra nelaimi? Par šādu zemi sapņojuši jau seno laiku cilvēki. Viņi šo zemi iedomājās ārpus apdzīvojamās pasaules un sauca to gan par Laimīgajām salām, gan par Saules valsti. Sie cilvēki ticēja, ka tur arvien vēl pastāv Zelta laikmets. Sapņi par Zelta laikmetu — tie ir sapņi par sabiedrisko taisnību.

Feniķiešu kuģis sasniedz okeānā izkaisītās Laimīgās salas. Tikai viens pats Sofers paliek pie cilvēkiem, kuri «neapspiež vājos». Tomēr tālais kuģojums nav bijis veltīgs. Iekšējās jūras krastos dzīvojošie cilvēki dabū zināt, ka taisnība, patiesība un labais pasaulē ir augstāki par visu, ka īstie varoņi nav vis ķēniņi, karavadoņi, bagātie tirgoņi un jūras laupītāji, bet darbīgie, čaklie un smalkie amatnieki un drošie jūras braucēji.

V. Jana stāsts «Feniķiešu kuģis» nāca klajā 1931. gadā, kad tikko bija sākušies feniķiešu pilsētu izrakumi un šais izrakumos atrasto rakstu pieminekļu pētīšana. Par feniķiešu dzīvi zinātnei tagad zināms daudz vairāk nekā 1931. gadā. Un tomēr V. Jana stāsts savos vēsturiskajos pamatos ir pareizs.

V. Jans bija divējādi apdāvināts: viņš bija zinātnieks pētnieks un rakstnieks mākslinieks. Rakstnieka fantāzija radījusi «Feniķiešu kuģa» varoņus, saistījusi viņu likteņus, bet apstākļi, kuros šie varoņi darbojas, viņu kuģojuma maršruts un ceļā sastaptās briesmas—• viss uzrakstīts, dziļi pazīstot vēsturi, uz vēsturisku dokumentu pamata. Izdoma un vēstures fakti V. Jana stāstā viens otru neizslēdz, bet papildina.

V. Jana grāmatas «Feniķiešu kuģis» un «Spartaks» parādījās vairāk nekā pirms trīsdesmit gadiem, kad man un maniem laika biedriem bija gadu divpadsmit trīspadsmit. Toreiz nebija senās vēstures mācību grāmatu, nebija «Bērnu enciklopēdijas», nebija daudzu bērniem domātu vēsturisku stāstu un romānu, kurus tagad katru gadu laiž klajā mūsu izdevniecības.

V. Jans bija padomju vēsturiskā stāsta pionieris. Viņš prata mūs aizraut ar tālās pagātnes varoņu likteņiem, modināja mūsos simpātijas pret viņu cīņām un ciešanām. Bet arī jums, jaunie lasītāji, kuri var studēt vēsturi no vissenākajiem laikiem līdz mūsu dienām, kuru rīcībā ir skolu mācību grāmatas, atlasi, ilustrāciju albumi un pat kinofilmas ar vēsturisku sižetu, V. Jana stāsti vēl šodien nav zaudējuši savu jaukumu. Tie jums iemācīs daudz ko un, galvenais, palīdzēs iemīlēt vēsturi, kā to mīlēja pats V. Jans.

Iedziļinieties V. Jana grāmatu — kuģu pasaulē. Dodieties tiem līdzi ceļojumā kopā ar šo kuģu vīrišķīgajiem un cildenajiem varoņiem laika jūrā. Tas būs ne tikai interesants, bet arī pamācošs kuģojums. Jūs sapratīsit, ka vēsturē nekas netiek aizmirsts — ne labais, ne ļaunais. Un vēsture mums jāpazīst kaut vai tāpēc vien, ka ikvienam no mums jāatbild par nākotni.

A. Ņemirovskis

.

Pirmā daļa VĒTRA VIDUSJŪRĀ

Trīs dienas trakoja vētra. Jūrā milža un cits aiz cita auļoja zaļgani ūdenskalni; putās sakultās galotnes sabruka ar apdullinošu troksni. Šķita, nekas nevar turēties pretī trakā vēja niknumam. Ostās laikus paglābušos kuģus izvilka krastā vai arī divkāršām tauvām piesēja pie steķiem. Bet saniknotie viļņi ielauzās arī te, un tad vareni šūpojās un dejoja staltie masti, bet kuģu dēļi čīkstēja, brakšķēja un krakšķēja, it kā grasīdamies izjukt gabalos.

Par spīti šaustīgajam lietum, pa oļaino krastu un akmens molu skraidīja satrauktas sievietes. Rokas pret debesīm celdamas, viņas vaimanāja, nolādēdamas dievus

par uzsūtīto nelaimi, kas izmētājusi un aizdzinusi laivas ar zvejā izbraukušajiem vīriem un tēviem. Viņas lūkojās dūmakainajā tālē, gribēdamas starp tumšajiem viļņu vāliem ieraudzīt pazīstamās lāpītās buras.

Vakarpusē no mākoņkalniem izlauzās sarkans stars, izgaismodams vientuļu, sarkanu buru. Nelielais stāv- sānu kuģis te uzšāvās virs ūdens, te, iecirties ar priekšgalu viļņos, pazuda mutuļojošajā bezdibenī. Bet pēc dažiem mirkļiem, atkal pasviests uz augšu, kuģis ar noliektu mastu un slīpu buru traucās uz priekšu. Tikai ļoti pieredzējuši un drosmīgi jūrnieki varēja vadīt kuģi tādā vētrā, kad klājs brīžiem zuda no kāju apakšas un apkārt putoja un slējās viļņi kā stāvas sienas.

Beidzot kuģis, apbraucis akmens molu, ieslīdēja klusā ostā. Nolaidis buru, balstīdamies viļņos ar vienpadsmit garu airu pāriem, kuģis uzmanīgi pabrauca garām veselai virtenei tirdzniecības kuģu. Aizmugurē, kuģa pakaļgalā, stāvēja kuģa īpašnieks, drukns, platiem pleciem, ar izmirkušu, pie varenām, kailām krūtīm pielipušu bārdu. Viņš aizsmacis kliedza, izrīkodams drīz divus milzeņus nēģerus, kas ar visu ķermeni bija uzguluši stūres airiem, drīz divdesmit divus ar ķēdēm pie soliem piekaltus airētājus. Kuģis izdarīja veiklu pagriezienu un, izmetis divus bronzas enkurus, apstājās ostas vidū.

Pūlis ostā gaidīja, kad kuģa saimnieks nonāks krastā un pastāstīs par citiem ceļā sastaptajiem kuģiem. Atskanēja kliedzieni un saucieni, taču bārdainais jūrnieks bez neviena vārda tikai sparīgi pameta ar roku no augšas uz leju, no kā varēja saprast, ka visi saliktie kuģi aizgājuši dibenā. Jūrnieks nokāpa tilpnē, un kuģa pakaļgala lodziņā atspīdēja uguntiņa.

Naktī vētra trakoja, kā trakojusi. Ostas sargi paslēpās — nezin vai kāds kuģis ieradīsies ostā nakts tumsā!

Tomēr dažas laivas devās uz dīvaino kuģi, kas, diviem enkuriem ieķēries, stāvēja ostas vidū. Kaut kādas ēnas rausās augšā uz klāja. No turienes laivās nolaida cilvēkus un kravu, skanēja aprautas pavēles, uzklie- dzieni, lamas un klusināti vaidi.

Rīta pusē vētra pavisam pierima. Gludā jūra mirguļoja sudrabainos vilnīšos. Tumsā ūdens virsa te cēlās, te plaka, tā cilājās kā milža krūts pēc nikna cīniņa.

Uz krasta plūstošo viļņu šļakatas apskaloja kuģu ribu atliekas, izjukušas kastes, zvejas tīklu skrandas un oranžas granātābolu mizas.

Saule, viltīgi glūnēdama, raudzījās no mākoņiem, kas lēni slīdēja līdzi uz austrumiem aiztraukušajai vētrai.

Fūrijas ostas priekšnieks agrā rītā aizsūtīja muitas uzraugus rūpīgi pārmeklēt kuģi, kas viņiem bija licies aizdomīgs — «īsta pirāta ģīmis tā īpašniekam!» — bet pats uzkāpa uz mājas lēzenā jumta. Taču kuģi ostā viņš nevarēja saskatīt. Viņam paziņoja, ka kuģis ar sarkano buru bijis «Vētras dēls» un tas ar airiem aizgājis tumsā atklātā jūrā un nozudis miglā.

VERGU UZPIRCĒJI

Tai pašā dienā Fūrijas pilsētas galvenajā laukumā drūzmējās liels pūlis ziņkārīgo. Uz koka paaugstinājumiem pārdošanai bija nostatīti vairāki desmiti vergu. Staltie, spēcīgie traķieši, bālie sīrieši ar kupliem, cirtainiem matiem, šmaugie bronzas krāsas ēģiptieši ar uzrautiem, taisniem pleciem un citu nezināmu tautību vergi stāvēja veselām rindām, rokas uz krūtīm sakrustojuši. Viņi bija tikpat kā kaili, izgreznoti vienīgi ar puķu vainagiem; ap gurniem sarkani apsēji, kājas nobalsinātas ar krītu. Katram kaklā karājās dēlītis ar verga vārdu un vecumu.

Fūrijas tirgoņi, uz tirgu atbraukušie apkaimes vīndari un dārzkopji apvērtēja vergus, izprašņādami, kādus amatus viņi prot. Katrs gribēja lētāk nopirkt prasmīgus meistarus: divu triju labu amata meistaru — kurpnieku, mucinieku, varkaļu vai podnieku darbs taču nodrošina pārtikušu dzīvi verga īpašniekam ar visu ģimeni. Tāpēc katram vergam aptaustīja ribas, plecus un kājas; viņiem vajadzēja saliekt un izstiept rokas; vergi vienaldzīgi un paklausīgi atvēra muti un izbāza slāpēs izkaltušo mēli.

—    Nopirkt sliktu vergu ir tas pats, kas nopirkt klibu zirgu: labuma no tāda būs maz! — runāja norūpējušies pircēji.

Starp vergiem izcēlās trīs, kas sēdēja savrup uz nobružāta paklāja, — vīrietis, meitene un zēns.

Vīrietis bija kalsens grieķis gariem matiem un iesirmu bārdu. Pār plecu viņš bija pārmetis vecu, violetu apmetni un rokā turēja vairākus aprakstītus papirusa tīstokļus. Viņš nelikās drūms un grūtsirdīgs, kādi parasti bija vergi, skumdami par zaudēto brīvību un uztraukumā gaidīdami jauno saimnieku. Tieši otrādi, grieķa sejā vīdēja neatkarīga pilsoņa lepnums un patīkams dzīves prieks. Viņš labprāt ar smaidu atbildēja uz jautājumiem, un viņa priekšā bija salasījies daudz ziņkārīgo, kas brīnījās par viņa neparastajām atbildēm latīņu un grieķu valodā.

Triju vergu saimnieks, acīm redzot, svešzemnieks no Mazāzijas, ar stūrainu, spīdīgu bārdu, tērpies garās, sarkanās, ar raibu lentu apšūtās drānās, dziedošā balsī sauca:

—   Nopērciet lieliskus vergus! Lēti dodu! Nepalaidiet garām izdevību!

—    Ko tu proti? — jautāja augstprātīgs resnis purpur- krāsas apmetnī.

—   Es varu no akmens izveidot Apolonu, — atbildēja grieķis.

—   Tātad tu esi burvis? Vai arī plātīgs neprātis? Vai tad var no akmens izveidot skaisto un visvareno dievu?

—   Nopērc mani, un es tev parādīšu, kā to dara.

—   Tu laikam esi tēlnieks un izcērt no marmora dieva Apolona attēlu.

Iejaucās vergu tirgotājs un sāka lielīt savu preci:

—    Te tiek pārdots visgudrais gramatiķisfilozofs ar saldtīksmīgu valodu. Viņš ar neparastu māku prot ielikt nevainīga bērna prātā labus tikumus un svēto grāmatu gudrības. Visu mācīšanu viņš veiks dievišķajā helēņu [1] valodā … Godājamie pilsoņi! Pasteidzieties nopirkt šo izcilo gramatiķi! Pasteidzieties!

Daži apjautājās «visgudrajam gramatiķim», ko un kā viņš var mācīt, bet tas atbildēja ar izmeklētiem dzejnieka vārdiem:

—    Visi mēs piedzimstam kaili — vergs vai slavens valdnieks. Vērtību mums nepiešķir ne bagātība, ne dzimums dižciltīgs; tik zinātne vien attīsta miesu un dvēseli. Pat stulbu cilvēku es varu padarīt par varoni, Marsam [2] līdzīgu.

—   Kādas zinības tu māci? — kāds jautāja pūlī.

—    Mācības es sāku ar gramatiku, ar stingro un precīzo zinātni. Tāpat ar ģimnastiku centīšos attīstīt audzēkņa miesu. Gados vecākiem mācu matemātiku un gudro filozofiju. Ar lepnumu mans skolēns varēs saukties cēlajā vārdā «cilvēks».

Klausītāji saskatījās un apjautājās, cik maksā tik gudrs vergs.

—   Divtūkstoš sesterciju2 . Tīri par velti pārdodu filozofu, ko gudrībā var pielīdzināt Sokrātam, bet zināšanās Aristotelim … Vēl, redziet, pārdodama neparasta Traķijas dejotāja Arnika3 . Viņa dejo dažādu tautu dejas, virpuļo vieglāk par nimfu, spēlē ar divām flautām reizē, dzied un stāsta bērniem baismīgas pasakas. Bez tam viņa māk aust, šūt apģērbus un cept pīrādziņus. Maksā tikai trīstūkstoš sesterciju. Kurš laukumā rādīs viņas dejas, tas vienā gadā nopelnīs desmitreiz vairāk par šo maksu.

1  Marss — seno romiešu kara dievs.

2   Sestercija — Romas monēta apmēram sešu kapeiku vērtībā.

3   Arnika — sens vārds. Latīniski tas nozīmē «draudzene».

Dejotāja — vieglāka par nimfu, melnīgsnēja un saulē iedegusi, ar degunā ievērtu sudraba gredzenu,

Romas monēta.

skrandainā tunikā — sēdēja, kājas zem sevis parāvusi, raidīdama saimniekam un pūlim naida un baiļu pilnus skatienus.

—   Paskatieties arī uz šo traķiešu zēnu, — turpināja vergu tirgotājs. — Vai esat ko līdzīgu redzējuši? Spēkā un drošsirdībā viņš drīz varēs sacensties ar visslavenāko gladiatoru'.

Resnis purpurkrāsas togā[3] gribēja apskatīt zēnu. Kā savvaļas zvērēns sēdēja bronzas krāsas zēns, purinādams garās cirtas un glūnēdams uz pienākušo pircēju. Kad resnis, saķēris viņu aiz ausīm, centās ielūkoties tam mutē, zēns atlēca nost, bet pircējs, roku tirinādams, iekliedzās pilnā rīklē:

—   Suns tāds! Čūskulēns! Viņš iekoda man pirkstā!

—   Traks zeņķis! — smējās apkārt stāvošie skatītāji. — Kurš tad pirks tādu zvērēnu?

—   Tieši tādu nopirks, — iebilda vergu tirgotājs. — Vai tad jūs nepērkat niknu kucēnu, lai tas sargātu māju? Tāpat no šā traķiešu zēna, kurš cēlies no kalnu spartiešu cilts, iznāks teicams sargs. Bet spītīgu vergu pilnīgi rāmu padara pletne ar trijām astēm. Kad viņš paaugsies, viņu varēs rādīt cirkā kā pašu veiklāko un drosmīgāko gladiatoru.

—   Cik tad zēns maksā?

—   Zēnu Getu atdošu par tūkstoš sestercijām un pletni piedevām.

—   Ha-ha! — pūlī smējās. — Tādu naudu var maksāt tikai tāds bagātnieks kā Krass!

—    Krass? Kurš te piemin godājamā Marka Licīnija Krasa dižo vārdu? — nopīkstēja smalka sievietes bal- stiņa.

Visi atskatījās, taču nevienas sievietes tuvumā nebija, bet vergu priekšā iznāca dīvains cilvēks. Viņam bija citrondzeltena vecas sievietes seja ar noļukušiem, grumbainiem vaigiem. Uz rokām laistījās dārgas zelta aproces. Ģērbies viņš bija persiešu safrānkrāsas[4] drānās ar ieaustiem zaļiem un aveņsārtiem ziediem. Viņam pa priekšu soļoja liela auguma kareivis, ar šķēpu rupji pašķirdams ceļu. Aizmugurē sekoja puskails vergs nēģeris; vienā rokā tas nesa baltu vilnas togu, bet otrā — ar dzelzs dzintelēm apkaltu koka lādīti.

— Vai tad neviens neko neteica par Krasu? — turpināja nepazīstamais. — Protams, visuvarenais bagātnieks Krass nopirktu labus, čaklus vergus, lai tie maksātu cik maksādami. Es pirkšu šos trīs vergus un vēl dažu labu simtu citus, lauku darbiem derīgus, ļoti spēcīgus, visaugstākā labuma vergus, kuri varētu aizstāt zirgus, bet, protams, ne par tik pārmērīgu cenu. Jo tagad taču mūsu neuzvaramie karavadoņi pastāvīgi pārved no kara gūstekņu pūļus, kas tirgū pērkami lētāk nekā cūkas vai auni.

Vergu tirgotājs pieskrēja klāt un, skatīdamies acīs bagātajam pircējam, zvērēdams spieda rokas pie krūtīm un sāka minēt cenu, pamazītēm to nolaizdams. Kaulēšanās bija ilga, beidzot viņi salīga. Nēģeris no kastītes noskaitīja divas saujas zelta un sudraba monētu un nometa tās uz paaugstinājuma izklātā apmetņa. Pircējs paņēma rokā niedru virves galu, pie kuras līdz ar citiem vergiem aiz kakl^i tika piesiets grieķu filozofs gramatiķis, dejotāja un kodējs zēns.

Pēc tam viņus visus aizveda ārpus pilsētas, uz ceļa ar piekvēpušām smēdēm gar malām. Seit vergus sakala ķēdēs pūlīšos pa vairākiem kopā. Sardzinieku un dzinēju ielenkti, vergi ar žēlabainu dziesmu devās uz ziemeļiem. Priekšā bija garš ceļš uz Itālijas galvaspilsētu Romu.

Četri vergi nesa nestuvēs cilvēku ar smalko sievietes balstiņu. Tas bija Romas bagātākā patricieša [5] un zemes īpašnieka Krasa uzticības vīrs un mantzinis.

Drīz ceļš iegriezās kalnos, un klintīs dobji atbalsojās vergu-kuģu airētāju senā dziesma:

Vairs negaidiet mūs, māt un tēt, Jums savu dēlu neredzēt. No visa spēka airi triec, Plecs vairāk, vairāk jāatliec! …

Uz krastu zaļi viļņi skrien, Bet tālāk dzimtene aizvien … No visa spēka airi triec, Plecs vairāk, vairāk jāatliec! …

UZ LIELA CEĻA

Karavāna, par spīti dzinēju uzmudinājumiem, virzījās gausi. Slimie vai brūcēm klātie vergi nevarēja ātri paiet un kavēja pārējos. Viņi vairs nebija kaili kā toreiz tirgus dienā. Vieni bija uzģērbuši savas agrākās greznās drānas, kādās saņemti gūstā, citi ievīs- tljušies dažādās lupatās, tāpēc šis pūlis izskatījās raibu raibais. Te bija dažādu cilšu pārstāvji, bet visiem bija viena verdzības zīme: ķēdes un kaili noskūta galvas puse.

Pretimnācēju īpašu uzmanību saistīja liela dīvaini apģērbtu vergu grupa: garas zirgādas bikses līdz papēžiem, rupja linu auduma īsi krekli līdz jostas vietai, galvā lapsādas cepures ar kuplām astēm pakausī.

— Skatieties, tie ir traķieši! — klaigāja ceļmalas ciemu dzīvotāji, uz vergiem rādīdami. — Mūsu karaspēks ar šiem traķiešiem karo jau daudzus gadus! Traķieši dzīvo kalnos un negrib nevienam pakļauties, par visu vairāk pasaulē mīl brīvību un kaujā nekad neatkāpjas …

Un visi ar bailēm un ziņkāri raudzījās uz plecīgajiem traķiešiem, kas soļoja, vilkdami skumju dziesmu, kāju važām žvadzot. Zēns Geta iejuka šajā vergu pūlī, kur pievakarē putekļos visi bija kļuvuši vienādi pelēki. Geta soļoja, pie traķietes Arnikas apģērba pieķēries. Viņa zēnu aizstāvēja, jo zēns, kad viņu zoboja un kaitināja, ātri saniknojās.

Vakaios karavāna apstājās vai nu kādas pilsētas laukumā, vai arī aiz kāda ciema apžogojuma. Visus vergus tad sadzina cik vien var tuvāk citu pie cita, bet apkārt iededza ugunskurus: visu nakti sardzinieki vāķēja, lai neviens vergs neaizbēgtu.

Pusceļā karavāna apstājās kādā muižā, kas piederēja daudzu vergu īpašniekam un bagātniekam Krasam.

Tur, pakalnā, starp neredzētiem augļu kokiem pacēlās ar skaistām statujām izgreznota diža marmora villa

Uzraugi vergu lielāko daļu sadalīja pūlīšos un katram paziņoja:

— Jūs būsit Lāpstas, jūs — Kapļi, bet tu — Spīļ- arkls, tu — Akas Grieztuve, tu — Ecēšas, bet tu — Ķerra …

Traķiešus kā visspēcīgākos pasludināja par Dzirnakmeņiem un Laužņiem, kuriem jālauž akmeņi2 , un viņiem vajadzēja izklīst uz dažādām pusēm: vieniem uz dzirnavām griezt dzirnakmeņus, citiem — uz akmeņlauztuvēm lauzt marmora bluķus, no kuriem tad cēla brīnišķīgas villas bagātniekiem un izcirta statujas.

Bēdīgi šķīrās traķieši cits no cita, par atvadīšanās zīmi izstiepdami rokas ar augšup pavērstām plaukstām. Viņi nenojauta, ka drīz viņiem atkal vajadzēs tikties.

NĀVINIEKI

Vergu pārējā daļa devās tālāk uz ziemeļiem un pēc dažām dienām kādā agrā rītā pienāca pie lielās un bagātās Kapujas pilsētas vārtiem. Šajā vergu pūlītī bija Geta, Arnika un grieķu lilozofs. Tā kā karavānu visu nakti dzina bez atpūtas un bez ēšanas, tad visi, pie pilsētas mūriem pienākuši, nespēkā nokrita zemē. Vārti vēl bija aizslēgti, un to priekšā pulcējās zemnieki, kuri ar ēzeļiem un mūļiem bija atveduši pārdot dārzeņus, vistas, aitu sieru un citus produktus.

— Vai vārtus drīz atdarīs? Vai sargs vēl ilgi gulēs? — kliedza zemnieki un ar ceļa spieķiem dauzīja pa smagajiem, ar dzelzi apkaltajiem vārtiem.

Blakus mūrī bija tumšs būcenis. Tajā daudzus gadus mita ķēdē piekalts sargs — vergs.

—    Kas tur daudzās pie vārtiem? — sargs uzkliedza. — Vēl priesteri dievu Apolonu gaida, vēl nav šķindējuši bronzas vairogi, saules lēktu pasludinādami. Beidziet dauzīties, netraucējiet manu miegu! Tas ir mans vienīgais prieks, un aiī to jūs man laupāt! Miegā es redzu savu tālo dzimteni. ..

Tā kā neapmierinātie zemnieki arvien vēl dauzījās, tad rūkšana kļuva skaļāka, un no būceņa četrrāpus izlīda dīvaina būtne. Tas bija sargs. Gari, sapinkājušies, līdz zemei nokārušies mati aizklāja seju. Miesu vietām sedza zvērādu skrandas. Ap vidukli tam bija plata dzelzs josta, no kuras stiepās varena ķēde uz gredzenu sienā. Četrrāpus, palēkdamies, sargs metās virsū klauvētājam. Tas atlēca nost, bet sargs sāka lamāties, iestarpinot nepazīstamas valodas vārdus. Pārējie zemnieki skaļi smējās:

—   Ķer viņu ciet, Cerber pārmāci viņu!

—   Nevaru, ķēde neļauj, — atbildēja sargs, palikdams četrrāpus, — citādi es to slaistu noķertu, kaut arī manas kājas ir pārlauztas.

—   Bet par ko tev pārlauza kājas?

—   Par ko? Par to, ka gribēju aizbēgt uz savu dzimteni.

—   Vai tu ilgi te sargā?

—   Gadus trīsdesmit, varbūt arī vairāk. Jauns biju, ūsas tikko dīga, bet tagad esmu pilnīgi nosirmojis. Es lomēr aizbēgšu uz dzimto ciemu, uz rokām aizrāpošu, bet nepalikšu te ar šiem tirāniem! — Un viņš padraudēja ar kaulainu dūri pilsētai.

Pēkšņi starp zemniekiem sacēlās burzma, apkrautie ēzeļi cirtās sāņus, vistas sāka kladzināt, visi kliegdami nobēga malā.

—   Nāvinieki! Sargieties, nāvinieki nāk!

Pa ceļu putekļu mākonī tuvojās pūlis. Žvadzēja ieroči, uzlecošās saules staros pazibēja asinātu šķēpu uzgaļi un nospodrināti bruņu kreklu apkalumi.

Traķiešu gladiators Spartaks.

Pa četri vienā rindā, kareivju ielenkti, nāca stalti, spēcīgi vīri īsās, sarkanās vai safrānkrāsas tunikās. Kaut arī ķēdēs sakalti, viņi tomēr soļoja moži, droši nopētīdami pretimnācējus, kuri, viņiem tuvojoties, parāvās nostāk.

—   Kas tie tādi?

—    Nāvei nolemtie, gladiatori. Viņus visus rādīs skatītājiem cirkā; tur viņi cīnīsies ar plēsīgiem zvēriem: lauvām, lāčiem un nikniem vēršiem. Vai arī cīnīsies savā slarpā cits ar citu noasinātiem zobeniem, kamēr viens nonāvēs otru.

Amika, ieraudzījusi gladiatorus, pietrūkās kājās, vērodama viņu sejas.

—    Skaties, Geta, es sazīmēju viņu vidū mūsu traķie- šus! Redzi, priekšgalā iet tāds stalts un jauns. Uz krūtīm viņam uzzīmēts zirgam uzklupis sniega leopards. Šo zīmi nēsā mūsu kalniešu cilts jaunekļi. Vai redzi viņa iedegušo seju? Viņš smejas, nedomādams par drīzo nāvi… Droši vien tas ir drosmīgākais no drosmīgiem! Pirms trim gadiem romiešu suņi saņēma gūstā daudz mūsu puišu.

Staltais gladiators, uz kuru norādīja Amika, ātri izgāja no rindas un saķēra aiz ausīm pārbijušos ēzelīti, kam pakaļ tecēja vecs zemnieks.

—   Lūdzu, ņem, ēd, ko gribi! — večuks teica. — Tev taču vairs nav atlicis ilgi dzīvot.

Gladiators paņēma no groza divus ābolus un klaipiņu maizes un, labsirdīgi smaidīdams, ķēdēm šķindot, paplikšķināja večukam pa plecu.

—   Kas zina, kuram no mums būs lemts ilgāk dzīvot?

Tā kā vārti vēl bija aizslēgti, gladiatori apstājās un atlaidās zemē ceļmalā.

Amika centās aizkļūt pie traķiešu gladiatora, bet vergu uzraugs meiteni rupji sagrāba aiz pleca un atgrūda atpakaļ, uzšaudams ar pletni. Geta, ieraudzījis sitam viņa draugu, kā kaķis uzlēca uzraugam mugurā un iekodās ar zobiem viņam sprandā.

— Skatieties, kāds vilcēns! — apkārt sāka klaigāt. — Un šis tēviņš nevar viņu nokratīt! Skat, kas par drosminieku!

Traķiešu gladiators pamanīja uzrauga cīņu ar zēnu, kuru uzraugs nometa zemē un taisījās nožņaugt. Zibenīgi atgrūzdams sargus, nāvinieks metās pie uzrauga un izrāva viņam aiz jostas aizbāzto zobenu. Visi pajuka kur kurais, bet uzraugs, aizsedzis seju ar rokām, nāvi gaidīdams, nokrita pie zemes.

Traķietis pacēla aizžņaugto zēnu un teica Arnikai:

—   Nāc man līdzi! Es redzu, tu esi no mūsu cilts.

Bāls, bet lepns un cīņai gatavs, viņš atgriezās atpakaļ pie saviem biedriem gladiatoriem. Visi apkārt noklusa, gaidīdami, kas nu būs. Karavīri tuvojās viņam ar dūrienam sagatavotiem šķēpiem. Traķietis aizmeta zobenu uz to pusi, kur arvien vēl zemē gulēja uzraugs. Zobens pazibēja gaisā un ar smaili ietriecās zemē līdzās uzrauga galvai. Gladiatoru īpašnieks jau joza uz sadursmes vietu. Resnis ar vecenes seju, Krasa mantzinis, arī nolēca no nestuvēm un, bailēs slēpdamies aiz saviem uzraugiem, tuvojās gladiatoriem.

—    Kurš drīkstēja aiztikt dižā Marka Licīnija Krasa vergus? Visiem, jums visiem par to būs jāatbild!

—    Nečīksti, veča! — iekliedzās gladiatori. — Nejaucies citu darīšanās, citādi mēs sarīkosim gladiatoru cīņas tūlīt uz vietas un nositīsim ir tevi, ir visus tavus nekrietnos palīgus!

Pēkšņi viņi metās uz priekšu, satvēra apjukušo mantzini un ierāva viņu savās rindās.

—    Tagad tā ir mana māsa, bet tas — mans brālis! — norādīdams uz Arniku un Getu, traķiešu gladiators teica mantzinim. •— Un, ja tu taisīsies man viņus atņemt, es tevi pāršķelšu uz pusēm kā ķirbi.

Lanista ', zemu klanīdamies, piegāja pie bailēs trīcošā Krasa mantziņa un sāka viņam dedzīgi skaidrot:

—    Tas ir mūsu labākais gladiators; līdz šim neviens karavīrs nav varējis arēnā viņu uzvarēt. Cirks vienmēr pārpildīts, kad izziņo viņa piedalīšanos. Nu kas tev šī meitene un zēns? Pārdod viņus man. Es labi samaksāšu.

Mantzinis, stostīdamies aiz bailēm, ka nāvinieki viņu saplosīs gabalos, tūlīt bija ar mieru pārdot. Lanista atdeva viņam ādas maisiņu ar monētām.

—   Pusi mums! — iekliedzās nāvinieki.

Mantzinis drebošām rokām izbēra pusi maisiņa satura gladiatoriem un, pieturēdams garo apģērbu, aizsteidzās uz nestuvēm.

—   Mani sauc Spartaks! — traķietis teica Arnikai.

Augstu uz mūriem iešķindējās bronzas vairogi, kurus šķindināja dieva Apolona priesteri, un klibais sargs aizkumurojās uz vārtiem. Viņš atslēdza tos ar lielu, sarūsējušu atslēgu, kas tam karājās pie jostas, un viss pūlis drūzmēdamies spiedās iekšā pilsētā.

GLADIATORU SKOLĀ

Bija pienācis pavasaris. Ziedēja akācijas, kas likās ar sniegu apsnigušas. Ilgās lietavas bija izšķīdinājušas ceļus. Kapujas gladiatoru skolas vārtu sargs, ietinies salāpītā, noplukušā apmetnī, bija ielīdis mūra nišā. No turienes rēgojās tikai viņa nobružātā, iedauzītā, uz pieres uzvilktā bronzas ķivere ar trijām izbalējušām sarkanām spalvām un līkajos pirkstos stingri satvertais šķēps.

Mezdama līkumus gar baltām akāciju ziedlapiņām piebārstītajām peļķēm, vārtiem tuvojās jauna, melnīgsnēja sieviete. Viņas sarkanais apģērbs un sudraba riņ- ķītis nāsī liecināja, ka tā ir austrumu «barbaru» cilts verdzene. Viņa apstājās blakus sargam, ieklausījās viņa krākšanā un nedroši pieplaka pie mūra.

Drīz vien vārtos parādījās melnacaina zēna sprogaina galva. Viņš pavērās uz visām pusēm un, sievieti ieraudzījis, piesteidzās pie viņas.

—   Amika, es jau vairākas reizes biju iznācis un nodomāju, ka tādā lietū tu neatnāksi.

—   Paldies, mīļais Geta. Par balvu saņem sauju riekstu. Nodod Spartakam šo maizi. Tikai pielūko, ka no- dodi viņam pašam, nevienam citam nedod! Un te vēl ir ar sīpoliem vārīta auna galva. Pasaki viņam, ka ļoti jāsteidzas: izrāde cirkā nolikta pēc astoņām dienām. Visā pilsētā jau izziņots, ka neuzvaramais traķiešu gladiators Spartaks cīnīsies ar neuzvaramo gailu gladiatoru Krikšu.

Kareivju ielenkti, nāca stalti, spēcīgi vīri.

—   Es viņam visu pateikšu, Amika.

—    Katru reizi, kad cirkā notiek cīņa, es vai mirstu no bailēm, nezinādama, vai redzēšu viņu vēl dzīvu. Atceries: maizi nodod tieši viņam pašam rokās.

Dārdošs pērkona grāviens pamodināja sargu, viņš uzlēca kājās un, sakārtojis uz vienu ausi noslīdējušo ķiveri, cieši paraudzījās uz Amiku.

—    Vai tu atkal esi atnākusi? — viņš aizsmacis iekliedzās. — Tagad nekāda tikšanās ne ar vienu nav atļauta. Taisies tik prom! Redzēsi viņu cirka arēnā.

Paslēpis zem apmetņa sainīti ar pārtiku, Geta iespruka atpakaļ vārtos.

Viņš izskrēja cauri platam kvadrātveida pagalmam. Visgarām netīro kazarmu atvērtajās durvīs drūzmējās dažādu cilšu gladiatori: gaili ciešos apģērbos, bārdainie skiti raibās, platās biksēs, melnādainie nūbieši ar sīku, baltu gliemežnīcu kakla rotām, bālie sīrieši svītrainos apmetņos. Viņi visi bija karagūstekņi, kuri nebija neko citu noziegušies, izņemot to, ka aizstāvējuši dzimteni pret romiešu karapūļiem un krituši gūstā.

Geta iegāja traķiešu kazarmā. Liela auguma, iede- guši, ar cirtainiem, divās bizēs sapītiem matiem, tra- ķieši sēdēja uz grīdas paklātiem nodriskātiem tepiķiem: vieni ar vara adatām lāpīja apģērbu, citi spēlēja kauliņus, daži, apņēmuši ceļgalus, klanīdamies vilka kādu skumīgu dziesmu.

Visiem traķiešiem uz miesas bija ar zilu krāsu iete- tovēti zvaigžņu, ērgļu vai plēsīgu zvēru attēli. Ar šiem tetovējumiem viņi atšķīrās no citu cilšu gladiatoriem.

Neatradis šeit Spartaku, zēns devās uz citu pusi, bet pa ceļam, izdzirdis pazīstamo vārdu, neviļus apstājās.

Geta saprata daudzu gladiatoru valodu. Jau otro gadu viņš dzīvoja skolā, kuras īpašnieks gribēja izaudzināt no viņa veiklu gladiatoru. Viņš iemācījās mazliet runāt gailu, numīdiešu [6] un pat melno nūbiešu valodā.

—   Spartaks jānogalina! — runāja vienā pūlītī gaili.

—   Viņš ir pats spēcīgākais un veiklākais no mums, mēs nevaram ar viņu cīnīties. Vajag viņam uzglūnēt, visiem reizē uzbrukt un nožņaugt ar cilpu.

—   Izdarīsim to šodien …

Pārbijies Geta skrēja tālāk, lai visu izstāstītu Spartakam. Zēns viņu mīlēja. Spartaks dalīja ar viņu maizi, sīpolus, vīnogas un aizstāvēja viņu no pārestībām. Daudzas reizes, rādīdams uz zēna krūtīm ietetovēto auļojošo zirgu, Spartaks viņam teica: «Tas ir mūsu — traķiešu zirgs, un tu, zēn no drosmīgo getu cilts, arī esi mums rada.»

Nekur neatrazdams Spartaku, zēns uzkāpa uz ārējās mūra sienas un tur ieraudzīja savu draugu. Spartaks sēdēja uz akmens, nelikdamies zinis par lietu; viņš raudzījās tālē, zilajās, vēl sniega klātajās kalnu virsotnēs un kaut ko dudināja.

—   Spartak, Spartak, atjēdzies! — zēns čukstēja, purinādams viņu aiz pleca.

Spartaks pagriezās pret viņu. Pa gladiatora iedegušo seju tecēja lietus lāses.

—   Nepaliec šeit viens, ej pie mūsu traķiešiem!… — uzstāja Geta.

—    Paveries tur tālē, zēn! — sacīja Spartaks, nelikdamies zinis par viņa vārdiem. • — Es kopš bērnības esmu radis klaiņot pa šādām klinšu virsotnēm, kur esmu ticies tikai ar veiklo kalnu kazu un vareno lāci. Tagad no šā mūra es redzu zilās tāles, kas mani sauc un aicina prom no šī krātiņa — pie kalnu vējiem un ledus gālēm virs kraujām. Nabaga bāreni, tu audz mūra pagrabos un nezini, cik jauka ir brīvība!

—   Spartak, tev draud nelaime!… — Un Geta pastāstīja dzirdēto gailu sarunu.

Spartaks uzmanīgi klausījās. Viņa uzacis savilkās. Dūres sažņaudzis, viņš pielēca kājās.

—    Neprāši! Aklie kurmji! Vai tad mana nāve glābs viņus no nāves cirkā? — Ar apmetņa malu viņš noberza seju un uzlika savu spēcīgo roku uz Getas pleca. — Nekas! Kaut kā sarunāšu ar viņiem, Ko tu drebi? Vai tu nemanīji Arniku atnākam?

—   Jā, es viņu redzēju, viņa tev sūta šo te.

Spartaks attina sainīti un priecīgs satvēra iegareno miežu maizes klaipiņu; auna galvu viņš atdeva atpakaļ zēnam.

—        Tas tev. Mans skolotājs grieķis stāstīja, ka senie varoņi ēdinājuši savus mazos bērnus ar auna smadzenēm, lai viņi kļūtu stipri. Apēd šo galvu, varbūt arī no tevis iznāks varonis.

—    Redz, kur viņi nāk! — zēns izsaucās.

Pa mūri virknītē tuvojās gaili. Priekšgalā nāca jaunais galls Krikss, stalts, platiem pleciem, spēcīgām rokām, stingrām kā jūras vēža spīlēm.

Spartaks svilpoja, pie sienas izciļņa piespiedies.

Mūris bija šaurs. Pa to varēja iet tikai viens cilvēks. Taču lejā pie mūra bija sapulcējušies vairāki desmiti gailu, Viņiem rokās bija akmeņi. Skanēja draudi:

—   Kriks, nomet viņu mums!

— Labāk izdalīsim šo maizi par draudzības zīmi.

—   Vai tālu iedams? — smīnēdams uzsauca Spartaks. — Nesteidzies! Es zinu, kāpēc tu nāc. Bet vispirms uzklausi mani, Kriks: visus mūs gaida viens liktenis — visi mēs mirsim arēnā pūļa izpriecai.

—   Gāz viņam! — atskanēja balsis no lejas. — Viņš grib tevi pievilt.

—    Kriks, apstājies! — Spartaks pakāpās atpakaļ, pārlauza uz pusēm klaipu un izrāva tajā iecepto dunci. Turēdams dunci vienā rokā, ar otru roku Spartaks sniedza maizi. — Labāk izdalīsim šo maizi par draudzības zīmi. Tu, Kriks, esi drosmīgs un stiprs. Zvērēsim ar savām rokām sadragāt cietuma vārtus un izlauzties uz šiem zilajiem kalniem. Tur slēpjas daudz brīvo bēguļu. Labāk mirt cīņā par brīvību nekā cirkā nogalināt paša draugus. Jūs esat redzējuši, kā arēnas dzeltenajās smiltīs krīt ievainotie biedri, — vai tad mums visiem nav vienādas sarkanas asinis? Romieši tīšām sarīda vienu tautu pret otru — traķiešus pret gaiļiem, sīriešus pret samnītiem, lai mēs niknāk kautos arēnā par izpriecu bagātajiem dīkdieņiem. Viņi taču no mums baidās un grib visdrosmīgākos no mums nogalēl. Bet, ja mēs apvienosimies, mēs liksim bailēs drebēt pat varenajai Romai. Mēs sacelsim cīņai visus Itālijas vergus. Bēgsim no šejienes!

Gaili uzmanīgi klausījās. Vairāki izlaida akmeņus no rokām.

—   Bet kā tikt pie ieročiem? — jautāja nedrošas balsis.

—    Ieročus mēs dabūsim! — iesaucās Krikss. — Tev taisnība, Spartak, un es esmu priecīgs, ka tu esi ar mums, nevis pret mums. Še tev mana roka uz mūžu. Par draudzības zīmi es ņemu pusi tavas maizes un turpmāk dalīšos ar tevi visā — ir priekos, ir bēdās. Kurš nāks mums līdzi cīnīties par brīvību? Gatavosimies bēgšanai.

—   Esiet uzmanīgi, neizpļāpājieties! — piebilda Spartaks. — Par bēgšanas mēģinājumu vergu gaida nāve.

PĀRDROŠA BĒGŠANA

Tajā nakti ap divsimt gladiatoru, galvenokārt gaili un traķieši, pārējiem gladiatoriem guļot, klusām piecēlās un devās uz vārtiem. Tikai nedaudziem bija virtuvē nozagtie vienkāršie naži un dzelzs iesmi. Pārējiem bija ar ādu apvilkti koka zobeni un šķēpi ar koka uzgaļiem. Tādus zobenus un šķēpus skolā lietoja vingrinoties.

Pretī drosminiekiem jau skrēja kāda brīdinātie sargi ar degošām lāpām, bet aiz viņiem steidzās Romas leģionāri [7] ar kailiem zobeniem.

—   Atpakaļ, dumpinieki! — kliedza skolas priekšnieks. — Sitiet viņus!

Romiešu karavīri metās uz neapbruņotajiem gladiatoriem.

—    Neatkāpties! Uz priekšu, brīvībā! — kliedza Spartaks un Krikss. Ar pieskrējušo biedru palīdzību viņi atrāva smagos, apkaltos vārtus.

Taču tikai septiņdesmit astoņi viri izlauzās un izskrēja klajumā. Pārējie viena daļa tika uzveikti, viena daļa iedzīti tumšos pagrabos. Nekas vairs nevarēja apturēt pārdrošos bēgļus. Neatlaidīgi viņi traucās uz priekšu cauri birzīm un pāri laukiem, dodamies uz dienvidiem, uz dūmakā tītajiem tālajiem kalniem. Rītausmā viņi sastapa ieroču vezumus. Gladiatori ar prieku metās pie ratiem un izķēra visu, kas vien varēja noderēt kaujai.

—   Ari mēs iesim jums līdzi! — paziņoja vergi dzinēji.

Zirgus un mūļus izjūdza, uz tiem novietoja smagi ievainotos, un visa vienība steigšus turpināja ceļu uz dienvidiem, iedama pa lauku taciņām un izvairīdamās no lielajiem ceļiem.

Pret vakaru vajadzēja apstāties. Gladiatori aiz noguruma krita no kājām. Spartaks norādīja uz pakalnā savrup stāvošo marmora villu. Tā piederēja dižciltīgam bagātniekam, kas te parasti pavadīja vasaras mēnešus. Villu ieskāva olīvu un ciprešu birzis, bet pakalna no-

gāzēs daudz vergu, dzelzs važām žvadzot, irdināja zemi vīna dārzā.

— Mēs nakšņosim te, šajā villā, — teica Spartaks.

—   Bet šie darba rūķi, — viņš norādīja uz vergiem,

—   jau rīt pat būs mūsu labākie biedri.

Gladiatori uzkāpa pakalnā. Apkārt izlika sargus. Pagrabos atrada žāvēta šķiņķa krājumus, lielus siera rituļus un māla krūzes ar vecu vīnu.

Šajā vakarā bēgļi ievēlēja trīs priekšniekus: traķieti Spartaku un gaiļus Krikšu un EnomajuPar galveno vienības priekšnieku ievēlēja Spartaku.

1 Enomajs drīz gaja bojā.

— Mēs nakšņosim te, šajā villā, — teica Spartaks.

Naktī izcēlās trauksme. Kāds bija piejājis pie villas. Sargi saķēra aiz iemauktiem putās nodzītu, nogurušu zirgu; no tā nolēca jauna sieviete un zēns.

— Savejie, savejie! — kliedza bērna balss. — Kur ir Spartaks?

— Amika! Geta! Ka jus mūs atradāt? — jautāja sargi.

— Jūsu kaujas laikā es pa virvi nolaidos no mūriem, — paskaidroja Geta. — Aizskrēju uz pilsētu un sameklēju Amiku. Mēs domājām, ka jūs nekad neatgriezīsi-

ties, un tāpēc kopā gājām uz dienvidiem jums pa pēdām. Pa ceļam laukos sastaptie vergi to vien runāja, kā par gladiatoru sacelšanos Kapujā un par to, kā varētu pievienoties jums. Mēs ar Amiku paņēmām zirgu no kāda bara. Tagad mēs nekad vairs nešķirsimies no jums!

Agrā rītā pie gladiatoriem sanāca desmitiem vergu no visas muižas. Viņi pārsita kāju važas, kakla dzelzs riņķus un lūdza ieročus. Daži ieradās ar cirvjiem, izkaptīm un kalēju āmuriem.

—   Kam nav ieroču, ņemiet asos mietus, ar tiem mēs sitīsim ienaidniekus! — runāja gladiatori.

—   Atbrīvo pazemē ieslodzītos vergus! — lūdza atnācēji.

Bailēs drebošā muižas pārvaldnieka pavadībā Spartaks nokāpa pazemes cietumā, kur mitros, smirdīgos pagrabos bija ieslodzīti nepaklausīgie vai arī nogrēkojušies vergi. Važās iekalti, viņi grieza smagus dzirnakmeņus, aptēsa akmeņus ēku pamatiem, veikdami darbus pāri spēkiem.

Vergi neticēja savai laimei, kad Spartaks pavēlēja kalējiem sadauzīt viņu važas.

Verga kakla siksna.

Spartaks nekavējās un ātri devās tālāk. Pret vakaru vienība jau bija nonākusi piejūras pilsētas Neapoles apkaimē un atkal apstājās kādā bagātā muižā. Visur pa ceļam vergi bariem pievienojās sacelšanās dalībniekiem. Nedaudzās dienās vienība izauga līdz divtūk

stoš vīriem. Spartaks, baidīdamies no vajāšanas, steidzās aizvest bēguļus iespējami tālāk.

Kādā vietā ceļu viņiem aizšķērsoja kavalērijas sar- dzinieki. Jauns romietis sudraba bruņojumā, ar leoparda ādu pārsegto karstasinīgo zirgu valdīdams, iztālēm kliedza apputējušajiem, nogurušajiem gladiatoriem:

—   Atpakaļ, klaidoņi! Apstājieties! Senāta [8] vārdā es jums paziņoju: ja izdosit sacelšanās barvežus, tad visiem tiks piedots. Metieties ceļos un paceliet kreisās rokas pirkstu. Apsolu, ka tad mēs jūs neaiztiksim.

Priekšējie gladiatori ar niknumu metās virsū sardzi- niekiem, kas pajuka uz visām pusēm un aizaulekšoja. Priekšnieku ar akmeņiem notrieca zemē. Gladiatori pieveda viņa zirgu Spartakam. Tas norāva zeltītās zirglietas un aizmeta prom. Sev viņš paņēma tikai leoparda ādu.

—    Brīvības cīnītāji negreznosies ar zeltu, kura dēļ romieši izlej tik daudz asiņu. Šī āda man noderēs par seglu segu, uz tās es arī gulēšu.

VEZUVA KRĀTERĪ

I

Priekša gaišzilajās debesīs iezīmējas Vezuva tumšā virsotne.

— Mēs pamodināsim šo kalnu[9], kas snauž jau tūkstoš gadu, — runāja vergi. — Tā virsotnē uzšausies sacelšanās spožā liesma, kas pārņems visu Itāliju.

Vienība pagāja garām Neapolei. Visur pa ceļiem steidzās ar dārgām feniķiešu mēbelēm, paklājiem un citām mantām piekrauti vezumi. Bagātnieki bēga no savām muižām, kur vergi, sadzirdējuši Spartaka aicinājumu, sacēlās. Pilsētās, pienākot ziņām par gladiatoru tuvošanos, noslēdza vārtus un uz mūriem izlika sargus.

Ostā šūpojās staltas galeras …

Spartaks veda gladiatoru pulku tieši uz Vezuvu. Viena vienīga taciņa aizlocījās uz tā virsotni.

Kalna piekājē pletās raženi vīna un augļu dārzi, olīvkoku birzis. Starp tām baltoja marmora villas. Trīs pilsētiņas atradās cita citai blakus. Viena no tām bija pašā krastā. Ostā šūpojās stalti kuģi — galeras ar slī

pām burām. Jo augstāk aizvijās taciņa, jo plašāka un bezgalīgāka acīm atklājās zilā jūra.

— Varbūt drīz arī mums būs kuģi, kas mūs aizvedīs no šīs cietsirdīgās, nežēlīgās zemes, — runāja vergi.

Tuvāk kalna virsotnei apkārtne vērtās arvien bargāka: vīna dārzu vietā nāca dziļas, drūmas aizas, kur blīvējās robotas, melnas klintis un dīvaini sastinguši tumšsarkanas lavas bluķi.

Sasnieguši kalna virsotni, gladiatori ieraudzīja starp klintīm dziļu iedobumu, pilnu ar ūdeni.

Cits uz cita sablīvējušies klintsbluķi izskatījās kā pārakmeņojušies briesmoņi, un tas viss atgādināja milzīga ugunsgrēka paliekas. Turpat starp akmeņiem spraucās puķes un ložņaugi; simtgadīgas vīnogulāju stīgas kā čūskas stiepās pa klintīm, savīdamās milzīgos kamolos.

Vairākās vietās uz taciņas Spartaks atstāja slēpnī sargus. Piekļūšana kalnam bija ļoti grūta, uzbrukumu nevarēja gaidīt, un Spartaks ķērās pie sava nesaliedētā un trūcīgi apbruņotā karaspēka apmācīšanas. Viņš visus sadalīja simtos un desmitos, par kuru vadītājiem ievēlēja priekšniekus no vairāk pieredzējušo gladiatoru vidus. Viņiem vajadzēja apmācīt savus biedrus ātri sastāties ciešā ierindā, ātri izklīst, uzbrukt ķēdē un citus kara mākslas veidus pēc romiešu karaspēka parauga.

Vairākas reizes Spartaks sūtīja savas gladiatoru vienības lejā uz ziedošajām bagātnieku muižām, un biedri atgriezās ar maizi, augļiem un citādu pārtiku apkrautiem mūļiem un ēzeļiem. Viņš aizsūtīja arī slepenus vēstnešus uz Itālijas lielajām gladiatoru skolām, kur, gaidot uz kaunpilnu nāvi cirka arēnā, nīka tūkstošiem gūstekņu. Spartaks visus aicināja sacelties cīņai pret nežēlīgo Romu.

BĪSTAMAIS CEĻOJUMS

Pēc vairākām dienām kalna noeju ieņēma romiešu karaspēka vienība. Uztrauktais senāts bija izsūtījis trīstūkstoš karavīru pieredzējuša komandiera vadībā ar stingru pavēli: «Atrast un iznīcināt Spartaku un vina bandu.»

Romas karavadonis Klodijs Pulhrs, guļus atlaidies pie ugunskura uz raiba paklāja, baudīja bagātīgas vakariņas.

—    Tagad dumpinieki manās rokās, — skaidroja Klodijs saviem centūriešiem (simta vecākajiem). — Kur no manis var glābties Spartaks? Sis rupjais gladiators veikli rīkojas ar zobenu cirka arēnā, bet vai viņš spēj vadīt veselu karaspēku? Vai bija saprātīgi uzrāpties Vezuva virsotnē, kurp ved tikai viena taciņa? Mēs te mierīgi nogaidīsim, kamēr laupītāji sāks sprāgt badā. Tad novārguši viņi paši cits pēc cita nokāps lejā mūsu nagos, un mēs viņus noķersim, lai atkal parādītu cirka arēnā, kur viņi atradīs savu nāvi. Viņi paši man atstieps šurp sasaistīto Spartaku! — Un Klodijs pašapmierināts raudzījās uz violeto Vezuva virsotni, kuras robotās smailes slējās oranžajās vakara debesīs.

Tajā pašā laikā Spartaks un vairāki viņa biedri apstaigāja stāvās kalna kraujas, meklēdami vietu, pa kurieni varētu nolaisties lejā. Visas klintis bija ļoti stāvas, un visur rēgojās dziļas aizas, pār kurām lidoja milzu ērgļi.

—   Te ir mūsu glābiņš! — iesaucās Spartaks un pavēlēja visai vienībai cirst mežvīna stīgas un sasiet tās kopā ar kārklu vicām.

Vakarā un visu nakti ugunskuru gaismā gladiatori cītīgi pina kāpnes no lokaniem, gariem zariem.

Pirms rītausmas kāpnes uzmanīgi nolaida bezdibenī. Kāpņu galā, lai pārbaudītu to izturību, iesēja par cilvēku smagāku akmeni.

Pirmais nokāpt pieteicās mazais Geta. Tumšs bezdibenis rēgojās zem drosmīgā zēna kājām. Šķita, kāpnēm nebūs gala; vējš šūpoja neveikli sasaistītās vīnāju stīgas. Beidzot Geta sataustīja zemi zem kājām un divas reizes iesvilpās, padodot ziņu, ka veiksmīgi nolaidies.

Viņam sekoja citi karavīri. Ilgs bija šis bīstamais kāpiens. Pēdējais vīrs vispirms ar virvi nolaida augšā palikušos ieročus. Tas bija milzis Krikss. Kāpnes bīstami čīkstēja no viņa ķermeņa svara.

Romieši, juzdamies drošībā, bez bēdām miegā krāca kalna otrā pusē. Sargkareivji snauduļodami vēroja taciņu, gaidīdami, ka drīz parādīsies pirmie bada izmocītie pāibēdzēji. Pēkšņi pusnaktī sargi sacēla trauksmi un izsauca priekšnieku Klodiju. Viņi bija dzirdējuši troksni un soļus uz taciņas, kādam no kājapakšas bija noripojuši akmeņi. Klodijs ar zobenu rokā vērās tumsā.

—   Stāt! Ne no vietas! — uzsauca priekšējais sargkareivis.

Par atbildi atskanēja mežonīgs brēciens, un ugunskura gaismā iznāci vairāki ēzeļi.

—   Skatieties, — iesaucās sargkareivis, — šim ēzelim kaklā pakārts dēlis ar kaut kādu uzrakstu!

Leģionāri metās bēgt.

Viens no karavīriem izlasīja:

—   «Gudrajam un drosmīgajam Klodijam Pulhram. Vezuva virsotnē palikušie ēzeļi izlūdzas žēlastību un lūdz tos pabarot. Spartaks.»

—   Tā ir laba zīme, — teica viens simta vecākais, gribēdams izpatikt priekšniekam. — Gladiatori paši sauc sevi par ēzeļiem, ka sacēluši dumpi. Viņi droši vien mirst badā un lūdz piedošanu.

Kamēr priekšnieks Klodijs Pulhrs un viņa augstprātīgie palīgi smējās, ka «netīrie dumpinieki kalnā mirst no bada un bailēm», Spartaks ar saviem drosmīgajiem biedriem tumsā lavījās uz romiešu nometni.

Pilnīgā klusumā, ko pārtrauca tikai izbiedēta putna spārnu švīkas vai arī sausa zara krakšķis, vergi tuvojās apklusušajai pretinieka nometnei. Ar kareivīgiem kliedzieniem vergi negaidīti uzbruka guļošajiem romiešu karavīriem. Klodijs Pulhrs pirmais aizauļoja ne- apseglotā zirgā. Šausmu pārņemtie leģionāri bēga, nemēģinādami aizstāvēties. Visa romiešu nometne ar ieročiem, uzkabi un kara materiāliem krita Spartaka rokās gandrīz bez kaujas.

PĀRTRAUKTĀS SPĒLES

Romā risinājās kārtējie svētki.

Uz māju sienām ar krāsu rakstītie milzīgie paziņojumi solīja gluži neparastus skatus lielajā cirkā: «Lauvu medības uz mežonīgajiem vēršiem», «Desmit skitu cīņa ar desmit saniknotiem lāčiem», «Ātruma sacensības starp numīdiešu jātniekiem un «aizjūras zvirbuli» kuram kājas garākas par zirga kājām, kakls tievs kā pīķis, astē tikai viena vienīga spalva un kura iemīļotā barība — akmeņi, naglas un vara monētas».

Bez tam tika apsolītas jautro virves staigātāju, ugunsrijēju, lēcēju, jokdaru un dejotāju smieklīgās izrādes. Beigās pieteica arī gladiatoru spēles — cīņu slarp punduriem un trīssimt pāru apmācītu kareivju.

Izrāde ilga veselu dienu. Gladiatoru cīņas bija nežēlīgas. Ievainotie veltīgi nometa vairogus un pacēla kreisās rokas pirkstus, lūgdami žēlastību. Asiņainā kautiņa uzbudinātie skatītāji kliedza: «Nobeidz viņu!» — un nolieca labās rokas īkšķi, tā prasīdami nāvi.

—   Nekādas žēlastības gladiatoriem! — runāja bagātie skatītāji. — Drīz Klodijs Pulhrs važās atvedīs šurp Spartaku un viņa nekaunīgos līdzbiedrus. Paskatīsimies, kā viņi arēnā apsitīs cits citu.

Kamēr kalpi pa skatītāju rindām iznēsāja paplātes ar visādiem ēdieniem un brīvā cienasta gribētāji sāka plūkties, marmora ložā, kur sēdēja divi konsuli[10], iegāja nopulējis vēstnesis.

Goddevīgi noliecies un izstiepis roku uz priekšu, vēstnesis pasniedza tīstokli, pārsietu ar sarkanu aukliņu, ko saturēja vaska zīmogs.

—   No kā vēstule? — slinki novilka konsuls, ar cīņu arēnā aizrāvies.

—   No Klodija Pulhra.

Tuvumā sēdošie vēroja konsula grumbainās skūtās sejas izteiksmi, vēstuli lasot. Viņš nevarēja savaldīt uztraukumu. Noliecies pie otra konsula, viņš, dusmās aizelsies, čukstēja:

—   Nedzirdēts kauns! Ar mietiem apbruņoti vergi sakāvuši un izklīdinājuši visu Klodija Pulhra karaspēku! Pats viņš tik tikko izglābies. Visa nometne, visi ieroči nonākuši netīro skrandaiņu rokās!

—    Bet tie jau ir draudi Romas drošībai! — iesaucās otrais konsuls. — Tagad Spartaks var doties, kur vien tam patīk, pulcēt jaunus spēkus un musināt vergus … Kur ir Klodijs Pulhrs?

—   Viņš ir patvēries savā ārpilsētas villā un no turienes raksta, ka sēžot, apmetnī ietinies, kaisot pelnus uz galvas, lejot asaras un ēdienu mutē neņemot.

— Nobeidz viņu!

—    Kāds mums labums no viņa raudāšanas? Viņu vajag nodot tiesai un sodīt ar nāvi. Steidzīgi jāpulcina zem karogiem jauns karaspēks, jāieceļ drosmīgs priekšnieks, lai uz pēdām apdzēstu nekaunīgo laupītāju uzpūsto bīstamo liesmu.

—   Cik vīru bija Klodijam Pulhram?

—   Trīs tūkstoši.

—   Mēs sūtīsim sešus tūkstošus. Maz? Sūtīsim desmit tūkstošus, bet Spartaku sakausim!

—   Ko lai sūta?

—    Sūtīsim veco Publiju Varīniju. Viņš ir pieredzējis kara mākslā un drosmīgs uzbrucējs. Viņš negaidīs kā Klodijs Pulhrs, lai spartakieši paši ieskrien viņam rokās.

Ziņa par Romas karaspēka sagrāvi izplatījās starp cirka skatītājiem. Visur minēja Spartaka vārdu. Uztraukums sasniedza augšējās rindas, kur galerijās drūzmējās nabaga Jaudis. Abi konsuli un senatori pēkšņi piecēlās un devās prom no cirka; izrādi pārtrauca, un skatītāji šoreiz neredzēja ne «aizjūras zvirbuļa» skrējienu, ne skitu cīņu ar lāčiem.

SPARTAKA NOMETNE

Kalna piekājē, no kurienes pavērās skats uz Kampā- nijas auglīgajiem laukiem un tumšzilo jūru, bija izvietojusies Spartaka nometne. Apkārt nometnei stiepās dziļš grāvis, bet aiz tā valnis. īpaša vienība, kas bija novietota uz galvenā ceļa starp Neapoli un Romu, sagrāba katru labības vedumu, kas nāca no dienvidiem, no Sicīlijas salas.

No zariem darināto telšu vidū nelielā klajumiņā uz vairākiem mietiem bija izstiepta raiba zirga sega. Tā sargāja no lietus un vēja. Te mita Spartaks. Viņš sēdēja uz leoparda ādas un ar ķieģeļa lausku spodrināja savu zobenu. Blakus ugunskuram Arnika, uz ceļiem notupusies, uzmanīja bronzas katlu, kurā vārījās rāceņi un gabals aitas gaļas. Pie Spartaka pienāca Krikss.

— Kāpēc tu neej pārnakšņot villā? Patricieši prot dzīvot priekos un baudās. Villā mēs atradīsim gan peldbaseinus, gan mīkstus dūnu spilvenus, gan vēsas istabas, pilnas brīnišķīgām marmora statujām.

Spartaks sapurināja savas cirtas un iesmējās. Viņa jauneklīgais iedegušais vaigs un sudraba auskars kreisajā ausī vairāk atgādināja kalnu gana seju nekā karaspēka vadoni.

—   Ak tad tādu dziesmu esi uzsācis! Bet villā mēs drīz uzaudzēsim sev vēderiņus un aizmirsīsim, kā cirsties ar zobeniem. Kam man tā villa? Tā man šķiet slazds. Mums, traķiešiem, ir paruna: «Kam ir zirga sega, tam jau ir māja. Bet kam vēl ir aitāda — tam jau ir silta māja ar jumtu.»

—   Vai tad tu negribi ļaut atpūsties biedriem? Viņi taču tik daudz gadu ir cietuši!

—    No kā es dzirdu tādus kauna vārdus? — Spartaks pielēca kājās un atvēzēja zobenu. — Vai tāpēc gājām briesmās un nāvē, lai atpūstos romiešu villās? Mūs gaida briesmīgas kaujas, un tām jāsagatavojas, nezaudējot nevienu stundu. Ja mēs tagad izklīdīsim pa villām, bagātnieki un viņu rokaspuiši apkaus mūs kā sivēnus. Jārada tāds brīvo un drosmīgo ļaužu karaspēks, kas spēka un apmācības ziņā nebūtu vājāks par romiešu leģioniem un spētu sagraut augstprātīgos Romas tirānus.

Krikss metās pie Spartaka un apkampa viņu:

—   Tev, protams, taisnība, mans drošsirdīgais draugs! Piedod man mirkļa vājības vārdus. Būsim gatavi!

Tai brīdī atskrēja izlūki no posteņa krustcelēs.

—    Tālumā putekļu mākonis. Tuvojas liela vienība. Mēs notriecām no zirga romiešu priekšpulka jātnieku. Viņš apgalvoja, ka tuvojoties desmittūkstoš vīru liels karaspēks Varīnija vadībā. Romieši esot izsūtījuši pa visiem ceļiem leģionāru vienības, lai mūs ielenktu.

Spartaks atsēja nojumes tuvumā stāvošo zirgu, uzmeta tam leoparda ādu un cieši savilka seglu jostu. Viņš ietinās īsā vilnas apmetnī, paņēma trīs šķēpus un raiti uzlēca zirgā. Zirgs aizauļoja uz to pusi, no kurienes tuvojās romieši.

Spartakam līdzi devās vairāki gani, labi apkārtnes pazinēji, un zēns Geta, kas nekad nepameta savu vecāko draugu.

Jātnieki devās pa taciņām starp vīnogulājiem un uzjāja kalnā. No turienes viņi tālumā ieraudzīja romiešu leģionāru milzīgo kvadrātveida nometni. Taisnās rindās

dega ugunskuri. Viena daļa karavīru uzstādīja teltis, citi ar kapļiem raka grāvi, aiz kura cēla pamatīgu aiz- sargvalni ar mietu žogu.

—        Vajag pielīst tuvāk un noklausīties, — teica Spartaks, — vai tie domā te ilgi stāvēt.

—        Mēs iesim izlūkot, — noteica gani, nolēca no zirgiem un klusi pazuda krūmos.

—        Atjauj, es arī došos viņiem līdzi! — iesaucās Gela. — Es esmu tik tieviņš, visur izlīdīšu cauri.

Viņi ieraudzīja romiešu leģionāru milzīgo kvadrātveida nometni.

Spartaks vērīgi nopētīja zēnu:

—   Mēģini, bet esi piesardzīgs.

Geta atdeva zirga pavadu palikušajam ganam un devās pa šauru taciņu cauri biezajiem krūmiem.

GŪSTĀ

Geta devās uz priekšu starp vīnogulāju rindām; garas mūra sētas bieži aizšķērsoja ceļu. Viņš uzmanīgi pārlīda tām pāri, atkal iespruka biezajos, zaļajos zaros, cenšoties neaizklīst no šakāļu un lapsu iestaigātās taciņas. Kādā vietā vajadzēja līst četrrāpus. Pēkšņi viņam blakus zemē spēcīgi iecirtās šķēps, izdurdamies cauri viņa apmetņa malai. Stingra roka sagrāba Getu aiz pleca un kaut kur vilka.

Nesen izrakņātā laukumiņā starp augstiem krūmiem sprakšķēja ugunskurs. Divi karavīri sēdēja pie uguns un uz iesmiem cepa gaļas gabalus.

—   Ko tu atstiepi?

—   Spiegu! Nu, mazais, sēdi te un skaties man acīs.

Geta noslīdēja zemē.

Viņa pi iekšā bija vecs karavīrs. Dziļas grumbas bija izvagojušas viņa seju. Nosūbējusī bronzas bruņuce- pure ar zoda siksniņu noslīdējusi pakausī. Raupjais apģērbs bija gluži raibs no ielāpiem.

Vecis cieši paskatījās uz zēnu un lēni pabāza viņam divas spalvainas dūres zem deguna.

—        Redz, šī te dūre — tava nāve, bet šī te — tavs kaps. Saki tūlīt taisnību! Uz kurieni gāji?

Geta izstiepa roku un žēli činkstēja:

—   Iedod maizīti!…

Vecis samirkšķināja acis, palaida vaļā dūres un iegrāba blakus uz veca paklāja nomestā ādas maisiņā. No turienes viņš izņēma sausu maizi, pagrozīja to, pārlauza un mazāko pusi iedeva zēnam.

Geta iebāza gabalu mutē, bet aiz bailēm nevarēja norīt.

—   Dumpinieks! Vai daudz jūs, tādu bēguļu?

Geta tikai pagrozīja galvu. Nebija saprotams, vai viņš grib sacīt «jā» vai «nē». Viens no karavīriem, turēdams rokā iesmu ar kūpošu gaļas gabalu, saķēra Getu aiz apkakles un nostatīja uz kājām.

—   No vergiem? Spartaka čūskulēns? Vai re, Spūrij: šim te uz krūtīm uzzīmēts auļojošs zirgs. Tas ir traķie- tis. Izdrebini viņu labi. Mēģini tikai bēgt! Zarnas izraušu! — Viņš piespieda Getu tā, ka tas atkal apsēdās zemē.

Vecis, kas bija zēnu noķēris, apmeta viņam ap kaklu ādas siksnas cilpu un tās galu aptina sev ap roku.

—   Tagad neaizbēgsi!

Viņš sāka izprašņāt Getu: vai dumpinieki ir tālu, vai viņu daudz, vai labi baro? Kāds izskatās Spartaks: vai tiesa, ka esot liels kā lācis un vienā reizē apēdot aunu?

Geta tikai grozīja galvu un īdēja.

—    Spūrij, ko tu tur jēdzies ar to zēnu! — apskaitās otrs karavīrs. — Dzen viņu prom, nevis ēdini ar maizi!

—   Viņš būs mans ieroču nesējs. Lai nes manu šķēpu.

Drīz abi karavīri aizgāja nomainīt sardzi. Spūrijs

palika viens ar Getu. Vecim, acīm redzot, patika runāties, bet, tā kā zēns stūrgalvīgi klusēja, Spūrijs, cepdams uz oglēm gabalu aitas gaļas, pļāpāja pats ar sevi:

—   Cik gadu esmu bijis karavīrs, bet kur mans apbalvojums? Sullas vadībā izstaigāju Grieķiju un Tra- ķiju, dedzinādams pilsētas un ciemus, bet nekā cita mājās nepārnesu kā vienīgi rētas. Un ko es, mājās pārnācis, atradu? Mājoklis sašķiebies, niedru jumts brūk nost. Sieva kļuvusi nevarīga vecene un nezina, kā pabarot mazbērnus. Visu zemi atņēmis bagātais kaimiņš un apstrādā to ar vergiem … Karavadoņi cenšas mūs pierunāt «cīnīties par senču kapiem un dzimtajām zemēm». Tas viss ir meli! Mums, vienkāršajiem karavīriem, nav savas zemes. «Meža zvēriem ir alas un midzeņi, bet tiem, kas cīnās par Itāliju, nav itin nekā — vien gaisma un gaiss,» — tā pirms piecdesmit gadiem runāja nabadzīgās tautas aizstāvis Tibērijs Grakhs. Bet vai tad no tā laika ir kas mainījies? Mēs ejam karā, cīnāmies un mirstam, lai sagādātu greznību un bagātību nedaudzajiem patriciešiem… Ja man būtu daži vergi kaut vai no tiem, kurus daudz esmu saņēmis gūstā, tad vēl varētu tikt uz zaļa zara — liktu tiem strādāt savā labā un pamazām kļūtu bagāts. Bet visus vergus nopērk bagātnieki. Mums, vienkāršajiem karavīriem, nabagiem, nav pat ko domāt sadabūt kādu gudru, ienesīgam amatam apmācītu vergu … Tagad savervēja vecos karavīrus ķert sadumpojušos vergus, bet es, redz, negribu karot! Spried pats, zvērēn, ar kādu piātu lai eju karagājienā? Kad mani iesauca un pateica: «Tev jāiet karā!» — es atbildēju, ka esmu atnācis kailām kājām. Sie paskatījās uz manām kājām un iedeva man divas vecas kaligasabas no labās kājas, pie kam viena man par lielu, bet otra par mazu …

Geta vēroja karavīru, bet pats domāja tikai vienu domu — kā aizbēgt.

Atnāca maiņas sardzinieki. Spūrijs satina paklājiņu, nobāza krūzīti maišelī un vilka Getu aiz siksnas sev līdzi.

ROMIEŠU NOMETNĒ

Spūrijs, kāju pievilkdams, steberēja pa nometni un vilka sev līdzi mazo Getu.

—   Vai tik tu neved pašu Spartaku? — uzsauca viņam karayīri. — Vai ilgi cīnījies, līdz saķēri tādu kucēnu?

Spūrijs izgāja pa celiņu starp daudzajām ādas teltīm un apstājās pie augstas dārga austrumu auduma telts. Uz šķēpa atspiedies, pie ieejas stāvēja sargs pilnā apbruņojumā. Izliektais kvadrātveida vairogs bija piesliets pie kājas.

Karavīram kājās bija kaligas. Bruņukrekls sargāja krūtis un muguru. Pie jostas karājās taisns, īss zobens. Ar siksnu zem zoda piestiprinātā metāla bruņu cepure aizsedza sejas lielāko daļu.

—   Kas vajadzīgs?

—   Svarīgs spiegs. Pieteic priekšniekam.

No telts iznāca divi karavīri un apstājās katrs savā

pusē. Plecos viņi turēja ar siksnām cieši savilktus rikšu saišķus, kuros bija iesprausti spoži cirvji.

Pēc viņiem iznāca priekšnieks. Iesirmās, biezās uzacis apēnoja saltas acis. Skūtajā, grumbu izvagotajā sejā stiepās rēta no auss līdz zodam.

—    Kur tu noķēri to zvērēnu?

—    Viņš līda uz mūsu nometni.

—    Spiegs? Nobeigt viņu, — noteica priekšnieks.

—        Tas ir traķietis. Pavej, zirga zīmējums uz krūtīm. Lai viņu iztaujā sargkareivis. Viņš piedalījies Traķijas iekarošanā un prot traķiešu valodu.

— Kur tu noķēri to zvērēnu?

Sargkareivis jautāja:

—   Kā tevi sauc, kucēn?

Geta tikai mirkšķināja acis un klusēja.

—       Piecelies, kad tu runā ar pašu priekšnieku, slaveno Varlniju!

—        Vai tu esi no gladiatoru nometnes? — jautaja Varīnijs.

—        Jā, es aizbēgu no turienes. — Geta nolēma neteikt ienaidniekiem ne vārda taisnības. — Mani sita un nedeva ēst.

—   Vai tu redzēji daudz karavīru Spartakam?

—        Agrāk bija daudz, bet tagad palicis maz. Visi no viņa bēg kalnos.

—   Bet ko grib šie laupītāji? Aiziet vai cīnīties?

—   Vergi negrib cīnīties.

—        Kāds dumjš knirpis — visu izmuldēja! Šis zēns vairs nav vajadzīgs. Viņu var nodurt un izsviest suņiem.

Spūrijs iejaucās:

—        Augsti cienījamais priekšniek, drosmīgo lepnums un rota! Jau sen es vēlos sev ieroču nesēju, kas nestu manu šķēpu un ceļa maisu. Uzdāvini man šo barbaru zvērēnu, un es no viņa iztaisīšu drosmīgu romiešu leģionāru.

— Labi, ņem.

Tā Geta kļuva Spūrija vergs. Viņš sekoja vecajam pa visu nometni, stiepa ūdeni no akas. Taču aizbēgt nevarēja: valnis bija augsts un visur izlikti sargi, kas modri sargāja nometni; viņi gādāja, ka neaizbēg romiešu karavīri.

Jau pašās pirmajās dienās daļa pēc malkas sūtīto karavīru patvaļīgi aizbēga «uz mājām, uz saviem dārziņiem». Kāda cita vienība atteicās iet izlūkos uz gladiatoru nometni. Vakaros, pie ugunskuriem sēdēdami, karavīri stāstīja briesmu stāstus par Spartaku, kurš it kā «ar vienu zobena cirtienu pārcērtot cilvēku uz pusēm», un par saniknotajiem traķiešiem, kuri «ēdot jēlu guļu, kaujā nekad neatkāpjoties un nevienu nežēlojot».

KUR IR SPARTAKS?

Spūrijs iespēra Getam, kas sarāvies gulēja uz zemes. Geta pielēca kājās, labi neaptverdams, kas noticis. Rīts bija dzestrs. Austrumi sāka kvēlot. Visapkārt trokšņoja karavīri. Viņi ģērba bruņas, uzmeta plecā siksnu ar zobenu. Spūrijs jau bija bruņās un, gājienam saposies, turēja rokā šķēpu un kvadrātveida ādas vairogu ar vara bumbuli vidū.

Zēns, aukstumā drebēdams, paķēra maisu.

—   Tūlīt būs kauja, — noburkšķēja Spūrijs. — Pielūko, no manis ne soli, citādi noduršu kā vardulēnu!

Spūrija galva pazuda nosūbējušā bronzas bruņu cepurē. Gandrīz visa seja bija pasargāta no cirtieniem, un tikai spraugās bija redzamas īdzīgās acis.

Karavīri, ieročiem dārdot, salasījās uz laukuma nometnes tuvumā un sakārtojās taisnās rindās. Laukuma vidū pacēlās no akmeņiem sakrauts ziedoklis, virs tā dūmoja uguns. Vairāki sirmgalvji garos tērpos stāvēja ap to un pēc kārtas piemeta ugunī priežu zarus. Vienam tērps sniedzās līdz pašai zemei, virs tā bija plats apmetnis un ar apmetņa galu aptīta galva.

—   Tas ir mūsu galvenais priesteris. Viņš tūlīt pareģos, vai kauja būs veiksmīga.

Atveda treknu cūku, melnu aunu un baltu vērsi. Cūka nežēlīgi kvieca; saodis asinis, vērsis bauroja un nikni kārpīja zemi. Taču karavīri tos ātri nokāva.

Vecais priesteris izņēma upura dzīvniekiem aknas un sirdi, pētīja tos, pacēlis asiņainās rokas pret debesīm, skaitīja lūgšanas. Viņš pareģoja sekmīgu kauju.

Kad uzlēca saule un sāka jau cepināt, visa vienība devās prom, izstiepusies garā virknē pa putekļaino ceļu. Visi pārrunāja vecā priestera pareģojumu: «īss ceļš un liela veiksme.»

Viņi gāja pa līdzenumu. Zeltainās kviešu druvas mijās ar dārziem un vīnogulājiem.

Dienvidū karaspēks apstājās — priekšā tas pamanīja vergu nometni. Arī tā bija kvādrātveida kā romiešiem un tāpat ar valni un mietu žogu apjozta. Stūros pacēlās viegli koka tornīši, kuros nekustīgi stāvēja sargkareivji. Nometnē valdīja klusums.

Romiešu priekšnieks, sēdēdams labi koptā baltā zirgā, deva pēdējās pavēles:

—   Nekādu žēlastību ienaidniekam! Gūstekņus neņemt — visus nobeigt kā trakus suņus!

Piesmakušas ieskanējās kaujas taures, Kohortas[11]devās uz priekšu raitā solī. Atri viņi pārmeta dēļus pāri grāvim, ar kāpnēm metās virsū mietu žogam, ar cirvjiem skaldīja dziļi ieraktos baļķus. Vergi klusēja.

Karavīri ielauzās nometnē. Nometne bija tukša — nevienas dzīvas dvēseles. Taisnās rindās stāvēja teltis un būdas, tajās bija palikušas mantas un paklāji.

Stūra torņos stāvošie sargkareivji izrādījās mirušu karavīru līķi.

Trīssimt jātnieku aizauļoja dažādos virzienos un drīz atveda vairākus ganus. Priekšnieks Varīnijs uzklausīja viņu saraustītos stāstus:

—    Šonakt vergi aizgāja no nometnes klusi kā kaķi, bez trokšņa. Viņi devās uz dienvidiem, uz Lukānijas kalniem.

—   Vergi aizbēguši uz Lukāniju, uz ganu un laupītāju zemi! — iesaucās Varīnijs. — Grūti būs viņus kalnos gūstīt. Bet mēs viņus tomēr noķersim. Roma, sagatavo viņiem cirka arēnu!

Vienība steidzās tālāk. Ceļš tecēja starp pakalniem. Uz priekšu izsūtītie izlūki atgriezās auļos:

—   Mums priekšā ir Spartaka vienība!

Ielejā, kur līdzīgi šaha kvadrātiņiem pletās uzartie lauki, stāvēja kaujai sagatavojušies gladiatori. Viņu bija mazāk, nekā romieši gaidīja. Leģionāri, uzvilkusi bruņu cepures uz sejas, ātri devās no pakalna lejā un pārkārtojās kaujai, izlīdzinādami ierindu. Uz priekšu izsūtīja viegli apbruņotos vīrus — ar metamajiem šķēpiem, tiem sekoja bruņās tērptie, smagi apbruņotie karavīri.

Spūrijs, soļodams starp pēdējiem, rūca:

—   Ko tie vergi stāv? Kāda viltība viņiem padomā?

Geta pakāpās uz ciņa Spūrija aizmugurē. Viņa sirds

stipri dauzījās. Zēns raudzījās tālē, kur stāvēja raibās vergu rindas, un acīm meklēja jātnieku ogļu melnā zirgā ar dzeltenu leoparda ādu.

Vergi sakustējās. Viņu ierinda izliekdamās vispirms lēni, bet pēc tam arvien straujāk tuvojās romiešiem. Nogranda briesmīgais traķiešu kliedziens: «Ulalā!»

Priekšējās, viegli apbruņotās romiešu rindas tika samaltas jau ar pirmo vergu triecienu; tad palīgā metās smagi bruņotie karavīri. Gladiatori uzbruka nikni, koka mieti traķiešu rokās kļuva par briesmīgu ieroci.

Trešā kohorta, kurā bija Spūrijs, raitā solī devās

Priesteris pareģoja sekmīgu kauju.

uzbrukumā. Spūrijs apstājās, apsēdas uz zemes aiz kāda liela akmens un sāka aut nost zābakus:

— Es nevaru iet kaujā ar tik neērtām kaligām! … Vai zini ko, Geta, es esmu pārdomājis, mēs abi ar tevi iesim uz manu māju kopt sakņu dārzu. Griezīsimies atpakaļ! Kailām kājām bēgt būs vieglāk.

Bet Geta, izmantojis jucekli, pasitās sāņus. Viņš atskatījās atpakaļ un redzēja Spūriju veikliem jo veikliem soļiem jožam pa tīrumu prom no kaujas lauka.

Romiešu karaspēkam sāka jukt ierinda. Vairākas vienības zem vergu spiediena atkāpās. Traķiešu kaujas kliedzieni «ulalā!» granda arvien skaļāk un niknāk.

Beidzot vispirms vidus, pēc tam romiešu kreisais spārns sašķobījās un laidās juku jukām mukt, pametot ieročus un vairogus. Leģionāri nedabūja patverties savā nometnē un skrēja tikai tālāk. Vergi ielauzās viņu nometnē un ieguva tur visus pamestos krājumus, ieroču noliktavas un naudas lādes.

Spartaks melnajā, ar leoparda dzelteno, plankumaino ādu pārsegtajā zirgā pieauļoja pie lielās telts nometnes vidū, kur iepriekšējo nakti vēl bija pārlaidis romiešu karavadonis Varīnijs, un atrāva telts aizklāju.

—    Kur Krikss? — viņš sauca. — Kriks, tu gribēji atpūsties! Skaties, Varīnijs tev atstājis gan mīkstu guļamvietu, gan pūkainus ēģiptiešu paklājus, gan krūkas ar smaržīgām eļļām, ko iesvaidīties. Bet šito mēs papētīsim! … — Spartaks nolēca no zirga un iedrāzās teltī.

Tajā atradās cita aiz citas novietotas vairākas apaļas ādas kārbas. Spartaks steidzīgi izņēma no tām papirusa tīstokļus, atritināja tos un pasniedza savam pavadonim rakstvedim, kas veikli pārskrēja tos ar acīm.

—   Redziet, draugi, te rakstītas senāta bargās pavēles sagūstīt dumpīgos vergus! — iesmējās Spartaks. — Mūs jānogādājot Romā. Kur tad ir karavadonis Varīnijs, kam šis uzdevums uzticēts? Te es esmu pie viņa telts, lai viņš ņem mani ciet!

Kāda zēna skaļa balss atbildēja:

—   Varīnijs aizlēkšoja pirmais, tiklīdz pamanīja leģionārus atkāpjamies.

Geta piegāja pie Spartaka, kas klausījās rakstvedi, un noslīdēja viņam blakus zemē. Ap Ģetas kaklu bija savilkta siksna.

—   Spartak, pārgriez man to siksnu. Es biju gūstā.

—   Mums abiem ir vienas asinis! — iesaucās Spartaks, siksnu pārgriezdams. — Mēs neesam paklausīgas aitas, bet brīvību mīloši vīri. Tāpēc tu arī prati izbēgt no gūsta. Ei, biedri, sagrieziet šo telti sev paklājiem!

Otrā daļa

DRAUDĪGAIS VĀRDS

Spartaks kļuva pazīstams visā Itālijā. Baru bariem plūda pie viņa Dienviditālijas vergi, īpaši drosmīgie, pusmežonīgie Lukānijas gani, kas bija saskatījuši negaidītas brīvības iespēju. Sacelšanās dalībnieku skaits dažos mēnešos sasniedza septiņdesmit tūkstoš cilvēku, Spartaks nupat atstāto auglīgo Kampānijas novadu atkal iekaroja no jauna. Vesela romiešu korpusu ko nosūtīja uz turieni bagātnieku muižu sargāšanai, izklīdināja un iznīcināja. Nu jau visa Dienviditālija atradās brīvībā tikušo vergu rokās.

Svarīgākās pilsētas ieņēma triecienā. Agrāk vergturi sita krustā katru nepaklausīgu vergu, tagad bijušie vergi paši sita krustā augstprātīgos aristokrātus pie ieņemto pilsētu vārtiem.

Daudzos ciemos un pilsētās sākās sacelšanās. Vergi nogalināja savus apspiedējus, pārsita ķēdes, sagrāva cietumus. Daudzi nodokļu izputinātie zemnieki pameta arklus un lāpstas, gani atstājās no ganāmpulkiem un pievienojās sacelšanās dalībniekiem. Spartaku mīlēja par neredzēto drosmi, gudro noteiktību un taisnīgumu, ar kādu viņš vadīja savus pulkus un sadalīja karavīriem kara guvumu.

Kad Spartaks ieņēma Fūrijas ostu (Itālijas dienvidu piekrastē), jūras pirāti sāka viņam palīdzēt, piegādādami varu, bronzu, dzelzi un visu karaspēkam vajadzīgo. Daudzi kalēji strādāja dienu un nakti, ieročus gatavodami.

No visurienes pie Spartaka brauca tirgoņi, lai uzpirktu iegūto kara laupījumu. Taču Spartaks, piedraudēdams viņiem ar nāves sodu, aizliedza ierasties nometnē ar zeltu vai dārglietām, atļaudams pievest tikai karošanai vajadzīgo pārtiku un ieročus.

BEZBĒDĪGIE GALLI

Ziemas vakars ar miglas vāliem bija nolaidies pār gladiatoru nometni, kur taisnās līnijās bija sarindotas nelielas zvērādu teltis un no zariem saslietas būdas. Zilpelēkajā krēslā spilgtāk liesmoja neskaitāmie ugunskuri, ar sarkanu gaismu apspīdēdami bargos, bārdām apaugušos un smagajos pārgājienos raupjākus kļuvušos karavīrus.

Ap vienu ugunskuru, vīstīdamies tumšbrūnos vilnas apmetņos, bija sasēduši atsevišķu daļu priekšnieki. Vēja brāzmas uzpūta ogles, satvēra dzirksteles un nesa tās augšup pelēkajos svina krāsas mākoņos.

Reizēm birdināja viegls sniedziņš, un tad karavīri vēl ciešāk vīstījās savos apmetņos; uguns uzliesmojumi apspīdēja melnīgsnējās, saulē un vējā sasprēgājušās muskuļainās rokas, savilktās uzacis un zibošās karavīru acis.

«Ko darīt tālāk?» Šī doma sen uztrauca visus. Daudzi jau bija izteikuši savu viedokli, bet vairākums klusēja.

Pie ugunskura pienāca karavīrs ar šķēpu un nelielu, apaļu vairogu uz kreisās rokas. Vara ķivere ar trim sarkanām spalvām un vaigu aizsargiem aizsedza gandrīz visu seju.

—    Sveiciens tev, vadoni! — viņš teica. — Tikko pie mūsu nometnes vārtiem bija pienākuši divi nepazīstami vīri. Viņi teicās atnesuši no Romas ļoti svarīgas vēstis, bet pateikšot tās tikai Spartakam. Kas lai zina, kas tie par cilvēkiem! Varbūt melo. Mans priekšnieks atsūtīja mani pavaicāt: ko ar viņiem darīt?

Kāda piesmakusi balss piebilda:

—   Lai izstāsta te. Pēc viņu dziesmām mēs pateiksim, kas tie par putniem.

—   Ved viņus šurp! — sacīja Spartaks.

Sargkareivis ienira tumsā un drīz bija atpakaļ. Viņam sekoja divi ar platām cepurēm galvā. Abi izskatījās kā tālu ceļu nākuši.

īsie apmetņi tiem sniedzās līdz ceļiem, kājas apautas nostaigātās sandalēs, rokās — ceļa spieķi. Vienam bija gari, cirtaini mati, vijīga, sirma bārda un izmocīta, vāja seja, otrs bija resns un sārts, ar melnām, zibīgām, spīdīgām acīm; vēlīgi smaidīdams, viņš noskatīja sēdošos un pamāja visiem ar galvu, kā gribēdams pielabināt nerunīgos vadoņus.

—   Sveiciens jums, neuzvaramie cīnītāji un drosmīgie varoņi! — teica resnais. — Vai es, grieķis Elpidors, jokdaris, aktieris, dziedātājs un dejotājs, drīkstu redzēt daudzināto vadoni Spartaku? Mēs nākam taisni no Romas.

—   Sēdies pie ugunskura un apsildies. Varbūt tad tu viņu ari ieraudzīsi.

—   Bet kādu ļaužu esi tu? — viens no vadoņiem uzrunāja kalsnējo.

—    Esmu brīvs grieķis, filozofs Aristomens, patiesības meklētājs un zinību mīļotājs. Dzimis esmu tālajā pilsētā Sinopā, bargās Euksīnas jūras krastā, bet gudrības mācījos Grieķijas visskaistākajā pilsētā — Atēnās. Romieši mani sagūstīja, nelikumīgi padarīja par vergu un atveda uz Romu, lai es tur mācītu daiļrunību un filozofiju dižciltīgo patriciešu bērniem. Tā es kļuvu par bagātnieka Marka Licīnija Krasa vergu.

—   Un tu samierinājies ar to?

—   Miesu var iekalt ķēdēs, bet nevar verdzībā turēt brīvo gribu un filozofa domu. Tiklīdz padzirdēju par jūsu sacelšanos, es sāku meklēt izdevību aizbēgt no sava kunga, un beidzot man izdevās pa aplinku ceļiem nokļūt pie jums.

—   Ko tad tu domā šeit darīt? Ar ko tu mums varētu palīdzēt?

—    Esmu par vārgu, lai cilātu zobenu. Taču es māku dziedēt brūces. Gribu būt kopā ar jums, lai kādas briesmas jums draudētu.

—   Sēdieties pie mūsu uguns. Kādus svarīgus jaunumus jūs pastāstīsiet?

Aktieris Elpidors zīmīgi savilka seju; viņš tramīgi paskatījās apkārt, noliecās uz priekšu un, pacēlis pirkstu, sāka čukstēt:

—    Es nāku taisni no Romas; tur visi bailēs un apmulsumā: klaigā, ka Roma — mūžīgā pilsēta un visas pasaules valdniece — ir briesmās, ka viss pagalam. Ko gudrojot konsuli? Par ko domājot «dzimtenes tēvi» — senatori? Tad pēc senāta pavēles augstākie valsts pārvaldītāji, abi konsuli, paši nostājās karaspēka priekšgalā. Šajās dienās viņiem vajadzēja doties karagājienā, bet ko viņi var jums izdarīt? Pēc pirmās sadursmes viņi taču izklīdīs kā zaķi. Jūs esat neuzvarami varoņi!

—   Lai nāk šurp! — izsaucās viens no gladiatoriem. — Tad viņi jutīs, cik saldi ir nokļūt saniknotu lāču ķepās.

Elpidors iesmējās:

—    Kaut arī es domāju to pašu, tomēr brīnos: kāpēc jūs nevis priecājaties un gavilējat, bet visi esat tādi domīgi un drūmi? Un kur jūs atpūšaties? Te laukā, lietū un sniegā? Kas un ar ko var jūs iebiedēt? Nekas. Kāpēc tad neesat apmetušies pilsētā, siltās mājās, kur nepūš vējš un uz paura nelīst lietus? Tur jums nevajadzētu žāvēties kā tagad pie ugunskura. Kāpēc jums jānīkuļo kā vergiem, ja jums pašiem var būt vergi, ja varat uzkundzēties citiem, dzīvot bez bēdām, priecāties un skandināt dziesmas?

—    Tu man patīc! — sacīja jauns karavīrs, — Šodien tu būsi galla Krikša viesis un nodziedāsi mums savas labākās dziesmas. Mums, gaiļiem, patīk jautras spēles un dejas.

—   Bet ko teiksi tu, filozof Aristomen? Vai taisnība tavam ceļabiedram? Vai mums vajag pārvākties uz pilsētu? — Jautātājs cieši skatījās gaišām, saltām acīm, un auskars viņa kreisajā ausī spulgoja ugunskura liesmās.

Viņam blakus sēdēja sprogains, iededzis zēns un ziņkāri raidīja skatus te uz vadoni, te uz filozofu.

—    Ja jūs sacēlāties pret vareno, visuspēcīgo Romu, — teica filozofs, — tad esat parādījuši vīrišķību, kurai līdzīgas līdz šim vēsturē nav bijis. Ja jūs domāsit tikai par to, lai sagādātu ļaudīm laimīgu, brīvu dzīvi, kurā nav verdzības, un šim mērķim atdosit savus spēkus, tad visi verdzinātie un ciešanās pagurušie visas pasaules vergi saraus važas un nāks pie jums, un nebūs spēka, kas varētu jums pretoties. Pat tad, ja jūs piemeklētu nelaime un jūs pārsteigtu neveiksme, daudzus gadsmitus visi verdzinātie pieminēs jūsu vārdus un sacīs: «Bija taču drosmīgi ļaudis! Kāpēc arī mums nesaraut važas un nemirt par brīvību?»

—   Vecais, to tu labi pateici! — izsaucās vadonis ar auskaru ausī. — Šodien tu būsi Spartaka viesis.

—    Bet vai tu mani pazīsti? — jautāja zēns. — Vai atceries, ka tu kopā ar mani un traķieti Arniku pirātu kuģī ieradies Fūrijas pilsētā un ka mūs visus pārdeva vergu tirgū?

—       Un tu vēl iekodi pirkstā tam resnim? — atbildēja filozofs. — Man prieks tevi redzēt, zēn, šajā nometnē, blakus varoņiem. Bet kur tad dejotāja Arnika?

— Viņa drosmīgi un pašaizliedzīgi pārcieš visas kara grūtības un allaž ir mums līdzās pat kaujas laikā, — sacīja ap ugunskuru sēdošie.

Pēc vienas dienas bezbēdīgais Krikss ar divdesmit tūkstošiem gailu un ģermāņu nošķīrās no Spartaka galvenā karaspēka. Viņi aizgāja uz ziemeļiem, uz bagātu, ar augļu dārziem izslavētu pilsētu un ierīkoja tur atsevišķu nometni. Ar viņiem aizgāja arī aktieris Elpidors. Bet vēl pēc nedaudz dienām pie Spartaka zirgos atauļoja seši gaili. Viņi bija lupatām pārsieti, asinīm un dubļiem notašķīti. Viņi tikko spēja nokāpt no zirgiem un palūdza dziednieku un ūdeni.

Lūk, ko viņi pastāstīja Spartakam, aiz bēdām un asarām elsodami.

—    Visi divdesmit tūkstoši mūsu biedru, gailu un ģermāņu ir apkauti. Konsuls Lūcijs Hēlijs bija iesūtījis pie mums spiegu Elpidoru, kas, pārbēdzis atpakaļ pie romiešiem, izstāstīja viņiem, ka mēs, gaili, esam apmetušies atsevišķā nometnē. Un tad, kamēr mēs bezrūpīgi dzīrojām un rīkojām jautras dejas, milzīgs romiešu karapulks mūs pēkšņi ielenca, zibenīgi uzbruka, lai gan mēs pat nenojautām viņu tuvumu. Mēs izmisīgi aizstāvējāmies, bet romiešu ieroči bija pārāki par mūsējiem un …

—   Bet kur ir Krikss? — stāstu pārtrauca Spartaks.

— Krikss cīnījās kā lauva. Viņš nokāva daudz ienaidnieku, bet viņu pašu sakapāja ar zobenieml … — Un gailu karavīri sāka kliegt un izmisumā plēst savas drānas.

SPARTAKA TRIECIENS

Spartaks saķēra tuvāko gailu pie pleciem un sāka viņu purināt, sacīdams: — Karavīram neklājas kvark- šķēt kā vardei purvā! Apklusti, vai arī es jūs visus izdzīšu no nometnes ar pletnēm!

Viņa balss bija draudīga, un visi kliedzēji apklusa.

—    Sēdiet! Mūsu dziednieki jums tūlīt palīdzēs. Jūs atbildiet man uz jautājumiem un pavisam īsi, jo laika nav pat vienu olu pelnos izcept. Kur notika kauja? Cik bija ienaidnieka karavīru? Ko viņi darīja, kad jūs no turienes bēgāt: palika turpat vai aizgāja prom no kaujas lauka?

Gailu karavīri cits caur citu atbildēja uz Spartaka jautājumiem, stāstīdami, kā noticis slaktiņš.

—    Romieši vēl palika kaujas laukā, — pabeidza savu stāstu gaili. — Viņi vēl novelk bruņas kritušajiem un izlaupa mūsu nometni.

—    Pietiek! Taurējiet pulcēšanos, celiet trauksmi! Tūlīt dodamies ceļā. Mums vajadzēs iet visu nakti. Vezumus atstāt šeit. Pārtiku ņemt divām dienām. Vai sapratāt savu pienākumu, drosmīgie karavīri?

—   Sapratām! Tiks izdarīts! — atbildēja karavīri un ātri izklīda uz savām daļām.

Visās nometnes malās taurēja pulcēšanos. Apbruņotie gladiatori skrēja uz laukumiņiem starp teltīm un pilnīgā gatavībā kārtojās pārgajienam. Visa nometne atdzīvojās. Drīz priekšējie simti aizsoļoja cauri vārtiem.

Spartaks melnā zirgā nojāja gar ugunskuru, pie kura sēdēja sarkanās drānās ģērbtā traķiete, viņas melnajās acīs vīdēja nemiers.

—   Ardievu, Amika! — noteica Spartaks. — Vai nu uzvara, vai atkal važas!

Apmetnī ietinies, Geta snauda, pie dziestošā ugunskura pēdējām liesmiņām sildīdamies. Nakts vidū traķiete viņu modināja augšā:

—    Celies, Geta! Jājam pakaļ mūsu karavīriem. Varbūt viņi iet bojā, tad kopā ar viņiem iesim bojā arī mēs. Bet varbūt mums izdosies asinīm noplūdušajiem karavīriem pārsiet brūces un pasniegt ūdens malku.

Viņi atraisīja zirgus, paķēra somas ar pārtiku un tīrām lupatām. Nometne bija gandrīz tukša. Tikai šur tur pie ugunskuriem sēdēja ievainotie un slimie.

Sargkareivis pazina Arniku un, ar roku pamādams, izlaida:

—   Atgriezies ar labām ziņām!

Pie ugunskura uz ceļiem tupēja sarkanās drānās ģērbusies traķiete.

Ceļš veda starp pakalniem. Nakts krēslā reizes divas vajadzēja doties cauri iedzīvotāju pamestiem ciematiem — nabadzīgām mītnēm ar niedru jumtiem. Jātniekus pavadīja izsalkušu suņu gaudoņa. Ap saullēktu pretim nāca pūlltis ciema ļaužu. Groziem plecos viņi steidzināja ar nožēlojamu mantību apkrautos vēršus un ēzeļus.

—   Tur, tur ir daudz karavīru! — viņi kliedza, rādīdami uz ziemeļiem. — Tur vēl notiek briesmīga kauja! Uz turieni neejiet, tur jūs nogalinās! …

—    Bet tur cīnās drosmīgi nabagie, lai izkarotu jums un visiem verdzinātajiem labāku dzīvi, — runāja Arnika. — Iesim kopā un palīdzēsim viņiem!

Jaunekļi apstājās, jau gatavi griezties atpakaļ, bet kāds sirmgalvis sāka vaimanāt:

—   Tava runa ir neprātīga! Neklausiet viņu! Mums lemts visu mūžu ciest un mocīties. Vai tad mēs varam sagraut Romas bagātnieku varenību?!

—   Un jūs uz visiem laikiem paliksit kungu vergi?…

—   Paši dievi tā grib! — un sirmgalvis, vilkdams sev līdzi jaunekļus, gāja tālāk.

No rīta vienam ciemam ļ vajadzēja mest apkārt līkumu — ceļš bija aizsprostots ar baļķiem un akmeņiem. Aiz tiem slēpās mietiem, izkaptīm un cirvjiem apbruņoti iedzīvotāji. Viņi nevienu nelaida tuvumā un saņēma ceļiniekus ar akmeņu krusu.

Pret vakaru tālumā uz ceļa parādījās pirmie romiešu leģionāru pūlīši. Viens jāja uz zirga, un asinīm pie- smirkušie pārsēji liecināja par viņa smagajām brūcēm. Balstīdami ievainotos, karavīri soļoja gar ceļa malu. Aiz bailēm, ka leģionāri neatņem zirgus, Arnika un Geta, ātri nogriezušies no ceļa, aizaulekšoja taisni pāri laukiem, pāri nepļautiem, birstošiem kviešiem. Romiešu karavīru pulciņi gadījās arvien biežāk; karavīri tikko turējās kājās no ievainojumiem un noguruma.

—   Romieši bēg! Šķiet, uzvara mūsu! — noteica Geta.

JAUNAS KARAGAITAS

Pēkšņi priekšā, līdzenumā, kur sējumus bija izbradājuši tūkstošiem pāri gājušo karavīru, iemirdzējās neskaitāmas ugunis. Zirgi pacirtās sāņus — šķērsām taciņai gulēja kritušie.

Amika un Geta ar grūtībām atrada Spartaku. Viņš stāvēja izslējies un nekustīgs liela ugunskura priekšā. Veseli koki bija sagāzti cits uz cita. Liesmas ieskāva ugunskura virspusē sakrautos ķermeņus. Spartaks čukstēja:

—    Tas nu ir viss, kas palicis pāri no jautrā, drosmīgā Kriša un viņa drošsirdīgajiem biedriem! …

Pie ugunskura pienāca daži desmiti dzīvi palikušie gaili un ģermāņi. Zobenus virs galvas turēdami, viņi reizē iesāka kaujas dziesmu, drūmu kā rudens vēja gaudas, un virknē virzījās ap ugunskuru. Ar zobeniem pie vairogiem piesizdami, viņi ilgi dziedāja, pieminēdami Krikša un citu kritušo biedru drošsirdību, pēc tam sapulcējās ciešā lokā un sakrustoja zobenus.

—   Hannik, nāc šurp! Hanniks būs mūsu vadonis! — viņi sauca.

Jauns, rētām klāts karavīrs izgāja vidū, nostājās uz sakrustotajiem asmeņiem, un karavīri viņu pacēla uz zobeniem kā uz vairoga, izvēlēdamies par vadoni kritušā Krikša vietā.

Trauksmaini noskanēja taures, atkal aicinādamas vīrus karagājienā. Daudzi pienāca, aplikuši romiešu bruņojumu, kas bija noņemts kritušajiem ienaidniekiem. Visi kārtojās pulkos un gaidīja pavēles.

Spartaks vēl ilgi kavējās pie ugunskura ar Krikša pīšļiem, un vējš viņu ietina dūmos un apkaisīja dzirkstelēm.

Beidzot viņš atjēdzās un uzlēca pievestajā zirgā. Viņš uzjāja pakalnā. Tumsā gaistošās rindās apkārt bija sastājušies noputējušie, nogurušie gladiatori un brīvprātīgie, kas bija pievienojušies sacelšanās dalībniekiem.

—   Drošsirdīgie draugi! — Spartaks uzrunāja karaspēku. — Šodien jūs veicāt lielu varoņdarbu. Jūs ne

Viņš stāvēja izslējies un nekustīgs liela ugunskura priekšā ,,,

tikai atiiebāt mūsu nogalinātos biedrus, bet arī sagrāvāt bagātnieku, vergu tirgotāju sūtīto karaspēku, kuri jau atkal grasījās mūs iekalt važās. Bet, ja tagad sāksim svinēt uzvaru un bezrūpīgi dosimies atpūsties greznajās villās, mēs tāpat kā neuzmanīgie gaili aiziesim bojā. Klausieties uzmanīgi, drosmīgie karavīri! Mums nāk virsū jauns karapulks otra konsula vadībā. Viņi meklē mūs, un viņi jau ir tuvu!

—   Klausieties, klausieties! — iedūcās gladiatoru rindas.

—   Tāpēc, — turpināja Spartaks, — mums ir tikai viena izeja: mums pašiem pēkšņi jāuzbrūk šim karapulkam un tas jāiznīcina. Es zinu, jūs esat ļoti noguruši, bet atcerieties tālo dzimteni, mājas, kur jūs gaida ģimenes un bērni. Mēs atkal varēsim ieelpot mūsu pavarda saldos dūmus, ja būsim brīvi. Bet brīvību gūsim tikai ar savu zobenu. Tāpēc mēs tūlīt pat dodamies tālāk, jaunā karagājienā, lai tiktos ar ienaidnieku. Jūsu zobena smaile nes vai nu brīvību, vai atkal važas!

No tūkstošiem drosmīgu vīru krūtīm izlauzās skaļš kliedziens:

—   Biīvība! Brīvība! Uz priekšu, cīnītāji! Spartak, ved mūs pretī uzvarai!

Pēc taures signāla bezgalīgas gladiatoru rindas devās uz priekšu.

Vergu armija veica milzīgu pārgājienu nedzirdēti īsā laikā un uzbruka Romas otra konsula vadītājam karaspēkam. Gladiatori cīnījās izmisīgi un metās uz leģionāru šķēpiem, kā nāvi nicinādami. Viņu uzbrukumu neizturēja pieci teicami apbruņoti un apmācīti leģioni. Leģionārus sakāva, izsita no viņu pozīcijām, un viņi, pametuši savus vezumus, metās bēgt. Romas tirgoņu, naudas mijēju un lielo zemes īpašnieku algotņi nespēja pretoties tiem, kuri cīnījās par savu dzīvību un brīvi, par apspiesto nabaga ļaužu laimi.

NESASKAŅU SĀKUMS

Pēc divām izšķirīgām uzvarām gladiatoru armijai bija vajā visi Itālijas ceļi. Un nebija spēka, kas varētu to apturēt. Kāpēc tad tik drūms ir Spartaks? Kāpēc viņš tik skarbi izturas pret ļaužu pulkiem, kas nāk no malu malām un grib pievienoties gladiatoru karaspēkam?

—    Kāpēc jūs atnācāt šurp? — viņš jautāja gados vecākiem vergiem. — Mums vajadzīgi karavīri, dziednieki, kalēji un vara lējēji, kas mūsu cīņā var būt noderīgi, bet nevis lieki ēdāji. Kāpēc jūs, uz cīnītāju armiju nākdami, nepadomājāt, ka jāpaķer līdzi zobens, šķēps vai vienkārši liels nazis? Vai esat nākuši mums palīdzēt, vai arī gribat, lai mēs jūs barojam un uzturam? Mums ir grūti paēdināt savus ievainotos karavīrus un kaujās sakropļotos. Mēs viņus vadājam sev līdzi ratos, un viņi stipri aizkavē mūsu pārgājienus.

—   Bet mēs gribam tikt vaļā no važām! — atbildēja veci vīri.

—    Gaidiet, kamēr sakausim verdzinātājus, tad ari jūs būsit brīvi. Tagad jūs mums tikai saistīsit rokas, un mēs, zobenu cīņai pacēluši, tomēr iesim velti bojā.

—    Labāk tad mirsim te brīvībā, — sauca vecie, — bet važās mēs vairs atpakaļ neiesim!

Un viņi palika nometnes tuvumā, nevēlēdamies griezties atpakaļ verdzībā.

Vadoņu apspriedēs sāka celties strīdi un nesaskaņas. Kamēr viņus vienoja kopējās briesmas, visi bez vārda runas pakļāvās Spartakam. Viņa straujie uzbrukumi, viņa māka uzminēt un izjaukt pretinieka plānus sagādāja uzvaru pēc uzvaras. Bet, kad briesmas bija it kā pāri, kad gladiatoru armija bija iekarojusi pusi Itālijas, daudzi vadoņi sāka nosodīt Spartaka rīcību un piedraudēja nodibināt patstāvīgas armijas. Tad Spartaks stingri paziņoja:

—   Tagad mums jāiet prom no Itālijas. Dosimies uz ziemeļiem, pāriesim Alpu kalnus un griezīsimies atpakaļ uz savu dzimteni.

—    Par agru iet prom! — iebilda citi vadoņi. — Tagad Itālija ir mūsu rokās. Te mēs varam pavadīt vēl gadu, ieņemt lielākās pilsētas un, sagrābuši milzu bagātības, atgriezties ar tām savā pusē.

Šajos strīdos dedzīgi piedalījās vecais filozofs Aris- tomens:

—    Neprāši! Kā jūs varat atteikties no Spartaka gudrā plāna? Atcerieties, kas jūs bijāt pirms gada! Vai toreiz varējāt sapņot par atgriešanos dzimtenē? Jums draudēja tikai viens gals — kauna pilna nāve no sava paša brāļa — gladiatora cirka arēnā. Kāpēc jūs kavējaties tagad, kad visi ceļi vaļā? Mākoņi atkal sabiezē pār mūsu galvām. Galvenie romiešu spēki pagaidām vēl tālu, aiz valsts robežām, Spānijā un Traķijā, bet tie var atgriezties Itālijā, un tad jūs dzimtos ciemus vairs neredzēsit.

—   Ja romiešu karaspēks atgriezīsies, mēs to sasitīsim tāpat, kā sasitām līdz šiml — pašapzinīgi smējās gladiatori.

—    Ak, neprātīgie kucēni! — dusmojās Aristomens. — Jums jārīkojas tā, lai visi cietēji, visi aristokrātu verdzinātie ļaudis nāktu pie mums un atbalstītu mūsu cīņu. Kāpēc tad daži grib aptraipīt rokas ar mierīgu ciemu izlaupīšanu? Kāpēc jūs atstumjat tos, kuri varētu kļūt mūsu draugi? Kāpēc jūs, kādreizējie vergi,

paši gribat verdzināt brīvos pilsoņus? Kāpēc vadājat līdzi daudzus ar laupījumu piekrautus vezumus? …

Reiz kādā strīdā Spartaks piecēlās un pacēla roku. Visi apklusa.

Kara taure.

— Uzklausiet mani, bezrūpīgie neprāši! Es vēlreiz jūs aicinu aiziet no Itālijas, kamēr nav par vēlu. Priekšā Alpu kalni. Ja tiksim tiem pāri, mēs nonāksim zemē, kur mums netiks klāt Romas bagātnieku plēsīgās ķetnas. Tur mēs atradīsim brīvību. Vai dzirdat šo brīnišķīgo, vareno vārdu: brīvība! Mēs uzcelsim savu — nekad vēl nebijušu, brīvu, tiesībās

vienlīdzīgu, laimīgu cilvēku valsti. Tā būs saules un prieka valsts. Mēs būsim paraugs, un mums piebiedrosies citas tautas, mūsu rindas augs ar katru dienu. Pašlaik sacelšanās dalībnieku ir simtdivdesmit tūkstošu. Bet viņu būs daudzkārt vairāk.

—   Tīrās pasakas! — iesaucās viens no tuvumā stāvošajiem karavīriem. — Tā vēl nekad nekur nav bijis.

—   Bet tā būs!

Viens no vadoņiem iebilda:

—   Tomēr mums priekšā vēl Mutinas pilsēta, kur mūsu karaspēkam iznāks tikties ar Romas prokonsulu un tā leģioniem. Viņš jau gaida mūs …

—   … lai mēs viņu sakautu! — pārtrauca Spartaks.

—    Kur tas prokonsuls ir? — skanēja saucieni. — Viņš droši vien pašlaik dreb, gaidot, ka mēs viņam uzbruksim un noslaucīsim no zemes virsas.

—    Ejam uz priekšu, uz Mutinu un tālāk, prom no šejienes! — turpināja Spartaks. — Ja jūs negribat, es iešu viens. Man nav nekādu mantu. Mans apmetnis, mans zobens un gujamāda — tas ir viss, ko paņemu sev līdzi.

—   Es iešu ar tevi! — ieteicās filozofs Aristomens.

—   Un es arī! — izsaucās Geta.

—    Nē, tu nedrīksti mūs pamest! — sāka kliegt vadoņi un apkārt stāvošie karavīri. — Tu pirmais uzsāki sacelšanos. Tu radīji lielu, neuzvaramu armiju. Mēs atņēmām romiešu karavīriem viņu zobenus un ieročus un tagad neviena nebaidāmies.

Spartaks klusēja un gaidīja, kamēr apklust kliedzieni.

—   Nāve mums uzglūn vienmēr. Esmu gatavs cīnīties un mirt kopā ar jums. Bet staigāt jums līdzi un laupīt pilsētas kā vienkāršs laupītājs, to es nedarīšu. Jo augstāks būs mūsu mērķis, jo tālāks mūsu cildenais ceļš.

Daži vadoņi prātoja:

—    Kāpēc neiet taisni uz Romu — bagātnieku, tirānu, naudas mijēju, visas pasaules asinssūcēju midzeni? Ja mēs satrieksim tās spēku un atbrīvosim neskaitāmos vergus, verdzinātās tautas nokratīs romiešu jūgu un sāks jaunu dzīvi.

— Paliec pie mums! — sauca vadoņi. — Mēs ar tevi iesim visur!

Vadoņu sanāksme bija ilga un vētraina. Par spīti Spartaka pūlēm pierunāt, ka uz Romu iet vēl par agru, ka vajag pagaidīt un atpūsties, vairākums paziņoja, ka no Itālijas projām neiešot. Spartakam ieteica aizvest karaspēku uz auglīgajām diertvidu provincēm pagaidu atpūtā.

Gladiatoru armija devās uz dienvidiem un pagāja garām bailēs drebošajai «mūžīgajai» pilsētai, to neaizskarot.

«SIENS UZ RAGIEM»

Kad Romā saņēma pirmās ziņas, ka gladiatori sagrāvuši abas konsulu armijas, galvaspilsētā sākās panika. No provincēm atbēgušie, pārbiedētie patricieši izplatīja neticamus stāstus par dumpīgo vergu briesmu darbiem. Patricieši nelika mieru ievērojamiem senatoriem, lūgdami glābt viņu dzīvības un mantu:

—   Mūsu muižas deg, vergi pametuši darbu un bēg pie Spartaka. Sīs nekārtības vajag izbeigt! Bez žēlastības jāsoda katrs vergs, kas nekaunīgi paceļ galvu un vairs negrib klausīt!

Romas varas vīri uzbudinājās un šausminājās, iedomājoties, kas notiks, ja Spartaks pienāks pie «mūžīgās pilsētas» vārtiem. v

—    Tad vergi mūs visus apkaus! — čukstēja romieši cits citam. — Vergu taču Romā daudzreiz vairāk nekā brīvo pilsoņu!

No savām muižām atbēgušo bagāto patriciešu pūlis ieradās senātā, kas noturēja sēdi pēc sēdes un nevarēja vien atrast izeju no smagā stāvokļa.

Senatori izgāja pretī lūdzējiem un centās viņus nomierināt ar solījumiem «darīt visu nepieciešamo».

Viens senators paskaidroja:

—    Mēs nevaram atrast piemērotu karavadoni. Iecēlām vairākus, taču visi atsakās. Bet labākie karavadoņi ar mūsu izlases karaspēku atrodas tālu citās zemēs.

Nepacietīgie sāka klaigāt:

—   Ko runāt par cilvēkiem, kuru nav, vai ari par tiem, kas briesmu brīdī baidās stāties pretim nicināmajiem vergiem? Vajag sūtīt «vērsi ar sienu uz ragiem», tādu, no kura pašu karavīri baidītos vairāk nekā no ienaidnieka.

—   Taisnība! Jāsūta «vērsis ar sienu uz ragiem»!

Romiešiem bija paraša: niknam, badīgam vērsim aptīt ragus ar sienu, lai pretimnācēji, no tālienes sienu redzēdami, uzmanītos. Tāda palama bija pazīstamajam zemes īpašniekam bagātajam Krasam, ļaunam un atriebīgam cilvēkam, no kura vajadzēja uzmanīties un no kura varēja sagaidīt lielas nepatikšanas. Krass tīkoja slavas, un daudzi kliedzēji bija viņa uzpirkti.

—    Par karaspēka priekšnieku iecelt Krasu! Sūtīt Krasu! — atskanēja kliedzieni. — Mēs Krasu pazīstam. Kuram visvairāk zemes un vergu, ja ne viņam? Kuram visvairāk dedzina mājas un klētis? Viņš visvairāk cieš no vergiem un tāpēc neieredz viņus ne akls.

Senatori bija ar mieru un nolēma sūtīt cīņā ar Spartaku vislielāko vergu īpašnieku, bagātnieku, māju īpašnieku, augļotāju, tirgoni un spekulantu Krasu. Viņam palīgā deva labākos karavadoņus, kara mākslas īstus pratējus.

Krass, plecīgs plikpauris ar treknu, gaļīgu sprandu un drūmu seju, šo piedāvājumu pieņēma mierīgi, bet minēja savus noteikumus:

—    Esmu ar mieru doties cīņā ar laupītājiem, ja mana piedalīšanās nāk par labu republikai. Bet es pieprasu, lai visi republikas bruņotie spēki tiktu nodoti man, manai vadībai, lai es varētu bez tiesas sodīt un apžēlot katru, lai man piešķirtu visus līdzekļus, kurus es pieprasīšu, un lai es varētu iesaukt karā jebkura vecuma pilsoņus, — tad es noķeršu vājprātīgo traķieti un viņa dumpiniekus.

Senāts sprieda visu nakti un piekrita Krasa prasībām, pasludinādams viņu par «imperatoru»

Krass sarīkoja bezmaksas dzīres visiem romiešiem, izvietojis ielās vairākus tūkstošus galdu ar ēdieniem. Katram vēl piešķīra trīs mēnešu iztikai sāres putraimus. Viņš apsolīja īpašu apbalvojumu visiem veciem, pieredzējušiem karavīriem. Romas bagātnieku jaunatni aicināja «glābt republiku», un tā izveidoja īpašas, teicami apbruņotas jātnieku vienības.

Sākumam Krass savāca desmit leģionu; tajos ietilpa gan jauniesauktie, gan agrāk Spartaka sakautā karaspēka atliekas.

Sapulcējis ap sevi pieredzējušus karavadoņus, Krass īpaši parūpējās par savu drošību.

— Lai pasargātu sevi no kāda verga uzbrukuma, — viņš paskaidroja saviem tuvākajiem draugiem, — esmu nolīdzis divus man ļoti līdzīgus romiešus. Viņi, ģērbušies tāpat kā es sarkanos imperatora apmetņos, apbraukās karaspēku, pārbaudīs posteņus, uzmundrinās nogurušos karavīrus un, ja tas būs vajadzīgs, pat piedalīsies cīņās. Es pats no slēpņa visu vadīšu.

TRAĶIJAS LAUVA

No Romas pie Spartaka atbēgušie vergi ziņoja, ka pret viņu devusies Krasa armija — simttūkstoš vīru. Tajā ietilpst sešdesmit tūkstoši apmācītu Romas leģionāru un četrdesmit tūkstoši «sabiedroto»[12] karaspēka.

—   Viņiem ir lielisks apbruņojums, — stāstīja atnācēji.

—   Jo labāk, — bilda Spartaks, — mums ieroču maz,

—   Viņiem garas pajūgu rindas ar pārtiku.

—   Arī mums noderēs.

—   Viņiem vairāki tūkstoši jātnieku.

—    Ari zirgu mums trūkst, — atbildēja Spartaks. — Mēs, traķieši, kā arī skiti, esam pieraduši karot zirgos. Mums grūti iet kājām. Un mēs viņiem zirgus atņemsim.

Spartaka karaspēks šajā laikā bija apstājies auglīgā provincē. Viņam bija teicami apmācīts, bez ierunām paklausīgs karaspēka kodols — trīsdesmit tūkstoši traķiešu, grieķu un sīriešu. Bez tam vēl bija apmēram četrdesmit tūkstoši citu cilšu karavīru: gaili, ķelti, ģermāņi, ibērieši utt. Ar saviem vadoņiem tie bieži nošķīrās no galvenā kodola, aiziedami sirot pa Itāliju, ieņemdami un izlaupīdami pilsētas, dedzinādami muižas un vezdami uz nometni salaupītās mantas.

Kad pienāca ziņa par Krasa karaspēka iznākšanu no Romas, visi vadoņi sanāca pie Spartaka uz apspriedi.

—   Ved mūs uz Romu! — viņi prasīja.

Spartaks klusēdams klausījās un pa paradumam spodrināja savu zobenu. Kā allaž, viņš sēdēja uz zvērādas pie ugunskura, un pāri viņam, sargādama no vēja, uz mietiem bija uzvilkta zirgsega. Viņam blakus sēdēja zēns — traķietis un turēja klēpī ādas kasti papirusa tīstokļiem.

Spartaks piecēlās, paņēma no kastes vienu tīstokli un uzrunāja pie ugunskura sēdošos vadoņus:

—   Tagad jūs prasāt, lai es vedu jūs uz Romu. Bet paklausieties, ko raksta mūsu draugs filozofs Aristo- mens, kuru jūs visi šeit tikāt redzējuši. Aristomens ir iekļuvis Romā un kā ubags klaiņo pa laukumiem un noklausās, ko runā. Viņš dzirdējis Krasa uzrunu karavīriem, un redziet, ko teicis mūsu galvenais pretinieks: «Mani saukā par «vērsi ar sienu uz ragiem». Taču es esmu ne tikai nikns vērsis, bet arī ietiepīgs. Es ilgi sekošu Spartakam un beidzot pratīšu piespiest ar ragiem pie sienas šo traķiešu laupītāju. Kad es savākšu pietiekami lielu karaspēku un būšu divreiz stiprāks par Spartaku, es viņu ar saviem leģioniem samīdīšu tāpat, kā mežonīgu vēršu bars samīda meldrājā vareno lauvu.»

—   Lauva pratīs saplosīt vērsi! — izsaucās viens no vadoņiem.

—   Redziet, draugi, — Spartaks turpināja, — mums

jābūt gataviem lielai un izšķirošai kaujai. Mums jākļūst kustīgiem un veikliem kā lauvām, jāprot ātri atrauties no ienaidnieka, ja nav izdevīgi ar viņu cīnīties. Toties, ja paredzama mūsu uzvara, mums strauji viņiem jāuzbrūk. Bet vai mūsu vienības atgādina lauvas? Jūs esat piekrāvuši savas teltis ar mēbelēm, dārgām vāzēm, paklājiem un pat smagām statujām! Kas jūs esat: vecu mantu tirgoņi vai karavīri? Tāpēc es paziņoju: rīt dodos karagājienā jau ar gaismas svīdumu. Līdzi ņemu vezumus un nastu nesējus dzīvniekus, bet tie domāti tikai pārtikas krājumiem un smagi ievainotajiem. Visus jūsu pievāktos dārgos krāmus sadedzinās šodien pat. Bet, kurš vēlas saglabāt nolaupīto, lai paliek uz vietas un gaida romiešus. Jūs taču zināt, ka Krass par smiekla naudu labprāt uzpērk svešu mantu. Varbūt arī no jums viņš nopirks šos vecos krāmus kopā ar jums pašiem, lai jūs visus uzspraustu mieta galā. Bet es došos prom bez jums.

— Sadedzināt visas salaupītās mantas! — atskanēja vienprātīgi kliedzieni. — Nost ar vecu mantu rausējiem! Mēs ejam ar tevi, Spartak!

Senās Romas mūri.

Visās malu malās uzliesmoja milzīgi sārti: tur dega bezbēdīgo karavīru savestās mantas no izlaupītajiem ciemiem.

Rītausmā Spartaka karaspēks atstāja nometni. Straujos pārgājienos, katru reizi mainīdami virzienu, maldinādami Krasa jātnieku izlūkus, spartakieši gāja uz priekšu, bet viņiem pa pēdām sekoja simttūkstoš vīru lielā romiešu armija.

NĀVE PĒC LOZES

Krass bija izdevis pavēli, lai viņa vienības sekotu Spartaka karaspēkam, pašām pagaidām izvairoties no kaujas ar gladiatoriem un gaidot viņa norādījumus. Krasa avangardu komandēja jaunais Mūmijs. Viņš ar saviem vīriem uzdūrās gladiatoru karaspēka daļai, kas bija apmetusies atpūsties kalna piekājē. Tiem kūpēja ugunskuri; māla un bronzas katlos vārījās ēdiens.

— Uzvarētājus netiesā! — sacīja Mūmijs saviem karavīriem. — Ja mēs sagūstīsim šos netīros skrandaiņus un aizvedīsim viņus pie imperatora Krasa, viņš mūs par uzvaru nesodīs.

Tūlīt taures aicināja cīņā. Leģionāri ar kaujas saukli «barra!» teciņus devās virsū gladiatoriem. Tie romiešus pielaida labi tuvu. Tad sāka rībēt ar zvārguļiem apkārtās bungas un ar varenu kliedzienu «ulala!» vergu vienība strauji metās pretim. Tie bija kareivīgie spartakieši — traķieši un sīrieši. Nikni viņi iecir- tās romiešu rindās, bet no paugura viņas puses, no slēpņa, izlidoja traķiešu kavalērija un nogrieza leģionāriem atkāpšanos.

Romiešu karavīru rindas izjuka, pagriezās atpakaļ, un katrs uz savu roku laidās mukt. Tikai neliela vienības daļa pārradās Krasa nometnē.

Tad Krass nolēma parādīt, ka viņam tiešām ir «siens uz ragiem», un nekavējoties izsludināja «desmitā nāvi» — senu kara parašu, ko daudzus gadus Itālijā nelietoja.

Karaspēku nostādīja kvadrātā apkārt laukumam ar akmens ziedokli vidū. Ziedoklī liesmoja uguns, un priesteri garās drānās dziedāja un kustējās līganā solī, skaitīdami lūgšanas un svētus vārdus.

No Mūmija avangarda palikušos piecsimt vīrus, kuri pirmie bija metušies bēgt no ienaidnieka, sadalīja pa desmit. Katri desmit leģionāri pēc kārtas gāja pie ziedokļa. Priesteri turēja vāzi ar ūdeni. Tajā atradās desmit akmentiņi: deviņi balti un viens melns. Katrs leģionārs izņēma pa akmentiņam, atdeva priesteriem un pagāja nost. Kurš bija izņēmis balto akmentiņu, tas gāja pa labi, ar melno akmentiņu pagriezās pa kreisi. Tur stāvēja vīri, ar visu galvu ietinušies apmetņos, un ar lieliem akmeņiem nosita pienākušo leģionāru.

Tā visa karaspēka acu priekšā tika nogalināti piecdesmit no kaujas lauka aizbēgušo karavīru. Un viņu miesas bija aizliegts apbedīt.

Atskanēja kaujas signāls.

Krass teica runu karaspēkam. Viņš paziņoja, ka ikvienam jābaidās no sava galvenā karavadoņa vairāk nekā no Spartaka un, ja leģionāri vēlreiz kaujā bēgs, tad atkal piedzīvos «desmitā nāvi».

«JūRAS VALDNIEKI»

Ar visbargākajiem līdzekjiem Krass nodibināja kārtību un disciplīnu savā karaspēkā, vervēja jaunus leģionus un sekoja Spartakam pa pēdām, joprojām izvairīdamies no kaujas.

— Es iespiedīšu Spartaku tādā kalnu aizā, — sacīja viņš, — kur vienā triecienā iznīcināšu visus šos laupītājus.

Spartaks visu laiku atkāpās uz dienvidiem. Viņš iegāja kalnainajā Lukānijā un atkal bija nokļuvis līdz jūrai, līdz Fūrijas ostai, kur vergu armija bija stāvējusi pirms diviem gadiem. Šeit viņš ievadīja sarunas ar jūras tirgotājiem un kuģu īpašniekiem.

Spartaks un vairāki viņa biedri stāvēja kraujā jūras krastā. Priekšā pletās rosmes pilna osta, kurā ienāca kuģi ar slīpām, baltām un sarkanām burām un slīdēja neskaitāmas zvejnieku laivas.

Daudzas izgreznotas tirgoņu galeras šūpojās krasta tuvumā, un uz soliem snauda puskaili, saulē un vējā nomelnējuši, ar kāju ķēdēm savažoti airētāji.

Jūra bija nemierīga. Rudens vējš zaļos viļņus izrotāja baltām putu cepurēm. Vientuļa Feniķijas palma šūpoja savu savēlušos zvanveida galotni. Jau apsnigušās Lukānijas kalnu virsotnes liecināja, ka ziema nav vairs tālu.

Vairāki jūrnieki raibās, garās drānās, ar augstām, sarkanām tūbas cepurēm galvā, ar dunčiem koka makstis aiz jostas, pienāca pie Spartaka un rupjās balsīs ierunājās izkropļotā latīņu valodā:

—   Esam atnākuši pēc tava aicinājuma. Pieņem šīs jūras dāvanas.

Viņi nolika Spartaka priekšā kārklu grozu pilnu ar jūras gliemežiem, austerēm un lieliem, tumšiem krabjiem. Spartaks pajautāja:

—   Cik cilvēku jūs varētu pārvadāt ar saviem kuģiem?

—   Skatoties, ko vedam: vergus sablīvējam kā zivis tilpnēs, kur tie nevar ne piecelties, ne kustēties, kamēr nobraucam vajadzīgajā vietā, bet brīvos pilsoņus tilpnē nevar dzīt.

—   Cik jums ir kuģu?

—   Cik kuģu? Mēs esam «jūras valdnieki»Braucam, kur mums izdevīgāk. Ja maksa būs laba, kā kaijas šurp saskries tūkstošiem kuģu.

Priekšā pletās rosmes pilna osta.

—   Par maksu nebūs jāsūdzas, tikai protiet turēt vārdu un novest laikā.

—   Uz kurieni jābrauc?

—   Uz Sicīlijas salu.

—   Pašlaik jūra vētraina. Labāk dodieties tālāk, līdz Mesīnas līcim, kas šķir Itāliju no Sicīlijas. Tur pāri tikšana vieglāka. Bet no šejienes braukt vētrainā laikā ir grūtāk un tālāk. Tikai naudu vajag samaksāt uz priekšu tūlīt.

Spartaks iedeva pirātiem daudz zelta un norunāja, ka pašreiz viņi uzņems divus tūkstošus smagi ievainoto un pārvedīs viņus uz Sicīliju. Pēc tam šie kuģinieki gaidīs Mesīnas jūras šaurumā ar daudziem kuģiem un pārcels uz salu visu pārējo gladiatoru karaspēku. Dažus gadus pirms tam Sicīlijā bija notikusi vergu sacelšanās. Roma sacelšanos bija nežēlīgi apspiedusi, un tāpēc gladiatoru armija varēja cerēt uz dumpīgo sicīliešu atbalstu.

Tajā pašā dienā četrdesmit kuģu ar Spartaka karavīriem izgāja no ostas un devās gar krastu uz rietumiem.

ATKAL LAMATAS

Kad pēdējais aizbraukšanai sarīkotais kuģis vēl stāvēja pie steķiem, «jūras valdnieki» lūdza Spartaku ierasties uz kuģa, lai viņš apraudzītu smagi ievainotos vergus.

Spartaks uzkāpa uz kuģa kopā ar Getu.

— Nokāp pa šīm kāpnēm lejā tilpnē. Tur ir tavi draugi! — zemu klanīdamies, Spartakam sacīja kuģa stūrmanis.

Spartaks apstājās. Viņam likās aizdomīgi, ka jūrnieku sejās pavīd smīni, stūrmanim izsakot šo aicinājumu. Viņš pamanīja arī to, ka Geta, kas stāvēja līdzās, ar šausmām lūkojās stūrmaņa būdas lodziņā. Lodziņā aiz priekškara pavīdēja ļauna, vecīga seja. «Tās ir lamatas,» nodomāja Spartaks un strauji pameta skatu atpakaļ. Viņam zagās klāt vairāki pirāti, rokās tiem pazibēja zobeni. Šai brīdī pēc stūrmaņa komandas kuģis atvirzījās no piestātnes. Airētāji slaidā vēzienā iecirta garos airus ūdenī, un čīkstēdama augšup pacēlās slīpa, sarkana bura. Spartaks paķēra Getu un kopā ar viņu metās pār malu ūdenī.

Nikni kliedzieni skanēja no kuģa, skaļi atbalsodamies krastā, kur stāvēja liels pavadītāju pūlis.

—   Spartaks ir ar mums! — kliedza krastā. — Viņš nepameta mūs! Mums centās iestāstīt, ka viņš kuģī gribot aizbraukt uz savu dzimteni! …

—    Nāvi Spartakam! — kliedza uz kuģa, un par visiem vairāk spiedza un ārdījās resnis ar vecīgo seju.

—   Redziet, uz kuģa ir Krasa mantzinis! Viņš uzpir- cis slepkavas, lai nogalinātu Spartaku!

Vairākas no kuģa raidītās bultas nošļakstēja ūdenī, bet Spartaks un Geta aizpeldēja līdz krastam un, pūlim priecīgi kliedzot, izkāpa uz steķiem,

Vēja piepūstā bura nesa arvien tālāk kuģi ar pirātiem, kuri, Krasa uzpirkti, neveiksmīgi bija centušies nolaupīt bezbailīgās vergu armijas vadoni.

Gladiatoru karaspēks virzījās pa krastmalas ceļu. Visas kalnu nogāzes bija vienos vīģu, mandeļkoku un vīnogu dārzos. Itin visur auga koki ar gataviem gra- nātāboliem. Viss noskaņoja mierīgai, laimīgai dzīvei. Bet nogurušie karavīri nedomāja par atpūtu.

Spartaks jāja uz melna ērzeļa. Blakus viņam soļoja garais, kalsnais filozofs Aristomens.

—    Vajag pasteigties tikt pāri uz Sicīliju, — skaļi sacīja Aristomens. — Romieši taču neļaus dumpīgajiem vergiem izslīdēt bez soda no viņu nežēlīgajām rokām. Krass darīs, ko spēs, lai aizkavētu pārcelšanos.

Vergu karaspēks gāja līdz jūras šaurumam trīs dienas un ceturtajā ieradās norunātajā vietā, Regijas pilsētiņā. Tur jau viņus vajadzēja gaidīt pirātu kuģiem. Sicīlijas krasti bija skaidri samanāmi viņpus zilā jūras šauruma; ar labu ceļa vēju līdz tiem varētu nokļūt dažās stundās. Taču neviena bura nemāja jūrā un neviena kuģa nebija ostā. Viltīgie kuģinieki bija piekrāpuši.

—   Nekrietnais Krass nav žēlojis zeltu, lai uzpirktu pirātus! — sacīja Aristomens. — Šie laupītāji te, protams, neieradīsies.

—   Mums jādodas atpakaļ un ar zobenu jāizcērt sev ceļš, — runāja vergi.

Bet atpakaļceļš izrādījās nogriezts: neparasti ātri un ar lielu spēku piepūli visa Krasa armija dažās dienās bija izrakuši dziļu grāvi ar augstu valni, tādējādi pārgriezdama no viena krasta līdz otram visu Brutijas pussalu.

Krass līksmoja un par šo darbu piešķīra lielus apbalvojumus saviem karavīriem.

—   Tagad lauva ir maisā — un stiprā maisā! — viņš sacīja. — Es viņu piespiedu pie jūras krasta un likšu viņam tur nosprāgt.

Tiešām, gladiatoru pārtikas krājumi tikpat ka beidzās, un katram kareivim sāka izsniegt tikai parastas porcijas ceturto daļu. Drīza bojā eja šķita nenovēršama.

ZIEMAS NAKTI

Aukains vējš ar sniegu un lietu plosījās pār Brutijas pussalu. Visi Regijas pilsētas un apkārtējo ciemu iedzīvotāji noslēpās savos mājokļos. Bet Spartaka nometnē valdīja skaļa jautrība. Jau otru nakti Spartaks, apstaigādams ādas telšu rindas, skaļi uzmundrināja karavīrus.

—   Ēdiet, dziediet un līksmojieties! Nežēlojiet neka! Izpriecāsimies pēdējās dienas pirms slavas pilnas nāves. Augstprātīgajiem romiešiem mēs nepadosimies, bet paši pēdējā mirklī nodursim sevi, lai mirtu kā brīvi cilvēki.

Krasam bija spiegi vergu vidū. Viņi pārbēga pie tā un stāstīja par dīvainajām runām un dzīrošanu Spartaka nometnē.

—   Jo labāk, glābiņa viņiem nav! — sacīja Krass.

Pie liesmojošiem ugunskuriem svilpoja flautas, spiedza stabules, bet traķieši, viens otru ap vidukli apķēruši, garā līčloču virtenē dejoja, virzīdamies te pa labi, te pa kreisi. Visi vadoņi, tāpat kā Spartaks, pēc senas parašas piedalījās kaujas dejā kopā ar vienkāršajiem karavīriem un dziedāja senās kara dziesmas.

Pec tam gladiatori kopīgi uzņēma jau kara gaitās radušos dziesmu:

Tu neesi «Kaplis», es neesmu «Lāpsta», Tu esi cilvēks, es arī — cilvēks! Nomestas važas, un visi celi Mums atvērti vaļā. Brāļi, uz priekšu!

Brāli, vai redzi, pat zvaigznes spīd spožāk, Gaisā viļņojas aromāts burvīgs! Vēji kā māte mums apmīļo plecus, Ceļmalu avotos ūdens daudz saldāks.

Tu esi brīvē! Agrīnā saule Modina tevi ar siltāku staru, Neceļ vairs uzrauga rupjās lamas Un zābaka spēriens pa ribām.

Tu esi brīvē! Nebūs tev jālej Asinis karstās uz cirka arēnas, Nebūs tev jāmirst par izpriecu lētu Resno augstmaņu ļaunajam baram.

Tomēr nāvē ja vajadzēs doties, Zini, par ko — par brīvību savu! Tādēļ ar dziesmu lai modinām brāļus, Tādēļ lai brīvības uzvarai ticam!

Daudzi mēs esam! Kā upe mēs plūstam, Vienkopus savācot strautus pa ceļam, Lai reiz bangotu milzīgā jūrā, Viļņos aprokot verdzības slogu!

Numīdieši dejoja, zobenus vicinādami, taisīdami milzīgus lēcienus, grieķi stājās pa pāriem un riņķoja, veikli griezdami šķēpus ap galvu un sizdami šķēpu pret šķēpu.

Ugunskuri pamazām dzisa, vējš kaucot iekvēlināja ogles, sagrāba dzirksteles un virpināja dūmus pa zemi. Sniegs lēpēja arvien biezāks, lielām pārslām apsnidzi- nādams vergu skaļo nometni.

Vīsi vadoņi, tāpat kā Spartaks, piedalījās kaujas dejā kopā ar vienkāršiem karavīriem …

Uzmanīgi pa tumsu gladiatoru karaspēka pirmā daļa devās uz priekšu, uz agrāk izraudzītu vietu romiešu ierakumos. Katrs nesa vai nu baļķi, zaru klēpi, vai arī zemi uz vairoga. Grāvi ātri piebēra un uzcēla tiltu, kas bija derīgs arī pajūgiem.

Daļa gladiatoru vēl trokšņoja pie ugunskuriem, svilpoja flautas un dunēja tukšie, ar ādu apvilktie trauki, bet puse armijas jau bija pāri grāvim. Traķiešu jātnieki aizauļoja uz tuvākajiem pauguriem pie lielā ceļa un iededza tur ugunskurus, lai rādītu visiem gladiatoriem vietu, kurp doties nakts tumsumā.

Romiešu nometnē sacēlās neiedomājams juceklis, auroja taures, modinādamas guļošos leģionārus. Karaspēka daļas kārtojās, tumsā cita citai traucēdamas. Degošās, vēja plivinātās lāpas virzījās no visām pusēm.

Kaut arī starp atsevišķām vienībām notika asiņainas sadursmes, romiešiem vairs nebija pa spēkam aizturēt gladiatoru armiju, un pret rītu Spartaks ar savu karaspēku bija tālu tuksnesīgajās Lukānijas kalnu aizās.

VED MūS UZ ROMUI

Pa akmeņainu kalnu ceļu virknēm soļoja gladiatori. Abās pusēs slējās ar nelielām priedītēm apaugušas drūmas klintis. Noskranduši, bārdām apauguši, ar zobeniem, mietiem un cirvjiem rokās karavīri gāja smagā solī; cauri netīrajiem pārsējiem sūcās asinis. Viņi gāja, nezinādami, kurp tagad ved viņu ceļš un vai viņiem izdosies nodzīvot līdz naktij, bet viena doma saistīja viņus visus; nepakļauties ienaidniekam!

Reizēm karavīru rindās atskanēja jautra dziesma, tad iztaisnojās krūtis, kājas cilājās vieglāk un bija dzirdami uzmundrinoši joki.

Spartaks, jādams uz melna ērzeļa vairāku jātnieku lokā, parādījās te priekšā, kavalērijas izlūku vidū, te uzmundrināja atpalicējus pēdējās rindās.

— Neatpalieciet! — viņš uzstāja. — Romiešu suņi jau kož mums papēžos.

Kazu ādās ietinušies, Lukānijas gani nonāca no kalniem un atnesa karavīriem jērus, mežu bišu medu un svaigu sieru. Spartaks izprašņāja ganus pēc ērtiem ceļiem un kalnu pārejām un ātrā gaitā veda savu karaspēku uz priekšu, visu laiku mainīdams virzienu, lai maldinātu pa pēdām sekojošo romiešu armiju.

Pie kāda kalnu ezera daļu karaspēka, galvenokārt gaiļus un ģermāņus, savaldzināja skaistā vieta un zaļās pļavas, kur ganījās liels govju un aitu ganāmpulks. Par spīti Spartaka aizliegumam, šī karaspēka daļa nosprieda šeit apstāties. Pārējās gladiatoru vienības devās uz priekšu pāri stāvajām kalnu pārejām.

Drīz Spartaks saņēma briesmīgu ziņu, ka Krasa armija uzbrukusi gaiļiem, kas bija apmetušies atpūtā, un nežēlīgā kaujā visus iznīcinājusi. Spartaks atkal mainīja virzienu un pagriezās uz dienvidiem, attālinādamies no vajātājiem.

Krass neatlaidīgi sekoja Spartakam. Viņa armija sadalījās divos spārnos. Krass centās nenotveramos spar- takiešus sagrābt kā spīlēs.

Tīšām rādīdams, ka viņa armija steigšus atkāpjas, Spartaks pameta ceļā nastu nesējus dzīvniekus un vezumus. Kad romieši, vajādami atpalikušos, izretinājās pa ceļiem, būdami pārliecināti, ka gladiatori zaudē pēdējos spēkus, Spartaks ātri pavērsa savu karaspēku pretī un negaidot uzbruka vienai Krasa armijas pusei. Šis trieciens iedzina romiešiem tādas šausmas, ka viņi nekārtībā metās bēgt, tikko pagūdami aizvest no kaujas lauka ievainoto priekšnieku.

Pārliecināti, ka neviens viņiem vairs nespēs pretoties, gladiatori sapulcējās ap Spartaku un, ar ieročiem draudēdami, pieprasīja, lai viņš ved tos uz Romu.

—    Karā nedrīkst kļūdīties, — atbildēja Spartaks. — Tagad vispirms mums jātiek galā ar Krasu.

—    Mēs neviena nebaidāmies! Kurš var mūs uzvarēt? Bet mēs esam noguruši karot un gribam pēdējā triecienā izrēķināties ar ienīsto Romu. Mēs gribam atpūsties Romas pilīs. Ved mūs uz Romu!

PēDēJĀ kauja

Šajā laikā Roma jau vairs necerēja, ka Krass viens pats varēs iznīcināt Spartaka armiju, un viņam palīgā par otru virspavēlnieku norīkoja Pompeju, kas tajā laikā bija atgriezies no Spānijas, bet Brundīzijā ar savu karaspēku atradās Lukuls, nesenais Mitridāta uzvarētājs Mazāzijā.

Tā Spartaks nokļuva aplenkumā.

Un tad notika gladiatoru karaspēka pēdējā tikšanās ar Krasa leģioniem. Uznāca vakars. Romieši pienāca gluži tuvu gladiatoru apmetnei un viņu acu priekšā pēc visiem kara likumiem sāka ierīkot nometni, raka tai apkārt dziju grāvi ar valni.

Spartakieši, ieraudzījuši romiešus, sāka juku jukām skriet viņiem pretim, lēca grāvī un uzbruka tur strādājošiem. Abu pušu karavīri un vergi metās palīgā savējiem, un cīniņš iedegās arvien niknāks.

Spartaks bija izmisumā: «Kur paliek paklausība? Kur stingrās rindas un kārtība? Droši vien Krass mums te sagatavojis lamatas!»

Kad vergu lielākā daļa bija izskrējuši palīgā saviem karavīriem, no pakalnu viņas puses parādījās jaunas romiešu leģionāru vienības. Viņi bija gaidījuši slēpnī un izšķirīgajā brīdī ciešās rindās, plecu pie pleca, devās virsū gladiatoriem, kuri cīnījās juceklīgi. Romiešu pievestās balistas un katapultas [13] apbēra gladiatorus ar akmeņiem un milzīgām bultām.

Spartaks, to vērodams, pēkšņi jautāja Getam:

—   Kur mans zirgs? Ved viņu šurp!

Geta aizskrēja un ātri atgriezās ar Spartaka iemīļoto melno zirgu.

Tuvējie gladiatori sāka runāt:

—   Skatieties! Vai tiešām Spartaks grib mūs pamest?

—   Nevar būt! Viņš apsolīja mūs neatstāt un šodien kopā mesties kaujā ar romiešiem, pat ja tā būtu mūsu pēdējā kauja.

—       Draugi! — iesaucās Spartaks. — Vai tad es jūs kādreiz esmu piekrāpis? Vai es jūs kādreiz esmu pametis briesmās? Es ari šodien izpildīšu savu solījumu.

Spartaks glāstoši paplikšķināja meļņa slaido kaklu, izrāva savu mirdzošo zobenu un ietrieca to melnim sirdī.

—    Ko tu izdarīji! Kāpēc? — caur asarām izsaucās Geta, redzēdams, ka zemē spārdās skaistais zirgs.

—    Sākusies pēdējā kauja, — atbildēja Spartaks. — Šajā zirgā ienaidnieki mani redzējuši daudzas reizes. Bet es gribu aizlavīties līdz Krasam, lai nobeigtu šo ļauno tirānu. Kā kājniekam man tas būs vieglāk izdarāms.

Kauja vērsās arvien nežēlīgāka. Spartaks ar neparastu spēku un veiklību sitās cauri ienaidnieka rindām, meklēdams Krasu. Viņš bija nonāvējis vairākus romiešu priekšniekus, bet arī pats bija smagi ievainots gurnā. Nokritis uz viena ceļgala un aizsedzies ar apaļo vairogu, Spartaks vēl ilgi cīnījās ar leģionāriem, kas uzbruka no visām pusēm.

Šajā asiņainajā cīniņā gāja bojā drošsirdīgais gladiatoru vadonis.

Balista.                          Katapulta.

Kauja ieilga līdz tumsai. Upuri abās pusēs bija milzīgi. Tikai nedaudzi tūkstoši gladiatoru, kam bija laimējies izglābties, atkāpās kalnos un klīda, romiešu karapūļu vajāti.

Naktī, kūpošo lāpu asinssarkanajā gaismā, kaujas laukā ieradās Krass. Pa priekšu gāja flautisti un divi karavīri ar āvām. Krasu pavadīja liela svīta un apsardze. Ar grūtībām viņš tika uz priekšu starp sakitu- šajiem ķermeņiem. Visās malās vaimanāja smagi ievainotie un mirstošie.

—   Rīt mēs sarīkosim svinīgu apbedīšanu, — teica Krass, — un sadedzināsim kritušo romiešu miesas.

Kad Krass ar svītu bija aizgājuši un mēnesnīcas sidrabainā mirdza apgaismoja nesenās kaujas lauku, no klints aizsega iznāca trīs stāvi. Tie uzmanīgi taustījās starp kritušajiem karavīriem un pētīja viņu sejas.

—   Visi mūsu draugi ir krituši, — runāja Aristo- mens. — Te ir drosmīgie numīdieši, te varonīgie grieķi, te gaili un sīrieši! … Es redzu arī nabadzīgos romiešu zemes arājus un ganus… Arī viņi pievienojās brīvības cīnītājiem un arī mira varoņu nāvē! …

—   Cik draugu jau redzējām mūžīgā miegā aizmigušus! — sacīja apmetnī ietinusies sieviete. — Bet kur tad Spartaks? Es gribu apslacīt viņa miesas ar smaržīgu eļļu un aizspiest viņa drošās acis.

—   Nebēdā, Arnika, — atbildēja sirmgalvis. — Nav nelaime, ja neatradīsim viņa miesas. Te visi guļ kā brāļi. Apslaki ar smaržīgo eļļu itin visus vienādi. Ar savu beidzamo sveicienu tu godināsi varoņu piemiņu.

—    Geta! — sacīja Arnika. — Tev ir gaišas acis. Ieskaties kritušo sejās, varbūt vēl atrodam Spartaku.

Trīs draugi, palikuši bāri, lēni pārstaigāja visu lauku, kur juku jukām gulēja gan vergi, gan romiešu leģionāri. Bija redzams, ka sacelšanās dalībnieki cīnījušies bezbailīgi, jo gājuši bojā tikai no ievainojuma krūtīs.

Spartaka miesas neatrada ne šoreiz, ne arī vēlāk.

No rīta visā ielejā uzliesmoja milzīgi ugunskuri, sadedzinādami kritušo romiešu miesas.

Aristomens, Arnika un Geta gāja pa vientuļām kalnu taciņām.

— Fūrijā man ir draugi grieķi, — ieminējās vecais filozofs. — Viņi mums palīdzēs ar kuģi pārcelties uz manu dārgo dzimteni. Tālu no nežēlīgās Romas mēs sāksim jaunu dzīvi, un tur mūsu mazais draugs Geta izaugs par spartakieti, cīnītāju, kas būs sava skolotāja cienīgs.

Pēc šīs uzvaras, kas romiešiem bija maksājusi milzu upurus, aristokrātu karaspēks nesaudzīgi izrēķinājās ar vergiem. Roma gribēja galīgi noslāpēt pēdējās cīņu dzirksteles un cerību uz brīvību.

Tomēr pagāja vēl kādi desmit gadi, iekams Romai izdevās sakaut pēdējās sacelšanās dalībnieku vienības.

Gadu pēc Spartaka bojā ejas konsulam Pompejam nācās sadurties ar piectūkstoš vergu lielu vienību Etrū- rijā. Spartakieši turējās arī Itālijas dienvidos, kur vesels novads Fūrijas tuvumā vēl sešdesmit trešajā gadā bija viņu vienību rokās. Bez tam kādai daļai sacelšanās dalībnieku izdevās sasniegt Sicīliju, kur romieši ilgāku laiku nopūlējās, apspiežot sacelšanās uzliesmojumus.

Kā asiņains piemineklis Krasa uzvarai pār Spartaku bija seši tūkstoši krustu, kuros dzīvus pienagloja gūstā kritušos gladiatorus. Sos krustus uzvarētāji bija sacēluši gar visu ceļu no Kapujas, kur bija sākusies sacelšanās, līdz pašas Romas mūriem.

Dižciltīgie galvaspilsētas varasvīri līksmoja un rīkoja krāšņus gaviļu svētkus un jaunas gladiatoru spēles.

Bet tautā no paaudzes uz paaudzi gāja nostāsti par drošsirdīgo Spartaku, apspiesto un vergu draugu, un šīs teiksmas, izplatīdamās tālu aiz Itālijas robežām, līdz mūsu dienām saglabājušas ļaužu piemiņā brīvību mīlošo traķieti, kura vārds ir kā spoža vaduguns visiem paverdzinātajiem brīvības cīnītājiem.

Saturs

Ievadvārdi ……….. 5

Spartaks…………………………………………………………………. 151

Redaktore L. Hilimonoka. Māksi, redaktors J. Svenčs, Telin. redaktore F. Jotte. Korektore A. Mustapa. Nodota salikšanai 1969. g. 9. jūnijā. Parak. stīta iespiešanai 1969. g. 14. augustā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. 7,25 (iz. Iespiedi.; 12.18 uzsk. iespiedi.; 11,53 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 43 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 22850/J-2227. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā. Ļeņina ielā 137/139. Pašūt. Nr. 236.

1 Gramatiķis — skolotājs.

' Villa — ārpilsētas māja, vasarnīca.

4 Tajā laikā vergus bieži nesauca vārdā, bet pēc tā darba rīka, af kādu katrs strādāja: «Lāpsta», «Spijarkls» utt. Par viņiem mēdza teikt: «Vergs ir runājošs darba rīks.»

It — v. Jans

1 Cerbers — briesmīgs trijgalvu suns, kas pēc seniem ticējumiem sargājis izeju no mirušo valstības — Aīdas.

1 Gladiatori bija kādas personas īpašumā, kurš par naudu rādija tos cirkā. Parasti tāds īpašnieks saucās «lanista». Šis vārds vēl nozīmē ari «paukošanas skolotājs».

1 Konsuli — uz vienu gadu ievēlēti augstākie republikas pārvaldītāji.

1 Kaligas — ar auklām aizvelkami, no siksnām pīli karavīru zābaki.

1 Ar korpusu te domāta liela karaspēka vienība. 196

1 Vārds «imperators» tajā laikā nozīmēja to pašu, ko mūsdienās «virspavēlnieks», «pavēlnieks», «augstākais karavadonis». Krass komandēja karaspēku konsula pakāpē.

1 «Jūras valdnieki» — lā dēvējās pirāti — jūras laupītāji, kas izlaupīja piekrastes ciemus un pilsētas un pārdeva verdzībā sagūstītos iedzīvotājus. Tajā laikā jūras tirgoņi bieži vien bija arī pirāti.

[1] helēņi — senie grieķi.

[2] gladiators — cīnītājs, kurš senajā Romā cirka arēnā cīnījās ar plēsīgiem zvēriem vai ar citiem pretcinltājiem.

[3] toga — plats auduma gabals, kurā ietinās kā apmetnī.

[4] safrānkrāsa — sarkandzeltena krāsa.

[5] patricietis — romas dižciltīgais.

[6] numīdieši — Ziemeļāfrikas ciltis, kuras klejoja pa tagadējās Alžīrijas teritoriju.

[7] leģionāri — karavīri.

[8] senāts — tajā laikā augstākais valsts varas orgāns Romā.

[9] vezuvu tolaik uzskatīja par apdzisušu uz laiku laikiem; tā izvirdums notika tikai 150 gadu pēc Spartaka sacelšanās, kad gāja bojā Pompeji un citas romiešu pilsētas.

[10] par «aizjūras zvirbuli» romieši sauca Āfrikas strausu.

[11] kohorta — romiešu karaspēka vienība.

[12] par «sabiedrotajiem» saucās viegli apbruņots karaspēks no karā iesauktajiem pilsoņiem, kas nebija dzimuši romieši.

[13] baliitas un kalapultas — akmens metējas ierīces.

Content

Jans Vasilijs Spartaks

IEVADVĀRDI

Pirmā daļa VĒTRA VIDUSJŪRĀ

VERGU UZPIRCĒJI

UZ LIELA CEĻA

NĀVINIEKI

GLADIATORU SKOLĀ

PĀRDROŠA BĒGŠANA

VEZUVA KRĀTERĪ

BĪSTAMAIS CEĻOJUMS

PĀRTRAUKTĀS SPĒLES

GŪSTĀ

ROMIEŠU NOMETNĒ

KUR IR SPARTAKS?

Otrā daļa DRAUDĪGAIS VĀRDS

BEZBĒDĪGIE GALLI

SPARTAKA TRIECIENS

JAUNAS KARAGAITAS

NESASKAŅU SĀKUMS

«SIENS UZ RAGIEM»

TRAĶIJAS LAUVA

NĀVE PĒC LOZES

«JūRAS VALDNIEKI»

ATKAL LAMATAS

ZIEMAS NAKTI

VED MūS UZ ROMUI

PēDēJĀ kauja

Saturs