Sijaričs Čamils

Sultāna karapulks

GRAMATA PAR ILGĀM PĒC CILVĒCISKAS DZĪVES

Latviešu lasītājs, saņemdams šo romānu, pirmo reizi Iepazīstas ar serbu rakstnieku Camilu Sijariču, kura darbi — stāsti, apraksti un romāni — Ir populāri visā Dienvidslāvijas Sociālistiskajā FederatI vajā Republikā, it Ipašf-pēc 1956. gada, kad tika Izdots viņa vēsturiskais romāns «Bihorleši», kas guva nedalītu atzinību. Datirizi rakstnieka stāsti un romāni tulkoti krievu, bulgāru, turku, poļu, albāņu, vācu un ungāru valodā.

Čamils Sijaričs dzīvo un strādā Sarajevā. Viņš Ir rosīgs Dienvidslāvijas SFR Rakstnieku savienības biedrs un vairāku Dienvidslāvi jas republiku Zinātņu akadēmiju īstenais loceklis. Rakstniecībai viņš pievērsās jau agrā jaunībā, kad, studēdams Belgradas universitātes Juridiskajā fakultātē, publicēja dzejo|us dažādos Belgradas un Sa- rajevas laikrakstos. Pēc Otrā pasaules kara rakstnieku galvenokārt saista proza.

Čamils Sijaričs dzimis 1913. gada 18. decembri noma|ā lauku ciemā Sipovacā, vienā no visīpatnējākiem Dienvidslāvijas tautu vēsturiskajiem novadiem — kalnainā Melnkalnes apvidū, kur vēl nesenā pagātnē valdīja patriarhāls dzīves veids un bija stipri manāma dažādu kultūras, reliģijas un politikas tradīciju Ietekme.

Tāvu apgabalus, ko Camils Sijaričs apraksta savos darbos, čet^ padsmitajā gadsimtā iekaroja Turcija, un turku sultānu varā tie palika gandrīz līdz deviņpadsmitā gadsimta beigām, kad tos pievienoja Austroungārijas protektorātam. Pēc Pirmā pasaules kara šī teritorija tika lek|auta serbu, slovēņu un horvātu karalistē — tā pirmajos pastāvēšanas gados sauca Dienvidslāvijas motiarhiju. Tādēļ rakstnieka dzimtā novada vēsture ir bagāta ar drūmiem, dramatls kiem notikumiem, bet tieši šis vēstures posms ir viņa jaunrades gal vēnā tēma. Savos darbos viņš apraksta 1877.—1878. gada krievu turku kara laiku, kad izšķīrās daudzu Balkānu tauty liktenis, ari Pirmā pasaules kara gadus un Dienvidslāvijas monarhlstlskā režīms periodu starp diviem pasaules kariem.

Romānā «Sultāna karapulks», kas Izdots Sarajevā 1976. gidā, rakstnieks pievēršas 1877.—1878. gada krievu-turku karam, un tā sižets balstās uz patiesiem vēsturiskiem notikumiem. Sajā laikā turku sultānu impērija jau bija zaudējusi kādreizējo varenību un valdošo stāvokli Balkānos. Režīme ārējās formas gan vēl pastāvēja tradīciju veidā, bet tā saturs joprojām nenovēršami izkurtēja. Paaudzes, kas nežēlīgos un nemitīgos karos bija radījušas sultanāta varenību, aizgāja nebūtībā, bet brūkošās valsts iekārtas pārstāvjiem rūpēja pašlabums, nevis uzvaru slava, kas gūstama kaujas laukos. Tāpēc cīnīties par valsti un sultānu viņi savā vietā sūtīja algotņus — trūcīgus un beztiesīgus lauku vīrus un jaunekļus, ko izdevās savervēt par niecīgu karakalpa atalgojumu.

Algotņu pulks kļūst par romāna galveno varoni, un tā garais, grūtais un raibiem piedzīvojumiem bagātais gājiens no nomaļas kalnu zemes, no nošķirtas dzīves un savrupas pasaulītes uz Dona- vas klaniem, uz krievu-turku kara kaujas laukiem — par romāna sižetisko pamatu.

Bijušajiem skrandaiņiem — bagātu saimnieku kalpiem, aitu un kazu ganiem, grāvračiem un klaidoņiem nav ne jausmas par sultāna varu un sultāna valsti, par karu ar Krievzemi un turku politiku. Viņi kļuvuši par karavīriem tikai tāpēc, lai pēc kara, ja laimēsies dzīviem atgriezties mājās, par karakalpa algu varētu nopirkt govi vai zirgu, lai varētu iekārtot savu pavardu un uzcelt jumtu virs galvas, vārdu sakot, lai varētu uzsākt pieticīgu, bet cilvēcisku dzīvi. «Kad būšu atgriezies, nopirkšu tev spoguli, mīļā. Rītos pie mūsu loga dziedās gailis,» kāds algotnis, atvadīdamies no sievas, saka cerību pilnā balsī. Bet garajā ceļā uz Donavu algotņu lolotās cerības gaist kā atbalss kalnos, un viņus aizvien uzstājīgāk sāk tirdīt jautājums: kāpēc? Kā labā viņi staigā svešus ceļus, kam viņu mati izbāl svešos laukos, kādēļ viņiem jāzaudē dzīvība?

«Ganu stabuļu balsīs dzirdamas viņu gana dvēseles stīgas, jo īstenībā viņi taču joprojām ir gani. Ganu apģērbs, ganu apavi, ganu stabules. Stabules vēl smaržo pēc aitu piena, ko viņi pirms došanās ceļā bija salējuši to dobumā, lai skaņas būtu guldzošākas un koksne neizkalstu. Bet šīs stabules skaidrāk nekā viss cits lika viņiem saprast, ka vecā dzīve ir beigusies ,..

Viņi veldzēja slāpes pie strautiem un avotiem, ko redzēja pirmo reizi, un nožēloja, ka pirms došanās ce]ā nav pietiekami atdzērušies dzimtās puses ūdeni.»

Uz poētiski attēlotās Balkānu dabas fona lasītāja acu priekšā aizslīd nebeidzamais vārdā nosauktu un nenosauktu gājēju pulks. Tikai vienā epizodē parādās algotnis Jasins, bet aizmirst viņu nav Iespējams. Uz visiem Ahmeta pašā jautājumiem viņš atbild: «Nezinu.» Un, tikai jautāts: «Pie kā tu atstāji savu māti?» — viņš kļūst ru- nJpāķs: «Ne pie viena. Viņa klimst pa pasauli ubagodama.» Skopos vārdos autors atklāj cilvēku likteņus, viņu dzīves traģēdijas. Savu mī|oto sievu Husnlju nevar aizmirst Amirs. Uzklausīdams līdzjūtīgus padomus, viņi centies Izmest sievu no prāta, bet — Izmetis arī sevi, kā pats saka. Kad Husnija Ierodas pagaidu nometnē, Amirs jau ir beidzis dzīvi pašnāvībā — tik nepārvaramas bijušas Ilgas un sēras.

Algotņu sievu liktenis šajā romānā Ir atsevišķa tēma. Basām kājām, ar bērniem uz rokas, viņas velkas pulkam nopakaļ pa putekļainajiem ceļiem.

«Tur, kur tu iesi apautām kājām, es varu aiziet ari basa,» Zulfi- kāram saka sieva.

Algotņu pavadoņi bez žēlastības dzen nelaimīgās sievietes prom, jo: «Ja sultāns uzklausītu sievas, viņam nebūtu neviena karavīra.» Un tā viņas «…pameta raudošas grāvjos, krūmos, ceļa vidū un blakus viņām arī bērnus, kas ķērās tēviem pie rokām, pie kājām un nelaidās vaļā, — nometa kā tarbas no kakla.»

Vjomocitas un nogurušas viņas kļūst par laupījumu haldukiem, par laika kavētājām un piegulētajām sultāna virsniekiem vai arī par verdzenēm — smaga darba strādniecēm. «Viņas nepieder nevienam. Un pieder visiem. Pieder katram, kas grib viņas iegūt.»

īpašu vietu romānā Ieņem hodžas Ibrāhima un Amira atraitnes mīlestība. Ilusnija pabijusi daudzu rokās un gultās, pirms viņas tīklos sapinas dievvārdu un mūžīgās patiesības sludinātājs hodža. Hodža pamazām mācās saprast, ka zemes mīlestība Ir daudz "Stiprāka par debesu mīlestību, ko viņš sludinājis citiem un kas nav spējusi remdināt citu ciešanas. Viņam grūti nākas saprast hodžienl — Husnija kļūst par viņa sievu — tikpat grūti kā piemērot dzīvei, šim viņu kopēji ejamam ceļam, un cilvēkiem svēto rakstu patiesības. Ho- džienes Izdarības viņš mēģina saprast un attaisnot: «Neviens nevar pateikt, kas Ir sieviete, jo sievieti pilnībā var ieraudzīt tikai sapni.» Daudz grūtāk Ir saprast netaisnības, kas noliek ar- nelaimīgajiem algotņiem.

Algolņu vidū spilgti izdalās Atrads — atradenis, kuram nav tēva- vārda un kuru sieva, kas palaidusi viņu pasaulē, atstājusi upes malā. Viņš ir nepadevīgs un nepakļāvīgs. Brīvprātīgi kļuvis par algotni, viņš Ir redzējis vairāk par citiem un sapratis to, par ko viņiem nav ne jausmas: «… ka tajā naudā, ko viņi saņēma no saviem saimniekiem par iešanu algotņos, bija jau ieskaitīta arī viņu nāve. Tikpat niecīga nāve, cik niecīgi viņi paši. Un reizē ar viņiem nomira arī sapņi par govi, par zemes gabaliņu — par ikdienišķu, pieticīgu laimi.»

Ja arī ne nāve, tad noteikti ubaga tarba galda nākotnē. Nevarēdams samierināties ar šādu Izvēli, Alrads lemj pats savu likteni. Sultāna virsnieku — karjerista Cani un mīkstčaulīgā uzdzīvotāja

Resūla nāve ir viņu roku darbs. Algotņi izklīst kur kurais, lai ynek- lētu ce|u atpaka] uz mājām. Kas zina, kurp ceļi aizvedis Atradu pašu… Taču vismaz bezjēdzīga nāve viņiem nedraud.

Romānam, kas uzrakstīts kā algotņu komandiera Tāhira, izglītota, labsirdīga, saprotoša un līdzjūtīga cilvēka, stāstījums, tr Interesants mākslinieciskais veidojums. Sešdesmit sešas romāna nodaļas, kas saliedētas vienotā sižetiskā vēstījumā, katra par sevi Ir it kā savrupa novelīte ar īpatnēju noskaņu, domu un atziņu. Nodaļu epigrāfs — vai nu stāstītāja frāze, mazliet pārveidots dialoga fragments, vai arī sentence — ievada lasītāju nodaļas tēmā. Tajos gluži kā rasas pilienā koncentrētas cilvēku sāpes un pārdzīvojumi, viņu ilgas un sapņi pēc citas — labākas dzīves. īsta tautas gudrība uzdzirkstī algotņu sarunās īsajos atpūtas mirkļos. Kā bērni vīri klausās teikas par laikiem, kad koki bijuši dzīvi un staigājuši apkārt, par aku un upēm, kas allaž tīras, un prāto, kāpēc gan cilvēkiem trūkst upju skaidrības. «Sī pasaule ir meklēšana un atrašana: kas meklē, tas atrod adatu smiltīs, kas nemeklē, tas neatrod pat kamieli uz lielceļa,» — tā ir tikai viena no šīm gudrībām, kas atmirdz romāna lappusēs.

Romānā viscaur dominē Čamilam Sijaričam raksturīgais prātnie- ciskais domas risinājums, kas vedina uz vispārcilvēciskām pārdomām. Viņa atziņas, kas bieži vien ir tuvas tēlainiem aforismiem, Ir kā tills, pār kuru tālas vēstures notikumus un sen nebūtībā aizgājušas paaudzes rakstnieks kā dzīvas atved uz šodienu, lai mēs varētu 8r tām sarunāties kā ar laikabiedriem. Rakstnieks ar šo poētisko un oriģinālo romānu mums it kā atgādina, ka dzīvē viss ir mainīgs un pārejošs. Pāriet bēdas un ciešanas, mainās laiks un laikmeti, bet mūžīga un nezūdoša Ir vienīgi tauta — vienkāršā tauta, kas spēj jūsmot par dabas skaistumu, prot brīnīties, uzticēties, ciest, Izturēt un — nerimtīgi darboties, ne brīdi nezaudējot centienus pēc gaišākas, labākas dzīves.

Tulkotājs

ČAMILS SIJARIČS SULTĀNA KARAPULKS

— Es esmu es, bet nezinu, kas es esmu.

Toreiz es biju jauns. Jauns sultāna virsnieks ar grezniem formas tērpa uzplečiem. Maskavija [1] , Junana, Ungārija, Karavalahija, Karabogdānija — šie vārdi man allaž bija uz mēles. Es nespēju tos aizmirst pat tad, kad šīs zemes jau sen bija palikušas aiz trejdeviņiem kainiem. Rītos, tiklīdz atmostos, pirmais, ko piesaucu, ir nevis dievs, bet Karabogdānija. Pēc brīža es veltīgi sevi taujāju, kādēļ esmu pieminējis šo vārdu, kāda man daļa gar šo zemi, kāda man daļa gar jebkuru no tām zemēm, pa kurām mēs klīdām kara gaitās, reizēm vajādami ienaidnieku, reizēm bēgdami no ienaidnieka un nekad ilgi ne- palikdami vienā vietā. Es neredzēju šais zemēs itin nekā jauka, nekā skaista: ne līdzenumus, ne augstienes un kalnu kores, ne mežus, ne upes, neredzēju ne putnus, ne zvaigznes, ne gaišu mēnesnīcu — nē, man tie bija kaili karalauki, kuros mēs, turki, kāvāmies ar krieviem, kuros mēs kāvāmies ar ungāriem, ar bulgāriem, ar visiem, kas stājās mums pretim… Es neredzēju tur nekā laba varbūt tādēļ, ka nekad neesmu varējis kaujās un slaktiņos saskatīt skaistumu, man tie vienmēr šķituši neģēlīgi un nožēlojami, kaut arī daudzi apgalvo, ka cīņas skurbums esot tikpat burvīgs kā meitenes dziesma. Nē, manas ausis toreiz dzirdēja tikai vaimanas — gan sievu, gan vīru, gan meiteņu vaimanas… Tiklīdz pieminu Karabogdā- niju, rokas tūdaļ sastingst, kumoss iesprūst rīklē, domas pavediens pārtrūkst un es vairs nezinu, kur atrodos, un neaptveru, ka neesmu vairs tai zemē, bet gan — par laimi! — savās mājās, savā Akovā — tālu jo tālu no nelaimīgās Karabogdānijas, no Donavas un no krieviem Donavas krastā. Tālu gan, bet — kā mēdz teikt — nelaime vienmēr mums min uz papēžiem, jo vairāk tad, kad bēgam no tās.

Lielākā tiesa karotāju, kas bija atgriezušies no Donavas — no kara ar Maskaviju, klimta apkārt kā prātu zaudējuši, bet tie, kuri vēl varēja kaut ko sakarīgu pateikt, stāstīja par turku karapulku sakāvi. Sievas biedēja bērnus: Maskavija nāk! — bet mēs, kas zinājām, ka krievi vēl stāv aiz Donavas, tomēr baidījāmies, ka viņi nepār- cejas tai pāri un neatnāk arī līdz mūsu Akovai. Mēs skaitījām, cik upēm jātiek pāri ce]ā no Donavas līdz Akovai, un atklājām, ka to nav daudz, — nav daudz ne upju, ne kalnu, ne līdzenumu. Sie kalni, ceļi un pārejas man bija labāk zināmi nekā citiem, jo visu pagājušo gadu, piedalīdamies karā pret Maskaviju, biju pavadījis Urumēlijā, kur tik ilgi bridu pa staigniem purviem un slīkšņām, kamēr saslimu. Vienīgi slimības dēļ man atļāva no kara- lauka atgriezties dzimtajā Akovā ārstēties un atpūsties, lai vēlāk, ja radīsies vajadzība, ja būšu atguvis veselību, mani no jauna atsauktu atpakaļ. Es lūdzu dievu, lai es nekad vairs nebūtu vajadzīgs ne sultānam, ne sultāna valstij un lai man nekad vairs nebūtu jābrien pa tiem Urumēlijas purviem, kuros cilvēki iestieg līdz kaklam un noslīkst.

Seit, Akovā, savas mājas klusumā, es katru dienu vēru vaļā lielu lādi un cēlu no tās ārā grāmatas. To man bija daudz. Turku valodā, arābu valodā. Es tās biju iegādājies gan Ktēsifontā, gan Kūfā, gan Kerbelā un Izmirā. Grāmatas bija mans vienīgais laika kavēklis, un tie, kas tās bija sarakstījuši, — mana vienīgā sabiedrība. Gribu, piemēram, patērzēt ar Irnrulkaisu, un viņš tūdaļ ir klāt! Par ko tu esi dziedājis, dziesminiek? Kura ir tava pirrnā, kura piektā un kura tava piecpadsmitā grāmata? Un tagad, Taabata, tava kārta! Tu esi tuksneša vientuļnieks. Tuksnesis mājo tavā dvēselē un manā arī. Tu savā dvēselē glabāji zaļu oāzi, bet es savā — tik tikko salapojušu zariņu. Tu aizgāji bojā pie tuksneša akas, kopā ar savu mežonīgo cilti cīnīdamies pret tādu pašu mežonīgu cilti, bet cs biju ierauts karā, kurā viens alkatīgs valdnieks stājās pretim otram tādam pašam alkatīgam valdniekam, un arī cīnījos ūdens malā — pie Donavas, kur saslimu un būtu nomiris, ja laikus nebūtu atgriezies Ako- vas svaigajā gaisā. Paldies dievam, es esmu šeit, sēžu pie loga, šķirstu grāmatas un aizmirstu kā Donavu, tā arī krievus. Lasu grāmatas augām dienām, lasu tās nevis tādēļ, lai uzzinātu to, ko līdz šim vēl neesmu zinājis, bet gan tādēļ, lai aizmirstu visu, ko esmu piedzīvojis un pieredzējis karalaukos, jo ne pēc būtības un ne pēc sūtibas es neesmu karavīrs. Vēl svešāka manai dvēselei ir virsnieka pakāpe, un dievam vien zināms, kādēļ man tā piešķirta. Es nevēlos nekā cita kā tikai sēdēt pie savām grāmatām un domās ceļot pa tālām zemēm un pilsētām.

Es būtu palicis kopā ar grāmatām līdz mūža galam, ja kādu dienu Akovas kaimekans mani nebūtu aicinājis uz pili. Tā — es noteicu — saki ardievas grāmatām, tev atkal būs jādodas uz Urumēliju un tur atkal būs jābrien pa dubļiem. Mans dievs — es lūdzu — kaut jel tas ietu man secen, kaut jel viņa aicinājumam būtu cits iemesls! Bet kas gan cits būtu gaidāms, ja pats kaimekans aicina virsnieku, kurš sēž mājās un lasa grāmatas? Nav šaubu, ka viņš pavēlēs man atgriezties karalaukā, jo karš taču virsniekam stāv pāri visam …

Novilku plāno, balto tērpu, ko parasti valkāju mājās, lasīdams grāmatas, noņēmu no galvas fesku, ko biju nopircis Ktēsifontā, ķad vēl mācījos medresē, un uzģērbu savu apdriskāto virsnieka formas tērpu, kurā izskatījos stipri noplucis. Treses uz pleciem un piedurknēm bija at- irušas, bet es ar nodomu neliku sievietēm tās piediegt, jo gribēju ierasties pie kaimekana tieši šādā izskatā. Ja viņš par to sadusmosies un sāks kliegt, ka tāds plukata nevar doties uz karalauku, es klusēšu, un mana klusēšana apliecinās, ka esmu ar viņu vienis prātiss kas nu es par karavīru.

Kad es vēl karoju Urumēlijā, neviens priekšnieks mani neuzskatīja par labu virsnieku, jo nepratu komandēt un negribēju kareivjus sodīt. Kā lai viņus sodu, ja viņi jau ir sodīti ar to, ka ievilkti karā, bet neviens nezina, kādēļ karo un par ko karo! Bija arī tādi, kam nebija pat ne jausmas, pret ko viņi karo. Nogalinādami citus, viņi jautāja: kāpēc? Un, mirdami no ienaidnieka rokas, viņi jautāja: kāpēc? Vīri mocījās neziņā, meklēja atbildi gan sevī, gan ap sevi un iztaujāja mani, taču mana atbilde varēja būt tikai neldzīga un vientiesīga. Es negribēju viņu acis būt ne nelga, ne vientiesis, tādēļ nemudināju viņus uz cīņu, nedzinu viņus kaujas ugunīs, bet Jāvu viņiem pilnu vaļu, sak, rīkojieties tā, kā karā jārīkojas: nogaliniet, lai jūs pašus nenogalinātu, vajājiet ienaidnieku, lai jūs pašus nevajātu, bet, Ja jābēg, bēdziet! Ja atmiņa mani neviļ, mēs vairāk bēgām nekā trencām ienaidnieku, un tieši tāpēc es sev neieguvu nekādu slavu, turklāt, ja būtu to guvis, nepavisam nelepotos. Dienesta pakāpju zīmes gan es cītīgi citu pēc citas piešuvu pie uzplečiem — visas līdz pēdējai zvaigznītei, līdz juzbašā pakāpei, līdz kareivju simta komandierim, bet tā nav diez cik augsta pakāpe. Ja pēc kaimekana pavēles es atgriezīšos pie Donavas, kaujas laukos, karā pret krieviem, droši vien man piešķirs vēl vienu zvaigznīti, bet man' jau tagad ir grūti nēsāt tās, kas piešūtas pie maniem uzplečiem. Es būtu ar mieru tās atdot kuram katram garāmgājējam, ja saņemtu pretim mierīgu dzīvi, ja varētu to vadīt pie sava loga, savas lādes, savām grāmatām. Bet kam gan šīs zvaigznītes ir vajadzīgas! Turklāt, kā liekas, tās nemaz negrib no manis šķirties, tās ir gluži kā pieaugušas pie maniem pleciem un skandina visiem, kas mani ierauga: šis cilvēks ir virsnieks! Ja varētu, katrā ziņā es kliegtu pretim: es esmu tas, kas es neesmu!

No savas mājas uz kaimekana mītni es gāju pāri tirgus laukumalh, nemaz neraizēdamies, ko ļaudis mēļos par virsnieku, kam uz' pleciem lēkā pusatrisušas zvaigznītes un kas iet pa pilsētu ar neaizpogātiem formas svārkiem un nošķiebtu cepuri galvā. Lai tirgus būdu īpašnieki domā par ņiani, ko grib, lai skatās uz mani, kā viņiem tīk: vai nu ar nožēlu, ka esmu tāds, vai ar bailēm, ka vajadzības gadījumā šāds karotājs nespēs nosargāt viņu darbnīcas un tirgotavas, vai arī ar izbrīnu, ka sultāns algo šādus vīrus. Es neuzmetu viņiem ne acu skatiena: lai viņi kvern savās būdās, lai domā par mani, ko grib. Es eju tālāk soli pa solim, man nekur nav jāsteidzas, jo tik un tā kaimekana mītnē nekas labs mani negaida. Nezinu, ko kaimekans man teiks. Kaut jel nepieminētu Donavu! šķiet, esmu jau izveseļojies, bet, šo vārdu izdzirdējis, saslimšu no jauna.

2

Nabadzība ir līdzīga upei, kas nebeidz tecēt tur, kur beidzas sultāna valsts robežas.

Viņš nedzirdēja, ka es pieklauvēju pie durvīm, un neredzēja, ka ieeju istabā. Viņš sēdēja pie zema galdiņa un pa atvērtu logu lūkojās dārzā, kas pletās ap viņa mītni.

* Es sasitu kopā papēžus un pieliku roku pie pieres, dodams viņam pienācīgu godu, un tikai tad atskārtu, ka pēkšņais papēžu klaudziens viņu ne tikai iztraucējis no dzijām pārdomām, "bet pat izbiedējis. Viņš vērās manī tādām acīm, it kā nevis es būtu atnācis pie viņa, bet gan viņš pie manis, un man šķita, ka viņš ar visām savām domām un jūtām vēl joprojām atrodas viņpus loga — dārzā. Es zināju, kā jāizturas pret augstiem sultāna kalpiem, turklāt šis vīrs bija divkāršs valdnieka kalps — virsnieks un kaimekans un arī gados par mani stipri vecāks, tādēj, ņemdams to vērā, atkal sasitu kopā papēžus un pieliku pirkstus pie pieres, vēlreiz viņu sveicinādams. Skaidri un raiti kā skaldīt noskaldīju tos pagodinājumus, ko savā mūžā biju skaitījis tūkstošiem reižu, — ak, gudrākais no gudrākajiem, viedīgākais no viedīgākajiem, cildenākais no cildenākajiem! — un vēl desmitiem šādu vārdu, lai beigās pateiktu, ka esmu šeit ieradies pēc viņa aicinājuma un stāvu viņa gaišā vaiga priekšā. Pēc tam iestājās klusums.

Skatāmies viens otrā un nebilstam ne vārda. Un es redzu, ka viņš ir tikpat nevīžīgs kā es. Treses gan nav atrisušas, toties svārki ir vaļā, un kuru katru mirkli var atsegties viņa kailās krūtis. Bārda melna, sapinkājusies, arī mati izpūruši. Sultāna apbalvojumi, kas iegūti nez kādos karagājienos, sašķiebušies gluži kā musulmaņu kapa pieminekļi, bet daži Ir tik stipri nodiluši, ka pāri palikušas tikai drazas. Šķiet dīvaini un neparasti, ka sūri grūti iegūtās atzinības zīmes piestiprinātas pie formas svārkiem tik nevīžīgi, it kā tās būtu ceļmalā atrastas, nevis niknās kaujās ar zobenu rokā izcīnītas. Acīmredzot šim cilvēkam ir pilnīgi vienaldzīga gan dienesta pakāpe, gan kaimekana galds, pie kura viņš sēž, gan sultāna apbalvojumi, kas viņam doti, gan arī slava, kas iegūta kaujas laukos, un varbūt — atļaušos tā teikt — viņam vairs nesāp sirds ne par sultānu, ne par s«Itāna valsti, un tādēļ es sev vaicāju: kas par cilvēku viņš ir?

—    Sēdies! — kaimekans strupi pavēlēja un apklusa, it kā vairāk nekas nebūtu sakāms. Brīdi viņš aplūkoja gan savus pirkstus, gan galda virsu, gan arī mani un tad piepeši noprasīja:

—    Vai zini, kādēļ es tevi aicināju?

—    Ceru, ka dzirdēšu gudrus vārdus, — es atsaucos.

Aizritēja brīdis pēc brīža, bet viņš klusēja. Beidzot,

galvu gandrīz līdz pašai galda virsai noliecis un acfs cieši pievēris, viņš sāka gausi runāts

—    Tevi sauc par Tāhiru. Man stāstīja, ka tu esot skolots cilvēks. Tas ir labi, ka esi mācīts. Man teica, ka tu šeit, Akovā, esi izveseļojies. Arī tas ir labi, ka esi atguvis veselību. Bet, ja tu esi vesels, tev atkal jādodas karā, un arī tas ir labi.

Viņš apklusa, iegrimdams sevī, un tikai pēc prāva brīža piepeši it kā pamodās no dziļa miega:

—    Karā cilvēki krīt, Tāhir. Tu esi mācīts vīrs, un man būtu žēl, ja arī tu zaudētu dzīvību. Tādēļ es tev piedāvāšu kaut ko citu… Tev, Tāhir, būs jāpavada skran-1 daiņi. Jāaizved viņi uz karalauku.

Viņš atkal apklusa, tiklīdz bija pieminējis skrandaiņus, pie kuriain apstājās arī manas domas. Es zināju, kas ir skrandaiņi, — vārguļi un plikadīdas, nevis karotāji, un tādēļ nevarēju apjaust, kas man, virsniekam un — kā viņš pats nule izteicās — skolotam cilvēkam, varētu būt kopīgs ar skrandaiņiem. Kaimekana vārdi mani gaužām parsteidza, un es par tiem ļoti brīnījos. Ja viņš vēlas mani apvainot un pazemot, lai redz, ka tas viņam neizdosies! — es klusībā pie sevis noteicu un pacēlu rokas, it kā grasīdamies meklēt glābiņu dieva žēlsirdībā. Bet tūdaļ sāku bīties, vai mana aizsargāšanās nav stiprāka par viņa uzbrukumu, vai tā neiet pāri piekājības robežām, jo es taču esmu jauns, bet viņš — sirmgalvis, turklāt kaimekans. Bet tai mirklī, kad es jau sāku laist rokas lejup gar sāniem, viņš pacēla augšup savas plaukstas, it kā lūgdams dievu, lai tas viņu atpestī no tā, ko viņš tikko bija pateicis.

—    Vai tu nobijies? — viņš jautāja.

—    Tieši tā, — es atbildēju. — Nobijos tāpēc, ka neko nesaprotu.

—    Es tev paskaidrošu… Tev būs jāaizved algotņi uz karu. Vai tagad saprfrti?

—    Nesaprotu, — es atbildēju un piebildu: — Zinu tikai to, ka par algotņiem sauc cilvēkus, kas citu vietā dodas svētceļojumā uz Meku.

—    Tos algotņus liec mierā! Sie nav tādi algotņi, šie ir skrandaiņi. Tu pavadīsi skrandaiņus, kas dodas karā kā karakalpi, ko noalgojuši tie, kuriem pašiem būtu jāiet karot, bet kuri negrib karot un tādēļ maksā skrandaiņiem, sak, lai skrandaiņi sargā sultāna valstil Ej, skrandaini, kau- jles manā vietā, un es tev samaksāšu par to, ka tu zaudēsi dzīvībul Tev nav nekā cita, ko zaudēt, jo tev nav ne zemes, ne tirgotavas, tādēļ ej un cīnies! Tā tas ir. Tāhir, skrandaiņu bars tagad kļūs par sultāna karapulku. Dosies karā pret krieviem un kritīs kaujas laukā. Tev viņi būs jāaizved uz Jedrenu. Virsnieki viņus tur paēdinās un apģērbs un pēc tam nosūtīs uz Donavu — karā pret Maskaviju. Lai dievs dod, ka krievi būtu žēlsirdīgi pret šiem nabadziņiem! Kaut jel viņus ar zobeniem nesakapātu un ar zirgiem nesabradātu!

Man atausa atmiņā garie krievu zobeni un tikpat garās šautenes un durkļi, kas kaujā tik žilbinoši zibsnī, it kā no tiem šķiltos uguns, un es nodomāju: ko gan pret šiem durkļiem var iesākt skrandaiņi, baskāji — šie algotie karakalpi! Pat aizbēgt viņi nejaudās…

—    Lai dievs ir žēlīgs! — kaimekans izsaucās.

—    Lai dievs ir žēlīgs! — es viņam tūdaļ pievienojos.

Nezinu, cik tālu sniedzās kaimekana domas, bet manas

saistīja atziņa: tie, kam pieder zeme un kalpi, tie, kam pieder krogi un tirgotavas, vadmalas veltuves un ūdensdzirnavas un viss pārējais, kas dod augļus un naudu, vairs negrib tā kā senāk cīnīties par sultānu. Jo nav vairs vecie laiki. Tagad dzīve ir citāda. Ari kari ar Melnkalni, ar Serbiju, ar Bulgāriju, ar Krieviju ir citādi. Viņi zina; ja Turcija zaudēs, bet Melnkalne un Serbija gūs virsroku, viņiem būs jāšķiras no zemes un kalpiem; ja Turcija tomēr izturēs, vecā kārtība tik un tā vairs nevarēs pastāvēt, tā sabruks, un kopā ar to izputē§ arī viņi. Lai notiktu kas notikdams, viņus gaida tikai sabrukums, jo vecie laiki ir pagājuši, bet jaunie laiki viņus nepieņems, priekš jaunajiem laikiem viņi ir par veciem. Un tādēļ savam valdniekam, par kuru gan paši, gan arī viņu tēvi un vectēvi tūkstošreiz bija gājuši karot, viņi tagad sūta palīgā skrandaiņus. Lai skrandaiņi cīnās viņu vietā! Nezinu, vai manas domas atbilst patiesībai, taču neko citu nevaru izdomāt. Vai nu tā ir, vai nav, man ir jāizpilda tas, ko no manis prasa: jāpavada algotņi. Man ir zināmi visi lielie ceļi un visi apkārtceļi, visi līdzenumi, upes un kalni līdz pašai Je^renai, un es vedīšu uz turieni skrandaiņu karapulku — plikatas un baskājus. Es pazīstu šos bezpajumtniekus, lopu ganus, padzītos kalpus, mežu haidu- kuš. Uz priekšu, sultāna karapulks, ej aizstāvēt turku lielvalsti! Protams, es nekad neuzdrošinātos šīs domas pateikt kaimekanam, tādēļ klusēju un klausos viņā.

— Sajā zemē, — viņš saka, — viss ir sapuvis. Visapkārt valda kukuļotāji. Tāhir, visapkārt ložņā nodevēji, Tāhir. Viņi apzinās savu galu, bet nebaidās no tā, pat ar prieku viņi trencas tam pretim. Pazīstu kādu bagātnieku, kas dzīvo netālu no Akovas. Viņš, Tāhir, ir truls zemnieks, kas neredz tālāk par savu kalpu saimi, bet viņš, Tāhir, skatās man acīs un nekaunas teikt, ka nīst jaun- turkus: ja dievs viņam dotu spēku un sultāns atjautu, viņš visus jaunturkus ar zobenu sakapātu gabalu gabalos. Un to viņš, Tāhir, saka man par spīti. Par spīti, Tāhir, man— kaimekanam! Stulbs lauķis, naudasmaissl Tagad nolīdzis kādu plikadīdu, kas ies karot viņa dēla vietā. Dēlam, viņš aizbildinās, pienācis laiks precēties. Citi bagātnieki ne par mata tiesu nav labāki. Kaut vai tie paši tirgotāji. Vienalga, vai es skatos uz tirgotāju vai uz miltu maisu: viņam galvā ir tikai aršīna, bezmēns, decimālsvari un vairāk itin nekas. Saku tev to tāpēc, ka tu esi skolots cilvēks un mani sapratīsi. Citi mani nesaprot: klausās manī, bet mani nedzird, skatās manī, bet mani neredz. Sak, tu, kaimekan, velc savu meldiņu, bet man ir pašam savs… Sultāns par to tev maksā algu, bet man ne. Piebāzu ar šādiem urkšķētājiem pilnu cietumu, bet labuma nekāda. Dzirdu, kā viņi mani lamā aiz cietuma mūriem. Un lamā arī pašu sultānu. Tauta ir pagalam izlaidusies, Tāhir. Man, Tāhir, šodien atkal ir drudzis, raug, kā es drebu pie visām miesām, bet tādos brīžos, kad mani moka drudzis, man vienmēr uznāk arī runāšanas kāre. Bet ko es tev sarunāju? Itin nekā laba es tev, Tāhir, nepateicu. Vai tad tas ir kas labs, ka tu sultānam aizvedīsi nevis īstus karotājus, bet skrandaiņu baru? Kāds labums var būt no šiem algotņiem, no šiem plikadīdām! To zina arī sultāns pats.

Klausos viņā un prātoju, vai viņš tā runā ar nodomu, lai no manas mutes izvilinātu tādus pašus vārdus un pēc tam man uzsūtītu vēl lielāku nelaimi nekā šo algotņu baru, vai varbūt šis cilvēks ir tik slims, ka pats neapjēdz, ko runā, bet nevar klusēt tādēļ, ka viņu pārņēmis karsonis? Karsonis redzams arī viņa acīs — tās ir duļķainas un asarām pierietējušas. Esmu piesardzīgs.4 un turu mēli aiz zobiem, jo zinu, ka mani vārdi nav liekami tais pašos svaru kausos, kuros sver to, ko saka tāds vīrs kā kaimekans. Vecie necieš jaunos, kas iejaucas viņu runās. Viņiem tad liekas, ka pēkšņi pieklīdis kāds baskājis, kas apkauno viņu ādas zābakus. Tādēļ klausos un klusēju. Bet, ja es gribētu, ja drīkstētu, es viņam pateiktu, ka šiem skrandaiņiem, šiem algotņiem, kas jau rit kļūs par sultāna karakalpiem, nav ne jausmas par to, kas ir sultāns un sultāna lielvalsts,'kas ir armija un kas ir karš, ka viņi nezina, kur ir Donava un kur A^askavija, un neapjēdz, kas viņiem tur gaidāms. Es pateiktu šim vīram, ka nabagiem nav nedz sava valdnieka, nedz savas valsts, ka viņi ir līdzīgi upei, kas nebeidz tecēt tur, kur beidzas sultāna valsts robežas. Turklāt es viņam pavaicātu, ja man būtu vēlēšanās viņam vaicāt: kas notiks ar zemi, ja no tās atraus cilvēkus, kuri to apstrādā? Tā paliks bārene. Bet kāda man gar to daļa, lai par to lauza galvu tie, kam šī zeme pieder. Man, paldies dievam, zemes nav, man ir tikai manas grāmatas un, kā par nelaimi, necilas virsnieka pakāpes uzpleči, bez kuriem es iztiktu, ja arī tos zaudētu. Vārdu sakot, esmu gluži tāds pats kā algotņi: man nav nekā, ko zaudēt, un es neceru neko sev iegūt. Lai kādas pārmaiņas notiktu, man nebūtu ne labāk, ne sliktāk, viss paliktu pa vecam.

Tā es sarunājos ar sevi klusībā, jo kaimekanam to neuzdrošinos teikt, turklāt, ja arī uzdrošinātos, tik un tā pie vārda netiktu, jo viņš neapklust ne mirkli. Viņš sūrojas par likteni, kas viņu nav pievērsis zinātnei, bet iesēdinājis kaimekana krēslā, no kura viņam tik vien tā labuma kā liela alga un lieli rūpesti, kas viens otru nolīdzina, un pāri paliek tikai kaut kāds kaimekans kaut kādā Akovā, bet ne keimekanam kāds labums no Akovas, ne arī Akovai no šī kaimekana.

Es klausos, ko viņš man stāsta, bet nekādi nespēju apjaust, no kura stropa lido laukā viņa bites. Es baidos iekļūt šī spieta lidojumā, tādēļ turos malā. Nezinu, kādēļ viņš ieminējās par jaunturkiem, jo viņam ar jaunturkiem taču nav nekā kopīga. Vārdu sakot, viņš pret mani ir tik atklāts, it kā mēs būtu veci paziņas.

— Pavēlēšu saviem ļaudīm, — viņš saka, — lai sagādā tev labākas virsnieka drānās. Formas tērpam ir liels svars, jo kareivji redz nevis to, kas tev sirdī, bet tikai to, kas tev mugurā. Piešķiršu tev arī augstāku dienesta pakāpi.

Es viņam pateicos, bet sevī nodomāju, ka arī pašreizējā pakāpe priekš manis ir pārāk augsta.

—   Kam tu piederi?

—   Nevienam.

Sākums bija" tāds …

Mazais, bet ļoti skaistais un patīkamais Raduliču ciems ir trīs stundu gājiena attālumā no Akovas. Atjāju te jau agri, rīta dzestrumā, kopā ar četriem žandarmiem, kuriem kaimekans bija uzdevis pavadīt mani un algotņus līdz Jedrenai. Lai pasargātu mūs no haidukiem un uzraudzītu arī algotņus, ka neaizbēg. Kas nekaiš šiem žandarmiem! Tiklīdz bijām atjājuši un nokāpuši no zirgiem, viņi nolikās garšļauku zālē un aizmiga, gan pagūdami mani nomierināt: ja izceltos dumpis vai kautiņš, viņi to pat miegā samanīšot un trača cēlājus tūdaļ savaldīšot, lai es neraizējoties. Pametu viņus guļam zālē un devos uz mošeju. Raduliču mošejas laukums bija izraudzīts par pulcēšanās vietu. Sai laukumā man bija jāpieraksta atsūtītie algotņi, un pēc aizlūguma par sultāna veselību no tā tnums bija jāsāk gājiens uz Jedrenu. Kopš seniem laikiem turku armija savus karagājienus uz rietumiem, uz ziemeļiem un uz dienvidiem vienmēr sākusi tieši no šis vietas — kopš tās dienas, kad vairāk nekā pirms četriem gadsimtiem Oruča pašā — sultāna Murata Otrā znots — šajā ciemā pacēla kaujas karogu un iekaroja visu novadu. Tas bija janičāru karogs. To ņēma līdzi karagājienos un pēc tiem atgādāja atpakaļ Raduličos, kur ir Oruča pašā mošeja un kaps ar viņa mirstīgajām atliekām. Karogs glabājās mošejā, un.imāms pēc katra namāza pacēla pret to plaukstas, lai pateiktos dievam, ka tā roka svētījusi visus ceļus, kurus karogs izstaigājis.

Ak žēlīgais dievs, cik ilgi šis karogs vēl ceļos, un kur tas galu galā nonāks? Nonāks tur, kur to aiznesīs laiks. Tagad ir kara laiks: Turcija karo ,ar Krieviju, ar Meln- kalni, ar Serbiju. Man priekšā ir galds, tinte, rakstām- spalva un reģistrācijas grāmatas, bet aiz muguras — mošeja. Tās dzestrā ēna slīgst pār galdu un grāmatām, un man būtu patīkami strādāt šai pavēnī, ja arī pats darbs būtu patīkams. Bet tas ir tik nejauks, ka es nolādu gan algotņus, gan karus, gan rakstāmspalvu un jautāju sev: kāda jēga ir manai rakstāmspalvai tur, kur karo cari, sultāni un karaļi?

Un tik tiešām: uz mani gaida tik daudz vīru, tik daudz algotņu, ka pat līdz melnai naktij es nejaudāšu visus pie- rpkstīt. Rinda sākas pie mošejas pagalma vārtiem un stiepjas pa ieliņu līdz pat kapiem. Daži algotņi apmetušies kapos un aizmiguši tieši uz kapakmeņiem. Vi_ņi, šķiet, jau tagad paguvuši pārvērsties par miroņiem, nesagaidījuši, kad viņus — nedod dievs! — par miroņiem pataisīs krievi pie Donavas. Galvenokārt tie ir zemnieki no Vidus- limas ciemiem. Nē, viņi nav pat īsti zemnieki, jo nevienam nav pastāvīgas dzīvesvietas. Viņiem nepieder ne zeme, ne māja, daži senāk dzīvojuši uz bagātnieku zemes, bet no tās padzīti, citi kalpojuši par ganiem, bet atlaisti, citi visu mūžu bijuši pliki nomadi, kas ar dažiem lopiem klejojuši no vienām ganībām uz otrām. Tagad viņi visi stāv manā priekšā — manas rakstāmspalvas priekšā un vēlas, lai es viņus pieņemu algotņos, kas dosies palīgā sultānam par divdesmit dukātiem vai mazliet lielāku summu, ko viņiem samaksājuši tie, kuri viņus sūta uz karalauku savā vietā. Viņi sauc mani par virsnieku, jo es patiesi esmu virsnieks — esmu ģērbies virsnieka formā, un uz pleciem man ir virsnieka zīmotnes, bet mans izskats izraisa viņos izbrīnu un, šķiet, arī biklu bijību. Viņi pienāk pie manis, pacel roku un sveicina, bet arī šajā sveicienā manāmas bailes. Pie mana galda viņi nostājas kā pie dzīves vārtiem, apzinādamies, ka no šī brīža viņi vairs nebūs tie, kas līdz šim bijuši, ka nu viņi būs algotņi, kuri dosies tālos ceļos. Es pierakstu vārdu un uzvārdu, dzīvesvietu un saimnieku, kas viņus sūta karā. Sāds darbs nav grūts.

— Mursels, — kāds puisietis piesakās. — Tas ir mans vārds, bet uzvārds — Musličs.

Pastāvīgas dzīvesvietas viņam neesot, jo viņš klejojot no ciema uz ciemu, no saimnieka pie saimnieka, neviens viņu ilgi neturot, tādēļ, tā teikt, viņš piederot visiem un nevienam, bet es lai savā grāmatā ierakstot tā, kā man šķiet labāk. Sī esot pirmā reize, kad viņu kāds pierakstot grāmatā, un viņš lūdzot dievu, lai tas visu vērš par labu. Puisis ir jauns un stiprs, bet iebaidīts. Viņš pagriežas pret pakalnu aiz mOŠejas, kur krūmu pavēnī kopā ar citām sievietēm sēž viņa sieva. Viņš vēlas vēlreiz uzmest skatienu sievai — tagad, kad viņš ir pierakstīts, kad kļuvis par algotni un dodas svešumā …

Grāmatā, kas guļ man priekšā uz galda, viss vajadzīgais jau ir ierakstīts, bet es gribu, lai viņš vēlreiz apstiprina savus vārdus, tādēļ jautāju, kas viņu sūta un vai nauda viņam samaksāta.

—    Gods godam, kungs, viss ir samaksāts. Divdesmit divus dukātus saņēmu uz rokas. Mani sūta bagātais Seids no Tucaņas. Eju karot nevis Seida, bet viņa dēla Velijas vietā. Viņš ir krietns puisis un grib precēties. Nē, tēvs grib Veliju apprecināt un tādēļ nelaiž viņu karā. Sameklēja mani un teica: ej karot Velijas vietā, es tev labi samaksāšu. Mazliet patielējāmies un vienojāmies par divdesmit diviem dukātiem. Tu jautāji, kungs, un es tev atbildēju, kā tas notika. Tagad tu vari mani vest, kur tev tik.

—    Es piederu sultānam, — pavēsti milzīga auguma puisis ar kailām krūtīm. — Tieši tā pieraksti: sultāna īpašums. Mani sauc par Behramu, par Behramu Ainiču,

—    Kāv vietā tu ej karot? — es viņam jautāju.

—    Kruščicas ciema saimnieka Dema dēla Suleimāna vietā, sultāna virsnieka kungs. Viņš man godīgi samaksāja, un es godīgi eju karot viņa vietā. Par tādiem kā Dems…

Redzu, ka viņš grib dziedāt slavas dziesmu savam bijušajam saimniekam, tādēļ pārtraucu viņu pusvārdā un pavēlu doties uz laukumu aiz mošejas, kur pulcējas visi, kas jau pierakstīti.

—    Mani moka klepus, — saka gara auguma vīrs, turēdams roku pie mutes, — tādēļ, lūdzu, virsnieka kungs, pagaidi, kamēr tas pāriet.

Viņu tik ļoti moka klepus lēkme, ka, šķiet, viņš teju, teju saļims, bet pēc brīža tomēr atgūstas un sāk runāt pusbalsī;

—    Es tev čukstēšu ausī, un tu pieraksti. To, ko es teikšu, varu pateikt vienīgi tev, nevienam citam.

—    Runā skaļi! — es pavēlu.

—    Skaļi neuzdrošinos. Esmu iznācis no meža, un to neviens nedrīkst zināt.

Ieskatos viņā vērīgāk. Apģērbs zaļš ka lapota koka zari. Galvā zaķādas cepure, kājās jēlādas pastalas, aiz jostas garš duncis. Pārliecies pār galdu, viņš čukst:

—    Baidos atzīties, ka esmu haiduks, tu sadusmosies. Bet nudien — es esmu haiduks. Patiesību sakot, biju haiduks, no šī brīža vairs neesmu, gribu pieteikties algotņos. Gribu-iet kopā ar šiem vīriem. Es vairs nespēju dzīvot mežu vientulībā. Nespēju izturēt badu. Skat, mana seja ir zaļa — tas no bada. Algotņus ēdinās no sultāna katla, es arī gribu pie tā mieloties. Pieraksti manili

Viņa ietekmē ari es sāku runāt čukstus Galva pie galvas, man rokās spalvaskāts, esmu to notēmējis pret viņa pieri, it kā grasftos viņu nobadīt, un saku;

—    Redzu, tev aiz jostas aizsprausts duncis.

—    Jā, duncis.

—    Vai esi kādu cilvēku nogalinājis? — es jautāju un raugos viņa dziļi iegrimušajās acīs, viņa bālajā, nedzīvajā sejā, platajos vaigu kaulos un sausajās, aprepušajās lūpās.

—    Nogalinājis cilvēku ar šo nazi? Žēlīgais dievsl — viņš aizstāvas. — Tev aiz muguras, virsniek, ir mošeja, atver to, un es tajā apzvērēšu, ka nevienu neesmu noslepkavojis.

Nolaižu spalvaskātu. I<o lai daru? Un daru to, kas ir visvieglāk: paceļu acis pāri šī vīra galvai un skatos zilās debesīs un saulē, pie kuras viņš nule zvērēja, ka nevienam neesot ļaunu darījis. Bet es sev vaicāju: vai ir iespējams būt haidukam un nedarīt ļaunu? Nē, es nevaru kļūt par tiesātāju. Ja varētu, tad vispirms man būtu jātiesā pašam sevi un jājautā: ko tu pašreiz dari? Vai tad tas nav noziegums — pierakstīt šo skrandaiņu baru algotņos? Vest viņus uz turieni, kur viņi tiks nogalināti? Sis cilvēks zvēr, ka nav izlējis ne piliena asiņu. Bet vai es varēšu zvērēt, ka neesmu vainīgs pie šo cilvēku nāves, kad krievi viņus būs nogalinājuši? Un vai to varēs apzvērēt tie, kas viņiem maksā naudu un sūta uz karalauku savā vietā? Viņi taisnosies, ka notikusi parasta abpusēja vienošanās: mazliet patirgojušies, patielējušies un noslēguši darījumu. Ar varu neviens nav spiests, vienojušies ar labu prātu. Visi algotņi apgalvo, ka naudu saņēmuši. Nē, es nevaru būt tiesātājs.

Turu spalvaskātu rokā un vēroju, kā manā priekšā uz grāmatas plandās ēna. Tā krīt no karoga, kas piestiprināts pie mošejas pažobeles un liegā vējiņā plivinās pār algotņu galvām. Es vēl nepierakstu šo haiduku, bet droši vien pierakstīšu, jo nespēju vairs tālāk klausīties, kā viņš mani mudina iemērkt spalvu tintē. Viņš apgalvo, ka viņu sauc par Atradu, un lūdz, lai es nerakstu vairāk neko kā tikai šo vārdu. Neviens viņi' neesot nolīdzis, nekad viņam neesot bijis sava saimnieka, jo neviens viņu nekad neesot par kalpu ņēmis. Un tikai tāpēc viņš esot sācis sirot pa lielceļiem.. Sastapis gājējus, kas spēkā vājāki par viņu, atņēmis tiem pārtiku tin tad ļāvis, lai tie tukšām rokām ceļo tālāk.

—    Ja ceļiniekam ir tarba ar pārtiku, tad ēdamais — man, kule — viņam, — Atrads stāsta. — Nokāpju lejā pie upes, brangi pieēdos un padzeros, tad sameklēju pavēni un liekos garšļauku. Ja gadās tāds pretimnācējs, kam nekā ēdama nav un kas pats ir izsalcis, es viņam novēlu laimīgu ceļu un piekodinu nākamreiz tukšām rokām man acīs nerādīties.

Es pierakstīju: Atrads.

—     Kā sauc tavu tēvu, Atrad? — es apvaicājos, jo man jāpieraksta arī tēva vārds.

—    Tēva vārda nav, — viņš atbild. — Esmu atradenis. Tā sieva, kas mani laida pasaulē, pameta mani upes malā, un ļaudis mani tur atrada. Bet to tu, virsniek, savā grāmatā neraksti!

Pavēlēju viņam piebiedroties pārējiem algotņiem.

Man nevajadzēja jautāt, ko viņi darījuši pie saviem saimniekiem, jo par viņu līdzšinējo darbu liecināja smakas, kas nāca no viņiem. Daži smirdēja pēc sviedrainas vilnas, un man bija skaidrs, ka tie ir bijuši aitu gani. Vissīvākā smaka nāca no kazu ganiem, pat viņu sejās bija jaušami kazas ģīmim radnieciski vaibsti. Ganīdami kazas pa krūmājiem, viņi bija pieraduši skaļi klaigāt un tādēļ arī tagad cits ar citu sasaucās spalgā balsī. Acīmredzot klusi runāt viņi vairs neprata. Viņi bez mitas dī- dījās, un šķita, ka tūdaļ celsies kājās, metīsies uz priekšu un sāks aurot. Viņiem bija grūti apjēgt, ka šeit nav kazu bara, ka šeit ir mošejas pagalms, kurā nedrīkst klaigāt. Aitu gani bija rimti, viņos bija manāms kaut kas radniecisks ar aitām, kas apgūlušās diendusā. Dažiem algotņiem aiz apkakles atloka vai jostas bija aizsprausta stabule, un, pēc pierakstīšanās iedami uz mošejas pagalmu, kas tagad bija pārvērsts par cilvēku aploku, viņi skaļi stabulēja. Visiem bez izņēmuma bija nazis, kas raibā aukliņā karājās pie jostas. Cits to ik pēc brīža atvāza, pašūpoja saujā, aplūkoja no visām pusēm, cits ar to bez vajadzības drāza kādu vicu vai sprunguli, lai tikai nodarbinātu rokas, kurām tagad, kad viņi bija algotņi — sultāna karakalpi, vairs nekas nebija jādara. Govju gani, zirgu kopēji, arāji un vezumnieki oda pēc zirgu astriem, zāles, labības, madarām, kaņepēm, puplakšiem… Jā, šeit bija visa lauku pasaule. Tā lauku pasaules daļa, kas kopj zemi, kas vēlu iet gulēt un agri mostas, kas pat miegā ar vienu aci ir nomodā. Starp citu, viņu pulkā bija arī vienači. Bija stomiķi, kurliķi, kākšļa slimnieki, diloņa slimnieki, garā vājie, ar krītamo kaiti sirgstošie, vīri ar plakano pēdu, lielceju laupītāji un katordznieki…

Viņi iet palīgā sultānam. Savu saimnieku vietā iet karot pret krieviem. Laimīgu ceļu, es klusībā saku, sultāna karapulks!

4

— Viņi vairs nebija skrandaiņi, tagad viņi bija algotņi.

Manā reģistrācijas grāmatā bija daudz vārdu un uzvārdu, kas līdz šim nebija minēti pat ne dzimtsarakstu aiiēs. Šodien tie tika pierakstīti pirmo reizi — manā grāmatā, kas apliecina, ka viņi ir algotņi. Par saņemto naudu viņi šo un to bija iegādājušies. Kājās bija uzāvuši jaunus apavus, lai nebūtu basiem jādodas plašā pasaulē. Visi bija nomazgājušies un noskuvušies, gluži kā uz bai- ramu saposušies. Kā nu ne: viņi taču bija sapulcējušies pie mošejas! Svētā nama pavēnī un jaunā ceļa gaidās viņi jutās stipri un pacilāti. Visu skatieni bija pavērsti augšup. Viņi aplūkoja mošejas minaretu, taču mošejā negāja. Acimredzot neviens nevēlējās pirms došanās ceļā izlūgties dieva svētību. Bet kāda jēga gan būtu bijusi iet mošejā, jo viņi taču neprata skaitīt lūgšanas un nekad tās nebija skaitījuši. Pie dieva viņi bija griezušies tikai retu reizi, kad tas nejauši bija ienācis prātā. Bija piesaukuši viņa vārdu un tūdaļ to atkal aizmirsuši, piesaukuši arī tad, kad bija devuši viltus zvērestus.

Šķita, ka tagad, kļuvuši par algotņiem, viņi jutās kā ievērojami vīri — gandrīz tādi paši kā viņu bijušie saimnieki — un pat tuvāki sultānam. Viņu sirdis bija pilnas trīsošu gaidu, jo dzīvē bij-a sācies jauns posms, un tādēļ, kā jau algotņiem klājas, viņi mēģināja spriest par neparastām parādībām un ievērojamiem notikumiem: par Jedrenu, kuru drīz ieraudzīs, par Maskaviju un Donavu, par sultānu, ar mokām izrunādami šos vārdus un itin nemaz tos neapjēgdami. Sākot savas gaitas lielajā pasaulē, viņi bija pārliecināti, ka nu vairs viņiem nekas nav liegts, nekas nav nesasniedzams. Viņi cilāja un aplūkoja savas kājas tik cītīgi, it kā tās tikai tagad būtu kļuvušas ievērības cienīgas: tās viņus vedis pa pasaules ceļiem, pa zemju zemēm, kuras viņi nekad neredzētu, ja nebūtu kļuvuši par algotņiem. Viņi cits citam atstāstīja to, ko paši bija dzirdējuši un paši bija saklausījuši no citiem: krievu valdnieks sēž savā teltī vienā Donavas krastā, bet otrā krastā savā teltī sēž turku valdnieks, un divi valdnieki no savām teltim skatās, kā kaujas divi karapulki. Algotņu iztēlē pie Donavas bija sapulcējusies vai puse Krievzemes un puse sultāna valsts, bet drīz ļaužu tur būs vēl vairāk, jo daudzi vēl ir ceļā uz turieni. Tas viss viņiem pašlaik likās gan tāls, gan arī tuvs. Tāls tas šķita tad, kad viņi prātoja, cik apavu pāru noplēsis, kamēr līdz turienei aizies, bet tuvs — kad iedomājās, ka tur var zaudēt dzīvību: tiklīdz būs ceļa galā, arī pašam gals būs klāti Bet viņi atgaiņāja domas par nāvi, jo apziņa, ka viņu ir tik daudz, ka viņus saista kopīgs liktenis, ka viņi atbrīvojušies no visa, kas viņus līdz šim bija kalpinājis, — no saviem saimniekiem, no kungu zemes, no kungu lopiem — un ir sapulcējušies zem šī karoga, kurš plīvo mošejas jumta paspārnē, šī apziņa viesa viņos drosmi, kas stiprāka par nāvi. Šķita, ka viņi nupat no tumsas iznākuši gaišā klajumā, kurā cits citu ieraudzījuši un atskārtusi, ka arī viņi ir cilvēki. Un tieši tādēļ viņi gribēja gavilēt, un tieši tādēļ daudzi zālienā aiz mošejas liksmi rībināja bungas un pūta stabules. Zeme, kas gulēja zem viņu kājām, tagad pirmo reizi piederēja viņiem! Vai arī nepiederēja nevienādi, tāpat kā viņi paši vairs nepiederēja nevienam. Un tādēļ viņi jūtās viegli un dietin deja. Viņi vairs nebija skrandaiņi, tagad viņi bija kas cits — algotņi.

5

—  Ko dzīves beigās cilvēks vēl var darīt?

—   Skatīties ūdeni.

Bet saule pa to laiku jau bija pārslīdējusi -rietumu pusē. Tā tuvojās kādai tālai augstienei un kalnam, kas bija tikpat melns kā mana tinte, un grasījās teju, teju nozust skatienam. Un tomēr tā vēl meta pret zemi dziestošus starus, kas uz manas sejas auda kaut ko līdzīgu zirnekļa tīklam, kuru es ar rokām velti mēģināju notraust. Es sapratu, ka tas ir nogurums,_tādēļ iegāju mošejas dārzā, lai zem kuplas plūmes zariem atpūstos un, ja iespējams, izmestu no galvas visu, ko šodien, reģistrēdams algotņus, biju pieredzējis. Koku pavēnī es meklēju mieru dvēselei — to mieru, ko var dot tikai zāle un pavēnis, bet cilvēki nekad.

Aizgāju līdz dārza malai un no krasta sāku raudzīties lejup uz upi. Man patīk pievakarēs staigāt pa krastmalu un lūkoties ūdenī. Tādos brīžos mani allaž pārņem viena doma: šajā raibajā un mānīgajā pasaulē viss atnāk un aiziet gluži kā ūdens plūsma … Kas paliek cilvēkam? Tikai iespēja iziet cauri dārzam un skatīties ūdenī. Manām acīm un manai dvēselei vairāk nemaz nav vajadzīgs, jo ūdens man ir tas pats, kas gudra grāmata. Manām acīm nav lemts klejot pa grāmatu lapām, jo man nav mierīgas dzīves, man jāved algotņi. Visu dienu pavadīju kopā ar viņiem — ar cilvēkiem, kas ir līdzīgi grāmatai. Taču šī grāmata nav sacerēta lasīšanai, tā ir pati dzīve ar saviem dzīvajiem cilvēkiem — dzīves pabērniem. Diemžēl mana sirds viņus nepieņem tā kā sadomātus grāmatu stāstus, jo viņu dzīves īstenība ir pārāk skaudra. Viņi pian bija sabojājuši visu dienu. Es labprāt būtu viņus izmetis no galvas, lasīdams kādu saskaistinātu apcerējumu par dzīvi un cilvēkiem, taču šādas grāmatas man nebija, un tādēļ nolēmu labāk skatīties lejā uz upi. .Bet arī tas man nebija lemts: tiklīdz palūkojos lejup, krastmalā parādījās jātnieki. Es viņus pazinu. Pirmais bija žandarmu virsnieks Dželils. Es zināju, ka Sjenicas žandarmērijas priekšnieks atsūtījis uz Akovu daudz žandarmu, kuriem bija jāraugās, lai uz karalauku aizvestu pēc iespējas vairāk algotņu. Un kopā ar viņiem — arī mani. Mani uzmeklēja tas, kas jāja tieši aiz virsnieka, — Akovas kaimekans, bet man nebija nekādas patikas viņu sveicināt. Viņiem sekoja divi zirgu puiši, aiz tiem — vēl daži augstmaņi, kurus tāpat pavadīja zirgu puiši. Viņi jau bija tikuši pāri upei un jāja šurp pie manis uz šo zaļo dārzu. Zirgu kājas to tūdaļ sabradās!

Es nezināju, kā lai sveicinu žandarmu virsnieku — mi* litāri vai privāti, un nolēmu, ka pietiks ar galvas mājienu. Manu sveicienu viņš nepaguva atņemt, jo viņa zirgs piepeši satrūkās Un iedrāzās dārza biezoknī, sapī- damies plūmju zaros tik cieši, ka ne pats, ne jātnieks no tiem vairs nespēja atbrīvoties. Es skatījos un brīnījos, kādēļ zirgu puiši nesteidzas palīgā un neatbrīvo savu kungu no šī nejaukā gūsta. Kaimekans piejāja pie manis lēni un rāmi, un es sevī nospriedu: šis cilvēks vēl jās tālus ceļus un tad, kad mani būs aizsūtījis kopā ar algotņiem uz karalauku, atradis citu, kam būs jāpavada citi algotņi. Pamāju arī viņam ar galvu un pieliku roku pie pieres, bet augstmaņiem, kas piejāja pie manis pēc viņa, neuzmetu ne skatiena. Galu galā cs taču esmu virsnieks, un man nav viņi jāsveicina! Es tā rīkojos nevis untuma dēļ, bet tāpēc, lai algotņi redzētu un ievērotu manu izturēšanos. Zināju, ka algotņu acīs es kļūšu lielāks, neliekdams galvu viņu bijušo saimnieku priekšā, un reizē ar to lielāka kļūs arī viņu pašapziņa: šie kungi vairs nav mūsu saimnieki, mēs tagad esam algotņi, mēs tagad esam sultāna karavīri.

Mēs pagriezāmies pret algotņiem, bet palikām stāvam turpat, no tālienes vērodami, kā viņi sēž, kā guļ, kā tup pie mošejas sienas, kur daži pat apgūlušies un cieši aizmiguši.

—    Tev ar viņiem būs labi, — kaimekans ieminējās.

Es tūlīt atsaucos, bet mana atbilde laikam nebija diez

cik gudra:

—    Sultānam ar'viņiem būs vēl labāk.

Kaimekans klusēja, un man likās, ka viņš prāto par manu atbildi. Es domās vēlreiz atkārtoju savus vārdus tin nožēloju, ka biju tos pateicis. Bet ko tas līdzēja: kad zaķis izskrējis caur kājstarpi, nav vairs jēgas spiest ceļgalus kopā! Gan viņam, gan žandarmu virsniekam, gan arī pavadoņiem ir zināms, ka sultānam nebūs nekāda labuma no šiem plukatām tāpat kā tiem no sultāna, bet viņi spriež tā: ja citu karotāju nav, lai tad vismaz plukatas iet karot. Es sapratu, ka kaimekanam mana atbilde nav pa prātam. Viņš pagriezās pret virsnieku, nosauca manu vārdu un piebilda, ka esot izsniedzis man jaunu formas tērpu. Bet es klusībā noteicu: ja tu, kaimekan, esi tik zemu nolaidies, ka jau zūdies par formas tērpu, tad es to novilkšu un pliks iešu kopā ar šiem plikadīdām!

—    Cik algotņu jau esi pierakstījis? — virsnieks'jautāja.

Pateicu, ka trīssimt vienu, bet uz viņa jautājumu, cik no tiem ir derīgi karadienestam, atbildēju, ka nav neviena noderīga, kaut arī sevī nodomāju, ka viņi visi ir derīgi tikai ūdens nešanai. Pavēlēju algotņiem piecelties un sastāties rindā citam pie cita, lai žandarmu virsnieks viņus rpskatītu, bet viņi visādi centās noslēpties cits citam aiz r;uguras, lai virsnieks nevarētu viņus redzēt. Stiprākie grūda sev priekšā vājākos, un šādā jūklī virsnieks lāgā neko nevarēja saskatīt. Turklāt minareta ēna krita tieši

uz algotņu galvām un likās, ka mošejas priekšā drūzmējas notiesātie, kam jau nocirstas galvas. Uzrunādams viņus, es teicu, ka no šis dienas viņiem jāaizmirst visi tuvinieki — tēvs, māte, brāļi un māsas — un visiem kā vienā balsī jāsauc: «Jašah padišah!» — «Lai dzīvo sultāns!» Piekodināju, ka šie vārdi viņiem ir labi jāiegaumē, jo katru dienu tie būs vismaz simtreiz jāatkārto. Bailēs un bijībā pret virsnieku viņu sauciens «Jašah padišah!» noskanēja tik lamzacigi, it kā viņi dzītu govis, nevis sveiktu sultānu. Pa šo laiku minareta ēna bija pametusi viņu galvas, un ap viņiem lēni sāka tumst vakara mijkrēslis. Viņi jutās tajā kā biezoknī un, ja vien varētu, labprāt butu tajā nozuduši un izgaisuši, lai neviens viņus vairs neredzētu un lai viņi neviena vairs neredzētu.

Nezinu, cik stulbi viņi likās žandarmu virsniekam, kad viņš pārlūkoja nākamo karotāju baru, bet es redzēju, ka viņi tīši izliekas par galīgiem muļķiem un ikviens šai brīdī ar prieku būtu izsaucies: man neko neprasi, vaicā tam, kas stāv man blakus, viņš kaut ko zina, es nezinu neko.

—    kas jūs tagad esat?

Viņi klusēja un no krēslas truli raudzījās virsniekam acīs.

—    Vai jūs ziriāt, kas tagad esat?

—    Daži zina, daži nezina, — kāds atbildēja.

—    Visi zinām. Mēs esam algotņi, — cits atsaucās.

Un tad balsis sāka skanēt no visām pusēm:

—    Būsim sultāna karavīri.

—    Kalposim valdniekam.

—    Vai maksu esat saņēmuši?

—    Gods godam, virsnieka kungs. Paldies, ka apvaicājies. Mums viss ir samaksāts.

—    Nav taisnība tam, kas te melš, ka mums viss ir sa-~ maksāts. Daži nav saņēmuši pilnu maksu, dažiem saimnieks apsolījis atlikumu izmaksāt tad, kad viņi būs atgriezušies no kara.

—    Arī tā vēl nav visa patiesība, — cits atsaucās. — Ja algotnis nepārnāks, ja kritīs karalaukā, saimniekam par neizmaksāto naudu būs jāuztur atraitne, kamēr viņa nebūs otrreiz izgājusi pie vīra, un bērni, kamēr viņi paši vēl nevarēs sev maizi nopelnīt. Saimnieki apzvērēja to darīt, un mēs viņiem ticam. Ja ar dieva palīdzību atgriezīsimies mājās, uz ko stipri ceram, tad naudiņa mūs sagaidīs saimnieka rokās. Arī to saimnieki apzvērēja.

—    Sis lielījās pateikt visu patiesību, — atsaucās kāds no tiem, kas no stāvēšanas jau bija noguruši un tādēļ notupušies pie zemes. — Viņš, virsnieka kungs, tev nepateica to vistīrāko patiesību, ka saimnieki mums gaužām maz samaksāja. Divdesmit dukātu vai mazliet vairāk par cilvēka dzīvību — vai tad tā ir pietiekama samaksa? Ja sultāns to uzzinātu, viņš gauži noskaistos.

—    Sultānam tas ir zināms, — kāds ieminējās.

—    Viņš neko nezina, — cits iebilda.

—    Sultāns zina pat to, ar ko tu apsedzies, kad vakarā dodies pie miera, — trešais noteica.

—    Mēs, godāts virsnieka kungs, mēs esam kā caurs maiss, kas nekad nav piepildāms. Nabadzībai, kungs, nav ne gala, ne malas.

—    Nemoki kungu! — kāds norūca, it kā būtu no miega iztraucēts.

•— Ja mums jautā, mēs atbildam.

—    Patiesība labāka par klusēšanu. Kādēļ lai cilvēks cilvēkam nepateiktu, kas viņam sāp?

—    Man nekas nesāp. Es brīvprātīgi eju kalpot sultānam.

To pateica Atrads. Algotņu barā viņš izcēlās ar savu lielo galvu un milzīgi* zaķādas cepuri. Viņš vēl piebilda:

—    Man neviens neko nav maksājis. Es pats pēc savas gribas eju kalpot sultānam.

Vienīgā, kas vēl baltoja jau krietni sabiezējušajā krēslā, bija virsnieka seja. Viņš pavērsa to pret mani un jautāja, kas tas par cilvēku, kurš to saka. Atbildēju, ka šis cilvēks ir bijis haiduks, bet tagad nolēmis kļūt par algotni, ka neviens — vismaz viņš pats tā apgalvo — viņu nav nolīdzis. Virsnieks par to nemaz nebrīnījās, tieši pretēji — viņaprāt, tas, ka Atrads bijis haiduks, liecina par viņu tikai labu. Viņš man ieteica Atradu Iecelt par onbašā — par algotņu desmita komandieri.

6

— Palika tikai mēness pie debesim …

Žandarmu virsnieks atkal pagriezās pret algotņiem, bet ne tādēļ, lai viņus aplūkotu, jo tumsā sejas vairs nevarēja saskatīt, vienīgi viņu galvu melnās aprises uz tno- šejas baltās sienas rēgojās kā rnilzfgi melnas dzijas kamoli, — viņš bija nolēmis uzrunāt nākamos karotājus.

—    Sultāna dēli! … — viņš izsaucās.

Pēc šiem vārdiem viņš tūdaļ pieminēja sultāna karogu un gribēja to algotņiem parādīt, taču karogs, piestiprināts augstu pie mošejas pažobeles, tumsā nebija redzams, tādēļ algotņi veltīgi pūlējās to saskatīt. Karoga vietā viņi ieraudzīja tikai mēness sirpi. Taš-bija jauns mēness, kas tikko bija pacēlies virs kalna un sācis apgaitu pa debess jumu. Virsnieks runāja par kaujas karogu, par sultānu un sultanātu, bet algotņi šais vārdos neklausījās, jo viņu prātus saistīja tas skats, ko viņi redzēja pie debesīm, un viņu domas pievērsās tam, kas viņiem bija tuvāks: viņi domāja par lopu laidariem, par savu aitu baru un par mēnesi, kas spīd virs viņu ciema… Diez vai tur, uz kurieni viņi dosies, spīd šis pats mēness? Varbūt tur ir cits spīdeklis? Kas zina, kāds tas būs… Vai tur debess ir tāda pati kā šeit? Un vai arī zeme ir tāda kā ši?

Virsnieks viņiem stāstīja, ka viņi dosies kaujās ar zobenu rokā, ar šo turku zobenu, kura priekšā visu pilsētu vārti atveras kā ļādes vāks, ar šo zobenu, kuram nevar stāties pretim neviena pilsēta un valsts, neviena cietokšņa siena un vārti, neviena upe un neviens kalns. Viscietākais akmens to nenotrulina, bet padara vēl asāku. Tā tas ir bijis no pasaules sākuma, un tā tas būs līdz pastardienai, kad turku zobena vietā visus tiesās dieva zobens.

—    Bet pastardienu krieviem, ja dievs dos, sarīkosiet jūs. Pie Donavas — pie upes, uz kuras krastiem sultāns jūs nosūtīs, tiklīdz būs jūs apģērbis un paēdinājis no sava katla. Sultāns jūs labi apģērbs un brangi paēdinās! Kad būsiet uzvilkusi karavīra formu, jūs paši sevi vairs nepazīsiet, cits citu vairs nepazīsiet, brālis brāli vairs nepazīs, un jūs jautāsiet: vai tik tiešām tas esmu es, vai tik tiešām tas esi tu? Un nožēlosiet, ka esat tik ilgi vilcinājušies, ka jau sen neesat sākuši valkāt Šo formu un ēst no šiem katliem, ka tik ilgi esat žvadzinājuši laidaru atslēgas un stabulējuši ganu stabules. Sultāna stabules ir pavisam kas cits: kad sāksiet ar tām stabulēt, krievi tūdaļ pārbīsies un no bailēm izlaidīs garu.

Tiklīdz virsnieks pieminēja stabules, kāds algotnis, kas tumsā nebija saredzams, izvilka savu instrumentu, iztril- lināja dažas žēlabainas skaņas un atkal to aizbāza aiz jostas. Stabules aicinājumam tūdaļ atsaucās mundra putna balss, un nakts melnumā šo skaņu dēļ algotņus pārņēma tik gauža grūtsirdība, ka viens pat skaļi izdvesa; ak vai…! Jo ši bija tieši tā stunda, kad savās mājās viņi aizvēra aploka vārtus un sāka spēlēt stabules, aicinādami naktsputnus uz sarunu. Viņi bija paņēmuši līdzi visas savas spēles, bet diezin vai tur, uz kurieni viņi dodas, būs putni, un diezin vai viņiem tur būs patika stabulēt? Viņi bija atmaiguši kā bērni; un, jo dedzīgāk virsnieks stāstīja par tiem brīnumiem, kas viņus gaida, jo stiprāk viņi domāja par to savu avotu, kas līdz šim bija veldzējis viņu slāpes, un jautāja sev, vai vēl kādreiz būs lemts "no tā pasmelt ūdeni.

Algotņi neklausījās virsnieka runā, jo bija pieraduši dzirdēt tikai savu līdzšinējo saimnieku strupās pavēles, un visi skaistie vārdi, kas nāca no virsnieka mutes un tik ilgi džinkstēja ausīs, uzvēdīja viņiem miegu. Daži jau novilka apavus un raudzījās apkārt, meklēdami vietu, kur pārlaist nakti, un, atraduši to, apgūlās, palika apavus pagalvī un drīz jo drīz aizmiga.

— Sultāna dēli!…

Bet šos vārdus viņi vairs nedzirdēja, tos uzklausīja tikai tie, kas stāvēja pirmajā' rindā, jo viņiem bija neērti iet projām, kamēr virsnieks runā. Žandarmu virsnieka vārdi atsitās pret miegaino baru gluži kā pret melnu, smagu tumsas blāķi. Viņš raidīja pret šo baru visu Maskaviju un visu Donavu, sargāja to kā no Masfcavijas, tā arī no Donavas, bet vienīgais, no kā nevarēja algotņus nosargāt, bija miegs. Dodamies pie miera, gan sultānu, gSn sultāna valsti, gan arī Krieviju viņi atstāja tiem vīriem, kam par to visu ir daļa, viņiem pašreiz bija svarīgi atrast mošejas pavēnī vietiņu, kur nolikt galvu un aizmigt.

Tie, kas, pretodamies miegam, vēl turējās uz kājām, runas nobeigumā izkliedza sveicienu «Jašah padišah!», lai gan ne es, ne virsnieks no viņiem to neprasīja. Ar to šajā vēlajā nakts stundā viņu mocības bija beigušās. Viņi gan bija noklausījušies runu, taču nekas nebija mainījies, viņi joprojām bija tie paši nabagi un plikadīdas — algotņi. Vienīgi miegs vēl stiprāk mācās viņiem virsū, un viņi tik tikko varēja samanīt guļvietu, pie kuras es viņus pievedu, — salmu kaudzi dārza malā. Viņi Ienira salmos kā peldētāji atvarā, tūdaļ iegrimdami arī miegā. Mēness gaisma, slīdēdama pār salmiem, krita uz viņu baltajām, platajām apakšbiksēm, kas Šajā mirklī izskatījās pēc putu gredzeniem upes straumē, un šķita, ka viņus jau nes sev līdzi kāda upe — tā upe, ko savā runā oule bija paminējis virsnieks un ko sauc par Donavu… Nakts tumsa drīz aprija viņus un salmu kaudzi, bet virs mošejas minareta pusmēness palika spīdam, jauns pusmēness.

Ne kaimekans, ne augstmaņi, ne viņi! kalpi pa šo laiku nebija izkustējušies no vietas, viņi stāvēja tumsā zem mošejas dārza plūmju un ābeļu zariem un, tiklīdz algotņi bija aizmiguši, sāka slavināt virsnieka runu.

—    Nav tādu svara kausu, kuros varētu nosvētt tavu vārdu gudrību! — kaimekans teica virsniekam, bet tie bija salti meli, jo viņš pats bija pretējās domās. Virsnieka runa viņam bija šķitusi bezprātīga.

—    Es pat apraudājos! — liekuļoja Ramadans — bagātnieks no Kradenikas novada.

—    Kalpoju sultānam! — virsnieks atsaucās.

Viņš bija lepns par saviem vārdiem, un, ja būtu diena, viņa sejā, kas bija bāla kā citkārt musulmaņu sievas vaigi, kuri tiek slēpti no saules, droši vien tagad spīdētu jūsmīga pašapmierinātība par uzrunu algotņiem. Viņš bija naivi pārliecināts, ka ar saviem vārdiem jau sācis pārveidot šo skrandaiņu apziņu un drīz, jau ar šo vakaru sākot, viņi aizmirsīs, kas līdz šim bijuši.

Gar plūmju un ābeļu vainagiem plūda rāma nakts vēsma, un tās pūsmā viņi izklīda uz visām pusēm.

7

— Debess ir taisnīga: tā katram cilvēkam lēmusi tikai vienu zvaigzni.

Virs Raduličicm, kur es šodien, piektdienas priekšvakarā, reģistrēju algotņus, debess šķiet neparasti plaša. Tā izrotājusies ar jaunām zvaigznītēm, kas izskatās pēc tikko dzimušiem jēriņiem. Zvaigžņu starojums it kā ap- smidzina dzelteno salmu kaudzi un tajā guļošos algotņus. Visi guļ ciešā miegā. Ja šie vīri būtu nomodā, droši vien viņi raudzītos augšup uz zvaigznēm, jo katram cilvēkam tur pieder viena zvaigzne, katram sava … Bet kura? Ieraudzīt savu zvaigzni nedrīkst, jo ir teikts: tam, kas ierauga savu zvaigzni, ir jāmirst. Debess ir taisnīga: tā nevienam nav lēmusi divas vai vairākas zvaigznes …

Vasara jau iet uz beigām, visapkārt smaržo augļi, un < s dzirdu, kā krīt vēja norauti āboli. Un dzirdu, kā algotņi salmos klepo. Daži, murgos no kaut kā nobijušies, spēji iekliedzas, pietraušas pussēdus un ieplestām acīm raugās debesīs pēc gaismas svīduma, bet, to neieraudzījusi, atkal ierušinās salmos. Sajā nomoda brīdī viņi atceras, ka vakar bija saukuši «Jašah padišah!», ka tagad viņi ir algotņi un noticis kaut kas prātam neaptverams: viņi ieraudzīs Jedrenu, krievus, Donavu un kausies ar krievu karapulkiem. Un, to visu iedomājot, droši vien viņus pārņem bailes un viņi jūtas pamesti — vieni Šajā pasaulē, šajā salmu gubā. Jo nakts nav tas pats, kas diena, nakts viņus atmodinājusi no dienas sapņiem un atskurbinājusi. Visi skaistie meli izgaisuši, un palikusi baisa patiesība — viņi ir algotņi.

Es gāju viņiem garām, salmu kaudzei garām pa zāli — klusi, uz pirkstgaliem, lai nevienu nepamodinātu. Piepeši no tās puses, kur salmi piegūlās pie mošejas dārza dzīvžoga, atskanēja skaļi čuksti, un es devos uz turieni. Atcerējos, ka vakar, kamēr es pierakstīju algotņus, aiz ši dzīvžoga drūzmējās viņu sievas, mātes un māsas, kas vēl un vēlreiz gribēja uzmest skatienus saviem tuviniekiem, iekām viņi nav aizgājuši tālā pasaulē. Tur bija ari sievas, kas ne soļa negribēja atkāpties no sava apgādnieka, jo viņām nebija neviena tuva cilvēka, pie kā varētu piemesties. Tieši tādēļ es biju izraudzījis veiklāko un apķērīgāko puisi — haiduku Atradu un pavēlējis viņam naktī stāvēt sardzē pie žoga — neļaut nevienai sievietei piekļūt pie algotņiem. Pašreiz, iedams uz turieni, es dzirdēju Atrada balsi:

—    Ko tu lien kā tele zem govs pupiem!

To viņš teica kādai sievietei, kas nakts tumsā spraucās cauri dzīvžogam, lai tiktu pie sava vīra salmu kaudzē, lai sameklētu viņu šajā lielajā vīru barā un pateiktu viņam vēl šo to, ko dienā nebija paguvusi. Viņa rāpus līda cauri zaru biezoknim, bet Atrads aizšķērsoja viņai ceļu. Viņš ar plaukstām bija aptvēris sievietes galvu un stūma to atpakaļ, gluži tāpat kā slaucējas atstumj teļu no govs tesmeņa.

—    Dieva dēļ, ļauj vēlreiz uz viņu paskatīties, ļauj tikai pāris vārdiņu viņam vēl pateikt.

—    Nē, mīļā, nelaidīšu! Pat tad, ja tu būtu mana .māsa, es tevi nelaistu,' — Atrads viņu atrunāja. — Kā lai es tevi, neaizsargātu sievu, melnā tumsā laižu uz salmu gubu, kur guļ tāds lērums vīru. Vai tu maz apjēdz, kas šonakt tais salmos ar tevi notiktu? Tur taču, aitas galva, ģuļ vīri spēka gados.

—         Kāda man da|a gar vīriešiem! — sieviete sauca dzīvžoga spraugā. — Es gribu tikt pie sava vīra.

—        Ek, vai tu vari saprast, kā tev tur klātos! Kamēr tu sameklētu savu vīru, tava āda būtu saģērēta lēveru lēveros. Seit taču ir armija, zoss tāda! Es tev pat dienas laikā neļautu vazāties pa karavīru baru, kur nu vēl lai tevi laistu pie viņiem tādā tumsā. Katru, kas tev pirmais trāpītos ceļā, tu noturētu par savu vīru. Un katrs, kura ķetnās tu iekristu, apgalvotu, ka viņš ir tavs vīrs. Kamēr tu savējo sameklētu, visi salmi būtu sakulti pelavās. Tādēļ, mās, lien vien atpakaļ pa šo pašu caurumu, tāpat kā ielīdi. Rāpo, rāpo, uz elkoņiem, uz ceļgaliem atspiez- damās, bet es tev palīdzēšu, stumdams no šīs puses.

—         Es varu rāpties tikai uz priekšu, — sieva tiepjas, tupēdama žoga spraugā.

—    Uz priekšu es tev neļaušu! — Atrads iebilst.

—    Es tevi lūdzu kā miesīgu brāli.

—    Neļaušu.

—    Tikai divus vārdus …

—    Pat vienu ne!

—    Es nosmakšu šajā caurumā.

—    Kāda velna pēc tad tajā ielīdi?

—    Gribu paskatīties uz savējo.

—        Vai tad šādā tumsā kaut ko var redzēt? Kā viņu sauc?

—. Par Hasanu. Laid mani pie mana Hasana, pats redzi, cik gaiša mēnesnīca. Tūlīt nākšu atpakaļ. Man viņam jāpasaka tikai pāris vārdu, ko dienā aizmirsu pateikt.

—        Ja es tevi te ielaistu, tu ar savu Hasanu novalstī- tos pa salmiem līdz pat pirmajiem gaiļiem, vai man nav taisnība?

—    Ko tu mani tincini? Laid iekšā!

—    Kā tevi sauc?

—    Par Džemilu.

—         Paklau, Džemila, rāpo atpakaļ, pie sava Hasana tu tik un tā netiksi. Vai tu, aitas galva, apjēdz, ka te ir vairāk nekā trīssimt algotņu un viņu barā droši vien atrastos vismaz desmit Hasanu? Kā gan tu starp viņiem atrastu savējo?

—    Es viņu pasauktu.

—    Visi desmit tev atsauktos.

—         Nē, atsauktos tikai manējais, viņš pazīst manu balsi.

—    Es tev neļaušu klaigāt, algotņi guļ. Rāpies atpakaļ, mās, tik un tā es tev neko nevaru ieskaidrot. Rit dodamies ceļā, aizmirsti savu Hasanu!

—    Es lūgšu dievu, lai tu dzīvs atgrieztos pie savas mātes, tikai laid mani.

—    Man nav mātes, netielējies!

—    Tad lai dievs dod tev sveikam atgriezties pie sievas!

—    Man nav sievas.

—    Nu tad pie brāļa, pie māsas.

—    Man nav neviena tuvinieka. Rāpo atpakaļ!

Viņa apklusa, bet pēc brītiņa sāpju pilnā balsī noteica:

—    Tāpēc tu mani nelaid… Ja tev būtu sieva, tu mani saprastu.

Atrads neatbildēja, bet pēč prāva brīža, it kā viņš vairs nebūtu tas haiduks Atrads, kuram es biju uzticējies un pavēlējis apsargāt algotņus, it kā viņa vietā būtu uzradies cits cilvēks — nodevējs, viņš apsolīja sameklēt Dže- milas vīru Hasanu, piekodinādams, lai viņa gaida šeit un nelien ārā no dzīvžoga spraugas.

—    Kāds ir tava Hasana uzvārds?

—    Lai dievs tevi svētī! Viņu sauc par Umkiču.

Acīmredzot haiduka Atrada sirdī šai brīdī atkal bija pamodušies nakts laupītāja dzenuļi. Es redzēju, ka viņš pamet dzīvžogu un iet uz salmu klājienu, lai tur starp desmitiem Hasanu sameklētu to vīru, kura uzvārds ir Umkičs. Es nestājos viņam ceļā, es nebildu ne vārda, tikai klusībā lūdzu dievu, lai tas viņam palīdz atrast meklējamo.

Atrads uzkāpa uz salmu kaudzes un ložņāja sta'rp algotņiem tik slepus, it kā grasītos kaut ko zagt. Patiesību sakot, tieši to viņš arī vēlējās, turklāt ne vairāk un ne mazāk kā dzīvu cilvēku — kādu dzīvu Hasanu Umkičit, kas viņam bija jāatrod šajā milzīgajā vīru pulkā, jāizceļ no salmiem, jāizrauj no tumsas un jāaizved pie sievas, kura gaidīja dzeloņplūmju dzīvžoga spraugā. Zālienam uzmestie salmi un tajos cits pie cita guļošie algotņi izskatījās pēc milzīga kuļklona ar labības kūļiem, kuros kā zelta sirpis bija iecirties jaunais mēness. Tā gaismā mans skatiens sekoja Atrādām. Es redzēju, ka no kaudzes iznirst kāda algotņa galva. Vai tā nav meklējamā Hasana galva? Vai šis vīrs nav tieši tas Hasans, kura uzvārds ir Umkičs? Nē, nav! Zem kuras pialas paslēpts gredzens? Es pratu' šo spēli ar gredzenu un ta

gad vēroju, kā to spēlē Atrads. Es redzēju, kā viņš noceļ salmu šķipsnu no kāda algotņa galvas, atmodina gulētāju, pieliecas pie viņa auss un čukstus jautā, vai viņš nav Hasans un vai viņš nezina, kur varētu atrast to Hasanu, kura uzvārds ir Umkičs. Iztraucētie cits pēc cita pacēla galvu, atvēra acis un ieraudzīja Atrada galvu, kas bija noliekusies pār viņiem. Viens otrs, kā es dzirdēju, nomurmināja, ka viņu tik tiešām sauc par Hasanu, tikai uzvārds viņam cits.

—    Mani sauc par Feizoviču, bet tas, ko sauc par Um- kiču, guļ lejāk pie plūmju koka. Re, tur tas, kas kājas izstiepis līdz pašai zālei.

Atrads nokāpa lejā pie plūmes, koka pavēnī aizmigušo vīru satvēra aiz kājām un izvilka no migas. Zālienā izvilktais ļenganais augums piepeši sarāvās kā atspere.

—    IJmkiČ!

Kaudamies ar miegu, Iztraucētais algotnis truli raudzījās viņam acis un kasīja pakausi.

—    Nekasies, Umkič, sieva tevi gaida!

—    Sieva ..,

—    Pie dzīvžoga. Viņa grib tev pateikt dažus vārdus. Ej un parunā, bet citu neko es jums neļaušu darīt, kaut art viņa ir tava sieva.

8

— Viņi bija aizmirsuši visu, kas pasaulē, atskaitot to, ka ir algotņi.

Ir piektdiena un agrs rīts. Zeme vēl valga un rasaina. Es brienu pa rasu un domāju par ceļu, par to tālo ceļu, kas mūs aizvedīs līdz pašai Jedrenai. Cik dienu aizritēs šai ceļa, cik stundu, un cik šais dienās un stundās būs naktsvletu..'. Cilvēks nav koks, cilvēks nav ne plūme, ne ābele, ne bumbiere mošejas dārzā, viņš nevar visu mūžu palikt vienā vietā, skatīties vienā un tai pašā kraujā, vienā un tai pašā ielejā un vienā un tai pašā akmenī. Cilvēks nav koks, un tādēļ viņam ir lemts staigāt, lai zem viņa kājām mītos ceļi un viņa acu priekšā mainītos dabas ainavas. Garā ceļa priekšvakarā manu dvēseli, šķiet, pārņēmušas gaidīšanas trīsas, bet varbūt to saviļņojis spodrais rīts, kas laistās kā spogulis, kuru aizgājusi nakts izkaldinājusi no tīrām zvaigznēm un atstājusi cilvēkiem.

Ielūkojieties šai rīta agrumā, algotņi!

Viņi trausās ārā no salmiem, kuros bija pārlaiduši nakti, staipīdamies, un žāvādamies vērās debesīs un mi- naretā un, miegu aizdzinuši, brīnījās, kā šeit tik negaidīti radies tornis. Viņi nopurināja salmus, kas bija pielipuši pie drānām, bet tos stiebrus, kas bija salīduši apavos, pameta neizvilktus un tādēļ staigāja it kā ar dzeltenām lūku vīzēm kājās. Saule viņus sildīja un laistīja ar dzeltenu miežu krāsas gaismu, un viņi izklīda pa pļavu un dārzu, gaidīdami bridi, kad atskanēs pavēle doties ceļā. No zāles rasa jau bija nožuvusi, bet no bungām viņi to notrauca paši, sākdami tās sist ar lunkanām stibām. Rībēja bungas, svelpa zurnas un stabules, un šīs mūzikas pavadījumā algotņi metās dejas virpulī, it kā šodien būtu kādi īpaši nabagu svētki un viņi būtu sapulcējušies pie mošejas, lai izlīksmotos pēc sirds patikas. Viņu dzīvē šis bija pirmais rīts, kad viņiem neviens nelika neko darīt, kad katrs bija pats savs kungs un pavēlnieks. Varbūt tieši tādēļ viņi bija tik pārgalvīgi un netaupīja neko — ne bungas, kuras dauzīja ar visu spēku, ne zemi un zāli, pa kuru lēkāja, ne kājas, ne apavus. Likās, ka šī trakulība ir viņu dievlūgšana, ka viņi pielūdz savu dievu un pielūdz to pēc sava prāta un saprašanas. Viņi bija pilnīgi aizmirsušies un apjēdza tikai to, ka ir algotņi, kuriem jādodas tālā ceļā.

Bet, atrazdamies ceļa jūtīs, dievu viņi nepieminēja un mošejā ne kāju neiespēra. Pat tad, kad dievnamā iegāja imāms — hodža, kas viņus pavadīs līdz ceļa galam, viņi palika laukā, diedami pa zāli un sasiedami atrisušās apavu auklas.

No mošejas hodža iznāca viens, jo viens tajā bija arī iegājis. Virs viņa baltās pieres baltoja čalma. Pagriezis galvu pret šo čalmu, es sasveicinājos ar hodžu. Es viņu pazinu un zināju, ka viņš ir jautras dabas cilvēks un liels jokdaris. So īpašību dēļ daži viņu saukāja par apsēsto hodžu, bet viņš to neņēma ļaunā, tieši pretēji, iz- dzirdis, ka viņu tā saukā, vēl jo dedzīgāk taisīja visādus jokus. Viņš bija izdaudzināts arī kā cilvēks, kas, likdams lietā savu jokdara mākslu, labāk nekā visi citi, pat labāk nekā pats tiesnesis prot samierināt ķildīgus vīrus un sievas. Daudzi vīrieši un gandrīz visas sievietes bija pārliecinātas, ka viņu pavada nevis eņģeļi, kas lidinās ap katru labu cilvēku, lai viņu sargātu no sātana, bet gan ļaunie gari, kas viņu sargā no visa ļauna. Viņa lielās zināšanas ticības jautājumos un vēl jo lielākas zināšanas tajās zinībās, kas stāv ārpus ticības un pret ticību, (audis piedēvēja nevis viņa prātam, bet gan melnajiem spēkiem, kuri viņu pavada katrā solī, — visu zinošajiem sātaniem, kuri viņam vienmēr iečukst ausī, kas katrā brīdī ļaudīm sakāms.

Stāvam mošejas priekšā. Gaidām brīdi, kad sāksies pārgājiens. Mēs abi ar hodžu jāsim ar zirgiem, ko mums no sava zirgu bara iedevis žandarmu virsnieks. Abi zirgi jau apsegloti, segliem uzklāts pārklājs un zirgiem mutē ielikti laužņi.

—    Kaut mums šis ceļš būtu laimīgs! — es saku ho- džam. — Kaut dievs no mums nenovērstu acis!

—    Lai dievs mūs pavada, un lai viņš mūs atkal pārved mājās! — hodža piebilst.

Mēs klusējam un skatāmies, kā no mošejas jumta tiek noņemts karogs un kā tas tiek nodots algotņu ziņā. Redzam, ka haiduks Atrads satver karogu un sāk ar to šurpu turpu staigāt pa dārzu: viņu pārņēmusi vēlēšanās citu priekšā padižoties ar slaveno kaujas karogu.

—    Nes vien, nes to, plikadīda! Tas ir mūsu vecais kaujas karogs.

Sos vārdus izkliedza Raduliču augstmanis Demira bejs, kas parādījās dārza galā, kaimekana, žandarmu virsnieka un viņu svītas pavadībā. Acīmredzot arī viņš gribēja apskatīt algotņus. Demirs bija vecs milzīga auguma vīrs, turklāt klibs uz vienu vari varbūt pat uz abām kājām un tādēļ iedams atspiedās pret spieķi. Viņš izskatījās pēc ķirmju sagrauzta sargtorņa, kas nez kāda brīnuma pēc pametis savu posteni un sācis staigāt. Pie viņa kamzoļa vizēja spožas pogas, un piedurknes greznoja sarkanas smalkvadmalas aproces. Kājās viņam bija dzelteni zābaki, kuriem, kā šķita, nebija viegli izturēt smago augumu. Viņi nāca šurp lēnā gaitā, pielāgodamies De- miratn, kps spēra sīkus, vārgus solīšus, it kā būtu ilgi nogulējis slimības gultā un nule pirmo reizi iznācis pastaigāties. Sai brīdī visļaunāk droši vien klājās viņa kājām, jo vecais Vīrs, redzēdams karogu algotņu rokās, tik ļoti uztraucās, ka kuru katru mirkli varēja saļimt.

—    Apžēlojies! Apžēlojies! Sultāna karogs plikadīdas rokās! Kādēļ es nenomiru vakar, tad man nebūtu (as jāpieredz! Es gribu mirt! Ēs rteko negribu tedzētl Neko ne- gfibu dzirdēt! Dieva dēļ, pasakiet, lai viņi beidz dauzīt tās bungas! Dieva dēļ, pasakiet viņiem, lai neplātās ar mūsu karogu!

Demiram aizrāvās elpa. Viņš labprāt būtu vēl kaut ko teicis, taču nejaudāja. Aizdusa neļāva. Viņš ar to bija saslimis jau jaunībā, augas dienas un naktis pavadīdams medībās. Cita nekā savā mūžā viņš nebija darījis.

Demirs bija tiešs, bet pēdējais iekarotāja Oruča pašā pēctecis, bet Oruča pašā, kā zināms, senos laikos pie Li- inas bija sakāvis serbu karavadoņus, šais pašos Raduli- čos uzvilcis turku karogu un sācis valdīt pār visu apkaimi. Visi viņa pēcteči bija palikuši Raduličos, visi lulz pat šim pēdējam — Demiram. Viņi bija izceļotāji no Āzijas, tādēļ viņu sejas bija bāli dzeltnīgsnējas, taču krāsa nebojāja viņu izskatu, tā tikai viņus krasi atšķīra no šī novada pamatiedzīvotājiem. Mošeju, pie kuras šodien pulcējās algotņi, un pili, no kuras palikušas vairs tikai krāsmatas, bija uzbūvējis viņu ciltstēvs Oručs, bet visu pārējo — Oruča pēcteči, radīdami ne īsti ciemu, ne isti pilsētu — kaut ko vidēju. Mošejas un kapeņu dēļ, bet visvairāk Oruča pēcteču dzimtas pavarda un viņu glabātā sultāna karoga dēļ šī vieta bija kļuvusi par novada centru, par punktu, no kura visos laikos karapulki bija sākuši savus karagājienus un no kura arī šodien uz kaujas laukiem dosies vēl viens karavīru pulks, tikai tas nav līdzīgs pārējiem, jo tas ir nabagu karapulks.

— Kas gan te notiek, ļaudis, kas te notiek?… — Demirs gauži pūta. — Kādreiz mani senči nesa šo karogu no austrumiem uz rietumiem. Viņi iekaroja Raškas novadu, Melnkalni, Ungāriju un Maskaviju. Bet šodien plikadīdas ar šo karogu velkas no rietumiem uz austrumiem, lai aizstāvētu Stambulu. Kādēļ man tas bija jāpiedzīvo? Ak augstais dievs, kādēļ es jau agrāk nenomiru! Ja mani senči pieceltos no kapiem, viņi ar asarām acīs sāktu vaimanāt. Viņi teiktu: nespīdi, saule, pie dc-, besīm, kad pa zemi plikadīdas nes sultāna karogu! Os- māņa, Orhana, Murata, Bajazeta, Suleimāna karogu, vai manu, vai! Oruča pašā, lai dievs ir žēlīgs tavai dvēselei — plikadīdas nes tavu karogu! To pašu!… To, ko tu, Oruč, satriekdams pīšļos zemes un pilsētas, atnesi no Jedrenas un iespraudi šeit, lai zem tā pulcētos janičāri. Bet tagad zem tā — vai manu, vai! — pulcējas nabagu bars. Plikadīdas, Oruč. Pliki un izbadējušies baskāji, Oruč. Lielceļu laupītāji un ubagi. Bet tavs karogs nezina, kas pulcējas zem tā. Nezina, uz kurieni salašņas to aiznesīs. Ne Jau uz Beču, Oruč. Ne jau uz Vara- dinti, Oruč. Un ne uz Budu. Nevis uz priekšu, bet atpakaļ, Oruč, — uz Jedrenu. Ak vai, kādi laiki sultāna karogam jāpiedzīvot Sieni plikadīdām, kas lāgā neprot ne zirgu pie apaušiem pieturēt, uzticēts karogs! Viņi ies karot ar krieviem! Kaut jel ar dieva ziņu krievi viņus apkautu, kaut jel Iznīdētu visu turku pasauli, ka ne kripatiņas nepaliktu pāri! Ka no mums nepaliktu ne ziņas, ne miņas!

Demirs skatījās, kā algotņi ēd. Viņš pats bija pavēlējis viņus brangi paēdināt — nežēlot treknākos aunus un gaļas katlus nolikt algotņiem priekšā. Viss dārzs tagad smaržoja pēc gaļas.

— Mielojas, — viņš noteica. — Man patīk skatīties, kā badkāši ēd. Arī dievam ir patīkami to redzēt. Senos laikos šeit klāja galdus janičāriem, kad viņi devās uz Va- radinu, uz Budu, uz Karadeņizu. Lai dievs ir žēlīgs maniem sentēviem! Cik labi, ka viņi neredz to, kas jāredz manām acīm.

Viņš iegāja kapenēs aizlūgt par savu sentēvu dvēselēm. Pēc tam, nevienam ne vārda neteicis, devās pa dārzu lejup, atbalstīdamies uz spieķa. Viņš aizgāja viens, un šķita, ka viņš visu mūžu ir bijis viens. Viņš gāja tā, it ka viņam priekšā būtu tāls ceļš — uz turieni, no kurienes reiz bija atnākuši visi tie, kas tagad atdusas kapenēs ..,

0

— Bet saule lēks ari tur, uz kurieni viņi iet!

Pavēstīju algotņiem, ka laiks celties un posties, un piekodināju, ka pēc brokastīm viņiem tāpat kā vakar jāizsauc sveiciens «Jašah padišahl». Sātīgi paēduši, viņi šoš vfirdus izkliedza pilnā rīklē, bet es tai brīdī pamaju ar lakatiņu lielgabalniekam, kas stāvēja pie mošejas: lielgabala zalve būs signāls doties ceļā. Ar lielgabalnieku es Jau iepriekš biju vienojies, ka Viņš aizdegs degli, tiklīdz pamāšu ar lakatiņu, lai atskanētu šāviens tāpat kā ramazāna rītos, kad tiek pavēstīts gavēņa sākums, un vakaros, kad tas tiek izbeigts. Bet lielgabals klusēja, šāviens nograndēja prāvu brīdi vēlāk, tad, kad varenajam ierocim pašam iepatikās Šaut. Pēc šāviena un aicinājuma uz lūgšanu, kas atskanēja no minareta, algotņi trausās kājās. Viņi cits aiz cita gluži kā pavediens, kas lēni noris no liela kamola, gausi pameta mošejas pagalmu un gāja ārā uz ceļu, kur, augstu gaisā pacelts, jau piivoja karogs.

Kaimekans, žandarmu virsnieks un augstmaņi skatījās algotņos. Un viņiem nudien bija ko redzēt! Aitādas un zaķādas cepures, izbalējuši krekli un platas bikses, raibas zeķes un pastalas — tā bija tērpies šis bars, kuram' bija lemts kļūt par sultāna karapulku. Viņi nolūkojās aizgājējos klusēdami, atvadām neteikdami ne vārda. Bet ko gan viņi būtu teikuši, ja algotņiem varēja pareģot drīzāk bojā eju nekā kaujas slavu.

Palīdzēju hodžam ierāpties seglos un pēc tam arī pats uzkāpu zirgam mugurā. To pašu darīja arī žandarmi. Viņi bija četri — vīri ar garām ūsām un garu šauteni plecā. Viņiem bija jāpavada algotņi un jāuztur kārtība, jāraugās, lai nebūtu ķīviņu un kautiņu, kas parasti rodas ilgos un garos pārgājienos. Vezumnieki vēl krāva pārtikas saiņus un ķīpas, lai dotos ceļā aiz algotņu gājiena. Es pagriezos pret kaimekanu un virsnieku, pavēros viņu trulajās, tukšajās sejās un pacēlu roku. Bet manu atvadu sveicienu viņi pat nepamanīja, jo viņu acis bija pievērstas aizejošajam algotņu baram, kas jau zuda skatienam, atstādams aiz sevis putekļu mākoni.

Viņi izskatījās pēc pārceļotājiem, kas dodas uz jaunu dzīvesvietu.

Algotņu sievas, kas ilgi un pacietīgi bija gaidījušas grāvjos un krūmājos, lēca ārā uz ceļa, lai piekļūtu pie savējiem un viņus pavadītu. Žandarmi viņām neļāva iespraukties algotņu rindās, tādēļ viņas gluži kā satram- dīts mušu bars riņķoja ap gājienu vai arī vilkās tam nopakaļ, stiepdamas līdzi arī bērnus. Tās sievas, kas tagad palika bez gādnieka un bez pajumtes, bija apņēmušās nepamest savējo, kaut vai būtu jāiet līdz pasaules galam: kurp ies viņu vīri, turp ies arī viņas. Vīri pagriezās pret viņām un mēģināja pierunāt, lai viņas dodas aipakaļ uz mājām.

—    Kur tu, nelaimīgā, iesi ar visu bērnu?

—    Kopā ar tevi.

—    Tik un tā es neiešu atpakaļ!

—    Pametīšu tavu bērnu ceļa vidū! Tad tu- varēsi iet, kuf gribi. Bet tu jau pats nezini, uz kurieni gribi iet. Tu esi sapinies ar visādiem stulbeņiem.

—    Neķlaigā, sievai

—    Pieklaigāšu pilnu pasauli. Iešu kopā ar tevi.

—    Es eju uz Jedrenu, nelaimīgā. Sultāns mani aicina.

—    Es arī iešu uz Jedrenu. Sultāns aicina arī mani.

—    Basārņ kājām līdz Jedrenai?

—        Tur, kur tu tiksi ar apautām kājām, es varu aiziet arī basa.

—    Griezies atpakaļ, klausi, ko tev saku!

—        Dfcvs ir mans liecinieks, es iešu tikai uz priekšu un tikai kopā ar tevi. Vai ar kādu citu.. Kā es, tā ari mūsu bērns.

—    Nes bērnu uz mājām!

—        Nenesīšu, arī bērns grib redzēt Jedrenu. Viņš klausās, kā tu dziedi. Būtu jel kaunējiesl Vai tāpēc tev dziesma kutina rīkli, ka tu bēdz no sievas un bērna?

—        Mēs ejam uz priekšu, un tāpēc es dziedu. Sirdij par prieku.

—    Kaut tu neatgrieztos no tās vietas, kur aizklīdīsi!

—    Kaut es tevi neatrastu, kad atgriezīšos mājās!

—         Lai dievs tevi soda! Bērns ir mans liecinieks! Tu esi viņa tēvs, nožēlojamais, un mans vīrs, bet tu mūs pamet savam liktenim. Mēs klimtīsim ubagodami no vieniem vārtiem uz otriem, bet tu tur sēdēsi un mielosies no sultāna katla! Skat, ko izgudrojis: pats ēdīs plovu, bet sieva un bērns lai mirst badā. Bet tev tas neizdosies, Zul- likār! Bērns ies kopā ar tevi, arī viņš grib ēst plovu no sultāna katla, Zulfikār.

—         Nebrēc, sieva, savaldi mēli! Mēs ejam kārot nevis tādēļ, lai rītu plovu, bet lai cīnītos par tevi un bērnu. Lai dievs tevi soda! Kādēļ tu taisi traci ļaužu acu priekšā? Rimsties, kamēr es tev neesmu parādījis, kur ir ceļš uz mājām. Pēdējo reizi tev saku ar labu: nomierinies un dodies atpakaļ!

—         Kādēļ tu nesaki: ej uz tiltu un lec ar bērnu upē, bet es dziedādams iešu.tālāk uz Jedrenu? Ej vien, ej, Zulfikār, un dziedi, Zulfikār, bet pienāks laiks, kad tu to nožēlosi. Gan tu atcerēsies savu bērnu, kad tev uzbruks melnas dienas! Bet tagad ej un dziedi, ja tev ir tik jautrs prāts!

—         Atcerēšos arī tevi, — Zulfikārs viņai atbildēja. — Tevi un bērnu atcerēšos. Es jau teicu, kādas dāvanas tev pārnesīšu: piecas kleitas un krelles piedevām. Bet tagad es tevi vēlreiz lūdzui ej atpakaļ uz mājām, tar darba atliku likām. Un tavs Zulfikārs — to es tev apzvēru! — tev pārnesis no kara krelles.

Tā bija pirmā reize, kad nabagie un trūcīgie caur Oruča pašā ciemu, caur Raduličiem gāja dziedādami, kaut gan, patiesību sakot, viņi vairs nebija plikadīdas: tagad viņi bija algotņi — sultāna dēli! Skanot zurnām un bungām, viņi devās uz priekšu dziedādami un lepni, apzinādamies, ka viņi tagad ir karavīri, kuriem būs ilgi jāsoļo, kamēr nokļūs tur, kur turku sultāns kaujas ar krievu ķeizaru, kur tek milzīga upe, kuru sauc par Do- navu un kuras ūdens arī viņiem būs jādzer. Daži algotņi pameta kolonnu un piekāva sievas, kas neatlaidīgi nāca nopakaļ un aicināja vīrus atgriezties mājās. Piekāva un pameta viņas raudošas grāvjos, krūmos vai ceļa vidū un blakus viņām arī bērnus, kas ķērās tēviem pie rokām, pie kājām, ap kaklu un nelaidās vaļā, — nometa viņus kā tarbas no kakla.

Viņi pameta dzimto novadu, sievām un bērniem atstā dami tikai vējus, lietavas un mēnesnīcas, tikai saules lēktus un rietus, jo nekā cita viņiem nebija, ko atstāt. Bet saule lēks arī tur, uz kurieni viņi iet, tādēļ viņi neko nebija zaudējuši…

Viņi bija pieraduši vienmēr kaut ko turēt rokās, tādēļ cits pēc cita ieskrēja ceļmalas mežaudzēs, nolauza kādu nūju vai zaru un soļoja tālāk, tos augstu vicinādami, it kā dzītu aitas uz ganībām, un arī paši izskatījās pēc mājlopu bara, kas seko pa pēdām savam barvedim — karogam. To nesa haiduks Atrads, iedams visiem tālu pa priekšu. Viņš nesa kaujas karogu no rietumiem uz austrumiem, no kurienes to savā laikā bija atnesuši slavenie karognesēji, kas tagad atdusas Raduliču kapenēs. Un man ienāca prātā doma: no austrumiem to atnesa zaļoksnēji spēkavīri, bet atpakaļ stiepj izbadējušies plika- tas.,. Lai būtu kā būdams, šie vīri tomēr dziedāja. Un — par to man bija vislielākais brīnums — bez pārtraukuma pūta stabules un sita bungas. Kalnos bungas skan citādi, to atbalsis it kā dubultojas: vienas bungas vietā liekas skanam divas un divu bungu vietā — četras. Ar stabulēm tā nav, to skaņas kalnos atbalsojas kā žēlabas, kā skumjas pēc ganāmpulka, kuru nekad vairs nebūs lemts pavadīt. Stabuļu balsīs dzirdamas viņu gana dvēseles stīgās, jo īstenībā viņi taču vēl joprojām ir gani. Ganu apģērbs, ganu apavi, ganu stabules. Stabules vēl smaržo pēc aitas piena, ko viņi pirms došanās ceļā bija t alējuši to dobumā, lai skaņas būtu guldzošākas un koksne neizkalstu. Bet šīs stabules skaidrāk nekā viss cits lika viņiem saprast, ka vecā dzīve ir beigusies…

Viņi veldzēja slāpes pie strautiem un avotiem, ko redzēja pirmo reizi, un nožēloja, ka pirms došanās ceļā nav pietiekami atdzērušies dzimtās puses ūdeni. Un šī neizdzertā ūdens malka dēļ viņiem kļuva gaužām žēl visa, ko bija pametuši, un viņiem likās, ka aiz viņiem palicis tikai tukšums: kāds tukšs krasts, ieleja, aka, kāds tukšs ciems, kalns, ceļš — tukša, tukša pasaule. Viņu tur nav, un nekas vairs nav grozāms.

10

— Visi cilvēki cēlušies no viena tēva un mātes.

Kad aiz muguras palicis Zilidara kalns, kad pāriets pāri diviem trim līdzenumiem ziemeļos no Zilidara, kad jau garām Ramoševa un Boroštica un vēl šis un tas, sākas Jaruta mežs. Pirms sākās mežs, es izvilku pulksteni, lai paskatītos, cik tas rāda. To pašu darīja arī hodža.

—    Pēc manējā līdz naktij vēl četras stundas, — viņš saka.

—    Pēc mana tikai trīs, — es iebilstu.

—    Jāpieliek solis, — viņš turpina. — Jāsaka žandarmiem, lai pažiglina algotņus.

Mežs mūsu priekšā stāvēja kā siena. Tas bija egļu un priežu mežs, turklāt tik biezs kā kaņepājs. Rasainā rītā pat simtkājis tajā neielīstu. Cauri biezoknim bija izurbu- sies smilšaina stiga — vecs karavānu ceļš. Mēs stāvējām mežmalā gluži kā krastā, no kura jādodas tālu jūrā. Neziņā … Acīmredzot šādas izjūtas bija radušās arī žandarmiem, jo viņi pārkārtoja ierindu, — viens pāris aizjāja uz gājiena priekšgalu, otrs pāris palika aizmugurē. Es pagriezos pret hodžu un teicu, lai arī viņš jāj kopā ar mani gājiena priekšgalā, taču tūdaļ nožēloju savus vārdus, jo ieraudzīju, ka šāds priekšlikums viņu ir stipri nobiedējis un viņa seja kļuvusi tumšāka pat par priedes mizu. Un tādēļ nodomāju, vai tikai sātani, hodžas pavadoņi, nav viņam parādījuši kādu ļaunu zīmi.

Jādams visiem pa priekšu, es vedu algotņus Jaruta mežā, tāpat kā Mozus reiz veda Izraēla bērnus uz Kāna- ānu. Zirgi jau bija nodipinājuši prāvu ceļa gabalu, kad piepeši sarāvās un negribēja spert tālāk ne soli.

—    Vai tu kaut ko redzi? — es jautāju žandarmam.

—    Redzu divus vīrus, — viņš atbildēja.

—        Jāj mierīgi tālāk un neskaties apkārt. Izliecies, ka neesi viņus pamanijis.

—    Tie ir haiduki, lielceļu laupītāji, — viņš konstatēja.

Par žandarma vārdiem man nebija ne mazāko šaubu.

Acīmredzot hodža bija paredzējis tieši šādu sastapšanos. Vēroju gan vienu ceļa malu, gan otru, pētīdams, vai mūs nav ielencis liels haiduku bars, bet redzēju, tikai tos divus, kas stāvēja pie ceļa kā divi sačervelējušies celmi. Pat bārda viņiem karājās pazodē kā sūna pie celma. Abi bija netīri, noskranduši, un nemaz nelikās, ka viņi gatavotos vai nu uzbrukt, vai arī aizstāvēties. Viņi bija pat miermīlīgi.

—        Nokāpiet no zirgiem! Bet tu, žandarm, nomet šauteni! — viens no viņiem, kurš man likās ļoti vecs, strupi pavēlēja.

Mēs pievilkām pavadas, un zirgi apstājās. Es pagriezos atpakaļ un pavēlēju ari algotņiem apstāties. Un pēc tam jautāju haidukami

—    Ko tu vēlies?

—        Nāc šurp! — viņš atbild. — Ja nenāksi, likšu tevi nogalināt.

i— Cik jūsu ir? — jautāju tik mierīgā balsī, it kā es būtu pilnīgi vienaldzīgs.

—        Tik, cik mežā lapu, — sirmgalvis atcērt, un es pilnīgi pārliecinos, ka viņš ir vecs. Viņa balss ir čērkstoša un,drebelīga — īsta veča balss, un es esmu apmierināts, ka viņš ir tik vecs.

Vai jūsu barā visi ir tikpat pliki kā jūs abi? — es apvaicājos, it kā būtu noraizējies par viņu labklājību.

—    Nāc šurp!

—- Tev no mums nebūs nekāda labuma!,— es atbildu, izceļu kājas no kāpšļiem un nolecu zemē. — Manējie, kurus es vedu, ir tikpat pliki kā tavējie.

—    Kas viņi ir?

—    Algotņi,

—    uz kurieni tu viņus ved?

—    Uz Jedrenu.

—    Sultānam?

—    Sultānam, — es apstiprinu.

Piegājis pie veča un pārlaidis acis viņa kailajiem pleciem un krūtīm, es ciešāk ielūkojos viņa bārdā un sejā un konstatēju, ka viņš ir patt daudz vecāks, nekā man pirmīt, skatoties no zirga muguras, bija licies. Tādiem sakārņiem vajadzētu sēdēt istabā pie loga un gaidīt, kad bērni viņa pīpei atnesīs uz liekšķeres gailējošu ogli. Un maizes drupačas koka traukā. Un atvērs logu, lai vectētiņš papriecātos par pļavas košumu. Lai viņš dara ar mani, ko grib, es klusībā prātoju. Bet diezin vai šādā vecumā viņš vēl var ko ļaunu nodarīt. Es nevarētu viņam ne pirksta piedurt pat tad, ja viņš to būtu pelnījis. Tas vien jau ir sods, ka viņš ir haiduks un vecumdienas viņam jāvada šajā drūmajā mežā. Tādēļ es viņu uzrunāju nevis kā haiduku, bet kā sirmgalvi un tuvojos viņam ar atvērtu sirdi, aizmirsis, ka pirms brīža viņš draudēja mani nogalināt,

—    Kā teV nav kauna!… Tu jau esi vecs, bet vazājies kopa ar laupītājiem! — es viņam saku un gribu vēl kaut ko piebilst. Gribu viņu satriekt ar vārdiem. Esmu viņu patiešām pārsteidzis. Saspurojies kā gailis, viņš gaida, ko vēl es teikšu. Bet es ņemos viņu pelt un kaunināt, tāpat kā dažkārt tuvinieki mēdz pārmācīt savus vectētiņus, un redzu, ka veča galva slīgst aizvien zemāk, it kā viņš prātotu, vai apvainoties vai ne, vai cirst man sejā pliķi vai ari labāk neielaisties ar tādu stulbeni, kas pats neapjēdz to, ko runā.

—    Dieva priekšā tas nebūtu nekāds grēks, ja kāds tevi nogalinātu, — es sāku, un no manas mēles aizvien vieglāk raisās smagi vārdi, ar kuriem gribu viņu satriekt. — Nevis tādēļ slepkavam tiktu piedots, ka tu esi haiduks, bet tādēļ, ka tev jau sen bija laiks doties pie miera. Vai tad tev, vecais prauls, šāda dzīve nav par grūtu? Es apsēdīšos tev blakus.

Spēru vēl vienu soli uz priekšu ,pa virvi, kas bija izvilkta starp mani un haiduku. Spēru to piesardzīgi un ar lielām bailēm, jo šādu cilvēku īstā daba ir tikpat neizdibināma kā šīs apkārtnes kalnu daba — dziļi dvēseles dzīlēs noslēpta, un es devos pretim šīm dzīlēm… Viņš klusēja un urbās manī ar savām šaurajām acīm, kuras aizēnoja kuplas, rudas uzacis. Viņš vēroja mani gluži kā zvērs, kas uzglūn upurim, bet es biju tā aizrāvies ar sprediķošanu, ka nevarēju mitēties:

—    Dievs ir mans liecinieks: ja varētu, es tev uzceltu augstu torni, torņa galā uzsēdinātu tevi uz spilveniem, lai tu tur sēdētu un dirnētu. Lai tu no torņa skatītos lejup uz balto pasauli un redzētu, cik tā ir raiba un mānīga.

Vecis vēl joprojām nebilda ne vārda, tikai piemiedza acis tik cieši, ka tās gandrīz nemaz vairs nebija redzamas. Sī nelaimīgā cilvēka redzokļi vērās manī it kā no ceļmalas celma, kas brīnuma dēļ kļuvis redzīgs.

—    Vedu algotņus uz Jedrenu, — es viņam teicu tikai tādēļ, lai nebūtu jāklusē. — Gājienu pavada žandarmi, kas algotņus sargā no jums — no haidukiem. Žandarmi ir četri. Divus tu jau redzi, bet otru pāri tūlīt ieraudzīsi. Mani brīdināja neiet caur Jaruta mežu, tāpēc ka tas ir pilns haiduku, bet es sevī spriedu tā: haiduki mums neko ļaunu nedarīs, jo algotņi nav karavāna, kas ved preces, algotņi ir pliki un nabagi.

—    Viņiem ir nauda, — vecis iebilst, skatīdamies nevis manī, bet zālē, kas zaļo pie viņa kājām.

Es viņam atbildu, ka algotņi patiešām saņēmuši naudu 110 bijušajiem saimniekiem, kuru vietā tagad dodas karot, bet visu šo naudu atstājuši sievām un līdzi paņēmuši tikai sīkus grašus.

—    Tev arī ir nauda, — viņš neatlaižas.

—    Ir, — es atzīstos.

—    Tāpēc atdodiet savu naudu — kā tu, tā arī algotņi!

Viņš uzsita ar plaukstu pa šautenes laidi, it kā pavēstīdams, ka saruna ir beigusies. Viņa ļaudis, izdzirdējuši signālu, tūdaļ Izlīda no ceļmalas krūmiem un grāvjiem, pameta slēpņus aiz koku stumbriem un nogāztiem baļķiem. Es nezināju, ko vecis pavēlēs, tikai redzēju, ka haiduki nepacietīgi dīdās un raugās uz algotņiem kā izsalkuši zvēri uz ganāmpulku, kam gatavojas uzbrukt, bet jau nākamajā brīdī piepeši pamanīju, ka mūsējo pulkā viņi ieraudzījuši kādu vīru, kas saistījis visu viņu uzmanību: raugās viņā ieplestām acīm, sačukstas savā starpā, par kaut ko apspriežas. Viens man uzsauca, lai paeju nostāk no barvež^, kuru viņi pēc tam apstāja no visām pusēm un kaut ko kliedza viņa kurlajās ausīs. Vārdus es nevarēju sadzirdēt, tikai nopratu, ka runa Ir par kaut ko ļoti nopietnu. Vecis vērās acīs gan vienam, gan otram un beidzot pagriezās pret mani. Viņa skatiens tagad bija citāds: tā parasti skatās nelaimīgs cilvēks, kuram dzīvē vairāk nav palicis nekas cits kā tikai viņa nelaime.

—    Mani ļaudis saka, ka tev ir savs hodža, — viņš teica.

Atbildēju, ka patiešām mūs pavada hodža.

—    Mums ir viens slimnieks, — vecis turpināja.

—    Lai dievs viņam palīdz! — es atteicu.

—    Ved šurp savu hodžu!

—        Viņiem arī hodža vajadzīgs! — es gandrīz iekliedzos.

—    Atnesiet Huseinul — barvedis pavēlēja.

—    Atvediet hodžu! — es teicu savējiem.

Pēc tam es apsēdos vecim blakus tik lēnīgi, it kā gatavotos brīdi pasērst viņa mājā.

—        Jūs esat galīgi noskranduši. Varbūt esat arī izbadējušies? — es apvaicājos, itin labi zinādams, ka nabagam nevar būt pilns vēders, jo nabadzībai mūždien pa pēdām iet bads.

—    Vai tev ir pārtika? — viņš jautāja.

—    Tik, cik algotņiem vajadzīgs.

—    Kādu daļu atdosi mums?

—    Cik tev ir cilvēku?

—        Man viņu ir… — viņš ieminējās, bet, skaitli nenosaucis, sāka žēloties, ka visi esot izsalkuši, ka pa šo ceļu ejot tikai ubagi, no kuriem neesot ko ņemt, turpretim tirgotāju karavānas pavadot žandarmi, un tādēļ no tām arī nekāds labums neesot gūstams. — Zeme ir tukša un plika. Haidukam vairs nav ko likt uz zoba. Dod mums maizi! Kā tevi sauc?

Atbildēju, ka mani sauc par Tāhiru, un jautāju, kāds ir viņa vārds.

—        Jūsuis, — viņš atbildēja. — Droši vien tu jau esi dzirdējis nostāstus par haiduku Jūsufu — Jaruta meža valdnieku. Dod maizi, Tāhir! Mani ļaudis gaida.

Sai brīdī parādījās hodža — algotņu imāms mulla Ibrā- hīms. Viņš tika izvilkts no algotņu bara, kurā bija paslēpies. Hodža nāca pie mums viens, bet viņa nedraugi katrā ziņā teiktu: roku rokā ar saviem sātaniem. Viņa acis, kas bija tikpat zaļas kā Jaruta mežs, raudzījās tālumā pāri Jūsufa galvai. Viņš gribēja izskatīties ļoti cienīgs, gribēja parādīt, ka viņš ir hodža gan algotņiem, gan haidukiem, jo viņi visi ir dieva radība un visi cēlušies no viena tēva un mātes — no Ādama un Ievas. Cik vien spēdams viņš nomāca sevī bailes no haidukiem un skaļi izsaucās:

• — Ļaudis, hodža ir jūsu pulkā!

Gribēdams viņam palīdzēt, es teicu:

—    Mums ir labs hodža. Un mēs neesam nenovīdīgi, lai viņš palīdz jūsu Huseinam, — un, pagriezies pret hodžu, piebildu: — Viņiem ir slimnieks.

Bet mana piebilde bija lieka, jo hodža jau pats redzēja, ka no biezokņa uz zaru nestāvām iznes slimnieku. Slimais vīrs bija galīgi izdilis, pavisam izdēdējis un gulēja izstiepies tik taisns, ka izskatījās pēc maikstes, no kuras tikko norautas zirņu vītes. Viņa kājas, aptītas ar netīriem autiem, karājās pāri nestāvu malai. Slimnieks bija apklāts ar rupju vilnas segu, un tikai galvgalī bija redzamas viņa sarkanās, plati ieplestās un debesīm pievērstās acis. Viņa ķermeni mocīja tik stiprs drudzis, ka pat nestāvās drebēja.

—    Pacieties, Ilusein! — nesēji viņu mundrināja.

—    Pacieties vēl, Husein, tu taču esi brašs vīrs! Rau, hodža uzradies.

—    Alan vairs neviens nevar līdzēt, — Huseins atbildēja. — Man vajadzīgs tikai mazs zemes pleķītis, kur apgulties uz mūžu. Es gribu mirt.

Nesēji palīdzēja slimniekam piecelties sēdus. Uz pleciem viņam uzmeta segu, bet kājas palika plikas, iegrimušas zālē, jo nebija vairs neviena drānas gabala, ko tām uzsegt, un viņš tūdaļ sāka žēloties, ka pa kājām saltums lienot visā ķermenī. Bet haiduki sāka viņu slavināt:

—- Zini, hodža, tādu haiduku pasaule vēl nav pieredzējusi!

—    Tā būtu aplam liela nelaime, ja Huseins izlaistu garu. '

—    Uzraksti, hodža, viņam labus riebjamos vārdus!

—    Izraugies stiprus vārdus, viņa kaite ir dikti grūta.

—    Tikai nedomā mānīties, hodžal Tad tev slikti klāsies.

—    Esi godīgs, arī mēs esam godīgi ļaudis.

—    Ja tu, hodža, viņu izārstēsi, ceļš tev caur Jaruta mežu būs vaļā kā dienu, tā nakti, gan tev pašam, gan tiem, kas ies kopā ar tevi.

—    Nelīdzēs… Nē, nē, neviens man vairs nevar palīdzēt, — Huseins iebilda drebošā, neticības pilnā "balsī. — Esmu grēkojis dieva priekšā, un dievs mani tagad soda.

—    Dievs piedod visus grēkus, — hodža viņam atbildēja.

—' Haidukam nepiedod.

—    Saki, hodža: vai tu vari viņam palīdzēt vai tikai vazā mūs aiz deguna?

—    Riebjamos vārdus varu uzrakstīt. Tie palīdzēs, ja tāda būs dieva griba, — hodža atbildēja, izvilka no somas papīra lapu, nolika to uz ceļgaliem un gatavojās rakstīt.

—    Man jau ir savi riebjamie vārdi, — slimnieks ierunājās. — Man jau ir četras riebjamās zīmes.

—    Lai tev tiek arī piektā! — hodža atbildēja.

—    Jā, vienreiz riebjamie vārdi man palīdzēja gan, — slimnieks atcerējās. — Palīdzēja toreiz, kad aizbēgu no kara ar krieviem. Gāju karot .sava saimnieka vietā, bet aizbēgu. Klīdu pa mežiem gar Donavas krastu, nezinā dams, kur nonākšu. Bet kādu dienu izvilku no kabatas savu riebjamo zīmi, noskūpstīju to un bēgu pa mežu tālāk. Riebjamie vārdi mani uzveda uz īstā ceļa, un tāpēc es tagad esmu šeit…

—    Beidz tarkšķēt! — vēl joprojām lūkodamies zālē, Jūsufs viņam nīgri uzsauca. — Ja gribi mirt, tad mirsti nost, nav ko gaidit, ja ne, tad apklusti un velti nevārsti muti! Tu arī, hodža, beidz muldēt! Noskaiti lūgšanu, uzraksti riebjamos vārdus, un lieta būs darīta. Bet tu, — viņš pagriezās pret mani, — liec padot mums ēdamol

—    Visžēlīgais allāh! — hodža pirmoreiz piesauca dievu. — Atpestī mūs, ak, kungs, no tā posta, ko esi mums, saviem vergiem, uzsūtījis! — Viņš pacēla rokas pret debesīm, pavērsa plaukstas uz augšu, ar savām zaļajām acīm it kā ieurbās drūmajā meža biezoknī un sāka skaitīt lūgšanu:

—    Lai dievs mūs sargā no visa ļauna, no visādiem skauģiem, no nakts pesteļotājiem un melno garu piesau- cējiem, no …

Viņa balss bija spalga un skanīga un mežā atbalsojās gluži kā dabas radītā mošejā …

Haiduki stāv, acis nepamirkšķinādami. Turpat blakus zālē, čokurā sarāvies, guļ slimnieks. Viņi klausās hodžas balsī, jo tā_ skan viņu Huseinam, un visi hodžas vārdi, ko viņi gan nesaprot, jo tie ir arābu vārdi, viņiem liekas diži un vareni. Tieši tādi vārdi Huseinam ir vajadzīgi, jo arī viņa slimība taču ir varen stipra un smaga.

—    Dod šurp maizi! — Jūsufs piepeši izsaucas, pārtraukdams hodžas lūgšanu. — Tevi, hodža, vajadzētu nogalināt, tāpēc ka tev katru dienu ir pilns vēders. Tas, kam tu dziedi savu gaū,du dziesmu, mirst nost no bada. Nudien tevi vajadzētu nogalināt, bet lai to izdara krievi.

—    Dievs neļaus mani nogalināt, — hodža atbild.

—    Ļaus gan! Tu nupat lūdzi dievu, lai Huseins izlaiž garu.

—    Tādas lūgšanas nav.

—    Ko tad tu lūdzi Huseina labā?

—    Es lūdzu tā: mīļais dievs, parādi žēlsirdību šim cilvēkam un atpestī viņu 110 ļaunās slimības! Palīdzi, ak, dievs, šim mežabrālim, tāpat kā tu palīdzi tiem, kas vada dzīves dienas kopā ar sievu un bērniem un mierīgi ēd dienišķu maizi sava pavarda pavēnī! Palīdzi haidukam, kuram nav sava pavarda un nav pajumtes, palidzi viņam, kura māja ir zaļais mežs, kam nav nedz durvju, nedz jumta, kur nerej suns, bet gaudo tikai vilki! Seit dzīvo cilvēki, šeit dzīvo haiduki — tie, kurus vajā sultāns, tie, kurus tvarsta žandarmi, tie, kurus visi trenkā, atskaitot tevi, mīļais dievs, un tādēļ palīdzi viņiem. Palīdzi haidukam Huseinam, kuram nāve stāv galvgalī, neļauj viņam nomirt, mīļais dievs, dāvā viņam dzīvību un veselību, lai viņš atkal varētu staigāt pa mežu!

—    Bet kur ir maize? — haiduku barvedis Jūsufs izsaucās.

—    Arī maizi es pieminēju, es lūdzu: augstais dievs, tu, kas dod dienišķo maizi gan skudrai, gan putnam, gan bitei uz zieda, dod iztiku arī haidukam mežā, dod viņam maizi un sāli!

—    Tu proti buldurēt kā čigāniete. Aizver muti! Un tu, Husein, arī beidz vaidēt! Lūgšana tev nav palīdzējusi. Ja gribi, vari izlaist garu, — Jūsufs noteica, pagriezās pret mani un pēvēlēja: — Dod šurp to maizi, ko tavs hodža nupat izlūdzās no dieva!

—    Došu jums vezumu maizes un mazliet pavalga, — es viņam atbildēju. — Bet par to jums jāļauj algotņiem turpināt ceļu.

Viņš piekrizdams pamāja ar galvu, bet es liku atvest ^ienu zirga vezumu pārtikas un to izdalīt haidukiem. Viņi kāri vilka nāsīs ēdiena smaržu, iekām vēl nebija atdarīti maisi un muciņas. Pirmo maizes kumosu un siera gabalu viņi iedeva Huseinam.

—    Ēd, Husein, lai veselība atgrieztos!

—    Mazdrusciņ spēka no hodžas, mazdrusciņ no siera, un atkal viss būs kārtībā, Husein.

Slimnieks skatījās uz sieru un maizi kā uz brīnumu, ko vairs nebija cerējis ieraudzīt, un pielika tos nevis pie mutes, bet pie nāsīm, lai izbaudītu ēdiena smaržu. Tad viņš aizvēra acis, un visiem kļuva skaidrs, ka tās nekad vairs neatvērsies.

Es pavēlēju algotņiem doties tālāk. Viņi gāja bikli un bailīgi, it kā viņiem būtu jābrien pa purvu, it kā kuru katru mirkli viņi varētu Iekrist akacī. Viņi skatījās gan pa labi, gan pa kreisi, vērodami, kā haiduki mielojas, turpretim haiduki, aizņemti ar maizes un siera ēšanu, algotņiem vairs neuzmeta ne skatiena. Negaidīti gājienā kāds sāka stabulēt, bet pārējie viņu tūdaļ apklusināja: nav labi trallināt, kad blakus guļ mironis… Huseins gulēja uz nestāvām. Viņa nomelnējušās kājas bija iegrimušas zālē, pie viņa kakla karājās visas piecas riebjamo vārdu zīmes, bet viņa nedzīvā roka vēl turēja siera gabaliņu.

Haiduki palika aizmugurē. Palika savā tumšajā biezoknī, kur viņi mājoja kā meža zvēri un, krietni paēduši, droši vien drīzi aizmigs uz sūnu un zāles paklāja un sapņos jutīsies laimīgi. Huseinu acīmredzot viņi apraks zem kāda koka, kapa zemi nolīdzinās, galvgalī noliks akmeni un aizies.

11

Vecas iebraucamās sētas ir līdzīgas nodilušiem zirgu segliem.

Vecas iebraucamās sētas ir līdzīgas večiem … Līdzīgas vecām sievām… Līdzīgas nodilušiem zirgu segliem …

Vecās Iebraucamās sētas būvētas no koka. Akmeņi tikai apakšdaļā — tur, kur ir zirgu steliņģi, kur ir redeles, siens un auzas un kaktā naktssarga kambarītis. Augšdaļa būvēta no baļķiem un māla kleķa, un istabās visgarām sienām sabūvētas lāviņas, uz kurām ceļinieki var sēdēt, zvilnēt vai gulēt. Kamēr jāju algotņu gājiena priekšgalā, šīs iebraucamās vietas man visu laiku bija prātā: kuru no tām lai izraugos, kurā lai šonakt apmetāmies?

Pirmā mūsu ceļā bija Devrekas iebraucamā sēta. Tā izskatījās pēc vecas vistas, kas perē lielceļa malā. Gara pa pusei pievērtu logu rinda radija tādu iespaidu, ka māja nemitīgi mirkšķina acis. Zem logiem pletās dārzs, kurā laikam vēl nekad nekas nebija ne sēts, ne audzēts. Protams, lai ko tur iedēstītu, zirgi un ceļinieki tik un tā visu izmīdītu. Izvēlējos tieši šo mājvietu. Aiz manis nāca algotņi klusēdami. Pēc sastapšanās ar haidukiem viņi vēl joprojām bija nomākti — nedz pūta stabules, nedz sita bungas, jo viņi nupat bija pārliecinājušies, ka' pasaulē iespējams vēl lielāks posts nekā tas, ko viņi bija izjutuši katrs uz savas ādas toreiz, kad vēl bija algādži, bēguļi, izstumtie vai pat haiduki. Es negribēju viņiem neko pavēlēt, negribēju viņus vedināt uz jautrību, man pietika ar to vien, ka viņi nāk aiz manis. Un viņi nāca gluži kā lopu bars — laiski, izklaidu, cits no cita atpalikdami. Acīmredzot cilvēki, kas gandrīz mūžu aizvadījuši par lopu dzinējiem, citādi iet nemaz neprot. Es dzirdēju viņu soļus, dzirdēju, kā viņu pastalas švikst pa putekļaino ceļu un kā čaukst viņu drānas, un man radās tāda sajūta, ka aiz manis čakst upe, ko es vedu uz priekšu.

Bija jau tumsa, kad sasniedzām iebraucamo vietu.

Kamēr vieni kūra ugunskurus un kāra staklēs katlus, lai pagatavotu vakariņas, kamēr citi sildījās pie uguns, tupēja uz ceļgaliem, sēdēja sakrustotām kājām vai bija vaļīgi atlaidusies sētas maurā, es pavēlēju žandarmiem izdarīt to, ko tumsā gandrīz nemaz nebija iespējams izdarīt: saskaitīt algotņus, un, kā par brīnumu, drīz saņēmu atbildi, ka mūsu pulkā ir vairāk cilvēku, nekā pierakstīts manā grāmatā. Sākumā negribēju šai ziņai piegriezt vērību, sak, pie visa vainīga tumsa: tumsā skaitīdami, žandarmi vai nu vienu galvu noturējuši par divām, vai arī vienu un to pašu galvu pieskaitījuši divas reizes, un kas zina, vai viņi maz pa īstam prot skaitīt. Tā tas ari būtu palicis, jo nolēmu nākamajā rītā pats pārbaudīt algotņu skaitu, ja kādas sievietes klēpī piepeši neieraudātos bērns. Tātad noticis tas, no kā es biju baidījies: algotņu sievas, kas visu laiku nāca aiz mums, izlikdamās par vēlīnām ceļa gājējām, izdevīgā brīdī bija ielavījušās vīru pulkā, un diezin vai mēs viegli tiksim no viņām vaļā. Ceļā es bieži apstājos, atskatījos atpakaļ un redzēju, ka viņas nožēlojamā bariņā velkas nopakaļ algotņiem, stingri ieturēdamas vēlamu attālumu: ne pārāk tuvu mums, lai žandarmi nevarētu viņas padzīt, un ne pārāk tālu no mums, lai mēs nēnozustu no viņu acīm. Viņas nepazina ne ceļu, ne novadu, pa kuru jāiet, un nezināja virzienu, kurā jāturas, viņu vienīgie ceļa rādītāji bija vīru galvas, kas brīžiem nozuda ielejās, brīžiem pacēlās pauguros un brīžiem noslēpās mežu Ielokos, putekļi, ko sacēla gaisā vīru kājas, stabuļu treļļi un bungu rībieni, un sieviešu nāsīm tik viegli sajūtamā vīriešu smaka. Vairākas reizes pavēlēju žandarmiem dzīt viņas atpakaj uz mājām, bet tās bija veltīgas pūles: katru reizi viņi atgriezās no sievu pulciņa tik atmaiguši, it kā paši būtu pārvērtušies par sievietēm. Pēdīgi uzticēju šo uzde-, vumu Atrādām un redzēju, ka viņš ar skubu griež rīkstes, lai cirstu pa kājām tām, kuras viņam neklausīs ar labu. Nezinu, kā Atrads ar viņām rīkojās, bet viens man bija skaidrs: haiduks rīkstes nebija taupījis. Viņš atgriezās tukšām rokām, bet pats bija kļuvis mīksts kā sieva.

Es klusībā spriedu tā: esmu virsnieks un vedu algotņus, nevis sievas, tādēļ Atrādām un žandarmiem pavēlēju nekavējoties atšķirt māti no dēla, māsu no brāļa, sievu no vīra. Pavēlēju skarbi un stingri, lai neviens man neko neiebilstu, bet manas balss skaņas sajaucās kopā ar bērna brēkšanu, jo arī bērni neatzīst iebildumus, un es vairs nevarēju apjēgt, kurš no mums ir komandieris — es vai raudošais bērns.

Valdīja tumsa, kurā gluži kā milzīgs zieds zālienā starp algotņiem dega liels ugunskurs. Liesmas apspīdēja viņu sejas, rokas, kājas, un būtu bijis patīkami vērot nelielo pulciņu pie uguns, ja tam, tvarstīdami sievietes, nebūtu uzklupuši žandarmi, kurus gluži kā vilks savu baru vadīja haiduks Atrads.

—    Ei, bābieši! — viņš klaigāja. — Nelieciet man ar varu jūs padzīt nb mūsu karapulka! Neizvediet mani no pacietības! Neļaujiet man iedegties dusmās, labāk pašas no brīva prāta pametiet mūs un ejiet savu ceļu! Ja nepaklausīsiet… Vai redzat šīs degošās pagales? Man nebūs grūti pēc tām pieliekties. Es vairs neesmu tāds, kāds biju dienā, kad lūdzu jūs doties atpakaļ uz mājām. Tas bija dienā, bābieši, tagad ir nakts. Tagad neredzēšu, pa kuru vietu jums trāpu. Vai dzirdat?

—    Bet vai tu, nelieti, dzirdi šo bērnu raudam? Kur man ar viņu dēties? — kāda sieviete atsaucās.

—    Es otrreiz neatkārtošu to, ko jau teicu.

Atrads vēl kaut ko piebilda, bet viņa vārdi vairs nebija sadzirdami, jo visapkārt sākās neganta brēkšana. Sievietes knaibīja un bikstīja pat gulošos bērnus, lai viņi atmostos un brēktu līdzi pilnā balsī.

Pavēlēju Atrādām atstāties no sievietēm, bet žandarmiem teicu, lai aizved viņas tālāk no vīriem, ja vien tas ir viņu spēkos.

— Viņš- nespēja sasniegt debesis, taču nokrita uz zemes no liela augstuma.

Ar zobena maksti atgrūdis vaļā lielus koka vārtus, es iegāju iebraucamās sētas pagalmā un nostājos vaigu vaigā ar daudziem logiem, aiz kuru rūtīm spīdēja blāva, dzeltnīgsnēja gaisma. Zināju, ka vienā no istabām aiz aizslēgtām durvīm guļ hodža — mūsu imāms Ibrāhīms, bet es negribēju viņu traucēt. Galu galā viņam nav jārūpējas par algotņiem, tikai laiku pa laikam jānotur viņiem lūgšana. Bet man nebija ne jausmas, kādēļ viņš vēl ne reizi to nebija darījis, — vai nu viņš ir pārāk slinks, vai arī saprot, ka algotņi itin nemaz neilgojas pēc lūgšanām un tādēļ nav vajadzīgs klāt pie visām citām pašreizējām mokām viņiem uzkārt kaklā vēl šādu nastu.

Piepeši man acīs iecirtās tik spilgta gaisma, ka lāktura turētāju nevarēju saskatīt, dzirdēju tikai viņa balsi:

—    Es tevi, sultāna virsniek, gaidu šeit pie vārtiem jau apaļu stundu.

Es viņu pazinu un uzrunāju vārdā.

—    Jā, kādreiz mani sauca par Adema beju, vēlāk ļaudis šo vārdu saīsināja un sāka mani saukāt par Detna beju, bet tagad es esmu tikai Dems. Tas ir viss, kas palicis pāri no mana vārda. Aizvien īsāks, īsāks un īsāks. Jo cilvēks nabagāks, jo īsāks viņa vārds. Nudien, ja kāds man maksātu, arī es iestātos algotņos, tiktāl nu esmu nodzīvojies.

—    Vai istabas ir sakārtotas?

—    Liku kalpiem tās iztīrīt.

—    Kopš kura laika tās nebija tīrītas?

—    Nu jau sen. Ceļavīri pie manis neapmetas, iegriežas vieni vienīgi varmākas: pieēdas, izguļas, bet par samaksu neliekas zinis. Saka: iegriez zīmi stenderē, citreiz samaksāsim. Man jau visas stenderes sagraizītas. Pienācis varmāku varas laiks.

—    Gribu apskatīt kādu istabu, — es teicu.

—    Vari apskatīt visas, visas ir labas. Taviem algotņiem manā hanā būs laba gulēšana. Tie, kam pietrūks vietas istabās, varēs pārlaist nakti stadulās — arī tur viņi jutīsies kā savās mājās.

Istabā es varēju tuvu Ieskatīties Adema beja sejā. Nebija vairs ne vēsts no tā cilvēka, kuru es pazinu pirms sešiem vai septiņiem gadiem, kad viņš vēl bija jauns, spēcīgs un bagāts. Viņam piederēja ciemi un kalpoja pusgraudnieki plašā jo plašā novadā. Pa šo laiku viņš to visu bija izputinājis un noplicinājies līdz nožēlojamai iebraucamai sētai, kur iegriežas tikai dienderi un plika- tas. Demu pazudināja viņa prāts. Gadiem ilgi viņš gudroja uzbūvēt tādas dzirnavas, kuru ratu negrieztu ne ūdens, ne uguns, ne vējš, bet kuras, ne brīdi neapstādamās, maltu pašas no sevis un kļūtu par pasaules brīnumu. Sai iedomai viņš atdeva visu • bagātību. Būvēja un ārdīja nost uzbūvēto, un sāka atkal no gala, bet: pagriež uz vienu pusi — nekā, pagriež uz otru pusi — atkal nekā, tikai draugi skumst par Dema neprātu un nedraugi par viņu ļauni zobojas… Beiguk 'beigās viņam palika vairs tikai šis hans — šī iebraucamā vieta.

Raugos Demā un domāju: diez vai viņa galvā vēl saglabājusies kāda kripatiņa no viņa dižajām domām par neiespējamo? Un saku sev: lai- slavēti drošprātīgie! Viņi ir pelnījuši cieņu un apbrīnu gan tad, kad traucas uz priekšu, gan tad, kad pakrīt pusceļā. Sis cilvēks nokrita no liela augstuma. Viņš nespēja sasniegt debesis, bet traucās tām pretī. Un tagad stāv man blakus ar lākturi rokā gluži kā tālu ceļu gājējs, kas zaudējis visu savu spēku un visu, kas viņam reiz pjederēja.

—    Es atvēršu logu, — viņš saka.

—    Mēs, cilvēki, varam izdarīt arī daudz ko vairāk.

Viņš saprata šo vārdu jēgu un pavērās man acīs.

Pēc tam es vēl ilgi paliku stāvam pie loga un raudzījos naktī. Pie debesīm mirgoja zvaigznes. Skatījos tajās un truli domāju: varbūt arī es esmu iekļuvis savu algotņu barā, nokrizdams no kāda augstuma, bet varbūt es nekad nekādos augstumos neesmu bijis… Nē, biju gan! Toreiz, kad mācījos medresē, kad studēju Ibn Rušda un Ibn Sīnas darbus, kad zināju, kas ir almukantarats un cik liels ir attālums no Dimiškas līdz Fēsai. Nu vairs es nezinu neko — esmu nokritis … Es gribu noliekt galvu šī beja priekšā, jo arī viņš ir nokritis.

Viņš atnesa man tēju un arī sāka lūkoties naktī.

—   Skatiesl — es viņam teicu; — Skatīsimies divatā. Kāds milzīgs dziļums! Cik dziļas, cik augstas un cik tālas debesis! Arī tu reiz traucies tās sasniegt.,.

—    Kāds skaistumsl — viņš nočukstēja.

Pametu logu un gāju pateikt žandarmiem, lai viņi izvieto algotņus pa istabām. Daži algotņi vēl ēda, daži pie ugunskura jau snauduļoja. Sievietes bija aizdzītas no vīru bara. Viņas sēdēja pļaviņā un nakts tumsā izskatījās pēc neizkusuša sniega saliņas. Es skaidri apzinājos, ka viņas vairs ne soli nedrīkst sekot algotņiem — tā būtu viņu nāve. Bet tikpat labi es sapratu, ka viņas ies bojā arī tad, ja viņām pavēlēšu doties atpakaļ, jo šīm sievietēm taču nav savas mājvietas, kur varētu atgriezties. Vai tas nebūs grēks, ja neļaušu viņām turpināt ceļu kopā ar algotņiem, skaidri zinādams, ka viņām nav kurp iet,— ne uz austrumiem, ne uz rietumiem un ne uz dienvidiem!… Nekur viņas negaida atvērti vārti, viņas var tikai klimst pa lielceļiem kā dieva nepieņemti radījumi… Bet viņas nebūs vienas, jo pasaulē tagad ir daudz šādu staiguļu, kas klīst pa ceļiem, gar. upju krastiem, pa vēja pēdām… Viņi nevienu nemeklē, un viņus neviens nemeklē. Kad no bada vai slimības viņi nomirst ceļa malā vai koka pavēnī, kādā akmens spraugā vai upes krastā, pat tad neviens nepamana viņu nozušanu no šīs zemes, it kā viņi visu mūžu būtu bijuši tikai pīšļi, nevis dzīvi cilvēki…

Viņiem nav ne gaitas sākuma, ne gaitas gala … Viņiem nav ne jausmas par ielejām, augstienēm un tālie- nēm. Viņi velkas kā gliemeži, nesdami uz muguras visu savu mantību. Toties viņi brīnum labi pazīst vējus, lietus un sauli. Viņi saraujas čokurā, kad lietus strūklas viņus kapā, un atplaukst liksmibā, kad saule viņus silda. Tikai viņu dēļ saule ir silta. Kad saule rotājas, acis viņus vedina tālāk un tālāk; un viņi ir gatavi iet tikai uz priekšu un nevaicāt, uz kurieni iet un kādēļ iet, jo visa pasaule viņiem ir vienāda. Visa pasaule viņiem ir tuksnesis, kur tikai retumis ceļā pagadās kāds avots vai kāda savvaļas bumbiere pļavmalā. Viņi iet ar tarbu plecā. Vai ar maišeli uz muguras. Un rokā viņiem ir nūja. Viņi cieši raugās uz savām kājām, lai redzētu, kur spert nākamo soli, Un ir zināms, ka vienīgi viņu acis spēj tik pacietīgi vērot ceļu, lai nenomaldītos no tā, lai nepazaudētu to. Un viņi nemaz neapzinās, ka visu mūžu klīduši pa pasauli bez ceļa. Ceļi viņiem nav vajadzīgi iešanai, ceļi viņiem ir vajadzīgi tikai savas dvēseles un savas tarbas nešanai. Cits nekas viņiem nepieder, bet cita nekā viņiem arī nevajag, jo visa viņu pasaule Ir viņu tarbās un dvēselēs.

Algotņu sievas tagad palielinās šo staigu)u pulku, un viņu dēļ pasaule kļūs vēl nelāgāka.

Bet šonakt viņas vēl ir laimīgas. Paēdušas vakariņas un guļ saldā miegā. Diez kādi sapņi viņām rādās?

Apstaigāju algotņu apmetni, mudinādams visus, kas vēl knosījās, doties pie miera. Istabas un stadulas bija pilnas, tie, kam tur vairs nebija vietas, apgūlās sētas zālienā blakus ugunskuriem.

Piegāju pie kāda ugunskura un apsēdos. Liesmas plaka, tik tikko vēl jaudādamas atgaiņāt tumsu. Manu acu priekšā atkal norisa mūžsenā cīņa starp gaismu un tumsu … Starp diviem karapulkiem, kuriem par to nav ne jausmas… Skatos, kā dzirkstīgas plēnes izlec no ugunskura paliekām Un ielido tumsā, kur, apmetušas īsu likumu, nomirst un izgaist. Nemainīgas savā mirdzumā ir tikai zvaigznes pie debesīm. Tās izskatās pēc jauniem, pierietējušiem tesmeņiem, no kuriem uz zemi plūst piens… Zvaigznes ir vienaldzīgas pret cilvēku likteņiem. Tās neliekas zinis par valdniekiem un valstīm, par turkiem, par krieviem un Donavu. Kāda tām daļa gar to, kas notiek uz zemes? Debesis ir zvaigžņu piesētas, un tādēļ tās ir tik skaistas — tik neizsakāmi skaistas.

Pieraušu ogles un klausos divu algotņu sarunā. Abi guļ uz krūtīm, galva pret galvu, un viens rimtā balsī stāsta:

— Cilvēki, rau, iet un iet.., Viņiem ir divas kājas, un tāpēc viņi iet. Dievs tā ir lēmis. Bet, rau, iet arī zirgi un vērši, un aitas. Dievs tiem ir devis četras kājas, un tie iet. Iet arī skudras un tārpi. Bet sensenos laikos, kas nevienam vairs neglabājas atmiņā, gājuši ari koki. Jz- slienas koks visā augumā un iet uz priekšu. Pieceļas un iet tāpat kā cilvēks. Tais neatminamajos laikos starp kokiem un cilvēkiem valdījusi liela vienprātība. Tie bijuši labi laiki. Ieiet cilvēks mežā un izraugās to koku, kas viņam vajadzīgs, bet neceļ to sev uz pleca, tikai pasaka: «Nāc, kociņ, man līdzi uz manām mājām, tu man esi vajadzīgs tam un tam…» Un koks iet. Abi soļo pa ceļu kā divi draugi. Toreiz, es jau teicu, starp cilvēkiem ūn kokiem valdījusi saticība, bet mūsdienās no tās vairs nav ne miņas… Reiz .kāda sieva aizgājusi uz mežu. Un šī sieva kokam teikusi: «Nāc man līdzi!» Un koks gājis. Tā abi gājuši un gājuši. Bet sieva pēkšņi pavēlējusi: «Apstājies brītiņu, es uzrāpšos tev plecos, un tu mani nesīsi, lai man nebūtu jāiet savām kājām.» Bet koks, šādus vārdus Izdzirdis, saskaities un apstājies. Kā tobrīd apstājies, tā, rau, stāv vēl šobaltdien un vairs nekur neiet. Kopš tā laika cilvēki nes kokus uz saviem pleciem.

—    Vai tu nevari vēl kaut ko tādu pastāstīt? — otrs algotnis jautāja.

—    Varu. Vai tu kādreiz esi dzirdējis ļaudis runājam par tādu vietu kā Maļevača? Par Maļevacas lauku?

—    Esmu gan.

—    Vai esi dzirdējis stāstu par Maļevacas lauka akmeni un par avotu, kas plūst ārā no šī akmens?

—    Neko neesmu dzirdējis nedz par tādu akmeni, nedz ari par avotu.

—    Bet es esmu dzēris tā ūdeni. Tas ir brīnumu brīnums! Maļevacas lauks ir viens vienīgs tukšs un izkaltis līdzenums. Cilvēks var staigāt pa to šurpu turpu, tomēr ūdeni viņam neatrast ne tajā laukā, ne arī tā apkaimē. Izņemot to, kas tek no brīnumakmens. Bet agrāk, sensenos laikos, nebija pat šis strūkliņas, visapkārt pletās tikai izžuvis tuksnesis. Gan ceļinieki, gan putni, gan zvēri vai mira nost no slāpēm. Tad nu paklau, kā radās tas avots… Kādu dienu, kas zina, no kurienes nākdams, uz kurieni iedams, Maļevacas laukā parādījās ceļinieks. Jāšus. Gan viņam gribējās dzert, gan zirgam. Un viņi būtu no slāpēm nomiruši, ja šis vīrs būtu bijis tāds pats kā visi citi ceļinieki. Viņš nāca no kādas tālas zemes. Mugurā zaļš kamzolis, un arī pārējais apģērbs gaužām neparasts — tāds, kādu ļaudis valkā tajā tālajā zemē. Kad viņam rīkle jau bija tik briesmīgi izkaltusi, ka vairs nebija spēka ceļu turpināt, viņš izvilka zobenu un cirta ar to pa akmeni. Un — tavu brīnumu! — no akmens sāka šļākties ārā ūdens. Viņš pieliecās pie strūklas un padzērās. Tajos laikos akmens vēl nebija sacietējis, vēl šobaltdien uz tā redzama vieta, kur ceļinieks bija atspiedies. Akmenī palikuši viņa roku un kāju nospiedumi, vēl joprojām skaidri saredzami iedobumi — cilvēka pirksti, ceļgali tin elkoņi. Un pēdas arī, jo, tiklīdz ceļinieks bija gana padzēries, viņš uzkāpa uz akmens. Pēc tam sveš- zemllieks padzirdīja zirgu, un arī zirga pakavu nospiedumi vēl redzami uz akmens. Es reiz ieliku savas plaukstas viņa plaukstu nospiedumos un piespiedu savus ceļgalus f>ie viņa ceļgalu nospiedumiem, un brangi padzē- ros no šī avota. Tas viss, ko tev nupat izstāstīju, ir svēta patiesība.

—    Es tev ticu, — otrs algotnis atbildēja. — Pastāsti vēl kaut ko!

—    Tas bija stāsts par ceļavīru un akmeni, tagad paklausies, ko tev pastāstīšu par citu ceļinieku. Notika tā … Kāds vīrs devās tālā ceļā. Viņš gāja un gāja, daudzas dienas gāja, kamēr nonāca svešā zemē. Pēkšņi ceļa malā viņš ierauga tīrumu un zemnieku, kas apstrādā savu zemi. Bet arklā iejūgts cilvēks, nevis vērsis. Ceļinieks apstājas, skatās uz šo brīnumu un jautā tam, kas velk arklu; «Kādēļ tu ļāvi sevi iejūgt arklā? Tu taču neesi vērsis, tu esi cilvēks, pamet to vīru, kas uz tevi kliedz, un ej prom!» Bet iejūgtais viņam atcērt: «Kas tev par daļu, ej savu ceļu, gan paies arī šī diena.» Ceļinieks nospriež, ka viņam tik tiešām ir taisnība, un dodas tālāk. Pēc tik un tik dienām tas pats ceļinieks nāk atpakaļ pa to pašu ceļu un ierauga tīrumā citu ainu: tas virs, kas vilka arklu, tagad iejūdzis vēršus un kliedz uz tiem, un arī zeme tagad pieder viņam. Ceļinieks izsaucas: «Cik nu tev ir labi!» Bet zemnieks viņam atcērt: «Kas tev par daļu, ej savu ceļu, gan paies arī šī diena!» Vai tu noģied šīs līdzības jēgu? Tajā ir liela dzīves gudrība.

—    Kāda?

—    Tāda, ka dzīvē viss paiet.,.

—    Itin viss?

—    To es nezinu, es tev atstāstīju līdzību. No sevis ne- pieliku nevienas zilbītes, pastāstīju tikai to, ko no veciem ļaudīm esmu dzirdējis.

—    Vai tu visu atceries, ko tev pastāsta?

—    Atceros, ja tikai saprotu. Man prātā ir vēl viens stāsts. Par kādu Omeru. Tas stāsts pie mums atceļojis no arābu zemēm, bet es tev to tagad nestāstīšu. Pārāk drūms, turklāt arī miegs man mācas virsū.

Otrs atbildēja, ka arī viņam gribas gulēt. Labi, ka tā, es nodomāju, citādi man būtu viņiem jāpavēl apklust un doties pie miera.

Šķiet, tagad es vienīgais vēl esmu palicis nomodā. Sēžu pie ugunskura un klausos nakts dūkoņā … Nakts ir bezgalīga. Nakts ir viens vienīgs noslēpums… Tā nav jūra, kurai ir krasti. Nē, krastu naktij nav, tomēr tā krāc kā jūra …. Nakts tumsā meži ir melni, bet uz ugunskura fona tie šķiet vēl melnāki. Virs mežiem milzīgas debesis, tās peld uz kaut kurieni, tās dodas uz priekšu… Mans ugunskurs paliek uz vietas, paliek kā vienīgais gaismas punkts uz zemes. Pavirši uzmetu tam virsū pagali un tikpat pavirši ļaujos domām. Par ko es domāju?… Ne par ko! Man prātā vienīgi pazib acumirkļa apjēga par to, ka šur tur kāds algotnis, kas guļ zālē, atmostas, pieceļas kājās, brītiņu pastāv, paskatās visapkārt un atkal apguļas. Par ko viņi sapņo, un uz kurieni viņi sapņos aizklejo? Varbūt uz ciemu, kur ir viņu tēva mājas, varbūt pie bērniem vai arī līdz upei, ko viņi dzirdējuši saucam par Donavu, bet iespējams, ka viņi iemaldās pilsētā, ko sauc par Jedrenu, un tūdaļ pazūd tās drūzmā. Nezinu, kas mani uzvedinājis uz tik tukšām domām. Varbūt tās iezogas prātā tāpēc, ka sēžu pie ugunskura un esmu viens — viens starp miegu un nomodu … Sis ir tas laiks, kad domas ganās pa liesām ganībām. Un arī tad manai domai nav liela vērtība, kad sev vaicāju: ko tas nozimē, ka naktī dzirdu bērnu raudam? Viņa balsti i? a ir pieslāpēta, varbūt viņš tikko zīdis mātes krūti, varbūt māte viņa mutīti aizklājusi ar plaukstu vai kādu lupatu, lai viņš neuzmodinātu algotņus. Un tomēr viņa balss drosmīgi un nenovēršami ielaužas nakts klusumā, vēstīdama zemei un debesīm, pusnakts rēgiem un tumsas blāķiem: šeit ir cilvēks! Bērnam laikam ir kāds gadiņš, varbūt divi. Maziņš, bet ar savu balsi satricina tik varenu nakti! Drīz viņš izaugs liels, bet tad viņš nevienam vairs nevarēs par šo nakti pastāstīt, un varbūt nekad vairs viņa balss neskanēs tik brīvi. Nezinu, kāda būs pasaule, kurā viņš dzīvos, pašlaik viņš dzīvo ārpus pasaules. Un pāri tai. Mēs, pieaugušie, nevaram nostāties viņa vietā, mēs esam zaudējuši bērna drošprātību. Rit, kad pametīsim šo naktsmītni, es vairs nedzirdēšu šī bērna balsi — sievietes vairs nenāks mums līdzi. Bet viņš raudās kādā citā vietā, kādā citā nora un tāpat kā tagad — naktī. Mūsu ceļi šķiras, es savējo zinu, cik vien cilvēkam ir lemts zināt savu ceļu. Bet kāds bus Šī bēfna ceļš? … Es neesmu ne miegā, ne nomodā, uri tādēļ fflan nak prātā šādas domas …

Man jau mācas virsū miegs, tādēļ jāceļas un jāiet uz savu istabu. Māja ir tumša, tikai vienā logā vēl spīd gaisma — tajā, ko saimnieks izraudzījis rttan. Viņš vēl nav devies pie miera, aiz loga jaušama viņa ēna, tātad viņš mani gaida.

Centos pa kāpnēm iet lēni, lai saimnieks, manus soļus izdzirdējis, nenāktu man pretim, taču tās bija Veltīgas pūles. Katrs pakāpiens, tiklīdz uz tā uzliku kāju, nočīkstēja un noskanēja pa visu iebraucamo sētu gluži kā veca vīra krekšķis, un man šķita, ka kāpnes Iūgtin lūdzas: «Nemoki mūs!» Man ienāca prātā, ka saimnieks Adema bejs, kurš nav vairs bejs, ļoti labi pazīst savas mājas kāpņu čīkstienus un droši vien pašreiz, stāvēdams augšstāva istabā, var atminēt, uz kura pakāpiena esmu uzkāpis un ar kuru kāju esmu uz tā uzkāpis — ar labo vai kreiso. Bet bija laiks, kad viņš tiecās uzkāpt pa savām sapņu dzirnavām, ko nedarbinātu ne vējš, ne ūdens, gluži kā pa brīnumkāpnēm līdz debesīm … No tām viņš nokrita uz šīm iebraucamās sētas kāpnēm — uz šiem pakāpieniem, kas ir gaužām tuvu zemei.

Es pamādams viņu sveicināju, un viņš man par godu pacēla lākturi augstu jo augstu. Mēs stāvējām dzeltenīgas gaismas aplī.

—    Gulta ir mīksta, — viņš teica. — Bet, ja' gribi, atnesīšu vēl vienu maisu, tad būs vēl mikstāka gulēšana.

Es atteicos.

—    Nekad nevar zināt, kāda gulta jāklāj, un tāpēc man bieži rodas nepatikšanas. Daži nakšņotāji grib cietu guļvietu, citi — mīkstu. Bet es pats guļu uz grīdas.

Pavēros viņā vaicājošu skatienu.

—    Jā, uz grīdas. Uz plikas grīdas. Pirmo reizi apgūlos gultā tikai tad, kad apprecējos. Pēc pirmās sievas nāves atkal sāku gulēt uz grīdas. Vēlāk apprecējos otrreiz un no jauna pārvācos uz maisa. Bet, kad nomira arī otra sieva, pārcēlos atpakaļ uz grīdas. Un tā līdz pat šim laikam … Guļu uz kailiem dēļiem. Mūsu ģimenes vīrieši pirms laulibas vienmēr gulējuši uz cietas grīdas. Tāds mums ir senum sens ģimenes paradums. Lai zēni neizaugtu par mīkstčauļiem. Uz matračiem gulēja vienīgi mūsu kalpi. Guli vien, — viņš vēlēja, — lākturi pakāršu uz naglas, lai istaba būtu gaišāka. Kā tu esi pieradis gulēt — gaismā vai tumsā?

Viņš aizgāja, un istabā iestājās tumsa. Es dzirdēju, kā viņš iet lejup pa kāpnēm. Aizvien zemāk un zemāk. Ak vai, cik daudz zemākas šīs kāpnes ir par tām, pa ku- . rām viņš kādreiz kāpa augšup, lolodams savas dzirnavas, ko negriež ne vējš, ne ūdensl Kas zina, ko viņš jūt, kāpdams lejup… Cilvēks, kāpdams augšup uz virsotnēm, jūt lielu baudu. Bet arī krišanai ir savs jaukums.,, Tai Ir tik rūgtens saldumskā savvaļas ķiršiem. Bet šo garšu spēj sajust tikai cilvēki, valstis to nevar —

mūsu turku sultanāts nesajūt savvaļas ķiršu garšu, kaiit arī krīt aizvien zemāk un zemāk, kaut arī ir jau nokritis gnužām zemu — līdz algotņu karapulkam…

Guļu gultā un raugos griestos. Griestos nav nekā, un nav nekā arī visā šajā istabā. Esmu pieradis nakšņot ceļmala hanos un parasti aizmiegu viegli, bet šajā mājā nevaru lin nevaru aizmigt, jo šeit pārāk stipra ir smaka, ko pametuši tie, kas nakšņojuši pirms manis. Man pat liekas, ka visas šīs smakas saplūdušas manā istabā. Sienas, logi, griesti — viss piezīdies ar zemes, ķermeņu, stadulas, netīru zeķu smaku. Ak vai, cik daudzu jau vairs nav no tiem, kas šeit gulējuši un kaut ko no sevis atstājuši tiem, kuri šeit pavada naktis pēc viņiem! Tāpat kā cilvēks atstāj savu kāju pē- dis uz laipas, kas pārmesta pār upi, uz akmens, kura nrugurfi viņš uzkāpis, uz tilta… Jā, šī iebraucamā sēta patiesi ir līdzīga tiltam, kas glabā bezgala daudz pēdu. Tagad šeit paliks arī manas pēdas. Starp tūkstošu tūkstošiem citu pēdu. Un arī mana elpa — starp tūkstošiem e'pu … Un rokas, un kājas, un acis. Miegs neslēdz ciet manas acis. Un es vaicāju: kā tu šeit gulēji? Tu, tu un tu, kas šeit nakšņoji pirms simt, pirms divsimt gadiem. Un kas tu esi? Savām gara acīm redzu, kā tu guli man blakus. Tu guli man blakus, bet es nezinu ne tavu vārdu, ne novadu, no kura tu esi nācis, ne valodu, kurā tu runā. Nezinu, kas tu toreiz biji un ko gribēji, kad tavas kājas gāja šos ceļus un tu gulēji šajā iebraucamajā sētā. Es tev došu vārdu pēc savas patikas: es tevi saukšu par Su- leimānu. Kad tu dzīvoji, Suleimān? Varbūt tolaik, kad šī iebraucamā sēta vēl bija jauna? Ak vai, Suleimān, tevis jau sen vairs nav, bet šī māja vēl stāv. Egles, kļavas, skābarži vēl joprojām zaļo, bet tevis vairs nav, tavs mūžs bija īsāks par jebkura baļķa vai spāres mūžu. Varbūt tu vismaz dzīvē biji laimīgs, Suleimān? Bet varbūt nebiji? Vai tu slimoji, vai tevi mocīja kaulu sāpes, Suleimān? Vai tu piederēji pie bēdzējiem vai pie vajātājiem? Varbūt tu biji haiduks, Suleimān? Bet varbūt liktenis tev bija lēmis visu mūžu kalpot kādam bagātniekam par ūdens nesēju? Atbildi, Suleimān! Jo šo nakti mēs taču vadām viens otram blakus. Mēs esam ceļinieki. Kādā mītnē nakšņojat jūs — mirušie? Ak dievs, man ir tāda sajūta, it kā es gulētu blakus mironim!

Nevāru aizmigt,

— Ja sultāns uzklausītu sievas, viņam nebūtu neviena karavīra.

Saule it kā ar zelta spalvu glezniem rakstiem izgreznojusi kalnus un līdzenumus, zaļo zāli un koku vainagus mežā … Stāvu pie loga un raugos spirgtajā rītā, kas man šķiet līdzīgs jaunai līgavai. Es redzu pļavu, rudzu lauku, koku jaunaudzi. Aiz .iebraucamās sētas lejā pie upes mazgājas algotņi. Ne ūdens, ne jaukais rīts nespēj no viņu sejām nodzēst izbrīnu: kādēļ.es esmu šeit? Kas ar mani noticis, un kas ar tevi noticis, kādēļ niēs esam šeit? Viņi skatās spogulī un droši vien klusībā sevi mierina: esmu tāds pats kā vakari Turpretim man šķiet, ka kopš vakardienas jau pagājusi vesela mūžība.

Izdzirdējis durvju čīkstoņu, es atskatījos un ieraudzīju Adema beju, kas nesa man tēju, un aiz viņa — kalpu ar dvieli un ūdens krūku rokās. Ātri nomazgājos un kopā ar saimnieku apsēdos pie galdiņa. Karstais tējas tvaiks man patīkami kņutināja nāsis. Malkoju lēni un nesteidzos ne uzklausīt žandarmu ziņojumu par aizvadītās nakts notikumiem, ne izsniegt algotņiem brokastis, ne mudināt viņus pārgājienam. Kad ceļš zem kājām tāls, cilvēkam nav jāsteidzas.

—    Man, protams, — Aderna bejs ierunājās, celdams tējas tasi pie lūpām, — nav tiesības iztaujāt virsnieku, uz kurieni ved viņa ceļš, bet ar tavu atļauju es tomēr apvaicāšos, vai neesi nodomājis algotņus vest caur Pazaru. Ja gribi iet caur Pazaru, tev jāzina, ka uz turieni ved divi ceļi, bet neviens no tiem nav drošs.

—    Mēs iesim pa karavānu ceļu, — es viņam atbildu.

—    Es tev teikšu tikai to, ka arī tas ir bīstams.

—    Saki visu, kas tev zināms, — es viņu aicinu, bet sevī domāju, ka pa to ceļo visas karavānas, tādēļ tas ir brīvs ceļš.

—    Ir vēl otrs ceļš, — viņš turpina, — bet vairāk neko nevaru tev pateikt, jo mūsu dienās neviens ceļš nav drošs, pa visiem siro varmākas. Viņi uzdodas par sultāna dienestniekiem, bet īstenībā ir viltvārži. īstenībā viņi neatzīst nekādu varu, kur nu vēl sultānu! Ar to es tev gribu tikai pateikt, ka nav arī tā otrā ceļa, par kuru tu domā, un nav arī trešā, nav neviena ceļa. Dzer tēju! Es tev ar savu biedēšanu sabojāju apetīti.

Turu rokā tukšu tasi un skatos, kā uz tās lēkā saules zibšņi. Tie ieskrējuši pa atvērto logu un acīmredzot grib man kaut ko sacīt, laikam gan to, ka laiks celt kājās algotņus un doties ceļā. Līdz kādai citai iebraucamai sētai, kas būs vēl sliktāka par šo. Jā, nudien, mēs taču ejam no sliktā uz sliktāko — tāpat kā mūsu lielā sultāna valsts… Mēs esam tai līdzīgi. Haiduks Atrads nes mūsu karogu — kā tas augstmanis Raduličos izteicās — no rietumiem uz austrumiem. Uz turieni, no kurienes tas reiz tika atnests. Tagad tas piesprausts pie iebraucamās sētas vārtiem un tā ēna krīt uz mēslu kaudzi, bet bija laiks, kad tas plīvoja pār pašu Budu.

Norēķinājos ar saimnieku. Pavēlēju uzkraut zirgiem mugura proviantu un piekodināju žandarmiem, lai neļauj sievietēm vairs sekot mums. Nolēmu izsniegt brokastis nevis šeit, iebraucamajā sētā, bet kaut kur tālāk pie kādas upes vai strauta. Uzrunādams algotņus, piebildu, ka ceļā mums būs daudz tīrūdens strautu un zaļu pļavu visapkārt un kādā no tām ieturēsim rīta azaidu. Par brokastīm runāju ļoti pieļāvīgā balsī, lai algotņus nesadusmotu, turpretim pārējos rīkojumus izteicu pavēlnieciskā tonī un liku žandarmiem stāvēt miera stājā.

Ak vai, kā sievu bars sāka vaimanāt!

—    Aizturiet viņas! — es pavēlēju.

Algotņi jau bija izgājuši uz ceļa. Viņi turējās vīrišķīgi. Vispār jebkuros apstākļos algotņi centās izrādit vīrišķību, un pašreiz nesatricināmu mieru gribēja saglabāt arī tie, kurti sirds palika pie sievietēm.

—    Pasveicini! — viņi sauca sievietēm pa gabalu, pieteikdami, kam jānodod sveicieni.

—    Piedod man …

—    Mēs atgriezīsimies, nelejiet tik gaužas asaras, sievas!

—    Kādēļ viņas mājās nebija tik mīlīgas?

—    Kad atgiezīsimies, atkal būs tādas pašas kā se»āk.

— Neliecies par viņām zinis, kas gan tas būtu par sievišķi, ja nebirdinātu asaras.

—    Ja sultāns uzklausītu sievas, viņam nebūtu neviena karavīra …

Iesitu zirgam pa sānu, pēc manis seglos ierāpās arī hodža, un uz sausā un saules apspīdētā lielceļa sākās vienmuļīga pakavu klaboņa un pastalu švīkstoņa. Diena pieder mums, tā ir gara, tomēr īsāka par mūsu ceļu, kurā paies daudzas, daudzas dienas. Es lūkojos tālumā, mazā

baltā mākonītī, kas peld virs meža. Mēs ejam tam pretim kā robežstabam, kas nolikts starp zemi un debesīm. Tajā pusē kaut kur tālum tālu ir Jedrena, un es sev vaicāju: aķ dievs, vai tikai tā nav tālāk par Adema beja dzirnavām, kuras viņš negribēja darbināt ne ar ūdeni, ne ar uguni un ne ar vēju?

14

— Sievas apprecēšana vīrietim ir tas pats, kas zemes grāmatas iegūšana.

Apmēram pēc četru piecu stundu gājiena notika tas, par ko Adema bejs mani bija brīdinājis, un proti: vienalga, vai iesim pa karavānu ceļu vai pa otro, vai arī pa trešo ceļu, katrā ziņā mēs sastapsimies ar zemniekiem, kas īstenībā nav zemnieki, jo viņi nedz sēj, nedz pļauj, nedz rūpējas par zemi, bet nodarbojas "ar vēršu zagšanu Serbijā un pārtiek no sazagtās gaļas. Nu viņa vārdi piepildījās. Uz ceļa parādījās divi vīri, kas nāca mums tieši pretim. Citi bija paslēpušies piekalnēs, kur aiz akmeņiem ik pa brīdim parēgojās viņu galvas. Bet drīz vien, it kā no zemes iznirdami, viņi piecēlās kājās, palika turpat laiski stāvam un skatījās uz mums tā, kā lauku puiši skatās uz preciniekiem, kas ved līgavu.

Diez ko viņi grib? — es sev vaicāju. Un kas ir šie vīri, kuri pienākuši pie manis? Abi bija spēcīgi, labi ģērbušies un galvas tā pacēluši, it kā grasītos ar mani saskūpstīties. Viņi pielika roku pie pieres, laipni un mīlīgi mani sveicinādami kā krietni zemnieki, kas uzņem ciemiņus. Uzmetu skatienu vecākajam. Viņam bija kuplas, melnas ūsas, pār krūtīm stiepās gara sudraba pulksteņķēde, bet pats pulkstenis bija aizbāzts aiz jostas. Ap viņa galvu čflskveidīgi bija aptīta čalma.

Viņš ierunājās pirmais:

— Sis ir mans ceļš, tas pieder man, nevis sultānam. Hs esmu tā kungs un pārvaldnieks. Mani ļaudis man pavēstīja, ka tu ved algotņus uz karalauku un esi izraudzījis manu ceļu. Ļoti priecājos, ka tu esi ieradies pie manis, dieva vārds!

— Pie kā tad es esmu Ieradies? — es jautāju, palikdams sēžam seglos.

Pie Sefera, — viņš atbildēja.

—    Kas ir Sefers?

—    Sefers ir Sefers. Kāp zemē no zirgal

—    Kādēļ? — es jautāju.

—    Tādēļ, ka tu esi mans viesis. Es gribu, lai tu būtu mans viesis.

—    Viesis gan, viesis, — otrs vīrs piebalsoja.

Visiem spēkiem es centos savaldīties, lai manā sejā neparādītos rūgts smīns.

—    Mani ļaudis jau teica, ka tu vedot nabagu un skrandaiņu baru. Tagad es pats savām acīm to redzu. Gribu tavus nabadziņus paēdināt. Man ir gan gaļa, gan siers. Kāp zemē no zirga, kā brālis brāli tevi lūdzu.

Es nokāpu.

—    Lai svētīta tava atnākšana! Kā klājas? Kā tev pašam? Kā algotņiem? Viena jūsu sieva nomira pēc tam, kad pametat Dema hanu.

—    To es nezinu.

—    Bet es zinu, — viņš atbildēja, — man ir garas rokas, varu visu aptvert. Pārējās nāk jums pa pēdām.

—    Arī to es nezinu, mēs taču viņas aizdzinām uz mājām, — es iebildu.

—    Tikai lidz kalnam. Tur viņas laiciņu nogaidīja un tad atkal sāka iet jums nopakaļ. Viņas nav vairs lielā gabalā, drīz jūs panāks. Manas acis redz tālu.

—    Sefer! — es izsaucos.

—    Kas ir, brāl? Nebaidies! Tu esi nokļuvis pie krietniem cilvēkiem. Pie turīgiem vīriem. Kamēr dzīvos Ser- bija, tikmēr dzīvosim arī mēs. Teikšu savējiem, lai tūlīt afnes gaļu. Pilnus katlus. Un žāvētu arī. Varu tev iedot lid.zi dzīvus vēršus, ceļā tos nokausi, ja gribēsi. Sultānam gaļas nav, bet Seferam tās ir papilnam. Seferam, — viņš piebilda, — nav grūti pasirot pa Serbiju. Tā ir bagāta zeme. Tur ir brangi ganāmpulki — serbiem vienmēr ir pilni laidari. Mani ļaudis tos atver nn iztukšo. Bet es viņiem esmu piekodinājis: nelieniet pie sīkajiem, neaiztieciet trūcīgos, lai viņi dzīvo dieva mierā, negribu redzēt nevienu trūcīga zemnieka asaru!

Mēs ejam pa zāli pāri pļavai, bet es nezinu, uz kurieni viņš mani ved un ko viņš ar mani grib darīt, redzu tikai, ka viņš ir laupītājs. Viens no tiem, kas naktī siro pa Serbiju, bet dienā atpūšas un mielojas ar gaļu. Ēzdams brangu vērša gaļu, arī viņš pats ir kļuvis varen brangs — gandrīz vai plīst no resnuma. Ja šis vīrs nokļūtu serbu

nagos, es prātoju, tie viņam visus taukus notecinātu. Viņa ādu uzvilktu uz aplaupīta laidara staba un turpat iespraustu mietu ar viņa galvu galā. Skatos uz šo galvu, bet nezin kāpēc es to redzu nevis uz viņa pleciem, bet gan uzspraustu uz mieta gala. Laikam tāpēc, ka cieši ticu taisnibas uzvarai. Tā parasti nāk lēni, bet atnāk. Ja nebūtu šādas cerības, man nebūtu arī ticības taisnības uzvarai. Es neietiepjos, jo ietiepšanās un pretošanās man nāktu tikai par ļaunu. Kaut arī mani pavada žandarmi, tie tik un tā neko neiespētu pret tik milzīgu laupītāju baru. Nevaru atminēt viņa nodomu. Neticu, ka viņš mūs aizturējis tādēļ vien, lai paēdinātu algotņus, lai paēdinātu nabagus un ar to izpirktu savus laupītāja grēkus. Nē, sirošanu pa Serbiju viņš taču uzskata par varonību.'Serbija viņam ir atvērta klēts, uzklāts mielasta galds, no kura viņš sev izraugās vienīgi gaļu. Ne Serbija, ne Turcija nevar viņam liegt šo gaļu, jo viņa uztverē Serbija un Turcija radītas tikai tādēļ, lai viņam būtu ko izvēlēties: Turcijā — lielceļus, Serbija — lopu laidarus. Un tie nekad nav tukši — ne lielceļi, ne laidari. Es tikai nezinu, kādēļ viņa acis izraudzījušas mani, kam neko nevar nolaupīt, jo es vedu nevis preču karavānu, bet tukšiniekus. Nē, es nespēju atminēt viņa nodomu.

Viņš mani aicināja apsēsties zem koka, ap kuru pletās pavēnis un dzeltēja nomīdita zāle. Un man ienāca prātā doma: Sefers jau daudzu^ ir aicinājis zem šī koka, dodams viesiem to, kā viņiem nebija, vai atņemdams to, kas viņiem piederēja. Arī pļava, kas pletās visapkārt, lie- cinaja, ka tā ir daudz ko piedzīvojusi, ka tajā ir gan ēsts, gan dzerts, gan rikoti kautiņi. Sefers nule apgalvoja, ka taja paēdināts nevis viens, bet simt viens cilvēks, bet bija redzams, ka tajā arī simt viens cilvēks ir aplaupīts. Sis koks bija ozols. Vecs, simtgadnieks. Tomēr tas vēl zaļoja un kuploja. Tā stumbrs, kā parasti veca ozola stumbrs, bija vienās plaisās un dobumos, un pie tā bija izplāts paklājs.

—    Seit nav māja, bet tikai koks, tāpēc lūdzu zem koka, šeit — uz paklāja, — Sefers aicināja, dziļi liekdamies manā priekšā un roku uz krūtīm turēdams, bet es .,. es vēl joprojām nezināju, ko šis cilvēks vēlas: varbūt pacienāt, varbūt aplaupīt, varbūt tikai atņemt naudu, kas man iedota algotņu pārtikai un naktsmītnēm.

—   Man ir prieks tevi uzņemt, — viņš vēlreiz piebilda, apsēzdamies sakrustotām kājām paklāja malā.

Es turpretim apsēdos uz paklāja pie paša stumbra, ko viņš aizsedza ar vēršādu, lai es pret to varētu ērti atspiesties. Ada vēl bija jēla un asiņaina. Ozola zari virs manas galvas bija asinīm apšļakstīti. Acīmredzot pie tiem allaž tika pakārti un dīrāti nokautie lopi. Asiņaina ap koku bija arī pļavas zāle. Man radās tāds iespaids, ka šie cilvēki vai katru dienu svin bairamu, kam par godu vienmēr jākauj dzīvnieki.

—    Paveries visapkārt, paskaties! — Sefers sacīja. — Zini, tos lopiņus, ko nenokaujam šeit, aizdzenam uz ciemiem savām sievām. Viņas mums cita nekā neēd kā tikai gaļu. Tagad arī tavi algotņi varēs pieēsties līdz kaklam. Dievs ir mans liecinieks: es ļoti priecājos, ka tu esi mans viesis.

—    Kādēļ? — es jautāju, cieši skatīdamies viņam acīs.

Sefers nespēja izturēt mana skatiena un mana jautājuma tiešumu. Viņš nolieca galvu, pievērsa acis saviem saliektajiem ceļgaliem un atbildēja kā gūsteknis:

—    Es negribēju tev neko stāstīt, domāju — pasēdēsi brīdi pie manis, labi atpūtīsies un turpināsi ceļu. Bet, ja nu tu vaicā, tad klausies! Mani nesauc par Seferu, kā es tev pirmīt teicu. Mans īstais vārds ir Avdula un uzvārds Celičs. Ja gribi zināt — esmu no Vrančes ciema. Tur ir manas mājas. Man ir sieva, bērni un liela saimniecība.' Senāk manā mājā ciemojās ievērojami cilvēki. Nāca gan pie mana tēva, gan pie manis, kad tēvs bija miris. Bet tagad tu redzi, kur es esmu. Nav nemaz jāsaka, kas es esmu. Tikai reizēm rodas vēlēšanās satikties ar kādu cilvēku. Uzņemt cilvēku kā cilvēku. Ceļinieki baidās un bēg no manis, bet es dzenos viņiem pakaļ. Vieniem tāpēc, lai viņus aplaupītu, citiem — lai aicinātu paciemoties zem šī ozola, tāpat kā ataicināju tevi. Ja tu, virsniek, būtu pretojies, es būtu pavēlējis saviem ļaudīm apšaut tavus algotņus. Tu man jautāji, un tādēļ es tev to stāstu. Es priecājos, ka tu iegriezies pie manis. Jā, senāk Vrančē manā mājā viesojās diži cilvēki…

Viņš atkal pievērsa skatienu ceļgaliem, uz kuriem gulēja viņa stiprās zemnieka plaukstas, kas bija zaļas no zāles, melnas no zemes un, kā man,šķita, arī sarkanas — no cilvēku un nokauto vēršu asinīm.

Raudzīdamies uz savām rokām, viņš gandrīz skumīgi sacīja:

—    Tas cilvēks, kas kaut reizi pasiro pa Serbiju … tas iemīl nakti. Tas iemīl Serbiju.

Viņš pacēla galvu un pavērās man acīs, un man šķita, ka viņš gaida, ko es teikšu, ko bildīšu, bet es nolēmu nesacīt ne vārda. Kavēdams laiku, izvilku pulksteni un sāku pētīt, cik tas rāda. Arī viņš izvilka pulksteni un, vērodams tā ciparnīcu, teica:

—    Es tev izstāstīju visu… Izģērbos tavā priekšā kails. Cik tavējais rāda?

Atbildēju, ka ir pusdiena.

—    Laiks ieturēt maltīti. Paēdīsim visi kopā.

Viņš uzsauca dažiem puišiem, kas stāvēja augstāk pakalnā, lai nes šurp pusdienas, bet citiem pavēlēja paēdināt algotņus, piekodinādams, lai dara to nekavējoties. Vina ļaudis no pakalna atsaucās, ka rīkojums ir uzklausīts.

Pa to laiku es aizgāju pie algotņiem un pavēstīju, ka atkal esam satikušies ar haidukiem tāpat kā Jaruta mežā. Bet šie nav tādi kā Jaruta meža haiduki. Sie tīko tikai pēc lieliem laupījumiem — pēc vēršiem, pēc zirgiem, pēc ganāmpulkiem, ko aizdzen no aplokiem, pēc bagātām karavānām, turpretim tie, kas mitinās Jarutā, pārtiek no sīkiem sirojumiem, lai vilktu savu kailo dzīvību. Sie ir labi pārtikuši, bet nežēlīgi, un mēs nezinām ne viņu tikumus, ne viņu nodomus. Tagad viņi mums piedāvā pusdienas. Lai nu tā būtu. Ēdienu pieņemsim, bet nekādos darījumos ar viņiem neielaidīsimies.

Es vēl nebiju paguvis visu pateikt, kad haiduki no kalna jau sāka nest lejā pusdienas. Nesa pilnus katlus vārītas gaļas, nesa uz pleciem milzīgus saulē kaltētas vērša gaļas gabalus, kas izskatījās pēc veciem celmiem. Visa pļava sāka smaržot pēc gaļas.

Atgriezos pie namatēva — haiduku barveža Avdula? kopā ar hodžu Ibrāhīmu. Avdula viņu sagaidīja tikpat svinīgi kā pirmīt mani — vispirms pielika roku pie pieres, tad pie krūtīm un tikai pēc tam atkal apsēdās, piebilzdams, ka viņš jūtoties tik laimīgs kā debesīs un ne- aizmirsīšot, ka pie viņa galda mielojies dzīvs hodža, tik ilgi, kamēr viņu Serbijā kāda nešpetna lode nebūšot nogalinājusi. Jā, jā, viņš esot pārliecināts, ka miršot nevis no slimības, bet no lodes.

—    No lodes, hodža, no lodes!

—    Katram cilvēkam, — hodža visgudri atbildēja, — uz pieres ir sava likteņa zīme …

»— Arī mani liktenis nav aizmirsis, — Avdula atsaucās.

—    Katram cilvēkam, — hodža turpināja, — uz pieres ir uzrakstīts, kāds būs viņa mūža gals.

—    Es kritīšu "no lodes, — Avdula vēlreiz apgalvoja. — Pie kāda lopu laidara Serbijā. Kādā žogmalē.

—    Kādēļ tu domā, ka tas notiks Serbijā? — hodža jautāja, neko nezinādams par Avdulas dzīves gaitām.

—    Esmu pieradis pie Serbijas. Bieži jo bieži to apciemoju, lai aizdzītu no serbu aplokiem vēršus. Varu tev atzīties, hodža, ka šādas pastaigas man ir pa prātam. Tas cilvēks, kas kaut vienu nakti ir pavadījis Serbijā, pēc tam noplēš ne vienu vien pastalu pāri, staigādams pa šīs zemes ceļiem. Tiesa kas tiesa, hodža, tā ir nekrietna nodarbošanās, dievam nepatikams darbs, toties stipri ienesīgs. Par sultānu es neliekos zinis, jo dzīvoju labāk nekā viņš. Zini, hodža, Celiču dzimta var lepoties ar vienu dikti ievērojamu vīru. Ja viņš nebūtu tik gudrs, katrā ziņā tagad atrastos starp haidukiem, bet gudrība viņu aizveda uz Stambulu. Tur viņš sēž tikpat kā pie sultāna labās rokas. Viņu sauc par Serīfu. Sis Serīfs — mēs viņu godājam par Šerifa pašā — senāk bieži ieradās mūsu cieinā apraudzīt tuviniekus un radiniekus. Bet viņš nekad nebrauca viens, kopā ar viņu vienmēr bija kāds desmits vai pat pāris desmitu ievērojamu vīru. Un vesels bars pavadoņu. Katram savs miesassargs. Mēs bijām trūcīgi ļaudis, bet viesus vajadzēja uzņemt ar labu cienastu — nav jau šie no meža iznākuši, no pašas Stambulas taču pie mums ieradušies! Un ko mēs darījām? Devāmies uz Serbiju, naktī atdzinām vēršus un mielojām viesus ar gaļu. Kad viņi bija aizbraukuši, mēs atkal kāvāmies ar badu. Bet kādēļ mums jākar zobi vadzī, ja uz Serbiju jau iemīta taka? Nakts ir melna, mēs uzmetam mugurā melnus apmetņus un — aidā, uz serbu zemi! Paldies visuaugstajam dievam, ka viņš mums devis tādu Serbiju! Tā tas, hodža, sākās un tā iegājās. Beigu beigās pilnīgi pametām savas mājas. Nu jau divus gadus neesmu pieskāries pie durvju roktura. Ceļiem durvju nav. Un Ser- bijai arī nav durvju. Dievs mums devis vaļu. Un paldies dievam par to! Tā ir labi. Labāk nemaz nav vajadzīgs. Pat sultāns nedzīvo labāk. Mūsu Serīfs dusmojas uz mums: mēs viņu apkaunojot sultāna vaiga priekšā. Bet kāpēc viņš tur kvern pie tā sultāna? Pie mums viņam klātos labāk. Drošs mežs, svaigs ūdens un krietnas vakariņas, goda vārds, ir daudz pārākas par viņa Stambulu un mielastiem pie sultāna galda. Izstāstīju tev, hodža, tīru patiesību, bet viss, ko tu nupat dzirdēji, tev tūlīt jāaizmirst.

Pa šo laiku netāluno mums bija nostājušies četri puiši, gluži kā līgavas pie krūtīm rokas pielikuši. Mielasta laikā viņi mūs apkalpoja, bet citi gan lielākos, gan mazākos katliņos nesa šurp gaļu. x

—    Gribu, lai jūs pieēstos līdz kaklam, — Avdula sacīja. — Un nemēģiniet teikt, ka gaļa nav laba, Serbijā sliktu lopu nav. Paldies serbu zemniekiem!

Viņš bez pārtraukuma mūs cienāja un mudināja ēst, un es sapratu, ka viņš to dara nevis tāpēc, ka gaļas viņiem būtu tik daudz, ka nezina, kur likt, bet gan tādēļ, ka viņš bija pieradis apkalpot viesus pie galda un tagad bija radusies izdevība atcerēties aizgājušos gadus. Nebijām vēl lāgā paguvuši nobaudīt vienu ēdienu, kad viņš to jau nolika malā un cēla mums priekšā citu.

—    Hodžas ir kāri uz gaļu. Ed, hodža! Es zinu, kā hodžas mielojas pie kāzu galdiem. Bet pēc pusdienām, lūdzu, noskaiff mums lūgšanu. Tadu lūgšanu, hodža, lai Serbijā nekad nepietrūktu šis dieva dāvanas.

Hodža brīdi klusēja un tad atbildēja:

—    Šādai gaļai lūgšanas nav.

Viņš neteica, ka nedrīkst lūgt dievu par zagtu vērša gaļu, ka dievs šādu lūgšanu neuzklausītu, taču droši vien ta domāja. .1

—    Tas nekas, skaiti vien! — Avdula uzstāja.

Bet es klusībā prātoju ta: ja šo gaļu var ēst, kādēļ tad par to nevar noskaitit lūgšanu? Lai krīt grēks uz grēku, gan dievs sapratīs, ka mums citas izejas nav.

Mēs nomazgājām rokas, pacēlām tās līdz krūtīm, pavērsām plaukstas uz augšu, un hodža sāka …

Es skatījos viņā un brīnījos, kādēļ no visām arābu dziesmām un teiksmām, ar ko varētu aizstāt īstu lūgšanu, viņš izraudzījis tieši šo — teiksmu par viedo Uveidu. Arābu valodā tajā stāstīts, ka jauneklis Uveids iemīlējis meiteni Zuleihu, bet tā bijusi nelaimīga mīlestība. Zuleiha jaunekli atraidījusi, tāpēc viņš devies uz tuksnesi, lai tur nomirtu badā un slāpēs. To uzzinājis sultāns. Viņš pavēlējis saviem ļaudīm Zuleihu atvest uz pili, jo gribējis redzēt, kāda ir tā skaistule, kuras dēļ Uveids kļuvis par vientuļnieku un" nolēmis izbeigt dzīvi tuksnesī. Un sultāns ieraudzījis, ka meiča nepavisam nav skaista. Pēc tam viņš licis no tuksneša atvest Uveidu un, viņu sagaidījis, teicis: «Tava Zuleiha nav skaistule. Kādēļ tu gribi doties nāvē tik neglītas skuķes dēļ?» Uz to Uveids sultānam atbildējis: «Valdniek, tev vajadzēja Zuleihā skatīties ar Uveida acīm.» Hodža noskaitīja šo teiksmu dziedošā balsī gluži kā īstu lūgšanu, tad ar plaukstām pieskārās pie sējas, noteica «Amenl», ko atkārtoju arī es un Avdula, un beidzot nolaida rokas uz ceļgaliem. Es neskatījos uz hodžu, jo man šķita, ka tad ieraudzītu uz viņa pleciem tos sātanus, kas viņu vienmēr pamāca, kā jārīkojas, toties klausījos, kā pļavas lejgalā algotņi dauza bungas un pūš stabules. Acīmredzot tā bija zīme, ka viņi ieturējuši sātīgas pusdienas.

— Jūsējie, — Avdula paskaidroja, — spēlē bungas tāpēc, ka mani ļaudis to vēlējās. Tieši to es gaidīju. Es gribu priecāties, gribu justies kā kāzās. Un kāzas patiešām būsi Gribu dažas sievas, kas velkas jums līdzi, paturēt saviem puišiem. Manējie viņas ceļā jau sagaidījuši un aizveduši pie sevis. Daži grib tūdaļ precēties, tādēļ es pavēlēju spēlēt. Lai būtu kā īstās kāzās!

Avdula neskatījās ne manī, ne hodžā. Acīmredzot viņš domāja, ka šī ziņa uz mums neattiecas, jo tās taču nav mūsu, tās ir algotņu sievas, viņš tikai mums pastāsta, kas notiek, un dara zināmu, ka tās, kuras viņa ļaudis apņems par sievām, mums nopakaļ vairs nevilksies. Nezināju, ko lai viņam atbildu, bet viņš, tā vismaz man šķita, nepavisam negribētu mani uzklausīt, tāpat kā negribētu uzklausīt serbu, kas pieprasa atdot nolaupītos vēršus. Es klusēju. Klusēja arī hodža. Mūsu skatieni sastapās, un mēs neslēpām savu izbrīnu un apjukumu, tā likdami saprast, ka neatzīstam šādu rīcību. Taču, kā atklājās, Avdula bija pārliecināts, ka dara mums labu: šīs sievietes nevienam vairs nav vajadzīgas, pat viņu vīriem ne, viņas tikai mūs traucē, jo velkas nopakaļ algotņiem un neatstāsies no gājiena, kamēr aiz pārguruma saļims vai nomirs badā. Viņas nepieder nevienam. Un pieder visiem. Pieder katram, kas viņas grib iegūt.

Nezinu, kuras sievietes viņi izraudzījuši, es viņas visas pat vaigā neesmu redzējis, taču esmu pārliecināts, ka viņi izvēlējušies jaunākās un stiprākās, jo vecas un slimīgas sievas viņiem nav vajadzīgas. Tāpat es nezinu, ko šeit var līdzēt mana klusēšana, taču man ir skaidrs, ka runāšana — vēl mazāk. Varu iedomāties, cik muļķīgi izklausītos mani vārdi, ja es šim cilvēkam tagad teiktu: dieva vergs, neverdzini dieva verdzenes! Viņš atbildētu, ka neņem šīs nelaimīgās sievietes verdzībā, bet aplaimo, atdodams saviem puišiem, kas viņas ēdinās tik ilgi, kamēr Serbijas laidaros vēl varēs atrast kaut vienu ragu. Ja dievs dos, sievietes pārtiks tikai no tīras gaļas, ko savu bijušo vīru mājās nav pat redzējušas. Turklāt viņām vīru vairs nav, tie kļuvuši par algotņiem un aiziet uz karalauku, no kura nekad neatgriezīsies. Protams, šodien viņas vēl nav ne šķirtenes, ne atraitnes, bet drīz būs, tādēļ var pieņemt, ka viņas jau tagad ir brīvas un drīkst kaut vai tūlīt iziet pie cita vīra. Iespējams, ka viņš atbildētu citādi, jo viss, kas nokļūst viņa rokās — vērši, sievietes vai karavānas —, viņam ir tikai laupījums. Un viņam nav daļas gar to, kas kuram pieder: kurš ir šīs sievas vīrs, kas tā par karavānu un kam par zaudējumu būs jālej gaužas asaras, tāpat kā nevienam nav daļas gar viņu — vai viņš pēc nākamā sirojuma pa Serbiju atgriezīsies šeit sveiks un vesels. Asaras lej tikai vārgdieņi. Stiprie cilvēki dzied. Un taisnīgums prasa, lai neviens nepaliktu bešā, lai katram tiktu vai nu pa asarai, vai pa dziesmai. Sis cilvēks var man visādi atbildēt, ja es viņam kaut ko jautātu.

Viņš pirmais pārtrauca klusumu, uzrunādams hodžu:

—    Tev būs jāsalaulā tās sievietes ar maniem puišiem.

Hodža klusībā izsaucās: ak dievs, nav lielāka brīntftna,

ko tu vēl varētu radīt pasaulē!

Pēc tam viņš skaļi iebilda:

—    Viņas jau ir pielaulātas saviem vīriem.

Avdula izlikās šos vārdus nedzirdam. Viņš pavēlēja vienam no tiem četriem puišiem, kas stāvēja kā četras sveces un mūs apkalpoja, atvest haiduku Rāmo ar to sievieti, ko viņš sev Izraudzījis, un piebilda, ka pēc Rāmo pie hodžas jāatved Halīls, Jašars, Kurtešs, īso un Teve- kels.

—    Labi, ka atnācāt kopā ar sievietēm, — viņš priecājās. — Salaulā viņus, hodža, pēc visiem šariāta noteikumiem.

—    Pēc šariāta nevaru, — hodža iebilda, — jo viņas Jau ir laulātas sievas. Viņām ir vīri.

—    Viņas tos apmainīs, — Avdula atcirta.

—    Nevaru.

—    Ko, tu nevari, pie koka sēdēdams, pateikt tos trīs vārdus «Es jūs salaulāju», ja es pat naktī, tumsā uti lietū varu aiziet līdz Serbijai?

—   Varētu, ja šīs sievietes būtu šķirtenes, — hodža paskaidroja,

—    Izdari pie reizes ari to: atlaulā viņas no vecā vīra un pielaulā jaunam …

—    Nevaru, — hodža joprojām atrunājās. — Ne dievs to atļauj, ne svētā grāmata.

—    Dievs arī man neļauj sirot pa Serbiju, bet es to daru. Un par svēto grāmatu es tev teikšu tā: šeit, zem šī ozola, es tev esmu gan Korāns, gan tiesnesis. Tu* viņus laulāsi! Kā pratīsi. Vienalga, kādas būs viņu laulības saites — stipras vai vājas, bet kopā tev viņi jāsasaista. Saki viņiem tā: no šī brīža jūs esat vīrs un sieva un ejiet uz krūmiem! Sie vārdi, hodža, tev neko nemaksā. Tieši tādēļ tu esi hodža.

—    Tā es nevaru.

—    Tu neesi Stambulā, tur varbūt nevarētu, bet te ir biezoknis.

—    Dievs mīt arī biezoknī, — hodža aizstāvējās.

Sai brīdī parādījās Rāmo. Viņš veda pie rokas kādu sievieti un teica:

—    Ar šo te …

Viņi nostājās netālu no mums tai vietā, kur pirms brīža stāvēja tie četri puiši, kas mūs apkalpoja, turklāt nostājās tā, it kā viņi tagad grasītos mūs apkalpot. Vēroju Rāmo, vēroju sievieti. Rāmo bija gara auguma, spēcīgs, melnīgsnējs, galvā viņam bija vilkādas cepure, uz pleciem vadmalas apmetnis, zem tā veste un tīrs krekls, kājās vilnas zeķes un stipri ādas apavi. Bet viena kāja viņam bija īsāka, un tieši ar to viņš bija nostājies blakus sievietei.

—     Es izraudzīju šo te, — viņš saka aizsmakušā balsī, vērodams mūs šaudīgām acīm, it kā vaicādams, vai viņa izvēle ir pietiekami laba un vai mēs to atbalstām. To pavēstījis, viņš pieliecas sievietei tuvāk un pētī viņu, lai vēlreiz pārliecinātos, vai izraudzījis-īsto, vai šī būs gana piemērota, vai citiem netiks labākas līgavas. Kāda tu esi, mana nākamā sieva? Vai tikai tev nav kāda vaina, kas manām acīm paslīdējusi garām? Un vai tam, kas līdz šim bija tavs vīrs, tā bija zināma?… Bet tas, kas bija viņas vīrs, pašlaik dej un dzied algotņu barā, it kā tūdaļ precētos pats, nevis tas klibiķis, kurš stāv blakus viņa sievai. Algotņiem nav ne jausmas, kur pašreiz mīt viņu 'sievas. Viņi ir pārliecināti, ka žandarmi viņas aizdzinuši atpakaļ līdz iebraucamai sētai, tādēļ viņiem ap sirdi kļuvis vieglāk, jo no tā smaguma, ko viņiem uzvēlusi aiziesana, atkritusi vismaz nejaukā sajūta, ka sievietes nemitīgi velkas nopakaļ.

Tā, kuru izraudzījis Rāmo un kura pašreiz viņam blakus stāv mūsu acu priekšā, ir jauna un skaista. No noguruma viņas seja, kā parasti sievietēm pēc gara ceļojuma, ir sadrūmusi un sastingusi. Viņa stāv nolaistām acīm, bet, kad Rāmo pavēl skatīties uz mums, viņas plaksti nodreb gluži kā spārniņi virs zaļganām, mazliet iešķībam acīm. Esmu neskaitāmas reizes redzējis, kā nodreb sieviešu acu plaksti, kad vīrieši ielūkojas viņām sejā, jo sievietes kopš agras jatinibas pieradušas slēpt seju no viriešiem, kas nepieder pie viņu dzimtas, un tādēļ nespēj izturēt svešu vīriešu skatienu. Viņām tas liekas kā dzelksnis, kas ieduras dvēselē un apkauno šķīstumu. No šāda dzēliena viņas pat Iekliedzas, jo viņu dvēsele ir līdzīga aptumšotai istabai, pa kuru lidinās nakts rēgi, sikspārņi un drūmi gari, un viņas pašas ir līdzīgas naktij… Dienas un nakts ritumā — gaismas un tumsas mijā viņas pārstāv tumšo daļu… Tādēļ viņas ir tik dziļas. Viņu dzīlēs nevienam nav iespējams ienirt. Tādēļ viņas ir tik tālas. So tālumu nevienam nav iespējams uieveikt. Viņas nepieder sev, viņas ir vīrieša īpašums. Tāaēļ sievas apprecēšana vīrietim ir tas pats, kas zemes grāmatas iegūšana, sak, ziniet, ļaudis, kas te ir saimnieks, un nepārkāpiet mana zemes gabala robežu! Bet sievas nekad nav vidus, viņas vienmēr ir tikai mala — gluži kā īpašuma ežmala… To var aizlaist atmatā, tādēļ ka tā ir tikai lauka mala, un tad sieva vairs nepieder nevienam… Domādams par to, es sev nevaicāju, kur ir netaisnība, bet gribu uzzināt, kur rodams taisnīgums,'un atbildi atrodu saulē, kas vienādi silda kā sieviešu, tā arī vīriešu galvas, un mēnesī, kas spīd pār sievietēm un vīriešiem, un upē, kas plūst priekš visiem, un slimībās, un nāvē … Tātad pasaulē tomēr ir taisnīgums … Bet kā ir ar tevi? — es domās jautāju jaunajai sievietei, kas stāv manā priekšā, taču skaļi nesaku ne vārda, tikai skatos, un man šķiet, ka viņas dvēselē ir kāda gaiša zvaigzne, kas deg un ne- apdziest, lai notiktu ar viņu kas notikdams. Iespējams, ka viņa pati nemaz neatskārst, kas īsti ar viņu notiek. Upuriem parasti zūd apjēga, kas viņi ir, kā rokās viņi nokļuvuši un ko ar viņiem grib - darīt… Viņi tikai muļķīgi skatās, truli gaida un — nebaidās no tā, kas viņiem gaidāms.

— Sī sieva grib nākt pie manis, — Rāmo saka.

—        Sieva, vai tu esi ar mieru? — hodža jautā tikai tāpēc, lai nestāvētu klusu, jo viņam nav ko teikt, viņš nevar atrast tiltu, pa kuru būtu iespējams šo sievieti no viena vīra aizvest pie otra.

—    Ar mieru, ar mieru! — Avdula steigšus izsaucas.

—   Katra sieviete ir ar mieru iziet pie vira.

—    Kā vīrieši grib, — sieviete atbild.

—    Mēs gribam, gribam! — Avdula steidzina,

—    Es esmu ar mieru, — Rāmo apstiprina.

—        Ņem viņu, Rāmo, bet tu, hodža, pasaki savu sakāmo «Es jūs salaulāju!», un ar to lieta būs darīta, — Avdula pavēl, sasizdams plaukstas.

It kā zinādami, ka kaut kas nupat ir noticis, p|avas lejgalā algotņi sāka rībināt bungas, bet es nodomāju, ka labi ir tiem, kas neko nezina… Varbūt viens no bungo- tājiem ir šīs sievietes vīrs. Vai viņš būs nelaimīgs, kad uzzinās, ka viņa sieva tagad pieder nevis viņam, bet Rāmo? Un vai vispār viņš to uzzinās?

Izvilku pulksteni un paskatījos, cik tas rāda, lai pateiktu haiduku barvedim, ka algotņiem laiks doties ceļā, ja bez sievietēm viņam nekas vairāk no mums nav ņemams. Viņš arī paskatījās savā pulkstenī un noteicai

—    Laika vēl gana. Lai hodža salaulā arī pārējos!

—    Visi ir jau salaulāti, — hodža dusmās Iekliedzās,

—   visi reizē!

—         Paldies dievam! — Avdula atbildēja. — Es priecājos, ka iegriežaties pie mums.

Viņš piecēlās, lai paklanītos tāpat kā pirmīt, kad mūs sagaidīja.

Divi no tiem puišiem, kas mūs pusdienās apkalpoja, atveda zirgus, pārbaudīja, vai seglu jostas pietiekami savilktas, un, turēdami pavadas, palīdzēja mums iekāpt seglos.

Mēs devāmies prom, it kā bēgdami no nelabā, kas mums nopakaļ tencina: es priecājos, ka iegriezāties…

15

— Tā vien gribētos paraudāt…

Jāju uz zirga, un no augšas, no segliem, man tālu jo tālu redzams ceļš — platais sultāna lielceļš. Es nezinu, kādēļ to sauc par sultāna lielceļu, vienīgi tas man ir skaidrs, ka neviens valdnieks to nav būvējis. To iestaigājuši ceļinieki ar savām kājām. To iebraukuši rati ar saviem riteņiem. To ieminuši, turp un atpakaļ staigādami, kņazu, ķeizaru un sultānu karapulki. To radījuši tie, kas reiz kādu vajājuši, un tie, kas no kāda reiz bēguši. Un ubagi, kas pa to klimtuši, lai gan viņu nopelns ir niecīgs, jo viņiem ir basas kājas un viņi iet viegli un lēni. Aiz viņiem putekļos paliek basu kāju nospiedumi, un tā ir visskaidrākā zīme, ka pa ceļu ir gājis cilvēks… Aiz stiprajiem, aiz varenajiem nepaliek tik tvirtas pēdas un zimes, jo viņi jāj ar zirgiem un pamet tikai pakavu nospiedumus. Tāpēc ikviens cilvēks uz ceļa gluži kā uz pa- pira lapas atstāj ziņu, ka viņš šeit ir gājis. Gājis un kaut kur aizgājis… Dažs pirms tūkstoš gadiem, dažs pirms simt gadiem, dažs vakar… Un katrs traucies uz savu galamērķi… Gluži kā upe, kas pa gultni plūst uz izteku. Daži nav nokļuvuši līdz turienei, kurp sākuši gājienu. Par viņiem runā kapakmeņi lielceļa malās. Divi akmeņi — viens galvgalī, otrs kājgalī — ir zīme, ka zemē zem šiem akmeņiem, zem šīs zāles guļ cilvēks. Nav zināms, kas viņš bijis, nekas vairāk par viņu nav zināms kā vienīgi tas, ka tālāk viņš nav ticis. Bet katrā ziņā viņš gribēja tikt tālāk, jo ceļš taču viņam bija zem kājām un vedināja uz priekšu. Cilvēki nekad neaiziet līdz ceļa galam, viņi sasniedz tikai savas gaitas galu … Kur ir šis gals? Ak, cik tālu jūs, mirušie, gribējāt vēl ieti… Bet neaizgājāt, atpalikāt no citiem un uz mūžu apgūlā- ties ceļa malā. Tagad jūs esat šeit vieni, atskaitot tos brīžus, kad uz jūsu kapakmeņiem nolaižas putni. Tad jūs esat kopā ar tiem … Nevienam nav zināms jūsu vārds. Un jūs paši arī jau sen esat aizmirsuši, kas reiz bijāt un līdz kurienei gribējāt aiziet. Akmeņi, divi liecinieki, — viens galvgalī, otrs kājgalī — stāsta, ka jūs esat bijuši cilvēki. Un ar to pietiek. Tas ir viss. Dzīvie pagriežas un paskatās uz jums, Ja viņi iet pa ceļu dziedādami, tad šai brīdī pārtrauc dziesmu. Un arī tas ir diezgan daudz. Tas ir viss. Tādā brīdī ikviens padomā par sevi un par savu akmeni… Varbūt slimība jūs pieveica un nokāva. Varbūt kāda stiprāka roka, kurai jūs nespējāt pretoties. Kas zina, ko laika gaitā pieredzējuši šie sultāna ceļi. Bet cilvēki pa tiem iet un iet… Kā dienu, tā nakti. Jo mūs ikvienu'dzen uz priekšu mūsu nemiers — mēs ikviens gribam padzerties no sava avota, kas mums apsolīts ne- jaušamā tālumā …

Jāju ar zirgu un no augšas, no segliem, skatos uz šiem kapakmeņiem. Mēs aizejam, bet tie paliek… Ja akmeņiem būtu acis, tie lūkotos mums nopakaļ.

Klausos, kā klaudz zirgu pakavi uz sausā ceļa, kā aizmugurē brīdi parīb algotņu bungas un apklust, kā. pēc tām ieskanas viņu stabules un zurnas un arī apklust. Un es sev saku: viss ir kārtībā! Pa sultāna ceļu iet sultāna karapulks. Zinu, ka algotņus moka slāpes, jo mielasts pie haidukiem bija sātīgs. Bet līdz ūdenim vēl pilnas stundas gājiens. Viņiem būs grūti izturēt šo stundu, tādēļ pavēlu žandarmiem pasteidzināt atpalicējus gājiena pakaļgalā un vispār — paātrināt soli. Bet mana pavēle ir veltīga, jo viņi gandrīz nemaz neklausās žandarmos un iet tā, kā pašiem patīk, — gausi, negribīgi, kā ceļotāji, kam nekur nav jāsteidzas. Sais divās pārgājiena dienās viņi jau pieraduši pie sava soļa — pie lēna un vienmērīga soļa un nepaātrina to pat tad, kad es tīši aizjāju tālu priekšā. Nezinu, par ko viņi runā, tikai dzirdu viņu balsis, kas man šķiet pilnas skumju un šķiršanās sāpju. Viņi apzinās, ka patiešām dodas svešumā, jo noietais ceļa gabals kļūst aizvien garāks, bet priekšā ceļš stiepjas tikai tālāk un tālāk. Līdz Jcdrenai, līdz Donavai, līdz krieviem… Viņu rīkles ir izkaltušas un tādēļ balsis ir aizsmakušas. /Tās skan sēcoši arī tad, kad viņi dzied, un tādēļ nav patīkami viņos klausīties. Arī stabuļu treļļos vairs neskan viņu dvēsele, tajos jaušams tikai viņu nogurums. Visu mūžu pieraduši skatīties uz zemi, kas jāapstrādā, vai uz lopu baru, kas jāgana, viņi arī tagad cieši raugās uz ceļu, kas balto zem kājām, un iet noliektām galvām, it kā meklētu pazaudētu kabatas nazi vai arī paši sevi, jo šajā tālajā, svešajā pasaulē viņi jūtas kā pazuduši: Viņi iet, atstādami ceļa putekļos savu pēdu nospiedumus, atstādami gaisā savu balsu dūkoņu un varbūt vēl kaut ko tādu, ko aiz sevis pamet tikai nabagi…

Sēdēdams zirgā, es jau varēju saskatīt aku Melajas norā. Tur algotņi varēs padzerties. Redzēju nojumi, kas bija uzbūvēta virs akas: baļķu sienas, lubu jumts un visgarām soli, kur ceļiniekiem apsēsties un atpūsties. Es jau sen pazinu šo aku, un tā man vienmēr ir bijusi brīnums. Kā gan akracis, par kuru šodien nevienam nekas vairs n^v zināms, reiz varēja uzminēt, ka zemē četru diža augumā vīru dziļumā ir ūdens? Viņš izraka milzīgu bedri līdz āderei, iedobes dibenā izbūvēja aku ar muldu, blakus nolika soliņu un bedres sienā no apakšas līdz augšai — lidz norai izcirta lēzenas kāpnes, lai ceļinieki varētu ērti nokāpt lejā pēc ūdens un tikpat ērti atgriezties norā. Un cilvēki kāpj lejup pie akas kā milzīgā akmens mucā, virs kuras uzslieta nojume, padzeras ūdeni un kur kurais — vai nu lejā pie akas, vai arī augšā virs akas — apsēžas un atpūtina kājas.

Vēroju, kā algotņi nozūd milzīgajā mucā un izlien no tās viscaur slapji. Viņi brīnījās par šo brīnumu kā mazi bērni. Staipīja kaklus, valbīja acis. Nezinu, kas ar viņiem bija noticis: vaigu vaigā sastapušies ar kaut ko tik neiedomājamu, viņi staigāja kā ^apmāti, lai gan tieši šobrīd gribēja būt gudri un atminēt šo mīklu. Man bija skaidrs, ka viņi neaties no akas, kamēr nebūs to pamatīgi izpētījuši. Viņi riņķoja ap nojumi virs bedres, vēroja izkaltušo klajumu, kas pletās visapkārt, atkal un atkal kāpa lejā pie akas, lai vēlreiz padzertos un vēlreiz nomazgātos. Viņi bija līdzīgi nesaprātīgiem radījumiem, kas nejauši iemaldījušies neiedomājamu brīnumu zemē… Viņi vairs nedzīvoja šodienā, viņi bija atgājuši atpakaļ tālum tālā pagātnē, kad cilvēki bija pavisam citādi. Ak mans dievs, kādi cilvēki! Sī aka mums palikusi no viņiem. Viņi atklāja ūdeni ceļavīriem un aizgāja — aizgāja nebūtībā …

—    Ko tu par to saki? — algotņi cits citam jautāja.

—    Un tu?

—    Es neko.

—    Es arī neko. Man tikai ir skaidrs, ka tas nav cilvēka roku darbs.

—    Kas tad to taisījis, gudriniek?

—    Lai dievs ir žēlīgs! .. .

—   Visai pasaulei izstāstīšu, ko šeit redzēju.

—    Aku droši vien izracis kāds vecu laiku karalis. Ko tikai vecos laikos karaļi nav spējuši! Es pats savām acīm to. redzēju Kulinos, kur kalpoju pie saimnieka. Reiz kāds ve'co laiku karalis tur uzbūvējis pili pašā kalna galā. Bet viņa sieva — karaliene uzbūvējusi pili otra kalna galā. Pēc tam abi sākuši būvēt tiltu no vienas pils uz otru, lai pa to viens pie otra varētu iet ciemos. Viņi būtu to uzcēluši, ja nāve nebūtu aizsteigusies priekšā. Es jums pastāstīšu, kā tas notikta … Karaliene vēl bija jauna un katru nakti aicināja pie sevis gultā jaunekli, ko dienā bija nolūkojusi starp tilta būvētājiem. Pārgulējusi ar viņu, nākamajā rītā agri jo agri karaliene nelaimīgo no pils torņa nometa lejā upē, lai straume viņu aiznestu un viņš nevarētu izpaust karaļa sievas noslēpumu. Gadā ir trīssimt nakšu, un, cik to ir divos, trīs un četros gados, tas dievam vien zināms, bet katru nakti karaliene gulēja ar citu meistaru un katru rītu pirms saules lēkta viņu iemeta upē.

—    Cik puišu viņa nometa?

—    Tik, cik četros gados ir nakšu. Mazāk ne.

—   Vai viņa bija izvēlīga?

—    Viņa izraudzīja sev pašus spēcīgākos jaunekļus.

—   Apžēlojies, kas tā par karalieni!

—    Jā, bija tāda… Ar sliktu sirdi. Katru nakti cits. Kamēr reiz trāpījās kāds meistars, kas akmenī izkala jaunas sievietes bildi — pliku karalieni un akmeni sienā iemūrēja tā, ka karalim tas bija redzams. Sak, ja karalim ir prāts, gan viņš sapratīs, ko tas nozīmē, bet, ja viņš ir stulbenis, — lai karaliene arī turpmāk maina klātgulē- tā/us. Izrādījās, ka karalis ir gudrs vīrs, viņš visu saprata, un redz, ko izdarīja: kādu rītu pārsteidza karalieni gultā ar puisi, kuru viņa iepriekšējā vakarā bija iekārojusi, un abus plikus no pils torņa nometa lejā, lai straume viņus aizrauj, bet pēc tam arī pats ielēca upē — lai upe paņem arī viņu. Tagad Kulinos tai vietā, kur senāk bija stāvējušas karaļa un karalienes pilis, tikai akmeņi vien palikuši. Bet upe tek vēl šobaltdien. Tāpat kā toreiz. Upe ir palikusi. Bet karalienes nav…

—    Upe palikusi tāpēc, ka ir tīra. Upes allaž ir tīras, ko nevar teikt par cilvēkiem. Cilvēki nevar ar upi mēroties.

—    Nē, tas vīrs, kas izracis šo aku, gan var mēroties ar visu, kas vien ir pasaulē.

—    Varbūt tas nemaz nebija cilvēks. Kas zina, kādi radījumi staigājuši pa zemi, kamēr cilvēks vēl nebija uzradies. Kur gan cilvēks būtu ņēmis tik lielu prātu, lai pateiktu, ka šajā vietā ir ūdens, ka šajā izkaltušajā klajumā dziļi pazemē tek ūdens? Vai saproti, brālīt balto? Bet tas vēl nav viss. Sis uziet to āderi un — viens H i vi — ierokas zemē tik dziļi, ka līdz bedres dibenam mums, četriem vīriem, vajadzētu citam uz cita pleciem nostāties. Bet ko mēs varam? Nozaudējam zālē bārdas nazi un nekādi nevaram to atrast. Pakustini, brālīt balto, savas smadzenes, varbūt apjautīsi, ar ko te ir darīšana …

—    Pasaulē nav labāku cilvēku par akračiem. Pavaicā to aitai, pavaicā kazai, pavaicā putnam vai ceļavīram — kam vien gribi, un visi tev atbildēs, ka viņi ir tie vislabākie cilvēki.

—    Nudien, brāl, es nezinu, ko lai par šo aku domā. Man par to nav lielākas saprašanas kā aitai, un, tāpat kā aita, varu no tās tikai padzerties.

*— Diez, vai ari tagad pasaulē rodas šitādi brīnumi?

—    Tas nevienam nav zināms. Un labāk par to neko nezināt. Ja esi iemācījies skaitīt līdz simtam, tad paliec pie šī simta. Tāpat tas ir ar šo aku: padzeries un ej tālāki Taču vislabāk būtu neiet nekur, palikt pie sava saimnieka … Un neko pasaulē neredzēt. Es jums saku tīru patiesību. Sī aka mani padarījusi muļķāku, nekā es biju. Tā vien gribētos paraudāt, lai visas manas asaras saritētu šajā akā.

—    Kaut mēs būtu piedzimuši toreiz, kad pa zemi vēl staigāja cilvēki zaļās drānās… Dzirdēju stāstām, ka senos laikos visi cilvēki ģērbušies zaļās drānās. Droši vien arī šo aku izracis kāds no viņiem. Tie cilvēki esot zinājuši visu — gan to, kas ir uz zemes, gan to, kas ir zem zemes, — tik gudri viņi esot bijuši!

—    Ek, arī tais laikos es būtu bijis tikai aitu gans! Un nekādas zaļas drānas man neviens nebūtu devis, es staigātu tādos pašos kankaros, kādi man tagad ir mugurā.

—    Būtu iedotas, mīļais, būtu iedotas! 5o aku viņi taču tev atstājuši, lai tu, iedams algotņos, varētu padzerties un remdēt slāpes!

16

— Ja tu proti brīnīties, tad nesaki, ka esi nabags!

Sēžu uz sola pie akas, raugos tālos, zilganos kalnos un pēc nokrāsas cenšos noteikt, kurš ir dižskābaržu mežs, kurš priežu mežs. Un klausos algotņu sarunās. Vieni zvilnēdami tērzē nojumē, citi sasēdušies zālē, bet daži vēl joprojām mazgājas. Kad šie nerimšas uzkāpj augšā, viņu slapjās sejas saulē laistās kā kapars, un viņi brauka tās ar plaukstām, it kā nupat būtu beigusies lūgšana. Lai viņi pavaļojas, kamēr nesāk snauduļot. Daži jau kaujas ar miegu, tātad drīz būs jāceļas kājās un jādodas ceļā. Arī man pašam plakstiņi kļuvuši smagi un domas aptrulušas. Tās neris tālāk par algotņu sarunām, un es labprāt gribētu kādam, kas tur zālē verveļo, skaļi uzsaukt; mīļais, tā taču nav!… Nekādi zaļi cilvēki pa šo zemi nav staigājuši. Arī senāk dzīvojuši tādi paši cilvēki kā mēs. Arī viņi cits citam stāstija šīs pašas teiksmas un brīnījās tāpat kā jūs. Paldies dfevam, ka jūs spējat brīnīties. Uz Dāli mošejas ir uzraksts: «Ja tu proti brīnīties, tad nesaki, ka esi nabags!» Es redzu, ka savā dvēselē un savos centienos viņi no nabadzības traucas uz bagātību, ka pie šīs brīnumakas, kuru radījis apbrīnojams akracis, viņi vairāk nekā.jebkad vēlas kļūt par labdariem, kas varētu radīt brīnumus uz zemes… Tie, kas zālājā aizmiguši, droši vien sapņos pašreiz aplaimo pasauli ar cēliem varoņdarbiem un ir pat varenāki par to vīru, kas izcirtis brīnumaku. Lai nu kā, bet viens man ir skaidrs: algotņi ir saviļņoti, pat satricināti. Viņi ir līdzīgi milzīgai akai, kurā nule iemests akmens. Un nolīgo ūdens apļi, un nolīgo vilnīši. Labi, ka tā. Viņi spēj pacelties gara augstienēs kā bērni, turpretim es.., es varu staigāt tikai pa zemi, tādēļ ka es jau esmu daudz gājis un daudz redzējis, un man pietiek ar to vien, ka varu lūkoties uz to tur kalnu un minēt, kādi uz tā ir meži — dižskābaržu vai priežu meži.

Brižiem manam skatienam kalnu aizsedz kāds ceļinieks, un tad es redzu nevis augstieni, bet ceļinieku uz lielceļa. Drīz parādās arī otrs. Viņi jāj šurp divatā — pa priekšu vīrietis un aiz viņa sieviete. Liekas, viņi jau ir ilgi jājuši, jo abi aiz noguruma sagumuši pār seglu loku. Vīrietis acīmredzot ir pat vairāk noguris nekā sieviete, jo viņa galva nolīkusi kā saulgriezes ziedkopa. Viņam ir garš, saulē nobrūnējis kakls, un nav nekādu šaubu, ka viņa rīkle ir galīgi izkaltusi. Viņš droši vien alktin alkst pēc ūdens, taču baidās tuvoties akai, redzēdams pie tās cilvēku baru. Baidās sievas dēļ, jo negrib viņu rādīt tik daudzu vīriešu acīm. Sieva būtu jānoceļ no zirga, jāpavada lejā pie ūdens, jāuzved atkal augšā un jāpalīdz viņai iekāpt seglos. Tas viss būtu jādara svešu ļaužu priekšā, un tie, protams, skatītos nevis viņā, bet sievā, turklāt ar iekāres pilniem skatieniem. Diez ko viņš izlems? Va > cietīs slāpes un liks arī sievai tās ciest? Vai ļaus jaunajiem vīriešiem aplūkot viņa jauno sievu? Sieva acīmredzot jau izšķīrusies par to, ka jāveldzē slāpes, tādēļ pievelk pavadu, lai apturētu zirgu, turpretim vīrs uzsit zirgam ar vicu, lai tas pieliktu soli, un es redzu, ka starp viņiem gluži kā starp diviem nikniem ienaidniekiem notiek sīva un slepena cīņa, jo viens vēlas to, ko otrs nevēlas. Šķiet, ja rīkste viņa rokā būtu garāka, viņš ar to uzcirstu arī sievai — zirgam vienu, bet viņai divus cirtienus.

Daži ceļa gājēji paiet garām, ne skatiena mums neuz- metuši. Nabagi iet viegliem sojiem, kaut ko nesdami uz pleciem, un cieši vēro ceļu — viņiem vēl tālu jāiet. Vai viņiem ir savs slieksnis, uz kura nolikt nastu? Vai viņiem ir savas durvis? Viņu soļi ir sīki, bet ceļš ir garš — vai ceļa galā viņus gaida pajumte? Vai arī sāksies cits ceļš? Cits ceļš, kura malā kādu dienu cilvēks apstāsies un tēsīs divus akmeņus. Bet neteiks nevienam, kādēļ viņš tos tēš…

Piepeši es atskārtu, ka rīkojos nelietīgi; šie ceļinieki taču būtu padzērušies, ja mēs nekvernētu pie akas. Laiks doties tālāk. Bet, tiklīdz gribēju algotņus celt kājās, man priekšā nostājās kāds vīrs.

—   Mani sauc par Azīzu, — viņš saka. — Esmu krietns cilvēks, kā dievam, tā arī sultānam patīkams. Un iepa- tikšos arī tev, ja tu mani uzklausīsi.

Skatos viņā: seja bāla, izstiepta, acis šauras un bēdu- līgas, cepure atbīdīta pakausī, tādēļ uz pieres redzama nejauka brūce, ap kuru riņķo mušas. Viņš nezina, ko darīt ar rokām, tās nokarājas gar sāniem kā nedzīvas. Un vispār viņa izskats ir diezgan nožēlojams. Redzams, viņš grib kaut ko teikt, bet nevar vārdus dabūt pār lūpām un gaida, ka es sākšu runāt pirmais. It kā es būtu atnācis pie viņa, nevis viņš pie manis.

—    Kas tu tāds esi? — es viņam jautāju.

—    Es jau tev sacīju, ka esmu sultānam patīkams, un vairāk tev nekas nav jāzina. Izņemot vienu: esmu atsūtīts, lai pateiktu, kas tev jādara, un piekodinātu, ka tu nedrīksti to nedarīt.

Pagriežos pret žandarmiem: tūlīt pavēlēšu šo bezkauņu padzīt.

—    Un nedomā, — viņš turpina, — neņemt manus vārdus vērā tāpēc, ka man ir tik bēdīgs izskats. Tieši tāpēc es tiku izraudzīts par sūtni, lai tu no mums nenobītos.

—   Vācies prom!

—   Nē. Tie, kas mani atsūtījuši pie tevis, ir daudz stiprāki par jums. Vai drīkstu apsēsties?

Viņš nevis apsēdās, bet gandrīz vai izlaidās garšļ.auku manā priekšā. Ir nu gan bezkauņa! — es nodomāju, — pat tas viņu nebaida, ka man ir žandarmi.

—    Diviem haiduku slēpņiem tu jau esi pagājis garām, — viņš teica. — Tagad tevi gaida trešais — mūsu slēpnis. Nedomā pretoties, kad mēs tev ņemsim nost zirgus un pārtikas krājumus. Un žandarmi lai liekas mierā. To man lika tev pateikt. Mēs esam labi ļaudis. Kopš atstājāt Jaruta mežu, mēs ejam jums pa priekšu vai sekojam no aizmugures. Vai Jarutā tavs hodža uzrakstīja riebjamos vārdus slimniekam? Uzrakstīja. Vai slimnieks nomira? Nomira. Vai pēc tam jūs ēdāt pusdienas pie otrajiem haidukiem? Ēdāt. Tāpēc tavi algotņi tagad dzer ūdeni no akas un nevar atdzerties. Vai tev ar to pietiek? Ja manā vietā būtu atnācis cits, tu dzirdētu vēl ko vairāk. Mūsu ļaudis tevi apturēs ceļa vidū, bet tu nenobīs- ties un atdod visu, ko viņi prasīs.

—    Lai notiek! — es izsaucos, izvilku no maksts zobenu un, gatavodamies cirtienam, savicināju to virs galvas. Viņš spēji ar plaukstām aizsedza acis un sarāvās čokurā. Nē, es negribēju šo aku aptraipīt ar asinīm, tādēļ ar zobena spalu viņu sasitu no galvas līdz nabai. Viņš palika guļam un lokāmies sāpēs. Vēl ilgi aiz muguras dzirdēju viņu smilkstam, ka viņš esot labs cilvēks.

Pavēlēju algotņiem doties ceļā.

No sapņiem, ko viņi redzēja miegā vai nomodā, es vi ņus ievedu kailā īstenībā ar sauli un debesīm un — sul tāna lielceļiem.

17

—  Dievs būtu varējis tevi radīt suņa izskatā, un tad tevi sistu visi, kas tiktu klāt.

—  Tik un tā esmu sists un dauzīts.

Jāju uz priekšu un klausos zirgu pakavu klaboņā. Lielceļš ir skanīgs, un man šķiet, ka jāju pa milzīgu bungu ādu. Lauks ir tik izkaltis kā labības klājiens kuļklonā. Ceļš ir vēl sausāks. Un ciets. Bet zirgiem patīk iet pa cietu ceļu, atskaitot bērus, kuri, kā esmu dzirdējis, labprāt meklējot mīkstu pamatu zem kājām. Manējais ir melnis.

Pie manis piejāj hodža. Viņa galva ir kaila un skūtais pakausis saulē spīd. Galmu viņš ir satvēris rokā, un man šķiet, ka viņam saujā ir liels, balts zieds, ko viņš noplūcis no kāta — no savas galvas, un, ja es šobrīd jautātu, kas viņam dārgāks — galva vai čalma, viņš droši vien atbildētu, ka čalma …

—    Saskaitīju algotņus, — viņš saka, — piecu nav,

Es atskatos atpakaļ.

—    Pieci?

—   Tieši tā.

Es joprojām lūkojos hodžā, bet viņš nenovērš acis no savas čalmas.

—        Žandarmi apgalvo, ka trūkst trīs, bet es izskaitīju, ka pieci. Tu vari ticēt tam, kas, pēc tavām domām, prot labāk skaitīt, — viņš turpina, kā man liekas, jautrā balsī, un es jautāju, par ko viņš priecājas.

—        Es nepriecājos, es skatos uz savu čalmu. Saule silda manu galvu, un man ir patīkami, bet, lai būtu vēl patīkamāk, skatos uz čalmu.

Pret algotņiem viņš ir vienaldzīgs, un es nezinu, vai varu viņam ticēt, ka pieci algotņi ir nozuduši. Varbūt viņš noraisījis čalmu tādēļ, ka hodžas mēdz runāt vienu, kad staigā bez čalmas, un runāt ko citu, kad viņiem ir čalma galvā.

—        Saēdās gaļu pie laupītājiem, — viņš saka, — un palika pie viņiem.

Es viņam neatbildu. Piecērtu zirgam piešus, lai tas soļo naskāk, un vēroju ceļu, kas pašlaik rit no kalna lejup un ierit ielejā, auglīgā novadā, kur zaļo augļu koki un sakņu dārzi. Gaisā jau sajūtu riekstkoku lapu smaržu. Lai dievs dod, ka varētu aizmirst gan kalnus, gan hai- dukus, — klusībā nodomāju un izvelku kāju no kāpšļa.

—        Es tev palīdzēšu, — kāds algotnis saka, pienākdams pie mums un satverdams manu zirgu aiz krēpēm. Viņam pār vaigiem rit asaras.

—        Kā tevi sauc? — es viņam jautāju, nokāpis no zirga.

—        Es esmu Amirs, — viņš atbild. — Gribu atdabūt savu sievu. Haiduki viņu nolaupījuši.

—    Rūtu ļaunāk, Amir, ja viņi tevi būtu nogalinājuši.

—        Viņi tik Un tā mani ir nogalinājuši, esmu beigts cilvēks.

Viņš aizklāj ar plaukstām acis un raud. Asaras spraucas caur pirkstu starpām, un elsas rausta viņa plecus.

—        Es jau viņai teicu, lai nenāk man līdzi, bet viņa: pie kā tad es palikšu? lešu kopā ar tevi līdz pasaules galam… Tagad haiduki viņu piesmej.

Es klusēju un domāju. Neko nevar darīt, Amir, tu iesi tālāk pa šo ceļu tāpat kā pārējie. Bija tev sieva, bet nu vairs nav, viņas vārds tev ir jāaizmirst, tev viss ir jāaizmirst, ja esi kļuvis par sultāna algotni. Saņemies kā vīrs un noslauki asaras, neviens tev nevar palīdzēt…

Zinu, ka hodža prot ārstēt slimas dvēseles, tādēļ nelaimīgo algotni uzticu viņam: lai noskaita svētos vārdus, lai palīdz nelaimīgajam ar tiem. Lai saka: tāda ir dieva griba, bet tu esi dieva vergs, un tādēļ tev neklājas žēloties par dieva tā kunga gribu.

Ejam kājām pa stāvu nogāzi, un es klusībā prātoju, kas pašreiz Amiram ir vieglāk izturams — vai kāpšana lejup pa krauju, vai arī klausīšanās hodžas pamācībās. Hodža viņu biedē: ja tu, Amir, nomirsi žēlabās par savu sievu, dievs tavu dvēseli iemetīs elles ugunīs!

—    Dievs nejautā tiem, kurus radījis, ko viņi grib un ko negrib, bet dara ar viņiem to, ko pats grib. Un viņš, Amir, šodien ir gribējis, lai tu zaudē savu sievu. Viņš nejautā, vai tu esi ar mieru. Dievs nekad nejautā. Pašreiz viņš skatās, kā tu raudi, un viņam nav patīkami, ka tu raudi par likteni, ko viņš tev lēmis. Ko viņš tev un arī tavai sievai lēmis. Dievs ir iecietīgs, bet viņš tevi sodīs, kad iecietības mērs būs pilns. Tu nekur nevarēsi izbēgt no viņa soda, Amir, tāpat kā no tā nevar izbēgt ne šī sīkā skudriņa, ne šis trauslais zāles stiebriņš. Tu esi nejēga, Amir, tu neko nesaproti,

—    Nesaprotu, neko nesaprotu, — Amirs piekrīt.

Acīmredzot viņa dvēsele gavilē apziņā, ka dievs no saviem augstumiem viņu ieraudzījis un lēmis viņa likteni. Liktenis ir visuvarens, un pēc tā gribas viņam, sultāna algotnim, uz sultāna lielceļa šodien nolaupīta sieva. Līdz šim taču neviens viņam vēl nebija pievērsis savas acis, bet tagad pats dievs viņu izraudzījis, teikdams: es atņemšu tev sievu, Amir! Dvēseli tev atstāšu, tā lai paliek pie tevis, bet sievu atdošu citam.

—    Dievs ir taisnīgs, — hodža viņam sprediķo. — Viņš ir tiesas spriedējs. Viņš ir visuvarens, bet tu to nesaproti, nejēga.

—    To es saprotu, — Amirs iebilst.

—    Ja saproti, tad nožēlo savu grēku un saki: es nožēloju to, ka pretojos dieva gribai. Saki: es nekurnu, bet priecājos par visu, ko dievs man lēmis.

—    Es priecājos… — Amirs atkārto hodžas vārdus.

—        Saki, ka tu priecājies ari par to likteni, ko viņš lēmis tavai sievai.

—   Nevaru, hodža.

—   Dievs skatās uz tevi, Amir!

—   Zinu, ka dievs uz mani skatās.

—        Uz tevi, Amir, noraugās tas, kas radījis tevi par cilvēku un devis tev saprātu. Tu esi cilvēks. Tu neesi ne vērsis, ne govs, ne suns, bet dievs būtu varējis tevi radīt suņa izskatā, tad tevi sistu visi, kas tiktu klāt.

—   Tik un tā esmu sists un dauzīts, — Amirs atzīstas.

—        Arī tagad tev vajadzētu sadot pa skaustu, tāpēc ka tu negribi sievu izmest no sirds.

—        Esmu jau izmetis, hodža, esmu izmetis gan viņu, gan arī sevi pašu.

—    īstā laikā, Amir. Tagad tev ir vieglāk, Amir.

—    Nē, hodža, man tagad ir grūtāk.

—   Dievs tev palīdzēs.

—        Viņš nevar palīdzēt manā nelaimē. Vienīgi sievas dēļ es iestājos algotņos. Domāju: kad pārnākšu no ka- ralauka, mēs sāksim dzīvot kā cilvēki. Nu es vairs nezinu, kur dēties. Hodža, es gribu mirt.

—    Izmet sievu no sirds!

—    Esmu jau izmetis, bet es gribu mirt.

Jāju, klausos viņos un domās vēršos pie hodžas Ibrā- hīma. Atpestī jel viņu, hodža, ncļ melnās tumsas! Tu proti samierināt ķildniekus, tāpēc samierini Amiru ar viņa dvēseli. Nejauj viņam izplēnēt, hodža! Bet es varētu viņam ieteikt tikai vienu līdzekli: skaties, Amir, ceļa tālumā, skaties uz kādu krūmu vai akmeni, kamēr tu pats pārvērtīsies par krūmu vai akmeni.

Hodža piejāj pie manis, piejāj kā mednieks, kas ilgi dzinies pakaļ medījumam, bet neko nav nomedījis. Un man gribas domāt par to, cik neizdibināms ir tas biezoknis, pa kuru klejo cilvēka dvēsele… Pēdas aiz sevis tā neatstāj, bet, ja kādam trāpās tai tikt uz pēdām, tad nav suņa, kas tai dzītos pakaļ. Dvēseli nevar notvert pat tas, kam tā pieder…

—    Es neko nepanācu, — hodža nopūšas.

—        Itin neko? — es valšķīgi brīnos un skatos viņā, it kā teikdams: ak vai, tik tālu tu jau biji ticis, bet atgriezies tukšām rokām! Tāpēc tu vari iedomāties, cik tukšs jūtas Amirs.

—        Viņš nesaprot, ka sieva viņam vairs nav vajadzīga, ja sācis iet pa šo ceļu, — hodža turpina. — Jā, tā notiek,

ja cilvēkam nav nekā cita kā tikai sieva, kuru viņš glabā un uzrauga kā gailējošu oglīti pavardā. Sieva viņam ir vienīgā svece, no kuras nāk gaisma. Bet ne divas kupl- bikses nevarēja viņai nopirkt. Kā ķērpis pie akmens pieķēries. Pat ne divas bikses… Bet raud un viņas dēj ir gatavs vai izlaist garu.

—    Sim cilvēkam, — es it kā saku hodžam, bet patiesībā sarunājos pats ar sevi, — nebija ne tīruma, ne pļavas, kam pieķerties ar miesu un dvēseli, visu savu sirdi viņš bija atdevis sievai — vienīgajam, kas viņam piederēja. Un tādēļ viņa mīlestība ir tik liela. Vai pasaulē ir vēl otra tāda mīlestība? Ne es, ne tu, hodža, neprotam tā mīlēt, jo man Akovā pieder manas grāmatas un tev — tava mošeja. Nabagajiem ir saule un mīlestība. Vai redzēji, kā viņi paceļ rokas pretim saulei? Pretim tam, kas viņiem pieder. Seju viņi pievērsuši saulei, bet pasaulei uzgriezuši muguru.

—    Jāsim blakusl — pēc brītiņa es viņam saku skaļi. Hodža man jautā, ko es nupat esot purpinājis, bet es viņam neko neatbildu, neatbildu tāpēc, ka par Amiru man ar hodžu nebūtu ko runāt. Viņš taču cilvēkus redz tikai lūgšanas brīžos. Patiesībā — redz tikai cilvēku ēnas, kas vienotā ritmā ar viņa paša augumu gan saliecas, gan izslējās dieva vaiga priekšā. Un dzird tikai viņu drānu švīkstoņu. Viņš dzird • tikai to un tuvina cilvēkus dievam nevis kā cilvēkus, bet kā skaņu. Viņš pat neatskārst, kas tās par skaņām, neapjēdz, ka aiz tām ir dzīvi cilvēki. Cilvēki, kas zemojas lūgšanā nevis paradīzes, bet šīs laicīgās pasaules dēļ. Arī mūsu algotnis, mūsu Amirs, ar visu savu miesu un dvēseli ir šīs pasaules cilvēks, un viņam vajadzīga tāda lūgšana, kas atdotu sievu, ko dievs atņēmis un atdevis citam. Ja Amirs skaļi skaitītu lūgšanu, ko pēc viņa atkārtotu citi ticīgie, viņš neteiktu: «Dievs ir taisnīgs,» — bet atprasītu no dieva savu sievu: «Atdod man viņu, un to no tevis lūdz visi šie cilvēki.»

18

—   Bet runa?

—  Viņi gulēs labāk, Ja neviens viņiem runu neteiks.

No Pešteras plakankalnēm un haiduku apsēstiem lielceļiem mēs beidzot nokļuvām zemes iekšienē — auglīgā upes ielejā. Mēs turējāmies blakus, turējāmies kopā — upe un algotņi. Es pavēlēju algotņiem bungot un stabulēt. Nevis tādēļ, lai man būtu jautrāka oma, bet tādēļ, lai viņi paši kaut mazliet uzmundrinātos un izklaidētos. Manai pavēlei viņi paklausīja, taču negribīgi un spēlēja it kā gulēdami. Skaņas, atsitušās pret ielejas krantīm, divkārši un pat trīskārši atbalsojās mūsu ausīs, tādēļ šķita, ka tur, kalnu piegāzēs, spēlē vēl citi algotņi, kurus gan dzirdam, bet neredzam. No šo neredzamo algotņu pulka atdalījās kāds jātnieks un pa kalna taciņu jāja lejup tieši pie manis. Viņš sēdēja seglos kā tronī, un es nevarēju izšķirties, kam vairāk pievērst acis — jātniekam vai zirgam. Nevarēju noprast, ko jātnieks vēlas un kas viņam nodomā, bet redzēju, ka viņš taisni un apņēmīgi jāj man virsū. Sapratu, ka vienam no mums būs jāgriež ceļš un tas būs jādara man, jo tādi vīri, kas tērpjas dārgos vadmalas svārkos, vesti apgrezno ar zeltītām pogām, valkā dzeltenus zābakus un dzeltenu lapsādas cepuri, ko uzmauc līdz pašām uzacīm, un staigā ar garām ūsām, kas uzvirpinātas līdz ausīm, — tādi negriež ceju nevienam. Bet vai tad man, sultāna virsniekam, jādod ceļš šādam vai tādam kundziņam? Un es cieši nolēmu: nē un vēlreiz nē! Viņš aulekšoja man virsū, saceldams milzīgu putekļu vērpeti, bet tad pēkšņi apgrieza zirgu un sāka jāt blakus. Ja svešais mani nesveicina, ja viņš tikai uzplijīgi jāj līdzās — kāda man gar viņu daļa? Kāda man daļa gar tevi, Hurēm vai Dželīl, vai Rama- dān? Pat tava vārda es nezinu. Varbūt tu gribēji izrādīt savu spēku? Es to redzēju, tādēļ jāj vien tālāk, uz kurieni tev jājāj. Varbūt tu gribēji padižoties, ka tavs zirgs ir labāks par manējo? Es par to pārliecinājos, un tagad — taisies, ka pazūdil Ja man, tāpat kā visiem cilvēkiem, uz kreisā pleca pastāvīgi tup sātans (hodža apgalvo, ka ikvienam cilvēkam uz labā pleca sēž eņģelis, bet uz kreisā tup sātans), tad jāatzīstas, ka uz mana kreisā pleca uzrāpies vēl otrs nelabais — šis nepazīstamais vīrs. Es viņu redzu, un es nevaru tikt no viņa vaļā. Un piepeši visa ieleja, pa kuru mēs ejam, šī viena cilvēka dēļ man kļuvusi par šauru. Tā vien liekas, ka bungas bungo viņam un stabules stabulē viņam, ka viņš ir tas, kurš ved algotņus, turpretim es esmu tikai viņa zirgu puisis. Es nespēju viņam uzsaukt: atstājies no manis! Es nevaru viņu uzrunāt: pasaki, mīļais cilvēk, kā tevi sauc! Jo man nav nekā kopēja ar viņu un acīmredzot arī viņam nav nekā kopēja ar mani, atskaitot to, ka jājam vfens otram blakus. Vai viņš grib mani apvainot? Bet vai tad tas ir apvainojums, ja viens cilvēks jāj otram vai nu blakus, vai pa priekšu, vai arī nopakaļ pa vienu un to pašu sultāna lielceļu, turklāt jāj pats ar savu zirgu? Re-, dzu, viņš cenšas mani netraucēt, ne acu man neuzmet, tikai raugās ceļa tālumā tāpat kā es. Bet mans skatiens kļūst aizvien stingrāks un spītīgāks, it kā likdams viņam saprast, ka es zinu savu ceļu, bet nezinu, uz kurieni iet viņa ceļš. Uz kurieni tu jādams? … Pielipis man klāt kā ēna … Nē, mēs neesam radīti draudzībai!

Kad ieleja mūsu acu priekšā pavērās visā plašumā un sākās milzīgs līdzenums, viņš pavērsa skatienu pret mani:

—    Es esmu tāds pats kā tu. Esmu virsnieks. Mani sauc par Džulizāru. Tev, Tāhir, par mani jau daudz kas ir zināms, taču, ja jautāsi, pastāstīšu vēl vairāk. Ielejas malā es negribēju ar tevi uzsākt sarunu tavu bungotāju dēļ. Tur, kur rīb bungas, nav vietas sarunai. Nepiktojies, Tāhir!

—    Tev pat mans vārds ir zināms! — es izsaucos.

Viņš paskatījās manī un atbildēja, ka zina visu gan

par mani, gan par algotņiem, jo visu zināt esot viņa pienākums, un tūdaļ uzsāka uzbrukumu:

—    Tu pie akas ar zobenu piekāvi manu cilvēku!

Sai mirklī mēs pavērāmies viens otram acīs. Viņa skatiens teica: tu to izdarīji! Un manējais atbildēja: jā, es to izdarīju!

—    Labi, izbeigsim šo sarunu! — viņš nolēma. — Tu viņu piekāvi tādēļ, ka nezināji, kas viņu-sūtījis. Tikai žēl, ka sitieni bijuši pārāk stipri. Viņš guļ un nevar piecelties. Nezinu, cik īsti, taču dažas ribas tu viņam esi ielauzis.

Ko lai atbildu? Es šo cilvēku nepazīstu, un man nav jātic, ka viņš ir virsnieks, tādēļ man nav arī jāattaisnojas par to, ka esmu ar zobenu piekāvis kādu lielceļa laupītāju.

—    Viņš to ir pelnījis, — pēc brīža es iebildu.

—    Nē. *

—    Viņš ir haiduks.

—    Nē. Tiklīdz viņš izveseļosies, likšu viņam atgriezties mājās. Viņš saņems īstu algu. Mani ļaudis nav haiduki, un es Jau tev pirmīt teicu, ka esmu sultāna virsnieks. Tikai haidukiem mēs uzdodamies par haidukiem, turpretim sultānam mēs esam sultāna kalpi. Redzi nu, ko tu esi piekāvis!

—    Tas mani neinteresē, — es viņam atcirtu.

Acīmre-dzot viņam nepatika mana vienaldziba pret cilvēku, ko ar zobenu pie akas biju piekāvis. Viņš jāja klusēdams, lūkodamies zirga krēpēs, un man jau šķita, ka mēs vairs nepārmīsim ne vārda: divi cilvēki ceļā satikušies, bet, neatrazdami nekā kopīga, tūlīt izšķirsies un dosies katrs uz savu pusi. Tomēr tā nenotika. Piepeši viņš pagriezās pret mani un jautāja:

—   Vai drīkstu tevi saukt par savu brāli? Un arī tu — sauc mani par brālil Es ļoti par to priecāšos. Es.,, un mani vīri… *

Viņš pastāstīja, ka viņa ļaudis sargā ceļus un ceļiniekus no haidukiem, kuriem paši uzdodas par haidukiem, lai varētu teicami veikt savu uzdevumu un lielākas ticamības labad, tā sakot, maskēšanās nolūkā dažreiz aplaupa vienu otru ceļavīru. Protams, tā ir ļaundarība, bet labdabīga ļaundarība, jo labums, ko tā dod, vienmēr ir daudz lielāks par ļaunumu. Ja haidukiem par spīti karavānas tomēr ceļo pa sultāna lielceļiem, tad tas neapšaubāmi ir viņa ļaužu nopelns. To zina kaimekans, un to zina arī pats sultāns.

—    Brāli! — viņš izsaucās. — Mani ļaudis visu laiku sargāja tavus algotņus, tādēļ tu neesi cietis nekādus zaudējumus.

—   Ja neskaita sievietes, kas ņāk aiz algotņiem, — es iebildu.

—   Tur neko nevar darīt. Tu sultānam ved nevis sievas, bet vīrus. Arī par viņām man viss ir zināms. Haiduki sev paturēja astoņas. Vai par viņām tev sāp sirds?

Iztāstīju viņam notikumu ar Āmiru, sak, man ir algotnis, vārdā Amirs, kurš sirdēstos pēc sievas zaudēs prātu, ja jau nav to zaudējis. Novilcis apģērbu, nometis apavus, iet pa ceļu basām kājām, kailu galvu un gandrīz pliku miesu.

—    Nelaimīgs cilvēks! — viņš noteica. — Droši vien ne par tēvu un ne par māti viņš tā nebēdātos. Bet es varu šo sievu haidukiem atņemt.

Es tūdaļ pavēros viņā un viņš — manī. Es ar mēmu jautājumu: kā? Un viņš ar atbildi: es visu varu!

—    Augstais dievs devis man prātu un sultāns— pilnvaras. Bet prasmi esjnu apguvis pats. Vai ievēroji tos divus jaunekļus, kas jūs apkalpoja, kad Avdula zem ozola jūs cienāja ar pusdienām? Viens no viņiem ir manējais. Ar Avdulu es draudzējos kā haiduks ar haiduku. Bet tā ir viltus draudzība. Maskēšanās dēļ es viņu saucu par savu draugu. Es gribu viņu pārspēt viltībā. Izlikšu Serbijā slazdus un viņu tur ievilināšu. Viņš tev lielījās, ka iztīrot serbu lopu aplokus. Viņš nemeloja, nē. Serbija sūdzējās pašam sultānam. Sultāns pavēlēja kaimekanam darīt Av- dulas nelietībām galu, un savukārt kaimekans uzdeva man šo lietu novest līdz galam. Bet lai nu tas paliek, labāk parunāsim par tavu nelaimīgo algotni, kam atņemta sieva. Aizmirsu, kā viņu sauc. Ak jā — Amirs. Tavs Amirs atdabūs savu sievu. Zini, mēs ar Avdulu apmaināmies dāvanām: viņš dāvina man, es dāvinu viņam. Dāvinām viens otram gan zirgus, gan vēršus, gan zeltu un sudrabu. Aizsūtīšu pie viņa savu cilvēku ar lūgumu atdāvināt man to sievieti. Viņa atgriezīsies pie Amira. Bet kā viņu sauc? Nevaru lūgt, ja nezinu viņa sievas vārdu.

—    Viņu sauc par Husniju, — es atbildēju. — Bet to haiduku, kas pievāca Husniju, sauc par Rāmo. Lai Rāmo atdod Husniju.

—    Ja neatdos Husniju, atdos savu galvu. Lai Izvēlas Vienu no diviem — to, no kā viņam mazāk žēl šķirties! — viņš skaļi noteica un piebilda: — Mēs jājam strauji un, ja tā turpinātu, drīz vien būtu Jedrenā. Bet es tev vēl neesmu pateicis, kādēļ man vajadzēja tevi satikt. Nu tad klausies: Pazaras augstmanis Ahmeta pašā grib apskatīt tavus algotņus.

—    Lai skatās! — es atbildēju.

—    Viņš grib redzēt, kādus karotājus tu sultānam ved, grib zināt, vai no viņiem gaidāms kāds labums.

—    Lai zina, ka es vedu plikadīdas.

—    Ahmeta pašā grib redzēt karavīrus.

—    Bet es vedu plikadīdas.

—    Vai pirms rādīšanas nevari viņus mazliet sapost?

—    Nē, tas nav iespējams. Varu likt viņiem nomazgāties, bet viņu izvalkātās pastalas un saplīsušos kreklus nevaru apmainīt pret zābakiem un viesību svārkiem.

—    Bet kā tad Ahmeta pašā lai tādu skrandaiņu ierindas priekšā saka runu?

—    Runas viņiem jau ir gana teiktas, — es atbildēju.

—    Arī Ahmeta pašā grib runāt. Kad augsti sultāna virsnieki kļūst veci, viņiem ļoti gribas uzrunāt karavīrus. yeči ir laimīgi, ja viņiem rodas iespēja nostāties kareivju priekšā un izsaukties: «Mani dēli!» Vecs, cienījams augstmanis taču nevar plikiem un noplukušiem algotņiem teikt: «Mani dēli!» Ko lai darām? Viņš pavēlēja netālu no Pazaras uzcelt teltis, kur algotņiem pārgulēt, un paēdināt viņus ar sātīgām vakariņām. Ko lai iesākam? Ko Ahmeta pašā teiks, ieraudzīdams viņus šādā izskatā!

—    Lai neskatās! Man ir pārtika, ko izsniegt algotņiem, un man ir nauda viņu naktsmītnēm Pazarā. Nudien, lai neskatās. Viņus nevar nevienam rādīt, jo viņi ir netīri, noplukuši, noguruši, nobijušies no haidukiem. Paēdīs vakariņas iebraucamajā sētā un gulēs kā nosisti, — es viņam strupi atteicu, likdams saprast, ka esmu sava ganāmpulka gans un tā vešanai man citi gani nav vajadzīgi.

—    Bet runa!…

—   Viņi gulēs labāk, ja neviens viņiem runu neteiks.

—   Ahmeta pašā nomirtu, ja viņam būtu jāatsakās pat no vienas runas. Un arī tev nepavisam neklātos labi.

Man nepavisam neklātos labi… Klusībā atkārtoju šos vārdus un tad piekāpos:

—    Lai Ahmeta pašā rīkojas tā, kā liek viņa prāts. Lai nak un saka algotņiem: «Mani dēli!»

—   Es jau tev teicu, ka viņš nevar skrandaiņus uzrunāt par saviem dēliem, — viņš iebilda.

šajā brīdī es no sirds vēlējos, kaut varētu no viņa atbrīvoties, kaut varētu, jādams gar upi un dārziem, brīvi ieelpot un izjust riekstkoku lapu smaržu. Bet man nevajadzēja lūgt dieva palīdzību, jo Džulizārs tāpat kā pirmīt, kad klusēdams bija man piebiedrojies, ne vārda neteicis, parāva pavadu un aizaulekšoja pa ce|u prom. Aiz jātnieka vērpās putekļu mākonis, kurā viņš iztālēm rēgojās kā melns punkts, kas kļuva aizvien mazāks, kamēr pilnīgi nozuda skatienam. Ap mani palika tukšums, vienīgi riekstkoki zaļoja visapkārt un labajā pusē tecēja upe. Es jāju gar upi līdzi straumei.

19

— No plika var vairāk nobīties nekā no apģērbta.

Es zināju, ka visas karaspēka daļas pirms ieiešanas Pazarā apmetas kādā lielā, līdzenā pļavā, no kuras līdz pilsētai ir stundas gājiens. Apmetas, lai atpūstos, sakārtotos un sagatavotos brašai soļošanai. Tagad pļavā ņirbēja teltis, kurās algotņiem būs jāpārnakšņo. Viņi bija pārsteigti un brīnījās, cik daudz sacelts šo būdu un cik tās jocīgas, jo tādas vēl nekad nebija redzējuši. Viņi stā" vēja ieplestām acīm un apjukumā nezināja, ko darīt vispirms: vai līst šais mājiņās iekšā, vai appētīt tās no ārpuses, vai arī nomest skrandas un ietērpties karavīra formas drānās, ko viņiem bija atsūtījis Ahmeta pašā, kas negribeja uzrunāt plikus un basus salašņas. Tātad Džulizārs nebija melojis, stāstīdams, ka Ahmeta pašā grib algotņiem teikt runu, bet plikiem un basiem plukatām nevar sacīt: «Mani dēli!» Augstmanis uz pļavu bija atsūtījis pat savus karavīrus, lai tie palīdzētu algotņiem saģērbties, un tas bija prātīgi darīts: karavīriem nudien bija ko ņemties sviedriem vaigā. Vienam algotnim formas svārki bija par lieliem, otram par maziem, bet trešs tos nemaz negribēja vilkt mugurā, baidīdamies, ka pats sevi vairs nepazīs. Citi ar varu traucās iegūt labākos un stiprākos apģērba gabalus, tāpēc krekliem tika atrautas piedurknes un apakšbikses pārplēstas uz pusēm, tā ka vienam cīnītājam rokās palika kreisā bikšu stara, otram — labā. Bet daži algotņi, nometuši vecos kankarus, palika stāvam pliki, jo visiem nepietika ne apģērba, ne apavu. Sie nabadziņi bija tuvu asarām. Vecās drānas viņi vairs negribēja ģērbt mugurā. Par spīti visiem viņi tās sēja panniņā un- meta upē: lai straume nes prom viņu lupatas, viņi stāvēs pliki un kopā ar apģērbtajiem pliki arī soļos uz pilsētu!

—    Pliks es līdz Jedrenai aiziešu! Arī līdz Donavai pliks aiziešu! Un līdz krieviem! Lai krievi redz mani visā plikumā. Tad viņi nešaus uz mani, bet apvaicāsies, kādēļ es esmu pliks, un es viņiem atbildēšu: netaisnības dēļ.

Un algotņi, to izdzirdējuši, sāka lauzīt galvu kā bērnlj vai krievi nogalinātu pliku cilvēku vai ne?

—    Plikos viņi nenogalina, lai sargās tie, kas tērpušies mundieros.

—   No plika var vairāk nobīties nekā no apģērbta un pliko nošaut vispirms.

—   Atkarībā no tā, ko plikais darītu — vai stāvētu pļavā kā miets vai arī izlīstu no krūmiem. To, kāš izlīstu no krūmiem, krievi tūlīt nogalinātu, jo viņi no tā nobaidītos, bet to, kas mierīgi stāvētu, viņi liktu mierā sak, lai stāv vesels!

—    Lai nogalina! Es pats viņiem to pateikšu? nogaliniet mani!

—    Kādēļ mūs neviens nesaskaitīja? Būtu mēs saskaitīti, neviens nebūtu palicis bešā.

Apģērbtie bāza rokas kabatās, brīnīdamies, cik daudz to ir karavīra formai, un meklēja pašu drošāko kabatu, kurā noglabāt naudu. Viņi ilgi noņēmās ap kabatām, taču ar tērpa aizpogāšanu mocījās vēl ilgāk, jo pogu bija vēl vairāk nekā kabatu.

Bet piepeši viņus sagrāba īžmisīgas bailes, vai kopā ar vecajām drānām, kuras jau bija samestas upē, nav aizpeldējis arī kaut kas vērtīgs — vai nu nazis, vai ari aiz oderes aizšūtas riebjamo vārdu zīmes, kas sargā no slimībām. Viņi skrēja uz upmalu, bet veltīgi; bija jau nokavēts. Nekas, — viņi atmeta ar roku. Lai aizpeld naži un riebjamo vārdu zīmes, ja tikai nauda ir dzīvai Bet kur tā ir? Pirmajā brīdī neviens nevarēja atrast īsto kabatu, kurā nauda bija noglabāta. Viņi pārmeklēja kabatas pa divi un pa trīs lāgi un aiz bailēm gandrīz bija zaudējuši samaņu, bet beidzot, kad meklētā kabata bija atrasta, piespieda pie tās plaukstu kā slimnieks pie sāpošas sirds.

Saule jau slīd uz rietu, bet tās gaisma vēl krīt pār teltīm, kas vairs nav pelēkas, bet šķiet rindas. Rudi kļuvuši arī algotņi, jo, ietērpti karavīra formā, viņi vairs nav tie vīri, kurus es atvedu līdz šejienei. Viņi vairs nav algotņi, tagad viņi ir citi cilvēki, viņi ir karavīri — sultāna karapulks! Un Ahmeta pašā nebūs no viņiem jākaunas; viņi vairs nav plukatas.

Ahmeta pašā neparādījās. Acīmredzot ieradīsies rīt. Es netaujāju" sev, vai pēc augstmaņa runas algotņiem klāsies labāk vai sliktāk, jo viņu tagadējā dzīve nevar būt ne labāka un ne sliktāka, viņiem jau tas vien ir labi, ka saule drīz nozudīs un pēc manas pavēles viņi varēs iet iekšā teltīs un aizmigt.

Paēduši vakariņas, viņi sāka staigāt pa apmetni. Ne jau tādēļ, ka viņu izsalkušais kuņģis būtu pārblīvēts ar sātīgu ēdienu, pēc kura pastaiga ir nepieciešama, bet gan tādēļ, ka sausajā norā viņi gribēja paklausīties, kā čīkst viņu kurpes. Un kā gan ne! Līdz šim viņi tikai notālēm bija redzējuši vienu otru bagātnieku staigājam kurpēs, bet nu pirmo reizi mūzā tajās bija ieāvuši paši savas ki- jas. Viņi gāja uz priekšu un atpakaļ #tā, it kā reizē ar apaviem būtu ieguvuši arī j-aunas kājas, bet vecās aizmetuši kopā ar pastalām. Viņu gaita bija stīva un kokaina, viņu augums bija pakļauts kājām un kurpēm, viņi bija pat aizmirsuši, ka viņiem ir galva uz pleciem un galvā — cepure, jo ar visu savu būtību bija pievērsušies kurpēm. Viņi staigāja šurpu turpu tikai kurpju dēļ, laī līdz mielēm izjustu, kas ir apautas kājas… Protams, kurpes nav pastalas, iešana vairs nav tik viegla, tomēr paiet var. Viņi bija kā bērni, kas mēģina spert pirmos soļus._ Reizēm viņi klupa un ķērās cits citam klāt, bet, noturējušies kājās, gāja tālāk tā, it kā viņiem nemaz nebūtu misējies, it kā vainīgi būtu nevis apavi, bet kājas. Arī pastalas valkādami, cilvēki taču reizēm klūp!…

—   Man tās ir pašā laikā.

—   Manējās ir gluži jaunas, tālāk par sētas vārtiem neviens ar tām nav gājis.

—    Ir gan! Karavīru ceļi ir gari. Vai to maz var pateikt, kur māte karavīru dzemdējusi un kur sultāna kurpes viņu aizvedušas.

—    Diez ko tādā brīdi lai dara, kad no kāda jāmūk, bet kājas iestlvētas kurpēs ,..

—■ Kas tur liels — laiž tikai ļekas vaļā.

—    Briesmīgi čīkst. Tāds troksnis nav pierasts. Mani moka tāda sajūta, ka ejam trijatā. Ja ar šādām čīkstenēm nakti kāds uzlavltos svešas mājas bēniņos un sāktu tur staigāt.., Lejā ļaudis no bailēm izlaistu garu.

—    Ek, ja bijušais saimnieks marti tagad redzētu! Viņš izbrīnījies blenztu uz manām kājām, bet es — uz viņa ģīmi.

20

— Ar šo smaidu es tev dāvinu tik»i da)u no sevis, visa es tev piederēšu tumsā.

Vakar algotņiem ēdienu izsniedza vēlu, pēc tam viņi vēl ilgi staigāja pa apmetni, pielāgodami karavīra tērpu un apavus, un nepaguva nomazgāt traukus, tādēļ šorīt jau ar saules lēktu viņi bija kājās, aiznesa katlus uz upmalu, kur tos cītīgi berza un tīrīja. Brīdi pa brīdim viņi ar sprunguļiem paklaudzināja tīrāmos katlus un podus, lai noteiktu, kuriem traukiem labāka skaņa un vairāk vara — mūsu pašu vai Ahmeta pašā traukiem. Ieleja šķindēja tik skaļi, it kā upes krastā būtu sabraukušas visas čigānu kalves. Sākās jauna diena, vēl viena diena, ko iezvanīja vara skaņas… Algotņi atgriezās no upes slapji. Daži galvā bija uzmaukuši katlu, pa kuru citi dauzīja ar rīkstēm kā pa bungām, jo šie ļaudis, lai kur viņi bija, lai ko darīja, nekad nevarēja iztikt bez dažādu

priekšmetu dauzīšanas un skaņu radīšanas: sita akmenī pret akmeni, sprunguli pret sprunguli, rīksti pret bungas ādu vai norāva zāles lapiņu, ielika to starp īkšķiem un pūta pirkstu spraugā kā stabulē. Lai tikai iznīdētu klusumu, lai tikai radītu kādu skaņu! Šorīt viņi trokšņoja ar sevišķu aizrautību, bet tā arī bija vienīgā īpašība, ko viņi bija paņēmuši līdzi no vakardienas, kad vēl nevalkāja karavīra drānas un apavus. Viņi bija tik spirgti un moži, it kā būtu izpeldējušies aukstā ūdenī un nupat izkāpuši krastā. Daži patiešām bija peldējušies un tagad berzēja ķermeni un lēkāja pa noru. Viņi izskatījās pēc jauniem jērēniem un kazlēniem, viņi pat blēja kā jēri un kazas, bet pēkšņi atjēdzās, ka nav pieklājīgi tā uzvesties, ja mugurā ir formas tērps, un apklusa, uzdodami sev jautājumu: kas mēs bijām pirms šī rīta, un kas mēs esam tagad? Taču neviens uz šo jautājumu nevarēja atbildēt. Nodurtu galvu viņi skatījās uz jaunajiem apaviem, it kā gribētu ieraudzīt savās kājās to, ko vairs nebija iespējams ieraudzīt, un bija gatavi ievaidēties: kur manas pastalas! Kur esmu es pats! Bet pelējuma smaka, kas dyesa no karavīra apģērba, viņiem atbildēja: tu esi šeit, kur valda noliktavu pelējums! Pelējums nesmako pēc lopu laidara, bet — ak vai! — cik ļoti viņiem šorīt, saulei lecot, gribējās sajust laidara smaku…

Iegāju teltī nomazgāties un padzert kafiju. Pēc tam gribēju ataicināt žandarmus un pavēstīt šodienas norīkojumus. Vispirms algotņi jāsaskaita un tad jāpārbauda, kā viņi sapogājušies. Un jāpārliecinās, vai viņi pareizi uzlikuši cepuri galvā, jo zināju, ka algotņi neprot valkāt galvassegu, ka viņu pulkā nav iespējams atrast ne pāris puišu ar vienādi uzliktu cepuri. Viens algotnis lēja man saujās ūdeni, otrs stāvēja blakus ar dvieli, kad atskanēja sveši soļi. Bet acīs man bija iešļakstējušas ziepju putas, tādēļ es nevarēju saskatīt, kas pie manis ienācis, dzirdēju tikai sievietes balsi:

—    Mani atveda …

Tūlīt atkanēja arī žandarma balss:

—    Atvesta tā sieviete, virsnieka kungs.

Nomazgājos, izskaloju acis un ieraudzīju sievieti. Biju tik pārsteigts, ka pat aizmirsu noslaucīties, skatījos viņā slapju seju un klusībā sarunājos ar sevi. Sī ir viņa sieva… Husnija. Amira sieva. Tātad Džulizārs nav melojis, vakar apsolīdams, ka viņa ļaudis atvedīs un atdos Amiram sievu, nudien nav melojis .,.

—   Tu, sieva, izej ārā un gaidi! — es viņai pavēlēju. — Bet tu, žandarm, palieci

Es klusēju un klausījos, ko viņš man stāsta.

—    Tas notika tā, virsnieka kungs… Lāgā nezinu, vai bija tieši pusnakts vai jau pāri pusnaktij. Es stāvu sardzē, uzraugu teltis. Tur visi guļ. Dzirdu tikai algotņu krākšanu un lejā upes čakstēšanu, vairāk neko… Zemi apņēmusi tik bieza tumsa, ka cilvēks pats sevi nevar saskatu. Piepeši ieraugu kaut ko baltu tuvojamies apmetnei. Un es — pretim! Neļaušu pienākt pie teltīm! Šauteni gan neaiztieku, kam nu šautene, ja cilvēkam mugurā baltas drānas un viņš no manis neslēpjas. Tad tumsā atskan sauciens: «Nebaidies, te ir sieviete!» Un no krietna attāluma vēl kāds, kuru nevaru nemaz saskatīt, skaļi piebalso: «Tā ir jūsējā, saņem viņu.» — «Es esmu jūsējā.» arī sieviete apgalvo. «Kas tu pusnaktī par mūsējo!» es atcērtu un pieeju pie viņas. Mazliet šaubos, varbūt skaidrības labad vajadzētu viņu aptaustīt, bet nē, lai paliek! Vedu viņu uz nometni. «Kāds nešpetnais gars tevi, sieva, attrencis pie mums tādā tumsā un pašā nakts vidū?» es jautāju. «Mans,» viņa atbild. «Bet kas tas par cilvēku, kurš tev aiz muguras runāja?» — «Tam cilvēkam bija pavēlēts atvest mani līdz teltīm un te atstāt.» — «Kas tev pie mums ir meklējams?» es tincinu tālāk. «Gribu tikt pie sava vīra,» viņa atbild. «Nē, pie vīra tu nevari tikt.» — «Ļauj man kaut kur tepat pārlaist nakti, gan rīt tikšu pie vīra.» — «Kas ir tavs vīrs?» — «Amirs.» — «Arī rīt tu netiksi pie Amira. Sievām nav atļauts iet pie mūsu vīriem. Naktsmītnes te nav, bet ielaist vientuļu sievieti tik lielā vīriešu barā es arī nevaru. Te taču ir karavīru apmetne, sieva!» — «Ko tad lai es daru?» — «Paliksi tepat stāvam s līdz rītam.» Un viņa stāv. Bet es staigāju ap teltīm. Laiku pa laikam viens otrs izlien no telts savas vajadzības pēc, bet, tiklīdz ierauga sievieti, tūlīt jož pie viņas. Tādam es uzbrēcu: «Tālāk no šī sievišķa!» Visus padzenu. Beidzot parādījās arī hodža, un viņam es nevarēju pateikt, lai turas tālāk no sievietes. Pametu viņus vienu blakus otram un pats devos apgaitā. Tumsa bija tik briesmīga, ka pēc brīža pazaudēju pat to vietu, kur biju viņus atstājis stāvam. Vārdu sakot, viņi nekur vairs nestāvēja.

Atļāvu viņam aiziet, piebilzdams, lai ienāk sieviete.

Viņa apsēdās, pirms biju aicinājis viņu sēsties. Saprotu, ka viņa to dara noguruma dēļ, jo līdz pusnaktij

bija ceļā, bet otru nakts pusi pavadīja teltī kopā ar hodžu. Viņas seja bija bāla un hovārgusi kā parasti sievietēm, kas nakti pavadījušas telti kopā ar vīrieti. Skatos viņā kā grāmatā, gribu to atvērt un ielūkoties tajā — gribu saskatīt viņas dvēseli. Vai pratīšu to izdarīt? Vai viņa^dvēsele ir nokauta? Vai no pārdzīvotajām šausmām varbūt kjuvusi tvirtāka? Lielās ciešanās cilvēks k|ūst liels. Kā tu, sieva, esi pārvērtusies, par ko tu esi kjuvusi? Par lietu? … Par mēnesi? … Vai tumsu? … Šonakt tu stāvēji tumsā, līdz hodža tevi ieveda savā teltī.

—    Saki, mīļais cilvēkbērns, — es viņu uzrunāju, — no kurienes tu esi ieradusies?

—   No turienes, — viņa atbildēja. — No visurienes.' Un no tā vīra, kurš mani bija izraudzījis par sievu, no tā, kuru sauc par Rāmo. No tā, kuram hodža zem koka mani pielaulāja. Pēc tam Rāmo mani atdeva citam. Tas savukārt mani atdeva trešajam. Cits citam. Kamēr šonakt mani atveda uz šejieni un pameta pie teltīm.

—   Tevi sauc par Husniju, — es ieminējos.

—   Es esmu Husnija, un mans vīrs ir Amirs. Es gribu Iet pie sava Āmira.

—    Tev es ļaušu satikties ar Amiru, bet citām algotņu sievām šādu atļauju nedošu. Likšu žandarmam viņu atvest. Manu acu priekšā jūs šeit varēsiet brīdi pasēdēt divatā un palūkoties viens otrā, bet pēc tam viņš ies uz savu pusi, tu — uz savu.

—    Man nav savas puses, — viņa atbildēja.

Gaidīju, kad žandarms atvedīs Amiru, jo gribēju redzēt, kāda mežonīga prieka šalts pācņems 'cilvēku, kurš nupat vēl grasījās darīt sev galu. Neticēdams savām acīm, gluži kā akls viņš ilgi raudzīsies Husnijā, līdz beidzot, alkdams dzirdēt viņas balsi, pieskarsies viņai ar drebošu roku: vai tu tā esi? … Kā tevi- sauc, es gribu pārliecināties, vai tu esi tā pati… Saki man patiesību, jo sāpēs pēc tevis mana sirds ir noasiņojusi…

Ienāca žandarms un pavēstīja, ka Amira nekur nav.

—    Ir gan! Viņam ir jābūt! — sieviete iekliedzās.

—    Izmeklējos viņu pa visām teltīm, — žandarms paskaidroja.

Izgāju ārā pie algotņiem. Viņi tūdaļ sadrūzmējās ap mani un, iekām paguvu kaut ko vaicāt, pasi jau sāka stāstīt, ka Amirs pazudis.

—   Droši vien viņš vakar bija atpalicis no gājiena un noklīdis.

Citi šādu minējumu noraidija, sak, nav jau adata, kas var pazust siena kaudzē, un nav arī govs, kas var apmaldīties brikšņos.

—   Viņš nevarēja apmaldīties, jo dzirdēja bungas, mēs taču vakar rībinājām uz nebēdu.

—   Mežā cilvēks nekad nevar saprast, no kuras puses nāk skaņa. Viena auss saka: no šīs puses, — otra: no tās puses..,

—   Mēs viņu pameklēsim, virsnieka kungs, pameklēsim pa visu ceļa gabalu, ko vakar nogājām. Varbūt viņam tik gauži sāpēja sirds, ka viņš nolēma ievilkties krūmos un nekustēt tālāk ne soli.

—   Man viņa ir tik žēl, it kā es pats būtu pazudis.

—   Virsnieka kungs, ja tu atļausi, es iešu viņu meklēt.

To teica Atrads.

—    Paņemšu līdzi vēl divus vai pat trīs vīrus. Es viņu atvedīšu, ja tikai viņš nav pārvērties par putnu un uzlidojis mākoņos. Ja izrādīsies, ka viņš tik tiešām ir putns, — lai tad lido, kur grib, debesīs es vinu nesameklēšu.

—   Viņš ir tepat uz zemes.

—    Krūmos, — piebilda tas, kurš pirmīt bija izteicis varbūtību par sirdēstiem.

Norīkoju par meklētājiem četrus algotņus un vienu žandarmu, itin nemaz šajā brīdī neticēdams tam, ko teicis kāds gudrais no Kerbelas: «šī pasaule ir meklēšana un atrašana: kas meklē, tas atrod adatu smiltīs, kas nemeklē, tas neatrod pat kamieli uz lielceļa.» Lai dievs dod, es domāju, ka viņu atrastu. Ka atrastu šo vienu no tūkstošu tūkstošiem, kas pazuduši sultāna valstī. Bet šo būs visgrūtāk atrast, jo viņš ir pazudis tāpēc, ka jau pirms tam sievas dēļ bija pazaudējis savu dvēseli. Mīlestības dēļ? Greizsirdības dēļ? Vai tikai tādēļ, ka tik rūgts ir algotņa liktenis? Ak, manu Amir! Kopš pašas dzimšanas tu esi bijis tikai zaudētājs, un nu tu esi galīgi pazudis. Par vēlu tu, Amir, pilnā balsī iesaucies: kur ir mana tiesa? Jā, kur gan ir tava tiesa — tas vienīgais, kas tev šai pasaulē piederēja? Tev gaužām maz piederēja. Bet vai tad tu tik tiešām nezināji, ka esi zaudējis šo pašu mazumiņu tieši tajā stundā, kad pieteicies algotņos? Kādēļ tu nokavējies ar savu saucienu, ar savu kliedzienu «Esmu pazaudējis!»? Tas notika ceļā. Sāpēs par sievu tu abām rokām biji satvēris savu sirdi. Tu biji satvēris savu sirdi kā akmens stabu, kas nav akmens stabs, bet ir sie- siete. Ak vai, Amir, ak vai — tu tik tiešām esi pazudis,,.

Iegāju atpakaļ teltī. Mani bija pārņēmusi dīvaina sajūta. Likās, ka no manis palikusi pāri tikai viena trešā daļa, varbūt tikai ceturtā, bet tad, kad savā teltī ieraudzīju hodžu, pazuda arī šī daļiņa.

Manis vairs nav. Nekā vairs nav. Nav acu, ko paceli pret šo vīrieti un pret šo sievieti, nav arī vārdu, ko viņiem teikt. Nezinu, ka hodža ir hodža Ibrāhīms, nezinu, kā sauc to sievieti, kas stāv viņam-blakus, un esmu aizmirsis, kā sauc mani. Galvā pilnīgs juceklis, un es neko vairs neredzu. Nē, tomēr redzu: abus šos cilvēkus. Kādēļ viņi ir kopā? Kādēļ viņš ienācis manā teltī? Ne jau manis dēļ. Visu ceļu es biju atturīgs pret viņu, un, liekas, viņš vairījās arī no manis. Es viņam nepārmetu to, ka viņš neaicina algotņus uz lūgšanām, ka viņš pats neiegrimst lūgšanās, kas jādara katram hodžam, ka viņš nepiesauc dievu pat ne tik, cik algotņi, kuri to piemin vismaz tad, kad grib kaut ko apzvērēt. Ja viņu vērtētu ar šādu mērauklu, zem viņa čalmas neviens neatrastu musulmaņu kulta kalpu, kaut vai meklētu ar degošu skalu vai sveci rokā. Es viņu neesmu aicinājis savā teltī. Protams, viņš nemaz nav nācis pie manis, viņš ieradies piē… viņas! Nekur nav tik melna nakts tumsa kā teltī. Rītā viņi pameta šo tumsu. Bet man gribas apgalvot, ka viņi vēl šobrīd to glabā sevī kā žilbinošu gaišumu, kurā nekas nav saskatāms — ne acis, ne lūpas, ne rokas, kaut gan viņiem ir gan acis, gan lūpas, gan rokas. Naktī visa pasaule sabiezē tumsas receklī, kurā jūs abi dzīvojāt divatā, tāpat kā Ādams un Ieva reiz bija divi vien visā pasaulē. Tā tas ir, mans hodža! Katrs sariņš viņa sejā spīd un sauc: «Esi sveicināts!» īso bārdiņu viņš apcirpis vēl īsāku. Ap galvu aptinis jaunu čalmu. Kļuvis it kā jaunāks. Nezinu, es varbūt grēkoju, klusībā tā runādams un domādams, bet viņš pats mani vedina uz šādu grēkošanu, jo izturas kā līgavainis, kas tikko izkāpis no kāzu gultas. Būtu jel kaunējies! Ja ne no sievietes, tad vismaz no manis. Taču nē, viņš izturas tā, it kā būtu cīnījies kaujas laukā un nupat no tā atgriezies ar uzvaru. Manuprāt, šāda uzvešanās ir nekrietna un vīrietim godu nedara. Vīrieši tā nemēdz darīt. Jauneklis, rītā iznācis no guļamistabas, nokaunējies cenšas ātri nozust no citu acīm, lai neviens nepamanītu viņa mulsumu un nenoģistu, kur viņš pavadījis nakti. Tā rīkojas kautrīgie. Cits nekur nebēg, bet šauda acis uz visām pusēm un nevienam neļauj tajās ieskatīties. Arī šie pieder pie kautrīgajiem, jo arī tā ir bēgšana. Mēģinu ielūkoties hodžas acīs, bet veltīgi, jo viņa skatiens izvairās no manējā un skraidelē pa tukšajām telts sienām, it kā pie tām būtu kaut kas meklējams. Hodžas skatienam seko Husnijas acis, un drīz vien augšā pie telts griestiem abi acu pāri sastopas un akli raugās viens otrā, it kā visapkārt būtu rnatna tumsa, kurā tomēr viss ir redzams… Es nevaru to nosaukt citādi kā tikai par laupīšanu, turklāt par laupīšanu manā teltī. Būtu vismaz izgājuši ārā. Atzīstieties! Nē, nevajag, tā ir labāk, labāk ir zagt, nevienam to neredzot, nevienam neko nezinot. Pēc atzīšanās paliek tukšums. Jūs abi paliktu stāvam kaili kā kalns, kas palicis bez meža.

Gribu padzīt šīs domas, jo tās ir tikai manas domas Un no tām nav nekāda labuma. Veltīga prātošana. Hodža izturas kā vīrietis, un Husnija izturas kā sieviete, bet es — kas es te esmu? Nekas. Tikai kurnētājs.

—    Aizsūtīju algotņus meklēt Amiru.

—    Gan viņu atradīs, — sieviete atsaucas.

—    Atradīs, ja dievs vēlēs, — hodža piebilst.

Bet es redzu, ka Amira nozušana viņus nemaz nesatrauc. Abi ir tik ļoti saskaņojušies, it kā dziedātu, sēdēdami uz viena soliņa. Viņi gan velk sēru meldiju, bet to viņi dara manis dēļ, un manās ausīs tā nepavisam neskan sērīgi, jo zinu, ka tā nāk nevis no sirds, bet no auksta aprēķina. Husnijas prāts un dvēsele kļuvusi tāda pati kā hodžam, vienīgā atšķirība ir tā, ka viņa nav bodža. Viņa slēpj no manis smaidus, bet brīžiem aizmirstas un uzsmaida hodžam tik dedzīgi, ka jaunavīgās lūpas atsedz zobus, kas ir tik skaisti kā divas pērļu virtenes. Un reizē ar smaidu dāvā hodžam to dvēseles daļu, ko aizgājušās nakts tumsā apgaismojis viņa vīrietības mēness. Gluži kā nobriedusi labības vārpa vējā — tā viņa tiecas pēc hodžas: «Nopļauj mani! Iesien mani kūlī! Samal mani miltos, ja vari. Bet to tu nevari, jo es esmu ūdens. Es esmu upe, un tev nav tāda dambja, kas mani apturētu. Es izkāpšu no krastiem. Ar šo smaidu es tev dāvinu tikai daļu no sevis, visa es tev piederēšu tumsā.» Blūzes pogas pie kakla ir vaļā, pārējās lai viņš citu pēc citas atpogā savā iztēlē. Viņa acis šai vietai ir kā kaltin piekaltas, viņš tai pielipis ar miesu un dvēseli. Viņā dūc un griežas dzirnakmeņi un neapstājas … Un es klusībā prātoju, ka cilvēku nekas nevar tā samalt kā tie dzirnakmeņi, kas griežas viņā pašā. Ja patiesi, hodža, ar tevi pašreiz tā notiek, lai gan tā nedrīkstētu notikt, vai tu spētu pateikt sev to pašu, ko tu sacīji Amiram: «Tā nedrīksti Nogriezies no šī ceļa!» Vai tu, hodža, varētu būt arī pats sev hodža?

21

—   Pie kā tu atstāji savu māti?

—  Ne pie viena. Viņa klimst pa pasauli ubagodama.

Pilsētas cietoksnī nograndīja lielgabala šāviens: tā bija vēsts, ka Ahmeta pašā pie mums ieradīsies pa Pazaras ceļu. Es jau biju dzirdējis ļaudis stāstām, ka šis lielgabals šauj vienmēr, kad Ahmeta pašā atstāj pilsētu. Pēc zalves sāka rībēt bungas, kuras bundzinieki dauzīja nevis ar rīkstēm kā mani algotņi, bet ar īpašām vālītēm, un tādēļ troksnis bija tik dārdošs, 'it kā šāviena atbalss vēl un vēl dunētu apkārtnes'kalnos.

Beidzot nu bija situsi tā stunda, kad satikšos ar šo Pazaras pašā, kuru vaigā vēl nekad nebiju redzējis, bet par kuru man bija zināms itin viss, ja tikai ļaudis bija stāstījuši taisnību. Es nebiju aizmirsis- vecum veco patiesību: ja cilvēki kādu sāk slavēt, tad drīz vien viņu pār- slavē — no vara iztaisa zeltu un no smilšu grauda — pērli. Un pretēji — ja kādu peļ, tad no pērles iztaisa smilšu graudu.

Biju dzirdējis, ka Ahmeta pašā ir varena auguma vīrs un pamatīgi resns — tik tikko varot uzrāpties zirgam mugurā. Un vēl: šim milzīgajam vecim esot bērna dvēsele. Ļaudis runāja, ka viņš esot viens no sultāna vistuvākajiem augstmaņiem, tādēļ ka ar prātu un spēku protot turēt paklausībā un padevībā visnabadzīgākās un vistālākās sultāna valsts nomales pie Austrijas un Serbijas robežas. Nezinu, vai tā ir patiesība, bet no viņa slavinātāju mutes es pats savām ausīm biju dzirdējis, ka, skaitīdami lūgšanas Stambulas mošejās, hodžas viņa vārdu nosaucot tūlīt aiz sultāna vārda.

Viņa bundzinieki ar savām bungām plēsa ausis vai pušu, bet es pavēlēju arī savējiem sist bungas un spēlēt zurnas un stabules. Vienīgi dziedāt aizliedzu, jo dziesma nav mūzika un ar to augstus viesus nemēdz sagaidīt.

Algotņi bija nostādīti divās rindās pēc auguma, un, iedams gar viņiem, es pārliecinājos, ka karavīru tērpā viņi patiešām izskatās pēc īsta karapulka, kādam tam arī jābūt. Viņi prata diezgan labi stāvēt ierindā, jo, patiesību sakot, tā nav liela māka, bet brīnījās tikai par to, ka viņiem tas jādara. Sādu cilvēku dubultu sarindošanu viņi vēl nekad nebija redzējuši un nebija pat dzirdējuši, ka ar cilvēkiem tā rīkojas. Acīmredzot viņi iedomājās, ka nostādīti divās rindās tādēļ, lai varētu ērtāk aizbēgt no ienaidnieka, un droši vien nemaz nebrīnītos, ja es šobrīd viņiem pavēlētu bēgt.

Man nebija ne jausmas, kā viņi jūtas, gaidīdami parādāmies Ahmeta pašā, tikai redzēju, ka viņi ir tā sarāvušies, it kā pašreiz litu lietus un viņi stāvētu zem apmetņa. Pastāstīju viņiem, ka Ahmeta pašā ir ievērojams sultāna augstmanis, kurš drīz šeit atjās uz zirga un kuram skaļi jāuzsauc: «Lai dzīvo!» Vairākas reizes liku viņiem saukt «Lai dzīvo!». Sauciens noskanēja diezgan saliedēti, tikai skumīgi, bet es gribēju, lai apsveikums būtu līksms, tāpēc sāku viņus apmācīt, pats izkliegdams «Lai dzīvo!» vispirms sērīgā balsī, lai parādītu, kā nevajag kliegt, un pēc tam līksmi, lai viņi ieklausītos, kā jākliedz. Jūs — tā es viņiem teicu — jūs vairs neesat tie, kas bijāt, jūs vairs nestaigājat kankaros, bet valkājat karavīra formu. Paskatieties uz sevi un pierādiet, ka protat pienācīgi sa- gaidit augsto viesi. Viņi bija ar mieru, tomēr nākamais sauciens atkal bija tik bēdīgs, it kā viņiem mugurā vēl joprojām būtu vecās drānas. Un es klusībā nospriedu, ka viņu dvēsele palikusi nemainīga, kaut arī apģērbs ir mainījies. Ziņa par augstmaņa ierašanos viņus ne ielīksmo, ne baida, viņi pret to ir vienaldzīgi un tāpēc vienaldzīgi stāv divās rindās un klusē, jo zina, ka tā ir jādara. Viņi klausās gan paši savu bungu rīboņā, gan arī augstmaņa bungu skaņās, kas tuvojas no Pazaras puses. Uz lielceļa virpuļo putekļi, un viņiem liekas, ka bungas paceļ putekļus gaisā un dzen sev pa priekšu, dzen tos ar savu dārdēšanas spēku un drīz uzdzīs viņiem virsū.

Vispirms dižīgi atjāja divi Ahmeta pašā virsnieki. No segliem neizkāpuši, viņi salutēja man ar zobenu. Es atņēmu sveicienu, savicinādams zobenu tāpat kā viņi. Gluži kā īstā armijā. Mēs iebāzām zobenus atpakaļ makstis, un — cauri… Vienīgi algotņu acīs vēl ņirbēja asmeņu zibšņi.

Nojāju pa lielceļu krietnu gabalu pretim Ahmeta pašā, visu laiku turēdams roku uz zobena, lai vajadzīgā mirklī varētu to pacelt sveicienam. Cik vien prazdams centos zobenu gaisā novicināt strauji un veikli, bet, to darīdams, es-nedomāju par pagodinājumu Ahmeta pašā, kas, protams, viņam pienācās, — galvenokārt es pūlējos virsnieku dēļ, lai viņiem nebūtu iemesla klusībā vai pat skaļi pazoboties par neveiklu un nemākulīgu goda došanu.

Apgriezu zirgu un sāku jāt viesiem pa priekšu, vezdams viņus pie algotņiem. Bet arī šajā ceļa gabaliņā es neizcēlos ar staltu virsnieka un karavīra stāju, jo man tās nekad nav bijis. Mēs tuvojāmies algotņu ierindai kā ceļavīrs aiz ceļavīra.

Kad līdz algotņiem bija vairs palikuši tikai daži soļi, devu zīmi, ka nu ir laiks saukt sveicienu. Tas noskanēja diezgan vienbalsīgi, tomēr ne līksmi, kā biju cerējis. Bet — kā bija, tā bija. Sveiciens izgaisa, un radās tukšums, kurā algotņi, Ahmeta pašā spožo zīmotņu un ordeņu apžilbināti, mulsi blisināja acis un klusēja, it kā arī paši būtu tukša vieta. Viņi ir mazi ļautiņi, un liktenis viņiem ļāvis tikai skatīties. Skatīties, kur grib un cik tālu acis spēj saredzēt. Tādēļ viņi bija pagalam izbrīnījušies: ko gan viņi izdarījuši, ka viņu dēļ šeit notiek tāds jandāliņš? Un tikai tagad sāka sev pa istam vaicāt, kādēļ gan kļuvuši par algotņiem, un labprāt būtu atkal pārvērtušies par tiem, kas visu mūžu bijuši, — par nabagiem. Kāzās viņi vienmēr sēdināti pie pēdējā galda kopā ar bērniem, bet nu piepeši viņi jutās it kā piesēdināti pie pirmā galda kopā ar visdižāko augstmani, un tādēļ viņus pārņēma bailes: viņi taču nepieder pie šīs kārtas. Vienīgais, kas visā šajā kņadā algotņiem likās tuvs, bija Ahmeta pašā zirgs, kurā viņi būtu varējuši skatīties līdz pat nākamajam rītam. Sis šķita daudz pārāks par tiem zirgiem, kurus viņi bija atstājuši savu saimnieku steliņģos, — salīdzinājumā ar Ahmeta pašā zirgu tie bija tikai kleperi un zirģeļi. Kā brīnumu viņi appētīja zirga seglu jostu, sviedru spilvenu, astes siksnu, sarkana samta seglu segu, vara piešus, kas spīdēja kā zelts, iemauktus un pavadu, un pat laužņus zirga sakostajos zobos. Bet it īpaši viņi brīnījās par pērlēm nošūto krūšu jostu, kurā starp pērlēm vizuļoja sīki spogulīši, un viņiem šķita, ka zirgs nostājies viņu priekšā tikai tādēļ, lai viņi tajos ieraudzītu un apskatītu paši sevi. Viņiem ienāca prātā, ka šis zirgs ir līdzīgs grezni sapostam jaunlaulātam vīram, kam tūdaļ jākāpj kāzu gultā. Bet viņi nešaubīgi, zināja, ka visas šīs pāva spalvas izputētu kā pūkas gaisā, ja liktenis šim ērzelim lemtu uz savas muguras nest nevis augstmani, bet saiņus. Un viņu atmiņā atausa bariem nodzītu nastu zirgu, kuriem cietie segli noberzuši sānus un kuriem jānes maisi un saiņi, kaut arī trūkst elpas, kaut ari nogurums gāž nost no kājām. Tie ir nelaimīgi lopiņi, bet šis pieder pie laimīgajiem, šis mitinās pie bagātas siles. Tādu tikai laist pie ķēvēm, lai rastos jauna šķirne!

Ar virsnieku palīdzibu Ahmeta pašā norāpās no zirga un sāka apstaigāt algotņu ierindu, kā muca veldamies pa noru. Viņš ielūkojās algotņiem sejā, acīs, appētīja viņu apavus un formas svārkus, aizpogāja vaļā pamestas pogas, sakārtoja greizi uzliktas cepures. Viss bija gandrīz pilnīgā kārtībā, vienīgi ar cepurēm algotņi nekādi netika galā. Tos, kas bija uzmetuši kūkumu, Ahmeta pašā izslēja taisnus un ilgi turēja aiz pleciem, lai viņi atkal nesaliktu. Lika viņiem izriest krūtis, iztaisnot' ceļgalus, salikt kopā papēžus, savilkt ciešāk jostu, saraut uz augšu bikšu dibenus. Saposis un sakārtojis karavīru, viņš soli atkāpās un priecājās par iznākumu, it kā savām rokām nule būtu veicis kādu diždarbu. Diemžēl tam nebija ilgs mūžs, pēc brītiņa algotņi jau atkal stāvēja tā, kā vienmēr bija stāvējuši. Viņi sašķiebās kā kapakmeņi vecos kapos, jo nepavisam nevarēja aptvert, kādēļ tik augstam kungam jānodarbojas ar šādiem niekiem. Visas šīs izdarības viņu uztverē nebija nekas cits kā bērnu spēle, ko ar viņiem kā ar bērniem spēlē visuvarenais Ahmeta pašā, pats pārvērzdamies par bērnu. Augstais kungs lika viņiem darīt tādas aplamības, kas vīrieša cilvēkam nav jādara. Pat bijušie saimnieki no viņiem neko tādu neprasīja, nekad nelika izriest krūtis vai ieraut vēderu, bet ļāva, lai viņi dzīvo tādi, kādus dievs viņus radījis. Viņiem ienāca prātā, ka pēc Ahmeta pašā izdarībām jānotiek kaut kam ļoti lielam, kaut kam tādam, par ko viņiem vēl nav ne jausmas un par ko nabagiem neviens nestāsta, pat tad ne, kad viņi iestājušies algotņos. Taču nenotika itin nekas. Vienīgi Ahmeta pašā sāka visus pēc kārtas iztaujāt: kā sauc, kur dzimis, kādi tuvinieki palikuši mājās un vai saņēmis maksu par iestāšanos algotņos. Vecais kungs bija stipri kurls, tādēļ, lai sadzirdētu atbildi, tuvu jo tuvu pieliecās pie katra algotņa sejas. Savukārt algotņi, nobijušies no viņa sejas tuvuma, rāvās atpakaļ un aizturēja elpu, un labprāt būtu devuši kājām vaļu. Ahmeta pašā viņus sauca par kareivjiem, nevis par algotņiem, un viņi patiešām bija kareivji, jo viņiem mugurā bija kareivja forma, bet tik un tā viņi vēl joprojām bija arī algotņi, jo kalpoja algotā karapulkā.

Ahmeta pašā piedur pirkstu pie algotņa krūtīm, it kā gribētu viņam iebadīt, un jautās

—    Nu? … Kā tevi sauc?

—    Par Jasinu, — algotnis atbild.

—    Kādi tev piederīgie?

—    Māte.

—    Pie kā tu atstāji savu māti?

—         Ne pie viena, — algotnis noburkšķ, bet tūdaļ attopas, — pie visiem.

Vecais vīrs skatās puisim sejā, pirkstu no viņa krūtīm neatņemdams: šāda atbilde viņam nav saprotama.

—         Viņa klimst pa pasauli ubagodama, — algotnis paskaidro.

Vecais klusē, truli raugās algotnī un pēc prāva brīža

apvaicājas:

—    Vai tu neesi izsalcis, Jasin?

—    Nē.

—        Jasin, kā sauc tavu virsnieku? — viņš jautā un rāda ar pirkstu uz mani.

—    Nezinu, — puisis atbild.

—    Un kā sauc tavu valdnieku?

—    Nezinu.

—    Kas ir tavs dievs?

—    Nezinu.

—    Vai tev nekā netrūkst, Jasin?

—    Man nekā. Nē, trūkst gan — mātes.

—         Vai ttj viņai atstāji naudu, ko dabūji par iestāšanos algotņos?

—    Nē, naudu es viņai neatstāju.

—    Kādē tu viņai to neatstāji, Jasin?

—         Neatstāju to tādēļ, kungs, ka viņa nezina, kas ir nauda.'

—    Un tu zini?

—    Es zinu.

—        Tas ir labi, ka zini naudas vērtību, — Ahmeta pašā algotni uzslavē un, pieliecies Viņam pavisam tuvu, čukstus apvaicājas, cik naudas viņam ir un kur viņš to glabā. Tāpat čukstēdams, puisis atbild, ka naudas viņam ir tik, cik dabūjis par iestāšanos algotņos, un glabā to kabatā.

—        Norunāsim tā … — Ahmeta pašā čukst viņam p?e auss, un abi sāk apspriest šo jautājumu tik nopietni, it kā runa būtu par kādu lielu kopīgu īpašumu, kas jāglābj no izputēšanas. Vecais skaidro, ka nav labi naudu glabāt kabatā un pat tam nav nekādas nozīmes, ka viņš to ietinis lupatiņā. Vārdu sakot, viņa naudai draud briesmas. Pasaulē ir daudz roku, kas tiko ielīst svešās kabatās, starp tām ir arī acim neredzamas rokas, tik neredzamas kā gaiss un pat tādas, kas trīskāršojas un ar vienu kampienu var iztukšot trīs kabatas tik veikli, ka cietušais to nemaz nemana. Ir arī tādi nelieši, kas ķeras pie burvestībām. Viņi prot cilvēku tā noburt, ka viņš ar labu prātu atdod visu savu naudiņu, it kā tā nemaz nepiederētu viņam, it kā viņš to būtu tikai kādu laiciņu glabājis savā kabatā. Notiek arī tā: iet tev kāds vīrs pa priekšu vai blakus vai ari nāk tev no muguras, pat ne pirksta tev nepiedur, bet, kad tu apskaties, — naudas vairs navl

—         Navl — algotnis izbijies iesaucas un grasās celt roku pie kabatas, lai pārliecinātos, vai arī viņa nauda jau nav pagalam.

—        Nav, dēls, nav! Bet es tev iemācīšu, kā nauda jāglabā, lai neviens to nevarētu nozagt. Tev jāuzšuj maks.

—    Maks?

—        Tieši tā. Nauda jāglabā makā. Tātad: vispirms uzšuj maku un tad iever tajā aukliņu. Kad tas izdarīts, apliec aukliņu ap kaklu tā, ka maks karājas azotē uz kailas miesas, bet pēc tam makam virsū uzvelc kreklu. Vai visu saprati?

—    Jā, — algotnis atbild.

—    Ar ko maks ir jāapslēpj?

—    Ar kreklu.

—         Kad vilksi maku ārā, pieraugi, lai neviens to neredz, pat ne tavi draugi. Ja kāds jautā, vai tev nauda ir, atbildi, ka tā nav pie tevis. Kā tādās reizēs jāatbild?

—    Jāatbild, ka nauda nav pie manis.

—        Ja turpretim atbildēsi, ka nauda tev ir, paliksi ar tukšu maku. Ar kādu maku paliksi?

—    Ar tukšu.

—    Vai tukšs maks tev ir vajadzīgs?

—         Nē, tukšs maks man nav vajadzīgs, — algotnis atzīstas.

—    Vai visu saprati, ko es tev teicu?

—    Sapratu visu, kungs, ko tu man teici.

—    Vai tu man paklausīsi?

—    Es, kungs, vienmēr paklausu vecākiem cilvēkiem.

Algotņi stieptin stiepa kaklus uz čukstētāju pusi. Viņi neko nevarēja sadzirdēt, tikai redzēja, ka Ahmeta pašā ar Jasinu dedzīgi sarunājas, un tādēļ nosprieda, ka abiem ir kāds milzīgs noslēpums, ko citi nedrīkst uzzināt. Bet tieši šajā brīdī laukumā starp algotņiem un Ahmeta pašā parādījās nestāvās. Uz tām gulēja Amirs. Viņš bija beigts.

22

— Viņš nepiederētu man, ja nebūtu nomiris.

Žandarms un trīs algotņi, kas bija atnesuši Amiru, at- f aja malā, vienīgi Atrads palika stāvam pie miroņa, jo uzskatīja sevi par galveno meklētāju. Sajā brīdī, kad visus bija pārņēmis satraukums, viņš nebija ne satraukts, ne noskumis, tikai noguris no nešanas un lepns uz sevi par to, ka meža biezoknī, kur neviens neko nebūtu varējis atrast, viņš uzgājis beigtu cilvēku — mirušo Amiru. Si^bija viņa stundai Viņa un zālienā noliktā miroņa stundai Beigtais cilvēks bija kaut kas tāds, kas pieder viņam, gluži tāpat kā atrasta manta pieder atradējam. Ar šo nelaiķi viņš vēlējās pievērst sev apkārtējo cilvēku uzmanību, gribēja, lai visi viņu apbrīno un lai viņu apbrīno arī pats Ahmeta pašā, kuram, kaut arī tas ir augstmanis, viņš ne skatiena neuzmeta, tāpēc ka mirušais viņam likās svarīgāks par jebkuru dzīvo. Jo cilvēks mirst tikai vienu reizi. Viņš tagad labprāt visiem būtu pastāstījis, ja prastu stāstīt, cik briesmīga sajūta pārņem cilvēku, kad viņš pēkšņi savā priekšā ierauga mironi, kuram neko vairs nevar palīdzēt. Mirušais guļ tepat pie kājām, bet īstenībā ir aizgājis bezgalīgi tālu, tik tālu, ka viņu nekad vairs nevarēs ne sakliegt, ne sastapt. Atrads novilka nelaiķim segu no sejas. Lai visi redz, lai labi apskata mirušo Amiru un lai zina, kas viņu atradis. Ja nebūtu Atrada, nevienam tagad nebūtu ko apskatīt.

— Sis ir tas pats, — Atrads stāstīja, — tas pats Amirs, kas nāca kopā ar mums; Tagad viņš ir miris, bet vakar vēl bija dzīvs. Ak tu mīļais dievs, cik augstu klinti viņš bija sameklējis, lai uz galvas mestos lejā un… Gatavs! Acīmredzot Amira sirdi plosīja briesmīgas sāpes, citādi viņš nebūtu lēcis no tāda augstuma. Brāļi mīļie, es pieeju viņam klāt, bet viņš guļ, čokurā sarāvies, guļ kā ubadziņš starp krāmiem, kā vientuļš ubadziņš. Kāds viņš aizgāja, tādu viņu atradu, tikai cepure bija nokritusi no galvas. Cepuri pametu turpat un tagad lamāju pats sevi, ka cilvēku pievācu, bet cepuri atstāju. Vai beigts cilvēks drīkst gulēt kailu galvu vai nedrīkst? Neesmu par to neko dzirdējis, varu tikai teikt, ka ar cepuri galvā viņš tagad būtu vairāk līdzīgs dzīvam cilvēkam, jo viņš vienmēr valkāja cepuri, neviens viņu nav redzējis kailu galvu. Kā ir, vai gribat, lai apsedzu viņa seju, vai arī gribat tajā vēl paskatīties? Darīšu tā, kā jūs, brāļi, teiksiet, viss, kas attiecas uz Amiru, lai šodien notiek pēc jūsu prāta. Es viņu atradu un tādēļ varu ar viņu rīkoties pēc sava prāta, tomēr es uzklausīšu jūsu balsis. Ja gribat, es viņu atsegšu, ja gribat, es viņu apsegšu, darīšu ar Amiru visu, ko jūs teiksiet.

—    Apsedz viņu! — kāds ieminējās.

—    Tevi apsegs, — Atrads runāja, pārliecies pār nelaiķi, — tevi apsegs tavs Atrads. Tevi atrada tavs Atrads, tevi atnesa tavs Atrads, un tevi arī apsegs tavs Atrads.

Hodža izstiepa rokas, aicinādams uz lūgšanu, to pašu darījām arī mēs pārējie, un pār noru sāka skanēt viņa čerkstošā, drebelīgā balss. Nekas cits nebija dzirdams, skanēja vienīgi hodžas lūgšana dievam: dāvā mieru Amira dvēselei, kas prāta mulsumā pati sevi iznīcinājusi! Viņa balsī nebija jaušamas skumjas, un es atskārtu, ka ar saviem vārdiem viņš griežas gan pie dieva, gan arī pie Amira sievas, lai viņai pateiktu: neraudi un Amira dēļ nebojā daiļo seju! No šī cilvēka tu biji šķirta, viņš nav tavs vīrs, un tu neesi viņa sieva. Es saīsināšu lūgšanu vismaz par pusi un, kad to beigšu, likšu Amiru nest uz kapa vietu. Tu viņu neredzēsi, jo sievietēm nav atļauts * pavadīt mironi uz kapiem. Kas būs pēc tam?… Nekas! Saule spīdēs tāpat, kā spīdējusi, un tu staigāsi zem šis saules tāpat, kā staigājusi. Apmēram tā es iztulkoju hodžas lūgšanu. Varbūt es maldījos, taču tas, kas skanēja manās ausīs, nemaz neizklausījās pēc lūgšanas. Nezinu, varbūt arī Ahmeta pašā uztvēra kaut ko tamlīdzīgu, lai gan drīzāk jādomā, ka viņš neko nenojauta, tādēļ ka nemaz neklausījās, jo mirušo dvēseles aizlūgumi uz veciem cilvēkiem iedarbojas savādāk nekā uz citiem. Vecie izvairās no dvēseles aizlūgumiem, jo zina, ka nav tālu tā diena, kad hodža aizlūgs arī par viņiem. Tā diena būs it kā vēl viens salmiņš — pēdējais salmiņš šī sirmgalvja mūža kaudzes krāvumā, kas krauts daudzus, daudzus dzīves gadus un izveidojis stipras bruņas, kurās ietērpies Ahmeta pašā tagad jutās kā bruņinieks kaujas laukā, kur visi ir krituši un vienīgi viņš palicis dzīvs. Par pārējiem algotņiem viņš vairs nelikās zinis, viņu saistīja tikai viens — šis nelaiķis, šis Amirs… Sai brīdī viņš labprāt būtu aizbēdzis no miroņa, kura priekšā vairs nebija ievērojams sultāna virsnieks un pašā, kura priekšā bija tikai parasts mirstīgais, tik parasts, it kā pats būtu algotnis, it kā mugurā būtu nevis virsnieka tērps ar spožām zīrnotnēm, bet rupjš karavīra formas apģērbs. Jo tagad šī mirušā cilvēka priekšā viss liekais bija atkritis, un es sev klusībā vaicāju, vai viņam nav izgaisis no prāta arī nodoms uzrunāt algotņus. Tikai šīs runas dēļ viņš taču bija ietērpis algotņus formā, lai viņa acis nerēgo- tos plikadīdas, lai viņš varētu nostāties pretim sultāna karapulkam. Bet viņš vairs nedomāja ne par plikadīdām, ne par karapulku, viņa prātā un acu priekšā bija tikai mirušais Amirs. Un parasti cilvēki. Dzīvi. Satricināti par nāvi. Par tik pēkšņu nāvi. It kā cilvēks būtu gājis pie avota padzerties un nav vairs atgriezies. Arī Amirs pie viņiem vairs neatgriezīsies, paliks tālā, neminamā aizmugurē. Tāpat kā visi, kas nomiruši pirms viņa.

Algotņi paveras debesīs — t,ās ir tādas pašas, pārlaiž skatienu apkārtnei, mežam — tie ir tādi paši, paraugās uz zemi sev pie kājām un uz upi — viss ir tāds pats, vienīgi Amirs nav tāds pats. Viņš- nerāda nekādas dzīvības zīmes. Viens cilvēks vairs neelpo, nestaigā, nerunā, jo viņš ir miris, un tādēļ algotņu apziņā viss ir sajucis un viņu acīs viss ir aptumšojies, un nekas vairs neliekas tāds, kāds bija līdz šim. Tas noticis Amira dēļ. Vai tas ir iespējams?… Sī seja, šīs acis un šīs rokas it kā vēl būtu viņa seja, viņa acis un viņa rokas un tomēr vairs nav, tas viss ir bijis un izbijis — gan Amira seja, gail rokas, gan acis. Viņš ir gluži kā māja, kura reiz bijusi pilna dzīvības, bet kurā tagad valda nāves klusums… Mirušā cilvēka klusums, viņu pašu dvēseles klusums ir tik drūms un smags, ka viņi stāv kā sastinguši sālsstabi, baidīdamies pat brīvi elpot vai ieklepoties.

Kad lūgšana bija galā un hodža bija pateicis āmen, es piegāju pie Ahmeta pašā tikai tādēļ, lai pats izkustētos no vietas un arī viņu atbrīvotu no sastinguma. Taču viņš palika stāvam tāpat, kā bija stāvējis, un skatījās, kā algotņi gatavojas apbedīt līķi. Visdedzīgāk rosījās Atrads.

Viņš bija izrīkotājs. Reižu reizēm pat uzbrēca algotņiem. Vārdu sakot, Atrads izturējās tā, it kā par šī cilvēka mirstīgajām atliekām viņš būtu galvenais noteicējs, it kā augstāk par viņu un Ahmeta pašā stāvētu vienīgi Amirs, Jo viņš ir miris.

—    Cilvēku, kas pats sev atņēmis dzīvību, nevar glabāt kapos, — kāds algotnis ieminējās, bet cits tūdaļ piebilda, ka pašnāvnieku drīkst aprakt kapu malā.

—    Par kuru katru citu pašnāvnieku es apvaicātos hodžam kā savam miesīgam tēvam, bet par Amiru man nekas nav jāvaicā, Amiru mēs apglabāsim pašā kapsētas vidū, — Atrads Iejaucās sarunā, ar skatienu vērdamies gan hodžā, gan manī, gan Ahmeta pašā. Viņš ilgi skatījās Ahmeta pašā acīs, kamēr satraukums un bailes no augstmaņa guva virsroku un viņš sāka raudāt. Sākumā tās bija iekšējas raudas, kas drīz izlauzās uz āru un kļuva aizvien stiprākas, līdz pārgāja skaļās elsās. Asaras rīdams, Atrads stāstīja Ahmeta pašā, ka viņam nav neviena tuva cilvēka, nav ne tēva, ne mātes, ne brāļa, ne māsas, ka ļaudis viņu atraduši upmalā, kur viņu bija pametusi tā sieviete, kas viņu laida pasaulē, un tagad viņam ir vienīgi' šis mirušais Amirs, no kura nu jāšķiras.

—    Es viņu iemīlēju tai pašā brīdī, kad viņu atradu, jo es pats esmu atradenis. Cilvēks pēc nāves paliek viens, bet es viņam teicu: tu, Amir, neesi viens, es esmu tavs, un tu esi mans, es esmu tavs brālis. Nebīsties, Amir, nāvē nebīsties, brāli! Viņš nepiederētu man, ja nebūtu nomiris. Paskaties uz viņu, kungs! Viņš ir mans. Bet man no viņa jāšķiras. Tūdaļ jāzaudē, tiklīdz esmu ieguvis. Jāzaudē brālis.

Es brīnījos, cik pārdroši viņš raugās Ahmeta pašā acīs. Tā raudzīties laikam prot tikai atradeņi, tikai bandu bērni.

Nevarēju saprast, kā Atrada vārdi atbalsojas Ahmeta pašā ausīs, tomēr nospriedu, ka algotnis viņam pārlieku uzmācas ar saviem sirdēstiem, tādēļ stingrā balsī pavē- lēju_ nest līķi uz kapiem. Pēc tam piegāju pie Ahmeta pašā un aicināju viņu manā teltī iedzert tēju. Manī neklausīdamies un neko nedzirdēdams, viņš pagriezās un devās pa noru prom, un es gāju viņam līdzi.

—    Godātais Ahmeta pašā, šī nāve mums bija negaidīta, — es bikli ieminējos. — Tā aptumšoja algotņu prieku par tavu ierašanos. Sī nelaiķa dēļ viņu prieks pārvērtās par bēdām, un viņi vēl joprojām ir bēdīgi, — es turpināju, gribēdams uzzināt, vai viņš vēl aizvien vēlas algotņus uzrunāt

—    Nelaiķi aiznesa, — Ahmeta pašā noteica.

—    Aiznesa, Ahmeta pašā.

—    Pārnākuši no kapiem, viņi neko vairs negribēs dzirdēt. Viņu ausis vēl skanēs zeme, ko tur tūlīt metīs uz zārka, un viņi gremdēsies domās par nāvi, bet es viņiem gribēju teikt, ka viņi tagad ir karavīri un karavīriem jākaro, nevis jābaidās no nāves.

—    Pasaki viņiem to, Ahmeta pašā!

—    Tev ir viegli mani mudināt. Sajā brīdī, kad nāve stāv viņu acu priekšā, kā es varu viņiem teikt: nebaidieties no nāvēsi Tev ir viegli runāt, mans dēls. Mana mute nav stiprāka par šī līķa mēmajām lūpām.

Gribēdams izlaipoties, es ieminējos, ka žandarmu virsnieks Raduličos pirms došanās ce]ā algotņus jau uzrunāja: karalaukā viņiem jābūt varoņiem; ja jākrīt, lai zina. ka atdod dzīvību par sultānu; karavīram labāk krist kaujas laukā varoņa nāvē, aizstāvot .sultānu un sultanātu, nekā nosprāgt pašu ciema sētmalā; tos, kas paliks dzīvi, ļaudis sauks par varoņiem, bet kritušos pieminēs kā mocekļus, un liktenis viņiem ir lēmis vai nu pirmo, vai otro ceļu, trešā viņiem nav …

—    Tā tas nav, mans dēls, — Ahmeta pašā atbildēja. — Kareivjiem daudz melo. Bet visvairāk viņiem melo pirms kaujas, kad viņu prāts ir aizmiglojies un viņiem liekas, ka pasaulē nav nekā cita kā tikai viņu dzīvība, bet virsnieks mudina, lai viņi atdod arī to vienīgo, kas viņiem pieder, lai atdod savu dzīvību. Tādos brīžos visi vārdi ir salti meli, bet patiesība ir tikai viena — nāve. Zini, mans dēls, nāve aizliedz melot, tā vienmēr virsniekus pieķer pie meliem, bet vienmēr pieķer par vēlu. Pasaulē nav tāda tiesneša, kas sodītu virsnieku par melīgiem vārdiemļ ja arī tāds tiesnesis atrastos, tik un tā viņš nevarētu nevienu virsnieku notiesāt — virsnieks vienmēr attaisnotos, ka viņš ir runājis kareivju tēvu, sievu, māšu un māsu dēļ, jo kareivjiem šie cilvēki ir jāaizstāv, ka viņš ir runājis dzimtās zemes druvu un pļavu dēļ, jo arī tās ir jāaizstāv. Virsnieks aizbildinātos, ka kareivji viņam piekrituši: visa tā dēļ patiešām ir vērts mirt. Virsnieks prastu aizstāvēties. Pats savām acīm esmu tādus redzējis. Viņi vienmēr lielās, ka nosargājuši sultāna valsti.

Es būtu varējis piebilst, ka maniem algotņiem nav par ko mirt, viņiem nav savas valsts, nav sava valdnieka, nav ne druvas, ne pļavas, nav itin nekā cita kā tikai kaila dzīvība. Par ko viņi lai to atdod, godātais Ahmeta pašā? Nav attaisnojuma virsniekam, kas viņus aicina karalaukā atdot dzīvību par sultānu, bet ir taču labi zināms, kas viņus gaida: nāve sultāna valsts labā. Kāds zemākas vai augstākas pakāpes virsnieks ar savām runām viņu apdullinās, un viņi dosies nāvē gluži kā aitas, kas, sekodamas aunam, lec aizā. Bet šīs domas es paturu pie sevis un nesaku Ahmeta pašā neko, jo negribu izcilā virsnieka vārdiem piekabināt arī savējos: mana dienesta pakāpe ir zema, un mans pienākums ir klausīties. Būs labāk, ja izlikšos, ka neesmu diezin cik gudrs, jo,' proti, cik niecīga ir mana dienesta pakāpe un zīmotnes uz pleciem, tik niecīgām jābūt arī manām prāta spējām, jo ir teikts: kāds amats, tāds prāts. Turklāt arī mans uzdevums ir tikpat necils — man tikai jāaizved šie algotņi līdz karalaukam.

Pa zālienu devāmies uz kapsētu. Tās otrā malā pašreiz glabāja Amiru. Bijām jau diezgan tālu iegājuši kapos, kad sākām sadzirdēt hodžas spalgo, augsto balsi. Viņš skaitīja lūgšanu «Mēs visi no dieva esam nākuši un visi pie dieva atgriezīsimies…». Vārdi atsitās pret kapakmeņiem un krita zālē. Pacēlām rokas uz to pusi, no kuras skanēja balss, klausījāmies lūgšanā un raudzījā- mies, kapakmeņos. Tie bija pāršķēlušies, apdrupuši, saplaisājuši un pat sašķiebušies katrs uz savu debess malu: pret austrumiem, pret rietumiem, pret dienvidiem — kur kurais. Citi vēl bija balti, citi laika gaitā jau bija apmelnējuši, bet tie visi liecināja, ka pasaulē neizbēgama un nemainīga ir tikai miršana … Ka no visām patiesībām šī ir visvecākā patiesība, no visiem vārdiem šis ir vissvarīgākais vārds. Bet tas nav visbriesmīgākais vārds, nē, šais kapakmeņos nebija nekā skumīga… Tie kopumā izskatījās pēc bezrūpīgas apmetnes, kura dzīvo savrupu dzīvi, tādu dzīvi, kas lemta tikai kapsētām… Reizē tāla un tuva. Tik tāla, cik tālu aizritējis laiks, kopš šeit uzlika pirmo kapakmeni, un tik tuva kā šis brīdis, kad'tiek uzcelts akmens uz Amira atdusas vietas. Nezinu, ko par to domā Ahmeta pašā, kas klusē, it kā pats būtu pārvērties par kapakmeni. Iespējams, ka viņš domā par savu akmeni. Bet man liekas, ka kapsēta ir vislabākā atpūtas vieta. Tikai kapsētā aug tik bieza zāle, kurā var gan atlaisties, gan apsēsties un atspiest muguru pret akmeni un neko nedomāt — justies kā mironis. Atbalstījies pret kapakmeni, es daudzreiz esmu klausījies, kā man aiz muguras dzied putni. Kā vējš čabinās pa zāli. Ja tādā brīdī, šo balsu aicināts, esmu atvēris acis, gandrīz vienmēr esmu ieraudzījis kādu ķirzaciņu rāpojam pa kapakmeni, bet, tiklīdz mazlietiņ esmu pakustējies, viņa tūdaj ir nozudusi no akmens un iebēgusi zālē. Un tad es sev vaicāju: diez kādēļ tik bailīgs radījums dzīvo kapos?

Amira kapa galvgalī un kājgalī algotņi uzlika nelielus akmeņus. Ja šī kapsēta būtu ļaužu ciems, tad varētu teikt, ka tur tikko uzcelta maza mājiņa. Vēl viena. Blakus mazajām un mazītiņajām. Blakus nabagu kopiņām. Kapsētā valda tāda pati atšķirība kā dzīvē — citi nelaiķi guļ zem milzīgi lieliem akmeņiem, citi zem maziem, taču zem zemes viņi visi ir vienādi — kaili un basām kājām, un visapkārt viņiem ir viena un tā pati zeme… Tur, Amir, tu esi līdzīgs valdniekiem! Un ķirzaciņa uz tava n-.Hzā kapakmens sildīsies saulē tāpat kā uz lielajiem. Arī putni dziedās tāpat.

Hodža pabeidza lūgšanu, un algotņi gāja atpakaļ uz apmetni. Viņi atgriezās no kapiem tāpat, kā allaž cilvēki dodas mājup no bērēm, — ikviens sevī nesa līdzi sauju zemes… Nezinu, ko sevī nesa Ahmeta pašā, tikai redzēju, ka viņš iet kā parasts algotnis, it kā viņš vairs nebūtu ievērojams sultāna virsnieks, it kā viņam vairs nebūtu ne trešu, ne zīmotņu, ne ari zobena pie sāna, it kā to visu kāda nedzīva roka viņam kapsētā būtu atņēmusi. Likās, ka viņam nav iespējams no šīs vietas aiziet tādam, kāds viņš šeit bija atnācis, tāpat kā algotņiem vairs nav iespējams atgūt to, ko viņi zaudējuši reizē ar Amira nāvi. Būtu veltīgi prasīt, lai viņi tagad dižajam pašā par godu kliegtu «Lai dzīvo!». Dzirdēdami šādu pavēli, viņi būtu tik pārsteigti, ka kļūtu mēmi kā kaps. Nebija šaubu, ka Amira nāve viņus bija skārusi kā viesuļvētra, un viņi tagad bija tik tukši un rimti kā klajš lauks. Ja Ahmeta pašā nostātos ierindas priekšā, algotņi gan skatītos viņā, taču neko neredzētu, ja Ahmeta pašā teiktu runu, viņi gan klausītos, bet neko nedzirdētu, jo šobrīd viņi redzēja tikai sevi un dzirdēja tikai sevi… Tieši tāpat kā visi cilvēki, kas dodas mājup no kapsētas …

Piegājām pie Ahmeta pašā pavadoņiem— pie virsniekiem, kas ar viņu kopā bija atjājuši no Pazaras, un pie tiem, kas spēlēdami bija nākuši viņiem pa priekšu, — pie bundziniekiem un zurnistiem. Visi bija pārguruši no ilgās stāvēšanas un gaidīšanas, tādēļ viņi sadrūzmējās ap Ahmeta pašā tik skubīgi, it kā gribētu viņu sakampt un iemest seglos, lai tiktu uz lielceļa, cik vien ātri iespējams. Radās tāds iespaids, ka viņi glābj savu pavēlnieku no zaudētas kaujas un kopā ar viņu tūdaļ aizbēgs no šīs nelaimīgās vietas. Sveicinādams pieliku roku pie pieres, bet virsnieki izlikās to neredzam un steidzīgi aizveda sava pavēlnieka zirgu, tādēļ Ahmeta pašā nepaguva — vai arī negribēja — no manis atvadities un mana roka bija veltīgi cēlusies sveicienam.

Roku nenolaidis, es lūkojos lielceļa putekļos…

23

— F.s saprotu viņa mokas, ko nakts un mēnesnīca vērš jo skaudrākas.

Todien mēs tālāk negājām, algotņiem vēl viena nakts bija jāpārlaiž teltīs. Es redzēju, ka pēc Amira nāves viņi nespēj doties ceļā, un zināju, ka arī nākamā nakts viņiem būs grūta — šausmās un izbailēs viņi droši vien murgos par šodienas notikumiem. Jau tagad viņi bija pārbijušies kā gani, kuru ganāmpulkam uzbrukuši plēsoņas.

Viņus bija skārusi neizdibināma noslēpumainība, un tagad viņi skaidrāk nekā jebkad apjauta, ka viņi nav nekas cits kā tikai nabagi. Viņiem šķita, ka nav iespējams turpināt ceļu uz Jedrenu, uz Donavu, uz krievu fronti. Un viss šis jandāliņš ar pārģērbšanos, ko Pazaras augstmanis bija sarīkojis, lai viņus no plikadīdām pārvērstu par karavīriem, ir bijis veltīgs. Viņi nav radīti kara darbiem, viņi nav radīti dižām uzvarām, viņi der tikai pelēkajai zemnieka ikdienai. Vienīgais, ko viņi šobrīd vēlējās, bija viņu vecais apģērbs, kurā viņi varētu atkal atgūt sevi un justies tā, kā jājūtas sīkiem, neievērojamiem cilvēciņiem, kas ir līdzīgi smilgām, kas ir līdzīgi labības stiebriņiem.

Tie, kas līdz šim bija gājuši vārgām kājām, tagad kliboja, tie, kas līdz šim bija gājuši klibodami, tagad saļima. Tie, kas vakar bija viegli saraudināmi, tagad nošķīrās no pārējiem, sēdēja zālienā, raudzījās tālumā un lēja gaužas asaras. Brīdi pa brīdim pāri algotņu pulkam noskanēja skaļa nopūta, bet vainīgais, gauži nokaunējies, jautājošām acīm pavērās savos biedros: ko es izda* rīju? Tie, kas bija dabas doti pabērni, un tie, kas šai pasaulē bija derīgi tikai aitu dzīšanai, nespēja vairs itin neko. Viņi sēdēja sakņupuši, truli skatījās uz savām kājām un prātoja, kas gan tie par apaviem, kā tie viņiem radušies.

Ena, ko met mana telts, stiepjas aizvien garāka. Es sēžu pavēnī uz segliem, rokas uz ceļgaliem salicis, un skatos uz p]avu, kur ganās zirgi.

—    Sī sieviete …

Mani pārņem dusmas uz žandarmiem: ek, tagad, kad gribu atpūsties, viņi Jāvuši kādam mani traucēti

—         Sī atraitne, bijusī Amira sieva, — man blakus skan Atrada balss, — ar šo dienu ir mana māsa.

Viņš raugās manī vaicājošu skatienu, gribēdams uzzināt, vai es neiebilstu. Bet es klusēju, jo domāju par bo- džu: ja vispār vajadzīga kāda at|auja, tad. tā vispirms jāprasa viņam.

—    Es tevi lūdzu … — Atrads neatlaižas.

—    Ko tu no manis lūdz?

—        Pasaki algotņiem, ka šī sieviete ir mana māsa. Tāpēc, ka Amirs bija mans brālis.

—    Viņš nebija tavs brālis.

—    Bija! Kopš tā brīža, kad nomira.

—         Un ko tu par to teiksi? — es jautāju sievietei — Amira atraitnei.

—    Es visādi esmu ar mieru, — viņa atbild.

—    Rit mēs dosimies tālāk, — es viņu brīdinu.

—    Arī es iešu kopā ar jums, iešu kopā ar šo cilvēku.

—    Saki: ar savu brāli, — Atrads viņu pamāca.

—         Nē, nevaru ņemt līdzi sievietes, — es viņai paskaidroju.

—         Virsnieka kungs! … — Atrads izsaucas, iedegdamies dusmās, bet es viņu pārtraucu pusvārdā, teikdams, ka pavēlēšu žandarmiem atbrīvot vienu telti, kur sieviete varēs šonakt apmesties, bet rīt viņai būs jāiet savs ceļš, mums līdzi viņa nevarēs nākt.

Naktī es nevarēju un nevarēju aizmigt. Beidzot piecēlos, pametu telti un ieraudzīju, ka arī algotņi neguļ. Grupiņām viņi sēdēja pie teltīm vai arī bija apgūlušies zālē un lūkojās mēnesī. Atrads stāvēja sardzē pie Amira atraitnes telts un dzina prom visus, kas mēģināja tai tuvoties.

—    Vācies prom, telti guļ sieviete, viņa ir mana māsai

—    Tava māsa? Kāpēc tava māsa, Ja tev māsas nemaz nav!…

—    Gar to tev nav nekādas daļas. Un vācies drīzāk prom no šīs telts, ja tev dzīvība ir mīļai Divās reizes es tevi nebrīdināšu, sacīts — un-diezgan!

—    Tu man nevari liegt iet tur, kur es gribu. Līst teltī pie tās tavas māsas nemaz netaisos, bet, ja redzēšu, ka tu pats pie viņas mēģini ielīst, sacelšu kājās visu apmetni.

It kā nejauši, it kā garāmiedams parādās arī hodža. Tuvoties teltij viņš neuzdrošinās, jo itin labi zina, ka arī viņam Atrads uzkliegs: «Vācies!» Tas nemaz nebūtu patīkami, ja algotni dzirdētu, ka Atrads padzen hodžu no telts, kurā guļ sieviete, tādēļ viņš turas nomaļu, iet teltij garām ar līkumu, izlikdamies, ka viņu moka bezmiegs un tikai tādēļ viņš staigā pa lauku. Viņa kailā, skūtā galva brīžiem pavīd vienā telts pusē, brīžiem otrā telts pusē gluži kā mēness, kas spīd nevis pie debesīm, bet uz zemes, un riņķo ap telti, kurā guļ sieviete. Nav šaubu, ka viņš domās sevi mierina tā: nekas, pagaidīšu, tik un tā man vienam teltī nav ko darīt. Es saprotu viņa mokas, ko nakts un mēnesnīca vērš jo skaudrākas. Šādos brīžos cilvēks var zaudēt prātu un viņa sirds var pār- ogļoties. Taču visļaunākais 'ir tas, ka hodžam ceļā nestāv ne iekārotās sievietes tēvs, ne viņas māte, ne vīrs, bet kāds algotnis, kurš šobrīd ir stiprāks par hodžu, jo uzdodas par viņas brāli un nemitīgi atkārta vienu un to pašu vārdu: «Netuvojies!» To būtni, kas atpūšas teltī, viņš uzskata par savu un ir cieši pārliecināts, ka no visas tās bagātības, ko šī pasaule varētu viņam dot, viņš nav ieguvis diezin ko lielu — viņš ir ieguvis tikai šo sievieti, kas pēc vīra nāves vairs nepieder nevienam vai pieder visiem. Tagad šī būtne pieder viņam. Viņš savu ipašurrtu apžogojis ar mietiem un srtieplēm gluži kā pļavas gabalu un uzrauga to kā modrs sargsuns. Viņš apgalvo, ka ieguvis māsu, viņš, kuram nav ne māsas, ne _^brāļa, viņš — kurš nepazīst ne savu tēvu, ne savu māti, viņš — kurš atrasts pie avota un tādēļ nosaukts par Atradu.

Atrads stāv mēness gaismā pie telts kā laukvidū iedzīts robežstabs un nevienu nelaiž savai valstībai tuvumā. Bet "viņam nav ne jausmas, ka starp visiem tiem, kas ložņā gar teltīm, ir tikai viens laupītājputns — tas, kam ir skūta galva. Ak tu mīļais dievs, kādēļ gan hodža iznācis laukā

bez čalmas? Bet kāpēc es sev uzdodu šo jautājumu? Man par to nav jāliekas zinis, man jāiet telti un jāaizmieg, ja tikai dievs dāvās manām acīm miegu. Zinu, paies arī šī nakts un izdzisīs mēness gaisma, rīt saule atkal sildīs zemi un tie, kas šo nakti pavada bezprāta mokās, būs tik samulsuši, it kā sveši ļaudis viņus būtu pārsteiguši kailus. «

Guļu un raugos augšup uz telts jumolu. Caur to teltī ieplūst mēness starojums, kas birst man acīs kā miltu putekļi. Klausos, kā laukā čirkstina sienāži un tālu jo tālu rej ^Jģps. Nakts plūst. Milzīga na.kls. Gluži kā grēku plūdi. Bet skirsta nav. Miega nav.

24

— Kas gan tā par armiju — ne zog, ne laupa!

Algotņi bija ziņkārīgi. Viņi ieraudzīs Pazaru! Bet viņi bija arī nobijušies, jo tikai dažiem līdz šim dzīvē bija laimējies redzēt pilsētu un zināt, kas ir pilsēta. Viņi tad nu pārējiem stāstīja, ka pilsēta ir milzīgi liels un raibs mudžeklis. Cik tur daudz tirgotavu, cik tur daudz mina- retu! Un ko tikai tur nepārdosi Pogas visvisādās krāsās — gan zaļas, gan zilas, gan dzeltenas. Un naži — lieli un mazi. Es redzēju, ar kādām sirds trīsām algotņi raudzījās pretim gaidāmajam un kā viņi spiedās cits pie cita, it kā drīz sāktos mežs, pa kuru ir bīstami iet.

Ceļš veda caur kapsētu, aiz kuras bija redzama Pa- zara — vispirms mazi namiņi un pēc tam lielas mājas. Algotņi nenolaida acis no milzīga kapakmens, kas bija vismaz pāris aršīnu augstāks par citiem. Nezin kādēļ viņi bija iedomājušies, ka tas ir kāda arāba kaps. Acīmredzot viņi sprieda tā: kapakmens ir pārāk neparasts, tāpēc tas nevar piederēt nevienam citam kā tikai arābam. Tieši ar šo akmeni viņiem sākās tie lielie brīnumi, kuri sastopami tikai pilsētās un par kuriem laukos nekas nav zināms. Viņiem pinās kājas, un viņi gāja klupšus krišus, jo neskatījās, kur iet, bet pētīja visu apkārtni gan tuvumā, gan tālumā. Viņi gāja uzkumpuši, it kā nestu uz pilsētu smagu nastu, un izskatījās drīzāk pēc lauciniekiem, kas dodas uz pilsētu peļņā, nekā pēc karavīriem. Bet man bija vajadzīgi stalti karavīri, tādēļ es pavēlēju apstāties, notīrīt no apģērba salmus un drazas un aizpogāt visas pogas. Turklāt piekodināju, ka viņi nedrīkst turēt rokas kabatās, ka tām jābūt brīvām un ejot tās jāvicina, ka galvu nedrīkst nodurt, tā jātur taisni, jo virļf taču neko nav pazaudējuši un tādēļ viņiem uz ceļa nekas nav jāmeklē. Teicu, lai neviens nelūr darbnīcās un tirgotavās, kad iesim cauri tirgum, jo neesam šeit atnākuši iepirkties. Brīdināju, ka tirgus laukums būs pilns ļaužu un visi skatīsies uz mums, tādēļ jāsoļo kā īstam sultāna karapulkam, lai pilsētnieki varētu izsaukties: kas par brašiem puišiem!

Es nejautāju, vai viņi grib soļot, skanot mūzikai, jo gluži labi redzu, ka tā viņiem nemaz neietu pie sirds tomēr pavēlu sist bungas un pūst zurnas, cik vien spēka. Lai skan vismaz šie divi instrumenti, lai top kaut cik jautrāks prāts. Bet kādēļ man tas vajadzīgs? Kādēļ es gribu, lai viņi izskatītos citādi — sveši savai būtībai? Tirgus laukuma prātvēderi par mani pazobosies, bet uz viņiem, uz algotņiem, no malas noraudzīsies ar nožēlu, jo mana cenšanās ir veltīga: ne bungu rīboņa, ne zurnu treļļi, ne karavīra tērps nevar noslēpt, ka šis sultāna karapulks, kas šodien soļo caur Pazaru un dodas uz kara- lauku, lai tur godam aizstāvētu sultāna valsti, ir tikai pliku un nabadzīgu laucinieku, ir tikai plukatu, ir tikai algotņu bars. Domās es sevi aizstāvu pret šiem pilsētas zobgaļiem, sak, esmu virsnieks un man ir jāpavēl karavīriem dziedāt un spēlēt. Sis ārišķīgais, šis šķietamais spožums taču ir ikvienas armijas rota. Tas patīk tirgus laukumam. To augstu vērtē mošejas. Un visa sultāna valsts. Neviens nevar iztikt bez šī mānīgā spīduma. Tā es aizstāvos un pavēlu algotņiem iesoļot Pazarā.

Bundzinieki sita bungas tik sparīgi, it kā gribētu veikaliem izbirdināt visus logu stiklus, viņiem līdzi turējās arī zurnu un stabuļu pūtēji, tādēļ šaurais un ļaužu pārpilnais tirgus laukums šajā skaņu brāzmā likās vēl niecīgāks. Ja šajās skaņās kāds būtu klausījies no tālienes, viņš būtu domājis, ka cauri Pazarai iet stipra armija, taču tuvumā pilsētas iedzīvotāji redzēja pavisam ko citu — redzēja, ka pa laukumu soļo algotņu bars. Ak vai, cik stipri algotņus bija apmulsinājis pilsētas raibums, cik nemākulīgi viņu apautās kājas soļoja pa bruģi! Viņi izmisīgi centās aplūkot visas darbnīcas un tirgotavas, it īpaši tās, kuru skatlogos bija salikti dažādi naži. Viņi mina cits citam uz papēžiem un gāja tenteru tenteriem.

Viņu ausis nebija pieradušas pie tik skaļas kņadas, viņu acis izbijās no daudzum daudziem skatieniem, tādēļ viņiem likās, ka troksnis plēš bungādiņas un viņi kļūst kurli. Viņi gan labprāt būtu apstājušies un brīdi paklausījušies zvaniņu šķindā, kas bija dzirdama dzelzs preču veikalos, jo tās viņiem bija labi pazīstamās aitu bara skaņas, tās atsauca atmiņā ganības un dzirdītavas, kas bija palikušas neapjaušamā tālumā. Viņu ausīs šie zvaniņi nebeidza džinkstēt pat tad, kad tirgotavās tie jau sen bija apklusuši.

Algotņi dzirdēja, ka pārdevēji cits citu skaļi brīdina no zagļiem un laupītājiem, un redzēja pa tvērienam noliktas svaru bumbas, bezmēnus un logu aizvirtņu bul tas, tādēļ nobijās vēl jo vairāk. Jā, šeit bija cita pasaule, cita dzīve, kuras likumi un tikumi viņiem bija sveši. Viņi nezināja, ka sultāna karapulki, iedami cauri tirgus laukumam, parasti uzlauž un izlaupa visas darbnīcas un tirgotavas, atstādami tukšas letes un plauktus, bet amatnieki un tirgotāji var tikai liet gaužas asaras, jo nav neviena, kam viņi drīkstētu, sūdzēties par sultāna karavīriem. Turpretim tagad pilsētnieki skatījās un brīnījās, ka šī armijas daļa, kas dodas cauri Pazarai, ne zog, ne laupa. Jocīga armijai Laiska, gļēva, neapbruņota. Un klusībā sprieda: kas gan tā par armiju — ne zog, ne laupa! Kāds gan sultānam no tās" būs labums. Bet tūdaļ atjēdzās un steigšus piebilda: augstais dievs, sūti mums vienmēr tādas armijas, kas neaiztiek mūsu īpašumul

Bet algotņi nelikās zinis par amatnieku un tirgotāju tērgāšanu, viņi gāja pa bruģi kā gudri un prātīgi veči, cenzdamies klusināt savu soļu troksni.

Viņi skatījās uz tirgus darbnīcu zeļļiem un veikalu pārdevējiem un brīnījās par viņu bālajām sejām, šaurajiem pleciem, tievajām kājām un garajiem kakliem un nosprieda, ka šajos jaunajos puišos nav nekā vīrišķīga, ka viņi ir vairāk līdzīgi slimīgām jaunavām nekā īstiem vīriem. Turpretim paši savos formas tērpos sāka justies kā braši karavīri, kas ir daudz pārāki par šiem izstīdzējušajiem dienderiem, un aizmirsa, ka ir tikai plikadīdas, ka ir tikai algotņi. Tieši tādēļ algotņu bungas rībēja aizvien ņiprāk un ņiprāk. Lai apdullinātu tirgus laukuma ļaudis, lai pierādītu, ka algotņi var to, ko nevar pilsētnieki. šī bija pirmā reize mūžā, kad viņi jutās stiprāki par citiem un apzinājās savu spēku. Viņi cits citu uzmundrināja un tiem, kas skatījās apkārt, blieza ar elkoni pa sānu, sak, nelūri svešos logos! Bet šie lūrētāji raudzījās rūtīs kā brīnumā, jo vēl nekad nebija redzējuši stiklotus logus, un 'tādēļ gandrīz vai ik solī klupa un mina pārējiem uz kājām, vainodami par to bruģi, ko tāpat savā mūžā vēl nebija redzējuši.

Paretam algotņi ierauga vienu otru trūcīgu pilsētnieku un noraugās uz to kā uz 1 abu paziņu, kā uz sev līdzīgu cilvēku, ar kuru labprāt brīdi patērzētu, ja nevajadzētu soļot uz priekšu. Acīmredzot šajā šaurajā tirgus laukumā pulcējās visi, ko dievs laidis pasaulē, — gan stiprie un vājie, gan veselie un slimīgie, gan gudrie un plānprātīgie, gan plikie un apģērbtie. Pie akas salasījušies nožēlojami ļautiņi — kuprīši un kākšļa slimnieki, aklie un plikgalvji, vientieši un skrandaiņi. Viņiem rokās ir krūkas, kuras no vara krāniem piepilda ar ūdeni, ar ko veldzē slāpes visi tirgus laukuma ļaudis. Viņi cits citu grūsta, aizsmakušā balsī cits citu lamā, cits citam ar tukšu vai pilnu trauku sit pa galvu un, iekrituši peļķē, cits citam draud, ka par viņu sadauzīto, asiņaino galvu drīz uzzinās pats sultāns. Ap aku lidinās tauriņi. Tā algotņiem ir pazīstama aina — arī laukos lidinās turiņi. Laukos ir arī krūkas. Tikai šīs, pilsētnieku krūkas, ir rakstiem izrotātas. Dažas pat izgreznotas ar sīknaudas virteni, un viņiem ir liels brīnums par to, ka šāda rotaslieta aplikta krūkai, nevīs kādai meičai ap kaklu.

Redzu, ka no tirgus brīnumu apbrīnošanas algotņi jau noguruši. Uzmetuši kūkumu, rokas šļauganas, soļi gausi. Arī bungu rībieni kļuvuši vārgāki. Turpretim bērnu bariņš — mazi, kankaraini čigānēni — jautri sit plaukstas pa saviem plikajiem vēderejiem. Viņi riņķo ap mūsu bundziniekiem kā bišu spiets ap māti un spēlē savu mūziku. Sie netīrie, plikie baskājīši ir vislīksmākā tirgus daļa — naudu viņi neskaita un par rītdienu neraizējas.

Kad bijām gabaliņu nogājuši pa ielu, kas ved ārā no Pazaras un savienojas ar Raškas krasta lielceļu, es klusībā izsaucos: paldies dievam! Droši vien arī algotņi teica to pašu. Acīmredzot viņi jutās tā, it kā būtu izglābušies no nāves, it kā būtu izgājuši cauri šauram tunelim, kurā tik tikko nebija nosmakuši. Viņi dziļi vilka krūtīs elpu un lūkojās tālumā. Es viņus neskubināju, viņi paši pielika soli, steidzās uz priekšu, cik vien spēja, lai tikai tiktu tālāk prom no pilsētas.

— Tas ir stiprs, tas ir loti stiprs cilvēks, kas citu priekšā var izģērbties pliks.

Jāju gājienam pa priekšu, aiz manis nāk algotņi. Raugos visapkārt pēc piemērotas noras, kur mēs varētu atpūsties. Pajāju garām vienai, kura man šķiet pārāk maza un netīra, arī otra nav labāka par pirmo, bet līdz trešajai vēl ne&am tikuši, kad, dzīdami zirgus aulekšos, pie manis piejāj vairāki vīri. Vienu es pazīstu, tas ir Džulizārs, ar kuru iepazinos pirms divām dienām Raškas ielejas nogāzē un kurš man apgalvoja, ka ir virsnieks un kalpo Pazaras augstmanim, kas vēlas algotņiem teikt runu. Sīs runas dēļ algotņiem tika izsniegts karavīra ietērps, lai ievērojamā vīra priekšā stāvētu nevis plukatas, bet sultāna karavīri. Džulizārs pievelk pavadu, apstādina zirgu un sveicina mani, paceldams roku. Redzu, ka viņš ir ģērbies tāpat kā todien: mugurā smalkas vadmalas frencis, zimotnes uz pleciem, galvā vilkādas cepure. It kā būtu virsnieks, it kā nebūtu, neko nevar saprast, bet izskats viņam tomēr ir atbaidošs.

—        To sievu, kuras dēļ tavs algotnis lēja asaras, es tev atdevu, — viņš saka. — Ko apsolīju, to izpildīju.

—        Pareizi, — es atbildu, bet nesaprotu, kādēļ viņš piemin šo sievieti.

—    Dzirdēju, ka viņas vīrs ir beigts.

—    Tā ir, — es atbildu.

—        Es viņam sūtu sievu, bet viņš pasteidzas izlaist garu.

Nebilstu ne vārda, gaidu, ko vēl viņš sacīs.

—    Algotņus tu izvedi caur Pazaru.

—    Izvedu.

—        Ahmeta pašā ir apmierināts, algotņi esot izgājuši caur tirgus kvartālu kā īsti kāravīri. Un tirgus ļaudis arī ir apmierināti.

Es klusēju.^-

—    Tagad tu viņus ved tālāk.

—    Vedu, — es apstiprinu.

—    Ahmeta pašā tev novēl laimīgu ceļu.

—        Pasaki viņam paldies par to un paldies arī par apģērbu, ko viņš izsniedza algotņiem.

—        Viņš izsniedza apģērbu tikai tādēļ, lai nebūtu kauns viņus uzrunāt un lai viņi gods" godam izietu caur Pazaru, bet tālāk ne soli. Man tagad visa šī mantība jāsavāc un jāaizved atpakaļ. Tikai tādēļ es atjāju kopā ar šiem vīriem un kareivjiem, kas drīz mūs panāks.

Viņš vēl piebilst, ka katra poga, kas piešūta pie apģērba, ierakstīta grāmatā un pieder sultānam. Es taču esot virsnieks, un tāpēc man esot jāzina, kāda ir kārtība: visas drēbes un apavi jāatdod pēc piederības.

—    Bet ko tad algotņi valkās, ja viņiem novilks formu? — es viņam jautāju.

—    Savas drēbes.

—    Savas drēbes viņi aizmeta prom, kad saņēma karavīra ietērpu. Ja to viņiem tagad atņemtu, viņi paliktu kaili.

—    Caur Pazaru viņi izgāja apģērbti, kā viņi ies tālāk, par to mūsu Ahmeta pašā nav daļas, viņš grib visu dabūt atpakaļ.

—    Nekā viņš nedabūsi — es atcērtu.

—    Tā viņš pavēlēja, un tā tam jānotiek.

—    Nē! — es vēlreiz atsaku.

—    Tu negribi pakļauties Ahmeta pašā pavēlei, tu gribi būt augstāks par mūsu visaugstāko virsnieku?

—    Gods lai un slava jūsu augstajam virsniekam! —* es atsaucos. — Zinu, kas viņš ir, un zinu ari, kas esmu es. Bet algotņiem novilkt drēbes es neļaušu, vedīšu viņus tālāk apģērbtus, nevis kailus. Bet varbūt viņus izģērbt, lai jūsu Ahmeta pašā varētu aplūkot kailus algotņus?

Nezinu, ko darīt: ticēt vai neticēt, ka Ahmeta pašā devis šādu rīkojumu. Ticamāka man liekas otra varbūtība: viņi grib algotņus aplaupīt. Droši vien šis Džulizārs, kas ir gan virsnieks, gan arī haiduks, ar saviem palīgiem nolēmis algotņus izģērbt un apģērbu pārdot vai arī ietērpt formā savus ļaudis, kas ir gan kareivji, gan haiduki. Nē, es palikšu pie sava un neļaušu algotņiem atņemt nevienu pogu!

Bet tieši šajā brīdī uz Pazaras lielceļa parādījās kāds desmits kareivju, un man nekas cits neatlika kā ticēt Džulizāram, ka Ahmeta pašā pavēlējis algotņiem apģērbu atņemt. Nespēdams savaldīties, piejāju pie algotņiem un pateicu, ko šie vīri no viņiem vēlas.

—    Jūs paliksiet kaili ceļa vidū, — es viņiem teicu, — tā pavēlējis Ahmeta pašā.

Viņi raudzījās manī, neko nesaprazdami, it kā es runātu svešā valodā. Kāds iesmējās. Kāds iesvilpās. Bet citi bija gaužām izbrīnījušies par maniem vārdiem. Algotņi bija pieraduši, ka es nekad ar viņiem nejokoju, ka es vienmēr esmu nopietns, un tādēļ gaidīja, ko vēl es teikšu. Viņus satrauca mana niknā seja, jo no tās viņi nolasīja daudz ko vairāk, nekā es vārdos biju pateicis, — nolasīja patiesību, un es redzēju, ka viņi to nepieņem. Nē, viņi nav ar mieru staigāt pliki! Viņi klusēja un raudzījās manī ieplestām acīm, it kā mani vairs nepazītu, it kā es būtu kāds svešinieks, kas šeit ieradies, lai ar viņiem izspēlētu ļaunu joku. Droši vien šī rūgtā patiesība lika viņiem no jauna atjaust, ka viņi joprojām ir tie paši, kas bijuši, — nabaga ļaudis, ar kuriem katrs var darīt, ko grib. Var apģērbt, var izģērbt un likt plikiem staigāt pa visu pasauli.

—    Ko jūs par to teiksiet? — es viņiem jautāju.

—    Mēs neko neteiksim.

—    Teiksim, virsnieka kungs, pateiksim to, ka esam pārklausījušies.

—    Mēs, kungs, laikam nesapratām to, ko "tu mums teici.

—    Jums pavēlēts izģērbties un karavīra formu atdot šiem vīriem, — es paskaidroju. — Tieši tādēļ viņi pie mums ir atjājuši — šie vīri un tur tie kareivji, kas aizsprostojuši ceļu.

Visapkārt valdīja klusums. Algotņi skatījās uz zirgiem, skatījās uz Džulizāru, skatījās uz kareivju vienību, kas bija aizšķērsojuši ceļu priekšā un aizmugurē, lai mēs nevarētu aiziet. Bet tad, aptvēruši mirkļa nopietnību, sāka skatīties cits citā un ar acīm jautāt: vai tas ir iespējams? lā, iespējams. Viņus var izģērbt, tāpat kā apģērba. Tikai vienu viņi nekādi nevarēja aptvert: kā viņi staigās pliki? Sāda varbūtība viņiem šķita gan briesmīga, gan arī gaužām smieklīga. Nē, tās ir muļķības! Kaut kas tamlīdzīgs vēl nekad nav bijis un nekad arī nebūs, jo pat putnam, kas lido pa gaisu, ir spalvas.

—    Se ņem! — Atrads paspēra soli uz priekšu, norāva no galvas cepuri un nometa to pie Džulizāra kājām. Seja no dusmām sasarkusi, acis asinīm pierietējušas — gluži kā vājprāta lēkmē. Viņš taisīja vaļā pogu pēc pogas un kliedza: — Pievāc visu! Aiznes to savam kungam, lai viņš pats sev to stīvē mugurā! Un aizver acis, ja tev nepatīk mani redzēt pliku!

Džulizārs jutās aizskarts. Viņš pat sadusmojās un jautāja man:

—    Ko šis cilvēks dara?

—    Neko sevišķu, — es atbildēju, — velk nost karavīra formu.

Atrads jau bija izģērbies līdz kreklam.

—    Kreklu arī velc nost, kreklu arī, Atradi — algotņi mudināja.

—    Lēnām, brālīši, visu pēc kārtas. Sestdiena nenāk pirms piektdienas.

•— Un apakšbikses, Atrad, apakšbikses arī velc nost!

—    Visu, brālīši, visu lai šis kundziņš aiznes savam augstmanim! Palikšu pliks, kā no mātes miesām nācis, bet tu, kundziņ, — skaties! Tikai pielūko, ka nepārvalbi acis! Stāsta, ka pirmais ciivēks, ko dievs radījis, staigājis pliks pa pasauli. Es būšu otrais. Kas ir, brālīši, ģērbieties nost jūs arī! Ļaudīm būs ko brīnīties. Un es ar savu plikumu varēšu lielīties. Pliks vazāšos apkārt pa visu pasauli.

—    Viņš taču ir traks! — Džulizārs dusmās izsaucās.

Viņš saviebās, nospļāvās zālē, sparīgi pievilka pavadu,

apgrieza zirgu un aizaulekšoja atpakaļ uz Pazaru, notālēm vēl uzsaukdams, ka jāj pie Ahmeta pašā un kādam par šo starpgadījumi būs jāatbild. Es nodomāju, ka droši vien par to būs jāatbild man.

Uz vīriem, kas bija ieradušies kopā ar Džulizāru, mēs pat nepaskatījāmies. Mēs vēlējāmies tikai vienu: tikt no viņiem vaļā. Tikt vaļā no visa tā, ko vēl no Pazaras varēja gaidīt. Algotņos bija pamodies drošsirdības gars. Viņi sāka draudēt, ka turpinās ceļu pliki, ja Ahmeta pašā atņems apģērbu, ka pliki soļos cauri ciemiem un pilsētām, lai baidītu ļaudis, ka pliki aizies līdz Jedrenai un pliki ies pret krieviem, lai arī krievi redzētu viņus plikus. Dižojās, kūdīja cits citu. Nu vairs neviens neprasīs, ko algotņi spēj un ko nespēj, — pasaulē nav nekā tāda, ko nespētu pliks cilvēks. Un viņus pārņēma nevaldāma jautrība. Klaigādami viņi soļos pa lielceļiem! Spiegdami ies cauri ciemiem un pilsētām! Viņi būs vienots un varens algotņu karapulks, kura spēks būs paša plikumā. Viņi vairs nevairījās no kailā Atrada, viņiem jau šķita, ka Atrada rīcība bijusi gan smieklīga, gan arī varonīga. Uz kaut ko tādu ir spējīgs tikai stiprs cilvēks. Tas ir ļoti stiprs cilvēks, kas citu priekšā var izģērbties pliks. Un reizē ar to viņi sāka atskārst, ka arī nabagiem ir savs ierocis, ar kuru var doties cīņā …

Džulizāra atvestie kareivji bija apmetušies grāvjos un krūmos, lai nosprostotu mums ceļu. Nolēmu, ka jānoraida, ka nedrīkst ar spēku lauzties ārā no ielenkuma, jo katrā ziņā mums jāizvairās no asins izliešanas. Tādēj neliku žandarmiem ķerties pie ieročiem un ari algotņus atstāju savā vaļā. Lai katrs dara, ko grib: lai sēž, lai ..tlaižas zālē, lai guļ — mums ir jānogaida.

No Pazaras nenāca nekāda vēsts. Nesagaidījām to ne vakarā, ne naktī.

Maiga rīta ausma joslām kāpa no kalnu korēm lejup uz ieleju, un pie apvāršņa gluži kā baltu jērēnu bariņš sāka rotāties siki mākonīši. Pēc ausmas nāca diena — vēl viena diena. Algotņi gausi modās no miega. Viņi trausās kājās tā, it kā ļīstu ārā no smagām zemnieku segām, jo, visu nakti nogulējuši kailā laukā, viņi bija nosaluši, sastinguši un sadrūmuši. Viņi žāvājās un klepoja un, atcerēdamies vakardienas notikumu vai nakti redzētu ļaunu sapni, pētīja sevi no visām pusēm, lai pārliecinātos, ka nav kaili, ka neviens viņu apģērbu nav aizticis. Likās, ka viņi nupat atgriezušies no tāluin tāliem nakts klejojumiem un pirmajā brīdī nevar aptvert, kur atrodas, kaut arī acu priekšā bija tas pats ceļš un visapkārt slējās tie paši kalni. Cits pēc cita viņi aizmetās uz krūmiem un grāvjiem nokārtot rīta vajadzības un atgriezušies pavēstīja, ka nav vairs to kareivju, kas naktī tur bija slēpušies, ka viņu vairs nav ne piekalnēs, ne uz ceļa. Liku žandarmiem pārliecināties, vai ta$ atbilst patiesībai.

Kareivju patiešām vairs nebija, grāvji bija tukši, tukšs bija arī ceļš.

Varējām doties tālāk.

26

— Nevis mani rati kratās, bet bruģis.

Tiklīdz gribēju dot pavēli celties un sākt gājienu, pte manis pieauļoja kāds jātnieks, kura pelēcis bija nodzīts putu putās. Diez kāds nelabais bija viņam licis tik neprātīgi steigties?

Jātnieks mani sveicināja.

— Lai dievs palīdz arī tevi — es atbildu, viņu vērodams. Melnas, smalkas ūsas, kas ap zodu veido pusmēnesi. Sēž seglos salīcis, gandrīz pieplacis pie zirga skausta, sēž joprojām tāpat kā jādams, kaut arī zirgs mierīgi stāv. Tā izturas ziņneši, kas apstājas tikai brītiņu un tūlīt atkal lēkšo tālāk. Ja viņš ir ziņnesis, diez kādu vēsti viņš man atnesis?

Uzzinu, ka viņu sūtījis pats kaimekans. Man esot tūdaļ jāierodas pie viņa. Iemesls esot manu algotņu sievas, kas neatlaidīgi sekojot mums pa pēdām un nu jau nokļuvušas līdz Pazarai. Saimnieki un viņu dienestnieki' iebraucamās sētās viņas pārdodot katram, kas vēloties viņas vai nu iegūt par sievu vai par kalponi, vai arī pārdot tālāk kādam trešajam, kurš savukārt viņas pārdod ceturtajam…

— Pārdod viņas kā govslopus, žēl skatīties, virsnieka kungs, — ziņnesis saka. — Ņem naudu par citu vīru sievām! Ja sultānam būtu piedzimis dēls un es par šo priecīgo ziņu saņemtu lielu balvu, es nebūtu sadzinis zirgu putās, bet šo sievu dēļ savu pelēci nežēloju, aulekšoju pie tevis, virsnieka kungs, cik vien zirdziņš jaudāja, lai jo drīzāk tevi panāktu un pateiktu, ko kaimekans vēlas. Es nu to esmu izdarījis, un tu to zini. Bet tagad saki, kādu atbildi lai aiznesu kaimekanam.

Viņš aizjāja ar atbildi, ka es drīz ieradīšos.

Tātad sievas vēl joprojām seko vīriem, — es klusībā prātoju. Tās, kuras traktiernieki pārdevuši, tālāk vairs neceļos, viņu ceļš ir izbeidzies Pazarā, vai arī viņas tiks vestas uz citu novadu — aizvien tālāk no vīriem. Arī vīri katru dienu ies tālāk un tālāk, jo viņi ir algotņi un dodas karā. Viņu ceļi šķiras. Varbūt svešumā, frontes ierakumos vīri aizmirsīs savas sievas, bet, kas zina, varbūt neaizmirsīs nekad un atmiņā glābās vienīgi viņas, jo cita nekā viņiem šai pasaulē nav bijis.

Algotņiem neteikšu, kādēļ jāju atpakaļ uz Pazaru. Ja viņi to zinātu, visi kā viens atgrieztos Pazarā, saplūkātu aiz matiem sievas, kas tiktāl viņiem sekojušas, un izplūkātu cekulus tiem, kas iebraucamās sētās ar viņām tirgojas. Vai tas ir noziegums, ja paturu slepenībā to, ko es zinu, bet viņi nezina? Vai varēšu attaisnoties, ja viņi uzzinās patiesību? Nē, attaisnojuma man nav, es varētu vienīgi iebilst, ka gribēju saglabāt viņu dvēseles mieru. Bet kādas man tiesības raizēties par viņu dvēseles mieru tādā brīdī, kad viņiem atņem sievas? Ko lai daru, par ko lai izšķiros? Par to, ka es neteikšu, kāds liktenis piemeklējis jūsu sievas, algotņi. Jūsu dēļ es noslēpšu šo patiesību.

Pavēlēju izsniegt algotņiem brokastis, piebilzdams, lai pirms tam viņi mazliet paspēlē bungas un zurnas, kā pa

rasti to mēdz darīt. Abi šie rīkojumi viņus pārsteidza. Pēc visa vakar un pagājušajā naktī piedzīvotā vai nosapņotā viņi vēlējās jo drīzāk pamest šo vietu un brokastot citur — pie kāda avota vai kādā zaļā norā.

Kopā ar žandarmu, kuru izraudzīju par savu pavadoni, sāku jāt uz Pazaru, bet aiz muguras mūzikas vietā dzirdēju algotņus kurnam par manu aizjāšanu, un man šķita, ka ar sprunguļiem, ar kuriem rībināja bungas, viņi labprāt būtu apmētājuši mani, tādēļ ka es viņiem neko nestāstu. Patiesību sakot, es arī pats īsti nezinu, uz kurieni steidzos un kādēļ… Jāju atpakaļ, un tas ir viss… Saceļu gaisā lielceļa putekļus. Trencu zirgu tikpat strauji kā kaimekana ziņnesis. Zirgs ir nosvīdis slapjš un skaļi sprauslā, it kā izteikdams neapmierinātību ar to, ka dzenu viņu tik agrā rīta stundā, turklāt ne auzu sēnalu nebaudījušu.

Ceļa gabalu, ko vakar ar algotņiem nogājām vienā stundā, esmu pieveicis nepilnā pusstundā un jau klauvēju pie kaimekana durvīm. Nezinu, kāds viņš izskatās, varu tikai iedomāties, ka viņš ir virsnieks ar tik augstu dienesta pakapi, kas atbilst viņa pārvaldītās Pazaras lielumam. Pilsēta varbūt nemaz nav tik liela, bet tās tirgus ir apbrīnojami bagāts. Kā tikai tur navl Milti un ķirbji, paprika un āboli, siers un krējums. Un olas.

Kaimekana izskatā šī pārpilnība gan nav manāma — neviens nevarētu teikt, ka viņš pārtiek no olām un krējuma. Man viņš liekas līdzīgs tievajam, garajam un taisnajam arābu burtam «alif», ko skolēni iegaumē, klusībā skaitīdami pantiņu: «Garš kā līksts un tievs kā hodžas rīksts.» Skatos, cik gausi viņš ceļas kājās un kļūst aizvien garāks, un izaug gandrīz līdz griestiem. Atcerēdamies arābu parunu «Lielam cilvēkam liels prāts», es klusībā vēlos, kaut jel Šai parunai būtu taisnība. Viņa melnās acis no kalsnās sejas raugās lejup uz manu galvu, it kā gribētu to sadurstīt. Atņemdams manu sveicienu, viņš lēni pieliek pie pieres savu garo, tievo roku, kas slēpjas zaļa kamzoļa piedurknē, pēc brīža tikpat lēni to nolaiž lejup, un tā paliek karājamies pie gurna gluži kā vadmalā ievīkstīta rīkste.

— Paldies Tāhira kungam no manas mātes un manis par to, ka viņš ieradiesl — kaimekans mani uzrunāja. — Lai dievs, Tāhir, dod tev gudru prātu, un lai tavi labie nodomi rod atbalsi dieva izredzēto sirdīs… Paklau…

Viņš aprāvās un, nenogaidījis manus atbildes vēlējumus un pagodinājumus, aicināja mani apsēsties un tikpat lēni un laiski, kā bija piecēlies, apsēdās arī pats.

—    Tevi ataicināja mana māte, — viņš pēc brītiņa turpināja. — Mana māte ir jau veca. Viņa grib tevi satikt. Aprunāties par tavu algotņu sievām. Tādēļ, lūdzu, aizbrauksim pie viņas!

Valdījos, cik spēju, lai neizrādītu savu sašutumu, un nebildu ne vārda par to, ka man nav laika, ka esmu atstājis algotņus ceļa vidū un viņi pirmo reizi palikuši bez komandiera. Es nepretojos, nē, es pacēlu rokas par zīmi, ka esmu ar mieru, kaut arī darīju to pret savu gribu. Es nekādā ziņā nebūtu tā rīkojies, ja lūdzēja nebūtu sirmgalve, kurai rūp manu algotņu sievu liktenis.

Jau nākamajā brīdī es pārliecinājos, ka šis garais vīrs, ko sauca par Nedžību, ir pratis nodibināt kārtību un iedvest bijību. Portikā visgarām stāvēja dienestnieki, kas viņu sagaidīja, zemu noliekdamies un divas trīs reizes pielikdami roku pie pieres, lai savam saimniekam izrādītu pienācīgu godu. Visas durvis viņa priekšā tika atvērtas līdz galam, un kalpotāji viņu sveicināja, locīdami vidukli tik veikli kā dejojošas čigānietes. Tiklīdz uz viņa kurpēm uzkrita kāda plūksniņa, padotie, cits citu apsteigdami, metās tai virsū, lai ar mutautiņu noslaucītu nejauko netīrumu. Kaut arī es gāju blakus kaimekanam, viņa ļaudīm es tomēr šķitu ļoti nožēlojams, un visas kaimekana pūles radīt viņos cieņu pret mani bija veltīgas. Kalpotāju acīs es redzēju skaidru un nepārprotamu atbildi: nepūlies, kaimekan …

Viņi palīdzēja mums iekāpt karietē, kas bija polsterēta ar zaļu smalkvilnas audumu. Iejūgā bija divi balti pilnīgi vienādi zirgi ar rūpīgi koptām astēm un krēpēm un augšup stalti saslietām ausīm, kas bija izcilas tīrasinī- bas pazīme. Kariete sāka ripot lejup pa ielu, bet bruģis bija tik bedrains un grubuļains, ka mēs abi uz karietes sēdekļa kratījāmies un svaidījāmies kā divas lelles, kas piesietas pie aukliņām, kuras kāda neredzama roka bez žēlastības rausta augšup un lejup, augšup un lejup …

Kaimekanam no kratīšanas jau aizcirtās elpa, un viņš sāka taisnoties:

—    Vaina nav manos ratos, nevis rati kratās, bet bruģis. Pagalam nolaists. Visa šī pilsēta, visa Pazara ir nolaista.

Es nevarēju atbildēt ar galvas mājienu, ka piekrītu viņa vārdiem, jo kratīšanās dēļ mana galva to vien darīja kā šūpojās uz priekšu un atpakaļ, tādēļ man savas domas bija jāizsaka vārdos: jā, patiesi, mūsu pilsētas ir tikpat bēdīgas kā atraitņu nami, un cilvēks var mierīgi ceļot tikai tad, kad pilsētas palikušas aiz muguras.

— Tāhira kungs … — viņš iesāka, bet šajā mirklī palēcās tik augstu, ka viņam aizcirtās elpa, un tikai pēc brīža viņš turpināja pusbalsī: — Tāhira kungs, tāds cilvēks, kas grib pētīt bruģi, lai labāk Pazarā nerādās. Es nedodu līdzekļus_ bruģa labošanai, es ieguldu naudu ūdens pievadā. Ūdens tagad plūst pa visu Pazaru, pa visām ielām un pietek pie katra veikala un darbnīcas durvīm, tādēļ mani ienaidnieki negantās dusmās klaigā, ka es metu naudu ūdenī. Es to nenoliedzu un arī turpmāk rīkošos tāpat kā līdz šim, lai katrs amatnieks un veikalnieks, lai katrs pārdevējs un meistara palīgs, sēdēdams uz sava lieveņa, varētu izstiept kājas un nomazgāt tās ūdenī, kas tek gar viņa durvīm. Tā vēlas mana māte. Gan viņa pati tev par to pastāstīs, ja tikai pagūs. Viņa tevi aicina tādēļ, lai aprunātos par tavu algotņu sievām, kuras tiek pirktas un pārdotas iebraucamās sētās, un, ja atliks laiks, droši vien pastāstīs tev arī par ūdeni, ko es, kaimekans, pēc viņas vēlēšanās plūdina pa visu-Pazaru. Varu tev, Tāhira kungs, pačukstēt tikai to, ka mana vecā māte katru nakti pieceļas no gultas, pieiet pie loga un klausās, kā pa Pazaru čurkstēdams tek ūdens. Par to viņai ir liels prieks, un tas paildzina viņas mūžu. Ja viņai liekas, ka ūdens par maz, es pavēlu saviem kalpiem pacelt ūdens līmeni. Tu tūlīt redzēsi manu veco māti. Viņa aicina tevi, kā jau es teicu, tādēļ, ka tavu algotņu sievas tiek pārdotas.

27

— Sievietes ir tādas kā bērni, atšķirība tikai tā, ka viņas nespēlējas ar bērnu rotaļlietām.

Kaimekana māja bija pašā pilsētas malā, un ap to pletās augļu un puķu dārzs, ko ieskāva augsts žogs ar diviem vārtiem. Sargi atvēra lielos vārtus, un pagalma dziļumā es ieraudzīju ēku ar daudziem logiem. Klusums. Nedz suņi rej, nedz bērni klaigā. Aiz lielajiem vārtiem un lielā priekšpagaltna bija mazais pagalms un mazie vārtiņi, kurus, cits citu apsteigdami, traucās atvērt kai* mekana kalpi. Kaimekans palaida mani pa priekšu un ļāva arī pirmajam iet augšā pa kāpnēm. Augšstāvā ieraudzīju tik daudz durvju, ka paliku stāvam neziņā. Kur nu jāiet?

Tērpusies raibās zīda un katūna drānās, kaimekana māte sēdēja kā valdniece starp koši sarkaniem tūka spilveniem. Sirmgalvei bija stipri vīrišķīgi sejas vaibsti. Ap galvu viņai kā turbāns bija aptīta balta zīda šalle, un tādēļ viņa izskatījās pēc barga tiesneša. Ap kaklu, uz pieres, uz pirkstiem, uz krūtim viņai nebija ne zelta, ne sudraba rotas, pat nevienas pērles. Atteikdamās no ārēja krāšņuma, viņa acīmredzot grib uzsvērt, ka viņas viskrāšņākā rota ir daudzie aizvadītie mūža gadi … No savu gadu kalna, no šīs augstienes, kas piederēja vienīgi viņai, večiņa skatījās manī kā ērglis, kas no padebesim raugās uz zemi.

—    Vai šis ir tas cilvēks, kuru es lūdzu atvest? — viņa jautāja kaimekanam.

Es palocījos, piegāju klāt un noskūpstīju viņai roku, pēc tam atkāpos un paliku stāvam kā pie veca pieminekļa, luīrā bez uzraksta iegravētas arī grumbas, krokas, līnijas un vecumzimes. No šīm zīmēm man pretim raudzījās melnas, dziļi iegrimušas acis, kas neapšaubāmi kādreiz bijušas skaistas un savu skaistumu saglabājušas arī vecumā. Viņa nav sadēdējusi, nē. Viņa ir līdzīga vecai grāmatai, kuras saturu laiks nevis iznīdējis, bet darījis vēl vērtīgāku.

—    Apsēdies te pretim, — viņa man teica, -— tā, lai varu tevi redzēt! Apsēdies arī tu, kairnekan, — viņa pievērsās dēlam, — lai varu jūs abus redzēt un lai jūs abi dzirdētu, ko es jums teikšu. Virsniek, — viņa turpināja, — tu ved sultānam algotņus. Ved vien! Laimīgu ceļu, un lai viņi palīdz sultānam! Bet tnan nedod mieru viņu sievu liktenis, tādēļ lūdzu kaimekanu atvest tevi uz manu māju. Vai tu zini, ka viņu sievas iebraucamās sētās tiek pārdotas?

Es tikai noplātīju rokas, tā likdams saprast, ka kaut ko zinu un kaut ko nezinu. Pavēros kaimekanā, bet viņš. nebilda ne vārda un vispār neatsaucās uz manu mēmo vaicājumu, un es sapratu, ka mātes klātbūtnē viņam jāpaliek malā, ka šajā mājā vārds pieder vienīgi šai vecenītei.

—    Es zinu, — viņa turpināja, — ka šis sievietes tiek pārdotas. Aizsūtīju uz iebraucamo sētu divus kalpus, liku nopirkt divas sievietes un atvest pie manis. Gribēju viņas apskatīt. Abas ir blakus istabā. Divas jaunas sievietes. Iedevu viņām drēbes, jo viņas bija gandrīz kailas. Tevi, virsniek, sauc par Tāhiru. Ko tu, Tāhir, domā darīt ar algotņu sievām, kuras tagad tiek pirktas un pārdotas?

Es klusēju, bet pēc brīža negaidīti ierunājos:

—    Cēlā kundzei Lai tava gudrība neatraida tos vārdus, ko tev teikšu: es sultānam vedu karavīrus, viņu sievas sultānam nav vajadzīgas, un varu tikai nožēlot šo sieviešu likteni. Viņām nebija savas mājas, nebija pajumtes, kur piemesties, tādēļ viņas sāka nākt līdzi algotņiem — cita vīram, cita dēlam, cita brālim. Nekas viņas nevarēja apturēt. Bet es nezināju, ka viņas ir šeit un tiek pārdotas.

—    Es tevi uzklausīju, — vecā kundze atbildēja. — Un tavus vārdus neapstrīdu. Neko nevaru iebilst pret to, ka tu ved sultānam karavīrus. Bet man sāp sirds par sievietēm. Dievam nepatīk, ka viņas tiek pārdotas, un arī sultānam tas nav pa prātam. Iebraucamo sētu saimnieki ir nekrietni cilvēki. Vispār cilvēki tagad ir nekrietni. Ne dieva bīstas, ne sultānam klausa. Ko tu neteiksi: radušies sieviešu pārdevēji un uzpircēji! Kaut ko tamlīdzīgu savu mūžu neesmu dzirdējusi. Sie pārdevēji un uzpircēji taču nav viņas sagūstījuši, viņas taču nav šo nekrietno cilvēku īpašums! Apžēlojies, skaita naudu par citu vīru sievām! Kaut dievs viņus sodītu! Aizliedz viņiem to darīt, virsniek! Tieši tādēļ es tevi ataicināju. Un arī tev es to saku, kaimekan. Un pašam sultānam to pateikšu. Es to nepieļaušu, kamēr vēl esmu dzīva.

Viņa sasita plaukstas, un tajā mirklī, it kā šo signālu jau būtu gaidījis", ienāca jauns, sievišķīgi ģērbies kalps. Viņš zemu palocījās un gaidīja rīkojumu.

—    Atved tās divas sievietes! — kaimekana māte pavēlēja.

Viņas ienāca un palika stāvam netālu no durvīm, piespiedušās pie sienas, rokas uz krūtīm salikušas un acis zemu nolaidušas. Abas sievietes bija ietērptas raibās kleitās un izskatījās pēc lellēm, kurām viss ir kā cilvēkam, bet nav tikai īstas sejas un dvēseles. Seju un dvēseli, kā šķita, viņas bija aizņēmušās no mūžu nodzīvojušām vecenēm. Viena bija liela un spēcīga auguma, otra — maza un trausla. Ja viņas neizskatītos pēc nomocītiem radījumiem, ja nebūtu to pēdu, ko sieviešu sejās atstāj bēdas, bads, nogurdinošs ceļojums un vīrieši, viņas izskatītos jaunas, jo gadu skaits viņām patiešām vēl nebija liels.

—    Viņas pārdeva, — kaimekana māte sacīja, — un es viņas nopirku. Ko tu par to teiksi, virsniek?

Man nebija nekā ko teikt.

—    Un ko tu teiksi, kaimekan?

Arī viņš neatbildēja.-

—    Pastāsti, — viņa uzrunāja lielo sievieti, — kā ar jums iebraucamajā sētā tirgojās!

Uzrunātā klusēja, tādēļ sirmgalve griezās pie otras:

—    Ja viņa nezina, ko teikt, pastāsti tu!

Bet arī- otra klusēdama lūkojās savu kāju pirkstos.

—    Es nezinu … — beidzot viņa ierunājās. — Tas bija tā … Daži vīri mūs piedāvāja citiem. Bet tie citi mūs negribēja pirkt. Tā teikt, viņi mūs gribēja dabūt, tikai negribēja daudz maksāt. Mums neesot nekādas vērtības. Viņa, raug, esot pārāk liela auguma. Bet tā taču nav taisnība! Pircēji vispirms mūs aptaustīja no visām pusēm, tad soli atkāpās un pētīja no priekšas un no muguras. Vienam viņa, rau, iepatikās. Viņš teica: šī ir varena sieva, tas, kas viņu nopirks, nebūs zaudējis. Un vēl viņš teica: es sieviešus labi pazistu, ja šo labi ēdinās, viņa labi arī strādās. Sai sievai, ļautiņi, ir spēks kaulos, pērciet viņu! — tā viņš teica. Nožēlosiet, ja nenopirksiet, nav nemaz tik pārāk dārga, atmaksāsies ar uzviju! — tā viņš teica. Ļaudis redzēja, ka šis vīrs runā patiesību un izsaucās: tu esi godavīrs, turpretim sētas saimnieks nav labs cilvēks, jo pārāk daudz prasa par šo sievu. Bet saimnieks gribēja, lai viņam sedz izdevumus par mūsu ēdināšanu un guldināšanu un vēl maksā peļņas tiesu. Par jaunajām viņš gribēja saņemt vairāk, par vecajām — mazāk. Bet ļaudis aizrādīja, ka viņš pārāk daudz grib nopelnīt. Visi sāka par to strīdēties. Saimnieks iebilda, ka viņa iebraucamā sēta nav lopu tirgus, ja kāds grib dabūt sievieti, lai maksā tik, cik viņš prasa, un ved viņu sev līdzi. Viņš apgalvoja, ka mums neesot nekādas'vainas, vienīgā nelaime tā, ka esam plikas, bet pliku sievieti, tā viņš teica, var apģērbt. Bet citi runāja pretī. Plikums, viņi aizrādīja, nav nekāda vaina, bet viņām tomēr ir savas vainas — rokas un kājas ne šādas, ne tādas. Un augums arī ne. Par mani viens mēļoja, ka es esot tieva kā skals un par velti ēstu viņa maizi. Beidzot sētā parādījās vēl divi viri. Viņi par mums abām nemaz netielējās, samaksāja tik, cik saimnieks prasīja, un atveda uz šo māju.

Runādama viņa visu laiku skatījās uz priekšautu, kas bija apsiets ap gurniem, un, ja vārdi, ko viņa ar mokām izspieda no sevis, būtu rieksti, viņas priekšauts jau sen būtu pilns ar šiem augļiem.

Savā iztēlē es redzēju tirgus uzpircēju un zirgu mijēju baru ap sievietēm. Redzēju dīkdieņus, kas drūzmējās ap sievietēm, slavēdami vai peldami viņas kā preci tikai tādēļ, lai paši izpriecātos un tukši nosistu laiku.

Skatījos uz sirmgalves pirkstu, kas vispirms deva sievietēm zīmi atstāt istabu un pēc tam pavērsās pret kaimekana galvu.

Viņa teica:

—    Visus, kas bija tajā iebraucamajā sētā, iesēdini cietumā! Vai dzirdēji, ko es tev saku? Naktī, kad iziešu klausīties ūdens tecējumā, tu man pavēstīsi, ka esi viņus apcietinājis.

Un, negaidīdama dēla atbildi, viņa pagriezās pret mani. Viņas grumbainā seja šķita nomierinājusies un arī balss skanēja mierīgi:

—    Bet tu, virsniek, pasaki saviem algotņiem, kas dodas karā, ka sievas viņus gaidīs Pazarā. Par viņām rūpēsies kaimekans. Viņš darīs visu, ko es viņam likšu. Viņš apgādāja Pazaru ar ūdeni. Viņš ierīkoja trīs strūklakas ar ūdensvadu un krāniem. Bet krāni nekam neder. Nav dzelteni. Krāniem jābūt dzelteniem, un kaimekans tos apmainīs.

Izvilku no kabatas pulksteni. Gribēju paskatīties, cik tas rāda, kā arī atgādināt šai dižciltīgajai kundzei, ka mani gaida algotņi. Vaļas brīdī varbūt būtu patīkami patērzēt ar šo veco sievieti, kas joprojām vada un kārto sava dēla kaimekana un tātad arī visas Pazaras dzīvi. Arī mani viņa ataicinājusi tikai tādēļ, lai pakavētu sev 4aiku. Diemžēl no mūsu satikšanās un sarunas nav nekāda labuma ne man, ne viņai, ne arī kādam citam. Nē, algotņiem par viņu sievām es nebildīšu ne vārda.

Kad pēc stundas mēs ar kaimekanu palikām divatā, es viņam ieteicu neiejaukties šo sieviešu liktenī. Lai viņu dzīve rit sav,ā gaitā.

—    Tu dzirdēji, — es sacīju, — ko tā sieviete stāstīja. Viņa nesūdzējās. Viņa tikai pastāstīja mums to, ko mēs gribējām uzzināt. Viņas uztverti algotņu sievām šāda pirkšana un pārdošana nav nekas cits kā tikai saimnieku maiņa. Viņas to neuzskata ne par laimi, ne par nelaimi. Parasts notikums, varbūt vienīgi ar to atšķirību, ka viņas uzzināja savu cenu. Tik un tik… cik prasīja tas, kurš viņas pārdeva, un cik solīja tas, kas viņas pirka. Vai viņas apzinās, ka kļuvušas par pērkamu un pārdodamu mantu? Vai apzinās, ka tirgošanās ar cilvēkiem ir neģēlīga? Esiev teikšu, kaimekan, ka viņas ir tālu no šādām domām, jo viņas ir tadas pašas kā pazemes ūdens, pie kura dienas gaisma nepiekļūst. Arī viņu saprāts guļ pazemē. Un tieši tādēļ viņas neļaunojas uz savu likteni. Tu pats dzirdēji, ka šīs sievietes stāstā nebija ne piliena sirdēstu. Šādas ciešanas viņas uzņem kā kaut ko pašu par sevi saprotamu, jo ir pārliecinātas, ka šo ciešanu dēļ ir radītas un tās viņām jau ieliktas šūpulī, turklāt viņas nepārtraukti paļaujas uz labāku nākotni. Es tev to saku tādēļ, kaimekan, ka tu manī klausies, kaut arī zinu, ka maniem vārdiem nav nekādas nozīmes, tāpat kā nav nozīmes kaut ko darīt šo sieviešu labā, jo viņas savu dzīves nastu nes ar tādu spēku, kāds nav nevienam citam. Tu ar savu labo nodomu tikai izjauktu viņu ierasto dzīves gaitu, bet labuma no tā nebūtu nekāda. Viņas ir tādas kā bērni, atšķirība tikai tā, ka viņas spēlējas nevis ar bērnu rotaļlietām, bet ar savām nelaimēm, kuras viņām uzbrūk cita pēc citas. So sieviešu spēle ir viņu dzīve… Citas spēles viņas nepazīst, un viss viņām ir tumsā tīts… Viss noris pazemē. Bet sievietes taču ir puse sultāna valsts! Viņas atspoguļo šīs valsts īsto seju.

Es zinu, ka mani vārdi tiek kaisīti vējā, jo viņš domā pavisam ko citu — viņš atdos šīs sievietes tirgotājiem un amatniekiem, kas viņas pieņems par kalponēm. Bet par kalponēm viņas taču strādātu arī to vīru mājās, kas viņas nopirktu par naudu, un viņām pašām ir vienalga, Vai kaimekans viņas kādam atdevis, vai iebraucamās sētas saimnieks kādam pārdevis.

—    Gribu par viņām rūpēties. Tāpat kā tu rūpējies par viņu vīriem, — kaimekans saka.

—    Es rūpējos par viņiem tāpēc, — atbildu kaimekanam, — ka mums jau no paša sākuma neklājas labi. Man neklājas labi tāpēc, ka esmu virsnieks, bet viņiem tāpēc, ka viņi ir algotņi. Un vēl tāpēc, ka es viņvs vedu tife ka- ralauku, kur viņus gaida nāve. Es viņus vedu nāvē! Bet vedu tāpēc, ka esmu virsnieks un nevaru nevest. Mēs, Virsnieki, taču esam līdzīgi upei, kas plūst pa ierastu gultni un nevar aizbēgt no saviem krastiem. Sajā ziņā, man šķiet, mēs esam radniecīgi sievietēm, kuras tiek pārdotas iebraucamajā sētā.

— Ko es dzirdu! — viņš gandrīz vai iekliedzās.

Pulkstenī vairs nepaskatīdamies, es pieceļos. Ko lai vēl piebilstu, kad esmu piecēlies uz iešanu? Lai viņš pasaka savai vecajai mātei, ka estnu pateicīgs par uzaicinājumu un ļoti priecājos par viņas lolojumu — Pazaras ūdeni. Bet kaimekans lai nebrīnās, ka es tā domāju par virsniekiem. Man ir sāpīgi, ka nevaru darīt neko citu kā tikai to, ko daru: izpildīt augstāko virsnieku pavēles. Pakļaujos. Kalpoju. Bet pret savu gribu. Un gandrīz ne par ko nedomāju, jo, patiesību sakot, man nav par ko domāt, kad jāju algotņu gājiena priekšgalā un vedu viņus uz karalauku. Es vēl nekad neesmu sastapis ganu, kas, iedams pa priekš ganāmpulkam, par kaut ko domātu. Viņam nav jādomā, un viņš pat neprot domāt. Ja lopu bars ir vesels, tad viss ir kārtībā. Arī mans bars, kaimekan, ir vesels, un tātad — viss -kārtībā! Man ne par ko nav jādomā. Un man šķiet, ka es patiešām domāju aizvien mazāk un mazāk, jo, dzīvodams starp algotņiem, starp cilvēkiem, kas vēl vakar bija gani vai kalpi, katordznieki, izstumtie vai meža bēguļi, es pats kļūstu viņiem līdzīgs — kļūstu par algotni, atstumto, atkritēju, par trulu muļķi. Manas jūtas izsīkst, un es kļūstu tukšs kā aizlaists tīrums. Un aizmirstu, ka esmu virsnieks. Tie ir jauki brīži, kad cilvēks aizmirst savu vietu un sūtību un jūtas tikai kā cilvēks. Tāpat kā algotņi. Vai viņu sievas. Jo viņiem ne priekšā, ne aizmugurē, ne augšā un ne apakšā nav nekā cita kā tikai zeme un debesis. Viņiem ir vienalga, kurp iet, — vai uz vienu pusi, vai uz otru pusi, jo visur ir zeme uh visur ir debesis, un visur ir tādi paši cilvēki. Viņi plūst pa zemi kā ūdens straumes, un zeme pieder viņiem, nevis sultānam, jo zeme ir viņu gultne.

Es kaimekanam saku kaut ko tādu un tamlīdzīgu vai arī gribu pateikt, bet nepasaku, jo vārdi un domas iestrēdz manī. Tie mani moka, tie laužas ārā no manas mutes, bet es tos nelaižu brīvībā, jo galu galā tiem nav nekādas nozīmes. Tādēļ būtu labi, ja es pēc iespējas drīzāk pamestu šo vietu un aizmirstu kaimekanu. Ja nevarēšu viņu izmest no prāta, manā atmiņā paliks vienīgi viņa garais augums, kas sniedzas līdz griestiem, viņa kuslums un padevība, un skatiens, kas ir līdzīgs tikko piedzimuša teļa skatienam. Nē, viņš neattaisno arābu parunu «Lielam cilvēkam liels prāts». Tas neizpaužas ne viņa klusēšanas prasmē, ne ari nodomā atpirkt algotņu sievas. Viņa prāts jaušams tikai tad, kad viņš runā par ūdeni, ko savas vecās mātes dēļ plūdina pa visu veco Pazaru. Iedams lejā pa kāpnēm, es ieminos, ka labprāt apskatīšu viņa ūdens tīklu, jo esmu pārliecināts, ka tādu neredzēšu nevienā pilsētā līdz pat Jedrenai, un droši vien kaut kas tamlīdzīgs nav zināms ne Stambulā, ne Dim- šikā, ne Bagdādē.

Ticis lejā pa kaimekana pils bezgalīgi garajām kāpnēm, es ar prieku uzkāpu uz ielas bruģa. Paldies dievam, man zem kājām atkal bija ciets pamats, nevis mīksts paklājs. Žandarms man palīdzēja iesēsties seglos, uzlēca mugurā savam zirgam, un vecais, izdangatais ielu bruģis sāka klaudzēt zem mūsu zirgu pakaviem.

28

— Ja nebūtu nabagu, sultāna valstī viss apsūbētu.

Mēs Jājām gan pa šaurākām, gan pa platākām ieliņām, gan pa taisnām un līkumainām, un aklām, un visu laiku zirgu pakavi klaudzēja pret akmeņiem tik spalgi, it kā mēs jātu pa vara plāksnēm, jo viss, ko sauca par Pazaru — gan ielas, gan ielu bruģis —, bija vecs un sa- dēdējis, un tā vien šķita, ka sagrūs zem mūsu smaguma. Vienīgi kaimekana un viņa mātes ūdens straumes šeit bija jaunas un dzīvas; tecēdamas pa šaurām vadziņām, tās laistījās visās ielās un šajā skumīgajā pilsētā bija vienīgais iepriecinājums… Odens klusi urdzēja. Tas kaut ko stāstīja savā valodā. Un tecēja, tecēja… Sku- bīgi jo skubīgi. Naktīs vecā sieva klausās šajā ūdens plūšanā. Diez kādas domas viņai tādos brīžos nāk prātā? Atnākšana? Vai aiziešana… viņa pati jau ir aizgājēja, jo viņai plecos ir tik daudz gadu, cik Raškai tiltu no iztekas līdz ietekai. Arī šīs tērces, kas plūst pa visu Pazaru, viņa likusi ņemt no Raškas, lai katram cilvēkam pie mājas sliekšņa būtu ūdens, lai ūdens netrūktu nevienā pagalmā, nevienā ielā, lai tā pietiktu visiem. Viņa teica, ka tāpat rīkošoties arī ar algotņu sievām: izdalīšot viņas pa pilsētnieku mājām tāpat kā šo ūdeni.,. Viņas tur kalpos, viņas mazgās veļu, būs kā ūdens… Viņa teica, ka nabagiem ir tikpat cēls aicinājums kā ūdenim. Ja nebūtu nabagu, mājas pārklātos ar rūsu, ja nebūtu nabagu, sultāna valstī viss apsūbētu. Rašku un nabagus dievs radījis tādēļ, lai nekur neuzmestos sūbējums. Tā teica sirmgalve. Vai varbūt būtu tā teikusi.

Bet varbūt to saku es pats, jo kas tikai cilvēkam nenāk prātā, kad viņš jāj pa izdangātu bruģi…

Beidzot uzjājam uz platas ielas, kas ved garām iebraucamai sēta. Tur apmetušās manu algotņu sievas. Tur viņas tiek pirktas un pārdotaj. Bet es dodos atpakaļ pie viņu vīriem, kurus vedu sultānam uz karalauku. Kad atgriezīšos, man būs jāskatās viņiem acīs. Jāskatās acīs, zinot to, ko viņi nezina … Bet es neuzdrošināšos viņiem to pateikt. Tādēļ uzcērtu zirgam ar pātagu un ciešāk piespiežu piešus, it kā nabaga lopiņš būtu pie visa vainīgs.

Pie iebraucamās vietas pievelku pavadu, un zirgs apstājas. Vai nokāpt? Ieiet hanā? Paskatīties, kā ar viņām tirgojas? Bet kas ar to būs panākts? Vai varēšu viņām ko līdzēt? Savās smadzenēs meklēju padomu, bet neatrodu. Pagriežos pret žandarmu, bet arī viņš man nav padoma devējs. Tad daru to, ko visvieglāk izdarīt: izvelku kājas no kāpšļiem un nolecu no zirga. Lieku arī pavadonim nokāpt zemē un pieturēt zirgu, kamēr es atgriezīšos, jo gribu ielūkoties iebraucamajā sētā. Un eju turp. Bet ko lai saku? Kas man, virsniekam, meklējams vecā tirgus laukuma hanā, kur dažādi salašņas apstājuši algotņu sievas? Mani ieraudzījuši, viņi tūlīt jautās, kas man vajadzīgs.

Platas, dzeltenas durvis. Līdz galam vaļā. Aiz tām — tukšs, akmens plāksnēm izklāts priekšpagalms. Plāksnes ir gludas — cilvēku kājas tās nopulējušas. Pēc desmit soļiem ir otras durvis, bet tik mazas, ka tās varētu saukt par durtiņām. Pa tām var iekļūt mājā. Bet tās ir aizslēgtas. Pie durvīm vara gredzens. Satveru to un sāku klaudzināt. Klausos dobjās atbalsīs un gaidu. Un satraucos. Ak dievs, kas gan es esmu un ko gribu? Alan liekas, ka aiz durvīm arī kāds stāv un tāpat jautā: kas viņš par cilvēku un ko viņš grib? Piepeši atskan gari stiepta, spiedzīga čīkstoņa, tad durvju spraugā parādās kalpa galva ar garu kaklu un fesku pakausī. Redzu, ka iebraucamās sētas kalpa seja ir bāla kā balta lupata, bet acis slimīgi sasārtušas. Viņš noraugās manī, atbīda fesku vēl tālāk pakausī un sāk sīki mirkšķināt iekaisušās acis.

— Es zinu, kungs, — beidzot viņš ierunājas, — ko tu gribi. Mēs visu nokārtosim, bet viegli tas nebūs.

Noprotu viņa mājienu un atbildu, ka visu var viegli nokārtot, ja tikai ir vēlēšanās.

—    Tā ir, tā ir, cienītais kungs, nauda griež pat dzirnakmeņus. Tev ir naudas kā spaļu, tas jau no tava izskata vien redzams, tādēļ nokārtosim, paļausimies uz dieva palīdzību un nokārtosim. Nāc iekšā! Gan jau šo vai to kungam sameklēsim. Gan jau Feizo kaut ko sameklēs. Mani sauc par Feizo, bet patiesībā mani vajadzētu godāt par kungu tāpat kā tevi. Redzu jau, redzu, ka tu piederi pie labākajām aprindām. Tu dabūsi to, ko meklē, varēsi justies kā līgavas gultā. Vai precējies neesi?

—    Neesmu, — es atbildu.

—    To es jau nopratu, tiklīdz ieskatījos tev acis. Ja arī tu apgalvotu, ka esi precējies, acis tomēr tevi nodotu. Patiesību, cienītais kungs, pasaka acis, nevis vārdi.

Es neiebilstu.

—    Feizo kungam tas ir zināms, — viņš turpina. — Feizo kungs labi pazīst cilvēkus. Feizo kungs nav bērns, lai nesaprastu, kādēļ godājams vīrietis ieradies mūsu namā. Bet man tev tomēr jāsaka, ka dažas sievietes jau ir paņemtas. Ek, kas tās bija par sievietēm! Krēs jums jau nosmelts, bet tas nekas, Feizo kungs papūlēsies tevis labā. Vai vispirms nevēlies malku tējas?

—    Jā, gribu tēju, — es atbildu.

—    Labi, labi. Vispirms nobaudīsi tēju, pēc tam nāks sieviete. Viss pēc kārtas, mans kungs. Esmu priecīgs, ka pie manis atnācis kungu kārtas cilvēks. Citādi salašņas vien te vazājas, neviena kārtīga vīrieša. Es ļoti priecājos, tevi redzēdams, mans kungs. Vai tu esi dedzīgs mīlētājs? Bet ko nu es tev velti jautāju, skaidrs, ja neesi precējies, tad asinis tev kū,sāt kūsā. Ierādīšu tev tādu istabu, ko pat ķeizars ar ķeizarieni neapsmādētu. Feizo kungs tevi aprūpēs, bet sākumam, kā jau norunājām, padzersim tēju.

Es šķelmīgi atkārtoju viņa vārdus — protams, vispirms padzersim tēju. Un izturos tā, it kā pilnīgi paļautos uz viņu, sak,1 tu esi mani pareizi sapratis: man ir nauda, tev ir prece. Mēs esam vīrieši, un darījums ir diezgan kutelīgs: še ņem, bet samaksā un ej prom, tāpa* kā no akas aiziet izslāpušais, kas dabūjis ūdens malku. Viņš pašreiz ir tas, kurš stāv pie akas ar ūdens krūku rokās, bet es esmu tas, kas pie tās pieliek savas izkaltušās lūpas. Viņš to dara labprāt un labvēlīgi, tāpat kā bārddziņi, kas apgraiza pieaugušus jaunekļus. Vīriešu un sieviešu savešana iebraucamo sētu istabās šo iztapīgo kalpu

uztverē nav nekas cits kā tikai neapmierināto apmierināšana, viņi uz to raugās tāpat kā bārddziņi uz neapgraizīto apgraizīšanu. Gan savedēji, gan bārddziņi apgalvo vienu un to pašu: izdarīšu tā, lai tu kļūtu par vīrieti. Un katrā ziņā izrunā šos vārdus tādā balss noskaņā, lai iegūtu apmeklētāju uzticību. Iebraucamo sētu savedēji no bārddziņiem atšķiras tikai ar to, ka paši ir līdzīgi tām sievietēm, kas šais iebraucamās sētās, šais istabās kļuvušas par paklīdenēm. Viņiem ir sava «paša valoda, kurā vārdus izrunā čukstus un glabā nēzdogā, lai tos nedzirdētu neviena sveša auss. Šis durvju sargs ir krietni izskolojies un savu darbu, tā teikt, dara lietpratigi. Manī viņš saskatījis klientu, un es visiem spēkiem cenšos sevi^ nenodot. Viņš mani aicina uz istabu, kur mani pacienās ar tēju.

—    Tēju var ienest kāda no sievietēm, — viņš saka. — Bet no kā tu uzzināji, ka pie mums ir sievietes?

—    Dzirdēju ļaudis tā runājam, — es atbildu un tūdaļ pavēršu sarunu uz citu pusi, teikdams, ka tēju vēlos dzert kopā ar hana saimnieku.

Par šādu vēlēšanos Feizo itin nemaz nepriecājas, tomēr pārvar nepatiku:

—    Ar Dervīša kungu? Vai tad tu pazīsti Dervīša kungu?

—    Nē, nepazīstu.

—    Labi, labi, ja gribi, dzer tēju viņa sabiedrībā, — Feizo norūc un skatās mani kā draugā, kas negaidot lauzis draudzibas zvērestu. Sakārtojis fesku uz galvas, aizpogājis visas svārku pogas, viņš iet man pa priekšu un it kā starp citu izmet, ka patiesi priecājas pa^manu parādīšanos šajā namā un arī saimnieks būšot iepriecināts. Pie viņiem nākot arī augstas kārtas ļaudis.

—    Aizvedīšu tevi uz turieni, — viņš saka, — kur neviens netiek vests, aizvedīšu pie paša Dervīša kunga. Viņam ir atsevišķa istaba, kurā viņš sēž kā pats sultāns. Lielajās istabās, kur uzturas mūsu viesi, viņš parādās tikai tāpēc, lai ar viņiem sasveicinātos. Pašreiz saimnieks ir dusmīgs un nekur neiet. Viņš dusmojas uz sievietēm, kas te apmetušās. Un uz vīriešiem tāpat.

—    Gan uz sievietēm, gan uz vīriešiem, — es atkārtoju viņa vārdus.

—    Uz visu pasauli, kungs. Šodien pasaule vairs neesot tāda ka viņa jaunībā. Toreiz, kad Dervīša kungs bijis jauns, cilvēki bijuši daudz godīgāki. Pasaule samaitājusies. Bet tas, ko es tev apsolīju, lai paliek starp mums, to es nokārtošu tad, kad tu būsi atvadījies no Dervīša kunga. Tad tu varēsi palīksmoties un justies kā jaunlaulāts vīrs.

29

— Kad būšu atgriezies pie tevis, sieva, ritos pie mūsu loga dziedās gailis.

Izvedis mani pa vairākām durvīm, Feizo jeb Feizo Kungs apstājās pie pēdējām un, pieplacis pie tām ar ausi, s.ika klausīties. Pēc brīža viņš pavēstīja, ka mums mazliet jāpagaida, jo viņš dzirdot, ka Dervīša kungs savā istabā pašreiz pārmāca kādu sētas kalpu.

— Plēš Zāhiru aiz ausīm, — Feizo paskaidroja. — Un sit ar rīkstēm. Bet viņš to izdara ātri. Tūlīt ausu plēšana būs galā un mēs varēsim iet iekšā.

Bet es negribēju gaidīt, tādēļ pieklauvēju un atvēru durvis. Istabā ieraudzīju izdēdējušu večuku, kas pašreiz plēsa aiz ausīm jaunu, spēcīgu puisi. Viņš lika sodāmajam pagriezt gan vienu ausi, gan otru, gan šā, gan tā, lai tās būtu pa tvērienam, un puisis padevīgi to darīja — lieca savu lielo galvu uz vienu un otru pusi, pagrieza pret večuku gan labo, gan kreiso ausi, lai mocītājam nebūtu liekas pūles. Un vecis savu darāmo darīja ar lielu aizrautību: ar abām rokām brīžiem ieķērās vienā, brīžiem" otrā ausī, turklāt centās ievērot taisnīgumu — ar vienādu spēku plēsa abas ausis, lai ne kreisajai, ne labajai netiktu ne mazāk un ne vairāk pārestības. Vērdams vaļā durvis, gatavojos sveicienam, bet, ieraudzījis šādu ainu, sakniebu lūpas un sāku lūkoties viņu izdarībās. Abi uzmeta man ašu skatienu kā cilvēki, kuri aizņemti neatliekamā darbā, ko nevar pārtraukt tieši tāpēc, ka tas ir neparasts, gandrīz vai dievkalpošanai līdzīgs darbs. Man pat likās, ka abi vīrieši gandrīz lūgšus mani lūdz: pagaidi, nepārtrauc! Jaunais, spēcīgais.puisis, mani pamanījis, vēl pa- devīgāk grieza vecim pretim gan vienu, gan otru ausi. Acīmredzot tādēļ, lai es pārliecinātos, ka viņš ir paklausīgs. Sak, mūsu iebraucamā sētā viss ir vislabākajā kārtībā. Turpretim saimnieks, plūkādams kalpa sarkanās ausis, bija līdzīgs audējām, kas sēž stellēs un dara ierastu darbu: viņš nevar pārtraukt aušanu, nevar apturēt stelles. Ja kāds viņu gaida, lai pagaida, jo gaidītājam taču ir daudz vieglāk gaidīt nekā viņam darīt to, ko viņš pašreiz dara. Dzirdēju, cik grūši abi elš — ne pārāk skaļi, toties dziļi un smagi, tieši tā, kā parasti elš cilvēki, kam jādara pretīgs darbs. Viņi nedusmojas viens uz otru, jo tas taču nav nekas ļauns, ka viens plūkā otru aiz ausīm un šis otrs ļauj to darīt. Tā ir tikai taisnīga darba dalīšana …

—    Vai tu vēl tā darīsi? — saimnieks dvesa.

Es gaidīju, ka puisis apsolīsies turpmāk vairs nedarīt to, ko nodarījis, un tiesāšana un sodīšana būs galā, bet viņš klusēja un ļāva, lai vecis turpina viņa ausu plūkā- šanu. Tad negaidīti saimnieks pārtrauca kalpa sodīšanu, atgrūda viņu no sevis un uzkliedza, lai viņš tūdaļ pazūd no acīm. Puisis aizgāja svilstošām ausīm: lai visi redz, ka viņš savu sodu izcietis.

Mēs palikām divatā. Iestājās klusums, jo ne viens, ne otrs nebilda ne vārda. Beidzot vecais vīrs sāka runāt.

—         Kungs, es biju aizņemts, tādēļ nepiedāvāju tev krēslu. Sēdies! Kas tu tāds esi? Redzu, ka esi virsnieks, bet kāda vajadzība tevi pie manis atvedusi?

—    Saimnieciska vajadzība, — es atbildu un apsēžos.

—         Paskat tikai, paskat! Virsniekam jākārto saimnieciska darīšana, bet viņš nāk uz iebraucamo sētu. Kādēļ tu neej uz tirgus laukuma būdām? Manā mājā neko nepārdod.

—        Man ir veca māte, — es turpinu, — un man vajadzīga kāda sieviete, kas viņu pieskata un apkopj.

Viņš tūdaļ atrunājas:

—        Paskat tikai, paskat! Kopēja vecai mātei. Nē, man nav sieviešu.

—    Ir! — es atcērtu.

Viņš skatās manī, klusē un pēc brītiņa saka:

—         Ir gan, bet nedošu. Pilsētā klīst valodas, ka es pārdodu sievietes. Bet es, mans kungs, nfekādas sievietes ne- pārdodu.

—    Es nesaku, ka tu ar viņām tirgojies.

—    Kur tu dzīvo? — viņš jautā.

—        Visur. Kur karaspēks, tur arī es. Māti vadāju sev līdzi.

—        Paskat tikai, viņš māti vadā sev līdzi! Tas ir labi. Lai dievs dod tev veselību!

—    Un arī tev lai dievs stāv klāti — es novēlu.

—    Ko nu par mani runāti Kalpi gandē manu dzīvi. Viņi man neklausa, kungs. Vai redzēji to puisi, kuru es paplucināju aiz ausīm? To es daru katru dienu. Šodien es viņu sodīju tāpēc, ka viņš nejauki izturējies pret kādu sievieti. Pats nelabais viņas man uzsūtījis. Visas pasaules neljfftnes nelabais uzkrauj uz maniem pleciem. Pat tad, kad kalnos piedzimst kāds ārlaulības bērns, to tūlit noliek manā sētā. Tāpat arī tās sievietes… Neviens cits kā tikai nelabais viņas attrenca uz manu hanu. Vīri iet karot, bet viņas velkas līdzi. Plikas, basas, bet lien vīriem nopakaļ pa stigām un lielceļiem. Divas naktis šeit ēda un gulēja, bet naudas viņām nav — samaksāt par to nevar. Dažām gan nauda ir, bet arī tās negrib maksāt. Tā tas ir, mans kungs! Bet kalpi neļauj viņām aiziet no manas sētas, kamēr'viņas nebūs samaksājušas. Tas, kuru es nupat pārmācīju, vienu sievišķi tādēļ piekāvis, un par to es viņu paplūkāju aiz ausīm.

Pabeidzis runāt, viņš apsēdās uz spilvena. Iekārtojās uz tā tik ērti un izslējās tik stalts, ka izskatījās pēc sasieta rudzu kūļa nopļautā druvā. Viņa seja bija stipri dzeltenīga, bet, ja tajā nebūtu redzama šī nokaltušās zāles krāsa, viņš izskatītos vēl diezgan ņiprs. Gluda, iegarena seja, īsa bārdiņa, strupas ūsas, iesārti plakstiņi, kas izskatījās pēc bezdelīgas spārniem, un spoži mirdzošas acis. Vecā vīra galva šķita tik patīkama, ka tajā varētu skatīties ilgi jo ilgi. Viņa sēdeklis bija apklāts ar garspalvainu aitas ādu, un tādēļ likās, ka viņš izniris no spilvena un vilnas sprogām. Sēdēdams uz šī paaugstinājuma, kas bija līdzīgs tronim, viņš uz pārējiem cilvēkiem raudzījās it kā no augšas.

Arī ar mani viņš mēģināja sarunāties no saviem augstumiem. Vispirms viņš apvaicājās, vai nevēlos tēju, un vēlreiz noprasīja, kā mani sauc. Es atbildēju, ka vēlos tēju, un nosaucu savu vārdu, bet vairāk par sevi itin neko neteicu. To, ka esmu virsnieks, viņš redzēja pats savām acīm, un to, ka gribu dabūt kalponi savai vecajai mātei, biju jau pateicis. Man šķiet, ka šī vecā māte, kuras man nav, ir pietiekami labs aizsegs, aiz kura varu noslēpties.

—    Dervīša kungs, es to sievieti kaut vai ar knaiblēm no tevis izvilkšu. Gaidu tavu atbildi.

—    Tu jau to dzirdēji, — vecais vīrs atcirta, piesaukdams dievu un visus svētos, tin sāka stumdīt skaitāmos kauliņus, reizi pa reizei noburkšķēdams, lai es no viņa nekādu sievieti negaidu. Pēc brīža viņš nolika kauliņus uz ceļgaliem un paraustīja saitīti, kas bija piesieta pie spilvena. Tūdaļ kaut kur tālu tik tikko sadzirdami iešķin- dējās zvaniņš.

—    Vispirms padzersim tēju, — viņš atkārtoja tos pašus vārdus, ko pirmīt man bija teicis viņa kalps, kurš izskatījās gan pēc vīrieša, gan pēc sievietes.

Tēju atnesa tas kalps, kuru viņš pirmīt raustīja aiz auss. Viņa ausis vēl bija sarkanas, bet seja tik smaidīga, it kā nekas nebūtu bijis. Pārkāpis pār slieksni, viņš pacēla augstu gaisā vara paplāti ar tējae traukiem, sagrieza to plašā aplī un tad pienāca pie mums tik veiklā, līganā gaitā kā virves dejotājs. Vispirms viņš zemu palocījās pret saimnieku, tad pret mani. Ar tukšo paplāti viņš iztaisīja tādu pašu gaisa'apli un devās atpakaļ uz durvīm.

—    Paklau! — saimnieks viņam uzsauca. — Atved to sievu, kuru tu piekāvi!

Bet pēc tam, pūzdams karstās tējas garaiņus, pagriezās pret mani un noteica, ka algotņu sievas nekam nederot, ka viņu barā neesot nevienas, kas prastu aprūpēt manu veco māti. šīs sievietes saēdusi lauku tumsonības rūsa, un pat dievs viņas nosodījis ar plānu prātiņu.

—    Zini, Tāhir, — viņš turpināja,- — ja pasaulē ir nabagi, tad jāpieņem, ka nabagiem ir jābūt, jo arī viņi ir dieva radība. Dievs viņus ir devis, un dievs viņus pieņems. Un paldies dievam par visu, ko viņš dara! Paldies viņam par to, ka viņš mūs stiprina īstajā ticībā …

Tā viņš tērgā, nemitīgi piesaukdams dievu un visus svētos, un gandrīz katru vārdu pastiprina ar skaļu skaitāmā kauliņa piesitienu. It kā starp citu viņš vēl piebilst, ka varu dabūt to sievieti, ko viņa kalps šorīt piekāva, protams, ja varu par viņu samaksāt. Tā esot no visām vislabākā. Daudzi pēc viņas tīkojuši, bet viņa esot no visiem atteikusies. Droši vien virsniekam viņa būšot ar mieru iet līdzi.

—    Samaksāsi man viņas parādu par ēdināšanu un gul- dināšanu un vēl mazdrusciņ, kā sacīt jāsaka, par šādiem tādiem pakalpojumiem … Par šo un to. Kā mēdz teikt, draudzība par velti, bet siers par naudu.

—    Jā, siers par naudu, — es viņam piekrītu.

—    Tā ir, tā ir! Ak augstais allāh! — viņš izsaucas un pagriežas pret mani. — Atbildi man godīgi: vai es tev pārdodu šo sievieti vai nepārdodu? Saki tīru patiesību, it kā tu stāvētu dieva vaiga priekšā.

Es izliekos, ka par šādu jautājumu esmu ļoti izbrīnījies. Ieplešu acis, plātu rokas un skaļi apgalvoju, ka viņš neko nepārdod, bet tikai atdod, vispār sievietes nav ne pērkamas, ne pārdodamas. Protams, sensensos laikos vienā otrā valstī tā rīkojās ar verdzenēm, bet brīvas sievietes nekur nekad nav pārdotas. Ne pašu sievietes, ne citu. Dievs to neatļauj. Briesmīgi to pat iedomāties! — es izsaucos, būdams pārliecināts, ka' šāda atbilde viņu pilnīgi apmierinās.

Bet viņš krata galvu, viņš nav ar mani vienisprātis. Vienā rokā turēdams tējas tasi, otrā — skaitāmos kauliņus, viņš gausi un dziļdomīgi novelk, ka man caurcaurēm nav taisnība. Sievietes var salīdzināt ar gredzenu, kas ceļo no rokas rokā gan par samaksu, ga» arī citādi. Sievietes ir kaut kas tāds, ko var paņemt un ko var pamest, nevaicājot, vai tas viņām patik vai nepatīk. Un labi, ka tā tas ir iekārtots, jo sievietēm un bērniem neko nevajag jautāt: viņas nezina savu ceļu, viņas allaž ir tikai ceļa sākumā un neredz, uz kurieni tas viņas ved. Viņām nav acu. Nav prāta. Viņas jātur pie rokas, citādi viņas var pakrist, jo neturas stingri uz savām kājām. Tieši tāpēc viņš dažas sievietes no iebraucamās sētas atdevis vīriešiem, lai būtu kāds, kas viņas balsta. Tās ir pazudušas sievietes, viņš prāto tālāk, jo vīri viņas pametuši un aizgājuši algotņos, viņas palikušas vienas, bez atbalsta. Vai tad sieviete var iztikt bez vīrieša palīdzīgas rokas? Protams, ka nevar, tādēļ viņš tās nodod vīriešu rokās.

—   Ja tev iepatiksies tā, ko kalps tūlīt atvedīs… — un viņš apklust pusvārdā, jo tieši tajā brīdī durvīs parādās pieminētā sieviete, atnesdama līdzi iebraucamo sētu dva- cīgo smaku. Kā nelaimīgs putns viņa apstājas pie durvīm un, acu nepacēlusi, izmisīgi kārto apģērba skrandas, pūlēdamās ar tām nosegt ķermeņa priekšpusi.

—    Labi jau, labi, — saimnieks viņu mierina. — Mēš visi esam pliki nākuši šai pasaulē. Un pliki no tās arī aiziesim, — viņš vēl piebilst un tad apvaicājas: — Vai tevi, sieva, sauc par Behru?

—    Par Behru, — sieviete atbild.

—    Vai mans kalps piekāva tevi, Behra?

—    Mani.

—    Par to es piekāvu viņu ..,

—    Tas lai paliek tavā ziņā.

—    Es nejaušu savā mājā sist sievietes.

—    Kā tev tik.

—    Sim cilvēkam… Pacel acis un paskaties uz viņu. Sim cilvēkam ir veca māte.

—    Lai iri

—    Viņš grib vienu no jums ņemt mātei par kalponi.

—    Lai ņem!

—    Es, Behra, liku atvest tieši tevi, lai viņš varētu tevi apskatit.

—    Lai skatās!

—    Nezinu, ko viņš teiks. Viņš ir augstas kārtas kungs — virsnieks un grib savai mātei izraudzīt labu kalponi.

—    Lai izrauga!

—    Nu tu viņu redzi, — saimnieks nevis ar vārdiem, bet ar rokas mājienu man saka, un es klusībā turpinu viņa domu: tu, Tāhir, samaksāsi man par viņas ēdināšanu un guldinā- šanu un vēl cik necik piemetīsi. Ja viņa tev ir pa prātam — ņem cieti Tev vājadzēs viņu apģērbt. Viņai ir jānomazgājas. Pašreiz viņa ir līdzīga nodzītai ķēvei, ko čigāni vadā apkārt pa tirgiem, viņai nav ne seglu, ne iemauktu tāpat kā tai kaulainajai ķēvei, ko jādelē čigān- bērni. Ja tu šo sievieti ietērptu pienācīgās drānās, ja viņai uzģērbtu jaunu kreklu, jaunu vesti un jaunas kupl- bikses, vārdu sakot, visu, ko sievietes valkā, tad ar viņu nebūtu kauns pat pie kāzu galda sēsties. Tāpēc nepēti viņu šajās skrandās, kas viņai tagad mugurā, bet iedomājies, kāda viņa būs jaunā apģērbā. Tagad raugies tikai uz viņas augumu, domās novelc viņai visas lupatas, un tu ieraudzīsi, cik viņa ir smuidra un ražena …

Apmēram tā mani būtu pamācījis iebraucamās sētas saimnieks, ja viņš būtu gribējis runāt. Tā lopu tirgos sarunājas uzpircēji, un arī šeit notiek kaut kas līdzīgs tirgus darījumam: viņš piedāvā savu preci, un es varu to iegādāties, ja tā man šķiet piemērota. Mēs ne viens, ne otrs negribam šo tirgošanos pārtraukt. Es izturos vēsi, un viņš varbūt to arī redz, bet man nav viegli tēlot pircēja lomu, un es saucu palīgā visus savus spēkus, lai sevi nenodotu un viņš neatskārstu, ka man nekāda sieviete nav vajadzīga, ka man nav aprūpējamas mātes un vispār — ka es neesmu pircējs. Ne viņš, ne arī sieviete nezina, kas es esmu, to, kas es esmu, zina tikai šīs sievietes vīrs — tas cilvēks, kura dēj viņa dodas nopakaļ algotņiem. Viņš ir viens no tiem, kurus es vedu uz Jedrenu, viens no tiem, kurus pēcāk kāds cits virsnieks vedīs tālāk pret krieviem. Viņš ir algotnis. Sava saimnieka vietā viņš iet palīgā sultānam aizstāvēt sultāna valsti pret krieviem. Virsnieki viņam teiks, ka viņam jāatdod dzīvība par sultānu, par sultāna valsti, par māju un mantu, ko viņš pametis dzimtajā pusē. Es skatos uz šo sievu un redzu visu mana algotņa atstāto mantu: tā ir viņa sievai mugurā — skrandas, ko viņa sakrokojusi saujā, lai aizsegtu to kaunumu, kas viņai ir priekšā, kaut arī paliek kaila tā vieta, kas viņai slēpjama aizmugurē. Skrandu par maz, lai apsegtu visu kerrr >eni. Sajā istabā viņa ir ievesta manis dēļ: lai es samaksātu viņas parādu, lai es viņu nopirktu un aizvestu. Kā būtu, ja es viņu tikjiešām atpirktu un ļautu viņai iet, uz kuru pusi viņa vēlas? Bet kurp lai viņa iet? Tāda, kāda viņa stāv manā priekšā, viņa nekur nevar un nekur neprot aiziet, un nav tāda ceļa, kas viņu aizvestu līdz galam, nav tādu durvju, pie kurām viņa- varētu pieklauvēt. Un man jau sāk likties, ka viņai vislabāk palikt šajā iebraucamā sētā, palikt šeit verdzībā. Ko viņa gaida? Vai viņa nesaprot, ka nevienu nesagaidīs, jo viņas- vīru es vedīšu aizvien tālāk un tālāk? Ja viņa zinātu, ka es esmu tas… ka es esmu tieši tas, kuru viņa iztālēm varbūt redzējusi jājam gājiena priekšgalā, tas, kurš ved algotņus uz karalauku, diez ko viņa tad teiktu? Un ko es tad teiktu? Pārlieku vienu kāju pār otru, brauku pieri, meklēdams atbildi, ko nevaru atrast. Atbildes man nav. Ja arī būtu, tev, Behra, no tās. nebūtu nekāda labuma, jo šī atbilde būtu kā akmens, kas mests pret ēnu. Tu tiešām esi ēna, kas uzticīgi seko savam algotnim, bet viņš nav tev uzticīgs, pa sultāna lielceļiem viņš iet tālāk, un tālāk prom no tevis. Viņam pat nav nekā, ko tev teikt, atskaitot varbūt «Ardievu!». Bet jāiet viņam vēl tālu jo tālu — līdz pašam' pasaules galam, līdz turienei, kur valda tumsa. «Paliec sveika! Kad būšu atgriezies, nopirkšu tev spoguli, mīļā. Un kleitas. Rītos, pie mūsu loga dziedās gailis.» Iedomājos, ka tieši tā savai sievai teiktu algotnis, teiktu karavīrs, ja vien varētu viņai kaut ko pateikt. Bet viņa atbildētu: «Nē! Es gribu mesties zemē pie tavām kājām, lai kur tu būtu! Es iešu ar tevi līdz pasaules malai, līdz tavas gaitas galam un palikšu tur kopā ar tevi.»

— Uz kurieni tu gribēji iet, Behra?

Tie bija mani vārdi, mani bezjēdzīgie vārdi. Ar savām melnajām acīm, kurās vīdēja stiklains spīdums, viņa uzmeta man strupu un stingru skatienu un tikpat strupi un stingri atcirta:

—    Kas tev par daļu!

—    Viņš grib tevi ņemt savai mātei par kalponi, — saimnieks paskaidroja. — Tāpēc pievaldi mēli, tieši šis mēles dēļ mans kalps tevi šorīt pārmācīja.

—    Kaut arī tā, bet mēle man ir īstā vietā. Es neiešu kalpot viņa mātei, iešu tur, kur pati gribēšu. Mēs visas iesim.

—    Uz kurieni, nelaimīgā? — saimnieks jautāja.

—    Uz turieni, kur nesas prāts…

—    Bet nauda, nelaimīgā? Kas man samaksās par to, ka jūs šeit ēdāt un gulējāt? Neizlaidīšu jūs no iebraucamās sētas, kamēr nebūsiet samaksājušas.

Sieviete klusēja. Viņa vairs nepūlējās ar skrandām aizsegt savu kailumu. Viņa stāvēja kā aizmirsusies. It kā pēkšņi būtu palikusi viena visā pasaulē un tāpēc vairs nav jāslēpjas drānās.

Es piecēlos.

—    Pārāk ilgi esmu te nosēdējis, — es teicu saimniekam.

—    Tātad no darījuma nekas neiznāks, — viņš ieminējās.

Bet es negāju ārā, paliku stāvam un prātojam. Diez cik vajadzētu saimniekam samaksāt par visām sievietēm? Es varētu viņu parādu dzēst ar naudu, kas man uzticēta algotņu uzturam. Savukārt šo summu es ietaupītu no algotņu ēdiena, un tad varētu teikt, ka viņi paši savas sievietes izpirkuši. Bet es nezinu, cik sieviešu šeit vēl palicis un cik liels ir viņu parāds. Lai tas būtu kāds būdams, man uzticētajam makam tas būtu tīrais sīkums. Taču paliek cits jautājums: vai ir jēga viņas izpirkt, atbrīvot no verdzības, palaist savā vaļā? Ja es viņas izpestīšu no šīs nelaimes, tik un tā viņas turpinās ceļu un iekļūs vēl lielākā nelaimē. No šejienes viņas vēl varētu, ja tikai gribētu, atgriezties dzimtajā pusē, bet no svešiem novadiem viņas vairs nespētu un neprastu atgriezties, lai kā vēlētos, jo viņu kājas tik tālam ceļam būtu par vājām un viņu prāts, ja vispār viņām ir prāts, būtu daudz par īsu. Un svešumā, plašajā pasaulē viņas stāvētu kā tuksnesī, nesaprazdamas, kur saule lec un kur noriet, uz kuru pusi jāiet vai nekur vairs nav jāiet — tikai jānoguļas zemē un jānomirst. Tieši tāda man rādās viņu nā- ;otne. Nevis laime viņas gaida tai ceļā, ko viņas sev izraudzījušas, bet tikai posts un bēdas. Es nevaru viņām palīdzēt, jo viņas pašas sev nevar palīdzēt, jo no visa tā, kas cilvēkam šai pasaulē var piederēt, viņām pieder tikai nabadzība un sievietes sirds. Tas ir viņu spēka avots. Arī viņas ir karaspēks — sievu karapulks bez komandiera. Es nevarētu viņas komandēt, kaut arī komandēju viņu vīrus, jo viņas paklausa tikai sirdij, un tā viņas ved turp, kurp pašām iegribas. Tādēļ es nevarētu sieviešu ierindas priekšā pacelt zobenu, norādīt virzienu un pavēlēt: «Aiz manis!» Viņas neklausītu šādai pavēlei, un komandieris būtu iznīcināts.

Paspēru vēl vienu soli uz durvju pusi, bet atkal apstājos. Es negribēju palikt stāvam šī -nama saimnieka priekšā, bet negribēju arī aiziet kā pircējs, kas nevar izšķirties par darījuma noslēgšanu.

—    Tomēr gribi ņemt šo sievišķi, vai ne? — viņš man jautāja. — Ja gribi, kungs, ņem viņu, tev no viņas būs liels labums.

Es piegāju pie sievietes un teicu, ka izpestīšu viņu no iebraucamās sētas, ja viņa man apsolīs doties atpakaļ uz savām mājām.

—    Nē, — viņa atbildēja, — man māju nav.

—    Kas tad tev ir?

—    Man ir dievs.

—    Un vairāk neviena?

—    Neviena. Un vairāk neviena man ari nevajag.

—    Kas tev ir algotņos?

—    Kas tev par daļu? Vīrs.

—    Kā viņu sauc?

—    To es tev neteikšu.

Vairāk neko es nejautāju, jo arī šie jautājumi jau bija lieki. Skatījāmies viens otram acīs un klusējām. Mēs neesam pazīstami, mums nav nekā kopīga. Es nedrīkstu viņai teikt, ka mums tomēr ir kaut kas kopīgs — viens cilvēks. Viņas vīrs, mans algotnis, kuru es vedu uz ka- ralauku. Diez kurš tas ir manu algotņu pulkā? Es ne- bilstu ne vārda, tikai savās domās viņai saku: viņš ir pie manis, tavs vīrs ir manu algotņu pulkā, bet es viņu neatdošu, es nevaru viņu tev atdot, sieva, jo es viņu vedu pretim nāvei. Ko tu par to teiksi? Neko tu neteiksi, jo tu neko nezini.

— Kuram hodžam tu esi pielaulāta?

Kas zina, cik ilgi mēs vēl būtu klusējuši, ja saimnieks nepasauktu kalpu. To pašu, kuru viņš nesen plēsa aiz ausīm par Behras piekaušanu. Saimnieks viņam pavēlēja Behru vēlreiz pārmācīt, lai viņa zinātu, kā jāizturas pret virsnieku, jo virsnieks nav tirgus laukuma maisu nesējs, bet augstas kārtas cilvēks. Nomizo viņu, kā nākas! Pagriezies pret mani, viņš noteica:

—    Tātad darījuma nebūs, mans kungs. Būs tikai sodīšana.

—    Nē, darījumu tomēr noslēgsim, — es atbildēju. — Tad, kad viņa piederēs man, es pats viņu izpļaukāšu.

Un pajautāju, cik viņš prasa par visām sievietēm, kas mīt viņa iebraucamā sētā. Saimnieks vērās manī izplestām acīm un klusēja. Viņš pat skaitāmajiem kauliņiem nepieskārās un pat nepakustējās. Sēdēja kā akmens. Viņš bija gan bezgala izbrīnījies, gan arī nobijies.

—    Ja tā būtu nopietnība, mans kungs, es atbildētu, ka prasu tik, cik viņas man ir parādā, bet acīmredzot tu joko, un tādēj es neatbildēšu.

Brīnījos pats par sevi, cik stingri un noteikti es viņam uzstāju, ka gribu saņemt rēķinu par visām sievietēm. Es to samaksāšu, bet viņam nekavējoties sievietes jāizlaiž no iebraucamās sētas.

—    Izlaidīšu, — viņš trīcošā balsī piekrita, — un akmeni aiz viņām ce|ā nometīšu, lai viņas nekad vairs neatgrieztos manā namā. Viņu dēļ man bija ' lieli izdevumi, kungs, un es prasu, lai tu tos atlidzini. Bet es nepavisam nesaprotu, kādēļ tu gribi dzēst viņu parādu. Kas viņas ir tev un kas'tu esi viņām, ka gribi labprātīgi iztukšot savu kabatu? Bet, ja tu tā vēlies, tev būs man jāmaksā …

Viņš paņēma spalvu un papīru un, nemitīgi purpinādams, sāka rēķināt.

—    Tūlīt. Viens divi, un rēķins būs gatavs. Tu saņemsi, kungs, tīru aprēķinu. Tīri rēķini — ilga mīlestība, mans kungs. Es turos pie šāda uzskata.

Večuks rakstīja ciparus un skaitļus rindu rindām, saskaitīja tos un reizināja, bet es gaidīju. Beidzot sapratu, ka gaidīšana būs ilga, tādēļ piegāju pie Behras un teicu, ka viņa var iet, kur grib, un lai pasaka to arī pārējām sievietēm — arī viņas var doties katra uz savu pusi, viņas ir brīvas. Bet šajā brīdī man ienāca prātā jautājums, ko viņām dod šāda brīvība? Vai tiesības klīst pa ceļu no viena gala līdz otram, vai tiesības šurpu turpu izstaigāt visus sultāna lielceļus gan pa labi, gan pa kreisi? … Bet īstenībā viņas taču neko citu nemaz nevēlas, tātad es viņām esmu sagādājis vērtīgu dāvanu. Bet viņas neuzzinās, no kā rokām to saņēmušas, un es arī negribu, ka viņas to uzzina. Viņas tūdaļ savāks savas skrandas un pametīs iebraucamo sētu. Skatīdamies Behrai acīs, es jautāju, uz kurieni viņa dosies, kad pametīs šo vietu.

—    Kas tev par daļu! — viņa atcērt un ķāpjas atpakaļ, jo mans tuvums viņai ir pretīgs.

Es nedusmojos par šādu atbildi un negaidu no viņas pateicību par atbrīvošanu — par tik vērtīgu dāvanu. Dāvana ir tikai dāvana. Bet es neatlaižos un saku, ka man ir jāzina, uz kurieni viņa dosies.

—    Tev es ceļu neprasīšu! — viņa vēlreiz cērt pretim.

Nekādi nevaru atrast ar viņu kopīgu valodu, nevaru

atrast nekā tāda, kas mūs abus vienotu. Un kas zina, kāda bezdibeņa plaisa rastos starp mums, ja es viņai pateiktu, ka esmu tas virsnieks, kas komandē algotņus, ka esmu tas vīrs, kas kopā ar algotņu pulku aizved svešumā arī to cilvēku, kuram viņa seko pa pēdām, — viņas vīru. Nē, to es viņai neteikšu, es neuzdrošinos to pateikt, Tai labāk viss paliek tā, kā ir. Tā nospriedis, es pagriežos pret durvīm, kas tieši tajā mirklī atveras, un — ko es ieraugu! Amira atraitni. Vai tiešām tā ir viņa? Viņa, nudien tā ir viņa! — es sev apgalvoju un tomēr neticu savām acīm, jo sievietei mugurā ir kāzu tērps — jauns, grezns, košs līgavas tērps. Vaigi nokrāsoti, uz pieres dukātu virtene, pirkstos gredzeni, matos zieds.

Viņa ienāca istabā lepni un sparīgi un, papēžiem bezkaunīgi klaudzot, krellēm šķindot, taisnā ceļā devās pie saimnieka, bet, ieraudzījusi mani, spēji apstājās. Tikai tagad es galīgi pārliecinājos, ka tā ir Amira atraitne. Un pirmais jautājums, kas man ienāca prātā, bija jautājums par mūsu hodžu. Kur ir hodža? Jūs abi reizē nozudāt, tu esi šeit, bet kur ir hodža? Tomēr es klusēju un skatījos, kā viņa nāk pie manis, lai pēc kāzu paražas noskūpstītu man roku — tāds ir līgavas pienākums. Es neļāvu viņai to darīt, gribēju turēties no viņas tālāk. Man pat derdzās smarža, ar ko viņa bija iesmaržojusies un kas tagad plūda pa visu telpu. Viņa nolaida acis — arī to no līgavas prasa kāzu paraža — un nodurtu galvu, nolaistu skatienu piegāja pie hana saimnieka.

—    Es esmu hodžiene, — viņa stādījās priekšā.

—    Man liekas, ka tu vēl neesi novilkusi līgavas tērpu, — saimnieks atbildēja, pārtrauca rēķināšanu un pavērās viņā ar izbrīna un neizpratnes pilnām acīm.

—    Tu uzminēji, esmu tikko salaulājusies, — hodžiene atbildēja.

—    Ko tad tu te meklē, jaunlaulātā?

—    Atnesu tev naudu, lai tu izlaistu mūsu sievietes no iebraucamās sētas. — Un, vilkdama ārā naudu no azotes, vēl piebilda: — Naudu tev sūta mans hodža.

—    Kuram hodžam tu esi pielaulāta? — saimnieks sāka interesēties. — Es pazīstu visus hodžas, bet nezinu neviena, kas savu jaunlaulāto sievu sūtītu uz iebraucamo sētu. Jaunlaulātai sievai, kā tev zināms, jāsēž uz spilvena pie loga.

—    Kurš hodža ir mans vīrs, to zina virsnieks, kas stāv blakus tur tai sievietei, — viņa atbildēja un piebilda, ka hodžam un arī viņai pašai ir labi zināms, kas jādara jaunlaulātai sievai. Protams, viņai jāsēž pie loga, nevis jāstaigā pa iebraucamām sētām, bet hodžam nav laika, tādēļ viņa atnākusi un atnesusi naudu, ar ko izpirkt visas aizturētās sievietes.

—    Par viņām maksās virsnieks, — saimnieks viņai iebilda.

—    Par šīm sievietēm grib samaksāt hodža, — hodžiene atcirta un sniedza saimniekam naudas žūksni.

—    Kāda daļa tavam hodžam par šīm sievietēm? Kāpēc viņš grib tās izpirkt?

—    Tāda pati daļa kā šim virsniekam, — hodžiene atbildēja.

—    Bet kāds tad šim virsniekam ar viņām sakars? Kāds viņiem abiem sakars ar šīm sievietēm, ka abi grib par viņām maksāt? — saimnieks viltīgi jautāja. To, ko nebija uzzinājis no manis, viņš tagad gribēja izdibināt no viņas. Bet es neļāvu viņai atbildēt, iebilzdams, lai viņš ņem naudu un nejautā, jo viņam nav nekādas daļas gar to, kas šo naudu sūta. Bet klusībā nospriedu: lai maksā hodža! Ja viņam ir tik daudz naudas, ka var apprecēties un tik bagātīgi apgreznot savu jauno sievu, lai tad patērējas arī citu sievu dēļ.

—    Man patiešām ir vienalga, kas par viņām maksā, — saimnieks atteica un sāka skaitīt naudu.

Bet es pa to laiku jaunlaulātajai apvaicājos, ko dara hodža, gan ar vārdiem, gan ar balss noskaņu likdams viņai saprast, ka mani neinteresē viņu kāzas, ka man tikai jāzina, kur palicis hodža — algotņu imāms.

—    Ak mīļais dievs, hodža dzīvo kā niere pa taukiem! — nemaz nekautrēdamās no saviem vārdiem, viņa skaļi un sparīgi izsaucās.

—    Kur tad viņš mitinās? — gandrīz rupji es viņai uzkliedzu.

—    Nupat nomira kāds augstmanis, — viņa atbildēja, — tāpēc mans hodža sēž tur kopā ar citiem hodžām. Kad tas kungs būs aprakts, mēs abi dosimies tālāk. Mēs drīz jūs panāksim, jo mums ir savi zirgi. Ak dievs, cik jauka man ir dzīvošana ar hodžu!

Es nespēju tālāk viņā klausīties, atstāju iebraucamo sētu un domāju, ka tas augstmanis, kas nule nomiris, varbūt ir Ahmeta pašā. Tas, kurš Pazaras pievārtē grasījās algotņiem teikt varoņgara apdvestu runu, bet tad, kad viņa priekšā nolika nestāvās ar Amira līķi — tagadējās hodžienes bijušā vīra līķi, nobijās no nāves un piepeši atskārta, ka viņa runai nebūtu jēgas, un tādēļ atteicās no sava nodoma. Jāju pa pilsētas ieliņām un gara acīm skatu Ahmeta pašā bālo seju, kura noliekusies nāves vaiga priekšā un no kuras jau dveš nāves tuvums.

31

— Neviens nevar pateikt, kas ir sieviete, jo sievieti pilnībā var ieraudzīt tikai sapnī.

Neesam nojājuši ne divus kvartālus, kad sastopamies ar bēru gājienu. Nokāpju zemē, nododu zirgu žandarma rokās un pieeju pie nelaiķa zārka. Cilvēki nāk no visām pusēm un cits pēc cita paliek plecu zem līķa nestāvām. To pašu daru arī es, un tūdaļ uz sava pleca sajūtu aizgājēja smagumu. Bet es nevaicāju, ko nesu, es tikai gribu mirušu ceļinieku no šīs pasaules pavadīt uz citu pasauli un daru to klusēdams, noliektu galvu. Tāpat kā visi citi. No minareta atskan aicinājums uz lūgšanu, un ļaudis visapkārt čukst: no mums aizgājis varenais Ahmeta pašā, nav vairs šī krietnā cilvēka! Piesaukdami dievu, cilvēki aizlūdz par nelaiķa dvēseli. Un tā es uzzinu, ko nesu. Un zinu, ka uz nelaiķa mirušajām lūpām dus nepateikta runa maniem algotņiem — varoņgara apdvesta runa. Bet uz nestuvēm vairs nav nekā varonīga, uz tām guļ beigts, sastindzis cilvēks, kurš sāka mirt jau tai brīdī, kad bija jāsākas viņa runai, ko izjauca Amirs, gulēdams tādā pašā nāves miegā kā tagad šis nelaiķis. Jā, visi cilvēki mirst vienādi — gan augstmaņi, gan algotņi, un vienādas ir arī viņa bēru nestāvās. Ak dievs, cik vienādi nāvē ir diženie un niecīgie! Mainās pleci zem nestāvām: nes tirgotāji, kaprači, virsnieki, amatnieki, hodžas, važoņi, tirgus laukuma dīkdieņi un krāpnieki, un visi klusē, visi ir iegrimuši pārdomās, jo zina, ka pienāks diena, kad arī viņus nesīs ar šīm pašām nestāvām.

Nesdams nelaiķi, es skatījos sava imāma, sava hodžas mugurā un klusībā sev teicu to, ko šādās reizēs neviens skaļi nemēdz teikt: skat, kur jaunais vīrs! Mans hodža precas, bet tie, kas grib, lai mirst! Pie nestāvām hodža nomainīja mani, viņu nomainīja kāds cits, un mēs turpinājām ceļu kopā. Abi klusējām, jo bēru gājienā nemēdz sarunāties, taču mūsu skatieni sastapās un tie teica, k,i mums par daudz ko būtu jāparunā un tāpēc noiesim malā. Palēninājām soļus, laidām cilvēkus sev garām, kamēr atradāmies gājiena aizmugurē, kur varējām brīvi uzsākt sarunu, nebaidoties no cilvēku pārmetošiem skatieniem.

—    Es apprecējos, — viņš man pavēstīja.

—    Tāds ir vīriešu liktenis. Es pat zinu, ko tu esi apprecējis. Satiku tavu sievu iebraucamā sētā. Lai jums labi klājas! — es atbildēju, bet klusībā domāju pavisam ko citu. Viņš nav izraudzījis īsto laiku ģimenes nodibināšanai. Algotņu imāms ir ceļavīrs, kam ejams tāls ceļš, tādēļ viņam nav vajadzīga sieva, kamēr viņš nav atgriezies no sava ceļojuma, turklāt nevienam nav zināms, vai viņš vispār dzīvs no tā atgriezīsies. Un man vēl ienāk prātā paruna: «Klausieties, ko hodža runā, bet nedariet to, ko hodža dara!»

—    Tu tik tiešām viņu redzēji? — viņš satraukts jautāja.

—    Jā, viņa samaksāja iebraucamās sētas saimniekam par algotņu sievām.

—    Naudu iedevu es.

—    Tā viņa teica. Tava sieva tā teica, — es atkārtoju.

—    Tu biji iebraucamā sētā?

—    Biju, redzēju.

—    Un algotņi? … — it kā bailīgi, it kā kautrīgi viņš

apvaicājās.

Atbildēju, ka pametu algotņus stāvam uz ceļa stundas jājiena attālumā no Pazaras un tagad steigšos pie viņiem atpakaļ.

—    Es jāšu kopā ar tevi. Es un mana sieva, — viņš teica.

—    Viņa nav algotnis, viņa ir sieviete, bet es vedu vīriešus, — es stingri noteicu tādā balsī, lai viņš saprastu, ka runā ar priekšnieku. Es gribēju viņam vēl jautāt, kādēļ viņš pameta algotņus un kopā ar to sievieti palika Pazarā. Vai tad tā var kalpot sultānam! Diemžēl es viņam pateicu tikai to, ka viņš nav izraudzījis īsto laiku precībām.

—    Esmu gan! — hodža nešaubīdamies atbildēja, it kā teikdams, ka viņam, hodžam, nav vajadzīgs nekāds cits hodža, kas viņu pamācītu, kad ir laiks precēties un kad nav laiks precēties. Svētā grāmata ir viņa, nevis manās rokās, es esmu virsnieks, bet viņš ir garīdznieks, un tāpēc viņam šie jautājumi ir labāk zināmi nekā man. — Vai mēs abi pašreiz pavadām nelaiķi? — viņš dedzīgi turpināja. — Pavadām. Vai šis cilvēks, ko nes uz kapiem, vakar vēl bija dzīvs? Bija. Vai viņš šodien ir mironis? Ir. Vai tāpat nevar notikt arī ar mani: šodien esmu dzīvs, bet rīt varbūt jau būšu miris? Var tā notikt. Tieši tāpēc, ka tā var notikt, es gribēju apprecēties un apprecējos. Ja sultāns par to dzirdētu, viņš katrā ziņā teiktu: «Lai precas! Es priecājos, ja vīri ņem sev sievas, bet bēdājos, ja viņi paliek neprecējušies.» Tas ir tikai viens gudrības grauds no manas svētās grāmatas — pirmais, bet tagad klausies otro. Turku sultāna valsts dibinās uz laulību. Vai tev ir zināms, mans brāli, ka nevienā citā valstī neprecas tik daudz cilvēku kā mūsējā? Mūsu zemē visvairāk precas, visvairāk bērnu dzimst un visvairāk ļaužu aiziet uz viņpasauli. Ja man šajās ceļa gaitās būs jāzaudē dzīvība, lai dievs dod, ka man no šīs sievietes paliktu bērns. Lai no šī bērna rastos atkal bērns, no viņa — trešā un ceturtā paaudze, lai visur vienmēr būtu bērni un cilvēki, mans brāli. Pēcnācēju ķēde ir sultāna valsts pamats. Neaizmirsti, ka mēs ejam aiz līķa. Ar to es gribu teikt, ka cilvēks, ja viņš neiet bojā jaunībā, nomirst vecumā, nāve tik un tā paņem visus. Sieviete ir cilvēku dzimuma turpinātāja, un tāpēc es gribu tev vaicāt, mans brāli: vai tu esi dzīvs vai miris, ja tev nav sievas? Tas bija otrais gudrības grauds no manas svētās grāmatas, bet ir vēl ari trešais. Klausies! Sieviete… Kas ir sieviete? Neviens nevar pateikt, kas ir sieviete, jo sievieti pilnībā var ieraudzīt tikai sapnī. Lai man piedod šis nelaiķis, lai man piedod mirušais pašā, ka, pavadi dams viņu pēdējā gaitā, es runāju par sievietēm, bet, ja nu esmu sācis, tad arī turpināšu. Vajadzētu apsēsties, paņemt spalvu, tinti un papīru un rakstīt, rakstīt, rakstīt, taču tik un tā es nespētu aprakstīt nakti, kas pavadīta kopā ar sievieti. Bet runāt par to es negribu. Lai nelaiķis man piedod jau to vien, ko esmu pateicis. Un vēl kaut ko es gribu piebilst: paskat, kā šie cilvēki skumst par nelaiķi, ko pavada pēdējā gaitā, arī tu esi bēdīgs, turpretim es, kā redzi, nemaz nebēdājos. Man, protams, viņa ir žēl, bet bēdīgs es neesmu, jo es, manu brāli, esmu apprecējies. Man ir tāda sajūta, it kā es būtu saposies lieliem svētkiem. Un ceturtais vārds, ko gribu tev teikt, ir j>āds: naudu par sieviešu izpirkšanu es iedevu aiz prieka, ka esmu apprecējies. Vai arī mana sieva bija priecīga, kad atdeva naudu saimniekam?

—    Bija gan, — es atbildēju.

—    Otras tādas sievietes pasaulē nav! — viņš lepojās.

Viņš skatījās man acīs un vēlreiz atkārtoja, ka otras

tādas sievietes pasaulē neesot. Es varot viņam ticēt un nešaubīties par viņa vārdiem.

—    Tikai vienā ziņā. .. vienā ziņā nav labi, — viņš iesāka, it kā gribētu par kaut ko sūdzēties, bet tūlīt ap-, rāvās.

Mēs gājām uz priekšu klusēdami, klausīdamies pavadītāju soju troksnī un skatīdamies tālumā, kur pāri ļaužu galvām bija pacelts nelaiķa zārks. Uz tā bija uzsegta zaļa sega un karogs ar līku zobenu un pusmēnesi. Zārks šūpojās tā, it kā peldētu pa lielu upi un straume to nestu uz izteku. Domājot par šo izteku — par pēdējo mājvietu, uz kuru nes nelaiķa zārku, man nebija viegli runāt par kaut ko dzīvespriecīgu, piemēram, par hodžas apprecēšanos.

—    Tikai vienā ziņā… — hodža pēc brīža atsāka runāt diezgan skumīgā balsī, — tikai vienā ziņā man nav labi ar sievu. To es tev saku kā brālim un kā brālim arī uzticos. Uzklausi mani un palīdzi, ja vispār iespējams palīdzēt cilvēkam, kam kaut kas nav kārtībā ar sievu. Es nevaru samierināties ar domu, ka haiduki, kas sagūstīja sievietes, gulējuši arī ar manu sievu. Es viņai lūdzu: saki, ka tā nav taisnība, ka tu to esi izdomājusi, lai iedegtu manī greizsirdību un lai es tevi mīlētu vēl stiprāk nekā tagad. Bet viņa apgalvo, ka tā ir tīra patiesība, ka haiduki ar viņu tik tiešām gulējuši, un, to stāstīdama, viņa nevis raud gaužas asaras, bet jautri smejas. To visu es tev stāstu kā brālis brālim, citam cilvēkam nebilstu ne vārda, jo svešam man būtu kauns tādas lietas stāstīt par savu sievu. Es viņai saku: ja taisnība, ka viņi ar tevi gulējuši, es tev to piedodu. Kādēļ lai es savai sievai nepiedotu to, Ro viņa darījusi tad, kad vēl bija cita vīra sieva, kad vēl bija Amira sieva. Bet viņa uz to atbild, ka nekāda piedošana viņai neesot vajadzīga, lai es izdaroties ar viņu pēc sirds patikšanas, kad istabā esam divi vien. Bet es nezinu, kas man būtu ar viņu jādara, nezinu, kā to darījuši haiduki, lai varētu darīt tāpat. Man šajā lietā ir sava zināšana, bet man liekas, ka tas, ko es daru, viņu nepavisam neapmierina. Viņai laikam vajadzīgi citi paņēmieni, bet es taču nevaru iet pie haidukiem un prasīt, kas tie par paņēmieniem! Es taču nevienam nevaru prasīt, kas tas ir, ko citi zina, bet citi nezina, patiesību sakot — ko es nezinu. Es tev to visu stāstu, bet mana dvēsele sāpēs raud par šo aizgājēju, ko pavadām, — viņš noteica un izņēma kabatas lakatiņu, lai noslaucītu asaras. Bet es redzēju, ka viņš raud par ko citu, ka viņa sirds un gars traucas pie sievas, nevis sēro par aizgājēju.

— Mēs visi esam mirstīgi, visi, — pēc brīža viņš atkal turpināja. — Arī haiduki nomirs. Pagājušajā naktī, kad palikām divatā, viņa pieminēja daudzus haidukus. Es viņai teicu, lai izmet šos vīriešus no prāta, bet viņa man atcirta: no tevis tik vien tā labuma, ka tu esi hodža, citādi tu nevari haidukiem ne blakus stāvēt. Viņa uzskata mani par nekam nederīgu … Ek, vēl mazliet jāparaud par nelaiķi … — viņš vēlreiz noteica.

Skatos, kā līst viņa asaras. Ar tām viņš it kā piebiedrojas pārējiem bēriniekiem, bet es zinu, ka ^iņa bēdām ir cits cēlonis. Un nejauši man ienāk prātā doma, ka katram cilvēkam ir savas bēdas un katram ir savs asaru cēlonis, bet nav laikam rūgtāku asaru par tām, ko lejam paši par sevi. Tev, hodža, neviens cilvēks nevar palīdzēt, jo tavas sievas dvēselē gluži kā meža biezoknī iemitinājušies haiduki, ar kuriem viņa gulējusi. Tagad vienīgi tu pats vari izdzīt laupītājus no viņas sirds, un lai dievs tev šajā cīņā stāv klāti Vienīgi dievs var tev palīdzēt, jo viņš ir tas,

kas vārgajiem dod spēku, ja grib to dot, bet tu esi viņa kalps, kas lūdz par visiem, tāpēc, hodža, aizlūdz tagad pats par sevi, lūdz, lai dievs tev palīdz pielabināt sievu.

~ Mēs atšķīrāmies no nelaiķa pavadītājiem un divatā gājām pa tukšu ielu. Es steidzos pie žandarma, kas mani gaidīja tirgus laukumā. Tūlīt kāpsim zirgos un, cik vien ātri jaudādami, aulekšosim atpakaļ pie algotņiem. Hodža steidzās satikt sievu un teicās nekavējoties jāt mums nopakaļ.

— Nopirku arī viņai zirgu. Jaunlaulāta sieva taču nevar iet kājām. Abi ceļosim jāšus, — viņš pavēstīja un apvaicājās, vai es nedusmošos, ka viņš savu sievu vedis līdzi algotņiem, pareizāk sakot, karavīriem, un vēl piebilda, ka augsti sultāna virsnieki kopā ar karaspēku ved pat harēmu, turpretim viņš — tikai vienu sievu …

Kad no Pazaras biju aizjājis krietnu ceļa gabalu, es atskatījos, gribēdams pārliecināties, vai hodža patiešām jāj aiz manis. Ceļš bija tukšs, un man kļuva skumji ap sirdi, ka es viņu neredzu. Viņš parādījās mazliet vēlāk — viņa baltā čalma laistijas kā zieds, kas tikko uzplaucis uz ceļa. Abi sēdēja seglos un izskatījās pēc diviem vientuļiem draugiem, kas pa sultāna lielceļiem jāj nezināmā virzienā — tikai jāj un jāj… Es nopriecājos par to, ka hodža man seko, un vairs nevaicāju, kādēļ viņam vajadzīga šī sieviete.

32

— Paldies dievam, ka hodža klusē, un paldies dievam, ka klusē arī viņa sieva.

Algotņu, pulkā hodžas sieva parādījās kā īsta jaunlaulātā. Viņa stalti sēdēja seglos un izskatījās cēlāka un cienījamāka par parastu sievieti, pat par pašu hodžu, un algotņi pētīja, kas gan tā par sievieti — it kā būtu Amira atraitne, it kā nebūtu, jo nespēja ticēt savām acīm, ka šī ir tā pati nelaimīgā, kuru pievāca haiduki un kuru pēc tam atveda atpakaļ basu un puspliku. Kur viņa ņēmusi tik košu ziedu, ko iespraust matos, tik daudz zīda un vilnas tērpu, kaklarotu, gredzenu? Tas viss čaukst un šķind, pa zelta dukātiem lēkā saules žibšņi un žilbina algotņiem acis. Hodžiene sēdēja seglos noliektu galvu, jo pēc paražas jaunlaulāta sieva nedrīkst skatīties uz vīriešiem. Kādam no algotņiem būtu bijis jāpieiet pie viņas un jāpalīdz nokāpt no zirga, taču neviens neuzdrošinājās viņai tuvoties, jo visiem likās, ka viņu vidū parādījusies nevis sieviete, bet brīnum skaista, mirdzoša būtne, kuru drīkst tikai aplūkot, bet kurai neviens nedrīkst pieskarties. Vajadzīgas citas, nevis viņu raupjās algotņu rokas, lai satvertu šo mirdzumu un noceltu no zirga. Izgreznotas līgavas viņi bija redzējuši tikai savu bijušo saimnieku kāzās, tādēļ brīnīdamies brīnījās, šādu līgavu redzēdami uz šī putekļainā lielceļa. Kam gan viņa pieder? Jaunais vīrs nekur nav redzams, tāpēc liekas, ka viņa ir pamesta, ka vedēji un izredzētais viņu atstājuši savā vaļā, lai viņa iet. kur grib, un lai iet, pie kura grib. Visu skatieni pievērsās Atrādām, un tuvāk stāvošie viņam čukstēja ausī: ja tā ir Amira atraitne, ja tu nelaiķi Amiru esi pieņēmis par savu brāli, tad šī sieviete taču ir tava svaine un tāpēc tev par radinieci jāparūpējas, vismaz no zirga viņa jānoceļ, jo nav labi, ka šādai skaistulei jāsēž seglos pašā ceļa vidū tik daudzu vīriešu acu priekšā.

—    Es tevi pazīstu, — Atrads uzrunāja sievieti. — Tu esi Amira atraitne, tu esi mana brāļa sieva, tāpēc tu man esi kā māsa. Vai atļausi nocelt tevi no zirga? Es esmu Atrads, es esmu tas, kas Amiru pēc nāves pieņēma par brāli. Es tevi nocelšu no zirga.

Atbildes vietā iezibsnījās dukātu virtenes, un tuvības vietā atvērās tāluma plaisa, kas ir jūtama tikai nabagiem.

—    Kas tevi ir apņēmis par sievu? Kas ir tavs vīrs? — Atrads jautāja.

—    Iztaujā, iztaujā viņu pamatīgi! — algotņi, kas stāvēja blakus Atrādām, čukstus mudināja.

Viņi bija atguvušies no pēkšņā pārsteiguma, viens pat ieminējās, ka vajadzētu kāzām par godu parībināt bungas.

Hodža, kas brīdi bija aizkavējies ar zirga piesiešanu, pienāca pie jaunās sievas gluži kā pie savas īpašuma, visādi izrādīdams, ka šī sieviete tik tiešām tagad pieder viņam, satvēra viņu ap vidukli, izcēla no segliem un nolaida zemē.

—    Vai viņa tagad ir tava, hodža? — Atrads jautāja. — Vai mana svaine, kas man ir tikpat kā māsa, tagad ir tava? Es parūpēšos par viņas zirgu, vismaz tik daudz pakalpošu savai svainei.

Viņš piegāja pie zirga, satvēra to aiz pavadas un, ieelpojis smaržu, ko uzvēdīja jaunlaulātā, skaļi izsaucās;

—    Velns saspēris, kā tu esi sasmaržojusies! Bet mana brāļa Amira miesas, kas dus melnā pazemē, vēl nav ne lāgā atdzisušas. Ak vai, kas par smaku! Pasaki jel kādu vārdiņu! Es tev pavaicāšu, kā tev klājas, un tu man atbildi, ka tev klājas labi, ka tu no jauna esi apprecējusies. Vai tu tagad esi hodžas sieva?

Hodža pacēla pret Atradu rādītāja pirkstu, ar šo zīmi atgādinādams, ka ar jaunlaulātu sievu nevienam nav brīv sarunāties.

—    Ar mani nav brīv sarunāties, — jaunā sieva skaļi iztulkoja hodžas zīmi.

Atrads zināja, kā vīrieši ar jaunlaulātu sievu nedrīkst sarunāties, ka tas atļauts tikai sievietēm un tuviniekiem, tādēļ gribēja visiem skaļi pateikt, ka viņš ir šīs sievietes radinieks, ka viņš ir gandrīz vai viņas brālis, bet jaunlaulātā izturējās tik vēsi un augstprātīgi, ka viņš aprāvās un nokaunējās par savu pārdrošību. Viņš atkal jutās vientuļš un pamests, jutās kā cilvēks, kam pasaulē nav nekā. Toreiz, kad viņš haiduka gaitās klaiņoja pa ceļiem un mežiem, viņam nepiederēja nekas, bet arī tagad viņš neko nav ieguvis. Viņš skatijās uz jaunlaulātās sievas grezno tērpu un rotām, skatījās uz viņu kā uz zelta kausu, ko šis vīrs, kas stāv viņai blakus ar čalmu galvā, var pārlikt no vienas rokas otrā, pēc patikas var grozit uz visām pusēm, jo šīs sievietes ķermenis tagad pieder viņam, bet nabaga algotnim atliek tikai brīnīties, kā hodža trīs dienās paguvis viņu pārvērst par hodžieni. Sai brīdī viņš izdzirdēja sev aiz muguras kādu čukstam, ka Amira atraitne nemaz nedrīkst doties jaunā laulībā, ka kādī viņus nelaulās, iekām nebūs pagājušas četrdesmit dienas pēc viņas vīra nāves. Atrads pieķērās šiem vārdiem un, pagriezies pret hodžu, izsaucās:

—    Tu nevari ar viņu precēties, hodža, vēl nav pagājušas četrdesmit dienas!

Hodža satrūkās. Viņam likās, ka pēkšņi kāds augstāks hodža, pieķerdams viņu noziegumā, piedūris pirkstu pie viņa čalmas. Viņam likās, ka šis augstais hodža grib atņemt iemīļoto sievieti ar visu viņas greznumu.

—    Kas to teica?

—    Es, — Atrads atsaucās. Viņš bija sasparojies strīdēties ar hodžu līdz uzvarai un tāpēc atkārtoja: — Četrdesmit, četrdesmit, hodža, nevis tikai trīs dienas! Tu nedrīksti to darīt, hodža!

Algotņi klausās un noraugās viņos kā divos karavīros, kas divu pretinieku pulku priekšā devušies divkaujā. Viņi, protams, ir vājākā pusē, viņi stāv par Atradu, kam cīņā pret čalmu ir tikai viens ierocis — likumīgās četrdesmit dienas. Viņi zina, ka šīs četrdesmit dienas nosaka svētā grāmata, un pret to hodža ir bezspēcīgs. Par to viņi no sirds priecājas un labprāt skaļi izsauktos: nepadodies, At- rad, taisnība ir tavā pusē! …

—    Kā redzams, tu šo to zini, — hodža atbildēja Atrādām.

—    Viņš visu zina! — algotņi sauca cits caur citu. — Viņš stāv par svēto grāmatu!

—    Svētajā grāmatā ir. noteiktas četrdesmit dienas, hodža.

—    Pagājušas trīs dienas, trīsdesmit septiņas vēl palikušas. Tu esi pārsteidzies, hodža.

—    Tev viņa jāpamet, jo trūkst vēl trīsdesmit septiņas dienas.

—    Netrūkst pat ne vienas dienas, — hodža mierīgi atbildēja. — Nerunājiet par to, ko nezināt, labāk uzklausiet mani, — viņš turpināja. — Kara laikā, un tagad ir kara laiks, nav jāpaiet četrdesmit dienām, pat ne četrdesmit stundām nav jāpaiet, lai sieva, kas kļuvusi atraitne, drīkstētu no jauna iziet pie vīra.

—    Mēs esatn par to, kas Atrādām zināms, — algotņi pretojās.

—    Viņam nekas nav zināms, — hodža viņiem atcirta.

—    Četrdesmit, četrdesmit dienas, hodža, — Atrads vēlreiz atkārtoja, un pārējie viņu atbalstīja. — Tava grēka dēļ zeme sāks trīcēt, hodža!

Hodža aizstāvējās, apgalvodams, ka zeme nedrebēs, ka dievs nevis soda, bet apmīļo tos, kas kara laikā sniedz roku atraitnei.

—    Apmīļo tos, apmīļo! — jaunā sieva apstiprināja. Tie bija viņas pirmie skaļi izrunātie vārdi.

Algotņi tūdaļ apklusa. Daži šai klusumā parībināja bungas, un to skaņas bija tikpat izteiksmīgas kā vārdi. Atrads atkal bija palicis viens, viņš raudzījās tālumā un raudāja. Viņš sauca un aicināja mirušo Amiru. Visapkārt radās tik drūms klusums kā kapsētā, un spilgtais, baltais zieds jaunlaulātās sievas matos šai vispārējo skumju noskaņā šķita kā vienīgā dzīvība, kas palikusi neskarta tikko nopļautā pļavā. Hodža paņēma sievu pie rokas un veda

viņu prom, bet algotņu acis sekoja pa pēdām baltajai čal- mai un vienīgajam ziedam. Tur, kur viņi abi nule bija stāvējuši, palika tukša vieta.

Skatījos un jāvu, lai notikumi rit savu gaitu, taču beigu beigās nospriedu, ka būs labāk, ja mēs celsimies kājās un tūdaļ dosimies tālāk. Pavēlēju sist bungas un pūst stabules, jo karavīriem jāsoļo brašas mūzikas pavadījumā. Bel viņi spēlēja negribīgi, kā bez spēka. Es viņus nemudināju spēlēt jautrāk, jo karapulks nav jāpārvērš par kāzu gājienu. Parāvu pavadu, ar rīksti iesitu zirgam pa sānu un sāku jāt. Algotņi nāca aiz manis laiskā solī un sita bungas tik slinki, it kā aiz gara laika tajās dzītu naglas,

Zinu, kādēļ viņi spēlē ar tādu nepatiku: ja mūzika skanētu sparīgi, varētu domāt, ka viņi spēlē par godu hodžam un hodžienei, viņus varētu noturēt par preciniekiem, kas ved līgavu, bet to viņi nevēlas, viņi grib palikt tikai algotņi, palikt tādi, kādi ir, — niecīgi cilvēciņi, nabaga ļaudis. Viņi dusmojas uz hodžas sievu — uz Amira atraitni par to, ka viņa apprecējusies tūlīt pēc vīra nāves. Ja trīs dienās viņa varēja aizmirst savu īsto vīru, tad rīt viņa aizmirstu arī otro vīru, ja viņš — nedod dievs — nomirtu, un tūlīt ietu pie trešā. Šādai sievietei par godu viņi nevar spēlēt mūziku, un es viņus uz to nespiežu, lai ari kā hodža un hodžiene to gribētu. Man viņu ir žēl. Gan algotņu žēl, gan arī abu jaunlaulāto, un es sev jautāju: kas būtu, ja algotņi uzzinātu to, ko viņi nezina, to, ka hodža un hodžiene izpirkuši no hana saimnieka viņu sievas? Tad viņi par prieku hodžam un viņa sievai droši vien būtu ar mieru darīt visu. Viņi rībinātu bungas, pūstu zur- nas un reizē arī apraudātu savas sievas. Bet es domāju, ka viņiem ir labāk to nezināt. Arī hodža par to viņiem neko nesaka, es tikai nezinu, kas viņam neļauj to darīt — gudrība vai kautrība, vai arī abas šis īpašības kopā, jo viņš taču tagad, ja gribētu, varētu celties kājās un teikt: algotņi, es jums izdarīju lielu pakalpojumu, es izpestīju jūsu sievas, bet kādēļ jūs man par prieku negribat pat ne bungas parībināt? Izpirkšanas naudu aiznesa šī pati sieviete, kurai par prieku jūs tāpat negribat sist savas bungas. Ko jūs par to sakāt? Domāju par šo jautājumu un saku sev: paldies dievam, ka hodža klusē, un paldies dievam, ka klusē arī viņa sieva. Bet viņa klusē arī tāpēc, ka jaunlaulātai bez īpašas vajadzības neklājas runāt.

Ir patīkami skatīties, kā viņi abi jāj. Viņš pa priekšu, viņa aizmugurē. Viņi ir mūsu gājiena rota, un algotņi, vai nu viņiem patīk vai ne, vairāk izskatās pēc kāziniekiem nekā pēc karavīriem.

Algotni redzēja, cik braši hodža un hodžiene jāj gājiena priekšgalā, redzēja, cik grezni viņi ir tērpušies, un. skatoties hodžas baltajā čalmā un viņa sievas baltajā ziedā, viņiem sāka likties, ka tie ir kādi augstas kārtas viesi, kas atteikušies no citu sabiedrības un par saviem ceļa biedriem labprāt izraudzījušies viņus — algotņus, un tādēļ šim pārim par godu viņi nevar nesist bungas un nevar nepūst stabules. Un nevajadzēja daudz, lai viņi ienirtu mūzikas skaņās kā atvarā, lai aizmirstu cilvēku naidu, lai justos tā, it kā pasaulē nebūtu nekā cita kā tikai šīs skaņas. Un viņiem šķita, ka spēlējot viņi atdod citiem visu, kas viņiem pieder, ka spēlējot viņi vairs nav ne algotņi, ne skrandaiņi, ka viņi kļuvuši tādi paši kā viņu mūzika, kas nepazīst robežas, kas ir rada gaisam un debesīm, kas ir rada varavīksnei, kura līkst pār upi. vai mēness gaismai, kura līst pār pļavu . .. Mūzikas skaņās viņi kļuva maigi un cēlsirdīgi, un viņiem radās tāda apziņa, it kā nupat būtu padzirdinājuši izslāpušu ganāmpulku. Viņiem šķita, ka kļuvuši par ziņnešiem, kas nevis ar vārdiem, bet ar bungām un stabulēm nes pasaulei labas vēstis ..'. »

Viņi pieiet tuvāk jaunajai sievai-un lūkojas viņā kā mošejas minaretā. Droši vien viņi gribētu kaut ko labu teikt, bet neuzdrošinās vai arī neprot neko pateikt, tādēļ dara to, ko prot: soļo viņai blakus vai nopakaļ un jūtas gaužām apmierināti. Hodžiene sēž seglos augstu virs viņu - galvām, un liekas, ka algotņi, viņu nes uz nestāvām un ir laimīgi, ka var viņu nest. Tagad, kad viņu pulkam piebiedrojusies sieviete, ceļš viņiem šķiet vieglāks, un viņi vairs nedomā par to, uz kurieni iet un kas viņiem lemts ceļa galā — karalaukā. Viņus pārņēmusi neapjausta drošības sajūta, un viņiem šķiet, ka atrodas mājās, nevis ceļa- jūtīs.

Visciešāk pie viņas turas Atrads. Ik pa brīdim viņš mēģina uzsākt sarunu, bet visas viņa pūles ir veltīgas. Taču Atrads par to neļaunojas, viņam šī sieviete liekas kā slimnieks, kas neatbild uz jautājumiem lielo ciešanu dēļ un kam vispār nekas nav jājautā. Viņš ir pārsteigts, ka ho- džienfe prot jāt kā īsta līgava — stalti, augstu paceltu galvu, un viņam ataust atmiņā ganu un kalpu sievu kāzas. Tās nekad nejāja ar zirgu, tām nekad nebija zieds matos, tās izturējās kā parastas strādnieces, kā nabaga

laužu meitas. Pat tajā dienā, kad jaunie vīri viņas veda uz savām mājām, viņas izskatijās pēc dzīves pabērniem. Ja vēlāk kādai gadījās uzkāpt zirgam mugurā, tā gandrīz vai mira nost no bailēm un tik ļodzīgi turējās seglos, ka likās — teju, teju nokritīs zemē. Sī nemirst no bailēm. Si, kā rādās, nāk no cita bara. Sī ir gluži kā vanaga mātīte, kas pametusi savu ligzdu un atlidojusi uz svgšu mežu. Viņa lidinās pārāk tālu un pārāk augstu, lai šāds vai tāds algotnis, kaut arī tas būtu pats Atrads, varētu pieskarties viņas spalvām. Viņš veltīgi piedāvā savu sirdi, veltīgi ilgojas kļūt par viņas brāli tāpat kā todien, kad viņu atveda no haidukiem, kad viņa vēl bija kaila un basa. Tagad viņa vairs nav tā, kas bija todien, tagad viņa izpletuši spārnus un uzlidojusi augstu gaisā, un tu, Atrad, vari viņā nolūkoties, tikai uz zemes stāvēdams…

Arī es atgriezos un paskatījos hodžienē. Ak dievsl — es klusībā izsaucos. Sī sieviete ar savu stalto stāju, ar savām rotām un ziedu matos mūsu pulkā spīd gluži kā zelta gabals. Tā atspulgi krīt uz algotņiem, un viņi, kā saules staros sildīdamies, tīksminās par viņas spožumu. Droši vien šajā brīdī viņi atcerējās savu saimnieku dēlu kāzas, kad, tāpat kā tagad, varēja lūkoties līgavas daiļumā. Bet toreiz viņi drīkstēja lūkoties tikai iztālēm, turpretim tagad varēja iet daiļavai blakus. Tāpēc viņi sāka justies kā dižciltīgi jaunekļi, kas pašreiz svin savas kāzas ar šo pašu līgavu. Spēks un drosme sāka riesties viņu dvēselē, un viņi bija gatavi cīnīties par šīs līgavas sirdi. Likās, ka viņi vairs nav un nekad nebūs ne algotņi, ne nabagi, ka viņi mūždien būs tik cēli un pacilāti kā šo- brīd šīs skaistās sievietes tuvumā.

33

— Ir labi, ja cilvēks, kam nav laimes, prot justies laimigs.

Hodža piejāja pie manis. Jājām blakus, klusējām, klausījāmies, kā klaudz zirgu pakavi pret sauso ce]a klonu, kamēr beidzot viņš ierunājās:

—    Tāhir … Paskaties, kā viņa prot jāt!

—    Jā, tava jaunlaulātā ļoti labi turas seglos, — es atbildēju.

—    Paldies, ka tu viņu nosauci par jaunlaulāto. Sī patiesi ir viņas pirmā laulibas diena. Un viņa spēlē līgavu, tāpat kā mazas meitenes spēlē kāzas, lai gūtu par tām kādu nojēgu.

Es pagriezos pret viņu, rādīdams izbrīna pilnu seju, lai uzzinātu, vai esmu pareizi sapratis viņa dziļdomību. Tas, ko uzzināju, izklausījās pēc vecu laiku nostāsta, nevis pēc mūsdienu notikuma, bet hodžam, tā viņš vismaz apgalvoja, to vārds pa vārdam izstāstījusi viņa jaunlaulātā sieva. Vārdi jaucās kopā ar zirgu pakavu klaboņu, un man bija grūti tos uztvert. Bet visumā stāsts bija šāds.

Amirs, kura mirstīgās atliekas algotņi atnesa uz nestāvām, kad bijām apmetušies norā pie Pazaras, kalpoja Bo- |aros pie kāda bagātnieka Degas. Sim vīram piederēja daudzi ciemi, daudzi dzimtļaudis un — meita. Amirs vēl bija jauneklis, un tāpēc katru reizi, tiklīdz viņš iegāja zirgu stallī, kur radusies, kur ne, — tūdaļ tur parādījās arī Degas meita. Viņš bija plikata, turpretim viņa — bagātas dzimtas atvase, bet kūtī blakus zirgu steliņģiem abi šo atšķirību aizmirsa. Redeles pilnas siena, bet sienā — abi jaunieši. Noslēpušies tā, ka tikai zirgiem viņi redzami. Tā pagāja viens mēnesis, otrs mēnesis, tad abi sadevās rokās un aizbēga. Pasaulē saimnieku ir daudz, un Amirs kalpoja gan pie viena, gan pie otra, gan pie treša un gādāja par sievu — ēdināja, apģērba, apāva un apmīlēja. Bet jaunava Amiru vairs nemīlēja. Tiklīdz viņi pameta zirgu staļļa redeles, aiz kurām bija mīlējušies pēc sirds patikas, tiklīdz sākās klimšana no sētas uz sētu, viņas sirdī mīlestības liesmas apdzisa. Aizvien skaidrāk un skaidrāk viņa juta, ka Amirs ir tikai tas, kas viņš ir, — bezpajumtnieks, kam gribot negribot jāiet līdzi tikai tādēļ, ka citur viņai nav kur iet. Viņai nebija kur dēties ari tad, kad Amirs pieteicās algotņos, un tikai tādēļ viņa devās ceļā kopā ar citām algotņu sievām. Viņas tēvs, uzzinājis, ka meita aizbēgusi kopā ar algādzi, sastinga kā akmens, likās gultā, saslima un nomira.

Gluži kā senu teiku man tā vai apmēram tā hodža atstāstīja savas sievas dzīves gaitas, bet es dzirdēju varbūt tikai pusi, jo pārāk spalgi ausīs skanēja zirgu pakavu kla- boņa. Beigās viņš vēlreiz lūdza, lai es paskatos, cik viņa stalti jāj, turklāt pirmo reizi kā jaunlaulāta sieva, jo toreiz, kad viņa izgāja pie Amira, viņai nebija ne laika, ne iespējas par to domāt, toreiz bija jābēg.

— Palūkojies viņā! — hodža mani mudināja. — īsta jaunlaulātā. Bet kur ir tās durvis, pie kurām man viņa jāpieved? Vai viņa apzinās, ka šādu durvju nav? Turku sultāna valsis ir bezgalīgi liela, bet tajā nav nevienas durvis, pa kurām es varētu ievest savu sievu. Kā šodien vēl atceros: mums bija liela dzimta. Tajā bija daudz meiteņu. Un viņas labprāt spēlēja kāzas. Rotaļā viņas gribēja uzzināt, kas ir precības un kas ir līgava. Līgavaiņa loma parasti tika uzticēta tam, kas gadījās pie rokas: klucim, galdam, solam,, bet reizēm arī man. Mēs bijām viena vecuma bērni. Ap izraudzīto kluci, galdu, solu vai manu kaklu aplika kaklautu, lai zinātu, kurš ir līgavainis. Pēc tam viņas iztēlē iedomāja istabu, durvis, slieksni, pār kuru bija jāpārkāpj, lai nokļūtu pie izredzētā — vai nu pie kluča, vai arī pie manis, atkarībā no tā, kas tajā reizē spēlēja līgavaini — es vai klucis. To es tev stāstu tāpē<5, lai pavaicātu, kur tagad ir tas slieksnis, pār kuru būtu jāpārkāpj manai jaunajai sievai, kā viņa to darīja bērnībā, kad spēlēja kāzas? Tāda sliekšņa nav, bet, ja nav, tad man atkal, mans brāli, gribot negribot jāizdomā rotaļa un atkal jāspēlē jaunais vīrs tāpat kā bērnu dienās — jāspēlē man vai kādam malkas klucim. Nekādas istabas toreiz nebija, bet mēs iedomājāmies, ka esam istabā, kas izgreznota kāzu svinībām. Atdod mums Šo izgreznoto istabu, un mēs atkal uzsāksim veco spēli. Manas rokas ir par īsām, es nevaru satvert to kluci, ko meitenes pārvērta par līgavaini, lai tam pateiktu: es, mans brāli, esmu apprecējies pa īstam, un mana sieva arī apprecējusies pa īstam. Bet nav tās istabas, navUo durvju, nav tā sliekšņa, pār kuru mums jāpārkāpj. Un nav, mans brāli, arī to kaklautu. Klausies… — viņš turpināja. — Mana sieva ir laimīga. Viņa spēlē jaunlaulāto, viņa nav aizmirsusi bērnu dienas, nav zaudējusi spēju iedzīvoties rotaļā. Viņa pat neapjēdz, ka atrodas starp karavīriem, kas dodas karot. To es varu tev apzvērēt, un tu vari man ticēt, jo man galvā ir čalma, tāpēc būtu grēks dot viltus zvērestu. Viņa, mans brāli, apzinās tikai to, ka pašlaik ir jaunlaulāta sieva. Ir labi, ja cilvēks, kam nav laimes, prot justies laimīgs, prot iedomāties to, kā viņam nav… Kā bērns viņa stiepj roku pēc košas rotaļlietas, lai ar to paspēlētos. Bet rotaļlieta lido pa gaisu tālāk un tālāk gluži kā sapnī, kad mēs kaut ko nevaram notvert… To visu es tev stāstu par šo sievieti, ko vedu sev līdzi. Vai tu manī klausies?

Es neteicu, ka neklausos, ka man mācas virsū snaudiens. Varbūt to uzvēdīja nevis viņa stāsts, bet tas zaļais meža mūris, kam mēs tobrīd tuvojāmies.

Pēc mirkļa es jau iejāju tumšā, blivā mežā. Jāju algotņu gājiena priekšgalā un klausos, kā zirga pakavi klaudz uz sausā ceļa klona un kā šīs skaņas atbalsojas upes pretējā krasta mežā. Liekas, arī tur ir kāds jātnieks un arī viņš ved algotņus. Katrs šeit izrunāts vārds tur noskan gluži kā pretsauciens. Algotņi uzjautrinās ar šo skaņu spēli, un es sev saku: gluži kā bērni! Kā redzams, viņi nav zaudējuši spēju iedzīvoties bērnu spēlēs.

—        Ehē, jūs tur upes viņā krastā! — viņi kliedz. — Kas jūs tādi esat?

No turienes skan atpakaļ šis pats jautājums, un viņi atbild.

—    Ak jūs noželojatnie, mēs esam sultāna algotņi!

No turienes tāpat:

—    …nožēlojamie, mēs esam sultāna algotņi.

—        Vai zināt, uz kurieni ejat, sultāna algotņi? — viņi jautā un paši arī atbild:

—        Zinām, zinām, ejam uz to zemi, kur tek Donava. Vai tālu vēl? -

No turienes atskan:

—    Vai tālu? …

Un, it ka sadusmojušies par šādu atbildi, viņi turpina spēli:

—         Nejautā, bet atbildi uz manu jautājumu! Ja nezini, tad nejauc citiem galvu, ej mierīgi tālāk savu ceļu!

Tas' no upes pretējā krasta, no necaurredzama meža biezokņa atbild tāpat:

—    … ej mierīgi tālāk savu ceļu!

—    Tu esi muļķis!

No turienes nāk atpakaļ:

—    Tu esi muļķis!…

—    Ja tu vēl ilgi ņirgāsies, metīšu tev ar akmenil

Un dzird atbildi, ka arī tas no upes otra krasta metīs akmeni.

—        Vai sieva tev ir? Tam, pie kā tu viņu atstāji, tam nu gan tagad ir mīļa dzīvošana. Kad būs atgriezies, varēsi auklēt sveša tēva bērnus …

Tas no otra krasta viņiem atbild tāpat:

—    … auklēt sveša tēva bērnus.

Sasaukšanās beidzot apklusa, un atkal bija dzirdami tikai soļi. iespējams, ka šajā bērnišķīgajā spēlē viņi negaidīti ieraudzīja un sadzirdēja paši sevi iln nobijās. Tādēļ viņi atkal klusēja, skaidri apzinādamies, ka ir sīki un niecīgi cilvēciņi — algotņi.

Viņi nepacietīgi gaidīja bridi, kad izvedīšu viņus no meža, kas viņiem likās bezgalīgi garš. Zaļums jau koda acīs. Brīžiem viens otrs ieaurojās, bet mežs tāpēc nebeidzās, brīžiem ieribējās bungas, bet arī tad biezoknis nepa- šķīrās. Mežs šūpojās. Mežs šalca. Mežs bija visapkārt — gan uz zemes, gan debesīs… Gluži kā lietus gāzma.

34

— Večiem allaž ir sultāna vārds uz mēles, bet kas viņi par sultānn pavalstniekiem, ja sultāna karapulkus savā ciemā nelaižl

Lūkojos ceļa tālumā, visapkārt klajums, tīrumi, un piepeši ieraugu divus cilvēkus. Izrādās, ka tie ir divi karavīri, kas mums tuvojas kā divi spēļu kauliņi. Viņi it kā izauguši no ceļa, kļūst aizvien lielāki un nāk aizvien tuvāk, vēl daži soļi — un mēs sastopamies vaigu vaigā. Viņi nostājas ceļa vidū, gribēdami aizturēt gan mani, gan algotņus. Viens ir garš un tievs kā sklanda, gluži kā zārda koks, un man ienāk prātā, ka uz tāda nudien var zirņus žāvēt. Otrs ir vidēja auguma, platiem pleciem, lielu vēderu, un es nospriežu, ka tas būtu labs bundzinieks — bungas uz vēdera varētu nēsāt. Gribu pajāt viņiem garām, bet no viņu izturēšanās un galvenokārt no viņu acīm noprotu, ka man jāapstājas un jāuzklausa, ko viņi teiks. Pievelku pavadu, apturu zirgu un gaidu. Bet viņi iepriekš nav vienojušies, kurš man pateiks to, kas jāpasaka, tādēļ abi sāk runāt reizē. Viens it kā sit pa naglu, otrs — pa pirkstiem, viens runā tarkšķēdams, otrs — vārdus pa muti valstīdams un šļupstēdams, tādēļ es neko nesaprotu. Tad gausais paskatās- uz tarkšķētāju un, gribēdams viņu apklusināt, vēl jo gausāk viņu sāk pamācīt, sak, neripo kā ripa no kalna, apstājies, ja vari, ja nevari, tad tev virsnieka priekšā būs jāuzņemas atbildība par to, ka esi malis kā izļodzījies dzirnakmens.

— Sis cilvēks, — gausais saka, rādīdams uz mani, — ir tāds pats virsnieks kā mūsējais, šis cilvēks ir augstas kārtas kungs, to tu vari redzēt pēc zirga, uz kura viņš jāj. Apklusti, stulbeni! Man ir vairāk prāta nekā tev, un es pateikšu, kāpēc mēs nācām virsnieka kungam pretim.

Taču tarkšķētājs, garā sklanda, aizstāvas:

— Es esmu ticies ar daudziem dižiem vīriem,,bet tu ne, tu tikai velc laiku garumā, bet virsnieka kungs grib drīzāk uzzināt to, kas mums viņam jāsaka.

Es vel nedzenu zirgu viņiem garām, vel gaidu. Un no visa, ko redzu, dzirdu un varu noprast, es secinu, ka viņi ir kareivji, kas jau no pirmā acu uzmetiena ir redzams, ka viņu virsnieks, kuru sauc par Resūlu un kurš ir žandarmērijas binbašā, ielūdz mani viesos kopā ar algotņiem. Viņu apmetnē mēs varēšot pārnakšņot, es būšot viņu virsnieka viesis, bet algotņi — žandarmu viesi. Apmetne iekārtota kalnā, mežmalā pie upes, un es tur jutīšoties tikpat kā paradīzē.

Sēdēdams seglos, noraugos viņos no augšas. Brīžiem uzmetu acis vienai galvai, brīžiem otrai un mēģinu atsaukt atmiņā visus viņa virsniekus — mēģinu atcerēties, vai esmu kādreiz dzirdējis Resūla vārdu vai neesmu. Ja es viņu pazīstu, tad man nebūs jānožēlo, ka esmu nolēmis pie viņa iegriezties. Bet, kā būs tad, ja es viņu nepazīstu? Vai man nebūs dārgi jāsamaksā par viņa viesmīlību? Skubinu savas domas tāpat kā tarkšķētājs gauso kareivi, bet nekādi nevaru izšķirties, vai pieņemt ielūgumu vai atraidīt. Gluži kā pasakā: «Ja pacelsi akmentiņu — nožēlosi, ja nepacelsi — arīdzan nožēlosi.» Sajā ceļa posmā es pazīstu visas iebraucamās sētas, starp tām daudzas ir tik lielas, ka mēs tajās varam pavadīt nakti. Pazīstu arī visus šīs apkārtnes ciemus un ciematus. Cits pēc cita atmiņā nāk to nosaukumi, bet Resūla vārds paliek kā tumsā tīts. Viņš mūs aicina, turpretim ciemi un ciemati neaicina. Es zinu, ka zemnieki, padzirdējuši armiju tuvojamies, liek večiem stāvēt ciema ceļa galā, kur tie ar savām sirmajām bārdām un lielo gadu nastu gluži kā ar smagiem vārtiem noslēdz armijai ceļu uz ciemu. Siem večiem allaž ir sultāna vārds uz mēles, sak, mēs esam sultāna pavalstnieki, un viņš ir mūsu valdnieks, taču sultāna karapulkus savā ciemā nelaiž. Sak, mēs savu jaunību atdevām sultānam, pārnācām no karalaukiem kropli un savainoti, bet sultāna kareivjiem mūsu ciemā nav vietas, turklāt pasaulē taču ir vēl daudz citu ciemu, mūsējais nav vienīgais… Ja šovakar viņi nostātos man pretim uz ceļa, es tā savicinātu zobenu pret viņu sirmajām bārdām, ka viņi tās satvertu un vaicātu sev: vai mēs vēl esam dzīvi? Ja man ceļā nostātos tirgotāji, es viņiem ar zobenu pārcirstu vēdera jostas, un viņi sev vaicātu: vai mēs neesam uzšķērsti? Domāju par to un beigu beigās secinu, 'ka labāk neielaisties ķīviņos, labāk pakļausit Resūla aicinājumam un sekot šiem kareivjiem uz viņu nometni, kaut ari vēl joprojām nezinu, vai esmu kādreiz Resūla vārdu dzirdējis vai neesmu,

35

—   Vai tu kādreiz esi raudājis?

—   Nekad!

—   Kādēļ tad tev ir acis?

Kareivji nebija melojuši, šeit tik tiešām viss bija kā paradīzē. Kā paradīzē, kura nav jāmeklē debesīs, bet ro; dama tepat zemes virsū. Upes mala, meža mala — tieši tā, kā viņi teica. Sultāna virsnieki prot tik izsmalcināti iekārtot savas teltis, ka tās stipri atgādina paradizi. Un prot tajās dzīvot kā mazi sultāniņi. Šis Resūls, kurš komandēja nevis lielu armiju, bet tikai kādus simt jātniekus, bija apgādājies ar visu, kas cilvēka dvēselei ir vajadzīgs, — ja tikai tik daudz tai ir vajadzīgs. Es teiktu, ka viss, ko šeit ieraudzīju, vajadzīgs vienigi slimai dvēselei, un tik tiešām šī Resūla — žandarma un piedzīvojumu meklētāja, nevis karavīra dvēsele bija slima. To es sapratu tūlīt, tiklīdz bijām saskūpstījušies, tiklīdz bijām sasveicinājušies, tiklīdz mūsu dvēseles ļ)ija saskārušās. Manējā bija salta, bet viņa dvēselē plosījās karsonis. Redzēju, ka viņa seju saule nav daudz sildījusi, ka viņš nekad nav sēdējis uz cietas zemes, tādēļ arī šeit, teltī, nebija ne pēdas kaila klona, visa telpa bija izklāta ar brieža un lāča ādām, uz kurām savukārt bija salikti paklāji, spilveni un košas, ar zelta pavedieniem un zīda aukliņām apdarinātas sedziņas.

Apsēdāmies viens otram pretim uz ādām, uz spilveniem, uz zīda sedziņām — uz milzīgas kaudzes mīkstu sēdekļu, bet es, nesajuzdams zem sevis cietu pamatu, jutos neērti, man šķita, ka grimstu muklājā.

— Lai tavs prāts allaž būtu pacilāts! — viņš uzsāka parasto, bezgala garo un mani vienmēr garlaikojošo apsveikumu. — Lai tavu vārdu vienmēr apmirdz slava un tavu zobenu — uzvaras; lai tava roka un tavs zobens allaž būtu pacelti plašā vēzienā, bet tava ienaidnieka roka un zobens lai būtu kā spīlēs iespīlēti; lai savam ienaidniekam tu liktos kā milzis līdz padebesīm; lai vienu tavu roku viņš saskata tur, kur saule aust, bet otru tur, kur tā noriet; lai no viena tava skatiena viņš zaudē acu gaismu un top niecīgāks par melnu skudru melnā naktī uz melna celma! Lai dievs to dod! Lai dievs uzklausa visu, ko es tev saku un ko tev vēlu!

Atbildēju tādā pašā garā, tikai skopākiem un mazāk pacilātiem vārdiem, beigās piebilzdams, lai viņš man piedod, ka neprotu runāt gari un skaisti.

—    Dzirdēju, ka tu vedot algotņus, — viņš saka. v

—    Tas ir tiesa, — es atbildu.

—    Es gribēju viņus redzēt. Mana sirds ir atvērta algotņiem. Jo viņi ir nabagi. Es skatījos, kā viņi tuvojās manai teltij, un redzēju, ka viņi ir nabagi. Viņi, Tāhir, ir tādi paši kā es. Viņos es ieraudzīju sevi, ieraudzīju savu attēlu kā spogulī. Pasaulē ir daudz tādu cilvēku, tu nevari pat iedomāties, cik daudz. Ja tu pašreiz man neskatītos acīs, es apraudātos aiz laimes, ka mēs esam tik nabadzīgi — es un tavi algotņi.

Atbildu nevis ar vārdiem, bet ar skatienu- pārlaižu acis pār zeltītiem dunčiem un zobeniem, kas karājas pie telts sienām, pār sabuļa ādu, apsudrabotiem un apzeltītiem traukiem un nevis ar vārdiem, bet ar skatienu gribu viņam teikt, ka viņš nevar sevi pielīdzināt maniem algotņiem, jo cilvēks, kam pieder šādas mantas, ne tuvu nav tāds nabags kā viņi.

—    Skaties, skaties… — viņš atļauj un izvelk kabatas lakatiņu, ko tūdaļ piespiež pie acīm. — Man gribas raudāt, bet es kaunos no tevis, no sava viesa. Virsniekam neklājas raudāt. Vai tev arī kādreiz asaras riešas acīs?

Nezinu, ko lai atbildu uz šādu jautājumu. Vēl neviens man to nav jautājis, un es neatceros, kad būtu par kaut ko raudājis. Un nospriežu, ka šis jautājums tikai apstiprina sākotnēja iespaidu, kas man radās par viņu no pirmā acu uzmetiena: viņam ir slima dvēsele. Skaidrs, ka man ar to ir jārēķinās, es nedrīkstu aizskart viņa sāpošo vietu.

—    Vai tava māte, Tāhir, ir mirusi? — viņš vaicā, bet es skatos viņā un brīnos, kādēļ viņš man to vaicā.

—    Vai tu viņu apraudāji?

Atbildu, ka tas bija ļoti sen, ka toreiz es vēl biju bērns.

—    Bet tagad, kopš esi virsnieks, tu kādreiz esi raudājis?

—    Nekad! — es atsaku.

—     Kādēļ tad tev ir acis? — viņš brīnās un tad turpina: — Paklausies, Tāhir. Cilvēka acīs ir akas svira un pie tās — spainis. Kad acis šai pasaulē ierauga kādu netaisnību, svira noliecas un ielaiž spaini akā. Si aka, lāhir, ir dvēsele, un, jo vairāk cilvēks no tās smeļ, jo vairāk tajā sariešas asaru. Piedod man, ka tev to stāstu, tu šonakt esi mans viesis, un es gribu tevi nevis ar asarām slacīt, bet gan kopā ar tevi patērzēt. Vai zini, cik ilgi es ar saviem žandarmiem jau dzīvoju šai mežmalā pie upes? Jau četrus mēnešus, Tāhir. Un nevienam no manīs uri maniem puišiem neko nevajag, ne man jāiet uz ziemeļiem, ne uz dienvidiem, esmu pamests kā vecs kleperis dūkstājā. Un tāpēc acu svira bez pārtraukuma smeļ asaras no manas dvēseles. Vienreiz izsmeļ asaras par tēvu, otrreiz par maniem žandarmiem, kas nogalināti pie Donavas, trešoreiz par šo, ceturtoreiz par to, Tāhir…

Es viņā klausos, un viņš stāsta. Vispirms par savu tēvu. Arī viņa tēvs ir bijis žandarmērijas virsnieks un komandējis turku kavalēristus Urumēlijā. Viņa mītne bijusi Mo- nastirā, pareizāk sakot — zirga seglos, jo, kaut arī jau vecs, viņš gandrīz nekad nav nokāpis no zirga un jājis pa visiem Urumēlijas novadiem. Uz viņu — uz viņa zobenu un viņa kavalēristiem — balstījusies vecā kārtība, ko sensenis nodibinājuši vietvalži un sultāni un pret ko sacēlušies jaunturki. Toreiz visā Urumēlijā bijusi pazīstama dziesmiņa «Jauni laiki pienāks tad, kad tos pieņems Uruša pašā; ja viņš tos noraidīs, viss paliks pa vecam — tā būs, tik tiešām tā būs!».

Kādu dienu pie Uruša pašā, tas ir, pie mana sarunas biedra tēva, ieradušies karaspēka daļu virsnieki. Vispirms viņi dižciltīgo sirmgalvi pienācīgi sveicinājuši. Tad noskūpstījuši viņam roku, novēlējuši vēl ilgus mūža gadus, bet beigu beigās pieprasījuši, lai viņš kopā ar visu Urumēlijas kavalēriju pāriet viņu pusē — jaunturku pusē. Līdz ar to būšot nodibināta jauna pasaule. Un piedraudējuši: ja Uruša pašā nepaklausīs, viņu nogalinās. Bet Uruša pašā uz to atbildējis, ka viņiem droši vien ir taisnība — jauna pasaule ir jādibina, taču viņš ir karavīrs, turklāt virsnieks, kas jau agrā jaunībā zvērējis uzticību sultānam, tāpēc tas, kas tagad no viņa, veca cilvēka, tiek prasīts, nav savienojams ar viņa virsnieka godu, viņš nevar lauzt sultānam doto zvērestu. Uruša pašā skatījies sazvērnieku paceltajos zobenos un vēlreiz atkārtojis, ka to viņš nedarīs, ka to neļauj darīt viņa mūža gadi, ka to neļauj darīt zīmotnes uz pleciem. Un šajā brīdī zobeni sakapājuši gan viņa gadu nastu, gan zīmotnes, gan viņu pašu.

—    Es un mana māte, — namatēvs turpina, — aizslēdzām istabu, kurā tēvs tika nogalināts, un tajā vēl joprojām redzamas asins šļakatas.

Resūla nākamais stāsts bija par to, kā viņš tūlīt pēc tēva nogalināšanas aizsūtīts uz Donavu cīņā pret krieviem, lai tur arī viņš tiktu nogalināts. Viņa kaujas vienība raidīta visniknākajās ugunis, viņi jutušies gluži kā verdoša ūdens katlā, bet novērotāji skatījušies, kāds būs iznākums. Viņam pavēlēts iet uzbrukumā tieši tādā brīdī, kad arī krievi nākuši uzbrukumā, un viņa kavalēristi, kuru zirgi bijuši vājāki par krievu zirgiem un zobeni īsāki par krievu zobeniem, krituši cits pēc cita. Beigu beigās viņš un apmēram simt viņa kavalēristu, kas bija vēl palikuši dzīvi, tomēr atsaukti no kaujas lauka. Pavēlniecība viņam parādījusi ceļu uz zemes iekšieni un likusi nākt uz šo novadu — apmesties pie šī meža un pie šīs upes un gaidīt tālākus norādījumus, kurus viņš gaidot jau četrus mēnešus, bet nevarot sagaidīt.

—    Paies arī četrpadsmit mēneši, — viņš piebilda,—bet neviens mani neatceresies. Nevienam es neesmu vajadzīgs, nevienam. Mani noslepkavot viņi neuzdrošinās,-bet krievi pie Donavas mani nenogalināja. Maniem ienaidniekiem par nelaimi. Tāpēc viņi tagad cer, ka es pats to izdarīšu. Bet es, kā redzi, joprojām esmu dzīvs. Esmu dzīvs, kaut arī lēnām sevi nogalinu. Es mirstu. Ataicinu verdzenes, un viņas manā teltī dejo, bet es, Tāhir, skatos viņu dejās un mirstu. Lēni, lēnītiņām. Naktis pārvēršu par stundām un stundas par minūtēm. Lēni, lēnitiņām …

Raugos viņa bālajā sejā, sarkanajās, iekaisušajās acīs, īsajā bārdiņā, kas nav garāka par divu pirkstu platumu, rokās, kas ir baltas kā sniegs, un domāju, cik viegli viņu varēja aiznest Donavas straume, bet neaiznesa, viņš ir palicis dzīvs un dzīvo ar sirgstošu dvēseli krūtīs un dejojošām verdzenēm teltī. Un neviens nevar pateikt, vai tā ir laime vai nelaime, ka upe viņu nav paņēmusi. Varbūt tas zināms tikai verdzenēm, kas viņam kavē laiku.

Viņš atkal sāka stāstīt, un tas jau bija viņa trešais stāsts. Pirms brīža pārnākuši viņa puiši un pavēstījuši, ka tuvojas algotņu pulks, kas drīzāk izskatoties pēc kāzu gājiena nekā pēc sultāna karavīru marša, jo algotņu vidū esot arī sieviete līgavas tērpā.

—    Mums ir savs hodža, — es paskaidroju, — un līgava ir viņa sieva,

— Atvediet abus pie manis! — viņš pavēlēja gaitniekiem.

Pirmais ienāca hodža. Viņš pasveicināja Resūlu brivi un neatkarigi, apzinādamies, ka cilvēks, kani galvā čalma, nav pakļauts šādam tādam virsniekam un neviens, lai cik augstas kārtas virs tas būtu, nevar būt augstāks par viņa čalmu. To saprata arī namatēvs un ar cieņu izturējās pret viņa galvassegu. Bet drīz jo drīz viņš novērsa skatienu no hodžas un pagriezās pret viņa sievu. Pārsteigts par sievietes izskatu, viņš skubīgi izlaida pirkstus caur bārdu un tramīgi sagrozījās uz spilvena. Hodžas sieva vēl joprojām greznojās ar līgavas tērpu un rotām un bija pat daudz skaistāka nekā agrāk. Ieraudzījusi teltī jaunu virsnieku, viņa atkal iejutās jaunlaulātās lomā, jo saprata, ka ir vērts atsākt šo spēli, ja tā nav jāspēlē hodžam. Neizmantot šādu izdevību būtu liela aplamība. Virsnieka telts un tās bagātība — tūks, zīds, spilveni, paklāji — bija tieši tas, ko viņa bija vēlējusies iegūt, iziedama pie vīra. Viņas sapņos lolotais zelta slieksnis bija šeit, un viņa pār to jau bija pārkāpusi. Tagad viņa nesapņoja, visa ši apkārtne bija skaidra īstenība.

Namatēvs lūdza hodžu apsēsties, bet hodžiene palika stāvam, jo jaunlaulātai sievai vīriešu klātbūtnē neklājas sēdēt. Resūls ne mirkli nenolaida acis no sievietes, bet, jo ilgāk viņš skatījās, jo kļuva bālāks un bālāks. Šķita, ka viņš savā slimajā dvēselē atkal ielaidis akas sviru un spainis pildās ar asarām. Mēs" abi ar hodžu varējām tikai sēdēt un lūkoties, kā- Resūls lūkojas hodžas sievā. Mums, protams, nebija grūti to darīt, grūti bija viņai: jāstāv telts vidū kā stabam un jāiztur viņa ilgais skatiens. Hodža nenāk viņai palīgā, viņš klusē, arī es neko citu nedaru kā tikai klusēju, un sievietei liekas, ka mēs viņu esam nodevuši un viņai šonakt glābiņa nav, ka mēs viņu esam pametuši upes pretējā krastā un no tālienes vērojam, kas ar viņu notiks. Mēs esam neuzticīga brālība, un jaunlaulātai sievai ar tādiem cilvēkiem nevar būt kopīgs ceļš.

Resūls viņu valdzināja, varētu pat teikt, ka jau bija savaldzinājis un savā iztēlē skatīja viņu kailu. Un arī sieviete pati jau jutās kaila. Sim bālajam, izsīkušajam cilvēkam, kas savai slimajai dvēselei zāles meklē verdzeņu sabiedrībā, atlika tikai viens ceļš: meklēt dziedinājumu arī šajā sievietē, kas pašreiz stāvēja viņa priekšā. Resūls tvīka pēc viņas tāpat kā slimnieks pēc balzama, kas aizdziedēs brūces.

Viņš pagriezās pret hodžu. Pagriezās tā, it kā būtu bijis tālā ce]ojumā un nule noguris pārradies mājās. Viņš teicas

—    Tātad tu esi viņu apprecējis.

—    Dievs gribēja, lai es apņemtu sievu, — hodža atbildēja.

Atkal iestājās klusums, un tikai pēc prāva brīža namatēvs ieminējās:

—    Jaunlaulāto vajadzētu tev atņemt. Viņa taču nevar ceļot kopā ar algotņiem.

Izdzirdējis šādus vārdus, hodža sastinga un nobālēja. Viņam pat'aiztrūka elpa. Viņš nometās uz ceļgaliem, it kā gatavotos skaitīt kādu Korāna sūru, un teica:

—    Mēs esam salaulāti. Dieva vaiga priekšā es esmu salaulājies ar savu sievu. Mēs piederam viens otram šeit un piederēsim viens otram arī viņā saulē.

—    Mēs piederēsim viens otram arī viņā saulē, — hodžiene tūlīt atkārtoja.

—    Klusu! — hodža viņai uzsauca, bet tas nebija pārmetums, tas bija tikai aizrādījums, ka sievietei jāklusē, l<ad runā vīrieši, un viņa paklausīgi pievēra acis un nodūra galvu. Viņa rīkojās tā, kā jārīkojas sievietei, lai vīrieši dara to, kas jādara vīriešiem.

—    Cienītais kungs, — namatēvs ierunājās citiem vārdiem un citā balsī. — Es savu stāstu tikai iesāku, bet tu jau nobijies. Kādēļ tu baidies, ja esi pie manis? Nebaidies! Es iesāku stāstīt par saviem ienaidniekiem, kas gribēja mani uzvedināt uz ļaunu, kas gribēja mani sakūdīt, lai es jūs izšķiru. Bet vai tad pasaulē tik maz Jaunuma, ka man vajadzētu to vairot ar jūsu izšķiršanu? Nebaidies, hodža, es to nedarīšu.

Zobens, kas nupat bija pacelts virs hodžas un hodžie- nes galvas, atkal atgriezās savā vietā, it kā būtu viens no tiem zobeniem, kuri karājās pie telts sienām, un hodža atguvās no izbailēm. Viņš sakārtoja čalmu uz galvas un nolēma, ka šis ir īstais brīdis, kad jāgriežas pie visuvarenā dieva kā viņam, tā arī mums pārējiem. — … Mēs esam nabagi, mēs esam tavi vergi, ak augstais dievs, un pateicamies tev par to! — Tā viņš nobeidza šo lūgšanu. Kamēr viņš to skaitīja, mēs klusējām, it kā katrs savā tukšumā stāvēdams.

—    Es tev uzdāvināšu telti, un tu, kungs, tajā varēsi gulēt ar savu jaunlaulāto sievu, — namatēvs noteica labsirdīgā un mierīgā balsī. — Jau šonakt tu gulēsi savā teltī, mani puiši tev to ierādīs. Un hodža viņam atbildēja:

— Esmu gulējis zem koku zariem. Grūti ir gulēt zem koku zariem.

36

— Pasaulē nav tikai mūzika un puskailas sievietes, pasaulē ir arī mošejas

Ar to it kā bija beidzies viens stāsts un sācies nākamais … Mūsu namatēvs piecēlās. Tā ceļas kājās vienigi tie, kas ilgi sēž vai guļ. Pustumsā viņa apģērbs bija zaudējis krāsu un likās gandrīz melns, balsnīja vienīgi seja, kas bija līdzīga neapdrukātai grāmatai uz melna postamenta. Viņš izgāja no telts, brīdi uzkavējās' ārā un tad atgriezās gaitnieku pavadībā. Tie visi bija jauni, vienādi apģērbti puiši. Viņi izskatījās drīzāk pēc sievām, pat pēc atraitnēm nekā pēc jaunekļiem. Viņi nesa lākturus, kurus iesprauda telts kaktos, un telpa piepeši kļuva tik gaiša kā saulainas rudens dienas pievakare. Zieds hodžie- nes matos likās tik svaigs, it kā nupat būtu uzplaucis, it kā savu košumu būtu glabājis lākturu gaismai. Krāsa laistījās līdzās krāsai, mirdzums līdzās mirdzumam, un telpa bija tik krāšņa kā ziedoša pļava vasaras saulē. Hodžiene vairs nejauta, kas ar viņu notiek — vai viņa ir nomodā vai sapņo —, un nezināja, kas viņa ir — jaunlaulātā, sievietes ķermenis vai lākturu gaisma. Vai varbūt reizē lākturis un gaismas mirdzums?

Gaitnieki, kas bija ienākuši kopā ar namatēvu, pārvietoja visu telts iedzīvi, atstādami telpas vidū tukšu laukumu. Jaunekļi to paveica dažos mirkļos, tādēļ šķita, ka šādu darbu viņi dara katru vakaru un neko citu nemaz neprot darīt. Dodami spilvenus no rokas rokā, viņi tos krāva pie telts sienas citu uz cita, gatavodami savam kungam augstu sēdekli. Viņš apsēdās ar seju pret jaunlaulāto un sasita plaukstas, it kā viņai teikdams: izej plāna vidū un dejo! Bet to darīja cita. Viņa ienāca teltī dejodama, tamburti un zvārguļu skaņu pavadīta. Laukums, ko jaunekļi nupat bija atbrīvojuši, tagad piederēja viņai. Sī meitene, kas bija vai nu dāvināta, vai pirkta, vai arī sagūstīta, kustējās tik brīvi un pašapzinīgi, it kā telts laukums būtu kāda pasaules daļiņa, kas radīta vienīgi viņai, un nebija šaubu, ka viņa prot darīt to, ko no viņas prasa: prot dejot ar krūtīm, ar pirkstiem, ar vēderu, ar acīm un pleciem — ar visu savu jaunavīgo ķermeni.

Hodža negribēja skatīties. Viņš pacēla acis pret telts jumtu un stingi lūkojās vienā punktā. Viņam likās, ka telts vidū trako vai visi sātani, kratīdami meitenes krūtis un cilādami viņas nabu. Viņam likās, ka šī kailā naba, kas bija tik tumša kā melna poga uz balta zīda, piepeši atraujas no meitenes vēdera un sāk riņķot ap viņa čalmu gluži kā taurenītis ap ziedu, uz kura grib nolaisties. Tam- buri, kurus spēlē jaunekļi, vairs nav tamburi, un stīgas vairs nav uzvilktas uz instrumentiem. Tās tagad uzvilktas uz viņa ķermeņa, un viņš skaidri redz, kur piestiprinātas rupjās, kur smalkās stīgas, kuras stīgas strinkšķina ar plektru un kurām pieskaras tikai ar pirkstu galiem, bet sāpes viņam dara kā vienas, tā otras. Viņam rodas pārliecība, ka pasaulē ne ar vienu cilvēku nevar rīkoties tā kā ar hodžu, kas iekļuvis tur, kur viņam neklājas iekļūt. Bet viņš sevi mierina ar to, ka pasaulē nav tikai mūzika un puskailas sievietes, bet ir arī mošejas, kurās pulcējas un lūdz dievu vīrieši. Lūgšanas brīžos viņš neskaitāmas reizes ir stāvējis dievlūdzēju priekšā un vienmēr juties pacilāts. Katra svētbrīža beigās viņš ir pūtis pār kreiso un pār labo plecu, lai aizdzītu nelabos, bet tagad viņam rādās, ka ar šo pūšanu visus sātanus sadzinis šajā teltī un pats iekļuvis viņu ķetnās. Vainīga ir viņa sieva, kas nemitējas -spēlēt jaunlaulāto, vainīgs ir žandarmu virsnieks, kas kārām acīm viņā nolūkojas, un šī meitene, kas viņiem abiem dejo. Sieva viņam liekas līdzīga svečturim, un, ja varētu, viņš apdzēstu tajā degošo sveci, lai apdzistu arī tā gaisma, ko izstaro viņas matos iespraustais zieds. Viņš ilgojās pēc tumsas, viņš gribēja atkal nokļūt pie tiem krūmiem, kuru zaru pavēnī viņi līdz šim bija gulējuši. Tur nebija lākturu gaismas, tur nespīdēja virsnieka acis, tur bija tumsa, lapas un zvaigznes pie debesīm. Cilvēkam vienmēr būs iespējams atrast naktsmītni, kamēr pasaulē augs krūmi. Viņš noraus sievai līgavas tērpu un pārvērtīs viņu par krūmu.

Par sausu krūmu bez lapām.

— Viņas palika kailas, it kā būtu tikko no upes izkāpušas, un brīnījās pašas par sevi — par savu kailumu.

Viņa bija kā aizdambēta upe… Viņā bija aizsprosts, kas apvaldīja viņas sievišķās iekāres kopš tā brīža, kad viņa atskārta savu sievišķību… Arēji viņa bija rimta, viņas galva, rokas, kājas bija rāmas un biklas, bet iekšēji, dvēseles dzīlēs, viņa dejoja to pašu deju, ko turpat visu acu priekšā dejoja meitene, un jutās tikpat kaila un tikpat lunkana kā šī dejotāja. Viņa vairs neredzēja hodžas čalmu un neieraudzītu, ja pat dienas gaismā ar sveci to meklētu. Dejotājas sārtie papēži, ar hennu nokrāsotie roku un kāju pirksti, krūtsgali un viss pārējais, kas bija redzams u.n ko nebija kauns skatīties, viņai šķita kā brīnišķīgs dārzs, kura smaržas virmo nevis ap hodžu, bet ap jauno virsnieku. 3et viņš, skatīdamies uz šo dārzu, jau bija kjuvis bāls, taču varēja būt vēl bālāks, viņam vajadzēja būt tik bālam kā lapai, kas pārāk ilgi bijusi uguns tuvumā. Tieši ar šādām lapām sievietes dziedē savas brūces. Ar visu sirdi viņa jau tiecās pēc virsnieka, bet slepeni, zaglīgi, slēpdamās gan no hodžas', gan arī pati no sevis. Tamburu skaņas bija liegas kā mijkrēslis, kas aužas ap hiacintes zvaniņiem, tās viņu reibināja un gluži kā pa straujas upes viļņiem nesa uz pretējo krastu, kurā viņu gaidīja virsnieks. Viņas laiva bija neredzama. Tā bija tamburu strinkšķu un zvārguļu šķindu laiva. «Ja proti peldēt, steidzies man pretim! Sniedz man savu roku, kas ir tikpat neredzama kā stīgu balsis, saņem manil»

Šādas domas es patvarīgi ielieku šīs sievietes galvā, tin dievs ir mans liecinieks, ka vilinošās mūzikas un kairinošās dejas ietekmē īstenībā tās bija vēl grēcīgākas. Jo karstums, kas plaiksnīja viņas sejā, bija tikai tās versmojošās uguns atblāzma, kas plosījās viņas krūtīs. So uguni, hodža, nav iespējams apdzēst ar svēto grāmatu. Veltīgas pūles!

Šādas domas man nemaz nevajadzētu risināt, jo galu galā kāda man gar viņiem daļa. Piepeši tās pārtrauca mūsu namatēvs, skaļi sasizdams plaukstas. Tā bija zīme, ka meitenes deja beigusies un viņas vietā dejos citas. Arī viņas ienāca dejodamas — četras vienāda vecuma un vienāda auguma jaunavas gaiši zilos zīda plīvuros. Viņas parādījās teltī tik trauksmaini, it kā dotos uzbrukumā pret savu kungu un pavēlnieku. Brīžiem viņas piedejoja pie viņa kājām, brīžiem attālinājās, gan ciešāk ietīdamās apmetņos, gan paceldamas tos kā spārnus un atsegdamas kailu ķermeni. Viņas izskatījās nevis pēc dzīviem cilvēkbērniem, bet pēc vizmojoša kalnu strauta. Viņu kājas un rokas — viss augums virmoja mūzikā, un likās, ka skan nevis tamburi, bet pašas dejotājas, kas dzīvo dejā. No viņām izstaroja blāvi mirdzoša gaisma, kurā raugoties šķita, ka teltī spīd gaišs mēness. Reizēm plīvuri pacēlās gaisā kā varavīksnes virs upes un dejotājas palika kailas, it kā būtu tikko no ūdens izkāpušas, un, stāvēdamas zem plīvuru varavīksnēm, brīnījās pašas par sevi — brīnījās par savu kailumu. Bet jau nākamajā mirklī ietinās apmetņos un atkal brīnījās par sevi — par to, ka ir apģērbtas … Piepeši sajutu it kā sīkas skudriņas pārskrienam pār muguru: teltī bija ielauzusies drūma iznīcības šalts. Dejotājas sāka izmisīgi kliegt, it kā viņas kāds gribētu sagūstīt un tādēļ viņām ir jākliedz un jāpretojas. Droši vien tā bija arī toreiz, kad šis virsnieks vai arī kāds cits karavīrs viņas nolaupīja un uzcēla sev aizmugurē uz segliem. Dejotāju kliedzieni nebija saistīti ar deju, tie nāca no viņu dvēseles dzīlēm un tādēļ bija tik satricinoši.

Es gribēju redzēt, kā Šajā brīdī jūtas hodža, bet viņa teltī vairs nebija. Es nebiju pamanījis viņa nozušanu, un to nevarēja pamanīt arī hodžiene, jo viņas acis kavējās citur. Diez kur viņš ir noslēpies? — es prātoju. Mošejas šeit nav, visapkārt ir tikai tumsa un teltis, bet teltīs — algotņi. Izvilku pulksteni, lai paskatītos, cik tas rāda. Bija jau pāri pusnaktij, un acīs zagās miegs, bet es dzinu to prom, -jo negribēju, ka namatēvs redz mani snauduļojam.

— A, — viņš toinēr bija pamanījis, — tu skaties pulkstenī. Labi, laiks doties pie miera. Mani puiši tevi aizvedīs uz telti, ko liku priekš tevis sakārtot. Ar labu nakti! Dosimies visi pie miera!

Bet es vēl ilgi staigāju pa mēnesnīcu starp teltīm, kurās gulēja algotņi. Beidzot nolēmu paskatīties, kā viņi guļ. Tumsā cilvēku augumi izskatījās pēc melniem, nekārtīgi samestiem klučiem. Tikai pēc krācieniem varēju uzminēt, kur kuram ir galva, kur kājas. Krāca daudzi. Citi miegā vai nu vaidēja, vai runāja, vai arī raudāja. Bet visi smaržoja pēc zemes, jo arī viņi paši taču bija zemes daļa —1 tā da]a, kas ir dzīva un elpo. Viņi visi guļ apsegušies, kaila ir tikai viņu dvēsele, un tā ir vislabāk redzama nevis tad, kad viņi ir nomodā, bet tad, kad guļ ciešā miegā. Katrs cilvēks miegā ir tāds, kāds viņš ir īstenībā, un nekad nav tāds, kāds ir nomodā. Nomodā mani algotņi spēlē karavīrus, it īpaši kopš tās dienas, kad ietērpās karavīra drānās, un reizēm pat pārāk cenšas. Pašreiz, kad viņi ir aizmiguši, no šīs spēles un uzspēles nav ne vēsts. Miegā sapņodami vai runādami, viņi vairs nav algotņi, nav formā ieģērbti karavīri un nedodas uz Donavu karot, viņi atkal ir plikadīdas — gan kalpi, gan gani, gan padzītie un murgodami runā par lopu laidariem, par pastalām, par pogām, kas notrūkušas no vestes, par tiem sīkumu sīkumiem, kas vēl nesen bija viņu dzīves pavadoņi. Es zināju, ka nākamās dienas ausma izdzēsīs visu, kas nakts tumsā izjusts, un viņi atkal kļūs citādi — dienas gaismas apburti cilvēki.

Kas zina, cik ilgi es biju staigājis pa telšu apmetni, kad atjēdzos — mēness jau bija izbālējis un dzisa arī zvaigznes. Eju pa mēnesnīcu un skatos uz sava namatēva telti. Tā ir vislielākā, starp pārējām tā ir kā vista cāļu barā. Mēness stari sitas pret vara ābolu viņa telts smailē, un, to redzot, nezin kādēļ man ienāk prātā hodžienes matos iespraustais zieds. Klusums, es dzirdu tikai savus soļus. Eju uz telti, kas ierādīta man. Miegs man vairs nebūs jāgaida, es aizmigšu, tiklīdz būšu apgūlies.

38

— Vecam cilvēkam vairs nav ne tēva, ne mātes.

Gaisma tikko sāka aust, bet es jau biju kājās. Gāju no telts pie telts un modināju algotņus. Viņi atvēra acis, taču necēlās augšā. Cits laiski gulšņāja, cits staipījās un žāvājās vai klepoja.

Visbeidzot piegāju pie hodžas telts. Tās ieeja bija aizklāta. Atsitu vaļā audekla malu, iegāju iekšā un ieraudzīju, ka teltī sapulcējies vismaz desmits algotņu un blakus hodžam guļvietā sēž sieviete. Algotņi skatījās tādām acīm, it kā vīrietis un sieviete spēlētu dīvainu spēli, ko viņi vēl nekad nav redzējuši. Tuvojos hodžas guļvietai klusiem soļiem, jo negribēju viņus iztraucēt, un nostājos tā, lai redzētu, kas tur notiek.

—    Lai virsnieka kungs izlemjl — kāds algotnis, mani pamanījis, skaji izsaucās.

Nesapratu, kas īsti šeit izlemjams. Redzēju, ka hodžam blakus sēž jauna sieviete, bet man nebija ne jausmas, kas viņus savedis kopā.

—    Sī meitene, — cits algotnis man paskaidroja, — atnākusi pie mūsu hodžas, bet hodža negrib viņu pieņemt.

—    Grib gan, gribi — meitene izsaucās, un es ieraudzīju, ka viņa ir viena no tām četrām jaunavām, kas pagājušajā naktī mums dejoja.. Viņa bija ģērbusies kāzu tērpā un matos iespraudusi tādu pašu ziedu, kāds bija hodžienei, pat iespējams, ka tas bija viņas zieds.

—    Esmu nelaimē, — hodža sāka sūdzēties tādā balsī, it kā virp-ulis viņu rautu atvarā un man viņš no tā jāizvelk. — Pusnaktī šis sātans sieviešu brunčos ielīda manā teltī, un es nevaru tikt no viņas vaļā, — viņš stāstīja un rādīja ar pirkstu uz meiteni, it kā viņa būtu nelabais gars.

—    Nekur es neiešu! — meitene aizstāvējās. — Mans pavēlnieks atsūtīja mani pie tevis. Es esmu tava, un tu esi mans.

Man prātā iešāvās doma — un lai dievs man piedod šo grēcīgo domu! — ka tā ir apmaiņa. Gribot negribot ir jāatzīst, ka žandarmērijas virsnieks šo darījumu nokārtojis godīgi — galva pret galvu.

—    Ir nu gan skaistule! — kāds algotnis ieminējās.

—    Viņam jau pirmā sieva bija skaista, bet jaunā ir vēl pārāka, — otrs algotnis piebilda.

—    Ļaudis! — sarunā iejaucās trešais. — Labam cilvēkam dievs dod tikai -labu, labam cilvēkam viņš neko sliktu nepiešķir.

—    Nevis dievs man devis šo meiču, — hodža iebilda, — bet sātani uzsūtījuši, tāpēc man jāceļas kājās un jābēg.

—    Jābēg no manis? — meitene izsaucās izbrīnā ieplestām acīm, bet tad sāka viņu labināt tik maigi un mīlīgi kā māte gražīgu bērnu. — Kad tev būs pienācis vecums, tu nekur no manis nevarēsi aizbēgt. Kad būs pienācis ve: cums, manas rokas tev palīdzēs piecelties no gultas. Manas rokas tevi aizvedīs uz dārzu un apsēdinās zem ziedoša rožu krūma. Bet rožu krūmā būs lakstīgala, un tā tev dziedās un dziedās. Vienu stundu tev dziedās lakstīgala, otru stundu es. Dziedāšu un glāstīšu tavu čalmu.

Hodža atjēdzās, ka viņa galva pašreiz ir kaila, pakampa čalmu un aši uzmauca to galvā, bet meitene ar saviem smalkajiem un gandrīz trīsošajiem pirkstiņiem sāka to glaudīt. Hodža bailēs vairījās no viņas pieskārieniem kā no paša sātana rokām. Viņš tik izmisīgi locījās, it kā ap viņas rokām un savu galvu tītu kādu jaunu, neredzamu čalmu."

—    Ej proml — viņš pikti sauca.

—    Man nav kur iet. Es esmu verdzene.

—        Vai die, brāļi mīļie, cik bēdīgi viņa runāl Gaužām bēdīgi»,.. — kāds algotnis noteica.

—         Dzirdiet, ļaudis, viņai ir lāga dvēsele. Viņa ir godīgs radījums. Es redzu, ka viņā nav ne kripatiņas viltības, un visiem tas ir redzams, tāpēc jāpadomā, kā viņai palīdzēt.

—        Mums te nav ko iejaukties. Ari virsnieka kungs, edz, neiejaucas. Lai viņi paši tiek galā!

—    Ejiet projām! — hodža viņiem uzsauca.

—        Aiziesim, ja vēlies, kaut gan skatīties būtu patīkamāk.

—        Ļautiņi mīļie, kaut kas tāds nu gan vēl nebija pieredzēts!

—        Tāpēc vien bija vērts iestāties algotņos. Mājās dir- nēdami, nekā tāda mēs neredzētu.

—    Vai die, cik viņai smalki pirkstiņi!

—        Dzīvodams savās mājās, es nekad nebūtu dabūjis redzēt tik tievus pirkstus un vispār nezinātu, ka sievie- Šļem ir tik srņalkas rokas.

—         Kad atgriezīšos mājās, pastāstīšu savējai, kādu meiču šeit redzēju.

—        Mēs, brāļi mīļie, vēl daudz ko redzēsim! Sie pirkstiņi ir tikai sākums.

Bet meitene pa to laiku turpināja:

—         Kad tu, mans pavēlniek, sēdēdams dārzā zem rožu krūma, būsi diezgan klausījies manās dziesmās, es sākšu dejot. Tu būsi vecs, un es tev dejošu.

—        Viņai ir taisnība. Sievai pret vecu cilvēku jāizturas ar cieņu. Vecam cilvēkam vairs nav ne tēva, ne mātes, bet, ja blakus ir jauna sieva, tad viņam nav vajadzīgs ne tēvs, ne māte. Tā es to saprotu, bet večiem, protams,

tas labāk zināms.

<

—        Ak, brāļi mīļie, ja man būtu jāsaka, kāda ir šī meitene, kas patlaban sēž pie hodžas gultas, es teiktu, ka zem saules, kas mūs šodien silda, būtu grūti atrast skaistāku radījumu. Tādas ir manas domas par viņu.

Bet meitene joprojām centās pielabināties»

—    Mana galviņa …

—        Atkāpies no manis, ko tu man lipinies klāt kā dadzis! Savā mūžā esmu pieredzējis tūkstošiem brīnumu, bet šādu vēl nekad, — hodža gandrīz jau raudāja. — Ej prom, es gribu celties un apģērbties, un jūs, algotņi, arī ejiet ārā!

—        Tūlīt iesim, tikai atjauj vēl brītiņu paklausīties meičas vārdos.

—        Mana čalma, mana galva! Es priecājos gan par čalmu, gan par tavu galvu.

—        Vai dzirdat? Viņai ir mīja gan hodžas galva, gan arī viņa čalma. Es jau pirmīt teicu, tiklīdz viņu ieraudzīju, ka viņai ir lāga dvēsele un nav svarīgi, vai viņa ir sieviete vai nevainīga meitene.

—         Pie manis tev klāsies tikpat labi kā pie mātes. Kad tev uzmāksies mušas, es tās atgaiņāšu. Kad saule tevi karsēs, ar šīm rokām turēšu tevi pavēnī.

—        Vai die, cik viņa ir labsirdīga, brāļi mīļie, cik labsirdīga!

—    Kad būsi izslāpis, es tevi padzirdīšu ar šerbetu .,.

—    Vai die, vai die, cik viņa ir laba!

—    Katrs vārdiņš ir mīļš un patīkams.

—    Diez no kurienes tāda te gadījusies ..,

—    Reti tādas var sastapt.

—    Tāda var būt tikai viena. Viena vienīga.

—    Un mēs viņu redzam!

—    Kad tu apgulsies.., — meitene turpināja.

—    Klau, klau, diez ko viņa darīs, kad viņš apgulsies …

—         No viņas mutes tu neizdzirdēsi neviena nekrietna vārda.

—        Cik tas būtu labi, ja mūsējās dzirdētu, kā sievai jārunā ar vīru.

—    Viņa vēl nav hodžas sieva.

—        Gan jau būs, ja vēl nav! Mums, ļaudis, jādara viss", lai šī meitene būtu mūsu hodžas sieva.

—    Es būšu, es būšu viņa sieva! — meitene atsaucās.

—         Nekad, nekad un vēlreiz — nekad! Man jau ir sieva! — hodža kliedza, aiz dusmām trīcēdams. — Vācieties visi prom! Kā tu, sātan, tā arī jūs, algotņi!

Gribēdams apģērbties, hodža sāka trausties kājās, bet meitene mēģināja viņam palīdzēt, un viņš veltīgi pūlējās atgrūst viņas rokas. Es pavēlēju algotņiem atstāt telti. Viņiem nav jāstāv un jābrīnās par citu likstām, ja pašiem to ir atliku likām, lai labāk nomazgājas, sakārtojas

un sāpošās ceļam, jo tūlīt dosimies tālāk. Bet hodžam es nevaru palidzēt Lai viņš pats tiek galā ar savam nepatikšanām, kas, atklāti sakot, nepavisam nav līdzīgas parastajām cilvēku nedienām un nepatikšanām. Šķiet, pats sātans izniris 110 sapņa nebūtibas, pieņemdams daiļas sievietes izskatu, un tādēļ veltiga būtu hodžas lūgšana, lai vēji viņu aiznes atpakaļ uz turieni, no kurienes viņa nākusi. Veltīgas būtu cerības, ka viņa ies prom pati, un veltīgi būtu arī draudi. Sī meitene patiešām bija apbrīnas vērta. Viņa raudāja, kad vajadzēja raudāt, dziedāja, kad vajadzēja dziedāt, brīžiem pārvērtās par paradīzes bērnu, čukstēdama tik maigus vārdus, kādus hodža savu mūžu vēl nebija dzirdējis, un brīžiem apvijās ap viņa augumu kā vītenis ap balstu. Vārdu sakot, viņa darīja visu, ko vien sātans sievietes izskatā var darīt. Viņa nekautrējas, viņas vaigi nav nosarkuši. Ar hodžu viņa rīkojas tāpat kā kūlēji ar labības kūli, no kura jāiegūst graudi. Bet viņš pretojas aizvien mazāk, un viņam pat ir patīkami, ka meitene gūst virsroku. Viņu pārņem savāda burvība, un viņš labprāt kopā ar šo meiteni tagad ienirtu sapnī, kur varētu būt citāds nekā nomoda īstenībā.

Izdzinu algotņus no telts un arī pats izgāju ārā, klusībā nospriezdams, ka tas, kas attiecas uz hodžu, neattiecas uz mani un man par to nav jāliekas zinis. Mans uzdevums ir vest algotņus.

39

—   Dievs visu redz!

—   Un cilvēki arī.

Rīts sākās jauki. Maigs, rasains rudens rīts. Saule, parādīdamās virs kalna kores, meta savas zelta bultas tieši uz telšu apmetni. No vislielākās, no namatēva telts iznāca Atrads, vezdams pie rokas hodžieni. Skat tikai, es klusībā nodomāju, Atrads atradis to sievieti, ko sauc par savu māsu, — hodžas sievu. Redzu, ka abi ir jautrā omā, it kā atgrieztos no tirgus, kur veiksmīgi tirgojušies.

Viņi tuvojas man, bet man šķiet, ka viņi neskatās manī, ka viņi skatās man pāri un izturas augstprātīgi. Acīmredzot grib parādīt, ka šodien viņi nav vairs tie, kas bija vakar, lai es to ņemu vērā un redzu, no kurienes viņi nāk — no augsta virsnieka naktsmītnes.

Bet uz hodžu, kas reizē ar meiteni izlīda no savas telts, viņi raudzījās tādām acīm, it kā būtu viņu meklējuši vai pusi gadsimta. Atrada skatiens pauda tik lielas gaviles, kādas pazīst tikai žandarms, kas notvēris noziedznieku. Hodžiene centās izturēties tāpat, turklāt klaji izrādīdama, ka viņai ar hodžu vairs nav nekā kopēja.

—      Kā tev, hodža, nav kauftal — Atrads iesāka uzbrukumu.

—     Man? Es neko sliktu neesmu izdarījis, — hodža aizstāvējās.

—    Kādē| tev blakus stāv šī sieviete?

—    Dievs visu redz! — bodža atsaucās.

—     Un cilvēki arī! — es gandrīz kliegdams iejaucos sarunā.

Nezinu, vai ar to viss beidzās, bet esmu cieši pārliecināts, ka namatēvs tīšuprāt uzsūtīja hodžam dejotāju, lai varētu viņam aizvērt muti, ja viņš iedomātos taujāt, kur viņa sieva pavadījusi nakti.

—     Se tava sieva! — Atrads viņam teica. — Virsnieks viņu dikti slavēja, teica, ka esot varena sieviete.

—    Slavēja gan, slavēja … — hodžiene piebilda.

—      Bet mēs slavējām arī tevi, — Atrads turpināja. — Slavējām tevi augstajam sultāna virsniekam. Un viņš teica tā: tas ir jauki, ka varat viņu par kaut ko slavēt, bet tāds lai viņš paliek arī turpmāk un lai labi izturas pret savu sievu. Bet es kā brālis tavai sievai piekodināju, lai viņa arī pret tevi ir tikpat laba, cik laba šonakt bija pret virsnieku.

—     Biju laba, laba gan.,, — hodžiene atkal piebalsoja.

—     Un virsnieks man arī teica, — Atrads dižojās, — lai savas māsas dēļ es pat galvu nežēloju, ja kāds nodara viņai pārestību. Viņš teica, lai palieku pie viņa līdz mūža galam, bet es atbildēju, ka nevaru palikt pie viņa, jo manai māsai ir vīrs un viņa ar sirdi un dvēseli traucas pie sava vīra. Viņa ir kārtīga sieviete un pieder pie tām sievām, kam rūp vīra labklājība.

—    Rūp gan, rūp, — hodžiene atsaucās.

—    Virsnieks liek tevi sveicināt, — Atrads vēl piebilda.

—    Sirsnīgi sveicināt, — hodžiene viņu papildināja.

—     Un teica, lai es sargājot arī tevi. Lai sargāju jūs abus. Lai naktīs pieeju pie jūsu gultas un palūkojos, vai jums nav auksti. Viņš rūpējas par jums abiem. Pasaulē nav otra tāda cilvēka, kas par jums abiem tā rūpētos.

—    Dievs visu redz! — hodža atbildēja.

— Kādu dienu, kad vēl biju mazs, es pazudu, un vēl neviens nav mani atradis.

Sākās jauni novadi, kuros algotņi iesoļoja trīcošām sirdīm. Viņi bija bezgala pārsteigti par kailiem kalniem, par duļķainiem dīķiem, kuros vārtījās bifeļi, par netīriem aitu bariem, kurus dzina gani dīvainās cepurēs un dīvainās biksēs, par mūļiem un ēze]iem. Visvairāk viņi tomēr brīnījās par mūļiem un bifeļiem, ko viņi -vēl nekad nebija redzējuši un nebija pat dzirdējuši, ka ir arī tādi dzīvnieki. Viņi redzēja tik daudz brīnumu, ka pasaule likās bezgalīga. Un viņiem likās arī, ka katra lieta un katra radiba šajā pasaulē atrodas tur, kur tā radīta vai dzimusi, tikai viņi kustas, tikai viņi iet un iet. Noieto ceļu viņi mērīja ar aizvadītām dienām un naktsmītnēm vai arī ar tulznām, ko kājās uzberza apavi, pie kuriem viņi vēl joprojām nebija pieraduši. Daži algotņi tos noāva, pārkāra pār plecu un gāja basām kājām, bet arī no tā nebija nekāda labuma, jo drīz vien viņi atdauzīja pēdas ceļa grambās. Iznākums bija vienāds, vai nu viņi soļoja basi, vai apautām kājām. Satūkušās kājas viņi katru vakaru ietina mitros autos un kāju dēļ nežēloja ne kreklus, ne lakatiņus. Bet sāpes pacieta klusēdami tāpat kā visi ciešanās rūdīti cilvēki. Viņi bija tik stipri aplipuši ar dubļiem un putekļiem, ka diez ko vairs neatšķīrās no pelēkā ceļa. No viņiem nāca tik stipra zemes smarža, it kā viņi paši jau būtu pārvērtušies par zemi. Dienā viņi pārmija vārdus aizvien retāk un mazāk, toties naktī kļuva aizvien runīgāki. Miegā murgodami, viņi skaļi sauca savu vēršu, zirgu un suņu vārdus, pieminēja sievu un bērnus un atcerējās lopu ganības un dzirdinātavas, jo sapnī bija aizceļojuši atpakaļ uz šīm ganībām un dzirdītavām. Rītos viņi pamodās miegaini un noguruši, it kā augu nakti būtu pavadījuši tālā ceļā — uz dzimto novadu, un stulbām acīm raudzījās apkārtnē kā nepazīstamā klajumā. Dienā viņi pārtika no tā, ko bija redzējuši sapņos. Viņi gāja pa ceļu snauduļodami, gaidīdami to brīdi, kad atkal varēs aizmigt un pārcelties uz savu sapņu pasauli.

Ceļi, sapņi, žēlabas pēc pamestā un bailes no gaidāmā bija izsūkuši., viņu spēkus. Toties viņos bija pamodusies dīvaina tieksme kavēties savas bērnības atmiņās. Vienam bērnībā bijuši skaisti spēļu ratiņi, otram — krekliņš ar atlokiem, trešajam, ceturtajam vēl kas cits, bet tāds, kas nevienam citam bērnībā nav bijis …

—    Bet man bija nazītis! Es nebiju tēvam līdz ceļgaliem vēl izaudzis, kad man jau bijii savs nazītis. Tēvocis to uzdāvināja manā apgraizīšanas dienā.

—    Ak tad tu esi apgraizīts. Es gan ne.

—    Ko tu saki! Jau tik ilgi tu staigā pa pasauli, bet vēl neesi apgraizīts! Dievs tevi nepieņems, ja nomirsi ne- Ci pgraizīts.

—    Mūsu pusē apgraiza tikai īsi pirms precēšanās, tāpēc arī paliku neapgraizīts.

—    Ja krievi tevi sagūstītu, droši vien nekā Jauna tev nedarītu. Tevi atstātu uz brīvām kājām, bet mani gan nogalinātu, jo es esmu apgraizīts. Tu izglābtu savu galvu tāpēc vien, ka neesi apgraizīts.

—    Kā tad tā?

—    Tu pateiktu, ka tevi sauc par Jovanu, krievi apskatītu tavu apakšgalu, pārliecinātos, ka šajā ziņā tu esi tāds pats kā viņi, un atlaistu tevi mājās.

—    Kā tu to zini?

—    Man ir gudra galva.

—    Kādu dienu, kad vēl biju mazs, es pazudu. Nevis pazudu, bet noslēpos lādē. Lielie mani meklēja un meklēja, ak dievs, kā viņi mani meklēja! Pēc tam es dabūju pamatīgu pērienu. Uzguldīja mani uz tās pašas lādes, viens mani pieturēja, bet otrs pēra.

—    Redziet, kas man tagad par pleciem, bet bērnībā es biju sīkulis. Vienīgi kājas man bija ašas. Mūsu ciemā nebija neviena tāda puišeļa, kas jaudātu mani noskriet. Ja cilvēks grib kādu noskriet, viņš nedrīkst rokas vicināt pa gaisu, rokas jāpiespiež pie sāniem, bet, lai neaizmirstos un nesāktu vēzēties, katrā padusē jāieliek pa koka sprungulim un jāraugās, lai tas neizkrīt. Ja tu skriesi ar šādiem sprunguļiem padusēs, neviens tevi nepanāks.

—    Visveiklākās kājas ir virves dejotājiem.

—    Nē, ne jau viņi ir tie veiklākie, esmu dzirdējis, ka pasaulē dzīvo tāda tauta, ko sauc par kurdiem, tad raug, šie kurdi esot visātrākie skrējēji. Viņi dzīvojot smilšu laukos un skrienot tik ātri, ka brīžiem nemaz neesot redzami un nevarot saprast, vai viņi skrien pa gaisu vai pa smilšu apakšu. Turklāt skrienot ar paplāti uz galvas, un uz paplātes esot salikti kafijas trauki, bet neviens piliens ne- pāršļakstoties pāri malām. Jā, kurdi esot vislabākie skrējēji.

—    Toreiz, kad dzīvoju Podā, man, ļautiņi mīļie, bijvi kaimiņš, vārdā Husica. Viņam bija bērns un zirgs. Viņš u/.cēla bērnu zirgam mugurā, uzsita bērnam ar pātagu vienu reizi, pēc tam uzsita zirgam divas reizes un uz sauca: nūūl… Ticiet vai ne, bet neko ātrāk skrienam es pasaulē neesmu redzējis, ja nu vienīgi vēju. Ļaudis /.i nāja teikt, ka šo zirgu neviens neesot varējis nokausēt, jo mazotnē, kad viņš vēl bijis kumelens, vilks viņam iekodis pakaļkājā, un kopš tā laika viņš sācis skriet kā ar vēja spārniem.

—    Bet man bērnībā visvairāk patika suņi. It īpaši tad. kad tie naktīs aprēja mēnesi… Reizēm arī pašam gribējās iekaukties, tikai bailes neļāva: kas zina, vai ar savu balsi nepadzīšu mēnesi un neizbiedēšu suņus …

Viņi smilkstēja smalki kā kucēni un rēja rupji kā ganu suņi. Gaudoja kā vilki. Blēja kā jēri. Zviedza. Kliedza un spiedza. Brēca kā dzeguzes. Čiepstēja kā cāļi un trallināja kā putni. Šķita, ka viss, kas pasaulē dzīvo un elpo. pa šo ceļu dodas palīgā sultānam.

41

—   Cilvēki šai pasaulē ir nelaimīgi.

—   Atskaitot tos, kam ir zaļas ad*

Lielā iebraucamās sētas istabā pie griestiem' deg lampa. Zem tās ir galdiņš, un pie galdiņa sēž hodža. Citu pēc citas viņš no seglu somas velk ārā grāmatas. Katru atver, pāršķirsta, bet tūlīt atkal aizver un atliek atpakaļ somā. Algotņi noraugās viņā kā radiniecē, kas atbraukusi viesos ar dāvanām, taču piepeši saskopojusies un nevienam neko nedod: ko izvelk no tarbas, to tūliņ atliek atpakaļ. Bet pēc hodžas dāvanām viņi nemaz netīko, jo tās nav ne adīti stulmi, ne zeķes, ne lakatiņi, tās ir mantas, kas ceļo pa mullu un hodžu rokām. Tās sauc par svēto rakstu grāmatām. Viss, kas tajās rakstīts, nācis no dieva mutes, un tādēļ tās ir dārgas un neaizskaramas. Viņi klausās lapu čaukstoņā, skatās uz lampu, skatās uz čalmu. Skatās uz hodžu ar cieņu un bijību. Tas, ko viņš cilā savās rokās, nav nekāds joks. Tas viss nācis no debesīm. Ar žēlabām acīs, it kā uz mūžu šķirtos no kaut kā ļoti dārga, viņi pavada katru grāmatu, ko hodža atliek atpakaļ somā, un gaida, kad parādīsies pati galvenā grāmata. Bet tā ir jāatrod, un hodžam nav viegli to samek- ičt pilnajā somā. Hodžas darbošanās viņiem atgādina pazīstamo spēli ar gredzenu: uz paplātes rindā saliktas kafijas tasītes, zem vienas ir paslēpts gredzens. Zem ku ras? Meklētājam tas jāatrod. Vieni sauc: «Ir!» — bet otri iebilst: «Nav!» Nē, arī šī nav tā grāmata, kuru tu meklē, hodža … Bet neviens nevar viņam palīdzēt. Ja hodžam, piemēram, būtu jāpaceļ kāds smagums, viņi steigtos to pacelt, bet viņu acu priekšā ir tikai grāmatu lapas, un viņiem atliek tikai skatīties.

Beidzot viņi viegli uzelpoja. Viņi cēlās uz pirkstgaliem un staipīja kaklus, lai labāk redzētu to galveno grāmatu, ko hodža pēc ilgas meklēšanas beidzot bija atradis, un sāka par to cits citam čukstēt ausī ne vienu vien nejauku vārdu.

Bet hodža, brīžiem skatīdamies grāmatā, brīžiem vērdamies algotņos, stāstīja:

—     Klausieties! Reiz dzīvoja kāds vīrs. Ļoti stiprs vīrs, tādēļ ciemata ļaudis viņu bija iesaukuši par Milzi. Bet -kādu dienu ne no šā, ne no tā Milzis kļuva bēdīgs. Laiks gāja, bet Milzis kļuva skumīgāks un skumīgāks…

—    Ak vai! — kāds algotnis nopūtās un sāka žēli raudzīties lampas gaismā.

—    Milzis kļuva aizvien skumīgāks, — hodža turpināja, — bet viņa spēks dila un izsīka, kamēr kādu dienu viņš vairs nespēja piecelties no gultas. l!n drīz nomira. Nomira vīrs, kas reiz bija tik stiprs kā milzis …

Līdzība bija galā, un visapkārt iestājās mēms klusums.

—    Tā bija pirmā līdzība. Tagad klausieties otru! Reiz dzīvoja jauneklis. Viņam bija ļoti skaista balss. Kad viņš dziedāja, vīri pameta darbu un nostājās savu tirgotavu un darbnīcu durvīs un sievas atvēra visus logus, lai klausītos viņa dziesmā. Viņš dziedāja tikai vienu dziesmu, kurai pats bija sacerējis vārdus un pats atradis melodiju. Arī citi iemācījās dziedāt šo dziesmu, un drīz vien tā jau skanēja visā ciematā. Bet kādu dienu jauneklis nomira, un reizē ar viņu nomira arī dziesma — to neviens vairs nedziedāja …

Algotņi palika mēmi arī pret šo līdzību. Tikai kādā kaktā, kādā tumšā vietā viens otrs klusībā strupi noteica: nav! Tukšs. Arī zem šīs tasītes gredzena nav. Ņem citu grāmatu, hodža!

Viņi neko nebija sapratuši. Hodžas līdzības nebija viņus izklaidējušas, tās tikai bija atsaukušas atmiņā tālos novakarus pašu ciemā, kad visi mājas ļaudis ilgi vakarēja, klausīdamies citādos stāstos un ēzdami ābolus un žāvētas plūmes* kas smaržoja pēc bēniņu kvēpiem. Toreiz bija pavisam citādi… Kaktiņā murraja kaķis, un laukā pie pakša rēja suns. Un istabā, kas bija pievilgusi ar kaistu dvašu un slapjas veļas garaiņiem, kuru katru mirkli va rēja parādīties plika, izspūrusi sieva, kas ar slotu jādele pa kapiem, un varēja ienākt vīrs, kam pilnas saujas kapu zemes. Ja šis pesteļotājs viņus apbārstītu ar kapu zemi, teikdams arī burvju vārdus: «Guliet, dzīvie, tāpat kā guļ miroņi!» — visi mājas ļaudis tūdaļ aizmigtu, viņš gulētājus izģērbtu līdz plikumam un pamestu citu citam bla kuš, bet nākamajā rītā viņi pamostos un brīnītos, kas ar viņiem noticis. Hodžam šādu stāstu nav. Hodža nezina, ka reizēm cilvēkam uz kakla uzgulst tāds acīm nesaredzams smagums, kas viņu stāvus iedzen zemē kā mietu. Neredzamo lietu pasaulē ir daudz vairāk nekā redzamo. Cilvēki šai pasaulē ir nelaimīgi. Atskaitot tos, kam ir zaļas acis. Neredzamie spēki pret zaļām acīm ir bezspēcīgi. Nelabie bēg no zaļas krāsas…

— Lai izbēgtu no lietuvēna, kas naktīs jādelē cilvēkus, vajag noraisīt jostu un vilkt to aiz sevis pa zemi, uz jostas lietuvēns nekad nesēžas, — viens algotnis izglīto otru. Hodžā viņi neklausās, viņi klausās cits citā un tic tam, ko cits citam stāsta.

Lampas dzeltnīgsnējā gaisma met atspulgus uz viņu sejām, kas ir sastingušas bailēs ho dzirdētajiem drausmu stāstiem. Acis pilnas šausmu, sirds pukst tramīgi, bet njugura salīkusi, it kā uz viņu pleciem būtu uzgūlies neredzams smagums. Ar šo nastu viņi dosies pie miera, aizmigs, bet arī sapņos nesīs to tālāk. Sapņos viņiem rādīsies, ka viņi tiek apbērti ar kapu zemi, ka viņi tiek izģērbti, ka viņi pliki raugās cits citā, bet neko nevar darīt — plikajiem jāpaliek plikiem.

42

— Galu galā no visa paliek pāri tikai smelkne.

Lai jau! — es nospriežu. Viņi taču ir gluži kā bērni. Lai viņi stāsta briesmu stāstus cits citam, un hodža lai lasa līdzības tiem, kas klausās viņā, nevis savos biedros, bet es iziešu laukā paelpot svaigu gaisu. Man ir tāda sajūta, ka drīz būs lietus, varbūt jau līst.

Nē, nelīst. Staigāju gar hanu turp un atpakaļ gluži kā nakts spoks no algotņu stāstiem. Klausos savos soļos, kas švīkst pa smilti, savos gausajos, vienmuļajos soļos, un man liekas, ka esmu palicis viens — viens pats tumsā un klusumā, viens pats visā pasaulē kā reiz Ādains Ēde nes dārzā. Manas domas klejo, klejo tāpat kā smagie lietus mākoņi virs iebraucamās sētas, un es ar tām oārce ļos uz Ēdeni — uz kādreizējo cilvēku zemes paradīzi. Man rādās, ka šis koks, kas augstu izslējies pār iebraucamās sētas žogu, ir Ādama koks. Ak dievs… Sis taču ir daudz lielāks un daudz skaistāks par to paradīzes koku, ko es reiz redzēju Korno. Pilsētas iedzīvotāji man parādīja kādu vecu ciedru un teica, ka tas esot liktenīgais paradīzes koks, no kura norauts ābols. Koks ir tik niecīgs, tik necils, bet grēks, kas šī koka dēļ izdarīts, ir tik milzīgi liels! Un es teicu: tuvumā šis koks taču… Es pieskāros punktam, kas iztālēm spīdēja burvīgā mirdzumā, un tas piepeši zaudēja spožumu. Vai ir vēl kaut kas tik tāls, izņemot algotņu stāstus? Laimīgie, viņi vēl nav pieskārusies saviem tālē mirdzošajiem punktiem. Viņi vēl nav piegājuši pie varavīksnes un nav dzēruši ūdeni, kas guļ zem tās… Un tādēļ viņiem pasaule ir bagātāka nekā man. Viņiem tajā vēl dzīvo viņu stāsti, bet es esmu zaudējis paradīzi. Turklāt par šo zaudējumu man bija jāsamaksā nauda tai karavānai, kas mani uz turieni aizveda …

Domas' klejo. Acīs lien miegs. Melnajā tumsā tik tikko saredzu iebraucamo sētu. Tas ir vecs hans ceļā uz Jedrenu. Vējā klaudz atrautie dēļi, čīkst aizvirtņi. Tas ir līdzīgs vecim, kas iegrimis nakts lūgšanā, gaididams glābiņu no debesīm. Tāds ir arī pats saimnieks — vecs, sirms grieķis no Trāķijas. Vecums ar vecumu sadevies rokās. Negribu viņu satikt, jo negribu klausīties viņa gaudās un žēlabās par karavānām, kas vairs neapmetas viņa namā, kopš pie Donavas plosās karš, un tādēļ viņš pats ies uz Donavu, lai krievi viņu tur nogalina. Eju piesardzīgiem soļiem, uz pirkstgaliem kāpju augšup pa kāpnēm uz savu istabu. Bet augšā viņš tomēr nostājas man acu priekšā, gluži kā nakts rēgs iznirdams no kāda tumša kakta. Viņa vecā, kumpā mugura sveicienā salīkst vēl vairāk, un man, no augšas skatoties, liekas, ka viņam galvas nemaz vairs nav.

— Es tevi, kungs, gaidīju, — zemu saliecies, viņš saka, — lai izlūgtos piedošanu.

—    Par ko? — es jautāju.

—    Istabā, kas ir blakus tavējai, es ielaidu divus tirgotājus. Varbūt viņi trokšņos. Bet citas brīvas istabas man nebija. Tirgotāji, kungs, ir nerimtīgi Jaudis, viņi pērk un pārdod gan tirgus laukumā, gan iebraucamā sētā. Pat naktī viņi, kungs, nerimstas.

—    I<o tad lai es daru?

—    Neko nedari, kungs! Bet es palūgšu dievu, lai viņš dod tev ciešu miegu. Es savā jaunībā pats biju tirgotājs, kungs, bet naktī es gulēju. Dienu strādā, bet nakti pavadi miegā! Tā dievs ir vēlējis visiem cilvēkiem. Arī saulē naktī nespīd tāpēc, lai cilvēki varētu gulēt.

Novēlējis man labu nakti, viņš nozuda no manām acīm tik nemanāmi, it kā tumsa būtu aprijusi tumsas rēgu.

Iegāju istabā, apstājos un sāku klausīties. Telpā nebija dzirdami ne atplēsto dēļu klaudzieni, ne aizvirtņu un pažobeļu čīkstoņa, bija dzirdamas tikai cilvēku balsis. Tās skanēja abās blakus istabās. Katrā istabā divas balsis. Dzirdu, ka kreisajā pusē tirgotāji runā par tirgu, par vēršiem, bifeļiem, par bullēniem un kumeļiem. Viņi sūrojas, ka ne astes galu nav varējuši nopirkt, jo visus lopus uzpirkuši armijas apgādnieki. Labajā pusē skan sievietes balss, un man nav grūti uzminēt, ka tur apmetusies hodžiene. Bet otra ir Atrada balss. Kas tad tie par brīnumiem? Atrads cenšas pielabināties: nebaidies, es neesmu vilks, esmu maigs kā jēriņš. Vai esi ievērojusi, kā lampā deg dakts? Tieši tāpat deg arī mana sirds. Mīlestībā uz tevi. Agrāk man nebija izdevības to pateikt, bet tagad mēs esam vieni, un es to varu skaļi apliecināt. Līdz šim svešu ļaužu dēļ es sacīju: tu esi mana māsa, bet nu tas ir jāaizmirst.

—    Ļauj man… — viņš saka, lūgdamies un tvīkdams kaislībā. — Ļauj man mazliet paspēlēties, tev nekas ļauns nenotiks, ļauj! Tu taču tam esi radītai To, ko tu ļāvi darīt virsniekam, ļauj arī man.

—    Tev nu gan ir lunkana mēle, — hodžiene smejas viņam pretim.

—    Tevis dēļ * es izlaidīšu garu, — Atrads neatlaižas. — Es gribēju virsnieku nogalināt. Kopā ar tevi. Un sevi arī. Ļauj…

—    Tas nav priekš tevis, — viņa atsaka. — Ieraudzīsi un zaudēsi galvu.

—    Es gribu zaudēt galvu. Es gribu šonakt to zaudēt.

Viņu balsis saplūst kopā ar tam, kas skan istabā pa kreisi.

—    Zirgs. Dūšīgs. Šodien var labi pārdot piecus vai sešus un pat septiņus gadus vecu zirgu.

—    Jedrenā ir liels pieprasījums pēc vilnas un ādām, un it sevišķi pēc vēršu un bifeļu ādām. Armijā tās iepērk zaldātu ziemas formām. Karš pie Donavas vēl būs ilgs.

—    Man arī tā liekas, — nosaka otrs un sāk klepot.

Man būtu patīkamāk, ja viņi visu nakti klepotu, nevis

spriedelētu par vēršiem un bifeļiem.

—    Ej prom! Pievāc savas rokas un kājas! Dabūsi un pēc tam visiem izlielīsies, — dzirdu hodžienes balsi istabā pa labi.

Bet Atrads atbild:

—    Lai man nokrīt abas rokas un abas kājas, ja es kādam par to stāstīšu. Neesmu jau bērns, ka pļāpātu, ko nevajag. Zinu, ka tu esi hodžas sieva, un protu to novērtēt.

—    Es tev neticu. Baidos. Ļaudis uzzinās.

—    No manis? No manis uzzinās? Nekad! Dod man to, kas man šonakt pienākas.

—    Nevaru dot tev to, kas pieder hodžam.

—    Hodža neuzzinās. Neesi jau stikliņš, nesaplīsīsi. Uz- sitīšu tev tāpat kā ar rīksti pa ūdeni. Paliksi tāda, kāda bijusi, pat labāka. Ļauj… ļauj man papriecāties, ja esi tikusi manos nagos. Citreiz tādas izdevības., vairs nebūs. Dievs laimi dod tikai vienu reizi. Ļauj… Ko tu baidies, neesi taču pulkstenis, kas varētu apstāties.

Uzlieku plaukstu uz labās auss, lai nedzirdētu viņu sarunu, lai ar kreiso ausi dzirdētu to, ko tērgā tirgotāji.

—    Briesmīgi daudz dukātu.., Nezinu, cik īsti, bet daudz, — viens tur saka.

Es jau protu atšķirt tirgotāju balsis un iedomāties viņu izskatu. Vienam ir zems, skaļš bass, un man liekas, ka tas ir resns vīrs plikādas kažokā un jērādas cepuri galvā. Plaukstas platas, pirksti strupi un seja apaļa kā pilns mēness. Par dukātiem runā viņš, nevis viņa biedrs, kam ir skaidra un maiga balss, kuras dēļ man šķiet, ka viņš ir godīgs, bet ne sevišķi turīgs cilvēks. Droši vien viņš nevalkā zemnieku puskažociņu, viņam mugurā ir smalk- vilnas drēbes, pār krūtīm no kabatas līdz kabatai stiepjas pulksteņa ķēde, ūsas ir tievas, ar uzskrullētiem galiem, pirkstā gredzens. Jādomā, ka viņš ir pacietīgas dabas cilvēks, kas pa pusei miegā, pa pusei nomodā klau-

Rās, kā man šķiet, nejauša ceļabiedra stāstā tikai tādēļ, lai viņu neaizvainotu. Ari es viņā klausos tikai tādē|, ka esmu spiests klausīties, jo negribu dzirdēt to, ko runā istabā pa labi.

Atri izģērbjos un ātri palienu zem segas. Aizveru acis. Tirgotājus vairs nedzirdu, dzirdu tikai nakts šalkšanu ārā un vēja atrauta logu aizvirtņa čīkstoņu virs galvas. Augšā uz jumta, it kā kurnēdama uz aizvirtni, drūmi bur- bina kāda atrauta skaida. No šo balsu kopskaņas iznirst vēl trešā balss — kādā baļķī skrubinās ķirmis. Dzīva radība. Graužas koksnē, darīdams savu galveno darbu. Un iztēlē es ieraugu zāģīti, ar kuru viņš zāģē un zāģē. Koka sienas ir biezas, un viņam tās jāpārzāģē. Ak cik daudz viņam šajā mājā vēl jāzāģēl Ar savu mazo aršinu viņš nevar to izmērīt, bet zina, ka visiem kokiem, kas reiz gadu gadiem auguši, kas reiz nocirsti un aptēsti, kas reiz šajā mājā iebūvēti, kādu dienu pienāks gals. Viņa zāģētava tos pieveiks, tie iznīks, un pāri paliks tikai smelkne. Bet smelkni aizpūtis vējš. Mežā augdami, skābarži nezina, kāds spēkavīrs viņus mūža galā gaida… Un arī būvmeistari, kas tos cērt, tēš un zāģē, nezina, ka viņu darbs galu galā nokļūs zem šī pēdējā meistara zāģa, kas pašreiz graužas aplodā virs manas galvas. Ķirmis nerimstas, un man šķiet, ka viņš jau līdz pusnaktij grib sazāģēt visu māju. No tās paliks pāri tikai smelkne, bet iespējams, ka tie abi, kas pašreiz blakus istabā kaist mīlestības drudzī, tai piejauks arī savas kaislības izdedžus.

43

— Cilvēkam, kas sasniedzis sava gājuma galu, tālāk vairs nav kurp iet, un tādēļ viņam viss ir beidzies…

Vēl vienas dienas pārgājiens, vēl viena nakts, un pie apvāršņa parādās saulē mirdzoši Jedrenas minaretu kupoli. Jedrena ir klāt! Tas tālais, mirdzošais punkts, kas visu garo cc|u algotņiem stāvēja prātā un rādījās sapņos, tagad paveras viņu acīm gluži kā pasaules mala. Viņi ir sasnieguši sava gājuma galu, tālāk viņiem vairs nav kurp iet, un tādēļ viss ir beidzies… Sapnis kļuvis par īstenību, un nav vairs par ko sapņot, lai cik ilgi cilvēks gulētu, galvu nolicis uz tarbas.

Es redzēju, ka viņus pārņem bailes no minaretu kupoliem, no visas Jedrenas, jo viņi saprata, ka nevar pilsētā iesoļot kā varoņi, ka viņiem nav nekā tāda, ar ko drīk stētu dižoties, ka viņi var rādīt tikai tulznainas kājas, dubļiem notašķītus formas tērpus un putekļiem aplipušas sejas. Un lielās pilsētas pievārtē viņi vēlreiz apjauta savu niecību un karsti vēlējās, lai neviens viņus neredzētu un nedzirdētu un lai arī viņi nevienu neredzētu un nedzirdētu. Ļoti labprāt viņi tagad paslēptos no pilsētas ļaužu acīm, ierakušies kādā salmu gubā, ja tikai Jedrenā to varētu atrast.

Pēc manas pavēles viņi sāka sist bungas, pūst zurnas un stabules, taču gļēvi un negribīgi, ne sev par prieku, ne Jedrenai par godu un drīz aizbāza aiz jostas gan bungu vālītes, gan zurnas un stabules un turpināja ceļu kā skrējēji, kas skrejceļa galā iztērējuši visus spēkus un nožēlo, ka piedalījušies sacensībā. Ik pēc brīža viņi apstājās un atskatījās, it kā ceļā viņiem kaut kas būtu izkritis no aizjostes, it kā viņi gribētu tūlīt doties atpakaļ un meklēt nozudušo mantu, bez kuras nevar Jedrenā rādīties. Vienīgi karogs nebija pazudis, tas joprojām plīvoja pār viņu galvām', bet to viņi neuzskatīja par savu. Karogs lepni plandēja, uz ceļmalas pļavām mezdams melnu ēnu, kurā nebija redzams ne sultāna zobens, ne sultāna roka. Nevis ēna viņiem atgādināja, ka viņi ir sultāna karavīri, bet pats karogs, ko Atrads turēja augstu gaisā, lai visiem būtu redzams, ka pilsētai tuvojas karapulks. Taču Atrada uzcītība pārējos algotņus stipri kaitināja, viņi to uzskatīja par viltīgu nodevību, uz ko ir spējīgs vienīgi lielceļu laupītājs.

—    Laid zemē! — algotņi no visām pusēm sauca.

—    Satin to karogu, Atrad!

—    Lai redz visa Jedrenā! — At>ads viņiem atbildēja.

Vairāk nekā pirms pieciem gadu simteņiem janičāri šo

karogu ar savām rokām iznesa no šīs pašas Jedrenas. Tas tika aiznests līdz Būdai un Bečai. Šodien karogs atkal atgriežas Jedrenā, bet tagad to nes algotnis Atrads… Aiz šī karoga palikuši asiņaini kauju lauki. Kaujas sveicieni sultānam. Vaidi. Kliedzieni. Cik pagalmos tas nav plīvojis, remdinādams atraitņu sirdēstus!

Kur bija kritusi tā ēna, tur zāle nekad vairs netika augusi.

Ja mirušie janičāru karognesēji šodien redzētu, kā bas- kājaini algotņi viņu slavas karogu nes atpakaļ uz Jedrenu, viņi katrā ziņā izsauktos: ak vai manu, vai! Sis karogs mūs skurbināja kā reibinošs dzēriens, uz šī karoga mēs skūpstījām sultāna roku un zobenu. Un pusmēnesi un ābolu tā kārts galā. Mēs cīnījāmies un kritām zem tā. Ak vai manu, vai! Stāvēdami pie šī karoga, mēs skatījāmies uz pierobežas valstīm un pilsētām kā uz šerbeta traukiem, ko varam iztukšot kuru katru brīdi, tiklīdz sultāns to pavēlēs. Mēs netaujājām, vai karogs ved mūs pa iemītu taku. Vai priekšā bija kalns, upe vai jūra — vienalga, mēs gājām turp, kurp tas mūs sauca. Klintīs un akmeņos mēs ar zobeniem iecirtām dieva un sultāna vārdu, lai visi zinātu, ka mēs tai vietā esam bijuši. Sī karoga pavēnī mēs izplājām lakatiņus un azaidojām gan Āzijā, gan Āfrikā, gan Eiropā. Tas bija tālu no Jedrenas, tik tālu neviens cits karogs nav aiznests. No.šīm tālajām zemēm mēs pārvedām vergus — sakauto karaļu un ķeizaru pavalstniekus, pilnus vezumus zelta, sudraba un sieviešu rotaslietu. Atdzinām milzīgus^ zirgu barus, vēršu un aitu ganāmpulkus. Un kopā ar tiem meitenes un jau- nuves, kuras vēl nebija skārušas vai tik tikko bija skārušas līgavaiņa rokas. Mēs viņas izvedām no līgavas kambariem, ņēmām sev par sievām. Bailes skrēja mums pa priekšu, un vaimanas palika mums aiz muguras. Mēs, jau sen mirušie janičāri, pazīstam visus upju ceļus, visus upju tiltus, visas upju pilsētas un cietokšņu sienas ap tām. Dievs bija mūsu vienīgais palīgs, bet no mūsu zobenu cirtieniem pilsētu vārti plīsa kā papīra lapas, jo ieroči bija nevis mūsu, bet dieva rokā. Ja kaujas laukā bija jāzaudē dzīvība, mēs zinājām, ka tāda ir dieva griba, jo no šīs mānīgās un melkulīgās pasaules aizejam uz mūžīgo un taisnīgo valstību. Ja kaujas lauku pametām sveiki un veseli, arī tad mēs zinājām, ka notiek dieva prāts, jo viņam nepatika, ka zem saules ir daudz zemes, kuras turku kājas vēl nav pārstaigājušas un kurās turku valoda vēl nav skanējusi. Mēs locījām savus ceļus dieva priekšā un aizlūdzām par sultāna veselību gan pasaules austrumu un rietumu, gan dienvidu un ziemeļu zemēs, agrāk nemaz nezinādami, ka ir tādas zemes, un slavēdami dievu, ka viņš tās radījis un ziedojis mūsu zobeniem. Ak vai manu, vai! Mēs pacēlām savus zobenus visur, kur' sultāns pavēlēja un dievs palīdzēja. Mūsu zobenu šķindoņa apdullināja ienaidnieka ausis, mūsu zobenu asmens spīdums apžilbināja ienaidnieka acis, un mēs gājām pret kurliem un akliem, un mums sāpēja sirds, ka jāsakapā šādi cilvēki. Tāpēc mēs viņus apžēlojām — sadzinām barā un bara malā iespraudām savu karogu. Ak vai manu, vai! Šo pašu karogu! So karogu, ko ar savām rokām iznesām no Jedrenas un ko plukatu rokas tagad nes atpakaļ uz Jedrenu. Tāpēc tam neviens nenāk pretim. Bet mūs, janičārus, kad atgriezāmies ar iegūto zeltu un sudrabu, ar vergu un verdzeņu bariem, pie Jedrenas vārtiem sagaidīja pats sultāns un skūpstīja mūsu asiņainās drānas…

Pats nezinu, kādēļ man ienāca prātā domas par jani- čāriem tieši tagad, kad tuvojāmies Jedrenai, caur kuru mums jāiziet ar vecu kaujas karogu. Laika zobs, saule un lietus, nemitīga satīšana un attīšana karogu bija tiktāl apdriskājuši, ka tas ļoti atbilda saviem nesējiem. Tas izskatījās tikpat nožēlojams kā algotņi, kuri gāja zem tā, un atgādināja vecu, ilgi jātu kleperi, kas palicis bez segliem un apaušiem un pamests bada nāvei. Piepeši nez kāpēc man sāka likties, ka atkal dzirdu ķirmi urbjamies iebraucamās sētas mājā, kur biju aizvadījis pagājušo nakti, un man kļuva žēl gan iebraucamās sētas, gan arī karoga …

Jāju algotņu gājiena priekšgalā. Vedu to uz pilsētu. Atskatos atpakaļ un redzu, ka viņu sejas ir sviedrainas un acis aizmiglojušās. Ja kāds viņiem pašreiz pavaicātu, kas viņi tādi ir, droši vien viņi atbildētu, ka ir nezin kādi cilvēki no nezin kāda tāla novada un neko vairāk par sevi nevar pastāstīt. Un piebilstu, ka pašreiz neso- jotu pa šo ceļu, ja nebūtu nolīguši par sultāna karavīriem, bet dievam un cilvēkiem taču ir redzams, ka viņi nav nekādi karotāji. Un vēl viņi sacītu: mēs neesam sultāna valstij pietiekami stiprs balsts, mēs esam nelaimes putni, nodzīti zirgi. Mēs varam kalpot tikai par ūdens nesējiem. Un gulēt vecu salmu gubā. Nevienam mēs nekā ļauna nedarītu. Mēs visi esam krietni vīri, godīgi ļaudis. Mūsu godprātu lai neviens neaiztiek, un uz godīguma svariem lai neviens nekāpj ar mums mēroties. Pat sultāns ne. Ja kāds pazaudētu nazi un mēs to atrastu — tūdaļ to atdotu īpašniekam un piedevām uzdāvinātu saitīti, lai viņš nazi piesien pie jostas un nekad vairs nenozaudē…

Viņi iet sakumpuši. Galvas nodurtas. Rokas gļēvi šūpojas. Viņi izskatās pēc gūstekņiem, kas atdzīti no kādas tālas zemes un no garā ceļa ir tik noguruši, ka aizmirsuši visu pasauli un pat to, ka viņi ir sagūstīti kareivji. It kā pa sapņiem viņi tuvojas apzeltītiem minaretu kupoliem. Viņiem ir bail no tiem, bet vēl vairāk viņi bai dās no pilsētas, kas slēpjas šo torņu pavēnī.

Nevidžināja stabules, nepūta zurnas un taures, un ne- ribēja bungas. Netīri un salīkuši viņi gāja tā, it kā nestu uz Jedrenu kādu smagu nastu, un pat nedomāja notraust putekjus no rokām un cejgaliem un noslaucīt sviedrus no pieres.

44

—   Kāda ir viņu 'iciba?

—      Laba, ja dievs viņiem Jāvis saukties par Hasaniem un Huseiniem

Es viņus apstādināju, bet neteicu, ka esam galā, jo to viņi paši redzēja. Stāvēdami lielas kazarmas pagalmā, visi ieplestām acīm sāka skaitīt ēkas logus. Viņi bija gaužām izbrīnījušies. par to daudzumu, bet nepavisam nevarēja vienoties par to skaitu. Skaitīja vēl un vēlreiz, un katrs bija gatavs apzvērēt, ka vienīgi viņa iegūtais skaitlis ir pareizs.

—    Coro, skaiti! Vispirms saskaiti pirmo rindu, tad otro, pēc tam trešo un ceturto.

—    Kad atkal būšu mājās, visiem pastāstīšu, ka te vie nai pašai mājai ir vairāk logu nekā visā mūsu ciemā. Ja pagūšu, saskaitīšu arī durvis.

—    Kamēr cilvēks neiet pasaulē, viņš neko neredz. Savā ciemā viņš redz aku, redz govi, redz māju ar diviem logiem un redz pats sevi — zemnieku, kas nav daudz gudrāks par savu govi un savu aitu. Ek, ļautiņi mīļie, es nemaz nenožēloju, ka iestājos algotņos. Ja es nekalpotu sultānam, nekad tik daudz logu nedabūtu redzēt.

Augšstāvā kādā no bezgala daudzajiem kazarmas lo giem parādījās virsnieks. Viņš pārlaida skatienu algotņu pulkam un nozuda.

—    Diez cik gadu paietu, kamēr atrastu to cilvēku, ko nupat redzējām augšas logā, ja viņš spēlētu paslēpes un mēs viņu meklētu? — kāds algotnis jautāja.

—    Tu nelaimīgais, drīzāk tumšā naktī atrastu nazi krūmos nekā viņu šajā mājā.

—    Kad iesim tur iekšā, turēsimies visi kopā, brālīši, ja izklīdīsim, tad pat ar aurošanu cits citu nesameklēsim.

Es gaidīju ierodamies virsnieku, kam algotņi bija jāpieņem, tādēļ pagaidām ļāvu viņiem atpūsties un patēr gāt. Viņi bija gluži kā bērni. Zaļie lauki, ko viņi vēl redz savām gara acīm, šais dienās izbalēs, kādā akā izsīks ūdens, kāda pļavas puķe noziedēs, un viss, kas vēl vakar viņiem bija īstenība, pārvērtīsies par sapni, par kaut ko tādu, kas reiz ir bijis vai arī nekad nav bijis, kas tikai sapņos rādījies… Kazarma bija nosaukta Jakūba pašā vārdā. Tas bija ievērojams karavadonis, kas reiz kaujā pie Džiritas bija satriecis grieķus. Sī milzīgā māja algotņiem likās kā aka, kurā viņi tūdaļ iekritīs, bet ārā nekad vairs netiks. Viņiem uzmācās jautājums, uz kuru viņi nevarēja atbildēt, lai kā lauzīja galvu: vai šeit beidzas vai arī tikai sākas kaut kas tāds, kas attiecas vienīgi uz viņiem, uz algotņiem? Viņi vērās manī izbrīna pilnām acīm: vai tiešām tā ir taisnība, ka mēs šeit šķirsimies? Tādas norunas mums nebija, kungs!…

Es pagriezos, jo gribēju žandarmam padot pavadu un pateikt, lai viņš pietur manu zirgu, un ieraudzīju, ka, nesdams rokās lielu katlu, mums tuvojas kāds kareivis notraipītās drēbēs. Viņš man uzsauca, ka esmu ienācis pa nepareiziem vārtiem un veltīgi šeit stāvu un gaidu. Pa šiem vārtiem ienākot tikai tās armijas daļas, kas atgriežas no Donavas, un izejot tās, kas dodas uz Donavu karot pret krieviem, visi citi staigājot pa mazajiem vārtiņiem, kuri jāmeklē austrumu pusē. Es viņam pavēlēju vispirms nolikt-katlu zemē, ko viņš tūdaļ izdarīja, un pēc tam mani pasveicināt, ko arī viņš paklausīgi izdarīja, un beidzot uzkliedzu, lai viņš pazūd no manām acīm, ko viņš izdarīja apbrīnojami veikli. Tagad ceļa galā, šķiršanās brīdī, algotņi pirmo un vienīgo reizi no manas mutes dzirdēja tik bargu pavēli, un tās dēļ es viņiem sāku likties dīvains. Viņi ilgi klusēja, kamēr kāds ierunājās:

—    Tas nu gan aizjoza …

—    Jā, katls viņam bija pamatīgs. Laikam no tīra vara izkalts. Tas varbūt bija pats pavārs.

—    Kungs, no mugurpuses pie tevis nāk virsnieks, — kāds algotnis mani brīdināja.

Sadzirdējis soļus, es pagriezos un nostājos vaigu vaigā ar binbašā Ašikoglu — virsnieku, kam bijā jānodod algotņi. Kā gados, tā arī dienesta pakāpē viņš bija vecāks par mani, tādēļ es viņu sveicināju, sasizdams kopā papēžus un pielikdams roku pie pieres. Bet es to darīju pavirši, jo biju ļoti noguris, turklāt nebiju cieši pārliecināts, ka šis virsnieks patiešām ir Ašikoglu. Viņš manu sveicienu atņēma tikpat nevērīgi, sak, dots pret dotu, un, skatīdamies nevis manī, bet algotņos, jautāja, cik vu u esmu atvedis un cik atstājis ce]ā. Viņš negaidīja manu atbildi — bet es viņam būtu paskaidrojis, ka septiņi algotņi aizbēga pie haidukiem, viens izdarīja pašnāvību un vienu aizmānīja zemnieki, ka esmu atvedis tik un tik algotņu un kopā ar viņiem arī hodžu, — viņš, pat muti neļāvis man atvērt, piegāja pie algotņiem, lai katru apskatītu tuvumā un paraudzītos, vai starp viņiem ir kāds derīgs karošanai pie Donavas. Tie algotņi, kas stāvēja, mēģināja izslieties un pieņemt miera stāju, cik nu to ļāva viņu nogurušās kājas, bet tie, kas sēdēja vai gulēja gar- šļauku, aši pietrausās kājās un pievēvsa savas miegainās acis virsnieka kalsnajai sejai, kas nepavisam nebija barga. Bet tūdaļ viņi tās nolaida, nevarēdami izturēt virsnieka ciešo skatienu, kas viņus pētīja no galvas līdz papēžiem, , un gluži kā cērpami teķi padevīgi pakļāvās liktenim… Turpretim drosmīgākie sadūšojās un raudzījās virsniekam tieši sejā, it kā meklētu viņā to pašu, ko viņš grib atrast algotņos. Likās, ka viņi pašreiz ir sastapušies ar jaunu saimnieku, pie kura visi kopā grasās noligt par kalpiem, nemaz nejautādami, vai saimnieks viņus atzīst par derīgiem vai ne. Pirmo reizi mūžā viņiem bija vienalga, vai viņi patīk darba devējam vai nepatīk, jo tik un tā viņiem vairs nebija ko iegūt un nebija ko zaudēt, tik un tā viņi pazudīs, tiklīdz būs iegājuši šajā milzīgi lielajā mājā. Viņi nojauta, ka šī armijas vīra rokās ir mii?" zīgs spēks. Algotni, kas viņam nepatīk, viņš var padzīt. Lai iet, no kurienes nācis! Viņš var algotņus aiztrenkt no sultāna katla un jau šodien nosūtīt uz Donavu, kur krievi viņus nogalinās. Viņš var jebkuru algotni atdot saimniekiem par kalpu. Lai rok zemi, lai cilā satrupējušus salmusl Bet tieši to viņi vēlējās visvairāk.

Nezinu, par ko Ašikoglu domāja, pētīdams algotņus, es tikai baidījos, ka viņam var ienākt prātā velnišķīgs nodoms — nosūtīt šos nožēlojamos karavīrus uz Donavu un upurēt krievu pievilināšanai, tad guvums no viņiem būtu lielāks nekā viņu vērtība un viņu uzturēšana atmaksātos ar uzviju.

Pa šo laiku pie manis bija pienācis hodža. Viņš stāvēja man aiz muguras, saposies kā uz svētkiem. Calma baltum balta, Vienā rokā balts lakatiņš, otrā — lūgšanu krelles. Viņš šķir zīlīti pēc zīlītes, piesaukdams dievu, un ir apbrīnojami lēnprātīgs. Šķiet, nekas viņu nesatrauc un

viņš ir piinām apmierināts ar apziņu, ka viņam galvā ir čalma, kas dievam ir nesalīdzināmi tuvāka par jebkuru virsnieka dienesta pakāpi, Viņš nesteidzas sveicināt Ašikoglu, acīmredzot domādams tā: pagaidi, kamēr beigšu lūgšanu, jo tā ir daudz svarīgāka. Beidzot, skali piesaucis dievu, viņš pasniedza virsniekam roku. Ašikoglu paskatījās viņā un jautāja:

—    Kāda ir tavu algotņu ticība?

—    Laba, ja dievs viņiem ļāvis saukties par Hasaniem un Huseiniem.

—    Vai lūgšanas viņi prot skaitīt?

—    Nē.

—    Vai dievu piesauc?

—    Piesauc, kad zvērējās, kad nepatiesi zvērējās — trīsreiz piesauc dieva vārdu.

—    Vai viņi baidās no dieva, kad nepatiesi zvērējās?

—    Baidās. Paiet pat soli nost no tās vietas, kur nepa tiesl zvērējuši, lai zibens viņus nenospertu.

—    Tas ir labi, ka viņi nestāv uz vietas, — Ašikoglu noteica un gāja atpakaļ uz kazarmu.

45

—Mīļā, pie tavām durvīm mana sirds jau sen ir ilgas iztvīkusi.

Virsnieka darbistabā katrs sīkums liecināja, ka tās saimnieks ciena kārtību. Galdi, krēsli, grāmatas, papīra lapas — katra lieta bija savā vietā. Tādēļ viņam atlika tikai pagriezties, lai no plaukta paņemtu Akovas kaimekana ziņojumu, kurā bija teikts, kas ved algotņus un kad tie gaidāmi Jedrenā, ja ceļā negadīsies kāda nelaime.

— Lai slavēts allāhs, ka beidzot es jūs abus redzu šeit! — viņš izsaucās, un mēs abi — es un hodža — tūdaļ atkārtojām: lai slavēts allāhs! — Es redzēju, — viņЈ turpināja, — ka algotņi ir izsalkuši, pat vairāk, man lie kas, ka viņi ir izbadējušies jau kopš dzimšanas. Mēs viņus paēdināsim, protams, ja var paēdināt cilvēkus, kas gadiem ilgi kāvušies ar badu… Viņi ir muļķi, Tāhir, vai ne? — viņš man jautāja, novilkdams šineli un atpogādams svārku apkakli, lai būtu vieglāka elpošana, un piebilda, ka arī es varu sekot viņa paraugam, jo viņa istabā jaunākajiem virsniekiem atļauts izturēties tāpat kā vecā- kajicm. Tad viņš atkārtoja savu jautājumu: — Vai viņi ir muļķi? Vai zina, kas ir viņu valdnieks?

—    Zina, ka viņu valdnieks ir turku sultāns.

—    Un ko vēl viņi zina?

Mēs abi klusējām. Brīdi klusēja ari viņš. Un tad pavēstīja:

—    Pavēlu jums palikt pie algotņiem! Abiem. Tādēļ, ka esat atraduši kopīgu valodu un viņi jums uzticas. Vispirms mēs viņus apmācīsim, un par to rūpēsies mani jaunākie virsnieki. Pēc tam viņi dosies uz Donavu, un jūs iesiet viņiem līdzi. Jums nebūs jākaro, jums pirms kaujām būs viņi jāuzmundrina. Ceru, ka pratīsiet viņus uzrunāt. Kara laukā runām ir liels spēks. Krievu virsnieki ar runām neskopojas. Šodien, viņi saka saviem kareivjiem, jūs ieturat maltīti pie Donavas, bet rīt pusdienosiet jau Stambulā. Šādas runas, kaut arī melīgas, kareivjus iedrosmina, un viņi sāk ticēt, ka spēj izdarīt neiespējamo, un ir gatavi atdot dzīvību.

Viņš ieskatījās vēstulē, ko bija saņēmis no kaimekana, un turpināja citādā — daudz pieļāvīgākā balsī.

—    Tāhir, te ir rakstīts, ka tu esi slims. Tavs Akovas kaimekans lūdz, lai slimības dēļ es tevi nesūtu uz Donavu, bet ļauju tev atgriezties Akovā, un viņš tev uzticēs nākamo algotņu pulku. Viņš raksta, ka tu neesi derīgs nekam citam kā tikai algotņu pavadīšanai. Juzbašā Tāhir, es aizrakstīšu tavam kaimekanam, ka neļauju tev atgriezties Akovā, ka pie Donavas tev klāsies labi. Paskaidrošu, ka tur tu teiksi algotņiem runas. Bet tu, hodža, ar lūgšanām apstāvēsi kritušos. Ar to tu tiksi galā viegli un bez raizēm. Pie Donavas jums abiem būs viegla dzīve. Bet tagad iedzersim tēju.

Kāds gaitnieks, kam deguns sniedzās līdz virslūpai, pienāca pie atvērtajām durvīm un saskaitīja, cik mūsu ir,

—    Uč, — viņš noteica. — Trīs.

Tējas smarža mūs uzmundrināja, mēs malkojām ar baudu, un saruna, kas līdz šim nebija diezin cik patīkama, kļuva raitāka.

—    Bet kā būs ar manu sievu? — hodža ievaicājās tādā balsī, it kā visu laiku būtu domājis tikai par viņu un gaidījis brīdi, kad varēs pateikt, ka ir precējies, un apvaicāties, kur paliks viņa sieva, bet Ašikoglu viņu pārtrauca:

—    Man ir patīkami iepazīties ar cilvēku, kam rūp savas sievas labklājība. Jo galu galā, kas tad īstenībā ir turku sultāna valsts?,.. Mūsu sievas un bērni. To es vienmēr esmu teicis. Pirms katras kaujas to es teicu arī saviem karavīriem. Un — lai dievs man piedod manu apgrēcību! — viņi cīnījās un krita ar savas sievas, nevis ar dieva vārdu uz lūpām. Juzbašā Tāhirs man jau sacīja, ka tev, hodža, ir sieva. Viņai klāsies labi tepat Jedrenā. Viņa nevarēs jāt pie tevis uz Donavu, bet tu varēsi viņu apmīļot Jedrenā — atjāsi un aizjāsi. Atstāsim pie viņas vienu algotni, ko tu pats izvēlēsies, un tas viņu apkalpos — ies uz tirgu, ies uz veikalu.

—    Man viens ir padomā, — hodža ierosināja. — Viņu sauc par Atradu, un viņš manai sievai ir tikpat kā brālis. Jā, es viņai izvēlētos Atradu. Pat īsts brālis pret manu sievu nebūtu tik labs kā Atrads.

—    Labi! — Ašikoglu piekrita. — Lai tava kundzene sēž pie loga un apcerē Jedrenu, bet tas, kurš viņai ir tikpat kā brālis, lai viņu apkalpo. Paskat tikai, hodža, tu jau vienā kaujā esi uzvarējis, kaut gan Donavu vēl neesi redzējis.

Es gribēju iebilst: pazaudējis, nevis uzvarējis. Uzvarētājs ir Atrads. Un hodžiene. Nezinu, kurš no viņiem vairāk priecāsies par to, ka hodžam jādodas uz Donavu, bet viņi abi paliks Jedrenā, zinu tikai, ka Atrādām tā būs tāda pati laime kā čigānam saule. Es neskatos uz hodžu, jo neprotu izlikties, un tādēļ viņš no manas sejas izteiksmes varētu nolasīt šo rūgto patiesību. Negribu apēnot viņa laimi.

Gribēdams Akovas kaimekana vēstuli atlikt atpakaļ tai pašā vietā, no kurienes pirms brīža to bija paņēmis, Ašikoglu pagriezās, un mēs neviļus ieraudzījām viņa kaujās gūto ievainojumu rētas, kas gluži kā sīkas, sarkanas dobītes bija izvagojušas viņa kaklu.

—   Ceru, ka jūs priecājaties par gaidāmo ceļošanu uz Donavu, — viņš teica.

Tiklīdz tas bija galīgi izlemts, hodža sapņaini ierunājās, it kā bezgala priecādamies par sievas laimi sēdēt pie loga un apcerēt Jedrenu, kamēr Atrads viņu aprūpēs:

—    Es… es esmu stiprs savā ticībā, esmu gatavs ziedot dzīvību par sultānu…

Piepeši viņš apklusa, nezinādams, ko vēl piebilst, jo viņam prātā bija nevis sultāns, bet sieva. Līdz sirds dziļumiem viņš bija aizkustināts par virsnieka labvēlību — atstāt pie viņas algotni, kas par viņu rūpēsies. Man no grāmatām zināmi daudzi nostāsti par sievu, kuras vīrs cīnās karalaukos. Parasti viņa sēž pie loga, viņai priekšā ir rokdarbu rāmis, un ar zīda pavedieniem viņa izšuj to, ko skata savās domās. Bet viņas domas klīst tālu jo tālu.,. Uz turieni, kur pašreiz ir karš, kur ir viņš,.. Domas traucas līdzi katrai upei, katram vējam. Pienāks diena, un kāda upe vai kāds vējš atnesīs to, ko viņa gaida. Viņš pārnāksi Bet atnāk un aiziet vienīgi pavasari, vasaras un ziemas. Nodzeltē un nobirst lapas. Savīst seja pie rokdarba. Izžūst acis. Izsīkst dvēsele. Uri viņa nomirst nesagaidījusi. Vai arī sagaida. Tikai ne savējo — sagaida citu. Vienu no tiem, kas naktīs kvern pie svešiem sliekšņiem un ir pārliecināti, ka viņus gaida divas varbūtības: vai nu viņiem uzrīdīs suņus, vai arī vini atradīs saldu naktsdusu. Viņi nokvern vienu nakti pie durvīm, otru, trešo, kamēr beidzot durvis atveras. Mīļā, pie" tavām durvīm mana sirds jau sen ir ilgās iztvīkusi!…

.Gribu izdzīt šādas domas no galvas, gribu aizmirst, ka sēžu blakus cilvēkam, kas jau tūkstošu tūkstošiem vīru atrāvis no sievām un aizsūtījis uz turieni, no kurienes tie neatgriežas. Vai es baidos no viņa? Kas maniem nabaga algotņiem no viņa gaidāms? Vienīgi tas, ka tiem, kuri dzīvi atgriezīsies mājās, būs iespēja ciema ļaužu acu priekšā nomest savas drānas un parādīt, ko viņi uz savas ādas pārnesuši no Donavas. Viņi stāvēs ciema vidū pliki kā no mātes miesām nākuši, un ciema ļaudis skatīsies, kā karš sadriskājis cilvēka ādu, atstādams dzīvu vienīgi viņa dvēseli un mēli, lai viņš varētu pastāstīt, kā karavīri kāvušies pie Donavas… Un iztēlē es redzu, kā šī virsnieka rādītājpirksts slīd no vienas rētas pie nākamās gluži kā pa karalauka karti un kā viņš stāsta par kaujās gūtajām uzvarām.

Dzeram tēju. Smaržīgie garaiņi silda dvēseli. Cenšos saglabāt mieru. Vēlos nedomāt ne par ko, jo no domām man nav nekāda labuma. Sēžu uz mīksta dīvāna, kas pārvilkts ar zaļu audumu. Man vajadzētu justies ērti un omulīgi, taču tā nav, drīzāk es jūtos kā kuļklonā, kur Ašikoglu, šis kalsnais, zobenu cirtieniem izrētotais cilvēks, gan mani, gan hodžu, gan algotņus dzen ar pātagu kā zirgus.

Viņš saka:

— Pavēlēšu viņus labi paēdinat no sultāna klēts. Algotņus. Kad viņi būs pieēdušies līdz kaklam, kļūs pilnīgi citi cilvēki, paši sevi vairs nepazīs. Pret viņu prāta trūkumu diemžēl nekādu līdzekļu nav. Visi nabagi ir stulbi.

Bet kaujās, un par to es jau esmu simtiem reižu pārliecinājies, laime smaida muļķiem, nevis gudrajiem. Kauja ir dīvains bezmēns. Mēs, kas. cīnāmies, neprotam ar šiem svariem apieties. Tie ir paša dieva rokās. Manā pulkā reiz dienēja kāds izbijis nastu nesējs. Galīgs stulbenis. Pēc kādas kaujas es viņam piešķīru juzbašā pakāpi. Bet pēc tam viņš sāka saņemt pakāpi pēc p kāpes — citu par citu augstāku. Būtu labi par viņu pastāstīt algotņiem. Pavērt viņiem izredzes uz spožu nākotni. Pateikt, ka daudzi viņiem līdzīgi tagad sēž pie sultāna kājām.

46

— Viņi neļāva pārāk aizrauties ar meliem, bet ari patiesību neprasīja.

Kaut arī es esmu virsnieks, manī nav nekā kareivīga — es esmu virsnieks tikai pēc apģērba un dienesta pakāpes, nevis pēc sirds aicinājuma. Ašikoglu to nezināja, kad izraudzīja mani par kareivīgu runu teicēju un algotņu uz- mundrinātāju. Katru nedēļu es ar viņiem tikos divas trīs reizes. Viņiem bija izsniegtas jaunas formas, un viņus ēdināja tik labi, ka tas jau bija redzams no viņu acīm un vaigiem. Viņi mocījās vienīgi ar kājām, kuras nevarēja un nevarēja pieradināt pie citādas iešanas. Viņi neprata savus gausos, platos laucinieku soļus pārvērst par asiem, strupiem karavīru soļiem, kas viņiem šķita kā neredzēts un prātam neaptverams brīnums. Viņi bija pārliecināti, ka pat ne simt gados neiemācīsies drasēt, jo nespēj aizmirst savu ierasto, lamzacīgo gaitu, kas katram bija jau kopš bērnības, kad skraidelēja pa pauguriem un kāpelēja pa kalniem un kraujām. Ar savu gaitu viņi atšķīrās cits no cita tāpat kā ar seju, izrunu un vecumu. Tie, kas visu mūžu bija kopuši aitas, atšķīrās no tiem, kas bija nodarbojušies ar .govīm, bet visi lopkopji savukārt atšķīrās no arājiem un grāvračiem. Tagad viņi vairs nebija ne lopkopēji, ne zemkopji, viņi bija karavīri, un tādēļ viņiem šķita, ka arī viņu kājas jāapmaina pret jaunām, kurām ir citāds solis.

Es viņus sastapu laukumā pie kazarmas, kur notika apmācības soļošanā. Viņi to vien darīja kā soļoja. Soļoja tā, kā vēl nekad nebija soļojuši un kā neprata soļot. Virsnieks viņus komandēja turciski: — Biri Ičil — Šos vārdus viņi bija iegaumējuši viegli, un viņiem tie likās tik jocīgi, ka pat sēdēdami skaļi skaitīja: — Bir, iči! — Satiekas, piemēram, divi algotņi un tūdaļ: — Bir, iči! — No manis viņi neatsvešinājās, tikai izturējās kā pret saimnieku, pie kura kalpojuši senāk, bet tagad kalpo citam. šis cits bija kāds jaunākais virsnieks no Koņas. Viņu sauca pkr Gani Turku, bet algotņi viņu saukāja par Biriču. Pēc tautības viņš bija īsts turks. Gani Turks bija neizskatīgs cilvēks — bāls, vājš, turklāt nīgrs. Viņš bija pārskaities par to, ka viņam jāapmāca algotņi — šie nejēgas, kas jāizdresē par karavīriem. Viņam bija žēl pat tās sultāna maizes, ko apēd šie laucinieki, kuri ir īsti tumsoņas un plikadīdas un paliks tādi līdz mūža galam. Viņi nekad nebūs karotāji. Viņš vispirms pats nosoļoja gar algotņu ierindu asiem, strupiem soļiem, tik stipri pie- cirzdams pēdas pie bruģa, ka klaudzieni atbalsojās pat kazarmā, un pēc tam lika katram algotnim atsevišķi tāpat soļot garām viņam. Lai kā mācekļi centās, viņiem no soļošanas nekas neiznāca, un Gani Turks tāpēc zvēroja dusmās. Ja aļgotņi saprastu Gani Turka valodu, viņš teiktu, ka jebkurai armijai pats svarīgākais ir soļošana, ka armijas cita no citas atšķiras tikai ar to, kā tās maršē. Turpretim algotņi, ja Gani Turks saprastu viņu valodu, atbildētu, ka uz turieni, kur viņus sūta, viņi tikpat labi var aiziet savā ierastajā gaitā kā viņš ar savu soļošanu, turklāt viņi vēl nekad nav dzirdējuši, ka pasaulē ir arī tādi cilvēki, kas māca citus staigāt, atskaitot māti, kura palīdz bērnam spert pirmos soļus. Kā gan tas var būt, ka viņi piepeši vairs neprot iet, ja gājuši kopš agras bērnības. Neiemācījušies karavīra soli, bet kaut ko zaudējuši no zemnieka gaitas, algotņi tagad staigāja kā uz mietiem uzsprausti un brīnījās kā paši par sevi, tā arī par pārējiem un visu šo ērmošanos. No Cani Turka viņi bija sapratuši tikai to, ka «bir, iči» nozīmē «viens, divi», un par «bir, iči» sāka saukāt arī savas kājas.

Beidzot Gani Turks nodeva viņus manā rīcībā. Viņš rūpējās par algotņu kājām, man bija jāparūpējas par viņu galvām.

—    Amān, amān! Hajvan insan! — Cani Turks šķendējās. — Apžēlojies, apžēlojies! Lopi, ne cilvēki.

—   Cani efendī, — es viņu uzrunāju, — tev jābruņojas ar pacietību. Gan viņi iemācīsies soļot.

Piegāju pie algotņiem. Viņi apstāja mani no visām pusēm un pēc ilgas klusēšanas, jo soļošanu bija mācījušies klusēdami, sāka aizgūtnēm runāt.

—    Blēdis!… Izrādās, kungs, ka tas Atrads ir īsts blēdis. Vēl lielāks blēdis, nekā varētu iedomāties.

—    Nē, kas nu par blēdil Viņš ir īsts gudrinieks, kungs: piespiedies pie hodžienes un dzīvo pašā Jedrenas vidū.

—    Piektdienās atnāk pie mums un lielās, cik viņam jauka dzīve. Apkalpojot hodžu un hodžieni. Atnesot ūdeni un pēc tam dzīvojot savā vaļā. Sēžot pie loga un skatoties, kā pilsētnieki iet augšup un lejup pa ielu. Kad apnīkot skatīties laukā pa logu, pats izejot ārā un staigājot pa ielu uz priekšu un atpakaļ. Vienīgās bēdas, kā viņš stāsta, esot tās, ka ne ar vienu nevarot papļāpāt, jo viņš neprot runāt turciski. Sai ziņā mēs un turki esot pār vienu kārti metami, jo viņi neprotot mūsu valodu un mēs — viņu valodu, tādēļ neviens neesot ne labāks, ne sliktāks.

Viens par Atradu mēļoja šā, otrs tā, bet visi bija vienis prātis, ka viņam ir nauda. Viņš pat esot izvilcis un pažvadzinājis maku pie viņu ausīm, lai pierādītu, ka nemelo, turklāt piebildis, ka makā esot tikaj daļa no viņa iekrājuma, pie hodžienes viņš glabājot vēl trīsreiz vairāk naudas.

—    Un vēl viņš, kungs, teica, ka krievi pie Donavas mūs visus nogalināšot. Par šādiem vārdiem mēs viņu pamatīgi saspārdījām. Un pateicām: ja krievi tevi nenogalinās, dzīvs tu gan paliksi, bet vesels vairs nebūsi!

—    Bet citā reizē velk pavisam citu meldiju. Stāsta: pie mums nāk viesi, vīrieši pie hodžas un sievietes pie hodžienes. Tā jau tas var būt, mēs viņam atbildam, tikai neticam, ka arī tu vīru galā sēdi starp viesiem. Drīzāk tu tupi pie durvīm blakus ūdens toverim un pasniedz viesiem ūdeni. Bet viņš uz to atbild: ja arī vēl nesēžu, tik un tā pienāks laiks, kad sēdēšu starp viesiem un jūs man pasniegsiet ūdeni. Par šādu valodu gribējām viņu atkal piekaustīt, bet kāds no mums viņu aizstāvēja, sak, lai tie spērieni, ko viņš saņēma pagājušajā reizē, tiek viņam ieskaitīti arī par šo muldēšanu.

Algotņiem nebija nekā cita, ko runāt, jo nekā cita viņi nezināja, tādēļ par Atrada izdarībām stāstīja tāpat, kā senāk savā ciema tērgāja par brangu bulli, kas piepeši izdaudzināts pa visu novadu. Viņi neļāva Atrādām pārāk aizrauties ar meliem, bet arī patiesību no viņa neprasīja. Klausīdamies viņa brīnumu stāstos par to, ko viņš redzējis un dzirdējis gan Jedrenā, gan arī hodžas un hodžienes namā, algotņi nevarēja īsti aptvert, kad viņš melo

un kad runā patiesību. Bet pārtraukt Atradu ar starpjau- tājumiem viņi baidījās, jo viņš varēja apklust kā pulkstenis, kas pazaudējis laika rādītāju un tādēļ kļuvis mēms, turklāt apklust tieši tai vietā, kad jāsākas runai par algotņu sūtīšanu uz Donavu. Atrads viņiem stāstīja to, ko hodža bija dzirdējis no vīriem un hodžiene no sa-« vām viešņām. Pie Donavas liesmojot ugunsgrēki. Pa Donavu tekot asiņu straumes. Virs Donavas degot debesis. No debesīm nozudušas zvaigznes un no zemes — visi koki. Degot arī tas, ko uguns nekad nav varējusi aizdedzināt, atskaitot krievus. Tūkstošiem Donavu varētu izsmelt, tik un tā šo ugunsgrēku nevarētu apdzēst…

Es ieminos, ka Atrads viņus tikai baida, ka viņa stāsts neatbilst patiesībai. Turklāt ceļā no Akovas līdz Jedre- nai viņi taču ne vienu vien, bet simtiem reižu savām acīm redzēja un pārliecinājās, ka hodža ir bailīgs cilvēks. Ja pie Donavas spīd lākturis, viņam jau rādās, ka deg visa pasaule.

—    Mēs, kungs, ticam hodžienei, — kāds puisis iebilst.

—    Viņai mēs ticam vairāk nekā hodžam un tiem vīriem, kas pie viņa ciemojas, — otrs piebalso. — Viņa, kungs, ir sieviete, bet sievietes cita citai pastāsta to, ko virietis vīrietim nekad neteiks.

Par hodžieni es nebilstu neviena ļauna vārdiņa, jo, aizstāvēdami šo sievieti, viņi var vērsties pret mani.

—    Sāksim!… — es viņiem saku un domās piebilstu: sākšu jūs gatavot uzvarām. Bet ar ko lai sāku? Nezinu, ar ko sākt. Raugos viņos, un manu acu priekša parādās lopu dzirdītavas, ko viņi pametuši. Saimnieku laidari, ko viņi pametuši. Viņu saimnieki un saimnieku dēli, kuru vietā viņi kļuvuši par algotņiem. Un kuru vietā tagad dosies uz Donavu. Raugos viņos un redzu viņu sievas, kas sekoja viņiem tālu jo tālu un ceļā pazuda. Nekad es viņiem neesmu teicis, kas notika ar viņu sievām. Tās, ko iebraucamās sētas saimnieks pārdeva, tagad kaut kur strādā par kalponēm. Varbūt viņas jau vēlreiz pārdotas citam saimniekam. Tās, kas neatlaidās no algotņiem, varbūt vēl joprojām nāk un nāk. Sāksim!… Es jūs gatavošu varoņdarbiem.

— Kad cilvēki izdzird vardu «turks», viņiem prāts top bēdīgs.

Man šķita, ka visērtāk ar viņiem runāt ir tai vietā, kur viņi ēd pusdienas un vakariņas. Tur jr pietiekami liela telpa, ir galdi, krēsli un klusums. Viņi sēdēs un skatīsies manī, bet es stāvēšu un skatīšos viņos. Būs tāpat kā mošejā, kad hodža saka svētrunu. Jā, jāsāk, lai varētu Ašikoglu ziņot, ka strādāju ar algotņiem tā, kā viņš vēlējās, ka saku viņiem runas, kas pacilā garu un aicina uz varonību.

Gaidīju, kamēr visi apsēžas. Katrs zināja savu vietu, kas bija ierādīta jau pirmajā dienā. Tagad viņi sēdēja, kā pusdienas gaidīdami, un pēc ieradupia, nevis pēc manas pavēles cītīgi pētīja savas rokas, gribēdami pārliecināties, ka tās ir pietiekami tīras, jo pirms pusdienām viņi parasti rokas mazgāja. Viņi berzēja vienu plaukstu gar otru tik skubīgi, ka tās skaļi švīkstēja, Bet arī to viņi darīja aiz ieraduma: zemnieki bieži berzē un aplūko rokas. Viņi prot kavēt sev laiku ar rokām tāpat kā bērns ar rotaļlietu, kas piekārta pie šūpuļa.

Skatos viņu sejās. Tās ir tukšas kā tāfele, uz kuras man ar irbuli jāuzraksta runa. Kāda? Barga, maiga, nikna? Tam nav nozīmes, ir svarīgi tikai, lai tajā tiktu pieminēti valdnieki un valdnieku valstis. Galvenokārt, Ašikoglu man piekodināja, algotņiem jāstāsta par sultāniem, lai sultānu varoņdarbi iedegtu viņos gara gaismu un viņu skatieni vērstos augšup pret gaišo sultāna sauli, nevis raudzītos uz zemi, jo viņi vairs nav zemes racēji, viņi vairs nedzenā aitu astes, viņiem mugurā ir sultāna dota forma, nevis vecas skrandas. Jā, lai viņi vērš savus skatienus augšup! Kā lai iesāku? Ja teikšu, ka mūsu turku sultāns ir viņu tēvs un sultāna valsts — viņu māte, viņi neko nesapratīs un negribēs saprast, es nevarēšu viņus piesaistīt pie šādas radniecības, jo viņi, kam šai pasaulē nekas nepieder, ir brīvi ļaudis. Man būtu jāatņem viņiem šī brīvības apziņa, mulsinot viņu prātu ar meliem, ka viņiem ir savs sultāns, kaut arī zinu, ka viņiem nav pat sava gaiļa. Man nav kur izmest tīklu, jo viņu ūdeņi ir bezgalīgi un viņi tajos jūtas brīvi. Tik brīvi, ka par brīvības jēdzienu viņiem nav pat nojēgas. Es varētu viņiem stāstit par karalaukiem, kur notiek cīņas, kur cilvēki cits citu vajā, aplaupa, nogalina, varētu viņiem pastāstīt par karalaukiem, kur cilvēki krit un zaudē dzīvību, bet es zinu, ka šādi stāsti viņos neatbalsosies, jo viņi nospriedīs, ka tie attiecas nevis uz viņiem, bet uz citiem — uz tiem, kam ir par ko krist un zaudēt dzīvību. Beigās vi oiem varbūt tikai mazliet iesāpēsies sirds par krituša jiem.

Ja es viņiem teikšu: kaujā turks ir līdzīgs klints bluķim, kas veļas lejā no kalna, — viņi jautās: ķāpēc?

Ja es viņiem teikšu: kaujā turks ir tikpat bīstams kā lauva, kas rītos dodas pēc laupījuma, — viņi jautās: kā pēc?

Ja es viņiem teikšu: asinis tecēs no krievu karaspēka tāpat kā no ūdens maisa, — viņi jautās: kāpēc?

Ja es viņiem teikšu: satrakota jūra un turku karaspēks aiz sevis atstāj tuksnesi, — viņi jautās: kāpēc?

Ja es viņiem teikšu: ja mums, turkiem, nebūtu bailes no dieva, mēs iekarotu visu pasauli, — viņi man jautās kāpēc?

Ja es viņiem teikšu: kad cilvēki izdzird vārdu «turks», viņiem prāts top bēdīgs, — viņi man jautās: kāpēc?

Nē, neko tamlīdzīgu es viņiem neteikšu, neko tādu es pat nevarētu viņiem pateikt. Sākšu ar kaut ko citu.

Un es teicu:

—         Reiz dzīvoja sultāns. Viņš bija stiprs — pats varenākais no visiem sultāniem, kas jebkad valdījuši pirms viņa un kas jebkad valdījuši pēc viņa. Viņu sauca par diženo sultānu sultānu Aleku.

Algotņi gauži nopūtās. Arī es nopūtos, it kā apbrīnodams šī valdnieka varenību, it kā bīdamies no tās.

—         No rietumiem viņš devās karagājienā uz austrumiem, no turienes, kur saule noriet, uz turieni, kur saule uzlec. Lai kuram valdniekam viņš uzbruka, visi krita pie viņa kājām. Kādu dienu karavadoņi pie viņa atveda piecus valdniekus, un viņš, savicinājis zobenu gaisā, ar vienu cirtienu nocirta piecus kroņus no piecu valdnieku galvām. Bet viņa zobens joprojām, slāpa pēc asinīm.

Manu šausmu stāstu par briesmīgo sultānu viņi reižu reizēm pārtrauca ar izsaucieniem:

—    Ak vai! Dievs, apžēlojies!

—    Vai tad neviens viņu nevarēja savaldit?

—         Neviens. Pat lielie valdnieki nespēja turēties pretim, tāpēc mazie, to redzēdami, paši padevās. Bet tad kādu dienu pie viņa teltī ieveda sīka auguma vīru.

—    Un ko tad šis mazais darīja?

—     Sis mazais vīrs, — es turpināju, — briesmīgajam sultānam saka: ak, pasaules valdnieki Tu, kas esi sultāns pār visiem sultāniem, valdnieks pār visiem valdniekiem, uzklausi mani! Es esmu niecīgas zemes un nabadzīgas tautas valdnieks, manā zemē viss ir mazs, un, kā redzi, arī es pats esmu augumā mazs un neesmu pat grezni ģērbies. Es ierodos pie tevis tāds, kāds es esmu, — nevis tāpēc, lai tev padotos, tāpat kā padevās tie, kas bija stiprāki par mani, bet gan tāpēc, lai tev pavaicātu, kas tu esi. Klausies: lai tev pavaicātu, kas tu esi, jo malu malās ļaudis runā, ka tev esot pārcilvēka spēks, ka tu nemaz neesot cilvēks, kaut arī tev ir cilvēka ģīmis. Atbildi man: ja tu esi cilvēks, ja tevi dzemdējuši tēvs un māte, kādēļ tu esi nogalinājis tik daudz cilvēku un iedzinis verdzībā tik daudz tautu? Un grasies to daqt vēl un vēl. Es tev vaicāju: kādēļ?

—    Paskat tikai, kā mazs gāž lielu!

—    Un vaicā viņam vēl: kādēļ tu ar vienu kāju esi iekāpis tajā ligzdā, no kuras saule pieceļas, bet ar otru kāju tajā, kur saule apguļas, kādēļ tu visu pasauli esi pārstaigājis no vienas malas līdz otrai, ja esi cilvēks, nevis cilvēka izdzimums?

Viņi pārtrauca manu stāstu:

—    Skat, kāda pundurim dūša!

—    Tas tikai ir ērglis!

—    Bet mazais-v.aidnieks vaicā vēl: kāpēc tu sev priekšā sēj bailes, bet aiz muguras atstāj tuksnesi, ja tu, bargais sultān, esi cilvēks, nevis nezvērs? Tev ir tikai viena mute un viens vēders, bet kādēļ tev nopakaļ ved salaupītu mantu kaudzes, ja tu esi cilvēks?

—    Par šādiem vārdiem sultāns viņam neko nedarīja?

—    Nedarīja viņam neko, jo viņš, šis mazais cilvēks, bija pirmais, kas uzdrošinājās sultānam teikt patiesību — pateikt acīs, ko par viņu domā. Un viņš teica…

—    Tas tikai ir ko vērts!

—    Ko viņš teica?

—    Dienām un naktīm es varētu klausīties šo stāstu.

—    Skat tikai, kādu dēlu māte dzemdējusil

—    Ko sultāns viņam teica, kungs?

—    Sultāns viņam teica: tu, mazais cilvēk, kas tā ar mani runā, .esi tikai skudra zālē, tikai viens puteklītis putekļos, tāpēc apklusti un uzklausi mani! Zvēru pie dieva, zvēru pie saules un mēness, zvēru pie austrumiem un pie rietumiem; līdz pat šai stundai es biju pārliecināts, ka tajās zemēs, kuras esmu iekarojis, un tajās, kuras eju iekarot, nav neviena cilvēka, kas no manis nebaidītos. Bet tagad šādu cilvēku es redzu savā teltī. Tas esi tu, mazais cilvēk. Un tādēļ es iešu tavai zemei garām ar līkumu. Dodies atpakaļ uz mājām un valdi tālāki

—    Sultāns nemaz nav slikts.

—    Kā tadl Gluži labs cilvēks.

—    Nē, brāļi mīļie, mazais tomēr ir labāks! Mazais ir daudz, daudz labāks!

—    Jā-ā… — kāds gari novilka.

—    Tā jau tas ir, tā ir…

—    Viss ir bijis un izbijis.

—    Ek, kā man tagad gribētos jūgt vēršus ratos!

—    Es caurām naktīm murgos meklēju noklīdušas govis, par govīm vien sapņoju. Lienu pa brikšņiem un meklēju. Sapņos es atstāju Jedrenu un dzīvoju krūmos kopā ar govīm.

—    Bet man nedod mieru kāds zābaks. Es, kungs, gribu tev pajautāt, kas tas par milzīgu zābaku, ko pats savām acīm redzēju Jedrenā karājamies virs darbnīcas durvīm. Mūsu ciemā bija viens vīrs, kas zināja stāstīt, ka šis zābaks piederējis kādam milzim, bet milzis bijis tik liels, ka viņa zābaks parastam cilvēkam sniedzies līdz jostas vietai un droši vien tam mazajam cilvēciņam, par kuru tu nule mums stāstīji, būtu bijis pāri galvai. Tas virs mūsu ciemā vēl zināja stāstīt, ka tagad šo zābaku Jedrenā kāds veikls amatnieks rāda ļaudīm par naudu, sak, lai visi skatās un brīnās, kādi milži senāk staigājuši pa mūsu zemīti un kādus zābakus viņi valkājuši. Bet es savām acīm redzēju, ka tas nav īsts zābaks. Tas izdrāzts no koka, un darbnīca pieder kurpniekam. Un tāpēc es tev jautāju, kungs: ja pasaulē tādi milži nav bijuši un neviens šādus zābakus nav valkājis, kādēļ tad cilvēki stāsta citiem melus? Kādēļ tas vīrs mūsu ciemā man meloja?

—    Kas tad tur slikts? — kāds barā noteica. — Viņš tev pastāstīja pasaciņu, un tu noticēji.

—    Es gribētu, kaut senāk pa zemi būtu staigājuši tādi spēkavīri. Ja uzzinātu, ka nekad tādi milži nav bijuši, ka pasaulē mūžmūžos dzīvojuši tādi paši sīkuļi kā mēs, man kļūtu skumji ap sirdi.

—    Bet tu taču dzirdēji, ko tas mazais vīrelis spēja izdarīt! — kāds viņam iebilda.

—    Tik un tā būtu skumji.

—    Bet man gribētos… ek, kā man gribētos aurot pret vilkiem. Vai die, cik ilgi jau neesmu vilku redzējis!

—    Turpretim man, brāļi mīļie, patika naktī piecelties, iziet laukā un durvju priekšā pilnā rīklē iebļauties, lai aizbaidītu vilkus un laupītājus, bet pēc tam, brāļi, — piestāties pie žoga un čurāt uz dadžiem. Ja jūs zinātu, cik tas ir jauki, kad cilvēks, pliks un silts, kā no gultas cēlies, nakts klusumā var klausīties, kā čurās sitas pret dadžu lapām! Troksnis aizskan tālu jo tālu, pat tālāk nekā dienā, kad precinieki ved līgavu, bungas rībinādami. Ek, Muharem, ja šī līgava tev…

—    Man vienalga, — Muharems atcērt.

—    Nav vis vienalga!

—    Vienalgal Kauns pat domāt par to.

—    Naktī nav ko kaunēties.

—    Bet man gribētos mēnesnīcā pabradāt pa rasainu zāli, tā ka bikšu staras saslapst un dvēsele padzeras. Esmu tā izkaltis kā muca, kam visas stīpas nokritušas.

Staigāju starp galdiem un klausos viņu sarunās. Redzu, ka no mana stāsta viņiem nekas nav ticis, ka rasaina zāle un mēness, kas spīd pār pļavu, viņiem ir daudz tuvāki par visiem sultāniem un sultānu valstīm. Viņi, nožēlojamie, izbeigs savu dzīvi pie Donavas, sapņodami par zāli. Viņi pat nepagūs pavaicāt: kāpēc? Pametu viņus un izeju ārā. Nākamreiz pastāstīšu par kaut ko citu. Bet par ko? Nezinu. Tikai ne par sultāniem. Kad stāstu par tiem, viņi manī gan skatās, bet neklausās, jo domās un iztēlē pārceļas uz dzimtenes ciemiem, kur iet pa pļavām un brien pa rasas pilnu zāli. Man nav pamata, uz kura balstīt savu runu, pat uz ticību nevaru atsaukties, jo viņi nav krietni ticīgie, kaut arī vismaz pāris desmitu vīru sauc par Hasanu vai Huseinu — par krietno vai daiļo. Dažiem ir pat svētāki vārdi: Šemsetdīns — ticības saule, Nedžmetdīns — ticības zvaigzne. Vienīgi šie vārdi un zvērēšana pie dieva ir tas, kas viņiem kopīgs ar ticību. Bet par viņu ticības stiprināšanu man nav jārūpējas, to lai dara hodža.

Kādu dienu viņš ieradās pie manis un sacīja:

—    Vai zini, kas ieradies Jedrenā?

Skatos viņā un neko neatbildu, jo es nezinu, kas ieradies Jedrenā.

—    Kāds dervīšs no mūsu novada, — viņš paskaidro. — No Ivļes ciema Akovas pievārtē. Kad es viņam pateicu, ka es arī esmu no Akovas, ka tu esi no Akovas un algotņi, kurus esam atveduši, ari nāk no Akovas apkaimes ciemiem, viņš gandrīz apraudājās, atcerēdamies dzimto Ivļes ciemu, ko jau sen pametis, un teica, ka nekad vairs neesot bijis ne Ivjē, ne Akovā. Viņš grib tikties ar tevi un algotņus stiprināt ticībā. Es atbildēju, ka viņš mums izdarīs lielu pakalpojumu, ja stiprinās algotņu ticības garu, jo tagad viņi ir līdzīgi sasistam pulkstenim, kas tikai klab, bet īstam musulmanim tukša klabēšana ir grēks.

Atbildēju hodžam, lai viņš dara ar dervīšu, ko grib, bet es neatceros, ka no Ivļes iedzīvotājiem kāds būtu kļuvis par dervīšu. Esmu gatavs pat apzvērēt, ka šāds putns no Ivļes ligzdas nav izlidojis.

48

— Lai pliks un bass iet, kur grib, bet atpakaļ lai nekad vairs neatgriežas ne pliks, ne drānās tērpies, ne kurpēs āvies.

Sēdēju savā istabā, kad man pavēstīja, ka hodža ved kādu dervīšu. Es nospriedu, ka droši vien man būs viņam tieši acīs jāpasaka, ka viņš nav no Ivļes, jo es pazīstu visus ivļiešus, bet neviens no viņiem nav kļuvis par dervīšu. Piecēlos un piegāju pie loga tieši tai brīdī, kad hodža ar pavadoņiem iejāja pa vārtiem. Vispirms mans skatiens pievērsās bariņam mazu dervīšēnu — pusaudžu, kas bija ietērpti dervīša drānās. Viņi bija tieviņi, bālu vaigu un tik bikli kā meitenes. Divi nāca pa priekšu, trīs no mugurpuses, bet dervīšs un hodža viņu vidū. Dervīšs bija liela auguma, par pēdas tiesu garāks nekā hodža, ja neskaita dervīša cepuri, kas bija vismaz pēdu augsta un aptīta ar smalka, gaišzila zīda čalmu. Dervīša tērps un cepure ar čalmu saules gaismā man šķita tik iespaidīgi, ka es patiešām viņu noturēju par īstu dervīšu.

Atvēru durvis līdz galam vaļā, zemu polocījos, dažos vārdos izteicu savu prieku, ka pie mums ieradies dervīšs, un aicināju viņu apsēsties. Atņemdams sveicienu, viņš pielika roku pie krūtīm, bet divi dervīšēni nostājās viņam blakus — viens vienā, otrs otrā pusē — un sastinga kā divas sveces. Pārējie trīs zēni palika pie durvīm un apkalpoja savu pavēlnieku gluži kā līgavas līgavaini. Ja mana istaba spētu brīnīties, tā no brīnumiem kļūtu mēma, taču šādas spējas tai nebija un tādēļ brīnīties vajadzēja man pašam, bet es darīju visu, ko varēju, lai manā sejā neparādītos ne izbrīna ēna, lai tā paustu vienīgi prieku un labpatiku par šāda viesa ierašanos.

—    Tā, nu es viņu atvedu, — hodža noteica.

—    Ļoti priecājos, — es atbildēju un vēlreiz palocīju galvu.

Galvu palocīja arī dervīšēni, bet lielais dervīšs pat nepakustējās. Viņš stāvēja kā koks, kura zarus viegls vējiņš nespēj sakustināt. Skatāmies viens otrā, sarunu risina mūsu acis, vārdus taupām turpmākajam. Nezinu, ko viņš pētī manī, taču es labi zinu, ko gribu saskatit viņā — dervīšu no Ivļes, bet nekādi man tas neizdodas, un es vēlreiz nospriežu, ka šāds putns no Ivļes ligzdas nav izlidojis.

—    Tevi sauc par Tāhiru, — viņš beidzot Ierunājas.

—    Jā, mani sauc par Tāhiru, — es apstiprinu.

—    Es to nezinātu, ja hodža nebūtu pateicis. Tu esi līdzīgs savam tēvam, Tāhir.

Kā šis cilvēks var pazīt manu tēvu, es sevī brīnos un atbildu, ka nezinu, vai esmu līdzīgs tēvam, jo savu tēvu tik tikko atceros, viņš nomira, kad es vēl biju mazs.

—    Tāhir, — viņš turpina, — vai Ivļē pie upes blakus smēdei vēl aug liels riekstkoks un vai smēde vēl stāv turpat?

Atbildu, ka Ivļē vēl ir gan riekstkoks, gan smēde. Viņš klusē, iegrimis dziļās domās, un man šķiet, ka tās ir sāpīgas domas, tālas, skumīgas atmiņas, kas veciem cilvēkiem kā ar izkapti cērt sirdi pušu.

—    Tur es esmu piedzimis, — pēc brīža viņš atkal Ierunājas.

—    Kur?

—    Tajā smēdē. Toreiz mani nosauca par Rāmo, bet manu tēvu sauca par Kahro.

Nekas, lai viņš stāsta, — es nodomāju. Patiešām kaut ko esmu dzirdējis gan par Kahro, gan par Rāmo, tikai nevaru saprast, kā šis cilvēks varētu būt Rāmo, ja viņš ir dervīšs. Par Rāmo ļaudis stāstīja, ka ivļieši kādu nakti viņu izģērbuši kailu, piekāvuši krastmalā pie smēdes un pēc tam pliku un basu izdzinuši no ciema. Lai iet, kur grib, bet Ivļē nekad lai vairs nerādās!

—    Tagad, kā redzi, Tāhir, es esmu dervīšs, — viņš saka, un es redzu, ka viņš joprojām kavējas sāpīgās atmiņās par upi, smēdi un riekstkoku tai blakus, ka domās viņš pašreiz ir Ivļē, nevis manā istabā.

—    Man stāstīja, — es viņam saku, — ka Kahro dēls Rāmo 110 Iv|es devies svētceļojumā.

—    Ja tu zini to, tad tev zināms ari viss pārējais, — viņš atsaka un, kā šķiet, nemaz nepriecājas par to, ka man ir zināms arī viss pārējais.

Par šo pārējo Akovā un apkārtējos ciemos ļaudis stāstīja tā. Ivļes jaunek|i parasti pulcējušies smēdē pie upes, lai būtu tālāk prom no ciema ļaužu acīm, un kalēja Kahro mājā dzēruši tik ilgi, kamēr apdzērušies. Kādu dienu viņi dzērumā uzzinājuši, ka no kalna ciema Ruje- vicas, kas atrodas divi trīs stundu gājienā no Ivļes, kāds vīrs devies svētceļojumā. Viņi jutušies aizskarti, ka Ru- jevicai ir savs svētceļnieks, bet viņiem, ivļiešiem, nav, un dzēruma trakumā nosprieduši, ka svētceļojumā jāsūta kalēja Kahro dēls Rāmo. Un Rāmo, kas bijis tikpat piedzēries kā pārējie, labprāt tam piekritis un pēc nedējas, iespējams, dzērumu neizgulējis, devies ceļā.

No svētceļojuma atgriezies pilnīgi cits cilvēks. Viņam mugurā bijušas mullas un svētceļnieka drānas, ap galvu milzīgs turbāns un prātā aplam daudz dievbijības. Vispirms viņš visus dzērājus iztriecis no tēva smēdes un dzinis uz mošeju, tāpat arī pārējos ciema iedzīvotājus, piedraudēdams, ka tos, kas nelūgs dievu šai saulē, gaida briesmīgas mokas viņā saulē. Bet dzērāji par mūžīgu dzīvošanu lai pat nesapņo, viņi nevarēs stāties dieva vaiga priekšā, jo dievs viņus nepieņems.

Sākumā ciema iedzīvotāji brīnījās, ka viņiem ir savs svētceļnieks — hadžī, turklāt neviens cits kā Kahro dēls Rāmo — tas pats, kas senāk pa dienu uzturēja uguni ēzē, bet naktīs pļēguroja. Bet ar laiku viņi pierada pie tā, ka Rāmo ir hadžī, jo nevis viņi, bet Rāmo taču bija devies svētceļojumā uz Meku un tur skūpstījis Melno akmeni un matiņu no dieva sūtitā pravieša Muhameda bārdas. Tātad jāuzklausa, ko saka mute, kas skūpstījusi šo akmeni un šo matiņu, un jādzīvo tā, kā hadžī prasa.

Viņa briesmu stāsti par sodu, kas viņā saulē gaidāms grēciniekiem, tik ļoti nobiedēja ciema ļaudis, ka viņi kļuva klusi un rāmi un lūdza dievu gan tad, kad vajag, gan arī tad, kad svētā grāmata to nemaz neprasa. Pamazām dzīve ciemā it kā pamira. Pat dziesmas vairs neskanēja — kā lai cilvēki dzied šai pasaulē, kas kļuvusi drūma un bēdīga, ja viņus gaida vēl drūmāka un bēdīgāka viņpasaule.

Apklusa ciems, sastinga dzīve.

Nelabojamie dzērāji, kas tagad uzdzīvoja nevis smēdē, bet strauta malā zem vītoliem, tika izstumti no sabiedrības, ar viņiem vairs neviens pat nesasveicinājās. Bet tad, kad ciems jau bija kļuvis gandrīz kapsētai līdzīgs, atradās vīri, kas hadžī piekāva. Acīmredzot tie bija dzērāji. Viņi aizvilka svētuli uz strautu, kur kārklu un dzeloņ- plūmju audze bija tik bieza, ka neviena acs nevarēja tai cauri redzēt, piekāva viņu līdz asinīm, izvārtīja pa dubļiem un izģērba kailu. Visu hadžī mantību—čalmu, svārkus, kreklu, bikses, zeķes, kā arī svēto grāmatu, ko viņš allaž nēsāja padusē, kaut arī neprata lasīt, — kaušļi sasēja pauniņā un pauniņu iemeta ūdenī, lai straume to aiznes, bet pašam hadžī pavēlēja pa krastu iet tai nopakaļ. Lai pliks un bass iet, kur grib, bet Ivļē lai nekad vairs neatgriežas ne pliks, ne drānās ģērbies, ne kurpēs āvies.

Ar to stāsts par Kahro dēlu hadžī Rāmo beidzās, un ne Akovā, ne arī apkārtnes ciemos neviens nezināja, kas pēc tam ar svētuli noticis. Tādēļ tagad es nepacietīgi klausījos, ko stāsta bijušais svētceļnieks un pašreizējais dervīšs, gribēdams uzzināt, kā viņš kļuvis par dervīšu. Droši vien ne tā, kā kļuva par svētceļnieku. Ne tik daudz no viņa vārdiem, cik no dažādiem mājieniem uzzināju, pareizāk sakot, uzminēju viņa gaitas pēc tās dienas, kad ciema puiši viņu piekāva un padzina, piekodinādami, lai viņš iet un nekad vairs neatgriežas.

Viņš bija aizgājis uz Džakovicu pie dervīšiem, pēc tam apmeties Uščupā — arī pie dervīšiem, vēlāk pārcēlies uz Salonikiem un visbeidzot ieradies Jedrenā. Viņš vēl bijis pavisam jauns dervīšs, kad, dzīvodams Uščupā, atteicies no Rāmo vārda un sācis saukties par Seifallāhu — allāha zobenu. Bet tagad, sirmā vecumā, viņš bija dervīša hadžī Seifallāhs Ibn Kahrimāns, citiem vārdiem sakot, dervīšs, svētceļnieks, allāha zobens un Kahro dēls, cēlies no Ivļes ciema pie Akovas. Un es pie sevis nodomāju, ka viņš tomēr ir laimīgs cilvēks. Pirmkārt, tāpēc ka viņš bija dzērājs un dzērumā pudeles brāļi viņu nosūtīja svētceļojumā, otrkārt, tāpēc ka tie paši pudeles brāļi viņu piekāva, kad viņš bija kļuvis par hadžī, un padzina no Ivļes, treškārt, tāpēc ka viņš kļuva par dervīšu un tagad var mieloties ar visādiem gardumiem, var ģērbties greznās drānās un baudīt cieņu savā šīitu ordenī. Bet nelaimīgs viņš ir vienīgi tāpēc, ka pašreiz viņa atmiņā atau- susi upmalas smēde un riekstkoks tās durvju priekšā. Viņš neatlaidīgi mani iztaujāja gan par'šo koku, gan par smēdi, gan par smēdes plēšām. Kas tagad min plēšu paminu un uztur uguni ēzē, vai pie sienas vēl karājas gatavi sirpji, vai Ivļē vēl ka] arī cirvjus?

—    Kaļ, — es atbildēju.

—    Kas tos kaļ?

—    Nezinu. Bet vēl joprojām pie upes dzird klaudzam āmuru uz laktas.

—     Es arī to dzirdu, — viņš atsaucās.— Apgujos, sa- lieku rokas aiz galvas un klausos, kā klaudz… Arī tad vēl, kad mani nesīs uz kapiem, es dzirdēšu šos āmura klaudzienus, — viņš noteica un piepeši ieskatījās man acīs. — Tu esi līdzīgs savam tēvam, Tāhir. Tu esi virsnieks. Atvedi algotņus. Tas ir labi. Es gribu redzēt tavus algotņus. Vai viņi ir paklausīgi?

Gribēju viņu uzrunāt pilnā vārdā un pateikt, ka algotņi ir pietiekami paklausīgi, bet pār lūpām nāca tikai viņa vecais, īsais vārds — Rāmo, tādēj es neatbildēju nemaz.

Norunājām, ka aizvedīšu viņu pie algotņiem un Rāmo viņus stiprinās ticībā.

49

—  Vai jums ir dievs?

—   Ir.

—  Vai jums ir sultāns?

—   Ir.

—   Turkam ar to pietiek.

Algotņi piecēlās kājās. Kaut ko tādu viņi vēl nebija redzējuši un nekad nebūtu iedomājušies, ka pasaulē var būt arī tāda cepure, ka vispār kaut kas tāds var būt… Dervīšs pārgāja pāri visai telpai, uzvēdīdams algotņiem sava tērpa smaržu, apstājās pie pretējās sienas, kur bija nolikts galds un krēsls, un pagriezās ar seju pret viņiem. Tikai tagad es ieraudzīju, cik šim cilvēkam melnīgsnēja seja. Šķita, ka tajā vēl joprojām turas sodrēji, kas iezīdusies jaunības dienās, kad viņš stāvēja pie ēzes un kad uzdzīvoja. Kalējs, arājs, lopkopis visu mūžu saglabā kaut ko no sava jaunības dienu darba — mazliet kvēpu, mazliet zemes, mazliet vilnas, un pat tad, ja īstenībā tā nav, mums nāsīs sitas ogļu, zemes un vilnas smarža.

Es cerēju, ka dervīšs pratīs šo cilvēku — šo lauku nabagu, algotņu, sultāna karavīru — sirdīs gluži kā apdzisušā pavardā iekvēlināt ogles un aizdegt uguni. Upmalas smēdē viņš to bija pratis un nebija to aizmirsis.

Hodža, gribēdams viņam sagatavot ce|u, sacīja:

—    Pie jums ieradies ievērojams vīrs.

—    Tencināmi

—    Viņš runā mūsu valodā.

—    Arī par to viņu tencinām!

—         Klausieties viņā, iegaumējiet, ko viņš jums sacīs, un dzīvojiet pēc viņa vēlējumiem.

Algotņi apsēdās, pieklusa. Bet dervīšs izstiepa roku un piedūra pirkstu algotnim, kas sēdēja viņam vistuvāk.

—    Kas ir tavs dievs? — viņš jautāja.

—    Mans dievs ir allāhs, — algotnis atbildēja.

—    Kas ir tavs pravietis?

—    Mans pravietis ir Muhameds.

—    Vai dievu lūgt proti?

—    Neprotu.

—    Tu esi ēzelis!

—         Kaut ari simtreiz es būtu ēzelis, tik un tā lūgšanu izdarības man nevedas.

—    Mēs visi, kungs, šai mācēšanā esam ēzeļi.

—    Es viņus mācīju, — hodža iebilda.

—         Jā, kungs, hodža mūs mācīja sviedriem vaigā, tikai nekas no tā neiznāca. Šodien viņš mums iemāca, kas lūgšanas brīdī jādara un kas jāsaka, bet rīt mēs šīs izdarības jau esam aizmirsuši. Daži nemaz negrib mācīties. Kāpēc, kungs? Mēs pieteicāmies algotņos, lai kalpotu sultāna karapulkā savu saimnieku vietā. Tāda bija noruna, un par to viņi mums samaksāja. Citas norunas mums nebija. Bet tagad no mums prasa iemācīties diev- lūgšanas mākslu. Mēs to nevaram un arī negribam iemācīties. Virsnieks Cani mūs māca staigāt citādi, nekā esam staigājuši kopš dzimšanas, un viņam neder mūsu kājas. Hodžam neder mūsu galvas. Jāprasa, kas tad no mums viņiem der, ja abas šīs lietas, kas cilvēkam ir pašās galvenās, viņiem nav derīgas?

Sim saniknotajam algotnim dervīšs uzmeta naidīgu skatienu, no kura, kā man šķita, šāvās ārā asas šautras. Viņš pagriezās pret mani un jautāja, cik reizes dienā mēs, virsnieki, peram algotņus — divas vai trīs reizes dienā. Es klusēju un neteicu, ka mēs algotņus neperam nemaz, lai viņš nekļūtu vēl niknāks.

—         No kurienes tu esi nācis, ka neproti lūgt dievu? — viņš algotnim noprasīja.

—    Nāku no Ivļes.

—    No kuras ģimenes?

—    Esmu Demira dēls.

—    Kura Demira? — dervīšs viņu iztaujāja.

—         Kā tu zini, kungs, ka Ivļē bija trīs Demiri?. Es esmu Dzērāja Demira dēls.

Dervīša seja spēji kļuva tik sarkana kā uguns. Es sajutu, ka piesarkst ari mani vaigi, jo man bija vairāk nekā skaidrs, ka liktenīgajā dienā Dzērāja Demirs ir bijis to vīru pulkā, kas strautmalas brikšņos piekāva, izģērba un pliku izraidīja no ciema toreizējo hadži un tagadējo dervīšu. To visu dervīšs tagad atcerējās un drūmi klusēja. Tā prot klusēt tikai tie, kas uz savas ādas sajutuši sitienu smagumu. Nejauši tos atcerēdamies, viņi it kā izgaist no šīs pasaules un ienirst nebūtībā. Dervīšs stāvēja kā sastindzis, un šķita, ka šajā brīdī viņš atrodas nevis algotņu vidū, bet Ivļē pie strauta, kur Demira rokas viņu lauza un šausta …

—        Pirmīt es gribēju, lai šo algotni noper, — viņš beidzot ierunājās, — bet tagad saku, ka nevajag to darīt.

—    Paldies tev, kungs.

—    Vai tavs tēvs vēl ir dzīvs?

—        Nē, nomira no dzeršanas, kungs. Man nav neviena tuvinieka. Seit ir daudz tādu, kam neviena nav.

—    Jums ir dievs.

—    Zinām, kungs, ka mums ir dievs.

—    Jums ir sultāns.

—    Zinām, ka mums ir sultāns.

—    Turkam ar to pietiek, — dervīšs noteica.

Viņš nezināja, ko vēl vajadzētu algotņiem sacīt, tādēļ strauji sāka iet uz durvīm. Viņš gāja tā, it kā atgrieztos mājās no tirgus, kur neko nav ne nopircis, ne pārdevis. Dervīšēni devās viņam pakaļ un aiziedami izturējās pavisam citādi nekā pirmīt, šeit ienākdami. Hodža pacēla roku, un to pašu darīju arī es, ar šiem mājieniem viens otram it kā sacīdami: nekas nav mainījies, algotņi nav izkustināmi, viņi palikuši tādi paši, kādi bijuši.

50

— Sultāna tronis ir līgava, ko nevienam neatdod.

Gāja nedēļas un mēneši, pagāja rudens un ziema, pienāca pavasaris, un laikam līdzi mainījās arī algotņi. Viņi apguva karavīra soli un iemācījās apieties ar ieročiem — to, ko no viņiem prasīja Cani. Iepazinās ar turku sultāniem un sultāna valsti — ar to, ko no viņiem prasīju es. Uzkrāja šādas tādas gudrības arī par ticību — to, ko no viņiem prasīja hodža. Un tomēr daudz ko no tā, ko viņiem vajadzēja aizgūt no manis, viņi nespēja aptvert. Tā, piemēram, viņi nekādi nevarēja saprast, kādēļ turku sultānam Selīmam, sultāna Bajazeda dēlam, bija jānogalina pieci dēli un brālis, lai saglabātu sev troni. Šausmās sastingušu seju, plaši ieplestām acīm, mēmām lūpām, pārbijušies un apjukuši viņi savā iztēlē skatīja nožņaugšanas ainu. Viņi gluži kā aculiecinieki pārdzīvoja visu slepkavošanas gaitu un it kā savām acīm redzēja, kā tēvs, aukstasinīgi un pilnīgi apzinādamies to, ko dara, citu pēc cita nožņaudz brāli un visus piecus dēlus. So notikumu, ko biju viņiem pastāstījis skopiem vārdiem, it kā garāmejot, viņi iztulkoja pēc sava prāta un pēc savas patikas, šo un to pielikdami klāt, šo un to atmezdami nost, bet nemainīgi paturēdami galveno: ap piecu jaunekļu kakliem apmestas cilpas, pieci mēmi einuki satver saišu galus un žņaudz sultāna dēlus. Cilpas savelkas aizvien ciešāk un ciešāk, bet sultāna dēli vēl ir pie pilnas apziņas un cits citam vaicā: «Kāpēc? Par ko? Mēs neesam vainīgi, ka mums ir tiesības uz troni.» Sis stāsts vēlreiz pierāda, ka valdniekiem bērni nav bērni un troņmantniekiem brāļi nav brāļ-i. Ka sultāna tronis ir līgava, ko nevienam neatdod. Tai pašā dienā, kad no nelaiķu kakliem noņēma cilpas, pa sultāna pils vārtiem iznesa sešus zārkus.

—    Sešus!… Skaiti: viens, divi, trīs… seši! — algotņi brīnījās.

—    Ļautiņi miļie, vai varat iedomāties, kā smaržoja egļu dēļi, kad nesa Šos zārkus!

—    Smaržoja vēl četras dienas pēc apglabāšanas.

—    Un smaržo vēl šobaltdien.

—    Man patik tā vieta stāstā, kur brālis, kas nav sultāns, ar cilpu kaklā lūdz brāli sultānu: «Piesaukdams dievu, pie kura tu mani raidi uz viņpasauli un pie kura arī tu pats nonāksi, es tevi lūdzu: ļauj man dzīvot vēl tik ilgi, kamēr apsēžos pie loga un nodziedu dziesmu.» Un sultāns viņam dod šo laiku. Diez kādu dziesmu viņš dziedāja, acis no striķa nenolaizdams? Skatījās uz cilpu, ko teju, teju savilks ap viņa kaklu, un ar to pašu kaklu pilnā balsī dziedāja. Skumīgi dziedāja, tādēļ ka brālis viņu nožņaugs …

Tad lēni un prātīgi ierunājās cits algotnis:

—    Sultāniem un sultānu dēliem jau no dzimšanas lemts citam citu slepkavot. Tronis par šauru, uz tā visi nevar sakāpt, tāpēc viņi cits citu apkauj. Tas man ir skaidri zināms.

—    Bet man liekas, ka būtu vislabāk, ja mēs par šādām un tamlīdzīgām lietām neko nezinātu un neko nedzirdētu. Ja es būtu bijis tur, kur sultāna brālis pirms nāves sāka dziedāt dziesmu, tūlīt būtu gājis prom, lai nebūtu jāklausās.

—    Tā neklājas runāt.

—    Bet tādas ir manas domas.

Viņi cits ar citu strīdējās, gribēdami izlikties gudri, un par liktenīgiem notikumiem sultānu dzīvē centās runāt tā, kā būtu runājuši viņu bijušie kungi. Viņi pat atdarināja savu saimnieku balsis un kustības un jutās kā īsti prātnieki.

Bet naktī viss viņu prātīgums izgaisa. Viņi gulēja tramīgā miegā un skaļi stāstīja par savām sievām, kas viņiem rādījās sapņos. Šādus nakts runātājus citi tūdaļ pamodināja: nemuldi muļķības par sievu, tā neklājas runāt! Algotņi bieži kavējās atmiņās pie savām sievām. Dienā, kad iestājās atpūtas brīdis, viņi atspieda muguru pret kādu sienu, koku vai malkas bluķi kazarmas pagalmā un nodevās nomoda sapņiem, kuros ataicināja pie sevis viņas — sievas, ko bija atstājuši ciemā pie bijušajiem saimniekiem vai pametuši savai vaļai. Šādos brīžos, it kā pusmiegā iegrimuši, viņi piepeši skaļā balsī izsauca sievas vārdu, bet tūlīt atjēdzās, nobijušies no šī vārda un savas balss. Viņus pārņēma tukšuma sajūta, un tālums, kas viņus šķīra, šķita vēl lielāks — tik liels, it kā viņiem sievas nekad nebūtu bijušas.

Kur viņas ir?

Pēc pusdienām viņi ņēma rokās zurnas un stabules un spēlēja tās, spēlēja nevis prieka pēc, bet tikai tāpēc, lai izmestu no galvas domas par sievām.

51

— Uz divām zvaigznītēm man ir tiesības, bet pārējās piešuvu pats, lai to būtu vairāk.

Kādu dienu, kad algotņi atkal spēlēja zurnas un stabules, negaidot parādījās Atrads. Nevienam nebija ne jausmas, no kurienes viņš nāk, kur pavadījis visu pavasari un pusi vasaras. Viņam mugurā bija virsnieka forma, lai gan apvalkāta, un kājās virsnieka zābaki, tāpat apvalkāti, bet pie krūtīm un uz pleciem bija tādas pašas zvaigznītes, kādas piešķir virsniekiem. Viņš bija saposies un smaidīgs, un algotņi brīnījās, jautādami sev, vai tas ir Atrads vai nav Atrads, vai ir tas haiduks vai nav tas haiduks, kas nemācījās ne «bir», ne «iči», kas nelauzīja galvu ne par dievlūgšanas kārtibu, ne par sultāniem, bet aprūpēja hodžas sievu. Diez vai hodžiene viņu apgādājusi ar šo ietērpu un tik grezni saposusi, vai arī viņš pats to visu sev sameklējis? Lēni, it kā tīksminādamies, Atrads pārlaida acis formai un zābakiem, ļaudams algotņiem sevi apskatīt no visām pusēm un gaidīdams, ko viņi, sacīs. Bet algotņi, nolikuši zurnas un stabules, pabāzuši vālītes zem bungu saitēm, raudzījās viņā ieplestām acīm.

—    Vai pazīstat?

—    Kā tad, tu taču esi Atrads, — viņi atbildēja.

—  Vareizi, es esmu Atrads. Bet tagad pasakiet, kāda ir mana dienesta pakāpe. Paskatieties, cik man zvaigznīšu uz pleciem!

Algotņi viņam atbildēja: ja zvaigznītes piešuvusi hodžiene, tad tām nav nekādas vērtības, ja tās piešuvis viņš pats, tad tās arīdzan nav vērā ņemamas, tāpēc lai neliek viņiem minēt un pasaka, kur viņš to visu ņēmis.

Atrads apsēdās pie malkas kaudzes un skaldāmā kluča, un algotņi apstājās visapkārt, nezinādami, kā pret viņu jāizturas — vai tāpat, kā izturējās pret algotni Atradu, kas bija pārnācis pie viņiem no haidukiem un saglabājis haiduku paradumus līdz pat Jedrenai, vai arī kā pret īstu virsnieku. Kā nekā viņam taču bija virsnieka forma un virsnieka atšķirības zīmes! Pēc sejas spriežot, viņš bija tas pats viņiem pazīstamais Atrads, bet pēc ietērpa — virsnieks kas virsnieks! Algotņu acīs Atrads bija gluži kā aizsainis, kas pēkšņi nokritis no debesīm un ko neviens neprot atraisīt, jo nezina, pie kura mezgla jāķeras vispirms. No visiem šīspasaules brīnumiem, par kuriem biju stāstījis es, un no visiem viņpasaules brīnumiem, par kuriem bija stāstījis hodža, šis brīnums, ko sauca par Atradu, viņiem likās vislielākais un arī vistuvākais, jo viņš bija dzīvs cilvēks, turklāt pašu cilvēks, bet — paskat tikai! Viņi stāvēja un minstījās, neuzdrošinādamies viņam pieskarties, jo kas zina, kāds spēks iemājojis šādā Atradā, kam ir tik daudz zvaigznīšu uz pleciem.

—    Stāsti!

—    Tikai nesāc gvelzt melus, ka to visu esi atradis ce| malā, tik un tā neticēsim. Stāsti patiesību!

Viņa stāsts bija garš, bet ne manas teiksmas par turku sultāniem un sultāna troni, ne hodžas līdzības par ticību un svētajiem, ne Cani biedinājumus un pamācības par krieviem, kas viņus apkaus pie Donavas, ja viņi nesakaus krievus, — neko viņi nebija klausījušies tik aizrautīgi kā Atrada stāstu.

—    Jūs visi esat muļķadesas! — Atrads izsaucās. — Jūs esat kāpostgalvas!

Tā viņš iesāka stāstu par sevi.

—    Es!…

Vispirms viņš pastāstīja par to, kas visiem jau bija zināms: kā kalpojis hodžam un hodžienei un cik Tabi viņam tur klājies. Bet kopš tā laika, kad hodža un hodžiene sadraudzējušies ar kādu vecu virsnieku, viņam klājies vēl labāk. Ar to sākās jauns, algotņiem nezināms stāsts.

Virsnieku sauca par Bečīru. Viņš bija dzimis Bitolā, bet ilgi dzīvoja Salonikos un pie grieķiem iemācījās dzert pašdarinātu degvīnu. Paklusām viņš žūpoja arī Jedrenā, it īpaši frontes joslā pie Donavas, kur bija vieglāk dzert slepenībā, bet dzērumā arī vieglāk varēja zaudēt dzīvību. Bečīrs pārliecinājās, ka Atrads ir izdarīgs, apsviedīgs puisis, un tādēļ lūdza, lai hodža laiku pa laikam neliek viņam Atrada pakalpojumus.

Kādu dienu vecais virsnieks ataicināja At.'adu pie sevis un apvaicājās, vai viņš labi pazīst Jedrenas ielas un, ja pazīst, lai tad aiziet uz tādu un tādu ielu un no tirgotājā, ko sauc par Stefanu, pārnes to, ko šis Stefans viņam iedos. Stefans viņam iedošot kastīti, bet lai pielūkojot, ka tā neizkrīt no rokām. Iedeva naudu un piebilda, lai Atrads samaksā tirgotājam par pirkumu, bet pārpalikumu patur sev. Un vēlreiz piebilda, ka pārpalikumu nekad viņš neņems, to lai Atrads patur sev katru reizi, kad no Stefana atnesīs kastīti, — tā būs Atrada peļņa. No kastītes nāca degvīna smaka, un iekšā klunkšķēja pilnas pudeles, tādēļ Atrads tūdaļ noprata, ko nes. Tas viņam bija gaužām pa prātam. Viņā atkal pamodās vecais gars, un viņš jutās kā haiduks pašā Jedrenas vidū: viņš slepeni piegādā degvīnu, ko binbašā slepeni izdzer! Un viņš aizrāvās ar šo darbošanos tāpat kā senāk mežos ar laupīšanu, kad vēl bija īsts haiduks. Mežu viņam tagad aizstaja Jedrenā, un virsnieks bija tāds pats haiduks kā viņš.

Pavasaris jau bija pilnā plaukumā, Jedrenas akācijām jau zaļoja lapas, kad binbašā Bečlru atkal aizsauca uz Donavu. Viņš aizveda līdzi arī Atradu, lai frontē nebūtu jāskumst pēc degvīna pudeles. Bečīrs bija artilērijas virsnieks un, dodamies uz ugunslīniju, aizvien biežāk un biežāk ņēma līdzi Atradu, lai arī tur viņš tiktu uzlādēts ar degvīnu tāpat kā lielgabali ar lodēm. Kad netrūka ne viena, ne otra, kad lielgabaliem bija lodes un binbašā degvīns, uguns šķīda uz visām pusēm. Krievi zināja, ka tajā un tajā frontes sektorā turku artilērijas virsnieks dzer pašdarinātu šņabi, un, kad no turienes sāka birt ložu lietus, tūdaļ saprata, ka Bečīrs atkal ir piedzēries.

Bečīra lielgabali bija paslēpti krūmiem un kupliem kokiem apaugušā augstienē, kas atradās starp līdzenumu un kalniem. Ar šiem lielgabaliem sākās Atrada stāsta otrā daļa — bēdīgā daļa.

—    Mums tur, brāļi, bija septiņpadsmit lielgabalu.

—    Ak septiņpadsmitl — algotņi atkārto, būdami pārliecināti, ka jāizsaka izbrīns, kaut arī lielgabalu neviens nav redzējis un, profams, nezina, kas ir septiņpadsmit lielgabalu, — daudz vai maz.

—    Sauj krievi. Šaujam mēs. Mums visapkārt vēl stāv mežs, bet tas kļūst aizvien retāks. Sprāgst krievu lielgabalu lādiņi, izrauj kokus ar visām saknēm. Zeme lido gaisā, zeme un debesis sajūk kopā, un uz zemes nekas vairs nav redzams, atskaitot tuvāko lielgabalu. Redzams tas gan vēl ir, bet pieskarties tam nevar — karsts kā uguns. Deg dzelzs, deg koks, deg zeme. Deg debesis. Beigu beigās arī pašam būs jāsadeg. Vārdos to nemaz nevar izstāstīt tam, kas savām acīm to nav redzējis. Kas pats nav dedzis. Bet mans virsnieks.., Mans virsnieks skrien no lielgabala pie lielgabala un tikai kliedz saviem lielgabalniekiem: «Mani dēli! Mani dēli!» Un pats nes klāt šāviņus. Tiklīdz lielgabals izšauj, Bečīrs pakampj pudeli un nodzeras, un es to vien daru kā ik pa brīdim atkorķēju pilnu pudeli. Bet viņš ik pa brīdim man uzsauc: «Piesargies, dēls, ka nezaudē galvul» Vairāk baidās par mani nekā par lielgabalniekiem, jo kas tad viņam pienestu dzeramo, ja manis nebūtu.

Nezinu, kur šajā dūmu un uguns viesulī viņš pazuda, bet piepeši es pamanīju, ka viņa vairs nav. Tikai vēlāk noskaidrojās, ka viņš bija aizgājis pie citiem lielgabaliem un šos uzticējis savam palīgam Nedžībam. Nedžibs pēc dienesta pakāpes arī bija binbašā tāpat kā Bečīrs, tikai gados stipri jaunāks. Piepeši redzu, ka notiek brīnumi: Nedžībs laižas ļekās! Pamet lielgabalus un mūk. Sāk mukt arī pārējie. Visapkārt līķi, mūsu lielgabalu stobri jau atdziest. Bet ko es daru? Es stāvu. «Ko tu stāvP kā stabs, padod šāviņus!» kāds lielgabalnieks man uzsauc, un es sāku viņam tos padot. Pēc brītiņa viņš savu lielgabalu uztic man un pats iet šaut ar tiem, kas apklusuši. Bet pēc pāris soļiem šķemba viņu nogalina. Esmu palicis viens, un man gaidāma tāda pati nāve. Bet varbūt tuvumā vēl kāds ir pie dzīvības? Un es no bailēm pilnā balsī sāku klaigāt tāpat kā mans virsnieks, kad bija pamatīgi piedzēries: «Sitiet viņus, dēli!» Un izšauju lielgabalu. šauj arī krievi, bet retāk un retāk, kamēr apklust pavisam. Nu vairs nešauj ne viens, ne otrs. Bet dūmi vēl veļas pa zemi mutuļiem, un mežs vēl deg. Piepeši caur dūmiem ieraugu savu virsnieku un Nedžību, ko ved, saitēs sasietu. Par bēgšanu. Un kas notiek tālāk? Notiek tas, ko pavēl mans virsnieks: Nedžību izģērbj. Novelk viņam visu, atskaitot kreklu un apakšbikses, un to visu atdod man — še, ietērpies formā! Un mans virsnieks saka: «At- rad, es tev nevaru piešķirt tādu dienesta pakāpi, kāda bija viņam, bet tu vari būt onbašā.» Un pateicas. Pateicas man par to, ka esmu palicis pie lielgabaliem, kaut ari tas nav mans pienākums. Ar vienu roku apsveic mani, bet ar otru notēmē pistoli pret Nedžību. Un tas puspliks saļimst. Sīs drēbes vajkāja viņš. Tagad tās ir manas. Un šīs zvaigznītes tagad arī ir manas! Uz divām zvaigznītēm man ir tiesības, bet pārējās piešuvu pats, lai to būtu vairāk. Bet es par tām vairs nepriecājos. Es būtu priecīgs, ja mans virsnieks nebūtu nomiris. Es viņam devu daudz šņabja, bet viņš prasīja vēl vairāk, jo baidījās, ka nomirs, ja viņu pietiekami nedzirdināšu. Laikam es viņu tomēr pārdzirdīju. Viņš bija labs' cilvēks. Mīlēja mani. «Atrad, tu man esi tikpat kā dēls, tu neaizbēgi kopā ar maniem lielgabalniekiem,» viņš mēdza teikt. Bet pret bēdzējiem viņš bija nesaudzīgs — katru uz vietas nošāva. Nošauj lielgabalnieku un tūdaļ pakampj pudeli. Bet visapkārt dūmu mutuļi, kas mūs slāpē vai nost. Pie kājām vēl plandās uguns, vēl deg koku zari, bet viņš skūpsta lielgabalus. Skūpsta un raud. Jūs neesat redzējuši, kā raud veci cilvēki. Veci cilvēki raud sevī. Todien viņš nenomira, todien viņš tikai saslima. Šņabi es viņam vairs nedevu, un viņš to arī nemaz neprasīja. Likās, ka viņš ir piedzēries, arī nebaudījis ne malka. Bet tad jau nāve bija viņā iegājusi. Un palika pie viņa uz mūžīgiem laikiem. Skatos uz nelaiķi un raudu. Raudu sevī tāpat, kā viņš raudāja sevī, stāvēdams pie lielgabaliem.

* Atrads savu stāstu iesāka jautri, bet pabeidza skumīgi. Noskuma arī algotņi, un neviens vairs neapbrīnoja viņa virsnieka tērpu un zvaigznītes uz pleciem. Gan pats Atrads, gan viņa apģērbs, zābaki un zvaigznītes, gan ari viss viņa stāsts algotņu prātam bija tāls un svešs, un viņi labprāt tagad būtu ķērušies pie zurnām un stabulēm, lai, bungām rībot, aizmirstu to, ko nule bija dzirdējuši. Tas, kas dots Atrādām, nav lemts viņiem. Viņš ir bijis tur, kur nāve staigā, bet atgriezies sveiks un vesels, pat ar zābakiem kājās un zvaigznītēm uz pleca, nē, viņiem nesmaidītu tāda laime, jo viņi nav tādi kā Atrads.

Viņi taujāja, ko Atrads pašlaik dara, kur apmeties, klusībā spriezdami, ka ar šādiem zābakiem cilvēks var darīt visu, kas ienāk prātā, kaut vai līdz zemes malai aiziet. Viņi aptaustīja stulmus un zoles, gribēdami noteikt ādas labumu, un ieraudzīja, ka stulmu šuve ir mazliet greiza. Atrads paskaidroja, ka stulmi sašūti greizi tādēļ, ka lielgabalnieku virsniekam Nedžībam bijušas līkas kājas — tās viņam esot izliekušās no ilgas jāšanas uz zirga, bet gan jau viņa taisnajās kājās zābaki drīz iztaisnošoties.

Kad Atrads atvadījās un gāja prom, visu acis bija pievērstas tikai viņa zābakiem.

— Nē, nē, Atrad, nekas tev neiznāks ar to zābaku iztaisnošanu. Greizi bijuši, greizi paliks.

52

— Jums atmaksās sultāns un dievs. Sultāns — šai pasaulē, ja pārnāk- siel no karalauka, dievs — viņsaule, ja kara kritisiet.

Es pamanīju, ka Cani kopš kāda laika sācis citādi izturēties pret algotņiem. Viņš brēca un klaigāja, nevīžas sita ar slikti iztīrītas šautenes laidi, lika ieročus eļļot un spodrināt vēl un vēlreiz, kamēr tie saka laistīties kā spogulis. Rāva no algotņu apģērba nost pogas un kabatas

un, biedināja, ka noraus un atplēsīs visu, kas nav labi piešūts. Draudēja, ka netīrus apavus liks viņiem novilkt, ar šautenes slauķi sadauzīs pēdu apakšas un pēc tam basām, asiņainām kājām liks skriet pa zvirgzdainu granti. Klausīdamies Cani prasībās, es nojautu, ka viņam ir zināms kaut kas, ko es vēl nezinu, bet viņš man neko nedrīkst sacīt. Noslēpumu atklāja Ašikoglu. Algotņiem jāiet uz Donavu! Cani viņus aizvedīs uz fronti un būs viņu komandieris, bet es un hodža arī turpmāk pildīsim katrs savu uzdevumu — es viņus mundrināšu, un hodža apstāvēs kritušos. Ašikoglu paskatījās man sejā un, redzēdams, ka tai nav diezin cik veselīgs izskats, apvaicājās, kā es jūtos. Tagad, kad bija jāsāk posties pārgājienam uz Donavu, es nevarēju atzīties, ka nejūtos vesels, jo viņš droši vien nospriestu, ka es baidos no frontes. Es neteicu neko, bet viņš tādiem pašiem vārdiem kā todien, kad mēs iepazināmies, sāka apgalvot, ka man pie Donavas klāšoties labi. Viņš pazīstot daudzus virsniekus, kas Jedrenā slimojuši, bet pie Donavas atguvuši veselību, neviens no viņiem frontē neesot kritis, un arī es nekritīšot, jo man kaujās nebūšot jāpiedalās. Es netiekot sūtīts uz kara- lauku cīnīties ar ieroci rokā, tādam uzdevumam es neesot derīgs, man tikai pirms kaujām algotņi jāiedvesmo ar varoņgara apdvestu runu. Es viņam piekritu, ka neesmu karavīrs ne pēc sirds aicinājuma, ne pēc miesas dotībām. Rokas man ir vājas un arī kājas nav diez cik izturīgas, jo savā mūžā esmu daudz sēdējis pie grāmatām, maz gājis kājām un neko neesmu darījis ar rokām. Tāds karotājs, kāds esmu es, nav spējīgs ne krieviem pakaļ trenkties, ja viņi bēgtu, ne arī pats aizbēgt, ja krievi dzitos pakaļ. Un tāpēc es nevaru sultānam kalpot ne ar rokām, ne ar kājām. Vai es to varu darīt ar runām? Arī to es nevaru. Man ir galva, man ir mēle, bet nav tādas sirds, kas liktu manām lūpām saukt dedzīgus vārdus: algotņi, lejiet savas asinis par sultānu! Par to jums atmaksās sultāns un dievs. Sultāns — šai pasaulē, ja pārnāksiet no karalauka, bet dievs — viņsaulē, ja karā kri- tīsiet. Nē, tā es nevaru viņiem teikt. Bet, ja es runāšu tā, kā varu un kā līdz šim esmu runājis, viņi nebūs varoņi, kuri ziedo dzīvību par sultānu, viņi būs tādi paši, kīds esmu es, un, tāpat kā es, naktīs lūkosies mēnesī un ienirs tā gaismas straumēs…

Atgriezdamies no Ašikoglu istabas, satiku hodžu. Tūdaļ sapratu, ka nav vairs jāvaicā, vai viņam ir zināma - pavēle par gājienu uz Donavu, jo viņš jau bija saģērbies un saposies, it kā gatavotos ceļot uz pasaules malu.

—    Donava! — viņš izsaucās tricošā balsī, nespēdams izdvest ne vārda vairāk.

—    Donava! — es atkārtoju.

Hodža iegāja mošejā, lai algotņiem pirms ceļa novadītu dievlūgšanu. Mošeja bija kazarmā.

Viņš nostāsies ar seju pret Meku — pret Muhameda, Hasana, Huseina, Alī, Omara vārdu — un lūgs dievu, lai tas cīņā pret ienaidnieku vada algotņus pa uzvaru ceļiem, bet tos, kuri karā kritīs, lai uzņem paradīzē. Lūgšanas vidū izkliegs sultāna vārdu un aizlūgs par ilgu viņa mūžu. Viņa balss drebēs, un šī drebēšana jau pirms vārdiem algotņiem pavēstīs, ka pienācis laiks pārcelties uz Donavu.

Kad iegāju mošejā, lūgšana tikko bija beigusies. Algotņi drūzmējās ap apaviem, un dievvārdi viņiem jau bija izkūpējuši no galvas. Apstājos un vēroju viņus. Hodžas vārdi viņus bija nobiedējuši. Noliekušies pār apaviem, viņi jauca kreisās kājas fturpi ar labās kājas kurpi un nekādi nevarēja apauties. Viņi izturējās gluži kā aitas, kuru barā nupat iebrucis vilks. Algotņi vēl nekad nebija hodžu redzējuši tādu kā šajā lūgšanā un vēl nekad nebija dzirdējuši viņu tā runājam. Viņiem šķita, ka hodža viņus aizvada no šīspasaules uz viņpasauli un lūdz dievu, lai tas viņus pieņem un ir viņiem žēlīgs, ka hodžas balss skan nevis no mutes, bet no pazemes un tajā jaušama zemes un tumsas dvaka. Viņiem šķita, ka tiek apbērti ar zemi un visapkārt iestājas tumsa, tādēļ āva kājas kā nemaņā, lai tūlīt, tūlīt nokļūtu dienas gaismā. Viņi pameta mošeju, atbrīvodamies no tās drūmajām, nomācošajām sienām un noslēpumainajiem rakstiem, un steidzās laukā no jauna ieraudzīt zālienu, koku zaļās lapotnes un putnus… Gribēdami ātrāk atjēgties, viņi gumzījās mošejas priekšā un cits citu taustīja un bikstīja, it kā būtu satikušies pēc ilgiem laikiem, un cits citam jautāja: vai patiesi tas esi tu?

Viņus izklīdināja Cani. Viņš vicināja zobenu un pavē- - lēja stāties ierindā. Galu galā — viņi taču ir karavīril Jā, viņi bija karavīri — sultāna karapulks, bet nedzīvs karapulks, ko bija nokāvusi hodžas lūgšana. Viņi paklausīgi gāja nopakaļ Cani. Gāja kā caur sprostu: vienā pusē Cani zobens, otrā — hodžas lūgšana, kas sūrstēja dvēselē. Beidzot, kājas pret bruģakmeņiem spēcīgi sperdami un elpu aizturēdami, viņi nokļuva laukuma vidū.

Cani viņiem pavēlēja nostāties divās rindās. Viņš sita viņiem pa zodu, lai viņi paceltu galvu augstāk, spēra viņiem pa kājām, lai izlīdzinātu ierindu, un lika izriest krūtis. Šeit ir armijai Saule spīdēja viņiem sejā. Tā bija liega rieta saule, kas meta viņu ēnas pret kazarmas ēku, tādēļ likās, ka pagalmā ir divas ierindas — viena nostādīta laukumā, otra — uz sienas.

Tā viņi stāvēja ilgi. Enu ierincla jau sniedzās līdz palodzēm, un ēnu galvas līda iekšā pa logiem, tāpēc šķita, ka šajā ierindā nostādīti karavīri bez galvas.

Viņi zināja, ka turku vārds «čepš» nozīmē «apskate». Cani šo vārdu izkliedza asi un spalgi un pavēlēja skatīties pa labi — no tās puses tuvojās Ašikoglu. Viņš bija ģērbies pavirši. Nāca vaļīgā solī. It kā nejauši būtu ieklīdis pagalmā, kur tāpat nejauši divās rindās un miera stājā nostādīti algotņi. Cani pagaidīja, kamēr arī citi virsnieki pienāk tuvāk, un tad pavēlēja algotņiem saukt «Jašah padišahl». Algotņu balsis bija drebelīgas, tajās bija saklausāma hodžas lūgšanas atbalss, tādēļ sveiciens noskanēja drūmi, tikpat drūmi kā todien, kad viņi nepazīstamos turku vārdus izsauca pirmo reizi. Viņi stāvēja miera stājā kā parasti, kad notika «čepš», bet šoreiz viņiem nebija grūti palikt nekustīgiem, jo bailes, ko viņos bija modinājusi hodžas lūgšana, viņus bija sastindzinājušas jau mošejā. Viņi stāvēja kā marmora stabi, un ari viņu sejas bija tik bālas kā balts marmors. Virsnieki gāja gar ierindu lēni, vērīgi appētīja viņus no priekšas, tad apskatīja no aizmugures un beidzot, sadalījušies divās grupās, aplūkoja algotņus no tālienes. Virsnieki ne ar ko neizrādīja, cik augstu vērtē šo karapulku, bet katrā ziņā tam bija sava vērtība: šādi vai tādi, viņi tomēr bija kareivji, algotņi, kas apmācīti, apģērbti un paēdināti. Viss pārējais tiks svērts uz citiem svariem, uz tiem, kas stāv pie Donavas. Tie parādīs, kāda katram ir vērtība.

Pēc apskates algotņu ausīs palika džinkstam vēl viens turku vārds — «muhareba», un viņi saprata, ka tas nozīmē «karš», ka viņi dodas karot. No šā vārda viņi stinga vēl vairāk, un viņiem šķita, ka nokritis no kājām, ja kaut mazlietiņ pakustēsies.

Algotņu ēnas no kazarmas sienas jau bija nozudušas, rieta saules atblāzmā tā tagad izskatījās dzeltena.

Cani viņus veda tieši pretim saules rietam.

—   Salīdzinājumā ar Donavu visi cilvēki ir mazi.

—  Pat krievi.

Ieraudzījuši Donavu, algotņi nobijās. Nobijās kā no pašas upes, tā arī no tās vārda un labprāt būtu bēguši prom, taču zemes strēle aizmugurē bija tik maza, ka viņi jutās gluži kā uz baļķa, no ktira jāskatās milzīgās straumes plūdumā. Viņi vienmēr bija apjautuši savu niecību, bet šeit, pie Donavas, viņiem šķita, ka visi cilvēki ir mazi. Pat krievi, kas stāvēja pretējā krastā un nebija acīm redzami. Redzamas bija vienīgi debesis, kas gūlās pār līdzenumu. Tās bija brīnišķīgas, tomēr bailes viņus nepameta. Zeme, pa kuru viņi staigāja, bija mīksta, un arī zāle, kaut arī vasara jau bija pāri pusei, vēl zaļoja, un viņiem, zemniekiem, bija patīkami iet pa mīksto zāli un atgulties tajā. Algotņu apģērbs aplipa ar zemi un aptašķījis ar zāles zaļumu, bet daži, ložņādami pa niedru biezokņiem, pazaudēja cepuri. Par to viņi dabūja brāzienu no Cani un pārējiem virsniekiem, kas viņus komandēja. Bet visvairāk algotņi tika lamāti par gulēšanu ierakumos un rāpošanu pa tranšeju uzbērumiem, no kuriem viņi cits ar citu sasaucās un pilnā balsī auroja uz upes vidu, gribēdami uzzināt, kā viņu balsis peld līdzi straumei… Nevarēdami apjēgt, no kurienes ūdens nāk un uz kurieni aiztek, viņi nosprieda, ka upe stāv uz vietas. Viņiem bija sajukušas arī debess puses, un viņi ilgi strīdējās, kurā pamalē palikusi Jedrenā. Viņi mētājās ar rokām un rādīja ar pirkstiem uz visām pusēm, katrs apgalvodams un apzvērēdams, ka vienīgi viņam ir taisnība.

Algotņi bija dzimuši kalnos un pieraduši pie kalnu ainavām, tādēļ šajos klānos, kam neredzēja ne gala, ne malas, viņi jutās kā tuksnesī, kur cilvēkam nav iespējams dzīvot, kur cilvēks var pazust neziņā. Viņi līda niedrājos un krūmos, no kurienes bija redzams tikai mazs debess plankumiņš, bet pēc brīža bēga no tiem ārā kā slīcēji no akača. No viņu prāta izgaisa viss, ko es viņiem biju stāstījis par sultāniem, viss, ko hodža viņiem bija mācījis par ticību, un viss, ko Cani viņos bija iedresējis kazarmas laukumā, jo milzīgajā līdzenumā viņi paši kļuva līdzīgi niedrēm, krūmiem un zālei.

Sajā klusajā Donavas krastā bija tikai pagaidu nometne, no kuras algotņiem bija paredzams tiešs ceļš uz kaujas lauku. Viņi to zināja un klusībā baidījās no vēl kādas citas Donavas, it kā šī vēl nebūtu īstā. Reizēm, šausmās drebēdami, viņi klausījās tālu šāvienu balsīs, kas nāca vai nu no Donavas augšas va'i lejas gala. Naktīs viņi pameta teltis un skatījās, kā debesīs un ūdenī plaiksni ugunīgas atgaismas. Brīžiem viņi sajuta tās pieskārāmies arī savai sejai un tad kā dzelti sarāvās, palēca sāņus un ar plaukstām ilgi braucīja vaigus, it kā slaucīdami nost pielipušu zirnekļa tīklu.

Algotņiem likās dīvaini, ka virsnieki neko no viņiem neprasa, ka viņus tik labi ēdina un ļauj vāļāties pa zāli, it kā tikai šādas slaistīšanās dēļ būtu atvesti uz Donavu. Viņi pat lāgā nesaprata, kas īsti viņi ir. Varbūt viņi vairs nav nekas — ne karavīri, ne algotņi un pat ne tie, kas mūždien bijuši, — pat nabagi ne. Nudien, viņi neko vairs nesaprata! Dažreiz Cani iet viņiem garām, bet nevicina pa gaisu zobenu un neko neliek darīt, un viņiem kļūst skumji ap sirdi, ka neviens no viņiem neko neprasa.

Bet kādu dienu Cani atkal sāka viņus komandēt: pavēlēja notīrīt no apģērba dubļus un zāles stiebrus un nostāties pie teltīm.

—    Ejam prom, — viņš saka.

Cani seja ir nīgra, un pēc balss es noprotu, ka viņam ir gaužām nelāga oma. Apvaicājos, uz kurieni algotņiem jāiet.

—    Jāiet prom no šīs vietas.

—    Lejup pa krastu vai augšup?

—    Uz pekli, — viņš klusi norūc.

Sāda atbilde man nav saprotama. Vai tad visi kareivji, kas dodas uz karalauku, ir nolemti nāvei? Ja visi, kas piedalās kaujās, tiktu nogalināti, tad neviens nekad neietu karot, — tā es klusībā domāju, bet neko nesaku. Gaidu, ko viņš vēl piebildīs, bet viņš nesteidzas. Uzlieku viņam roku uz pleca. Vēl nekad to neesmu darījis, jo mēs abi jau no pirmās pazīšanās dienas sapratām, ka mūsu dvēseles ir pilnīgi atšķirīgas, un tādēļ palikām viens otram sveši. Pašreiz pienācis tāds brīdis, kas tuvina cilvēkus, un viņš lēni un piesardzīgi ievaicājas:

—    Vai es drīkstu uzticēties?…

To man vaicā cilvēks, kas vienmēr raudzījies manī ar neuzticību tāpat kā es viņā, tagad viņš pirmais pārkāpj pār neuzticības žogu un es viņu neatraidu, paloku galvu, piemiedzu acis un saku, lai viņš stāsta, lai nebaidās. Viņš pagriežas uz otru pusi, lai algotņi neredzētu viņu runājam, un to pašu daru ari es, lai algotņi neredzētu mani klausāmies.

—    Man viņu ir žēl…

—    Algotņu?

—    Reizē ar viņiem arī pašam sevis žēl.

Viss, ko Cani marrpastāstīja, bija kaut kas nedzirdēts un tik drausmīgs, ka mani pārņēma niknums, kaut ari pūlējos" uzklausīt viņa stāstu mierīgi un neko neņemt pie sirds, jo biju nolēmis saglabāt vēsu prātu, lai kas šeit pie Donavas notiktu, lai kas šeit notiktu pat ar mani pašu. Cani stāstīja un ik pēc brīža izvilka kabatas lakatiņu, lai noslaucītu sviedrus no sejas, bet es redzēju, ka reizē ar ^viedriem viņš paslepen notrauš arī asaras. Viņa stāsts bija šāds.

Pēc algotņu sagatavošanas Donavas kaujām bijis paredzēts, ka viņam tiks piešķirta augstāka dienesta pakāpe, bet nu viss ir pagalam. Sis nodoms izjucis tai brīdī, kad izdarīts «čepš», jo pēc apskates virsnieki nolēmuši, ka algotņi nav nekādi karotāji, ka šādi nekam nederīgi kareivji jāatdod nederīgam virsniekam, lai tad viņi viens otru pazudina — virsnieks savus karavīrus un karavīri savu virsnieku. Tas, kuru viņi gribēja pazudināt un bija jau mēģinājuši pazudināt, kurš par spīti viņiem bija pazudinājis savus karavīrus, bet pats palicis dzīvs, — tas bija Uruša pašā dēls žandarmu virsnieks Resūls.

—    Tu man jautāji, uz kurieni es algotņus vedīšu, — Cani sacīja. — Es tev varu atbildēt, ka man viņi jāaizved pie Resūla. Viņš tagad ir algotņu virsnieks. Sādu pavēli saņēmu tūlīt pēc mūsu apmešanās pie Donavas, bet visu laiku es vilcinājos. Tagad man ir žēl, ka Jedrenā es viņus dresēju. Gribēju sev sagatavot īstu karaspēka vienību. Sais dienās ļāvu viņiem visu aizmirst tāpēc, ka viņi vairs nav mani karavīri, ka viņi jāatdod Resūlam. Es šo virsnieku nepazīstu.

Toties es viņu pazīstu, — klusībā nodomāju, atcerēdamies Resūla bālo, nakts izpriecās izvārgušo seju. Redzēju viņu kā dzīvu savu acu priekšā un dzirdēju viņa stāstu. Viņš žēlojās, ka jaunturki nogalinājuši viņa tēvu — Uru- mēlijas žandarmērijas komandieri Uruša pašā, kas atteicies pāriet dumpinieku pusē, ka jaunturki gribējuši iznīcināt arī viņu un tādēļ aizsūtījuši uz viskarstāko kauju pozīcijām pie Donavas, lai krievi viņu nogalinātu, bet, ienaidniekiem par nelaimi, tas nav noticis, tādēļ kopā ar vienības paliekām viņš aizsūtīts tālu prom no Donavas, lai niktu nomalē, kamēr viņam tiks izgudrotas jaunas lamatas.

Man žēl Resūla. Celā uz Jedrenu viņš mani ieaicināja vakariņās un deva naktsmājas. Viņš paēdināja un izguldināja ari algotņus. Atceros viņa meitenes, kas tovakar dejoja. Tagad atkal šis cilvēks ir pie Donavas, un ap viņu sākusies jauna spēle: viņam uzticēti mani aigotņi, lai beidzot viņu iznīcinātu. Bet man gribas teikt, ka šis cilvēks jau tagad tik tikko velk dzīvību. Nezinu, ko par to sacītu meitenes, ar kurām viņš naktīs uzdzīvo. Vienīgi naktī viņš ir dzivs. Viņš ir nakts cilvēks, viņš ir tas nakts vējš, kas sāk pūst vakara pusē, bet, stundām skrienot, kļūst aizvien vārgāks un vārgāks un īsi pirms rīta ausmas apdziest pavisam. Diena viņam ir tukšs laiks. Viņš nepieder pie tiem, kas dzīvo dienā un bauda saules siltumu, jo viņa sildītājas ir sievietes. Sievietes siltumā viņš aizmirst visu — pats sevi, Donavu, krievus un pat to, ka jācīnās par turku sultānvalsti — nevis par savu dzimteni, bet par sultāna valsti, jo viņa valstība ir tikai viņa telts. Tur viņš ir valdnieks. Mazs. Tomēr šis kaislību vergs laikam nemainītos ne ar vienu lielu valdnieku. Bet viņa tēva ienaidnieki, kas ir arī viņa ienaidnieki, dzīdami viņu tīšā nāvē pret krievu durkļiem un lodēm, šajās asins- dzīrēs negūs lielu baudījumu, jo viņš blakus savām sievietēm jau ir sakaltis kā puķe blakus ugunij.

Nevaru no savām acīm atgaiņāt viņa bālo seju un nevaru atkauties no jautājuma, vai šis cilvēks ir laimīgs vai nelaimīgs. Vai tik tiešām viņam, virsniekam, skaistāka liekas viena nakts, kas aizvadīta ar sievietēm zem telts jumta, nekā uzvara pie Donavas? Ja viņam ir lemts iet bojā, droši vien viņš karsti vēlētos, lai tas notiek naktī, kad pār upi valda klusums un mēness gaisma un no nezināmas tāles skan šurp klusa jo klusa mūzika…

54

— Vai drupas vienmēr ir tik drausmīgas?

Algotņi bija laimīgi, ka beidzot var pamest Donavas grīšļainos klānus, kuros viņu sejas un_ arī apģērbs, bija kļuvis zaļš. Kā vienmēr dodoties ceļā, viņi atkal sāka pūst zurnas un stabules un sist bungas, kaut arī nezināja, uz kurieni viņus vedīs. Vienalga, uz kurieni, ja tikai tiek prom no šīs upmalas!

Hodža piejāja pie manis, gribēdams turēties blakus tāpat kā ceļā uz Jedrenu. Bet ne tikai tādēļ — acīmredzot viņam bija kaut kas man sakāms.

—    Atrads dzīvo pie Resūla, — viņš ieminējās. — Mana sieva Jedrenā palikusi viena. Man nav mierīgs prāts, viņa nevar dzīvot vienatnē.

—    Kādēļ Atrads pametis tavu sievu? — es apvaicājos. — Ašikoglu viņu norīkoja par tavas sievas gaitnieku.

—    Atrads sevi iecēlis virsnieka godā, — hodža atbildēja. — Viņš sameklēja virsnieka formu un piešuva juzbašā pakāpes zvaigznītes, bet Resūls noticēja un viņu pieņēma. Tagad viņš ir Resūla vienības virsnieks.

—    Paskat tikai, kas par virsnieku!

—    Tieši tā — virsnieks un ne par mata tiesu zemāks. Bet manu sievu pametis Jedrenā. Viņa nevar tur iztikt bez palīga.

Es piekritu viņam, ka sieva nudien nevar iztikt viena, bet arī Atrads nevar iztikt bez dienesta pakāpes. Kad dzīves kārtība tiek satricināta, turklāt kara laikā tā ir parasta parādība, lietas zaudē savu vērtību un cilvēki kampj visu, ko var, it kā karš būtu māte, kas pēc nāves atstājusi mantojumu, no kura katrs cenšas pakampt pēc iespējas vairāk — cits amatu vai dienesta pakāpi, cits īpašumus, cits sievietes. Bet sevī es nodomāju tā: ak vai, mans hodža, stāsts par Atradu nav tik vienkāršs, kā tev šķiet, un būtu labāk, ja tu neko neuzzinātu.

Jājām tālāk, klausīdamies zirgu soļos, jo mums vairs nebija par ko runāt.

Pie telšu nometnes mūs sagaidīja nevis Resūls, bet Atrads. Viņš nudien izskatījās pēc īsta virsnieka. Vai nu likumīgi, vai arī nelikumīgi, bet viņš bija apjozies ar siksnām, krūtis izrotājis košām tresēm un uz pleciem to mazo, apsūbējušo zvaigznīšu vietā, ar kurām Jedrenā vēl nesen dižojās algotņiem, bija piešuvis jaunas, spožas zvaigznītes. Viens no diviem: vai nu viņš bija augsts virsnieku virsnieks, vai arī traks. Kad vēl mācījos Ktē- sifontas medresē, katru dienu pie pilsētas strūklakām es redzēju šādus vājprātīgos, kas reiz patiesi bija bijuši virsnieki, bet kādā drausmīgā kaujā bija-zaudējuši saprātu un tagad ar kausiem un krūkām iznēsāja tirgotajiem ūdeni, joprojām izturēdamies kā virsnieki. Atrads apvainojās, ka ne es, ne Cani viņu nesveicinām. Droši vien viņš jutās tā, it kā mēs četrrocīgi būtu viņam no tērpa norāvuši visas zvaigznītes un uzšuveš, it kā mēs algotņu acu priekšā viņam būtu noģērbuši virsnieka formu un pat apakšbikses. Savu aizvainojumu viņš slēpa aiz uzspēlētas dižmanības, gribēdams mums nevis ar klajiem vārdiem, bet ar mēmu klusēšanu pateikt, ka šo notikumu viņš ieraksta savā parādu grāmatā un pienāks diena, kad mums šis parāds būs jādzēš.

Viņš pagāja mums garām un, zābaku zoles pret sauso zemi nikni klaudzinādams, devās pie algotņiem. Viņš nebilda ne vārda, bet ar gaitu un izturēšanos lika saprast, ka no šīs dienas algotņi pieder viņam. Lai viņi zina un iegaumē, ka zābaks pastalai nav pāris, tāpēc lai neviens neuzdrošinās viņam tuvoties kā tam Atrādām, kas reiz bija haiduks. Viņš tagad ir virsnieks un pat vairāk nekā virsnieks. Ja kāds bezkauņa atļausies to aizmirst, gan viņš pratīs to pārmācīt!

Vairākas reizes viņš apgāja algotņiem apkārt, tad nostājās viņu priekšā un teica:

—    Algotņi! Sie virsnieki, kas jūs uz šejieni atveda, nav vairs jūsu virsnieki. Pēc mana priekšnieka Resūla kunga pavēles es pārņemu jūs savā ziņā. No šī brīža viņš ir jūsu komandieris, bet es esmu viņa palīgs. Tur, kā jūs redzat, ir teltis. Tās ir jūsu mītnes. Mans priekšnieks teica, ka tajās neviens ilgi nedzīvo. Līdz šim tajās iemītnieki jau mainījušies vismaz desmit reizes. Arī jums tās drīz būs jāpamet. To es jums ļVasaku atklāti, jo neesmu jums ne tēvs, ne māte. Bet, kas es esmu, — to jūs drīz pieredzēsiet.

Viņš nāca pie mums, berzēdams rokas, it kā nule būtu veicis grūtu darbu un mums tas jāprot novērtēt, jo mēs arī esam virsnieki, kas darījuši tādu pašu darbu, un tādēļ zinām, cik ļoti jāmokās ar šiem stulbajiem zaldātiem.

—    Vai dzirdējāt? — viņš mums vaicā.

Mēs neatbildam un redzam, ka mūsu klusēšana viņam nepavisam nav pa prātam. Nokāpjam no zirgiem un stāvam. Netālu no mums ir tā telts, kurā Resūls pieņēma hodžu un mani, kad bijām ceļā uz Jedrenu. Diez vai arī pašreiz Resūls ir teltī?

—    Brāļi, — Atrads mums saka. — Kamēr mans priekšnieks nav atgriezies no Jedrenas, šī telts ir manā rīcībā. Ejiet iekšā! — Un, pagriezies pret hodžu, vel piebilst: — Es savam priekšniekam izskaidroju, kura Jedrenas mājā apmetusies tava laulātā draudzene. Viņš iegriezīsies pie tavas sievas, un viņiem abiem tā bus patikama tikšanās. Tava sieva nebūs vientuļa. Ar manu priekšnieku viņa jutīsies labi. Tagad ir kara laiks, hodža, un katrs tiko pēc sava labuma…

Hodža klausās viņā, acu nepaceldams. Varu iedomāties, kas notiek viņa sirdī, — tā ir ievainota, tā saņēmusi nāvīgu triecienu no šī īstā vai arī viltus virsnieka.

Ieejam teltī. Ir jau vakars, kaktos sametusies tumsa, jūtamies gluži kā dziļā alā, pie kuras ieejas vēl ņirb pēdējie saules stari. Nekas šeit vairs nav tā kā tovakar, kad jaunekļi spēlēja bungas un tamburus, kad meitenes dejoja baltos, sarkanos un debeszilos zīda plīvuros, kad Resūls sēdēja uz spilvena un nenolaida acis no hodžas sievas, kad hodža pameta telti, nevēlēdamies neko ne redzēt, ne dzirdēt. Tagad telts ir tukša, spilveni izmētāti pa malu malām, paklāji satīti tīstokļos, pašā vidū nomesta slota. Pie sienas karājas tamburs, un man šķiet, ka tam norautas visas stīgas. Tas izskatās tikpat bēdigs un nožēlojams kā visas pamestas lietas… Tās ir mirušas. Un šis mūzikas instruments, tāpat kā mironis, vairs neizdvesīs ne skaņas. Ak vai, cik brīnišķīgi tas skanēja tovakar, kad ciemojos šajā teltī! Es atceros tos slaidos, smalkos pirkstus, kas slīdēja pa tambura stīgām. Arī šo pirkstu vairs nav. Man iešaujas prātā, vai jau tovakar, kad sēdēju šeit, klausījos mūzikā un skatījos dejotajās, vai jau toreiz es neiedomājos, ka šis kuģis uzskrējis uz sēkļa un ilgi vairs nenoturēsies virs ūdens. Ko tu par to sacītu, Atrad? Bet es nevaru tevi uzrunāt, jo nezinu, kas tu īstenībā esi.

Viņš aicina mūs apsēsties. Kalpotājiem pavēl aplikt ap mums spilvenus un tad apsēžas arī pats. Mūs aprūpē tie paši jaunekļi, ko šeit sastapām toreiz, bet viņi ir stipri pārvērtušies. Kļuvuši raupji un smagnēji, viņu drēbes ir noplukušas, un grūti pat iedomāties, ka viņi tagad varētu apsēsties un spēlēt mūzikas instrumentus. Vienīgais, ko viņi laikam vēl prot un spēj, ir viesu un saimnieka apkalpošana. Un viņi tik tiešām rūpējas par mums gluži kā jaunlaulātas sievas. Tāpat kā toreiz… Bet tēju mums atnes citi. Kaut kur netālu nodārd lielgabali. Tovakar lielgabalus nedzirdējām. Un es nodomāju: Atrada pavēlnieks Resūls apmetināts tuvu pie ugunslīnijas, un nav šaubu, ka drīz viņam pavēlēs iet tai vēl tuvāk.

Dzeram -tēju.

— Labu apetīti! — Atrads mums novēl gluži kā namatēvs.

—    Toreiz šajās teltīs dzīvoja kavalēristi. Resūls taču ir kavalērijas virsnieks, — es ieminos.

—     Bija. — Atrads atbild. — Tagad viņš ir kājnieku virsnieks. Dzeriet tējul Viņš pašreiz dzer tēju Jedrenā pie hodžienes. Dzer, dzer, hodža! Dzeriet, virsnieku kungi!

—     Kad viņu pārcēla uz kājnieku karaspēku? — es apvaicājos.

—    Todien, kad viņa vienība tika sakauta, bet viņš palika dzīvs. Pats palika dzīvs, bet zirgi un cilvēki aizgāja bojā. Labi, ka viņš aizjāja uz Jedrenu izklaidēties un aizmirst nepatikšanas. Pašreiz viņš dzer tēju. Hodžienes istabā viesi parasti sēž pie loga, dzer tēju un skatās uz pilsētu. Neviena cita sieva, hodža, nemāk tā uzņemt viesus kā tava laulātā draudzene. Jā, arī mans priekšnieks to māk. Satikušies divi cilvēki, kas saprotas. Lai viņiem labi klājas, un lai visiem tikpat labi klājas kā viņiem, un lai arī jums tikpat labi šovakar klājas pie manis!

Pagājušas vakara stundas, un iestājusies nakts. Visapkārt valda dziļš nakts klusums, kurā es sadzirdu laika plūdumu. Laiks aulekšo uz priekšu, aizskardams manas sajūtas, spraukdamies caur maniem pirkstiem, caur šo tuī<šo telti, kas pati ir līdzīga naktij. Tās saimnieks — es vēl ļoti skaidri atceros viņa bālo seju — novītis, vadīdams garum garas naktis ar sievietēm, kuras izsūkušas viņa dzīvības sulu un kuras arī viņš ir kaislīgi sūcis sevī, gluži kā šerbeta krūzes tukšodams līdz dibenam. Tieši tādēļ šī telts tagad ir tukša. Viss ir izdzerts līdz mielēm … Viss ir salauzts. Saplosīts. Karājas tikai dvēseles skrandas… Ak, cik labprāt es tagad savicinātu rungu un saplosītu zirnekļa tīklu, kas savērpts un saausts no toreiz- dejojošo meiteņu plīvuru smalkajām zīda šķiedrām. Ja labi ieklausītos, es sadzirdētu viņu balsis kādā neesošā teltī un ieraudzītu arīdzan viņas — neesošās.., Vai tās ir bailes?

Vai drupas vienmēr ir tik drausmīgas?

Klusumu pārtrauc hodža. Tikai tāpēc, lai kāds runātu, tikai tāpēc, lai kāds klausītos. Jautā Atrādām, kad Resūls atgriezīsies no Jedrenas, bet jautā tā, it kā šajā nakts stundā, it kā šajā klusumā viņi divi vien būtu nomodā. Jautā par Resūlu, bet domā par savu sievu. Nav nekā ļaunāka kā naktī domāt par sievu, bet viņš nevar par viņu nedomāt. Viņš ir gluži kā slimnieks, kas griežas pie ārsta, lai izlūgtos palīdzību — mazu, niecīgu palīdzību: tikai atļauju aizvest sievu no Jedrenas, jo tur ir viņa slimības perēklis… Hodžas lūgums Atrādām ir gaužām pa prātam, viņš attopas, ka atkal va.r tēlot virsnieku tāpat kā vakar, kad klaigāja algotņu ierindas priekšā. Uz hodžu viņš nekliedz, tikai klusi, bet asi viņam atcērt, ka kara laikā sievām nav savu vīru. Arī ho- džam jāiemācās iztikt bez sievas, tad būs vieglāk pārciest viņas zaudējumu, jo kara laikā sievu var pazaudēt kuru katru brīdi.

—    Es tevi lūdzu… — hodža neatlaižas.

—        Labāk nelūdz. Kaut arī tu esi hodža, tik un tā tavu lūgumu es neuzklausīšu.

Hodža atkārto:

—    Lūdzu tevi un Resūlu.

—    Bet es tev atsaku. Arī Resūla vārdā atsaku.

—        Vai Resūls gu| pie viņas? — hodža jautā trīcošā balsī, un liekas, viņš to dara nevis nomodā, bet murgos.

—        Par tādām lietām neviens nemēdz jautāt, — Atrads viņam atcērt. — Kā tev nav kauna tā jautāt, tu taču esi hodža!

—    Vai gu|?

—    Kas es tev esmu, ka tu mani tincini?

—    Virsnieks, — hodža atbild.

—         Zinu, ka mēs esam līdzīgi kā virsnieks ar virsnieku, bet es tev nevaru pateikt to, ko nezinu.

—    Tu zini visu.

Manu acu plakstiem pieskaras nakts un vēl kaut kas skumīgs, kam nevaru atrast īsto vārdu. Varbūt tā ir hodžas greizsirdība. Viņš joprojām neizģērbies sēž telts vidū, sēž tumsā. Vai viņš ir aizmidzis? Vai runā miegā?

55

— Acis ir rada nevis miesai, bet dvēselei. —.

Gaidām Resūlu atgriežamies no Jedrenas. Gaidām viņu vienu dienu, divas, četras. Cani burkšķ, ka nevar vairs ilgāk šeit kavēties. Viņš solās jāt atpakaļ uz Jedrfenu un ziņot pavēlniecībai, ka pats nezina, kam uzticējis algotņus, kuru stāvoklis ir ļoti nožēlojams. Solās, bet neko nedara. Man un hodžam nav kur doties, mums jāsēž un jāgaida. Ilodža izmanto laiku lietderīgi, viņš sēž uz pa- klaja un skaļi lasa svēto grāmatu, jo nekas cilvēku nevar tā atbrīvot no sirdēstiem kā arābu valoda. Viņš cītīgi jo cītīgi izrunā grūtos arābu mēleņus, slēdzeņus, troksneņus un spraudzeņus un garā ir tālu prom no visa, kas notiek ap viņu, kas notiek Jedrenā un pie Donavas. Viņš ir pilnīgi ieniris arābu alfabētā — «alif», «dāl», «sīn», «šīn»… Viņu savā varā pārņēmušas gan rupjas, gan smalkas, gan augstas, gan zemas — visvisādas arābu valodas skaņas, un viņš aizrautīgi cenšas tās izvilināt no savas rīkles un mutes un izskandināt pa visu telti. So skaņu ir daudz — pilna grāmata, un hodža lasa, acu nepaceldams. Bet es nezinu, kur dēties. Nolemju apskatīt ierakumus. Tie ir bēdīgi. Zeme tik tikko parakņāta, uzbērumi niecīgi. Algotņi tup tajos tādā kārtībā, kādu noteicis Atrads. Visai apkārtnei uzspiests nožēlojamas nabadzības zīmogs — gan algotņiem, gan ierakumiem, gan teltim. Priekšā zaļo krūmu biezokņi, un aiz tiem novietojies cits karapulks. Nezinātājam to pateiktu suņi, kas skraida turp un atpakaļ. Pagriežos pret austrumiem, jo no tās puses jāierodas Resūlam. Atrads tur pie pakalna norīkojis sargposteni, kam jāuzmana Resūla ierašanās.

Es viņus ieraudzīju jau notālēm. Vispirms pie apvāršņa parādījās putekļu kamols, tas ritēja pa ceļu šurp, augdams aizvien lielāks, kamēr no tā iznira bariņš jātnieku, starp kuriem bija arī sieviete. Sī sieviete bija visdrošākais ziņnesis, ka atgriežas Resūls. Acīmredzot viņš veda sev līdzi hodžas sievu. Tātad visi šie «sīn» un «šīn», visi tie svētie vārdi, ko augu rītu hodža skaitīja, palīdzējuši viņam no dieva izlūgties sievas atgriešanos. Viņa izskatījās pēc līgavas, kuras izredzētais ir turpat jātnieku pulciņā. Algotņi pēc Atrada pavēles, nevis pēc pašu gribas izšāva zalvi, putni un citi spārnaini pacēlās gaisā, bet vairāki suņi pa telšu starpām aizjoza uz ierakumiem, tāpēc varēja teikt, ka visa dzīvā radība skaļi vēstīja: saimnieks atgriežas! Vienīgi hodža nekustējās no vietas. Joprojām skaļi stiepdams un vilkdams arābu vārdus, viņš devās tālāk pa svētās grāmatas lapām, devās tālāk pa taku, kurā ceļinieks nedrīkst apstāties, kamēr nav nonācis līdz galam. Bet gala tai nav!

Viņš dzirdēja, kā nočaukst sievas svārki, viņai ienākot teltī,' bet tikai nopūtās un vēl jo skubīgāk purpināja arābu vārdus. Viņš sajuta sievas smaržu un, atrāvis skatienu no svētās grāmatas, kas gulēja viņam uz ceļgaliem, ieraudzīja viņas kājas un gurnus līdz jostas vietai, jo hodžiene stāvēja turpat blakus un skatījās lejup uz grāmatu. Uz grāmatu un čalmu. Droši vien šai mirklī viņš nolēma: nepārtraukšu! Un viņa atbildēja ar to pašu: nepārtrauc! Viņi ir viens otram tuvu, bet katram ir sava sirds. Kur ir viņu sirdis?

«Kā lai es tevi, dārgā, sasaucu?»

«Kā lai es tevi, dārgais, sasaucu?»

«Cik naktis mūs vienu no otra šķir? Es slēpjos aiz svētās grāmatas, bet neesmu tajā, es neesmu nekur šai pasaulē. Kur mēs esam, dārgā? Visi vārdi man sajukuši. Svētā grāmata gaist no manām rokām. Vai tu vēl stāvi man blakus? Varbūt tu tikai ienāci un tūlīt aizgāji? Vai tu būtu šeit ienākusi, zinādama, ka es esmu šeii? Nē, tu nevarēji zināt, ka es esmu šai teltī, un nenāci šurp manis dēļ. Es uzdrošinos apzvērēt pie visiem četriem hali- fiem, ka tu, mana sieva, nenāci šurp manis dēļ. Noskūpstīšu svēto grāmatu un nolikšu to malā, lai paskatītos tevī, ja tu vēl esi šeit…»

Viņas vairs nebija. Viņa bija aizvesta uz citu telti, uz to,- kurā senāk bija dzīvojušas Resūla dejotājas. Tagad tajā nīka vēl tikai dažas meitenes — atliekas no tā greznā ziedu pušķa, par kuru mēs priecājāmies, kad ceļā uz Jedrenu nakšņojām Resūla nometnē un viņas dejoja par godu hodžienei. Bet liodžiene viņas nepazīs, jo meitenes vairs nav tādas kā tonakt, viņām vairs nav ne tādas rokas, ne tādas kājas, ne arī tādas acis, kas tonakt laistījās kā paradīzes dārzs. Tagad viņas ir līdzīgas nokaltušai zālei, izbradātai puķu dobei. Nē, hodžiene viņas vairs nepazīs.

Es un Canl pielikām plaukstu pie krūtīm, lai apsveiktu Resūlu. Darījām to pēc visiem noteikumiem: vispirms brīdi paturējām izplestu plaukstu pie krūtīm un tad zemu noliecām galvu. To pašu darīja arī viņš, vienīgi viņa galvas mājiens bija nevērīgs.

Resūls bija pārsteigts, ieraudzīdams, ka mēs esam atveduši algotņus, kamēr viņš Jedrenā izklaidējas. Jo vairāk tāpēc, ka viņš mūs nebija ne saucis, ne aicinājis. Turklāt viņš flep^visam nebija paredzējis, ka šodien savā teltī sastapsies vaigu vaigā ar hodžu. Tā nil bija iznācis, ka viņš pretēji savai gribai un nodomiem bija atvedis šurp hodžas sievu, it kā vēlēdamies viņu no jauna saprecināt ar viņas pašas vīru. Esmu pārliecināts, ka šai brīdī viņš nedomā ne par mani, ne Cani, ne algotņiem, bet viņam prātā ir vienīgi šī sieviete — viņa viesmīlīgā namamāte Jedrenā un līdzgaitniece iebraucamo sētu istabās, kurās viņi apmetās garajā ceļā no Jedrenas līdz Dona- vai. Redzu, kā viņš tuvojas hodžam, un man kļūst skaidrs, ka es savās domās neesmu maldījies. Viņš soli pa solim iet hodžam tuvāk, it kā gribētu viņu ar vienu rokas mājienu noslaucīt no zemes virsas. Viņi stāv viens otram pretim un raugās viens otrā tā, kā var raudzīties vienīgi brāji, kas cīnās par troni. Abi ir pazemoti… Abi ir zaudētāji… Un abi ir mēmi. Bet viņu klusēšana izsaka visu. Katrs prasa savu, bet sieviete ir tikai viena. Ja kāds jautātu, kam viņa pieder, hodža atbildētu, ka viņam, jo pats kādi viņus ir salaulājis, turpretim Resūls apgalvotu, ka sieviete pieder viņam, jo viņš ieguvis viņas sirdi.

Bet viņi nepateica viens otram ne vārda.

Resūls drebēja. Gaitnieki palīdzēja viņam apsēsties. Aplika visapkārt spilvenus, lai viņš justos ērti. Sēdēdams starp spilveniem kā velēnu ligzdā, viņš vēlreiz atņēma manu un Cani sveicienu un izteica vēlēšanos mūs uzklausīt. Mēs pavēstījām, ka esam atveduši algotņus un gaidām, ko mums pavēlēs — palikt pie viņiem vai arī doties atpakaļ uz Jedrenu.

Viņš neko neatbildēja, bet no viņa sejas izteiksmes es nopratu, ka viņam šis jautājums ir pilnīgi vienaldzīgs. Viņa seja bija tikpat drūma kā todien, kad viņu satiku pirmo reizi, un savās domās viņš bija tālu prom no mums — Jedrenā.

—    Es nevienu netraucēju, — Resūls beidzot ierunājās, paceldams gaisā roku. — Tie, kas nogalināja manu tēvu par to, ka viņš atteicās pāriet jaunturku pusē, baidās no manis, jo mani brālēni ir tuvi cilvēki sultānam. Brālēni un arī tēvoči. Viņi ir mani vienīgie draugi. Sultāns arī. Ienaidnieki neuzdrošinās mani slepkavot, jo baidās no maniem brālēniem un sultāna. Viņus moka bailes un ļauni nodomi, un man viņu ir žēl. Viņi grib, lai mani nogalina krievi, bet no krieviem mani sargā mana laime. Vai es esmu vainīgs, ka laime mani sargā? Mani ienaidnieki iet bojā, bet es staigāju pa šo pasauli, un tā nav mana vaina. Es ne pret vienu neesmu noziedzies.

Viņš dzēra tēju, caur pirkstiem vērodams tasīti, tad pacēla acis pret telts jumolu un pēc brīža atkal pievērsās tasītei.

—    Izbeigsim šo stāstu! — viņš noteica. — Tagad stāstiet jūs man! Tevi, Tāhir, es pazīstu. Tu reiz nakšņoji pie manis kopā ar šlgotņiem, tas bija sen.

Resūls neteica, ka pazīst arī hoažu, kaut gan viņu pazina pat labāk nekā mani. Nelikdamies par viņu zinis, viņš pievērsās Cani. Apvaicājās, kur viņš ir dzimis, cik viņam gadu, kad dabūjis juzbašā pakāpi, vai ir jau karojis pie Donavas. Visu to uzklausījis, viņš pavēstīja mums visiem trim — arī hodžam, ka nesūtīs mūs atpakaļ uz Jedrenu, kā mēs cerējām, bet turēs pie algotņiem.

—    Binbašā kungs, tavs virsnieks, kas no manis pieņēma algotņus… — Cani iesāka, bet nepaguva teikumu pabeigt, jo Resūls, zinādams, ko Cani grib sacīt, viņu pārtrauca pusvārdā:

—    Mans virsnieks!… — Un viņa seja atdzīvojās platā smīnā. — Mans virsnieks Atrads būs pakļauts tev.

Tadjiiņš pievērsās man.

—    Tu, Tāhir …

—    Es zinu savu pienākumu — pirms katras kaujas man jāmundrina algotņi.

—    Mundrini viņus, Tāhir, mundrini…

Hodžam viņš nesaka neko. Neskatās uz viņu un neredz viņu. Toties hodža neklusē. Viņš piepeši skaļā balsī sāk lasīt lūgšanu, lai izrādītu Resūlam, ka neredz viņu un nedzird viņu, ka nepazīst viņu un kapos neapstāvēs, ja viņš kritīs kaujas laukā. Dieva vārdi skan visā teltī, hodža guvis virsroku. Smagās vārdu skaņas viņš izrunā tik veikli, it kā visu mūžu būtu dzīvojis Kerbelā, un tik skaļi, ka Resūlam gribot negribot tās jādzird. Bet Resūlam ir cita izeja: viņš var hodžu neredzēt, tādēļ sāk cieši lūkoties tējas tasē, kamēr atgūst līdzsvaru. Arābu vārdi un tējas tasīte savieš mieru viņa dvēselē, un es vēlreiz pārliecinos, ka hodža ir urvarējis. Viņš ir uzvarētājs, bet Resūls — zaudētājs. Ar dieva vārdu palīdzību hodža ir kļuvis pavēlnieks šajā telpā un, redzēdams, ka viņa ienaidnieks noliecis galvu tik zemu kā vergs, kas lūdzas žēlastību, iedegas vēl vairāk un, pacēlis balsi kā uzvaras kliedzienā pēc kaujas, draud nenolikt svēto grāmatu, kamēr nebūs ticis līdz galam, ja tikai balss viņam paklausīs. «Kad pienāks dieva uzvaras stunda, jūs ieraudzīsiet…» viņš spalgi sauc, bet es sevī domāju: tava uzvaras stunda, hodža, ir jau pienākusi, un mēs to redzam. Mēs esam satriekti pīšļos.

Mums nebija lemts hodžu apklusināt, bet to izdarīja Resūla gaitnieki, kas iedrāzās telti ar galdiem un cepešpannām rokās, ar bļodām un krūkām, šķindinādami vara traukus tik skaļi, it kā teltī būtu ierīkota skārdnieka darbnīca. Jaunekļiem, kas mūs apkalpoja vakariņās, galvā bija baltas, smailas cepures un pār elkoni pārmests dvielis. No diviem labumiem — no ēdieniem, kas bija sakrauti uz paplātēm, un dieva vārdiem, kas bija ierakstīti svētajā grāmatā, — viņi deva priekšroku tam, kas ir karsts, kas smaržo, kas var atdzist un zaudēt gan smaržu, gan garšu. Turpretim tas, kas nav ēdams, var pagaidīt. Tādēļ jaunekļi vispirms piegāja pie hodžas ar bļodu un ūdens krūku, lai viņš nomazgā rokas, un tūdaļ pēc tam pasniedza viņam ēdienus. Un ēdienu priekšā hodža no- iika svēto grāmatu malā. Viņš bija uzvarēts.

Ēdiena devēji aizgāja, bet citi jaunekļi pēc vakariņām ienesa lampas, ko pakāra pie telts šķērskokiem. Telpa sāka spīguļot. Iemirdzējās viss, kas bija darināts no vara, kapara un sudraba, tomēr ne tik spoži un ne tik koši kā toreiz, kā pirms gada, jo viss jau bija apsūbējis. Arī Resūls aizgājušajā gadā bija apsūbējis, it kā neredzama rūsa viņu būtu grauzusi no iekšienes. Vienīgi acis bija palikušas tādas pašas, it kā tās būtu rada nevis miesai, bet dvēselei, kaut kam tādam, ko neskar ne mēneši, ne gadi un pat ne cilvēki. To spīduma avots bija paslēpts dvēseles dzīlēs, un tas gailēja kā kvēlojošas ogles dziestošā ugunskurā.

Resūls sasita plaukstas. Atceros, arī tajā vakarā viņš tāpat sita plaukstas. Gaitnieki tūdaļ samazināja lampu degļus. Telts iegrima pustumsā, dzeltenā krēslā un šķita kļuvusi stipri šaurāka. No kakta iznāca jauneklis ar tamburu rokās,s aiz viņa parādījās vēl otrs ar bundžiņām. Viņi apsēdās. Lampu gaisma skumīgi blāvoja viņu sejās, un šķita, ka arī' viņi paši ir noskumuši. Tambura spēlētājs strinkšķināja stigas tik asi un spēji, ka radās griezīgas, nepatīkamas skaņas, kuras es vārdos iztulkoju tā: piecelies, hodža, un ej prom — tatnburs ir ieradiesl Toreiz viņš aizgāja, tiklīdz spēlmanis bija sācis spēlēt. Viss atkal sākas tāpat kā toreiz, — es nodomāju. Un tomēr ne. Tagad šeit valda pustumsa un gaisā jaušamas skumjas. Pustumsā skumjas nav redzamas, toties tamburs ir dzirdams.

Pēc brīža divu meiteņu pavadībā teltī ienāca hodžiene. Meitenes viņu apsēdināja pretim hodžam. Spēlmanis joprojām strinkšķināja tambura stīgas, bet šie divi cilvēki skatījās viens otrā un spēlēja katrs uz savām stīgām…

«Vai tu mani dzirdi? Vai mēs esam pazīstami? Vai esam kādā ceļā reiz tikušies? Tu man vairs neesi tā, kas reiz biji.»

«Arī tu man vairs neesi tas, kas reiz biji. Mēs vairs neesam tie, kas reiz bijām… Ja tu tagad vaicātu, kas man uz sirds, es atbildētu, ka nezinu. Bet acu nolaist no tevis nevaru.»

Un atkal, tāpat kā toreiz, ienāca divas meitenes, nostājās paklāja vidū, pacēla rokas pāri galvai un mūzikas pavadījumā sāka dejot. Sajā brīdī hodža sāka trausties kājās. Viņš piecēlās lēni, jo locekļi no ilgās sēdēšanas bija sastinguši.

Viņš aizgāja, pamezdams šo sabiedrību, kas hodžas čalmai nav piemērota.

Sievas acis viņu pavadīja tāpat kā toreiz.,.

Bet dejotājas palika un dejoja, un es redzēju, ka viņas dejo hez prieka. Dejoja viņu kājas, rokas un pirksti, bet viņu sejas bija vienaldzīgas, viņu tērpi bija izbalējuši un dvēseles izsīkušas, un visa šī aina, ko pašreiz skatīju savām acīm, man šķita tikai nožēlojamas paliekas no tās bagātības un krāšņuma, kas reiz bija…

It kā Donava būtu vēlusles pāri šai teltij, visu aizskalodama, pat dejas. Un atstājusi tikai Resūla acis, lai tās redzētu šo postu.

56

— Es pals nezinu, kas esmu.

No Donavas pūš vēji, nesdami līdzi mitras zemes un jau stipri nodzeltējušu lapu smaržu. Pāri apmetnei plandās kaujas karogs, viļņo telšu smailie jumti, pa gaisu lidinās putni un nobirušās lapas. "Visa zeme ir dzeltena. Ap mani viss ir kluss, dzeltens un rudenīgs: pienācis laiks, kad zemes dzīvība pēc vasafas buliem aprimst un sastingst. Sajā laikā kaut kas savu mūžu jau ir nodzīvojis un nomirst, kaut kas izbeidzas tikpat rāmi un nemanāmi kā dzīvojis. Nerimst tikai kaujas pie Donavas un mana slimība. Tā vienmēr atsākas rudenī. Satver mani, un es vairs netieku no tās vaļā. Tā nav lapa, ko vējš var noraut un aizpūst, tā nav Ķutns, ko var no zara aizdzīt, — tā ir kaite. Kad pirms diviem gadiem es dienēju pie Donavas, tā arī parādījās rudenī. Es pateicu komandieriem, ka esmu slims, un man atļāva atgriezties Akovā ārstēties. Tagad nevienam neko neteikšu. Man nav pat tēva un mātes, pēc kuriem es būtu noilgojies un tādēļ gribētu atgriezties Akovā. Sajā ziņā mēs abi ar Atradu esam vienādi — ari viņam nav neviena tuvinieka. Un Cani nav neviena. Un vai tad šīm meitenēm, kas dejo Resūlam, ir kāds tuvs cilvēks, un vai ir kāds tuvs cilvēks šiem jaunekļiem, kuru mūzikas pavadījumā viņas dejo? Viņu deja un mūzika atbild, ka viņiem nav neviena. Arī Resūlam nav neviena savēja, un man gribas pateikt, ka viņš šajā pasaulē ir visvientuļākais cilvēks.

Eju, pareizāk sakot, lēni staigāju pa dzeltenu lapu klājienu starp teltīm, un man rodas tāda sajūta, ka staigāju pa ielām, kur koka vai mūra namu vietā sabūvētas audekla mājas. Šodien tās ir klusas, tikai vējš reizēm sapurina sienas. Teltīs palikuši slimie un ievainotie algotņi, pārējos Cani un Atrads aizveduši uz Donavu. Uz ierakumiem. Viņiem līdzi aizgājis arī hodža, jo kaujās cilvēki krīt un viņam jāapstāv kritušie. Apmetnē esam palikuši es un putni, palikušas dzeltenās lapas koku zaros un Resūls ar hodžieni savā teltī. Man ir žēl, ka hodža aizgājis uz Donavu, kur nāve uzglūn katrā solī, bet es zinu, ka viņš sevi nežēlo, jo ir vientuļš un pamests un uz Donavu devās ar prieku. Kaujas taukā, kur cilvēki iet bojā, viņš meklē sev glābiņu. Vai viņam ir glābiņš? Vai ir tāds apsējs, ko varētu uzlikt viņa brūcei, jo tā taču ir pašā sirds dziļumā? Vai tu, hodža, apskaud tos, kurus pavadi uz viņpasauli, pats palikdams šeit ar savu brūci? Ir daudz atvadu lūgšanu, ko skaita tajā brīdī, kad līķi atdod ze- mei; ja tev, hodža, būtu jāatvadās no savas sievas, kuru no šīm lūgšanām tu izvēlētos? Lai dievs viņu glābj no elles ugunīm un uzņem paradīzes dārzā, kur viņa staigātu pa ziedošu puķu lauku? Bet varbūt tu pie viņas liķa nevarētu izdvest nevienu svētvārdu?

Seit mēs reti satikāmies, hodža, jo tu dzīvoji savā teltī, es — savā. Tu savu sirdskaiti, ko ieguvi sievas dēļ, ārstēji ar lūgšanām, bet es savas krūšu sāpes, ko man uzsūtījis rudens drēgnums, ārstēju ar zāļu tējām. Mēs abi stāvējām gandrīz blakus, hodža, un tomēr palikām tālu viens no otra, jo bijām katrs savu rūpestu varā. Pašreiz, kad esmu viens, kad pa dzeltenu lapu taku staigāju starp teltīm, bet tu esi pie Donavas, kur uzglūn nāve, piepeši esmu sācis domāt par tevi. Kas tu esi? Gribētu to zināt… Jo es vairs nezinu, kas mēs katrs esam. Sis rudens mūs nav saudzējis, un mēs visi esam mainījušies. Tu, hodža, esi cietis visvairāk. Bet kādēļ es par to domāju? No manām domām labuma taču nav nekāda, un arī grozāms nav itin nekas… Nē, labāk neprātot par to, ko neapjēdzu, labāk klausīties, kā viens no Resūla puišiem pie savas telts strinkšķina tambura stīgas, it kā dzīdams zelta naglas šīs rudens dienas klusumā.

Es pats nezinu, kas esmu.

Arī tas, kurš pašlaik spēlē tamburu, nezina, kas viņš ir, un tomēr viņš spēlē.

57

—  Dodies uz Jedrenu , un ārstējiesl

—  Rudens ir ari tur.

Sajā vasarā un rudenī pie Donavas visgrūtākais mēnesis bija ramazāns — gavēņa mēnesis. Krievi zināja, ka turki gavēdami ir izbadējušies, un sāka pastiprināti uzbrukt, raidot kaujās jātniekus ar zobeniem un visus uguns ieročus. Visniknāk viņi uzbruka rītos un vakaros, jo rītos pēc. neizgulēta miega un sātīgām nakts maltītēm turku karavīri bija gurdeni, bet vakaros viņus mocīja slapēs un izsalkums, un par karošanu viņi nelikās ne zinis. Krievi šos vārgos karotājus viegli izsita no ierakumiem un piespieda atkāpties. No Cani ziņojumiem bija noprotams, ka krievi pārcēlušies uz Donavas labo krastu un pie Uzundžades ieņēmuši visu piekrastes līdzenumu, aizvien ciešāk spiezdami turkus pie apkārtējiem kalniem. Cani rakstīja, ka acīmredzot jau pirms bairama krievi viņus pārtrenks pār šiem kalniem. Vēstulēs Cani slavēja algotņus, tikai sūrojās par to, ka viņi gavē. Hodža mēģinājis viņus pārliecināt, ka kara laikā drīkst ēst augu dienu, bet viņi esot tik ļoti pieraduši ~pie dienas gavēņa, ka hodžu padzinuši. Bet algotņus savukārt padzinuši krievi.

Cani ziņojumu žūkšņus Resūls katru rītu, kad viņa teltī dzērām tēju, iemeta man klēpī, teikdams, lai es tos lasu un viņš klausīsies. Lasīju viņam priekšā ziņojumu pēc ziņojuma. Vispirms es izraudzīju mazas papīra lapiņas, kas bija saburzījušās jau pirms aprakstīšanas un ar dubļiem nosmērējušās. Pēc šo Tso ziņojumu izskata nebija grūti uzminēt, kur tie rakstīti — kāda dubļainā tranšejā vai ierakumā, kas ir vairāk piemērots nāvei nekā rakstīšanai. Katra lapiņa bija citādāka, un arī rokraksts katrā bija citāds. Vienā ziņojumā burti tā lēkāja, it kā rakstītāju būtu mocījis drudzis, citā bija izlaisti daži burti un vārdi, pat uzvārdi un vietu nosaukumi, un varēja domāt, ka tās rakstījis kāds vājprātis. Tomēr visos ziņojumos, gan īsajos un garajos, gan lēni un rūpīgi rakstītajos, gan arī sasteigtajos un paviršajos, nepārprotami bija jaušams Cani gars — možs, dedzīgs, it kā tur frontes joslā viņi svinētu kāzas un viņš būtu līgavainis. Kjri- tušo algotņu vārdus viņš parasti it kā starp citu bija pierakstījis beigās, un to visvairāk bija īsajos, ar dubļiem un netīrumiem notraipītajos ziņojumos, kas vienmēr bija steigā rakstīti un aprauti pusvārdos. Lasīdams šos ziņojumus, es domāju, ka to rakstītājam cilvēki ir vienaldzīgi, ka viņam rūp tikai sava kara slava un viņš sevi slavina, cerēdams uz paaugstinājumu, cerēdams no Donavas atgriezties ar binbašā zvaigznītēm uz pleciem. Viņš priecīgi aprakstīja, kā vedis algotņus kaujā pret krieviem un cik drosmīgi viņi cīnījušies un krituši, bet tas bija viņa, nevis algotņu prieks. Viņi nerakstīja neko, viņu vietā rakstīja komandieris. Tik un tik algotņu krita bezbailīgā nāvē… Kareivjiem ar to pietiek, par viņiem vairāk nekas nav jāsaka.-Cani slavēja arī hodžu. Viņš neesot palicis parādā nevienam, visus kritušos apglabājis nevis kā plikus algotņus, bet tik svinīgi, kā vecos laikos glabāja īstus turkus, kas krita karalaukā.

Galvgalī uz kapa noliek lielāku, bet kājgalī mazāku akmeni. Vienmēr divus akmeņus. Pēc tam pavadītāji aiziet, un kapa kopiņa paliek viena. Akmens pie galvas, akmens pie kājām… Un vienmēr divi. Zem tiem guļ karavīrs, kas vairs ne no kā nebaidās. Viņš nezina, ka virs zemes cilvēki kāpj viņam pāri, un viņam ir vienalga, vai tie ir turku vai krievu kareivji, kas kāpj viņam pāri, jo viņš vairs nav ne turks, ne krievs. Un viņš vairs nezina, ka bijis algotnis un kritis par sultānu sava saimnieka dēla vietā. Pēc laika kopiņa pāraugs ar zāli, un, ja nebūtu šo divu melno akmeņu, kas rēgojas starp zāles stiebriem, neviens nezinātu, ka šeit ir kaps.

Izdzēru tēju un gaidīju, ko Resūls sacīs par Cani ziņojumiem. Es zināju, ka viņš pret mani izturas ar tādu pašu neuzticību kā pret visiem. Viņš parasti smīnēdams noraudzījās manī, jo viņam likās, ka es nezinu, kas notiek pie Donavas, pie Karadeņizas vai Trāķijā, kas notiek aiz Turcijas robežām — Serbijā un Austrijā vai Melnkalnē, ka es nesaprotu, ko Cani raksta un kādēļ viņš tā Taksta. Viņš vienmēr izturējās pret mani nicīgi, taču tagad, kad biju izlasījis tik daudz ziņojumu un atbrīvojis viņu no lasīšanas mokām, gribot negribot viņam kaut kas man bija jāsaka.

—    Viņš grib mani pazudināt, — Resūls noteica.

—   Kurš? — es jautāju, kaut gan zināju, par ko viņš runā.

—    Cani, — Resūls atbildēja. — Viņš atgriezīsies no

Donavas bez algotņiem. Bet es negribu viņus zaudēt, Tāhir. Cani alkst pēc augstākas dienesta pakāpes. — Resūls man pateica to, ko es jau pats biju apjautis. — Cani ir dzimis un uzaudzis Koņā, bet tur cilvēku asinis ir tikpat bezvērtīgas kā ūdens. Nezinu, vai tev tas ir zināms, ja nezini — pastāstīšu. Tas notika tajā pašā Donavas frontē, kuru krievi, mums visiem par postu, tagad pārrāvuši un kur viņi vajā mūsu algotņus. Toreiz mūsu senči kāvās ar austriešiem un vienā dienā- ar zobeniem sakapāja piecus tūkstošus ienaidnieka karavīru. Vienā dienā piecus tūkstošus! Bet vai tu zini, kas bija tie, kuriem sultāns atļāva nokaut tik daudz cilvēku? Koņas viri! Jo vairāk cilvēku vi^i apkāva, jo trakāk viņi slāpa pēc asinīm. Beigu beigās viņi sasēdās uz kalna, ko paši bija sakrāvuši no cilvēku galvām. No kalna tecēja asiņu upe, un uzvarētāji bija aptašķljušies Sarkani, it kā būtu peldējušies šajā asiņu upē. Vi-ņi sēdēja un jautāja, vai nav vēl kāds, kas būtu nokaujams… Es redzu, Tāhir, ka Cani ir viens no viņiem. Viens no šiem Koņas vīriem. Viņš tur ir dzimis un uzaudzis. Tu pats pārliecinājies, Tāhir, kā viņš gavilēdams runā par asinīm. Viņu pārņem līksmība, tiklīdz piemin asinis. Algotņos viņš neredz nekā cita kā tikai to, ko es jau tev teicu — asinis, kuras drīkst izliet. Tā tas ir, Tāhir! Kara laikā cilvēki caur asinīm tiek pie slavas. Karš ir viņu laimes stunda. Pēc tam viņi dzīvo ar to līdz mūža galam un lielās: ja tad un tad, ja tur un tur viņu nebūtu bijis, šodien pasaulē vairs nebūtu neviena turka. Es to stāstu tev tādēļ, lai tu zinātu, kas Cani par cilvēku. Viņš pazudinās algotņus. Un mani ari.

Resūls pacēla galvu un pavērās manī.

—, Tu esi slims, — viņš teica. — Mēs visi esam slimi, ari es un tu, un Cani. Dodies uz Jedrenu un ārstējies!

—    Rudens ir arī tur, — es atbildēju.

—   Jā. Visur birst lapas. Mani jau sen tās apbērušas, esmu viscaur dzeltens.

58

— Ja bez šīm brūcēm man būlu vēl kas cits, ari to es parādītu.

Nakti palieku roku zem pakauša, raugos tumsā un domāju: vai man atgriezties Jedrenā? Vai patiesi mana slimība kļūst bīstama, vai man tikai tā šķiet? Varbūt tomēr palikt šeit, lai redzētu, kā viss beigsies? Vispirms beigas šeit piedzīvos algotņi, un tas jau ir redzams. No Donavas ar diviem pajūgiem pie mums tika atvesti ievainotie. No šejienes viņus vedīs tālāk uz Jedrenu, ja tikai viņi šo ceļa gabalu izturēs. Vienu no viņiem Atrads vakar ieveda Resūla teltī. Ievainotais bija brūču brūcēs. Atrads viņu nostādīja Resūla priekšā un piekodināja, ka viņam jāstāv miera stājā, ka viņš nedrīkst ne apsēsties, ne nokrist no kājām. Atrads bija tik pacilāts, it kā pie Donavas pašā kaujas karstumā ar kailām rokām būtu notvēris kādu krievu virsnieku un atvedis viņu par balvu Re- sūlam. Ar ievainoto viņš pat runāja kā ar sagūstītu krievu: stāvi, nekusties! Viņš gāja kareivim apkārt, iztaisnodams viņu plecus, kājas, rokas, — rīkojās gluži kā drēbnieks, kas pasūtītājam noņem mēru. Ticis ar to galā, viņš pagriezās pret Resūlu.

—    Šo algotni sauc par Sultānu, — viņš pavēstīja, bet pēc brītiņa, it kā šaubīdamies par to, apvaicājās pašam ievainotajam, — tevi taču saukā par Sultānu?

—    Turpmāk vairs nesaukās ne šā, ne tā, man ir jāmirst.

—    Zināms, ka nomirsi, bet līdz tam laikam stāvi mierā un negrozies! — Atrads viņam uzbrēca.

—    Stāvu jau, stāvu, tikai nevaru nostāvēt, nolādētās brūces velk pie zemes. Kājas neklausa, bet galvu nemaz nemanu, liekas, galva man pazudusi.

—    Tev nekad tās nav bijis, Sultān. Vai tad es tev ne- piekodināju: nekāp ārā no ierakumiem! Bet tu nepaklausīji un nostājies krievu priekšā visā augumā, un viņu lodes tev trāpīja gan galvā, gan vēderā.

—    Neba man vienam, — Sultāns atbildēja. — Būtu jel uz vietas mani nogalinājuši, nevis sašāvuši kā sētuvi. Asinis iztecēs pa šiem caurumiem, bet dvēsele paliks un brīnīsies, kas noticis ar nabaga ādu, nabaga rokām un nabaga kājām — ar manām.

—    Tās vairs nav tavas, — Atrads atteica. — Tagad tās ir mūsu, un nevis tu pats, bet mēs, virsnieki, par tām parūpēsimies, tev tagad ir jāstāv, jo tu esi beigts.

—    Stāvu jau, stāvu. Zinu, ka esmu beigts.

—    Krievi šauj pamatīgi, — pagriezies pret Resūlu, Atrads sāka stāstīt. — Trāpīgi. Paskaties, kungs, uz šo Sultānu. Kad Sultāns izbāza galvu no tranšejas, krievs tūlīt notēmēja uz viņa pieri, tikai trāpīja nevis pierē, bet pakausī un nobrāza no pakauša ādu. Sita jā vietā, te vēl var redzēt, kaut arī asinis jau sarepējušas. Kamēr tas vēl tecēja, te rēgojās laukā balts kauls. Bet pēc šīs pirmās lodes Sultāns izstiepās taisns kā stīga, un krievs viņu sacaurumoja kā sietu, kungs.

—    Neba mani vien, — Sultāns iebilda.

—    Stāvi klusu! — Atrads viņam uzbrēca. — Tev nav tiesības par sevi stāstīt, kad es kungam stāstu par tevi. Tev jābūt mēmam kā stabam. Raug, virsnieka kungs, otrā krievu lode viņam trāpīja šiten te…

—    Neba viena vien, — Sultāns atkal iebilda.

—    Otra lode ieskrēja plecā.

—    Divas trāpīja plecā, divas lodes. Viena augstāk, otra maķenīt zemāk. Abas labajā plecā. Esmu sašauts vienos caurumos, virsnieka kungs.

—    Es tagad stāstu kungam, nemaisies mums pa kājām. Tev ir caurums ari kaklā.

—    Man, virsnieka kungs, paldies dievam, ir tik daudz caurumu, ka ne saskaitīt. Un tu, Atrada kungs, arī klausies, es jums abiem to saku. Ja varētu nostāvēt, es te stāvētu līdz rītam, lai jūs mani labi apskatītu. Lai jūs abi un visa pasaule to redzētu. Lai visi redzētu manas brūces uu stāstītu cits citam, cik briesmīgi esmu ievainots, bet dvēsele vēl turas miesās. Lai pastāsta cits citam, ka reiz dzīvoja Sultāns no Stublas ciema, kurš aizgāja algotņos Jagņilas saimnieka Bahta dēla Avdulas vietā, par ko dabūja deviņpadsmit dukātus, bet no krieviem pie Donavas dabūja deviņpadsmit ievainojumus. Varbūt maķenīt mazāk, bet arī dukātu bija mazāk. Lai visi dzird un klausās stāstu par algotni Sultānu — par mani un mana saimnieka dēlu Avdulu, kas tagad dzīvo ar manu sievu, kamēr es mokos ar savām brūcēm. Vai die! Viņš patiesi pieguļ manu sievu, neba velti manas vainas sāk asiņot, tiklīdz to iedomājos. Nudien pieguļ! Bet es te stāvēšu, un jūs varat mani apskatīt, cik ilgi gribat. Stāvēšu jūsu acu priekšā, kamēr izlaidīšu garu. Es biju labs pret visiem, ari pret tevi, Atrada kungs, un pret tevi, Atrada kunga kungs, un būtu labs, kamēr vien dzīvotu, bet es vairs nedzīvoju, es esmu beigts. To tu trāpīgi pateici; Atrad, ka es jau esmu beigts. Mana mute" vēl izrunā vārdus, bet tā ir ciņa ar nāvi, tiklīdz pārstāšu runāt, manas lūpas aizvērsies un es apgulšos zemē un apklusīšu uz mužu mūžiem. Citi runās, bet es klusēšu, Atrada kungs.

Neviens viņā neklausījās.

— Viņam šeit, raug, zem lāpstiņām caur ādu izgāja viena maza lodīte, bet otra, drusciņ lielāka, trāpīja pakaļā. Ja tu gribi, kungs, es novilkšu Sultānam bikses, tad tu varēsi viņu labāk apskatīt. No plika cilvēka labāk redzams, kā krievi šauj. Vai novilkt? — Atrads pūlējās izdabāt.

—   Velc nost, velc, es nepretošos! — Sultāns piedāvājās, pirms Resūls bija paguvis atbildēt. — Lai apskata katru ievainojumu. Man to ir atliku likām. Man, nevis mana saimnieka dēlam Avdulam. Par deviņpadsmit dukātiem viņš tos iesmērēja man, un par deviņpadsmit dukātiem man tagad jāzaudē dzīvība. Bet jūs mani apskatiet, kamēr vēl esmu dzīvs, apskatiet pliku, es neiebilstu. Man ir prieks, ka arī jums no manis tiek kāds labums. Esmu kalpojis daudziem saimniekiem, un visiem no manis ticis savs labums. Mēs nebūtu cilvēki, ja no mums nebūtu nekāda labuma. Izģērbiet mani bez kaunēšanās! Apskatiet mani pliku! Ar to es jums varu pakalpot. Ja bez šīm brūcēm man būtu vēl kas cits, arī to es parādītu. Bet brūču man ir tik daudz, ka jums būs gana, ko skatīties.

Resūls visu laiku klusēja. Viņš gan skatījās abu vīriešu izdarībās, bet nedzirdēja, ko viņi saka. Bet izdarības bija šādas: viens stāvēja, un otrs ar pirkstu braukāja pa viņa ķermeni kā pa ģeogrāfijas karti, meklēja, atrada un rādija dažādus punktus un stāstīja, kā tie radušies un kādi tie varētu būt, ja krievi būtu vēl labāk tēmējuši. Ar šādu spēli parasti aizraujas tie cilvēki, kam vispār nav ko darīt. Resūls skatījās viņos neredzīgām acīm un vērās neredzamā tālumā, no kura viņu nekas nevarēja atsaukt atpakaļ — ne vārdi, ne brūces. Viņš palūdza ūdeni un nodzērās, jo viņam slāpa, it kā pats būtu ievainots. Tikai tad, kad ievainotais bija aizvests, viņš apvaicājās, kāpēc tas viņam rādīts.

—   Tu saki, Atrad, ka šis vīrs ir stipri ievainots. Brūces ir sāpīgas.

—   Jā, kungs, sāpīgas, — Atrads atbildēja.

—    Viņš gaužas?

—    Negaužas. Ciešas.

—   Es zinu, kā sāp ievainojumi. Arī es esmu bijis ievainots. Atnesiet vēl ūdeni! Arī toreiz, kad biju ievainots, man ļoti gribējās dzert. Man šķiet, ka atkal sākušas sāpēt manas rētas. Kādēļ tu atvedi to vīru pie manis?

—    Kungs, — Atrads atkal ņēmās stāstīt, — kritušajiem algotņiem bija riauda. Mēs abi ar hodžu — viņš ir mans liecinieks — izvilkām viņu naudu no makiem un kabatām, un es to atnesu tev. Te tā ir, kungs. Neviens dukāts man nav aizslīdējis gar pirkstiem, visi ir te, raug…

Atrads vilka ārā no somas dažādas audekla kulītes, kas bija pārsietas ar saitīti, nodzeltējušas no sviedriem vai arī dubļiem notašķītas. Vai arī piesūkušās ar asinīm, kas bija tecējušas no brūces. Katram maisiņam bija piesieta tik gara aukliņa, lai maisiņu varētu uzkārt plecā un turēt padusē. Visi algotņi drošības labad naudu nēsāja padusē un tikai sīknaudu glabāja kabatās: ja tā no kabatas nozūd, lai zaudējums nebūtu pārāk liels un lai par to nebūtu stipri jābēdājas.

—    Sī te, kungs, ir Huršīda nauda, — Atrads turpināja, bet viņa balss vairs neskanēja tā kā pirmīt. Par Sultāna ievainojumiem viņš runāja gandrīz gavilēdams, jo ievainojums kara laukā ir varonības apliecinājums, turpretim nauda ir pavisam kas cits, naudas dēļ var arī mazliet paraudāt. Nudien, par algoņu maku nav žēl nobirdināt pa asarai!

So naudu es izvilku no kritušā Huršīda kreisās paduses, tā bija šajā, raug, asiņainajā kulītē, un hodžas acu priekšā to saskaitīju. Es skaitīju, bet hodža skatījās, lai mēs abi zinātu, kungs, cik dukātu Huršīdam bijis. Beigās hodža uz papīra uzrakstīja, cik te ir naudas un kam tā piederējusi, un apakšā pašrocīgi parakstījās.

Viņš izvilka no kabatas papīra lapiņu un pasniedza to man, teikdams, lai es izlasu, ko īsti hodža uzrakstījis. Es zinot, ka viņš ir bijis haiduks, un tieši tādēļ lai es savām acīm pārliecinoties, ko hodža raksta par katru kritušo algotni un par katru naudas gabalu, kas pie nelaiķa atrasts.

—    Tāhira kungs, lasi! — viņš man teica, gandrīz vai pavēlēdams. — Lai visi dzird un redz! Izņemt naudu no miroņa rokām nav nekāds joks. Tādā brīdī zeme trīc zem kājām. Saule pie debesīm apstājas un skatās, ko dzīvie uz zemes dara ar mirušajiem. Paldies hodžam, ka viņš ir mans liecinieks. Tāhira kungs, lasi, lai Resūla kungs dzird!

Uz papīra lapas"bija rakstīts: «Imšira dēls Huršīds no Ļeskovas ciema pie Akovas iestājās algotņos sava saimnieka dēla Selvera vietā par divdesmit vienu dukātu un kaujā krita. Viņam kaklā bija pakārts maks, un mēs tajā atradām divdesmit vienu dukātu. Naudu atlikām atpakaļ makā un maku aizsējām.»

—    Te tas ir! — Atrads izsaucās aizsmakušā balsī, jo viņam rīklē strēdza asaras. — Es skaitīšu, bet jūs skatieties. Nelaiķi Huršīd, Atrādām tava nauda nav vajadzīga. Klausies, kā es skaitu tavus dukātus no pirmā līdz pat divdesmit pirmajam, nelaiķi Huršīd!

Dukāti cits pēc cita gluži kā lūgšanu kreļļu zīlites izslīd caur viņa pirkstiem un šķindēdami sakrīt kaudzītē. Es lūkojos uz šo naudas kaudziti, un man rodas tāda sajūta, ka uz to noraugās arī mirušā Huršīda acis. Kas tev no šiem dukātiem ticis, Huršīd? Tu vēlējies, lai šī naudas kaudzīte tev atnestu laimi — lai tavas mājas priekšā iezviegtos zirgs, iemautos govs un ieblētos aitas. No tā nekas nav iznācis, palikusi tikai šī trulā metāla žvak- stoņa. Vai tu to dzirdi, Huršīd?

No šādām pārdomām, kas cilvēku allaž pārņem saviļņojuma brīžos, mani atrāva Resūls, vaicādams, kādi tuvinieki Huršīdam palikuši. Atrads atbildēja, ka palikusi sieva, ko sauc'par Nafu, un Resūls pavēlēja naudu ar Ašikoglu starpniecību caur Jedrenu nosūtīt Huršīda sievai Nafai. Mēs abi ar Atradu palocījām galvu, atbalstīdami šādu lēmumu. Bet es, galvu noliecis, to vairs nepacēlu. Manas acis pētija paklāja rakstu, kas pēc brīža sāka izplūst un izveidoties par kādas sievietes seju.., Cik varēju atcerēties, šo sievieti sauca par Nafu. Viņa nāca nopakaļ algotņiem, nopakaļ savam Huršīdam līdz tai iebraucamai sētai… Līdz kurai iebraucamai sētai? Līdz Koštanpoļei, kur haiduki nolaupīja un aizveda vairākas algotņu sievas. Vai neaizveda arī tevi, Nafa? Iebraucamās sētas saimnieks Pazarā pārdeva algotņu sievas tāpēc, ka viņas nevarēja samaksāt par ēdienu un naktsmītni, varbūt toreiz pārdeva ari tevi, Nafa? Kas gan šodien var pateikt, kur meklējama ta sieviete, ko sauc par Naful Viņa bija tāda pati kā visas citas sievietes Šai pasaulē, kā visas tās, kuru vārds ir Nafa, Naffja, vienīgā atšķirība ir tā, ka viņa bija algotņa sieva. Atšķirība maza, bet cik briesmīgs liktenisl Ja pats sultāns izdotu pavēli, ka viņa valstī jāsameklē algotņa sieva Nafa, ja viņš izsūtītu ziņnešus uz visām debess pusēm, šo sievu meklēdami, ziņneši noplēstu tik daudz apavu, cik to ir plašajā sultāna valstī, bet galu galā pārrastos mājās basām kājām, lai savam valdniekam paziņotu, ka šādas sievas nekur nav. ""

Lasu nākamo lapiņu: «Pie Grabovicas Osmāņa dēla Bahtijara, kas iestājās algotņos sava saimnieka Arfana vietā, mēs atradām vaska drānā Ietītu naudu!" Izņēmām sainīti no viņa sastingušās rokas un saskaitījām septiņpadsmit dukātus.»

— Te ir tas sainītisl — Atrads rādīja, izvilkdams to no somas. — Te ir visi septiņpadsmit. Bet pārskaitīsim, lai jūs par to pārliecinātos. Algotņi man teica, ka Bahtīja- ram, ko frontē saukāja par Bahto, mājās palikusi māte, tēvs un divi bērni no pirmās sievas. Man teica arī, ka no otrās sievas -viņam bērnu neesot. Viņa mājas ir Grab'o- vicā, kā hodža jau ir rakstījis. Ko tu, kungs, pavēlēsi darīt ar šo tīstokli, kurā ir septiņpadsmit dukāti?

—    Atdot mātei, — Resūls atbildēja.

Atrads tūdaļ atkārtoja:

—    Tīstoklis jānodod Bahtijara mātei!

Es lasīju tālāk: «Nūhs…»

—    Par Nūhu nelasi! — Atrads mani pārtrauca pusvārdā. — Pie Nūha atradām pilnīgi tukšu maku. Pareizāk sakot, tajā bija divas pogas — viena vara poga, otra alvas poga. Tās vēl joprojām ir šajā makā, bet es to va|ā netaisīšu. Nūham, kungs, visa nauda tika nozagta. Algotņi viņu apzaga un tukšajā makā ielika divas pogas, lai tas nepaliktu pavisam tukšs.

Lasīju: «Pagriezām mirušo Habību uz muguras. Atpogājām svārkus. Atrads iebāza roku viņa kreisajā pa- di^ē, bet tur neko neatrada. Neko neatrada arī labajā padusē. Nauda nebija ne iešūta svārku apkaklē, ne arī aizbāzta aiz bikšu jostas. Vēl atlika tikai amulets, ko Ha- bībs nēsāja uz kailas miesas ap vidukli. Tajā viņš glabāja riebjamos vārdus. Atvērām amuletu un ieraudzījām, ka tajā bez riebjamiem vārdiem ir arī nauda, bet maz — tikai astoņi dukāti. Kad bijām naudu saskaitījuši, izlasījām riebjamos vārdus. Tos Hablbam jau bērnībā bija rakstījis kāds mulla. Tie bija vārdi pret bērnu krišanu no koka, jo Ilabībs pirms riebjamo vārdu saņemšanas jau divas reizes bija nokritis no koka. Riebjamie vārdi īstenībā bija lūgšana, lai dievs viņu pasargā no krišanas. Ha- bībs kādu dienu Atrādām bija teicis,» ka viņš kopš tā laika nekad vairs nav nokritis no koka, kaut ari kāpis' daudzos kokos.»

—    Kungs, — Atrads ierosināja, — naudas ir maz. Tikai astoņi dukāti. Habībam ir brāļi. Divi brāļi. Katram jādod pa četriem dukātiem, kungs, tā būs taisnīgi.

Lasu: «Brīnums, cik daudz naudas atradām pie Dže- lāla. Atradām to aiz jostas, atradām makā, iešūtu cepurē, iešūtu bikšu apmalē un bikšu starā — visur. Džeko dēls Dželāls no Ladničas iestājās algotņos sava saimnieka Bezlima vietā. Atrasto naudu saskaitījām. Sanāca piecdesmit astoņi dukāti. Algotņi apgalvoja un pat apzvērēja, ka par iešanu algotņos rio sava saimnieka Dželals sa

ņēmis deviņpadsmit dukātus, nevienu vairāk, un brīnījās, kur viņš dabūjis pārējos trīsdesmit deviņus dukātus. Acīmredzot Dželāls tos bija sazadzis. Mums visiem kļuva skumji ap sirdi. Skatījāmies uz nelaiķi un domājām, ka viņš ir bijis bezgodis, apzagdams savus biedrus — tādus pašus algotņus. Lai kauns krīt pār viņu arī mirušul Atradās cietušie, kas zvērēdami apliecināja, cik dukātu katram nozagts, un, kad mēs tos saskaitījām, kopā iznāca tieši tik, cik lieku dukātu atradām pie Dželāla līķa. Bet neviens apzagtais neprasīja, lai atdod nozagto naudu teikdami, ka neņems naudu no miroņa rokas, ka par zag šanu viņi paši būtu Dželālu nogalinājušu ja krievi nebūtu pasteigušies to izdarīt. Viņi vēl pateicās krieviem, ka tie viņu vietā nogalinājuši zagli.»

Tālāk hodžas vēstulē bija rakstīts: «Daži algotņi teica, ka viņu nedrīkst rakt kopā ar pārējiem kritušajiem un ne drīkst arī aizlūgt par viņa dvēseli. Citi gan bija ar mieru ka es noskaitu dvēseles aizlūgumu, ja tikai viņu nerok blakus pārējiem. Vairākums tomēr bija par to, ka viņu nedrīkst apglabāt kopā ar citiem un nedrīkst arī aizlūgt par viņa dvēseli. Bet sirds man neļāva tā rīkoties — lūgšanu es noskaitīju. Daži pastāvēja uz to, ka uz Dželāla kapa nevar likt divus akmeņus par zīmi, ka tur aprakts cilvēks, jo viņš nav cienīgs palikt ļaužu piemiņā un gulēt tādā pašā kapā kā pārējie algotņi. Sis priekšlikums guva virsroku, un Dželāla kaps palika bez akmeņiem. Kopiņa tika nolīdzināta ar zemi, un neviens nevar zināt, ka tajā vietā aprakts cilvēks. Palicis pie kapa viens, es pacēlu rokas lūgšanā un teicu: tu, mans dievs, esi tas, kas cilvēkus vadi pa labiem un pa ļauniem ceļiem, tāpēc spried tiesu par to, uz ko tu pats viņus esi uzvedinājis! Pēc tam ari es pametu algotņu kapsētu, un man likās, ka tur paliek zāle un velēnas, nevis kaps, bet zāle un velēnas ir visur Pret kapu mēs neesam noziegušies, jo ir vislabāk, ja pēc nāves no cilvēka nekas nepaliek pāri, pat ne kapa kopiņa. Pat ne divi akmeņi. Tikai zāle. Kāds algotnis ieminējās, ka viņu pulkā vēl ir citi zagļi, jo vēl daudziem nozudusi nauda. Tie, kas to nozaguši, dzīvo starp dzīvajiem, bei neviens viņus nevar uzrādīt, zagli uzzinās tikai pēc viņa nāves.»

— Paldies tev, — Atrads man saka, — ka izlasīji ari to^ kas teikts par zagli un laupītāju. Par Dželālu. Kungs to dzirdēja, un lai nu viņš izlemj, ko darīt ar salaupīto naudu.

Brīdi klusējis, Resūls pavēlēja šo naudu izdalīt Jedrenas trūkumcietējiem.

Lasu…

Es pazinu cilvēkus, par kuru nāvi rakstīts hodžas zīmītēs. Varu iedomāties, kādas šausmas viņus sagrāba tajā mirklī, kad lode ietriecās ķermenī un viņi saļima. Droši vien viņi nodomāja, ka noticis pārpratums, jo viņi taču ne ar ko nav noziegušies, viņi ir niecīgi* ļaudis, kas ieradušies šeit tikai tāpēc, lai citu vietā pastrādātu… Bet viņi aizgāja bojā, neko nepadarījuši. Viņiem nebija ne jausmas, ka tajā naudā, ko viņi saņēma ņo saviem saimniekiem par iešanu algotņos, bija jau ieskaitīta arī viņu nāve. Tikpat niecīga nāve, cik niecīgi bija viņi paši. Un reizē ar viņiem nomira arī viņu sapņi par govi, par zemes gabaliņu — par ikdienišķu, pieticīgu laimi. Viņi ir krituši, bet viņu nāve nekā nav mainījusi: lielie karapulki paliek turpat, kur bijuši, un lielā upe joprojām tek tāpat, kā tecējusi… Domas tramīgi šaudās pa galvu, bet visas nonāk pie vienas atziņas: žēl, ka reizē ar viņiem nomiruši arī viņu sapņi par to, ka viņi kādu dienu atgriezīsies no Donavas un sāks īstu dzīvi, ka viņiem būs savs lievenis, pie kura dziedās viņu pašu gailis. Zēl man šo sapņu…

59

—  Vai sāp?

—  Sāp.

Es pametu telti. Visapkārt valda miers, tikai man nav miera: es vairs nespēju šeit palikt, bet nevaru arī aiziet. Man jāpaliek līdz galam… Zinu, ka katram karam ir savs sākums un katram karam ir arī savas beigas. Jāpaliek… Bet es zinu arī to, ka katra kara nobeigums rada jaunu aizmetni — jauna kara dīgli, jo zaudētājs, lai cik smagu sakāvi būtu cietis, lai cik pliks un bass būtu atgriezies mājās, tūlīt sāk domāt par atmaksu. Tad sākas varonīgo sentēvu slavināšana, tad dedzigi runātāji apsūdz par sakāvi visus, atskaitot šos sen mirušos slavenos sentēvus, tad karotāji, kas ienaidnieku nav pieveikuši un aplaupījuši, bet paši cietuši sakāvi un aplaupīti, sūdzas dievam par netaisnību.

Tieši tad dievam raida visvairāk lūgšanu.

Manas domas ir tramīgas, un es vairs nezinu, ko gribu un ko negribu. Vai aiziet no šejienes pēc iespējas drīzāk vai arī palikt šeit līdz šādām vai tādām beigām?

Sava urdošā nemiera trenkts, aizeju tālu prom no teltīm. Uz pleciem man ir apmetnis, rokā spieķis, un es eju lēnām uz priekšu — soli pa solim un klausos, kā zem kājām čab 9ausas lapas un čaukst sakaltusi zāle. Jo tālāk eju, jo klusāka kļūst ratu riteņu rīboņa: vezumnieki pa ce|u ved pārtiku uz Donavu un atgriežas no turienes ar ievainotajiem. Rati vienmēr ir pilni, un vienmēr no tiem nāk stipra smaka. Asa. Skābena. Zirgu, cilvēku, pārtikas smaka.

Iešu vēl tālāk, Iešu uz kokaudzi, kur vairs nav dzirdams ceja troksnis, kur vairs nav sajūtama nometnes atkritumu smaka. Audzes vidū ir nora — kluss un tīrs laukums, kur man allaž patīk pastaigāties, jo tur ir spirgts gaiss, un tieši tas slimniekam ir vajadzīgs. Ap noru aug zemi un kupli ozoli, iežogodami klajumu, kurā dzirdama tjkai lapu šalkoņa un putnu dziesmas. Putnu pilni zari. Reizēm tie sava prieka pēcpamet dzeltenās koku lapotnes un bariem aizlido pāri norai, atstādami gaisā dzeltenu taciņu un spārnu švīkstoņu.

Es varēju staigāt pa noru gan šā, gan tā. Varēju iet pa tās vidu no vienas malas līdz otrai un justies gluži kā savā istabā, kur staigāju pa paklāju šurp un turp, varēju iet tai visapkārt pa mežmalu, pa koku pavēni, pa nobiru- šajām lapām un arī justies tā, it kā staigātu pa paklāju. Kamēr prātoju, kuru ceļu šoreiz izvēlēties, mans skatiens negaidot uztvēra cilvēku, kas uz šo nomajo vietu bija atnācis pirms manis un* jau izraudzījis savu pastaigas taku. Tas bija algotnis. Viņa labā roka no pleca līdz plaukstai bija apsieta ar baltu audekla saiti, un viņš to turēja nolaistu gar labo sānu un arī ar visu augumu bija mazliet salīcis uz ievainoto pusi. Viņš staigāja pa noras saulaino malu, pa īsu taciņu, kas stiepās no viena veca ozola līdz otram tikpat vecam ozolam, visu laiku vērdamies nevis kokos, bet taciņā — vērdamies sevī. Mani pamanījis, viņš apstājās. Apstājos arī es un skatījos. Acīmredzot viņš bija sakaunējies, ka esmu viņu ieraudzījis staigājam pa šo skaisto, nošķirto klajumu, kas it kā radīts nevis algotņu, bet vientuļām un patīkamām virsnieku pastaigām. Ja viņš būtu sēdējis, droši vien šajā brīdī, ieraudzījis virsnieku, spēji pielēktu kājās, bet viņš stāvēja, tādēļ viņam cits nekas neatlika kā pamest šo vietu, lai mani netraucētu. Viņš bija apmulsis un nezināja, ko lai dara. To es nopratu no viņa kreisās rokas, no veselās rokas kustībām. Viņš to savicināja tā, it kā saimnieks viņu būtu pārsteidzis nama augšistabā sēžam uz paklāja, kur drīkst sēdēt kungi, nevis algādži. Man šķita, ka viņš tūlīt iebēgs mežā, lai noslēptos no manis, tādēļ es pagriezos uz otru pusi un izlikos, ka neesmu viņu pamanījis. To redzēdams, viņš atsāka savu pastaigu no viena ozola līdz otram. Sākumā bikli, gluži kā bērns, kas mācās staigāt, bet tad aizvien mundrāk un drošāk, neatraudams skatienu no zemes un nemitīgi lūkodamies sevī.

Tā mēs abi klusēdami bijām vienojušies.

Viņam pieder īsā, saulainā taka — no koka līdz kokam, bet mana taka iet pa noras vidu — no viena gala līdz otram. Mēs neesam vienlīdzīgi, mana taka ir garāka, taču īso viņš pats ir izvēlējies. Uz tās es viņu ieraudzīju un pēc tās netīkoju, tāpat kā viņš netīko pēc manējās. Mums .katram ir savs ceļš. Mēs neesam tālu viens no otra, ja labi ieklausāmies, varam skaidri sadzirdēt viens otra solus. Viņa so|i ir skaļāki, jo viņš iet pa kritušām lapām, tie ir arī platāki un smagāki, jo tie ir zemnieka soļi. Turpretim mani soļi ir klusi, jo tie ir sīki un zem manām kājām ir mīksta zāle. Tā ir vienīgā atšķirība starp mums, bet, ja kāds vaicātu, kurš no mums ilgāk noturēsies uz kājām, es atbildētu, ka tas būšu es.

Vēroju viņu ar acu kaktiņiem, jo baidos aizskart viņa dvēseles noskaņojumu un izjaukt viņa pastaigu pa sausajām, čaukstošajām lapām. Es zinu, kā viņu sauc, — par Zijāhu. Viņš staigā vienatnē, ievainoto un viscaur pārsieto roku bezpalīdzīgi nolaidis gar sānu. Ja es uzsauktu. Zijāh! — viņš satrūktos un varbūt pat aizietu no noras, jo pašreiz viņš negrib būt Zijāhs. Staigādams viņš ir aizmirsis sevi un jūtas kā bezvārda algotnis, kā nezināms cilvēks ar apsietu roku. Varbūt pat ne algotnis un ne cilvēks ar apsietu roku… Šādos brīžos izdzirdot savu vārdu, cilvēki izbīstas, jo viņi neapjauš sevi, viņi ir atšķīrušies no sevis.

Zijāhs ievainots pie Donavas. Viņš ir paturēts šeit, nav aizvests uz Jedrenas slimnīcu tāpēc, ka ievainojums ir viegls, brūce drīz sadzīs un viņu atkal varēs sūtīt atpakaļ uz Donavu. Man gribētos zināt, ko viņš redz, tik cieši raudzīdamies zemē un klausīdamies lapu čaukstēšana zem savām kājām. Vai Donavu, vai to mirkli, kad tika ievainots, vai savu ciemu, sievu, bērnus, saimnieku, kura vietā iestājās algotņos? Varbūt neko citu kā tikai šo klajumu un lapas? Un tur tos divus kokus — vienu vienā, otru otrā noras malā? Un taciņu, pa kuru viņš staigā? Tā es sev vaicāju, jo nezin kāpēc man par viņu ir jādomā. Cenšos domas novirzīt uz kaut ko citu, taču veltīgi, lapu čaukstoņa nejauj aizmirst, ka viņš ir šeit. Ja viņa šeit nebūtu, man acīs nerēgotos viņa baltā, apsaitētā roka.

Sī roka bija kļuvusi par viņa dzīves jēgu un likteni.

It kā šīs rokas dēļ viņš būtu dzimis, tās dēļ dzīvojis un beidzot to dabūjis — šo balto apsaitēto roku. Brīžiem man likās ka Zijāhs tīši ar to dižojas, sak, man Ir ievainota roka, bet tev nav! Kādēļ tu esi atnācis uz šo noru, ja t?v nekā tamlīdzīga nav? Tev nav pat tiesību nošķirties vienatnē, jo tu vicini abas rokas un neviena no tām nav balta! Es nevarētu viņam iebilst, ka arī mani moka slimība, jo viņš atbildētu, ja vispār gribētu ar mani runāt, ka sāp tikai tam cilvēkam, kam ir brūces, ja es būtu Ievainots, viņš to noprastu no manti soļu skaņām.

Viņš bija it kā aizmirsis, ka arī es esmu norā, viņš, diženais, bija aizmirsis mani — niecīgo.

Zijāh, es domās sāku ar viņu sarunāties, lai kā tu pašreiz justos, tavs pienākums, Zijāh, ir mani sveicināt, jo es esmu tavs virsnieks. Ja tu nevari pacelt labo roku, kas ir ievainota, tad tev vajadzēja sveicināt ar kreiso, ar veselo roku. Kādēļ tu, Zijāh, mani nesveicināji? Bet es varu atbildēt tavā vietā: tādēļ, lai neizjauktu to milzīgo attālumu, kas šķir djļvus cilvēkus — mani un tevi. Mēs abi staigājam pa vienu un to pašu lauku, bet viens no otra jūtamies tik tālu, ka nepasakām viens otram ne vārda. Tu, Zijāh, iegūdams ievainojumu un pārsēju, atkal esi atgriezies savā sākotnē. Tu atkal esi kļuvis par algādzi, par zemes arāju, par sava saimnieka kalpu. Bet tevi tirda jautājums, vai tu, ja dzīvs atgriezīsies no Donavas mājās, vēl varēsi turēt rokās arkla balstus un dzīt vagu vai arī nekad to vairs nejaudāsi un, ja nejaudāsi, kāds liktenis tad tev gaidāms …

Tā ir visbriesmīgākā nelaime, Zijāh, ja arājam nav rokas.

Bet varbūt tu, Zijāh, domā par likteni. Kādēļ tas tevi atvedis līdz Donavai, par kuru tu senāk nebiji pat dzirdējis? Vai tikai tādēļ, lai krievi tevi ievainotu? Bet arī par krieviem tu senāk neko nezināji. Vai tu nolādi šo likteni — savu likteni? Varbūt ne likteni, bet savu saimnieku? Varbūt tos divdesmit dukātus, ko viņš tev iedeva, lai tu viņa vietā atnāktu uz šejieni un dabūtu pārsēju? Par ko gan tu domā, Zijāh? Ja es tev vaicātu, vai tu man atbildētu? Bet es nevaru tev vaicāt, jo tad es izjauktu tā- ļumu, kas mūs šķir vienu no otra. Un mūsu pastaigu. Tavu — pa lapām, manu — pa zāli.

Lieku soli pēc soja un domāju par Zijāhu, par cilvēku, kurš mežmalā no tā tur ozola līdz tam tur ozolam, tāpat kā es, sper soli pēc soļa. Viņš — skaļi, pa lapām, es — klusi, pa zāli. Viņš mēģina ar kreiso roku pacelt labo, apsieto, bet nespēj — brūce sāp. Sai bridi es varētu viņam pavaicāt, vai stipri sāp, bet es klusēju un eju tālāk. Pēc dažiem soļiem piepeši apstājos un spalgi, strupi un, šķiet, ārkārtīgi muļķīgi izsaucos: *

—    Krievs!…

Ar to es gribēju teikt, ka viņu ievainojis krievu karavīrs, bet viņam šis vārds laikam neizteica neko. Viņš izlikās, ka nav mani dzirdējis. Viņš itin neko negribēja no manis dzirdēt un turpināja savu ceļu turp un atpakaļ no viena ozola līdz otram. Viņa takā saules vairs Viebija, un tādēļ ievainotās rokas apsējs šķita vēi baltāks. Viņš nesa savu roku ar tādu nepatiku kā svešu priekšmetu. Piepeši viņš izsaucās tikpat negaidīti un tikpat strupi, kā pirmīt es biju izsaucies:

—    Krievs!

Tā bija atbilde uz manu jautājumu.

—    Vai sāp? — fes jautāju.

Viņš neatbildēja. Varbūt arī šo atbildi vniš taupīja vēlākam brīdim.

Pametu noru un sāku iet atpakaļ uz teltīm. Pēc brīža atskatījos, gribēdams palūkoties, vai viņš nenāk man nopakaļ. Nē, viņš nenāca. Kad jau biju tuvu nometnei, pavēros atpakaļ vēlreiz un tālumā ieraudzīju viņa balto roku. Šķita, ka tā pametusi savu īpašnieku un nāk viena pati.

Apsēžos biezā zālē, jo gribu viņu sagaidīt. Atbalstīdamies uz elkoņiem, atlaižos uz muguras un izstiepju kājas. Atbrīvojis muskuļus, zvilnēdams raugos baltos, pūkainos mākoņos, kas peld virs Donavas, kur laiku pa laikam norīb lielgabalu šāvieni. Man šķiet, ka šie grāvieni plosa mākoņus debesīs un uz zemes ārda mežus… Tie sajauc mierīgo ainavu, kurā es lūkojos, un es gaidu, kad tie apklusīs un man visapkārt atjaunosies zemes un debess saskaņa. Un atkal iestāsies klusums — tas klusums, kad pēc lielgabalu dārdiem lapas vairs nedreb, upes vairs netek un putni vairs nelido… Raugos tālumā, kur vaimanā kaujas lauki, un klausos, kā no aizmugures man tuvojas cilvēks, kas, šķiet, vienīgais atgriezies dzīvs no šiem laukiem. Tas ir cilvēks ar balto pārsēju, tas ir Zijāhs.

— Sāpi — viņš saka.

Tā ir atbilde uz jautājumu, ko es viņam pirmīt uzdevu norā, apvaicādamies, vai viņam nesāp. Pat nepaskatījies uz mani, viņš paiet garām un dodas tālāk uz nometni. Es nepagūstu viņam neko pateikt, bet īstenībā man arī nav nekas sakāms. 5im cilvēkam tagad ir vienalga, vai es esmu vai neesmu viņa virsnieks. Viņš nedomā ne par krieviem, ne par turkiem, ne par Donavu, viņam prātā ir tikai viņa roka — slimā, baltā roka, ko viņš pietur ar veselo, ar kreiso roku. Zijāha izpratnē zemes arājs un grāvracis dzīvo tikai tik ilgi, kamēr viņam ir divas rokas, ja viņš vienu zaudē, dzīves vairs nav un viņam jākļūst par ubagu. Nav nekā nožēlojamāka, es klusībā nodomāju, par lauku melnstrādnieku, kas zaudējis roku. Staigādams ubaga gaitās, viņš lūgsies: apžēlojieties par mani, savu labo roku es zaudēju kaujas laukā… Viņš ies no ciema uz ciemu, no sliekšņa pie sliekšņa. Vispirms pagalmā viņu apries suns, tad lievenī parādīsies bērns, pēc bērna no istabas iznāks mājas saimniece, bet viņš, ar kreiso roku paceldams augšup sakropļoto, gausā balsī teiks: labo saimniec, ja dievs tev ir devis… Bet šī labā sieviete nezinās, kas tā par Donavu, kur viņš zaudējis roku, un nevaicās, kādēļ viņš to zaudējis un kādēļ uz turieni gājis. Viņa apsauks suni, bet kropļa kreisajā plaukstā ieliks maizes riecienu. Uz pleca viņam karāsies ubaga tarba, un tā būs pilna ar maizes gabaliņiem. Ar tarbu plecā viņš klimtīs pa ceļu ceļiem. Lietus un nakts tumsa ir šo klaiņo- tāju visļaunākais lāsts. Tumsā un naktī viņi zaudē cilvēka veidolu un pārvēršas par nakts rēgiem tumsā. Lietus gāzes noskalo visu no svešajiem, bezgalīgajiem ceļiem, un tur nepaliek cilvēka pēdas.

Saulainā dienā šis Zijāhs, šis žēlastības dāvanu lūdzējs, apsēdīsies kādas upes krastā, lai apēstu kumosu maizes un padzertos. Izvilks no tarbas maizes riecienu, sildīsies saulē, klausīsies ūdens tecējumā un ēdīs, ēcKs. Pēc visa, kas ar viņu noticis, ēšana būs viņa vienīgā laime. Ēzdams viņš varbūt atcerēsies, ka ir bijis algotnis, ka redzējis Jedrenu un Donavu, un atskārtis, ka šie maizes kumosi nāk no tām druvām — no Donavas. Viņš paēdis, uzliks galvu uz tarbas un turpat upes malā aizmigs. Un sapņos viņam varbūt rādīsies krievi. Sapnī viņš sevi ieraudzīs algotņa formas tērpā un nobīsies no sevis.

Citādu es nevaru iedomāties sakropļota algotņa dzīvi pēc atgriešanās dzimtajā novadā, ja tikai viņš tur atgriezīsies. Viņa atpaka|ce)š, viņa turpmākā dzīve būs mazliet grūtāka par iepriekšējo. Atšķirība būs tikai tā. ka senāk viņš uz kaut ko cerēja, bet nākotnē viņš vairs nelolos nekādas cerības, jo zinās, ka ir pienācis gals, ka visam ir gals. Viņam būs vienalga, kāda sultāna rokās ir vara, kurš karapulks uzvarējis pie Donavas, vai zemes virsū valda taisnība vai netaisnība, jo viņš būs no dzīves izstumts cilvēks, kam nav pat pašam savas mazās dzīves.

Es centos viņu panākt, gribēju ar viņu, ar šo Zijāhu, aprunāties, bet viņš, it kā bēgdams no manis, attālinājās aizvien vairāk, jo kājas viņam bija veselas. Savu balto, pārsieto roku viņš turēja kā karogu, ko vienīgi viņš un neviens cits iznesis no Donavas kauju ugunīm un kas tādēļ tagad pieder viņam — mūžīgi.mūžam pieder viņam. Bet ko es teiktu, ja viņu panāktu? Neko! Kas viņš man ir? Nekas. Un tieši tāpēc viņš bēg no manis.

Viņš iegāja teltī, kur gulēja ievainotie. Baltais apsējs nozuda, un man šķita, ka manas acis veras tukšumā, gandrīz vai tumsā.

60

— Es nevaru remdināt tavas ciešanas.

Es biju stipri pārsteigts, kad uzzināju, ka hodžiene saslimusi.

Paskat tikai! Saslimusi!

Viņa gulēja savā telti, apsējusi galvu un ievīstījusics aizpogājamā segā. Man bija grūti ticēt viņas slimībai, jo nebija pagājušas ne divas naktis, kad es viņu redzēju kopā ar Resūlu. Tad viņa bija spirgta un moža, izgreznojusies kā līgava. Nabadzīte vēl joprojām tēloja jaunlaulātu sievu.

Teltīs mēļoja, ka viņas slimība ir grūta un nāk no iekšienes, no dvēseles, no viņas pašas grēcīgās dvēseles. Slimību acīmredzot viņai uzsūtījis hodža, kas nepārtraukti lūdzis dievu, lai tas soda šo sievu, kura pametusi viņu — pielaulātu vīru. Un vienīgi viņš var izglābt hodžienes dvēseli, ja tā vispār ir glābjama, jo viņš var lūgt dievu, lai tas aizmirst visas iepriekšējās lūgšanas, kas bija vērstas pret hodžieni, un uzklausa jaunas, kas izlūdzas viņai veselibu. Jā, vienīgi hodža var viņu izārstēt, jo slimība nāk tieši no viņa. Tā ir liela laime, ka viņš tur pie Donavas vēl ir dzīvs. Viņam tagad ir divas iespējas: vai nu krist kaujas laukā, vai arī aizlūgt dievu par sievas veselību. Un kas zina, vai tikai viņš neizvēlēsies pirmo..,

Sais dienās un vakaros teltīs valdija klusums: hodžiene ir slima! Resūls laiku pa laikam gāja vārdzēju apraudzīt. Viņa meitenes nakts dejošanu tagad bija aizstājušas ar hodžienes kopšanu un visu laiku pavadīja viņas telti. Viņas iznāca laukā tikai uz brīdi un tikai tādēļ, lai parādītu savas noskumušās sejas, sak, mēs esam stipri noraizējušās par hodžieni, lai gan pirms dažām dienām viņas vēl ienīda šo sievieti, kas viņām bija atņēmusi Resūlu.

—    Kungs!

Tā bija Džulsuma, kas mani sauca. Viņa atmeta matus no sejas, noslaucīja asaras un jautāja, vai hodžiene izveseļosies.

—    Ak vai, kungs, kāda sērga viņai uzbrukusi! Es būtu ar mieru viņas vietā slimot simt dienas, lai viņai būtu jāguļ tikai viena. Vai viņa, kungs, pārcietīs šo slimību? Ne viņa ēd, ne dzer, tikai trīc vienā trīcēšanā. Ak vai, kungs, kāds drudzis viņu moka!

—    Pārcietīs! — es atbildēju.

Pametu nometni un, iedams uz mežiņu, kas aug austrumu piekalnē,,piepeši sastopos ar Resūlu.

—    Viņa atsakās no ārsta, — viņš saka. — Grib, lai hodža sēž pie viņas gultas un skaita lūgšanas.

Viņš skatās manī jautājošām acīm, it kā vēlētos uzzināt, vai es brīnos par to, ka hodžiene aicina atpakaļ vīru. Turpretim es gribu uzzināt, cik lielas ir viņa bēdas. Mums nav cita hodžas kā tikai tas, kuru vārda pēc vēl sauc par viņas vīru, tātad nav neviena cita, ko aicināt pie viņas gultas. Šādos brīžos lūgšanas skaitītājam jāpaliek divatā ar sirdzēju, lai lūgšanai būtu spēks, lai hodža, ap- pūzdams slimnieka vainu, ar dziedināmiem vārdiem varētu aizdzīt slimību.

Jā, hodža appūtīs viņas vainu, Resūl, es sevī domāju. Izdzīs slimību un atdos veselību. Tu baidies, ka hodža reizē ar slimību no viņas sirds var izpūst arī tevi un pats tajā no jauna savīt sev ligzdiņu. Ir zināmi gadījumi, kad hodža no sievietes sirds vienu izdzen, bet citu iemitina. Esmu dzirdējis, ka visvieglāk tas izdodas cilvēkiem, kam ir zaļas acis, un, kā par nelaimi, mūsu hodžam ir zaļas acis.

Es nevaru remdināt tavas ciešanas, Resūl, un nevaru tev palīdzēt. Palīdzēt var tikai hodža — vai nu tev, vai arī pats sev. Ir situsi viņa stunda, pienākusi viņa uzvara pie tavas Donavas un tavā telti. Viņš var ieņemt tavas pozīcijas un teikt: es paņemu šo sievieti, viņa pieder man. Viņš var tev teikt: es ar šo sievieti stāvēju kādi priekšā, es ar viņu salaulājos, nevis tu. Ja viņa pašreiz guļ tavā teltī, tad tikai tādēļ, ka viņa ir gaisīga un vieglprātīga un, protams, arī tādēļ, ka tāda bijusi dieva griba.

Varbūt tā prātos hodža, bet varbūt viņš neprātos nemaz. Es tā spriedelēju tāpēc, ka man nav nekā cita, ko darīt. Bet ar Resūlu šajās domās negribu dalīties, viņam pašam tas viss ir zināms, tikai viņš neko nevar grozīt. Dzīvē ir tādi brīži, kad pat visvarenākie vīri ir bezspēcīgi, un, kā par brinumu, allaž tas notiek tad, kad uz svariem likti viņi paši — viņu sirds un viņu dvēsele. Tieši tad atklājas, cik šiem cilvēkiem šaura sirds un sīka dvēsele. Viņi nevar aizstāvēties ne ar zobenu, ne ar naudu un parasti zaudē…

Ejam. Klusējam.

—    Negrib, negrib, negribi — viņš piepeši izsaucas.

Es zinu, kas negrib, un zinu, ko negrib, — hodžiene negrib aicināt ārstu. Viņš to man jau pirmīt pateica, un arī es pats to jau biju uzzinājis. Ejam tālāk. Man šādas pastaigas ir vajadzīgas, bet viņš staigā, sirdēstu dzīts. Acis nolaistas, skatiens pievērsts zābaku purngaliem. Skatās nevis manī, bet lejup uz zemi un zābakiem.

—    Grib, grib, grib! — viņš atkal izsaucas, katru vārdu pavadīdams ar jaunu soli, it kā gribētu tos samīt.

Bet es klusībā tos tulkoju tā: grib hodžu, hodžiene grib tikai savu vīru, vienīgi viņu.

Resūls turpina:

—    Ienīstu viņu vairāk nekā krievus. So hodžu. Redzi… viņa var nomirt, ja es teikšu, ka nesaukšu hodžu. Ne no slimības, nē, bet tādēļ, ka es atsakos viņu aicināt šurp. Hodžas dēļ viņa ir slima. Saki man kaut ko, Tāhir!

Izvairos, labprāt neteiktu viņam neko, taču atstāt viņu bez atbildes nevaru un tādēļ saku:

—    Viņa vēl ir jauna. Jauni cilvēki izveseļojas,

Mani vārdi nav vairāk vērti par klusēšanu.

Arī viņš klusē. Bet varbūt domā tā: ja viņa sasirgusi hodžas dēļ, tad viss ir zaudēts. Bet varbūt viņai ir divas dvēseles, kas šodien cieš par vienu, rīt par otru? Viņa Ir kā putns: te uzmetas uz viena zara, te uz cita. Nē, viņa ir kā aka, kā nakts, kas var laupīt dzīvību.

Ejam līdz kalnam. No tā nākam atpakaļ uz nometni un tad atkal ejam pret kalnu.

—    Nezinu, nezinul…

Un atkal abus vārdus samin ar zābakiem. •

61

— Vai tu raudi par sievu?

—• Nē, es apraudu sevi,

—    Viņš ieradīsies, — Resūls man pavēstīja, kad mēs sastapāmies pie viņa telts. — Aizsūtīju ziņu, lai viņš atgriežas, šis hodža.-

Pēdējos divus vārdus viņš izrunāja, kā pātagu cirzdams, un zem šiem pātagas cirtieniem es savā iztēlē ieraudzīju hodžu.

Es nopriecājos, ka man atkal būs izdevība ar viņu satikties, jo mēs nebijām redzējušies kopš tā laika, kad viņš kopā ar algotņiem aizgāja uz Donavu. Viņš ir algotņu imāms: dzīvajiem vada lūgšanas, bet kritušos apstāv pie kapa. Viņš tērē savu dvēseles spēku, jo bez dvēseles nevar ne vadīt lūgšanas, ne apglabāt kritušos. Nezinu, cik daudz no sava dvēseles spēka viņš varēs un gribēs ziedot sievai. Bet varbūt, iegājis viņas teltī, viņš pazudinās savu dvēseli?

Hodžu atveda Atrads nākamlajā piektdienā ap pusdienas laiku. Viņi iejāja nometnē algotņu pavadībā. Abi bija netīri un noplukuši. Acīmredzot viņi bija ļoti steigušies, jo zirgi bija sadzīti putās un paši jātnieki no ilgas sēdēšanas seglos bija sastinguši kā koka gabali. Un tikpat stingi kā koka gabali viņi palika stāvam blakus zirgiem.

Vai tu, hodža, dvēseli paņēmi līdzi?

Kāds algotnis aizveda hodžas zirgu, bet viņš nekustīgi stāvēja turpat, kur bija nokāpis zemē. Vienā no teltīm, kas rēgojās acu priekšā,%guļ viņa sieva, bet viņam uz turieni ceļa nav. Drošprātība, kas viņam palīdzēja aprūpēt ievainotos, drošprātība, kas palīdzēja guldīt kapā mirušos, tagad viņu bija pametusi. Seit viņu gaidīja daudz grūtāks pienākums nekā pie Donavas. Bēdīgs lauks… Bēdu lauksl…

Seit kāds ir miris.

Vai arī mirs.

Ir pienācis tas brīdis, kad hodžam jāuzrota piedurknes, jānomazgā rokas līdz elkoņiem, jānomazgā kakls, seja, ausis, kājas un jāpaceļ rokas lūgšanā. Bet viņš to nevar izdarīt, nē, viņš to nespēj. Viņa čalma uz galvas ir savalkāta. Tā pati čalma, kas kādreiz baltoja kā zieds, tagad ir netīra. Bet nav taču nekā nožēlojamāka par netīru čalmu uz hodžas galvas, jo cilvēki var nodomāt, ka pasaulē nav nevienas sievietes, kas izmazgātu hodžas čalmu. Viņa čalma bija tikpat zemjaina-kā viņa seja, kurā bija ieberzusies tā kapu zeme, ar kuru viņš, guldīdams kapa kritušos, katru dienu saskārās tāpat kā ar kvēpekli, kad kvēpināja vīraku. Viņš bija viscaur aplipis ar Donavas zemi, tā bija pielipusi pie viņa acīm, vaigiem, rokām. Pat likās, ka viņš savas rokas izvilcis no zemes tikai īsu bridi pirms atgriešanās nometnē.

Es viņu gandrīz nepazinu, likās, šis ir pavisam cits cilvēks.

—    Esi sveicināts, hodža! Kā tev klājas? — es viņu sveicinu un sniedzu roku. Viņš nodreb un satver manu roku gluži kā spieķi, uz kura var droši balstīties.

—    Labi, — viņš atbild.

—    Labi, hodža, ka tu esi dzīvs, — es piebilstu.

—    Tas nav labi, bet vispār — labi vien ir…

Viņš skatās uz telšu nometni kā uz pilsētu, ko pametis agrā bērnībā un tik tikko vairs atceras: vai šī ir mana pilsēta?…

Jā, hodža, tava.

Kādēļ tu esi šeit ieradies, hodža?

Es sarunājos ar viņu klusibā, skaļi nebilzdams ne vārda. Seit ir tā telts, kurā toreiz dejoja meitenes, šeit ir tā telts, kurā palika tava sieva, un šeit ir ari viņš — Resūls. Toreiz šajā telti valdīja spoža greznība. Vai tu vēl to atceries?… Tu ilgi biji prom, pie Donavas. Apbedīji kritušos. Un tu vēl joprojām esi pie Donavas — pie ne aizbērtiem kapiem. Tu pats esi pievildzis ar zemi un apbērts ar zemi. Bet es tev vaicāju: vai tava dvēsele palikusi zemes virspusē? Jo pašreiz no tevis prasa dvēseli. Visu, nedalītu.

Nelaimīgs moceklisl

Jā, viņš patiesi ir moceklis: ja vajadzētu, viņš atkal atgūtu bērnību, atkal augtu, atkal kļūtu par hodžu un, tāpat kā toreiz, tērpies garos, zaļos svārkos, baltu čalmu galvā, atkal salaulātos ar Amira atraitni.

Lai tikai nekad vairs nebūtu jāredz Donava!

Nelaimīgs moceklis!

—      Kā tev klājas? — viņš apvaicājas.

Viņa nelaime ir tik liela, ka es neuzdrošinos sūdzēties par savu slimību, tādēļ atbildu, ka jūtos labi un pateicos par to dievam.

—    Visu rudeni… — es bikli ieminos.

—        Visu rudeni, visu… Visu rudeni pavadīju pie Donavas, — viņš pasteidzas piebilst.

—    Trīs mēnešus?

—    Vairāk, vairāk.

No savām teltīm viņā skatijās Resūla meitenes, no savām teltīm viņā noraudzījās ievainotie. Visu skatieni bija pievērsti hodžam, it kā viņš būtu atgriezies no kādas tālas zemes, turklāt atgriezies pilnīgi citāds. Viņš vēl joprojām bija hodža, bet tikai puse hodžas vai varbūt vairs tikai vārda pēc hodža. Viņš izskatījās vārgs un bezspēcīgs, bet tieši tagad viņam vajadzēja būt visspēcīgam, lai dievs uzklausītu viņa lūgšanas un atpestītu hodžieni no slimības. Viņi ticēja, ka hodža to spēs. jo viņš ir nelaimīgs. Nelaimīgajiem dievs stāv vistuvāk tāpat kā nelaimīgie dievam. Pat akmens raud, kad nelaimīgais lej asaras.

Sajā brīdī parādījās Atrads. Viņš iznāca no Resūla telts, kurā gandrīz skriešus bija ieskrējis, tiklīdz bija nokāpis no zirga. Viņš pienāca pie hodžas tādā gaitā, it kā grasītos viņu saņemt aiz pleciem un sapurināt.

—        Tu zini, kādēj es tevi atvedu uz nometni, — viņš teica. — Tev jālūdz dievs par hodžienes veselību. Tikai nedomā dzīt jokus! Es tevi pārbaudīšu. Tev pašam, hodža, būs labāk, ja to darīšu es, nevis Resūls. Viņš žēlastību nepazīst. Bet es arī, hodža, protu būt bargs. Es jau tev teicu, ka viņa ir slima. Mēs viņu saucam par hodžieni, tu viņu vari uzrunāt pēc savas patikšanas. Es tevi tūlīt aizvedīšu pie viņas, un tu noturēsi lūgšanu par viņas izveseļošanos.

—    Labi, — hodža piekrīt.

—        Tu lūgsi dievu, lai viņa atkal kļūst vesela, nevis nomirst. Vai redzēji, kā es rīkojos pie Donavas?

—    Redzēju, — hodža atbild.

—    Ko tu redzēji?

—    Redzēju, kā tu izturies pret cilvēkiem.

—        To es tev nejautāju! Pasaki, ko tu pēdējo apglabāji pie Donavas!

—    Pēdējais, ko apglabāju, bija virsnieks Cani.

—         Bet tagad pasaki, no kā rokas viņš krita. Saki atklāti, nebaidies! Vai krievi viņu nogalināja?

—    Nē, — hodža atbild.

—    Vai tas cilvēks, kas viņu nogalināja, ir šeit? Saki, nebaidies!

—    Šeit, — hodža atbild.

—    Tā! Nu tad klausies, ko tev tas cilvēks saka, un tu zini, ka tas cilvēks esmu es: ja tu, kā nākas, nenoturēsi lūgšanu par hodžienes veselību, no manas rokas tu nomirsi trīsreiz grūtākā nāvē nekā Cani.

Ko es dzirdu! — sirds dziļumos es izsaucos. Viņš ir nogalinājis Cani! Resūls viņam ir atļāvis vai pat licis viņu nogalināt. Resūls pats nekad nav bijis kaujas laukos, bet tik un tā viņam ir labi zināms, kas diendienā tur notiek. Un tikpat labi viņam ir zināms, ka augstākie virsnieki viņu grib iznīcināt, ka Cani tīšuprāt dzen nāvē algotņus, lai pēcāk varētu Resūlu Jedrenā apsūdzēt algotņu zaudēšanā un beidzot novākt no ceļa. Es nezinu, vai tā ir, tomēr man gribas domāt, ka nekļūdos, taču tas gan man ir skaidrs, ka tagad cits citam uzveļ atbildību par turku neveiksmēm pie Donavas. Apakšvirsnieki apsūdz savus komandierus, un tie savukārt apsūdz augstākos virsniekus. Cits citu viņi saukā par nodevēju, cits citu nosoda, lai tikai pats paliktu sveiks un vesels.

Cani nogalināts!…

Lai kāds būtu viņa nogalināšanas iemesls, es nevaru skatīties uz Atradu, negribu redzēt slepkavu. Bet slepkavas ir divi: viens ir Resūls, otrs — Atrads. Pirmais ir ierosinātājs, jo viņš šo nāvi vēlējās, otrs ir bende, jo ar savām rokām izdarīja to, ko pirmais vēlējās. Abi ir vienādi.

Paldies dievam, ka esmu slims un varu doties uz Jed- renu, lai aizbēgtu no visa tā, kas šeit jāredz un jādzird.

Man šķiet, ka arī milzīgais turku sultanāts labprāt aizbēgtu, ja tam būtu, kur bēgt, jo ari tas ir slims. Bet tam nav sava hodžas. Nevienam milzim nav sava hodžas.

Sis hodža pieder hodžienei, bet viņa ir sīks nabaga radījums, viņa ir tikai muļķa sieva, bet dievs stāv par mazajiem un muļķiem un dot viņiem savus hodžas.

Beidzot hodža atguvās un pateica, ka vispirms viņam ir jāapmazgājas, jo tādā izskatā viņš nevar ņemt rokās svēto grāmatu. Un pēc tam jāpārģērbjas, jo ari tādās drānās viņš nevar iet pie sievietes.

—    Saposies, saposies >no galvas līdz papēžiem, it kā tu būtu atgriezies mājās! — Atrads bija viņam vēlīgs, bet tajā mirkli viņam iešāvās prātā vairāki jautājumi. Kādēļ hodžam jāapmazgājas? Kādēļ jāpārģērbjas? Kādēļ jā- uzpošas? Viņam taču nav jāiet uz satikšanos ar hodžieni, nav jāiet uz līgavas kambari. Un tādēļ piebilda: — Vai algotņiem tu skaitīji lūgšanas šādā paskatā? Skaitīji! Tur tev pirms lūgšanas apmazgāšanās nebija ne prātā.

—    Nē, — hodža atbildēja. — Tur nebija ūdens.

—    Pie' Donavas nebija ūdens! Arī šeit, hodža, nav ūdens. Nekā, brālīt! Ne tu mazgāsies, ne tu posisies, bet tūlīt iesi pie slimnieces tāds, kāds esi. Tā būs vislabāk. Es tev neļaušu vaļu, hodža, jo es visu redzu un visu saprotu. Ja tevī putns ielidotu — arī tad es redzētu, kur tas nolido un uz kura zara apsēžas. Es redzu arī to, ka tu esi labs cilvēks, tu esi ļoti labs un tu man paklausīsi, tūlīt ņemsi rokās svēto grāmatu, ieiesi pie hodžienes kā pie savas māsas un lasīsi lūgšanas kā savai māsai. Tāpat kā algotņiem. Atceries, kā tu lasīji algotņiem. Tev pat asaras tecēja pa vaigiem. Es stāvēšu tev blakus un skatīšos tev acīs. Es gribu, hodža, lai tev būtu asaras acīs.

Bet hodžam jau tagad bija acis pilnas asaru.

Par ko viņš raud?

Par sievu? …

Vai pats par sevi?

Visgaužākās ir tās asaras, ko cilvēks lej pats par sevi.

Atrads veda hodžu uz slimnieces telti kā gūstekni. Skatos uz telts durvīm un iztēlē redzu tās durvis, kuras viņš atvēra, iedams pie šīs sievietes pirmo reizi pēc laulībām. Vai tu vēl esi viņas vīrs, hodža? Kas tu viņai tagad esi? Vai jūs maz esat pazīstami? Kāds bezdibenis tevi šķir no viņas? Kāds bezdibenis viņu šķir no tevis? Kas jūs abi esat?…

Māte mani neapprecināja, esmu palicis viens, un tāds ir mans liktenis, bet es esmu redzējis, kā mātes un kāzu viesi ar skatieniem un lūgšanām pavada jaunekli, kurš pirmo reizi iet pie savas jaunās sievas. Manas acis, hodža, ir vienīgās, kas tevi pašreiz pavada. Redzu, kā tev grīļojas kājas. Tev nav viegli ieiet tajā teltī… Un man nav viegli tevī skatīties.

Apaļa telts. Sieviešu telts. Un izskatās pēc sievietes.

Man prātā ienāk arābu dziesmiņa; «Ja zinātu, ka tu nāksi, es atsegtu savus vaigus un seju, lai tu pa manām skropstām nokāptu pie manis.»

Paspēru dažus soļus uz priekšu un apstājos, nezinādams, kurp doties. Bet kaut kur bija jāiet.

— Paldies dievam, ka rnan ir tikai mana kallā dvēselei

Iegāju teltī pie Resūla. Šķita, ka viņš mani ir gaidījis atnākam, ka viņš jūtas pamests un neizsakāmi vientuļš. Viss, kas viņam piederējis un pieder joprojām, ir zaudēts. To paņēmis cits. Raugos viņā tā, it kā viņš būtu slimā hodžiene un es — hodža, un redzu viņa sejā sāpes, ko viņš cieš šo divu cilvēku dēj. Viņš bija viņus izšķīris, bet liktenis viņus atkal savedis kopā. Pašreiz viņi skatās viens otrā, pašreiz viņu dvēseles atkal sastopas. Nevar būt, ka viņu dvēseles nesaviļņosies un neaizbangos līdz sirds krastiem, jo nav taču lielākas un nemierīgākas jūras par sirdi. Bet kas, Resūl, notiek ar tavu jūru? Vai tā ir vakarīga, naksnīga? Melna, zila? Vai kaijas kliedz virs tās? Vai tu kliedz, Resūl?

Atbildēdams uz manu sveicienu, viņš piecēlās un jau no tālienes sniedza man roku. To viņš sen nebija darījis. Parasti viņš sniedza roku tikai Jedrenas virsniekiem, kurus turēja par saviem draugiem vai arī maldīgi ticēja, ka tie ir viņa draugi. Pēc tam, roku nenolaidis, aicināja mani apsēsties uz sarkana vadmalas spilvena, uz kura parasti neviens netika sēdināts. Ar skatienu es viņam jautāju, kādēļ man tiek parādīts šāds gods, jo viņš taču zina, ka es neciešu godināšanu un viņa teltī vienmēr apmetos kādā kaktā, bet nekad nesēžu uz spilvena.

—    Sēdies! — viņš teica un piebilda: — Redzi, mēs pašreiz šeit esam divi un tur tajā teltī ari viņi ir divatā… Pirms daudziem gadiem es reiz Salonikos dzirdēju šādu dziesmiņu: «Pa divi, pa divi karietes brauc.» Pašreiz tur vienā karietē sēž hodža. Lai sēž! Tikko apglabājis Cani. Arī tas ir labi. Redzi… Cani dzinis algotņus nāvē. Vai Atrads tev teica, ka viņš Cani nogalinājis?

Es viņam neatbildu, jo esmu nozvērējies nerunāt par šo notikumu. Klusēju, raugos paklājā un nejaukā nojausmā domāju, ka kaut kas ir gaidāms. Droši vien kaut kas briesmīgs ir gaidāms.

—    Esi sveicināts vēlreiz! — Resūls saka.

Atņemu arī otro sveicienu, bet man rodas aizdomas, ka tas nav pēdējais, kamēr sēdēšu viņa teltī. Aiz šiem sveicieniem un pagodinājumiem viņš kaut ko slēpj, un tas nevar būt nekas labs. Es zinu, ka daudzi cilvēki vecuma vai slimības dēļ laiku pa laikam iekrīt bērna prātā un izturas kā bezrūpīgi dralskuļi. Šķiet, bērnišķība ir viena no visjaukākajām izpriecām, kurā cilvēks var aizbēgt no saviem gadiem, no vecuma, no noguruma, no slimības,*no ciešanām un justies kā rotaļīgā pastaigā,..

~ Es gribu pāriet pie krieviem, — Resūls pavēstīja.

To izdzirdis, es uzlēcu kājās, bet viņš mani mierināja, teikdams, ka viņa nodomā nav nekā slikta. Kara laikā visās armijās rodas pārbēdzēji. Protams, ja viņš bēgtu pie krieviem savtīgu aprēķinu dēļ, tad tas būtu noziegums. Ja no viņa pārbēgšanas sultānam rastos zaudējumi, bet ienaidnieks un viņš pats no tās gūtu labumu, tad tā būtu nodevība. Bet viņš nav nodevējs, jo bēg no saviem ienaidniekiem, un kur citur lai viņš bēgtu, ja ne pie krieviem.

—    Es viņiem neaiznesīšu neko citu kā tikai savu kailo dvēseli. Krievi dabūs tikai manu kailo dvēseli.

Viņš pieceļas un vienmērīgiem soļiem sāk staigāt pa telti no viena gala līdz otram. Viņš izskatās pēc pulksteņa vēzēkļa, vienīgi nav dzirdami strupie un ritmiskie pulksteņa tikšķi — tik-tak… Reizēm apstājas, apstājas kā pulkstenis pie sienas un atsāk sarunu par krieviem:

—    Nē, es neiešu pie viņiem. Lai labāk ienaidnieki mani nogalina tepat pie Donavas. Lai mani apbedī šis pats hodža. Jāatzīst, ka viņš ir ļoti noderīgs. Šis hodža… Pašreiz viņš ir tur — viņas teltī…

Pēc brīža viņš atkal apstājas pašā telts vidū un saka:

—    Hodžam jāiedveš viņā dzīvotgriba. Bet viņam pašam tās nav…

—    Iri — es iebilstu.

—    Ir… Ja ir, tad viņš piecels hodžieni no slimības gultas, tad viņš atdos viņai veselību. Vai tiešām tas ir iespējams? Pieņemsim, ka hodža grib, ka hodža stipri grib, lai viņa atkal kļūst vesela, un viņa, pakļaudamās hodžas gribai, patiešām atkal atgūst veselību. Vai tiešām tas ir iespējams?

Pāriešu pie krieviem!

Par šiem vārdiem Resūls smējās tik skaļiem, nedabiskiem smiekliem, ka viņam uznāca klepus lēkme, kas viņu mocīja stipri un ilgi. Beidzot atguvies un noslaucījis seju ar kabatas lakatiņu, viņš noteica:

—    Viscaur nosvīdu. Nekas… Esi sveicināts, Tāhir! Bet krievi, kad parādīšos pie viņiem, man teiks: laipni lūdzam jūs, turku virsnieka kungs.

Man ir bail pat iedomāties, ka šis cilvēks nopietni gatavojas pārmest kamolu pār Donavu, lai, turēdamies pie pavediena gala, pārietu viņā pusē — pārietu pie krieviem. Nē, es neuzdrošinos pieņemt šādu domu. Protams, pār- bēgšana ir iespējama. Es zinu, ka lidz šim vairāki virsnieki pārgājuši krievu pusē un ir arī tādi, kas no krieviem pārnākuši turku pusē. Taču Resūls uz to nav spējīgs. Daudz ticamāka ir varbūtība, ka viņš kādā kaislību virpulī nomirs savā teltī blakus savām meitenēm. Kaislību virpuļos viņš jau ir iztērējis dzīvības spēkus, un nāve viņam būs tikai pēdējais biķeris — vislielākais, līdz malām piepildītais biķeris, ko viņš izdzers, aizmiegdams acis, kuras nekad vairs neatvērs.

—    Krievi man teiks: turku virsnieka kungs… Nesmejies, TāhirI — Resūls turpināja. — Nē, smejies vieni Turcijā tagad viss ir tikai smieklu vērts. Vai negribi ieskatīties vēstulēs, kurās ir rakstīts, cik turku virsnieku pārgājuši pie krieviem? Ar lielgabaliem, ar zirgiem, ar ratiem — ar visu, kas bija viņu rīcībā un piederēja sultānam. Paldies dievam, ka man ir tikai mana kailā dvēselei

Kailā dvēsele, kailā!

Viņš,atkal sāka staigāt, bet, paspēris dažus soļus, pēkšņi apstājās:

—    Hodža vēl lasa lūgšanu.

Bet šajā mirklī teltī parādījās Atrads un, nenogaidījis Resūla vaicājumu, tūdaļ pavēstīja:

—    Hodža appūš viņas kaiti! Pēc pūšanas spriežot, varu ziņot, ka hodža pamatīgi ņemas ap hodžieni, bet, ko viņš lasa, to es nemāku pateikt un nezinu arī, ko viņš čukst viņai ausī. To gan es redzu, ka viņš vairāk čukst viņai ausī nekā lasa. Es uzprasīju hodžam, vai hodžiene atveseļosies, bet hodžas vietā atbildēja viņa pati, teikdama, ka viss būs kārtībā, ka viņa jau jūtas labāk, ka galvā atgriežas saprašana un kājās spēks.

—    Vēl, vēl!… — Resūls mudināja.

—    Vairāk nekā nav, — Atrads atbildēja. — Dzen slimību ārā, pamatīgi dzen…

Kā liega mūzika viņā vēl skanēja lūgšana, kuru viņš nesaprata, bet kura savas noslēpumainības dēļ viņu saistīja un nomāca tik stipri, it kā viņš būtu vainīgs pie hodžienes slimības.

—    Vēl, vēl…

—    Hodža gandrīz vai dzied viņai pie auss… — Atrads vēl piebilda.

F.s sapratu: Atrādām, bijušajam lielceļu laupītājam, nekad nav bijusi tā laime čukstēt mīlestības vārdus puķu valodā, tagad viņš redzēja, kā hodža to dara ar svētās grāmatas palīdzību, un šī aina viņu ir satriekusi pīšļos. Droši vien viņam atkal gribas atsākt haiduka gaitas, ja viņš ir satriekts, ja viņam jādzīvo uz zemes, nevis debesīs, kur pašreiz mīt hodža ar hodžieni.

63

— Tikai tad, kad dzīvotgriba izsīkst, tikai tad, Zuhra, sāc baidīties. Vai ari nebaidies vairs nemaz …

Esmu nomodā. Pustumsā raugos telts jumolā. Pār nometni krīt mēness gaisma, debess šonakt ir skaidra un pilna zvaigžņu.

Mēnesnīcā teltis izskatās pēc haidukiem, pēc melniem zirgiem, pēc kapu kalniņiem senā kaujas laukā, kurā krituši visi karotāji. Skanīgais mēness mirdzums ir tāla senču zobenu atziba. Iztēlojos, kā naktī auļo kara zirgi ar zelta iemauktiem galvā, ar zelta pakaviem pie kājām, ar jātniekiem, kas ietērpti garos svārkos un bruņās. Zem viņiem dimd zeme, un vienīgi es to dzirdu. Aiz viņiem mēnesnīcā paliek pēdas, un vienīgi es tās redzu. Šķiet, kaut kas dzīvs izskrējis caur nobriedušu druvu… No bērnības man ir saglabājusies iztēles spēja, no tiem laikiem, kad es vēl pratu un varēju ticēt, kad es vēl rotaļājos ar mēness gaismu… Es gāju gar žogiem, smēlu gaismas plūsmu saujās un metu to pāri žogiem…

—    Ak, Zuhra, — es šodien teicu Resūla meitenei, kad viņa bija ienākusi manā teltī un uzdeva man tikai vienu jautājumu: vai esmu precējies. Ak tā, viņa izsaucās, ja neesi precējies, vai negribi tagad apprecēties? — Ak, Zuhra, es atbildēju, es vairs nemetu mēness gaismu pār žogu. Esmu vecs, vecums nāk ar savām kaitēm, esnru arī slims, kas gan par labumu var būt no veca un slima cilvēka.

Viņa iebilda, ka es neesot ne vecs, ne slims un tāpēc — ak tu debess augstā! — es varot viņu ņemt par sievu.

Nav labi atgrūst meiteni, kaut arī viņai jāatsaka, nav labi viņu atgrūst, jo nedrīkst ievainot jaunu dvēseli, bet tik un tā es viņai atbildu tā, kā ir jāatbild:

—       Nošķiebtos, meitēn,,. Nasta uz zirga muguras nošķiebtos. Ja vienā pusē ir divdesmit okas, bet otrā pusē divreiz vairāk, nasta no zirga muguras nokristu, meitēn.

—     Es neskaitu tavus gadus, — viņa atbild. — Es skatos tevī.

Es gandrīz skaļi izsaucos: mīļā, es neesmu tev vajadzīgs!

—    Bet es domāju…

—    Ko tu, Zuhra, domāji?

Viņa atbildēja, ka esmu viņu sarūgtinājis, un grasījās

aiziet, bet es viņu atturēju. Nevar taču ļaut meitenei tik pēkšņi aiziet, kad viņa atklājusi savu sirdi un bijusi gatava atdot sevi visu. Nebūtu labi pateikties viņai par pie- . dāvājumu un piebilst: ir vēl citas durvis, meitēn, pieklauvē pie tāmi Es viņu aizkavēju, gribēdams uzzināt, kādēļ viņai ienākusi prātā doma kļūt par manu sievu. Viņa apsēdās, un es sāku viņu aplūkot. Viņa ir skaista meitene ar gaiši zilām, mazliet saraudātām acīm, ar kuplām krūtīm un šauriem, nolaideniem pleciem, viņas kakls ir tik stalts kā jaunas aitiņas kakls un prasīties prasās pēc dārgas rotas. Es zināju, ka savus garos, dzeltenos matus viņa parasti sapin bizē, reizēm divās vai pat trīs bizēs un to gaļos iepin dukātus, pērlītes, īves skujiņas un trīskārši salocītu riebjamo vārdu zīmi, kas viņai droši vien uzrakstīta jau bērnībā, lai viņu sargātu no skauģu acīm Es zināju arī to, ka Resūlam šo meiteni uzdāvinājis kāds kavalērists, kad Resūls vēl bija žandarmērijas virsnieks, bet kavalērists savukārt viņu ieguvis kādā Jedrenas iebraucamā sētā, atdodams par viņu zirglietas — seglus, apaušus un seglu jostu. No pārējām Resūla meitenēm viņa atšķīrās ar klusēšanu un vienmēr lejup vērstu skatienu. Viņa vēl bija jauna, tikai viņas dvēsele jau bija novecojusi. Verdzeņu dvēsele agri noveco.

Viņa grib iziet pie vīra.

Un tieši pie manis! Aizkustināts līdz sirds dziļumiem, es klusībā izsaucos: tieši pie manis, mana Zuhral

No tā, ko Zuhra man pastāstīja, un no tā, ko viņa noklusēja, bet ko citi man jau "bija pastāstījuši, es nopratu, ka meitenes ļoti baidās par savu nākotni. Resūls var viņas izdāļāt citiem, sev paturēdams tikai vienu vai divas meitenes. Bet kuru? Kuras? Viņas visas grib būt tā viena izraudzītā vai arī viena no divām izraudzītajām. Tātad Resūls nolēmis atstumst savas verdzenes, es nodomāju, bet viņas baidās no atstumšanas, jo pieķērušās savam pavēlniekam gluži kā ķērpji pie akmens.

Bet tu, mana dārgā, stiep rokas pēc manis, jo cita neviena tev nav.

Es pagriezos pret lādes spoguli un, ieraudzījis tajā savu seju, tūdaļ sāku justies tikpat nelaimīgs kā šī meitene… Tālu, tālu Āzijā — Ktēsifontā, kur mācījos medresē, es spogulī redzēju citu seju. Jaunas, spožas, melnas acis, gaiši, iegareni vaigi, paass zods ar tikko dīgstošu bārdiņu.., Ak vai, nekā tamlīdzīga es vairs neredzēju! Man pretim raudzījās tikai grumbas un vecums. Un slimība, kas gluži kā tumša ēna bija iegulusies manās grumbās, atstarodama kaut ko vēl tumšāku, kas mita manā dvēselē. Skatīdamies spogulī, es klusībā sev teicu: nē, es vēl dzīvošu, mana dzīvotgriba vēl ir stipra, bet, kā zināms, cilvēkā vispirms noveco un nomirst griba, nevis ķermenis. Es vēl dzīvošu, mans gals vēl ir tālu! Arī tev, mana Zuhra, vēl nav pienācis gals. Bet kas gan notiks ar ļevi, Zuhra? Ja nu patiesi tavs kungs kādam tevi atdāvina… Ko lai dara, tu jau reiz esi dāvināta. Ja nu tavs nākamais saimnieks tevi atdod otram un tas savukārt trešajam, ceturtajam — ko tad? Ko lai dara, Zuhra, tāds ir tavs liktenis… Atliek tikai nožēlot, ka pasaulē ir daudz cilvēku, kas tevi nežēlos. Pārdos tevi, Zuhra, vai atdāvinās. Vai arī apmainīs: galva pret galvu vai galva pret lietu. Varbūt pat kādam uz laiku aizdos. Bet tu vienmēr tikai klusēsi un skatīsies uz savām rokām, kas aptvērušas ceļgalus. Vai pārmetīsi savas bizes no muguras uz krūtīm un knibināsi to galos iepītās naudas ripiņas. Tu, Zuhra, vēl ilgi būsi jauna, jo tagad tev ir tikai divdesmit. Vienīgi tava dvēsele būs veca un novecos aizvien jūta- māk. Bet nebaidies, tā nebūs miršana lēnā nāvē. Tikai tad, kad atskārtīsi, ka dzīvotgriba sāk plēnēt, ka dzīvotgriba izsīkst, tikai tad, Zuhra, sāc baidīties. Vai arī nebaidies vairs nemaz.

Es saku Zuhrai paldies par to, ko esmu no viņas uzzinājis. Patiesībā man pašam jau sen vajadzēja nojaust, ka ar Resūlu notiek kaut kas nelabs. Meitenes to jau sajutušas. Viņu dvēseles gluži kā medību suņi jau uzgājušas medījuma pēdas…

Ir nakts, bet es vēl esmu nomodā. Domāju par to, kas bija vakar, kas aizvakar un kas var notikt nākamajās dienās. Es pieļauju visu un no visa baidos, it kā es pie visa, kas šeit notiek, būtu vainīgs jau tāpēc vien, ka es šeit esmu.

Bet es taču varēju jau būt Jedrenā!

— Esmu ļoti fep.tecinats, bet nav labi par daudz priecāties.

Dēļu būdā, kas bija uzcelta mazliet tālāk no tellim, lai pavardu uguns nejauši tās neaizdedzinātu, tika gatavots ēdiens Resūlam, viņa meitenēm un gaitniekiem. Augām dienām tur grabēja katli un šķindēja vara trauki, un pavāri bez pārtraukuma dziedāja. Pie šis būdas bija soliņš, uz kura varēja ērti apsēsties un dzert tēju, ja tikai sēdētāju netraucēja trauku šķindoņa un virtuves strādnieku dziedāšana. Es palūdzu, lai viņi pārtrauc vai nu trauku šķindināšanu, vai arī dziedāšanu — to, kas viņiem vieglāk pārtraucams, un apsēdos uz soliņa. Pēc kāda brītiņa parādījās hodža. Mēs sasveicinājāmies pēc visiem rituāla noteikumiem, apsēdāmies, salikām rokas uz ceļgaliem un — klusējām. Mūsu domas lidinājās pa gaisu vai kusli snauduļoja. Nu jau vairākas dienas mēs nespējam tās vadīt un pateikt viens otram ne pāris saprātīgu vārdu. Parasti sēžam kā divi prauli. Viņš vēl joprojām nav sa- posies, staigā tikpat noplucis, kāds atgriezās no Donavas, un es zinu, kādēļ viņš tā dara: baidās no Resūla pārmetumiem, ka viņš grib izpatikt savai sievai. Viņš nevienam nesaka, kā hodžienei klājas. Ja slimniece izveseļosies, viņš vairs te nebūs vajadzīgs un Resūls viņu-nosūtīs atpakaļ uz Donavu, tādēļ viņš apgalvo, ka hodžiene vēl nav atguvusi veselību, ka vēl jālūdz dieva palīdzība.

Gribu izgaisināt viņa bailes no Donavas, gribu viņu iepriecināt, tādēļ saku:

—    Hodža, cik tu man maksāsi? Par Velti es tev neteikšu to, ko zinu, bet tā ziņa tevi ļoti iepriecinās.

Hodža sēž nodurtām acīm, klusē un tikai pēc brīža pagriežas pret mani un gaida, ko es teikšu.

—    Pasaki! — viņš beidzot lūdz.

—    Nu tad klausies: Resūls atsauc algotņus no Donavas. Viņi šeit ieradīsies varbūt jau šodien, varbūt naktī, varbūt arī tikai rīt, bet patiesība ir tāda, ka algotņi atgriežas.

—    Sī ziņa patiesi ir atalgojuma vērta, — viņš nosaka, bet viņa rokas tik stipri sāk drebēt, ka tēja uzlīst uz ceļgaliem. — Turks nedrīkst par daudz priecāties, no pārmērīga prieka var zaudēt ticību, bet redzi, cik ļoti es esmu iepriecināts.

Viņš noņem čalmu, noskūpsta to un solās uzlikt citu.

—    Līdz šim brīdim, varu tev to apzvērēt, es neuzdrošinājos noņemt šo netīro čalmu, kaut arī tā ir mana un stāv uz manas galvas. Tu zini, no kā es baidījos. Tagad es to apmainīšu pret tīru. Tu, Tāhir, nudien mani iepriecināji!

i Skumīgi un reizē arī priecīgi viņš turpina;

—    Tu zini, Tāhir, ka hodžam ir aizliegts darīt daudz ko tādu, kas citiem cilvēkiem ir atļauts, kas ir atļauts, piemēram, jaunekļiem. Vai vari iedomāties, ko es tagad darītu, ja mana čalma un hodžas amats atļautu un man nebūtu kauns no cilvēkiem? Es pakamptu rungu un dauzītu visus podus un katlus šajā būdā. Lai visi dzird, kā hodža dauza traukus, un lai visi taujā, kādēļ viņš to dara. Zēl, ka nedrīkstu to darīt, ka čalma to neļauj. Es esmu bezgala priecīgsl

Skatos viņa zaļajās acīs. Tās ir pilnas asaru.

Viņš mani mudina celties kājās un aiziet uz pauguru, kur ir neliels klajumiņš ar mežābeli vidū. Tā ir jauka at- l pūtas vieta. Pirms došanās uz Donavu algotņi ābelē bija uzvilkuši kaujas karogu. Kad šodien, šonakt vai rīt viņi atgriezīsies no Donavas, droši vien atkal to piesies pie zariem pašā ābeles galotnē. Bet varbūt viņi to vairs nedarīs, varbūt viņi vairs nav tādi, kādi bija pirms iešanas uz Donavu.

Ejam lēniem soļiem un klusējam. Mēs esam kā divi vērši, kas velk smagus ratus pret kalnu.

Mums pretim no mežābeles puses, no Melnās jūras peld balts, saulains mākonis. Tālu, tālu aiz tā noducina pērkons. Ja no Melnās jūras nāk balti, pūkaini mākoņi, tad gaidāms lietus. Sie mākoņi ir lietus karognesēji.

65

— Ja nakts tumsā zirgi nozvie-. dzas, tad kaut kas notiks…

Otrdienā lietus vēl nelija. Pienāca un pagāja bez lietus arī trešdiena. Bet ceturtdienā tas sāka gāzt kā ar spaiņiem. Tas uznāca no pakalna, no mežābeles puses, iestādamies starp zemi un debesīm kā melna siena, un ar pērkona dārdiem dzina zemes gaišo daļu tālāk un tālāk.

Teltis vēl bija sausas un vējā plivinājās kā mazi, melni spārniņi, ko drūmie padebeši pieplacinājuši pie zemes.

Pirmās lāses pret maniem vaigiem atsitās tik spēcīgi, it kā neredzams sējējs man sejā būtu iemetis sauju sēklu.

Iegāju telti, noslaucīju seju un dvieli uzmetu uz lādes, jo teltis nav drēbju pakaramo. Tāpēc tautā ieviesusies paruna: kā telts bez vadža…

Reizē ar lietu pārradās ari algotņi. Viņi Iedrāzās nometnē gluži kā briesmoņi, ko kopā ar lietus gāzēm un zibens spērieniem pati debess nometusi uz zemes.

Viņi bija tik dubļaini kā zemnieki, kas, no lietus bēgdami, pārskrējuši mājās no pusarta tīruma. Viņi klaigāja, brēkāja un auroja, cits ar citu saskriedamies, cits no cita vairīdamies, jo vēl aizvien nespēja ticēt, ka atrodas telšu nometnē, nevis Donavas slīkšņās.

Nošķīries no pārējiem, iebridis ūdens peļķē, hodža stāv lietū un aicina uz lūgšanu. Tā ir lūgšana aklajam eņģelim, kura pārziņā ir lietus. Hodža griežas pie eņģeļa, gan bilzdams, ka lietus gāzes krīt pār īsteniem turkiem, gan lūgdams, lai eņģelis neapplūdina savus izredzētos, bet aizved lietu uz kalniem. Viņa balss skan kā vaimanas, un viss, ko viņš grib pateikt augstajām debesīm, būtu pasakāms vienā teikumā: «Ieskaties ar savu vienīgo aci vērīgāk, kas atrodas zem tevis, un nenodari postu turkiem, ak, vienaci, uzklausi manu lūgšanu un novērs no mums savu vaigu!»

Lietum ir savs diženums. Tāpat kā zemei. Tāpat kā debesīm. Tāpat kā jūrām. Un arī savs baigums. Tāpat kā karapulkiem. Cilvēks, man šķiet, visstiprāks jūtas tieši tad, kad līst visspēcīgs lietus, jo tad viņā pamostas kaut kas ļoti patīkams un viņš jūtas stalts un mundrs, it kā nule būtu no upes izkāpis saulainā krastā. Senāk es lietus laikā mēdzu staigāt pa norām un pļavām un jutos neizsakāmi stalts un mundrs. Toreiz es vēl augu.

Visu dienu lietus nepārstāja ne brīdi. Un visu nākamo nakti. Un visu nakti es nenodzēsu lampu. Es paliku nomodā.

Lietus brāzmās es sadzirdu balsis. Jau vēla nakts. Pieceļos. Staigāju. Atplāju vaļā telts durvis un skatos tumsā. Neredzu neko, taču balsis dzirdu. Tās ieskan ausīs kopā ar lietus un vēja brāzmām, bet es tās nesaprotu. Es neredzu, bet sadzirdu, ka šajā naktī, šajā lietainajā, tumšajā, vētrainajā naktī kaut kas notiek, bet es nezinu, kas notiek. Pielieku ausi pie telts sienas un klausos. Ārpusē tik tiešām skan balsis, un man šķiet, ka tās skan gandrīz pie manas telts sienas, pie manas auss. Vīriešu un sieviešu balsis. Bet sieviešu balsīs ir drausmas. Nē, viņas neraud un nevaimanā, bet viņas nav tālu no asarām un vaimanām. Varbūt viņas pat kliedz, bet vējš viņu kliedzie nus aiznes uz citu pusi. Vienu balsi mana auss atšķir skaidri: tā tiecas uz manu telti, tāpat kā pirms desmit dienām Zuhras dvēsele tiecās pēc manis. Vai patiesi tā esi tu?… Vai tevi ved prom? Uz kurieni, Zuhra? Šonakt uz zemes nav ceļa ne sprīža garumā, tev nav kur dēties. Zuhra. Un viņas vietā es pats sev atbildu: ce|a nav, bet man taču nekad pašai sava ceļa nav bijis, katrs mani vedis tur, kur gribējis.

Ja nakts tumsā, ja lietus gāzēs zirgi nozviedzas, tad tas kaut ko nozīmē… Sīs skaņas atbalsojas debesīs, un debesis pašķiras, it kā zirgu zviedzieni tās būtu pāršķēluši. Tumsā aiz teltīm ir zirgi, vīrieši un sievietes… Si trīsvienība ir zīme, ka kaut kas notiks… Notiks tas, ko tu paredzēji, Zuhra, tu tikai nezināji, ka tas notiks naktī un lietū. Lietus līst uz tavām dzeltenajām matu pīnēm, kurās tu esi iepinusi dukātus un riebjamos vārdus, kas sargā no nelaimes.

Zirgi apklust, debess jumols atkal saliedējas un melno virs teltīm kā kapličas kupols virs kapa. Tumsa. Visapkārt melna tumsa.

Man ir bail.

Esmu teltī viens. Deg lampa, un ar mani nekas nenotiek. Esmu ārpus pasaules — es un mana lampa. Un es sev vaicāju: kas ir briesmīgāk — būt vienam vai būt kopā ar citiem cilvēkiem? Kopā ar citiem ir Zuhra, kas ir pirkta un pārdota un visbeidzot iemainīta pret zirga segliem, seglu jostu un apaušiem. Varbūt viņu šai brīdī uzceļ tajā zirgā, kas nesen zviedza? Lietū izmirkušu, dubļiem aptraipītu iesēdina seglos un ved prom ar visiem viņas dzeltenajiem matiem un bizē iepītajiem dukātiem. Uz kurieni? Visapkārt melna tumsa, bet tā, kas tuvojas, ir vēl melnāka. Es nodrebu šausmās no Zuhras kliedziena. Tas ir baisāks par nakti, par lietu, par karaspēku, kaut arī vājāks, sīkāks un nevarīgāks par tiem. Baidos no algotņiem. Visa Donava, visa tās apkaimes zeme, visi kritušie, visi krievi un visi turki tagad iespraukušies teltīs. Es dzirdu, kā algotņi kliedz, kā plosās, kā sauc pēc palīdzības un, šķiet, cits citam ķeras pie rīkles, jo viss, kas piedzīvots pie Donavas, viņos iedvesis nāves bailes. Viņi nolād gan krievu armiju, gan turku armiju, jo viņu saprašanā krievs ir tāds pats kā turks, vienīgi viņi no tiem ir atšķirīgi — viņi ir algotņi. Tikai tagad viņi ir ieraudzījuši patiesību visā kailumā. Viņi piemin savus bijušos saimniekus un nolād viņus, piemin Resūlu un nolād viņu. Bet varbūt man tā tikai liekas, jo mani māc bailes. Karavīra noskaņojums nekad nav izdibināms. Raugos lampas liesmiņā, kas plīvo manu acu priekšā, un lūdzos: dod, dievs, kaut jel ātrāk paietu šī naktsl

Lampa met blāvi dzeltenu gaismas apli. Es sēžu pie tās kā lietū salijis gans pie ugunskura. Es esmu nomodā.

Lietainā nakts izgaisa nebūtībā, aiznesdama sev līdzi visas teltis. Palikusi tikai manējā kopā ar mani. Bet es jau sen varēju būt Jedrenā.

66

— Ak dievs, cik mēs visi pēc nāves esam vienādi!

Kā ar baltiem gulbja spārniem aūsma no manas telts notrauca nakts tumsu. Rīts atausa spēji, gandrīz vienā brīdī, it kā piepeši būtu atvērušās dienas durvis… Tā, es sev saku, pienākusi vēl viena diena. Sī ir piektdiena, mana vismīļākā nedēļas diena. Vai pēc lietus parādīsies saule? Nodzēšu lampu, lai tās sīkā liesmiņa dienas gaismā nesērotu kā bārenīte, un izeju laukā. Skatos, kur spert kāju, jo negribu iekāpt peļķēs, bet acis arī pētī apkārtni. Visur ir slapjš. Visa zeme ir melna. No zemes, tālu jo tālu dūmakodama, kāpj augšup balta migliņa, pie debesīm dūmakodami peld mākoņi. Sāda diena ceļošanai nav piemērota. Ja rītā gaiss ir savildzis un zeme valkana, tad visa diena ir zaudēta. Tā nu iznāk, ka mīļotā piektdiena man nav labvēlīga. No tālā ceļa man jāatsakās, aiziešu tikai līdz Resūla teltij, kopā ar viņu padzeršu tēju.

Bet no tējas dzeršanas nekas neiznāca. Atradu Resūlu teltī mirušu. Viņš gulēja uz paklāja izstieptām rokām un kājām, atsegtu galvu, gandrīz kails un zilgans. Piegāju pie viņa stīviem soļiem, aizturētu elpu, vēl joprojām neticēdams savām acīm, ka šis beigtais cilvēks, kas guļ manā priekšā, ir Resūls. Apstājos divu soļu attālumā.. no viņa basajām kājām, raudzījos viņa sejā un klusībā, neko nedomādams, atkārtoju tikai vienu vārdu: miris!… Nomācu sevī bailes un izbrīnu, jo nav labi baidīties no miruša cilvēka un brīnīties par viņa nāvi. Stāvu mierīgs un valdu satraukumu, gribu iestāstīt sev un pateikt algotņiem, kas sastājušies man visapkārt, ka tas, ko šeit redzam, nav nekas pārdabisks. Sis cilvēks tikai aizgājis no mumsjiz mūžu. Bet es varētu sacīt arī ko citu: šis cilvēks miegā ir nožņaugtsl Nožņaugts stiprām rokām un vienā tvērienā, tādēļ nāves mirklī viņš nav pat pamodies.

—    Beigts!… — kāds algotnis man aiz muguras strupi noteic, it kā par šo notikumu vairāk nebūtu ko sacīt.

Viņi gaida, ko es teikšu, bet arī man trūkst vārdu. Kad stāvu pie miruša cilvēka, man nekad nenāk prātā mirklim atbilstoši vārdi, bet tagad Resūla mirstīgo atlieku priekšā mana galva ir pilnīgi tukša. Es nesteidzos algotņus iztaujāt, kas viņiem par šo notikumu zināms, savukārt viņi, ja arī viņiem kaut kas ir zināms, nesteidzas man par to stāstīt. Mēs klusējam, tāpat kā klusē mironis pie mūsu kājām, un katrs domājam savu domu. Algotņi droši vien domā par to, cik šis sultāna virsnieks pēc nāves ir līdzīgs jebkuram ubagam. It kā viņam nekad nebūtu bijušas zelta zvaigznītes un uzšuves, it kā viņš nekad nekā cita nebūtu valkājis kā tikai šīs baltās apakšbikses. Zēl, ka viņš nu ir miris un guļ vienās apakšbiksēs. Viņš guļ uz grīdas pie viņu kājām. Zemu, viens, pilnīgi viensl Viņi labprāt palīdzētu, bet viņam palīdzība vairs nav vajadzīga, jo viņš vairs nav dzīvs cilvēks, viņš ir mironis, tādēļ viņi var tikai stāvēt un skatīties viņā.

—    Kas to būtu domājis, kungs!^— kāds algotnis pēkšņi izsaucas baiļu un izbrīna pilnā balsī.

—    Vai nevajadzētu rokas nolikt gar sāniem, kungs? — jautā cits.

Es klusēju.

—   Varbūt kājas būtu jāsaliek kopā? Mums vajadzētu apkopt šo cilvēku, jo viņam neviena cita nav kā tikai mēs.

—    Kas viņš par cilvēku! — spēji izsaucas cits algotnis.

—    Viņš bija virsnieks.

—    Un kas par to! Pēc nāves mēs visi esam vienādi.

—   Vienādi gan. Dzīvi būdami, cits ar citu naidojamies, bet pēc nāves labprāt tiekamies pat ar tiem, ar kuriem esam naidojušies un kāvušies.

—    Turi muti, Seidul! — kāds man aiz muguras viņu skarbi un strupi apsauc. Viņam piebiedrojas arī pārējie algotņi, pavēlēdami Seidulam klusēt. Vai patiesi viņš jau aizmirsis, ka Atrads visiem piekodināja par nelaiķi nevienam neko neteikt? Apvaicājos, kur ir Atrads. Viņi cits ar citu saskatās un klusē.

—    Es neteikšu. Jūs likāt man turēt mēli aiz zobiem.

—    Virsnieka kungs, — kāds bikli ieminas.

—    Stāsti, stāsti! — citi viņu sāk dedzīgi mudināt.

—       Virsnieka kungs, varu pateikt tikai to, ka mēs, kas šeit stāvam, negribējām iet kopā ar Atradu. Pārējie aizgāja. Izdarīja to, ko tu redzi… Izdarīja šo grēka darbu un aizgāja. Atrads viņus aizveda.

—    Uz kurieni? — es jautāju.

—1 Uz visām debess pusēm. Uz austrumiem, uz rietumiem …

—    Visiem vējiem līdzi, kungs.

—    Viņi vairs nav sultāna karapulks.

—    Viņi tagad ir paši sev karapulks! — algotņi sauc kā vienā balsī, it kā gribēdami, lai viņus sadzird beigtais sultāna virsnieks, kas guj pie viņu kājām.

Pametu Resūla telti un gāju pie hodžas. Viņam būs jāparūpējas par nelaiķi. Man bija ilgi jālaipo pa dubļiem un pagājušās nakts lietus peļķēm, jo hodžas telts bija vistālāk nost no Resūla mitnes. Resūls viņu bija nometinājis tik tālu tāpēc, lai nebūtu jāredz ne hodža, ne hodžas telts, bet tagad viņš pats, nabadziņš, ir tik lielā tālumā, ka viņam nekas vairs nav palicis. Nav vairs ne tuvuma, ne tāluma, ne hodžas, ne hodžienes, ne meiteņu, ne jaunekļu. Palicis tikai viņa nedzīvais ķermenis, palicis vēl tikai pāris stundu, iekām to guldīs zemē. Stāstīdams hodžam par Resūla nāvi, es nenovērsīšu no viņa ne skatiena, jo gribu redzēt, kā šī vēsts atstarosies viņa sejā, acīs, dvēselē.

Kad es hodžam pateicu, kas noticis, viņš cieši aizmiedza acis un ilgi stāvēja kā sastindzis. Bet tad sāka raudāt. Viņš raudāja aizvien gaužāk un gaužāk. Tā neraud ne bērni, ne pieaugušie, un tādēļ es sapratu, ka viņš apraud nevis Resūlu, bet pats sevi. Viņš aizsedza seju ar plaukstām, gribēdams paslēpties no manis, ieslēpties sevī un pirmo reizi palikt viens tajā pasaulē, kurā vairs nav Resūla. Viņš vēl neticēja, ka iespējama tik pilnīga atbrīvošanās, ka iespējama pasaule, ka iespējama dzīve bez Resūla.

Ap pusdienas laiku mēs viņu apglabājām. Aprakām pakalnā aiz teltīm, klajumiņā zem mežābeles, kurā pirms algotņu došanās uz Donavu bija plīvojis vecais kaujas karogs. Kāds no tiem algotņiem, kas bija palikuši nometnē, šo karogu atkal uzvilka koka galotnē — šoreiz par godu Resūlam. Uzlikām uz viņa kapa divus akmeņus — vienu galvgalī, otru kājgali — un pametām pakalnu. Blakus dzeltenai smilšu kopiņai zem ābeles palika tikai hodža. Viņš lūdza dievu, lai tas Resūlam ir žēlīgs un piedod viņa grēkus. Hodžas čalma pakalnā šūpojās ilgi jo ilgi. Acīmredzot viņš bija izvēlējies garas lūgšanas, ko parasti skaita tikai pie liela grēcinieka kapa. Viņa baltā čalma izskatījās pēc baltas puķes, kas zem mežābeles za ricm tikko izaugusi no dzeltenās zemes un uzziedējusi uz Resūla kapa kā piemiņa aizgājējam. Būtu jauki, ja paugurā zem mežābeles Resūlam uzliktu marmora kapakmeni, bet neviens to neuzliks, jo viņam nav neviena tuva cilvēka. Viņa ģimene bija jaunās verdzenes, kas viņam dejoja, un vjņa jaunekļi, kas viņam spēlēja mūziku.

Kāpām lejā no pakalna. Nometne, kas pletās mūsu acu priekšā, bija tukša. Starp teltīm klaiņoja daži suņi, divi trīs zirgi ganījās pļavā, un visapkārt valdīja katrai pamestai vietai raksturīgs klusums. Tikai daži putni riņķoja pār laukumu …

Tie nedaudzie algotņi, kas nebija aizgājuši kopā ar Atradu, sēdēja šajā klusumā saduguši, vieni un pamesti. Tikai suņi smilkstēdami klīda ap viņiem, un brīžiem pāri pārlidoja kāds vientuļš putns. Viņi mēmi raudzījās gan zālē, kas auga pie viņu kājām, gan arī debesīs virs galvas, nezinādami, kurp doties, ko iesākt, un nesaprazdami, kas viņi tagad ir. Tagad, kad viņi vairs nav nekas — ne karapulks, ne algotņi.

Arī es nezinu, ko darīt. Nē, tomēr zinu, došos uz Akovu ārstēties. Man jau sen vajadzēja to darīt, vajadzēja paklausīt Ašikoglu padomam. Kopā ar mani uz Akovu ceļos arī hodža un hodžiene. Viņa vēl joprojām ir izgreznojusies kā līgava, arī tagad vēl, kad viss jau ir galā, viņa spēlē savu neizspēlēto spēli. Paldies dievam.es klusībā nospriežu, ka viņa to var, ka no visām sievietei iespējamām dīvainībām viņa ir izraudzījusies mūžīgās līgavas spēli.

Es jāju visiem pa priekšu un klausos zirgu pakavu klaudzienos, kas no sausā un tukšā lielceļa aizskan tālu jo tālu, un man šķiet, ka ap mani plešas bezgalīgs tukšums gan priekšā, gan aizmugurē.

Algotņi, kas nezināja, kurp doties, paļāvās uz mums. Viņi tvērās pie manis un pie hodžas kā pie zara, kas pārmests pār bezdibeni. Tāpat kā viņu sievas tvērās pie viņiem, kad viņi devās algotņu gaitās, bet viņi dzina tās atpakaļ uz mājām. «Kad būšu atgriezies, gailis dziedās mūsu durvju priekšā!» — «Kad nākšu atpakaļ, es tev no Jedrenas pārnesīšu spoguli!» Es zinu, ka savā ciemā viņi nevar atgriezties, jo algotņa algu nav atpelnījuši. Viņi nāk klusēdami, raudzīdamies ceļa tālumā un nevaicādami, uz kurieni tas viņus aizvedis. Zemes virsū nav tādas vietas, līdz kurai viņiem būtu jāaiziet, bet viņi iet… Iet, jo kaut kur ir jāiet..,

IPASVARDU UN MAz PAZĪSTAMU SVFSVARDU RĀDĪTĀJS

Almukantarats — jebkurš iedomājams debess sfēras aplis, kas paralēls horizontam. Aršīna — garuma mērs (apm. 0,7 m). Bairams — musulmaņu svētki. Beča — Vine.

Bejs — plašākā nozīmē «kungs».

Binbašā — majora dienesta pakāpe turku sultānu armija. Buda — Budapešta, tagad Budapeštas labā krasta daļa. Calma — vīriešu galvassega, audekls, ko aptin ap cepuri. Dervišs — musulmaņu mūks, kas klaiņo ubagodams; šeit — askēts, mistiķis.

Eļendi — vīriešu uzrunas forma ar nozīmi «kungs».

Fesa — pilsēta Marokā.

Feska — nošķelta konusveida cepurīte.

Hadii — pagodinājuma tituls muhamedānim, kas veicis svētceļojumu uz Meku.

Haiduki — sākotnējā nozīmē cilvēki, kas cīnījās pret turku sultāna

jūgu; šeit — mežabrāļi, lielceļa laupītāji. Halifs — pravieša Muhameda pēcnācējs; četri halīfi Istentlcīgle — pravieša Muhameda pēcteči Abū Bekrs, Omārs, Osmāns un Alī, kuri ar Muhamedu bija saistīti radniecības saitēm. Hans — iebraucamā vieta, kur apmetas ceļojoši tirgotāji. Hasans un Huseins — Muhameda pēcteča halīfa Alī dēli. Ibn Rušds — Averroess, filozofs (1126—1198). ibn Sina — Avicenna, zinātnieks (980—1037).

Imruikaiss — Hundudžs Ibn Hudžra al Kinda, arābu dzejnieks, dzimšanas gads nav zināms, miris 540. g. Izmira — senāk Smirna, pilsēta Turcijas rietumos. Janilārl — privileģēts kājnieku karaspēks sultānu Turcijā. Jedrenā — senāk Adrianopole, tagad Edirne, pilsēta Turcijā. Junana — Grieķija.

Juzbašā — kapteiņa dienesta pakāpe turku sultānu armijā. Kādi — musulmaņu garīgais tiesnesis.

Kaimekans — vietvaldis, laicīgās varas pārstāvis osmāņu Impērijā. Karabogdānija — Moldāvija. Karadeņiza — Melnā jūra.

Karavaiahija — Valahija, vēsturisks nosaukums teritorijai Rumānijas dienvidos starp Karpatu kalniem un Donavu.

Kerbela — pilsēta Irākā, šlitu svētā vieta.

Korno — pilsēta Itālijā.

Ktēsijonta — sena pilsēta Tigras krastā netālu no Bagdādes, saglabājušās tikai drupas.

Kūja — vēsturisks nosaukums Misrānai; pilsēta Elfratas krastā, senatnē ievērojams kultūras centrs.

Maskavija — tā osināņu impērijā sauca Krieviju.

Monastira — Bitola, pilsēta Maķedonijā.

Oka — sena turku svara vienība (1280 g).

Onbašā — desmitnieks, kaprālis turku sultānu armijā.

Pašā — augstāko militāro personu un civilo augstmaņu tituls.

Ramazāns — musulmaņu gavēņa mēnesis, kad ticīgie gavē no saules lēkta līdz saules rietam.

Siisms — virziens, kas islamā radās halīfa Alī valdīšanas laikā.

Taabata — Taabata Sarrans, īstajā vārdā Sābits Ibn Džabirs, dzimšanas un miršanas gads nav zināms, dzīvojis 6. gadsimtā, pusleģendārs arābu dzejnieks.

Tamhurs — arābu un persiešu stigu instruments, spēlējams ar plektru kā mandolīna.

Urumčlija — turku dots nosaukums Balkānu pussalas zemēm, kas bija iek|autas osmāņu valsts teritorijā.

Zuma — stabulei līdzīgs pūšamais mūzikas instruments,

Camils SIJarIčs SULTĀNĀ KARAPULKS

Redaktore 1. Kaēevska Mākslinieciskais redaktors I. Zvagūzls Tehniskā redaktore A. Šiliņa Korektore G. Lejnlece

Nodota salikšanai 18.07.85. Parakstīta iespiešanai 12 12.85 formāts 84X108/32. Avīžu papīrs. Literatūras garnitūra Augstspiedums. 16,12 U7.sk. iespiedi.; 15.86 u/.sk. krāsu nov.; 17,56 Izdevn. 1. Metiens 40 000 eks. Pašūt. Ni 920-5. Cena I rbl. 90 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. N? 22/32253/D-iniO. Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa». 226011 Rīgā. Blaumaņa ielā 38/40. Vāks Iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Sijaričs Č.

Si 393 Sultāna karapulks: Romāns / No serbhorv. vai. tulk. un iev. sarakst. H. Veidemanis; II. D. Breikšs. — R.: Liesma, 1986. — 287 lpp., il. — (Stāsti par vēsturi).

[1] īpašvārdu un maz pazīstamu svešvārdu rādītājs ievietots grāmatas beigās. (Red. piez.)

Content

Sijaričs Čamils Sultāna karapulks

GRAMATA PAR ILGĀM PĒC CILVĒCISKAS DZĪVES

ČAMILS SIJARIČS SULTĀNA KARAPULKS

IPASVARDU UN MAz PAZĪSTAMU SVFSVARDU RĀDĪTĀJS