Plutarhs

Tālo gadsimtu slava Romas republikas noriets Plutarha biogrāfijās

PLUTARHS

TĀLO GADSIMTU SLAVA

IEVADS

PLUTARHS

Viens no pazīstamākajiem antīkās senatnes rakstniekiem ir Plutarhs. Viņš ir arī no tiem, kuru daudzo darbu lielākā daja saglabājusies līdz mūsu dienām. Tas pierāda, ka viņu daudz lasīja un pārrakstīja ne tikai antīkajā senatnē, bet arī viduslaikos: maz lasītu autoru darbi parasti taču nesaglabājas.

Rakstījis Plutarhs tiešām ir daudz un par ļoti dažādiem tematiem. Viņu dibināti var dēvēt par enciklopēdistu. Nebūdams speciālists nevienā zinātnes nozarē, viņš dod ieskatu par plašu jautājumu loku, un viņa ietekme jauno laiku literatūrā ir milzīga. Sevišķi to var teikt par viņa sarakstītajām ievērojamo vīru biogrāfijām. Tās izmantoja Kornejs un Rasins. Šekspīrs no Plutarha aizguva sižetu savam «Koriolānam», «Jūlijam Cēzaram», «Antonijam un Kleopatrai». Pēc Plutarha parauga 17. gs. radās daudzas ievērojamu vīru biogrāfijas. Ar viņa starpniecību jauno laiku cilvēki iepazina grieķu un romiešu senatni. Franču buržuāziskās revolūcijas darbinieki, krievu dekabristi un arī ievērojamais krievu literatūras kritiķis Bejinskis jūsmoja par Plutarha varoņiem (romiešiem) kā par republikānisko tikumu iemiesojumu. Bejinskis raksta, ka, tikai lasot Plutarhu, viņš īsti izpratis Grieķijas un Romas cilvēkus.

Katrai grieķu valstsvīra un karavadoņa biogrāfijai Plutarhs dod paralēli kāda ievērojama romieša dzīves aprakstu. Ir divdesmit trīs šādi pāri, tātad četrdesmit sešas biogrāfijas. Rakstnieks sāk ar tālo un leģendāro senatni — ar Teseju un Romulu un nonāk līdz Jūlijam Cēzaram un mūsu ēras sākumam. Katra biogrāfija ir pilnīgi patstāvīgs un noslēgts darbs, bet to krājums veido plašu episku ainu. Uz mums raugās četrdesmit sešas sejas (ir, protams, ari daudz spilgtu blakus personu), mēs skatām un apbrīnojam tādus vīrus kā Cēzaru un Maķedonijas Aleksandru, Periklu, Ciceronu un Demostenu.

«Mēs rakstām dzīves aprakstus,» saka Plutarhs, «nevis vēsturi: ievērojami darbi ne vienmēr ir tikumu un netikumu izpausme; neievērojams fakts, viens otrs vārds vai joks bieži vien labāk atklāj raksturu nekā asiņainas cīņas, lielas kaujas un pilsētu aplenkšana.»

Šāda ievirze prasa daudzu detaju zināšanu. Tās, bez šaubām, var interesēt gan speciālistu vēsturnieku, gail ari lasītāju, kuram nav pētniecisku nolūku. Bieži tomēr Plutarham šo raksturīgo sīkumu pietrūkst, jo tie vēstures avotos nav fiksēti un rakstniekam jāiztiek ar svarīgāko vēstures faktu izklāstu.

Pilnīgi un bez iebildumiem mēs šai ziņā Plutarham piekrist nevaram: ievērojamu cilvēku pirmām kārtām raksturo viņa darbi, viņa dzīves vispārīgais veikums. Vai kāds ievērojams vīrs ir bijis laipns un izpalīdzīgs vai skarbs un ass, devīgs vai mantkārīgs, to, bez šaubām, ir interesanti un derīgi zināt, bet viņa būtība, viņa ārkārtējās spējas atklājas vairāk šā vīra lielajos darbos, nevis personiskās dzīves stilā. Darbi raksturos viņu labāk nekā dzīves sīkumi. Varbūt tieši tāpēc Plutarham neizdodas psiholoģiski dziļi notēlot savu varoņu raksturus.

Plutarhs vispirms cenšas izprast personību, laikmeta dziļākā izpratne atvirzās otrā vietā. Viņa biogrāfijas tomēr ir ārkārtīgi svarīgs vēstures avots, jo ļoti daudzi avoti, kas viņam bija pieejami, pēc tam gājuši zudumā.

Tagad daži vārdi par paša Plutarha dzīvi. Viņš dzimis ap m. ē. 50. gadu, miris drīz pēc 120. g. Laikabiedru biogrāfisku ziņu par viņu gandrīz nemaz nav. Visvairāk šādu ziņu gūstam no viņa paša darbiem. Plutarha dzimtā pilsēta ir Haironeja, Vidusgrieķijas Boiotijas novadā. Viņa vecāki, cik noprotams, bijuši turīgi ļaudis. Plutarhs bijis Haironejā civilos un reliģiskos amatos, bijis arī Delfu tempļa priesteris. Haironiešu uzdevumā pirmo reizi braucis uz Romu kārtot savas pilsētas lietas augstākās valdības iestādēs. Arī pēc tam viņš vairākas reizes bijis Romā, lai nodibinātu personiskus kontaktus ar ievērojamiem Romas sabiedrības pārstāvjiem, un ieguvis tur dažus ietekmīgus draugus. Plutarhs varēja tur ari palikt, bet trokšņainā lielpilsēta viņam nepatika. Viņš ilgojās pēc savas

Haironejas klusuma un miera. Tā nenogurstoša literārā darbā ritēja viņa dzīve mazajā provinces pilsētiņā.

Mūsdienās Plutarhu pazīst galvenokārt kā ievērojamu vīru biogrāfu, bet viņš ir daudz rakstījis arī par ētikas, filozofijas un reliģijas jautājumiem. Visu šo pārējo darbu kopumu tagad sauc par «Moralia».

Var noprast, ka Plutarhs ir bijis sirsnīgs un laipns cilvēks, kas savos varoņos centies vairāk saskatīt laba nekā ļauna un jutis godbijību pret rakstura cildenumu. Viņa ētika ir dziļi humāna.

Plutarha stilu raksturo reālisms un dažādība. Retorikas tajā nav. Vietām tas izplūst, bet to atdzīvina anekdotes un humors, dažkārt tajā ieskanas arī īsts daiļrunas spēks. Dziļš traģisms jūtams viņa varoņu nāves tēlojumā — cik daudz gan ir ļauna dzīvē, cik skumji vērot, ka bojā iet ievērojami cilvēki.

Roma i. gs. pirms m. e.

Romieši 1. gadsimta sākumā pirms m. ē. ir jau izveidojuši Vidusjūras baseinā varenu lielvalsti, kurai šajā plašajā teritorijā nopietnu pretinieku vairs nav. Šī lielā celtne vēl nav gluži pabeigta. Kad Ēģipte un Mazāzijas austrumi, Vidusjūras austrumu piekraste, Balkānu pussalas ziemeļi un Gallija tiks iekļauta Romas lielvalstī, tad tā aptvers visu Rietumu kultūras pasauli. Par Indiju un Ķīnu grieķi un romieši zināja ļoti maz, un politiskas saskares ar šīm tālajām tautām un svešajām kultūrām tiem nebija.

Pirmajā gadsimtā pirms m. ē. šīs Vidusjūras lielvalsts izveidošana tiek pabeigta, ja tā varētu teikt, tās dabiskajās robežās: rietumos Atlantijas okeāns, austrumos Kaukāza kalni un Sīrijas-Arābijas tuksnesis, dienvidos Sa- hāra, ziemeļos Reina un Donava. Ekonomiski visu valsti vienoja Vidusjūra, šis ērtais un izdevīgais satiksmes ceļš. Robežu aizsardzībai samērā ar teritorijas lielumu un iedzīvotāju skaitu (vairāki desmiti miljonu) nebija vajadzīgi lieli militāri spēki. Rietumos un dienvidos, no Atlantijas okeāna un Sahāras puses nekādas briesmas nevarēja draudēt. Austrumos Sīrijas-Arābijas tuksnesis bija ļoti izdevīga robeža, turklāt tālāk aiz tā bija diezgan vājā partiešu valsts, bet ziemeļos neapvienotās ģermāņu ciltis vismaz pagaidām nemaz nebija bīstamas.

Tālāka valsts teritorijas paplašināšana nesolīja nekādus labumus. Ko gan romieši, piemēram, varētu gūt Vidus- eiropas bezgalīgajos mežos? Jaunie ieguvumi būtu pārāk tālu no Vidusjūras, prasītu ļoti lielus līdzekļus un daudz cilvēku to apgūšanai.

Tātad ārpolitikā Romas valsts 1. gs. pirms m. ē. sasniedza zināmu stabilitāti. Lielāka stabilitāte bija jāpanāk arī iekšējā organizācijā.

Varenā lielvalsts bija izaugusi no sākumā mazās Romas pilsētas. Augstākā vara tajā piederēja (vismaz tiesiski) tautas sapulcei. Tā lēma par karu un mieru, vēlēja valsts amatvīrus (maģistrātus) un izdeva likumus. Bet Roma kļuva arvien varenāka, iedzīvotāju skaits auga, un arvien vairāk Romas iekārtā atklājās dažādi trūkumi. Valsts kļuva bagāta, jo Roma pakļāva arvien jaunas teritorijas,, bet liela Romas pilsētas iedzīvotāju daļa nebija iesaistīta jaunu vērtību ražošanā, tās ražoja vergi, provinciāļi, citu Itālijas pilsētu iedzīvotāji un Itālijas laucinieki. Liela daļa Romas iedzīvotāju iztika ar gadījuma darbiem, ar valsta pabalstiem (daudzie likumi par lētas vai pat bezmaksas labības izsniegšanu), ar savas balss pārdošanu amata kandidātiem un ar bagātnieku dāvanām, kuri tā centās iegūt tautas masu labvēlību. Markss konstatē, ka tā pilsoņu daļa, kurai nebija nekustamu īpašumu, ir kļuvusi par skrandu proletariātu.

Vai šis galvaspilsētas Romas skrandu proletariāts vai pārvaldīt un vadīt lielo Vidusjūras impēriju? Protams, ne Par to liecina Plutarha biogrāfijas. Vēlētājus uzpērk, vēlētājus terorizē, armiju komandieri nepaklausa tautas sapulces lēmumiem. Tautas suverenitāte ir kļuvusi par fikciju. Jāatgādina vēl, ka pat tad, kad Itālijas brīvie iedzīvotāji ieguva pilsoņu tiesības, viņi nevarēja kaut cik jūtami ietekmēt. Romas politiku, jo tad no citām Itālijas pilsētām un lauku apgabaliem vajadzētu ierasties Romā uz tautas sapulci, tā taču visu lēma. Bet vai tas bija iespējams?

Īstenībā valsti 1. gs. pirms m. ē. pārvaldīja senāta aprindu aristokrātija, bet šī aristokrātija vai, labāk sakot, oligarhija bija šaurs dzimtu loks, kuram Itālijā un it sevišķi provincēs nevarēja būt nekādas autoritātes. Bet varbūt autoritātes vietā senāta aprindām bija faktiskā vara? Nebija ari tās. Faktiskā vara pieder ļaudīm, kuriem ir ieroči, tātad armijai, tāpēc jānoskaidro, kas bija šajā laikā Romas armija. Vai tā pārstāv kādu sabiedrības šķiru? Vai tā nav deklasēta masa? Senāk Romas armijā dienēja tikai ļaudis, kuriem bija nekustams — pa lielākajai daļai lauku īpašums, bet Itālijā attīstījās vergturība, radās lieli zemes īpašumi (latifundijas), kļuva mazāk brīvo zemnieku, un armijā, sākot ar otrā gadsimta beigām pirms m. ē., jāuzņem arī bezzemnieki (proletārieši), kas karadienestā iestājās labprātīgi un palika armijas rindās ilgāku laiku. Sāda armija — to jau var saukt par profesionālu algotņu armiju — kļuva bīstama pastāvošajai valsts iekārtai.

Ja virspavēlnieks pratis iegūt savu kareivju uzticību, ja viņš tiem apsolījis zemi un citus labumus pēc karadienesta, tad viņš varēs vest savus kareivjus pret jebkuru Romas valdību. Metode šķiet ļoti vienkārša, bet to īstenot nemaz tik viegli nebija. Vispirms bija jākļūst par konsulu, bet uz šo augsto amatu kandidēja arī konkurenti, un sasniegt konsulātu bija grūti. Ja tas bija panākts, tad vajadzēja izdabāt kareivjiem, bet līdz ar to saglabāt ari armijas kaujas spējas un virspavēlnieka autoritāti. Savienot kaujas spēju saglabāšanu (ir taču sāncenši, kas būs jāuzveic) ar izdabāšanu (jāatļatuj arī laupīt) ir grūti atrisināms uzdevums.

Tāds bija iekšpolitiskais stāvoklis. Kādu izeju atrada? Vienpersoniska vara, kas balstās uz Itālijas (nevis tikai uz Romas pilsētas) iedzīvotāju vairākumu. Šis slānis deva Cēzaram viņa zemāko komandējošo sastāvu (centurionus). Grūtā, sešdesmit gadus ilgā krīze (90.—30.) beidzās ar samērā stabilas iekārtas nodibināšanos, kas diezgan ilgu laiku vairāk ievēroja provinču iedzīvotāju intereses nekā Romas republikas provinču pārvaldnieki, kuri savas provinces bieži vien vairāk izlaupīja nekā pārvaldīja. Ari iekšpolitiski tagad ir sasniegts zināms līdzsvars. Aptuveni veselu gadsimtu (30. g. pirms m. ē. — 70. g. m. ērā), no Augusta vienvaldības nodibināšanās līdz Nerona nāvei, Romā nav iekšēju karu, nav arī bīstamu karu ar ārējiem ienaidniekiem.

Valdošajā šķirā l.gs. p. m. ē. bija divi grupējumi — opti- māti un populāri vai tautas partija. Optimāti (labākie) centās paturēt savās rokās visu valsts vadību un daudz nerēķināties ar tautas vēlmēm. Panākt vairākumu tautas sapulcē vienmēr kaut kā bija iespējams. Populārus par demokrātiem mūsdienu nozīmē dēvēt nevar. Viņu vadoņi bija godkārīgi Jaudis, kas negribēja pakļauties senāta vairākumam, centās iegūt noteikšanu tautas sapulcē, lai sasniegtu savus nolūkus. Likumi par lētas vai bezmaksas labības piešķiršanu trūcīgajiem romiešiem, likumi par koloniju dibināšanu provincēs bija tie līdzekļi, ar kuriem viņi centās gūt sev piekritējus, lai dabūtu amatus, provinces un leģionus. Gala mērķis bija vienpersoniska vara, jo senāts valsti pārvaldīt nevarot, tā varai neesot pietiekama pamata, tautas sapulce, protams, vēl jo mazāk.

Koloniju dibināšana un zemes piešķiršana bezzemniekiem, šķiet, bija demokrātiska rīcība, bet zemi koloniju vajadzībām atņēma provinču iedzīvotājiem bez atlīdzības, un tie šādu demokrātiju sauca par varmācību un laupīšanu. Arī lētu labību ieguva kā provinču nodevas.

G, Lukstiņš

KATONS

Katona dzimta kļuva ievērojama un slavena viņa vectēva Katona dēļ, kas bija viens no krietnākajiem un pazīstamākajiem tā laika romiešiem, kā par to rakstīts viņa biogrāfijā. Pēc vecāku nāves Katons ar brāli Kēpionu un māsu Porkiju kļuva bāreņi. Katonam bija arī pusmāsa Servīlija. Visi šie bērni auga pie viņu mātesbrāļa Līvija Drūza, kas šai laikā vadīja valsti un, būdams lielisks orators, bija arī apdomīgs un ļoti saprātīgs vīrs, tā ka varēja mēroties ar kuru katru no romiešiem.

Jau kopš bērna gadiem pēc Katona runas, sejas izteiksmes un rīcības (kaut arī vēl zēniskas) bija jūtams, ka viņam būs noteikts, savaldīgs un stingrs raksturs. Ko viņš bija nodomājis un nolēmis, pie tā negrozāmi palika un turējās pat agrā jaunībā. Pret glaimotājiem viņš bija skarbs un noraidošs, un iebaidīt viņu nevarēja neviens. Grūti bija viņu sasmīdināt, un smaids tikai reti atmirdzēja viņa sejā. Dusmām Katons viegli neļāvās, bet, reiz sašutis, bija grūti samierināms. Kad vajadzēja sākt mācīties, viņš bija lēns un gauss, bet, kaut ko apguvis, to vienmēr atcerējās un neaizmirsa. Tā tas parasti ir: apdāvinātie bērni ātrāk iegaumē, bet ilgāk atceras tie, kas iemācījušies ar lielām pūlēm, jo zināšanas viņu atmiņā kā dedzināt iededzinātas. Šķiet arī, ka mācīšanos Katonam apgrūtināja viņa stūrgalvīgā neuzticēšanās. Ir taču skaidrs, ka mācīties nozīmē pakļauties kāda ietekmei un vieglāk ir ietekmēt tos, kas mazāk var pretoties, tāpēc arī vieglāk ir pārliecināt jauniešus nekā vecus vīrus, vieglāk slimos nekā veselos, un, jo mazāk kāds šaubās, jo drīzāk var panākt tā piekrišanu. Saviem skolotājiem Katons esot paklausījis, bet katru reizi prasījis, kāpēc tas tā un kāpēc tam jātic. Viņa skolotājs Sarpedons bijis laipns vīrs un vairāk paļāvies uz vārda nekā uz dūres spēku.

Katons vēl bija zēns, kad Romas sabiedrotie mēģināja izcīnīt sev pilsoņa tiesības, un Drūza draugs Pompēdijs Silons, krietns kareivis un ļoti cienījams virs, vairākas dienas uzturējās Drūza namā, kur iedraudzējās ar viņa bērniem.

—     Palūdziet, — viņš tiem kādreiz teica, — savu mātesbrāli atbalstīt mūs cīņā par pilsoņu tiesībām.

Kēpions smaidīdams tam piekrita, bet Katons, neko neatbildēdams, stingi un drūmi raudzījās uz viesi.

—     Bet ko tu teiksi, jaunais cilvēk? — jautāja viņam Pompēdijs. — Vai tad tu neteiksi tāpat kā brālis mūsu labā kādu vārdu?

Bet Katons joprojām klusēja, un šī klusēšana un zēna drūmā seja liecināja, ka viņš negrib lūgumu izpildīt. Tad Pompēdijs paņēma viņu rokās, piegāja pie loga un draudēja tūlīt izsviest ārā, ja viņš nepiekritīšot. Pompēdijs runāja bargi un vairākas reizes stipri sapurināja zēnu. Katons tomēr nemaz neizbijās. Tad Pompēdijs nolika viņu zemē un klusu teica saviem draugiem:

—     Kāda laime, ka viņš vēl zēns, ja viņš būtu vīrs, mums nebūtu nekādas cerības dabūt kaut vienu balsi tautas sapulcē.

Jau zēna gados Katons kļuva plaši pazīstams. Kādreiz Sulla rīkoja dieviem par godu svētkus (tā saukto Trojas karu1 ), un tajos bija paredzētas arī jāšanas sacensības zēniem. Viņš pavēlēja sameklēt un apmācīt šīm sacensībām dižciltīgus zēnus un iecēla tiem divus vadoņus. Vienu no viņiem zēni labprāt atzina viņa mātes dēļ. Tā bija Metella, Sullas sieva2 . Otrs vadonis bija Pompeja māsasdēls Seksts, bet viņu zēni noraidīja, negribēja viņam paklausīt un viņa vadībā gatavoties sacensībām. Kad Sulla jautāja, ko tad viņi gribot, visi vienā balsī sauca:

—    Katonu!

Seksts piekāpās un atteicās no šī goda par labu cienīgākam. Sulla jau no seniem laikiem bija Katona ģimenes draugs, dažreiz aicināja Katonu viesos un labprāt ar viņu sarunājās. Šādu laipnību Sulla parādīja tikai ļoti retiem, tik varens un ievērojams vīrs viņš bija. Sarpedons ļoti lepojās ar šo draudzību, tā viņa audzēknim esot liels gods un drošs sargs, un tāpēc viņš bieži veda Katonu apsveikt

Sullu, bet Sullas nams šai laikā ne ar ko neatšķīrās no moku kambara, tik daudz ļaužu turp veda uz nopratina šanu un mocībām. Katonam tad bija četrpadsmit gadu, un, kad viņš redzēja, ka aiznes ievērojamu vīru galvas un klātesošie tikai nopūšas, viņš jautāja savam skolotājam, kāpēc gan neviens nenogalinot šo vīru.

—    Tāpēc, — tas atbildējis, — ka viņu gan Joti nīst, bet vēl vairāk baidās no viņa.

—    Bet kāpēc tad tu nedod man zobenu, lai es viņu nogalinu un atbrīvoju tēviju no verdzības?

Kad Sarpedons 1o dzirdēja un redzēja arī Katona apņēmības pilno un dusmās degošo seju, viņš Joti izbijās un turpmāk uzmanīgi Katonu novēroja, baidīdamies, ka zēns neizdara kaut ko neprātīgu.

Kādreiz vēl gluži mazajam Katonam jautājuši, kuru no saviem tuviniekiem viņš visvairāk mīlot, zēns atbildējis, ka brāli. «Bet pēc tam?» Viņš atkal atbildējis, ka brāli. Un tā tas turpinājies, līdz jautātājs metis mieru.

Gadiem ejot, viņš arvien vairāk pieķērās brālim. Divdesmit gadu vecumā viņš bez Kēpiona pusdienas neēda, nekur nebrauca un negāja pat. uz Forumu, bet, kaut gan Kēpions labprāt ieziedās, Katons šai ziņā viņa piemēram nesekoja. Viņa dzīves veids vispār bija loti atturīgs un stingrs. Kad visi slavēja Kēpionu viņa mērenības un pieticības dēj, Kēpions piekritis — salīdzinājumā ar citiem viņš tiešām tāds esot.

—    Bet, — viņš mēdzis piebilst, — kad es paskatos uz Katonu, man liekas, ka esmu gluži tāds pats kā Sīpijs.

Bet šis Sīpijs bijis vispār pazīstams kā izlutināts gardēdis un izšķērdētājs.

Kļuvis par Apollona priesteri, Katons apmetās uz dzīvi pats savā namā. Tēva īpašumu tagad sadalīja, bet, kaut gan Katons dabūja simt divdesmit talantus, savus izdevumus viņš ierobežoja vēl vairāk. Par viņa draugu kļuva Antipatrs no Tīras, filozofs stoiķis, un Katons tagad dedzīgi pievērsās ētikas un valsts iekārtas jautājumiem. It kā augstākas varas iedvesmots, viņš centās kļūt par īsti krietnu cilvēku un nevienu no tikumības prasībām neatstāja novārtā, bet sevišķi tuva viņam bija nelokāmā un nepielūdzamā taisnība, kas nepazīst iecietību un nepiekāpjas nekādu apsvērumu priekšā. Viņš vingrinājās arī runas mākslā, jo atzina, ka lielā valstī ikvienai politiskai mācībai jābūt kaujinieciskai. Ar daiļumu viņš nekad nenodarbojās kopā ar citiem, un neviens nedzirdēja, kā viņš runā. Reiz kāds no viņa draugiem teica:

—    Katon, daudzi tev pārmet klusēšanu.

—    Tas nekas, ja viņi tikai nevaino manu dzīvi. Es runāšu tad, kad atzīšu, ka labāk ir runāt nekā ciest klusu.

Tā saukto Porkija baziliku Katons Vecākais, būdams par cenzoru, bija veltījis Romas tautai. Tribūni bija paraduši tajā kārtot savas amata darīšanas, un, tā kā viena no kolonnām bija tieši priekšā viņu sēdekļiem, viņi nolēma to aizvākt. Tagad Katonam pirmo reizi bija jārunā Forumā, vai nu viņš to gribēja, vai negribēja. Viņš apstrīdēja tribūnu lēmumu, un romieši, iepazinušies ar Katona runas veidu un rakstura stingrību, viņu apbrīnoja. Nekādi jauninājumi viņa runā nebija, nebija arī nekādi izskaistinājumi, bet tā bija tieša, labi pamatota un skarba. Taču šis skarbums bija saistīts ar valdzinošu labskaņu, un krasi izteiktais runātāja raksturs izraisīja jautru smaidu un padarīja pievilcīgu svinīgo izklāsta veidu. Balss viņam bija skaļa, un to dzirdēja Forumā visi. Vēlāk viņam bieži nācās runāt visu dienu, un viņš nenogura. Toreiz guvis uzvaru, viņš atkal pievērsās saviem runas vingrinājumiem, bet Forumā cieta klusu.

Katons vispār centās norūdīties un pierast pie aukstuma un karstuma. Gāja sniegputeņa laikā kailu galvu, ratos nebrauca pat tālākos ceļojumos. Kad viņa pavadoņi jāja, Katons gāja blakus drīz vienam, drīz otram. Apbrīnojama bija viņa pacietība un savaldība slimības laikā. Kad viņam bija drudzis, viņš raidīja visus projām un palika viens pats, līdz jutās pavisam labi un bija pārliecināts, ka slimība pārgājusi. Kad pusdienojot meta kauliņus, kuram pirmajam ņemt ēdienu no kopējās bļodas, un Katonam nebija laimējies, draugi viņu lūdza ņemt tomēr pirmajam, bet viņš atteicās — neesot labi neievērot Veneras gribu.1 Kļuvis vecāks, Katons daudz dzēra. Jaunībā viņš pusdienās izdzēra tikai vienu kausu, bet vēlāk pie vīna glāzes bieži sēdēja līdz rīta gaismai. Draugi teica, ka par to vainojami viņa daudzie sabiedriskie pienākumi, kas aizņemot visas viņa dienas, tā ka sarunāties ar mācītiem vīriem par zinātnēm un mākslām viņš varot tikai naktī tukšojot vīna kausu. Kad sarunā ar Ciceronu kāds

Memmijs teica, ka Katons katru nakti esot piedzēries, Cicerons iebildis:

— Bet tu taču neteiksi, ka viņš caurām dienām nododas kauliņu spēlei.

Katons vispār atzina, ka jādzīvo un jārīkojas pilnīgi pretēji tam, kā viņa laikā bija parasts un pieņemts, jo romieši esot samaitāti un viņu dzīves iekārta labojama pašos pamatos. Šajā laikā bija loti iecienīta spilgti sarkana togas apmale, un Katons tāpēc valkāja togu tikai ar tumšsarkanu apmali. Uz Forumu viņš bieži gāja basām kājām un bez tunikas. Ar šādu izturēšanos viņš negribēja vērst uz sevi lielāku ievērību, gribēja vienīgi pierast pie domas, ka jākaunas tikai no visa, kas nekrietns, pārējo var arī neievērot. Kad brālēns Katons atstāja viņam mantojumā simts talantu, viņš bez procentiem aizdeva naudu tiem saviem draugiem, kuriem tā bija vajadzīga.

Kad, pēc Katona domām, bija pienācis laiks precēties, viņš saderinājās ar Lepidu, kas pirms tam bija apsolīta Scīpionam Metellam, bet Scīpions no viņas atteicās, un Lepida bija brīva. īsi pirms Katona laulībām Scīpions tomēr pārdomāja un ar dažādiem līdzekļiem dabūja Lepidu atkal sev. Ārkārtīgi sadusmotais un sašutušais Katons sākumā gribēja griezties pie tipsas, bet draugi viņu atrunāja.1 Jaunības dedzībā Katons savu sašutumu izteica, nonievādams Scīpionu ar jambiem, kas dzēlīgumā neatpalika no Arhiloha vārsmām, tomēr nebija tik nekaunīgi un puiciski. Vēlāk Katons apprecēja Sbrāna meitu Atīliju.

Kad izcēlās vergu karš, ko sauc ari par Spartaka karu, Gellijs bija virspavēlnieks, un Katons brīvprātīgi piedalījās karagājienā sava brāļa dēļ, kas bija kara tribūns. Karu neveda lietpratīgi, un Katonam nebija iespējams izvirzīties ne ar savu enerģiju, ne ar prasmi. Vispārējā nolaidībā un disciplīnas pagrimumā viņš tomēr izcēlās ar savu pienākuma apziņu un savaldību un, šķiet, neatpalika no Katona Vecākā ne ar drosmi, ne saprātu. Gellijs viņam piešķīra daudzus izcilus apbalvojumus un pagodinājumus, bet Katons no tiem visiem atteicās — viņš neko tādu neesot veicis, par ko pienāktos šāds gods, un no šī laika viņu sāka dēvēt par savādnieku. Kad izdeva likumu, ka tos, kas pieteikušies uz valsts amatiem, nedrīkst pavadīt nomenklators1 , Katons bija vienīgais, kas šo likumu ievēroja. Viņš atzina, ka pazīt pilsoņus ir viņa paša pienākums, un, kad centās panākt ievēlēšanu par kara tribūnu, tos satiekot, sveicināja un uzrunāja, saukdams vārdā. Pat tie, kas viņu citādi slavēja, nebija sevišķi apmierināti. Atzīdami Katona rīcību par pareizu un jauku, viņi tomēr nevarēja sekot tā piemēram. Patīkami tas nebija.

Par kara tribūnu ievēlēto Katonu aizsūtīja uz Maķedoniju pretora Rubrija rīcībā. Viņa sieva par to bēdājusies un raudājusi, bet Munātijs, kāds no Katona draugiem, tai teicis:

—    Atīlij, nebēdā, es tev viņu saglabāšu!

—    Noteikti, — piebildis Katons.

Jau pēc pirmās dienas gājuma viņš teica Munātijam:

—    Centies, Munātij, izpildīt Atīlijai doto solījumu, neatstāj mani ne dienu, ne nakti.

Un viņš pavēlēja tanī pašā istabā novietot divas gultas, un Munātijs turpmāk vienmēr gulēja Katona modrā uzraudzībā visiem par lielu uzjautrinājumu.

Uz Maķedoniju Katonu pavadīja piecpadsmit vergi, divi brīvlaistie un četri draugi. Pavadoņi jāja, bet Katons gāja kājām, sarunādamies drīz ar vienu, drīz ar otru. Kad viņš ieradās Rubrija nometnē, kurā bija vairāki leģioni, Rubrijs iecēla viņu par viena leģiona komandieri. Katons sprieda, ka ar viena cilvēka spēkiem nekas ievērojams nav panākams un sasniedzams, un par svarīgāko uzdevumu uzskatīja padarīt savus padotos par sev līdzīgiem. Kareivim jābaidās no komandiera, jo tas viņu var sodīt, bet kareivim arī jāsaprot, ka viņš sodu pelnījis, un Katons pārliecinādams un pamācīdams gan apbalvoja, gan sodīja. Grūti pateikt, vai viņa kareivji bija vairāk piemēroti mierīgai dzīvei vai karam, vai viņi bija drosmīgāki cīņā vai taisnīgāki sadzīvē, tik bīstami viņi bija ienaidniekiem, tik draudzīgi sabiedrotajiem, tā viņi baidījās būt pret kādu netaisni, tā viņi centās izpelnīties uzslavu. Pēc kā Katons centās vismazāk, to viņš guva pārpilnībā — slavu un godu, kareivju pateicību un mīlestību. Ko viņš citiem lika darīt, to labprāt darīja ari pats. Viņa apģērbs un uzturs bija vairāk piemērots kareivim nekā komandierim, bet ar savu raksturu, gudrību un runas prasmi viņš bija pārāks par visiem tiem, kurus viņa laikā dēvēja par karavadoņiem un imperatoriem, un tā, gluži nemanot, viņš ieguva savu kareivju cieņu un mīlestību. īsta cenšanās būt krietnam rodas tad, kad mēs gribam sekot krietna cilvēka piemēram, ja šo cilvēku mīlam un cienījam, taču, ja kādu cildinām, bet nemīlam, tad apbrīnojam viņa panākumus, nevis viņa raksturu un nemaz necenšamies būt tādi paši kā viņš.

Dabūjis zināt, ka Atēnodors, ievērojams stoiķu filozofijas pārstāvis, dzīvo Pergamā, bet, būdams jau vecs vīrs, noteikti noraida katru pazīšanos un draudzību ar augstmaņiem un valdniekiem, Katons nolēma, ka ar vēstulēm un vēstnešiem neko nepanāks, bet, tā kā likums atļāva viņam uz diviem mēnešiem aizceļot, devās uz Āziju pats, cerēdams ar personisko ietekmi sasniegt savu nolūku. Panācis sarunu ar Atēnodoru un pierunājis viņu braukt līdzi uz Maķedoniju, Katons bija ļoti priecīgs un lepns — viņš esot guvis ievērojamāku un spožāku uzvaru nekā Pompejs un Lukulls, kas ar ieroču varu pakļāvuši daudzas tautas un valstis.

Katons vēl bija savā karaspēka daļā, kad viņa brālis ceļā uz Āziju saslima Trāķijas pilsētā Ainā. Tūlīt par to rakstīja Katonam, bet jūra pašlaik bija vētraina un Tesa- lonikā nebija neviena pietiekoši liela kuģa, tāpēc Katons, ņemdams līdzi divus draugus un trīs vergus, izbrauca ar mazu preču kuģi un gandrīz gāja bojā. Izglābies neticami laimīga gadījuma dēļ, viņš nonāca Ainā, kad Kēpions jau bija miris. Šo nelaimi viņš neesot varējis panest ar filozofisku mieru, raudādams apkampis mirušo brāli, un lielas bijušas viņa sāpes. Apbedīšana rīkota ļoti krāšņi, uz sārta sadedzināts daudz smaržvielu un dārgu drānu, un Ainas agorā mirušajam uzcelts piemineklis no Tasas marmora, kas maksājis astoņus talantus. Par to daži, salīdzinādami šo krāšņumu ar parasto Katona vienkāršību, ļauni zobojās. Viņi nezināja, cik daudz šinī nelokāmajā, tēraudcietajā cilvēkā, kas nepazina ne bailes, ne iekāres, kas noraidīja visus nekaunīgos lūdzējus, ir tomēr maiguma un mīlestības. Daudzas pilsētas un valdnieki, mirušo godinādami, Katonam sūtīja bagātīgas dāvanas. Naudu viņš ne no viena nepieņēma, pieņēma tikai smaržvielas un rotas, atlīdzinādams sūtītājiem šo dāvanu vērtību. Mirušā mantinieki bija viņš pats un Kēpiona mazā meitiņa, un, mantojumu sadalot, Katons nepieprasīja nekādu bēru izdevumu segšanu.

Kaut gan Katons rīkojās tik godīgi un nesavtīgi, atradās tomēr kāds vīrs, kas rakstīja, ka viņš sietā sijājis sārta pelnus, meklēdams izkusušo zeltu. Šis cilvēks, kā redzams, bija pārliecināts, ka viņam nav jāuzņemas nekāda atbildība ne par to, ko viņš darījis ar zobenu, ne par to, ko viņš uzrakstījis ar rakstāmirbuli.[1]

Kad beidzās Katona karadienesta laiks, atvadoties viņam ne tikai vēlēja visu labu, tā tas ir parasts, ne tikai cildināja, bet ari raudādami viņu apkampa, paklāja apmetņus viņam uz ceļa un skūpstīja rokas. Romieši tādu godu tikai reti parādīja kādam no saviem karavadoņiem.

Pirms pievēršanās sabiedriskai darbībai Katons nolēma apceļot Āziju, lai iepazītos ar katru tās provinci un zinātu, ar ko tā bagāta un kā tai trūkst. Lai neaizvainotu Galatijas Dējotaru, vajadzēja izpildīt viņa lūgumu un iegriezties ari Galatijā, jo Katona un Dējotara dzimtas saistīja sena draudzība un savstarpējas viesmīlības pienākums.

Katons ceļoja šādi. Agri no rīta viņš sūtīja maizes cepēju un pavāru uz pilsētu, kur bija nodomājis apmesties pa nakti. Ja tajā nebija neviena Katona vai viņa tēva drauga vai paziņas, viņi, neuzkrītoši un mierīgi ieradušies, nevienu neapgrūtinādami, parūpējās par naktsmītni iebraucamajā vietā; ja tādas nebija, viņi lūdza pajumti no pilsētas pārvaldes un bija pateicīgi par katru vietu. Bieži tomēr viņiem neticēja un viņus neievēroja, jo, klusi atnākuši, viņi ar pilsētas amatpersonām runāja bez dižošanās un draudiem, — un tad Katons ieradies redzēja, ka viņi neko nav panākuši. Nekādas vērības nepievērsa, dažreiz arī pašam Katonam, kad viņš kā ikviens neievērojams un pazemīgs cilvēks klusēdams sēdēja uz savām mantām.

Bet tad Katons runāja citu valodu. Viņš lika atsaukt pilsētas dižvīrus un bargi tiem teica:

— Nelieši! Vai tāda ir jūsu viesmīlība?! Ne jau visi, kas pie jums ieradīsies, būs tik lēnprātīgi kā es. Ar laipnību jāiegūst savu kungu un pavēlnieku labvēlība.

Ziniet, ka viņiem vajadzīgs tikai iegansts, lai lietotu varu, ja ar labu no jums neko nevar dabūt.

Reiz Sīrijā viņš piedzīvojis ļoti smieklīgu gadījumu. Ierodoties Antiohijā, viņš ieraudzīja pie pilsētas vārtiem abās ce]a pusēs lielu laužu baru. Atsevišķi stāvēja jaunieši krāšņos apmetņos, tiem pretī ceļa otrā pusē kārtīgi bija nostājušies zēni. Priesteri un pilsētas amatvīri bija tērpušies baltās drānās un uzlikuši galvā vainagus. Katons vispirms nodomāja, ka pilsēta viņam sarīkojusi god pilnu sagaidīšanu, un dusmojās uz saviem ļaudīm, kas bija sūtīti pa priekšu un to pieļāvuši. Viņš pavēlēja saviem draugiem nokāpt no zirgiem, un tālāk viņi gāja kājām. Kad viņi piegāja pie vārtiem, kāds vecāks vīrs ar zizli rokā un vainagu galvā, kas kārtoja visu šo ļaužu pulku, pienāca pie Katona un, ar viņu pat nesasveicinājies, jautāja, kur palicis Dēmētrijs un kad viņš būšot šeit. Šis Dēmētrijs bija Pompeja draugs, uz kuru viņš ļoti paļāvās un kuram pilnīgi uzticējās, tāpēc visi viņu nepelnīti godināja, jo visu skatieni šajā laikā — ja tā varētu izteikties — bija pievērsti Pompejarn.

Katona draugi tad sāka smieties un ilgi nevarēja valdīties, bet Katons bija nepatīkami pārsteigts.

— Ai, šī nelaimīgā pilsēta! —• viņš izsaucās.

Vairāk neko viņš neteica, bet vēlāk, šo gadījumu atcerēdamies un par to stāstīdams, viņš pats vienmēr smējās

Antiohieši, Katonu nepazīdami, tā varēja kļūdīties, bet Pompejs pats parādīja, kā pret Katonu jāizturas. Katons, ieradies Efesā, gāja apliecināt Pompejam savu cieņu, jo Pompejs bija vecāks un daudz ievērojamāks, turklāt viņam bija pati lielākā tā laika armija. Ieraudzījis Katonu, Pompejs nepalika sēžam un negaidīja viņu pienākam, bet pietrūkās kājās, steidzās viņam pretī un sniedza roku, it kā Katons būtu kāda sevišķi ievērojama persona. Laipni Katonu apsveikdams un ar viņu sarunādamies, Pompejs viņu cildināja kā īsti krietnu vīru, bet vēl vairāk laba Pompejs par Katonu teica pēc viņa aizceļošanas. Visi tagad sāka ievērot Katonu un apbrīnot tieši to, kas pirms tam pret viņu bija radījis nevērību, — viņa lēnprātību un augstsirdību. Nepalika tomēr apslēpts, ka Pompejs Katonu vairāk cienīja nekā mīlēja, un visi saprata, ka viņš Katonu gan apbrīno, tomēr priecājas par viņa aizceļošanu, jo citus jauniešus, kas pie viņa ieradās, Pompejs ļoti centās paturēt pie sevis, bet Katonu viņš nemaz nelūdza palikt ilgāk. Viņš priecīgi izvadīja Katonu atpakaļceļā, it kā viņa klātbūtne mazinātu Pompeja neierobežoto varu. No visiem tiem, kas brauca uz Romu, viņš tomēr tieši Katonam uzticēja rūpēties par saviem bērniem un sievu, kas bija Katonam arī rada.

Katons pēc šī apmeklējuma kļuva slavens un plaši pazīstams, un pilsētas cita pēc citas ielūdza viņu uz dzīrēm, kas tika rīkotas viņam par godu, tā ka Katons uzdeva saviem draugiem novērot, vai viņš, pats to nemaz nemanīdams, neīstenos Kuriona paredzējumu. Kaut gan Kurions bija liels Katona draugs, viņam tomēr nepatika Katona skarbums, un viņš jautāja, vai_Katons neesot nodomājis pēc karadienesta iepazīties ar Āziju.

—    Ļoti labprāt, — tas atbildējis.

—    Pareizi tu darīsi, — teicis Kurions, — tu kļūsi laipnāks un maigāks, nebūsi vairs tik skarbs.

Tā vai aptuveni tā teicis Kurions.

Galatijas Dējotars lūdza Katonu viņu apmeklēt. Dējo- tars bija jau večs un gribēja nodot Katona aizgādībā savus bērnus un namu. Kad Katons ieradās, Dējotars viņu bērtin apbēra ar dāvanām un neatlaidīgiem lūgumiem tās pieņemt, tā ka Katons zaudēja pacietību un sadusmojās. Pārnakšņojis viņš nākošās dienas trešajā stundā jau atkal devās ceļā.[2] Pēc dienas pārgājiena nonācis Pesi- nuntā, viņš atrada priekšā vēl daudz vairāk dāvanu un Dējotara vēstuli. Dējotars lūdza dāvanas pieņemt, bet, ja viņš tomēr to negribētu darīt, lai atļaujot tās pieņemt saviem draugiem, tie taču esot cienīgi saņemt no viņa dāvanas, jo Katonam pašam tik daudz līdzekļu neesot. Bet Katons arī tā nebija ar mieru un, redzēdams, ka daži viņa draugi kurn par Katona aizliegumu, teica:

—    Kukuļdevējs vienmēr prot atrast labu ieganstu, bet ar jums, mani draugi, es dalīšos visā, ko būšu ieguvis godīgi un taisnīgi.

Un viņš lika aizsūtīt dāvanas atpakaļ Dējotaram.

Kad viņš gatavojās braukt uz Brundīsiju, draugi viņam teica, ka Kēpiona pelni jāvedot ar citu kuģi. Viņš drīzāk šķiršoties no savas dvēseles nekā no šiem pelniem, atbildējis tiem Katons un izbraucis jūrā. Viņa kuģim brauciens esot bijis ārkārtīgi bīstams, kaut gan citi to veikuši samērā labi.

Nonācis Romā, Kalons daudz laika ziedoja saviem draugiem, palīdzēdams viņiem tiesā. Viņam bija jau pienācis laiks pieteikties kvestoru vēlēšanās. Katons to arī darīja, bet pirms tam izlasīja visus likumus par kvestoru tiesībām un pienākumiem un aprunājās ar lietpratīgiem ļaudīm, tā iegūdams par šo amatu skaidru priekšstatu. Amatā ievēlēts, viņš tūlīt pārkārtoja visu kvestūras lietvedību. Kvestoru rakstvežiem bija labi pazīstami visi attiecīgie likumi un vajadzīgie dokumenti, bet viņu priekšnieki bija jauni un nepieredzējuši, tiem katrā ziņā bija nepieciešami padomdevēji un pamācītāji, un priekšnieki rakstvežus nevis mācīja un vadīja, bet paši tiem pakļāvās,

Tagad par kvestoru kļuva Katons, kas ar jauneklīgu dedzību stājās pie savu uzdevumu pildīšanas, un viņam bija ne tikai kvestora vārds un gods, bet arī vajadzīga izpratne un patstāvība. Viņš atzina, ka rakstveži ir tikai kalpi, tātad lai viņi mācās paklausīt. Ļaunprātīgos viņš sodīja, pamācīja tos, kas kļūdījās nezināšanas dēļ. Bet rakstveži bija nekaunīgi. Viņi visi devās uzbrukumā pret Katonu, bet centās pieglaimoties pārējiem kvestoriem. Katons pierādīja, ka viens no rakstvežiem negodīgi rīkojies kāda mantojuma sadalē, un ar kaunu viņu padzina, kādu citu iesūdzēja tiesā par viltojumiem. Šo rakstvedi uzņēmās aizstāvēt cenzors Lutātijs Katuls, kuru visi ļoti cienīja viņa augstā amata dēļ, turklāt viņš bija pazīstams kā sevišķi krietns vīrs, kā viens no taisnīgākajiem un saprātīgākajiem sava laika romiešiem, viņš bija arī Ka- tona un viņa dzīves principu cienītājs. Kad Lutātijs saprata, ka nevar apstrīdēt dibinātos pierādījumus, viņš jau atklāti lūdza savu aizstāvamo apžēlot. Katons aicināja viņu to nedarīt, bet Lutātijs lūdza vēl neatlaidīgāk.

— Kaunies, Katul, — izsaucās tad Katons, — tu esi cenzors, un tavs pienākums ir raudzīties, lai mēs dzīvotu kārtīgi, bet mūsu kalpi tevi izslēdz no senāta.[3]

Tā teica Katons, un Katuls, uz viņu paskatījies, taisījās kaut ko atbildēt, bet neko neteica vai nu aiz dusmām, vai kauna un samulsis aizgāja.

Tiesa atzina apsūdzēto par nevainīgu, bet visu izšķīra viena balss, un šo balsi sadabūja šādi. Marks Lollijs, kāds no kvestoriem, Katona biedriem, arī bija tiesnesis. Viņš bija saslimis un tiesā neieradās. Tad Katuls sūtīja viņam ziņu atnākt un palīdzēt apsūdzētajam, kas bija atzīts par vainīgu tikai ar vienas balss vairākumu. Lolliju atnesa nestuvēs, un viņš pēc sēdes nodeva savu balsi par attaisnošanu[4], taču Katons rakstvedi pie darba nepielaida un algu viņam nemaksāja, jo Lollija balsi nevarot skaitīt līdz, tā nodota par vēlu.

Tā Katons panāca rakstvežu patvaļas ierobežošanu un piespieda viņus paklausīt. Viņš rīkojās tagad pilnīgi pēc saviem ieskatiem, un drīz vien kvestūru cienīja vairāk nekā senātu, jo visi teica, ka Katons kvestūrai sagādājis konsulāta godu. Vispirms jau viņš noskaidroja, ka daudzi ir sen valstij parādā, bet daudziem arī valsts. Katons negribēja, ka valsts kādam darītu pāri, bet nejāva darīt pāri arī valstij. No parādniekiem viņš parādus piedzina stingri un nepiekāpīgi, bet valsts parādus nolīdzināja ātri un labprāt. Tauta viņu cienīja, jo redzēja, ka atlīdzina nelikumīgi iegūto tie, kas bija cerējuši iedzīvoties, un savu naudu dabū atpakaļ, kas uz to nemaz vairs necerēja. Daudzi iesniedza nepietiekamu dokumentāciju, jo agrākie kvestori, izdabādami draugu lūgumiem, pieņēma pat viltotus apliecinājumus. Katons labi zināja, kā tas tiek darīts. Reiz viņam radās šaubas, vai kāda liecība ir patiesa, un, kaut gan daudzi to apstiprināja, Katons tomēr neticēja un ar to nerēķinājās, līdz ieradās abi konsuli un ar zvērestu apliecināja tās pareizību.

Bija daudzi, kuriem diktators Sulla bija devis tūkstoš divsimt drahmas par katru nogalināto proskribēto. Tos visi ienīda kā nekrietnus neģē)us, bet saukt pie atbildības neviens neiedrošinājās. Katons to darīja un prasīja, lai viņi atdod nelikumīgi iegūto valsts naudu. Viņš sašutis tos apvainoja nekrietnā un pretlikumīgā rīcībā. Tiem, kas bija spiesti to atzīt, līdz ar to bija pierādīta slepkavība, un tie bija jau it kā notiesāti, kad tos sauca tiesas priekšā un sodīja. Par to visi priecājās un sprieda, ka Sullas laika tirānija tagad esot galīgi likvidēta, viņiem pat liekoties, ka sodot pašu Sullu.

Tautai patika Katona enerģiskā un nenogurstošā rīcība. Neviens no viņa amata biedriem agrāk par viņu rītos neieradās darbā, un vakaros viņš mājās gāja pēdējais. Viņš neizlaida nevienu lautas sapulci un nevienu senāta sēdi, ar bažām vērodams ļaudis, kas labprāt balsoja par parādu un nodokļu atlaišanu vai pabalstu piešķiršanu. Viņš iztīrīja kvestūru no blēžiem, panāca, ka kasē naudas bija daudz, un pierādīja, ka valsts var būt bagāta, nevieftam nekādu pārestību nenodarot. Sākumā viņš dažiem saviem amata biedriem likās rupjš un nepatīkams, bet vēlāk tie viņu iemīlēja, jo Katons nebaidījās viens pats uzņemties visu atbildību par daudziem nepatīkamo valsts līdzekļu taupīšanu un bargiem lēmumiem. Citiem kvestoriem tagad bija labs iegansts atbildēt uzmācīgiem lūdzējiem, ka izpildīt viņu vēlmes neesot iespējams — Katons esot pretī.

Kad bija beidzies Katona amata laiks, gandrīz visa Roma pavadīja viņu uz mājām, bet tad viņš pēkšņi dabūja zināt, ka vesels bars draugu, radu un ievērojamu vīru apstājuši kvestoru Markellu un gribot panākt lielāku parādu summu atlaidi. Markells jau no bērnības bija Katona draugs un kopā ar viņu nevainojami veicis savus darbus, bet, palicis viens, viņš nevarēja noraidīt lūdzējus un labprāt viņiem izdabāja. Katons tūliņ griezās atpakaļ un redzēja, ka Markells ir pierunāts atvēlēt lielas summas. Viņš pieprasīja dokumentus un pats ar savu roku šīs summas izsvītroja, bet Markells stāvēja viņam blakus un klusēja. Pēc tam viņš aizveda Markellu uz mājām. Ne tad, ne vēlāk Markells par to neesot dusmojies un vienmēr palicis viņam labs draugs.

Arī pēc sava amata pilnvaru izbeigšanās Katons turpināja sekot kvestoru darbībai. Viņa vergi katru dienu norakstīja izlemtās lietas, un viņš pats par pieciem talantiem nopirka valsts ieņēmumu un izdevumu grāmatas no Sullas laika līdz Katona paša kvestūrai, tā ka vajadzīgas ziņas viņam vienmēr bija pie rokas.

Senāta sēdēs viņš ieradās pirmais un pēdējais aizgāja. Kamēr senatori cits pēc cita ieradās ar nokavēšanos, Katons, aizsedzis grāmatu ar togu, mierīgi lasīja. Senāta sesijas laikā viņš nekad neatstāja Romu. Vēlāk, kad Pom- pejs saprata, ka Katons nav pārliecināms nepretoties viņa nelikumīgajiem pasākumiem un Katonu nav iespējams arī piespiest, viņš ar viltību mēģināja dabūt to kaut kā projām 110 senāta sēdēm — jāuzņemoties kāda drauga aizstāvēšana, jāpiedaloties šķīrējtiesā, gadījies kāds pavisam neatliekams uzdevums. Taču Katons viltību drīz saprata, no visa atteicās un apņēmās tai laikā, kad notiek senāta sēdes, ne ar ko citu nenodarboties. Viņš taču bija nodevies sabiedriskai darbībai nevis godkārības vai mantas labad, nevis kādas iedomas vai nejauša gadījuma dēļ, kā tas dažreiz notiek, bet atzīdams, ka tas ir pats svarīgākais krietna cilvēka uzdevums, kuram jāveltī vairāk pūlu, nekā bite veltī savām šūnām. Viņš rūpējās, lai viņa draugi, kas dzīvoja dažādās provincēs, viņam rakstītu, kas tur noticis, kas veikts, kas nolemts, ko spriedušas tiesas.

Reiz viņam bija jāstājas pretī demagogam Klodijam, kas ar neredzētiem jauninājumiem radīja jucekli valdībā un apmeloja tautai priesterus un priesterienes. Viena no priesterienēm, kuras Klodijs sūdzēja tiesā, bija Fabija, Cicerona sieva, taču Katons panāca, ka Klodijam ar kaunu bija jādodas trimdā. Kad Cicerons pateicās par to Katonam, viņš atbildēja, ka jāpateicoties valstij, jo tikai valsts labā viņš uzņemoties visas šīs pūles.

Ar šādu rīcību Katons guva lielu ievērību un godu, tā ka tiesā kāds aizstāvis, kad pretējā puse atsaucās tikai uz vienu liecinieku, teicis:

—     Ticēt tikai vienam lieciniekam nedrīkst, kaut arī tas būtu pats Katons.

Daudzi, runādami par kaut ko neticamu un neiedomājamu, kā parunu lietoja izteicienu:

—    Tam nevar ticēt, kaut ari to teiktu Katons.

Kāds nekrietns izšķērdētājs senātā runāja reiz par taupību un mērenību, bet viņu pārtrauca Amnijs:

—     Tas tiešām nav izturams — tu dzīvo kā Lukulls, cel namus kā Krass un pamāci mūs kā Katons.

Un vispār nekrietnus un izvirtušus cilvēkus, kas vārdos bija svinīgi un bargi, romieši zobodamies sauca par ka- toniem.

Daudzi mudināja Katonu kandidēt tribūnu vēlēšanās, bet viņš pats sprieda, ka nebūtu labi šī amata lielo varu — pārāk stipras zāles tā esot — izlietot bez sevišķas nepieciešamības. Tā kā Katonu tad nesaistīja sabiedriskie pienākumi, viņš devās uz Lukāniju, kur viņam bija lauku īpašumi un iespēja lietderīgi un patīkami pavadīt laiku. Līdzi viņš paņēma filozofiska satura grāmatas. Ceļā

Katons satika daudz jūga dzīvnieku ar mantām un daudz pavadoņu. No tiem viņš dabūja zināt, ka uz Romu dodoties Metells Nepots, kas nodomājis kandidēt tribūnu vēlēšanās. Katons kādu brīdi palika stāvam un tad pavēlēja griezties atpakaļ. Saviem pārsteigtajiem draugiem viņš teica:

— Vai tad jūs nezināt, ka Metells ir neprātīgs, tātad bīstams, sevišķi tagad, kad viņš ierodas pēc norunas ar Pompeju. Viņš kā negaiss brāzīsies pār valsti, visur saceldams jukas. Tagad nav ko domāt par atpūtas ceļojumu. Mums jāuzveic šis vīrs vai ar godu jāmirst cīņā par brīvību.

Draugu pierunāts, Katons tomēr devās uz saviem īpašumiem un, neilgu laiku tur palicis, atgriezās Romā. Tur viņš ieradās vakarā un jau otrā dienā agri no rīta aizgāja uz Forumu, lai pieteiktu savu kandidatūru tribūnu vēlēšanās un uzņemtos cīņu ar Metellu. Ir zināms, ka tribūnu vara vairāk noder citu rīcības aizkavēšanai nekā patstāvīgai darbībai. Ja visi tribūni, izņemot vienu, ir vienprātīgi, tad stiprāks ir šis viens, kas aizliedz un neļauj.

Sākumā par Katonu iestājās tikai neliels viņa draugu pulciņš, bet, kad viņa nodoms kļuva visiem zināms, pie viņa tūliņ steidzās, viņu mudināja un drošināja visi krietnie un pazīstamie pilsoņi. Katonam jau to palīdzība neesot vajadzīga, viņš pats varot daudz līdzēt tēvijai un labākajiem pilsoņiem. Viņš neesot gribējis uzņemties šo amatu agrāk, kad tas bijis viegli izdarāms, tagad viņam jādodoties bīstamā cīņā par valsts brīvību. Stāsta, ka ap viņu sadrūzmējušies tik daudzi piekritēji un atbalstītāji, ka viņš tikko caur šo ļaužu baru varējis aizkļūt uz Forumu.

Ievēlēts par tribūnu kopā ar Metellu un citiem, Katons uzzināja, ka konsulu vēlēšanās vēlētāji uzpirkti, un dedzīgi to pārmeta tautai. Runu beidzot, viņš zvērēja, ka sūdzēšot tiesā katru, kas uzpircis balsis, lai tas būtu kas būdams. Silānu viņš tomēr nesūdzēja radniecības dēj, jo Silāna sieva bija Katona māsa, taču sūdzēja Lūciju Mu- rēnu — tas un Silāns ar naudu panākuši ievēlēšanu par konsuliem. Likums atļauj apsūdzētajam sūtīt sūdzētāja pastāvīgai novērošanai savu cilvēku, lai zinātu, ko sūdzētājs dara un kā gatavojas sūdzības uzturēšanai. Šādam sargam Murēna uzdeva novērot Katonu un visur viņu pavadīt, bet, kad šis cilvēks redzēja, ka Katons nerīkojam viltīgi un nelikumīgi un, sūdzību sagatavojot, iet taisnu ceļu, ir pat iecietīgs un saudzīgs, tas apbrīnoja Katona cildeno raksturu un, saticis viņu Forumā vai pat aizgājis pie viņa mājās, jautāja, vai viņš šodien kaut ko darīšot sūdzības lietā, un, kad Katons teica, ka neko nedarīšot, tas viņam uzticējās un aizgāja.

Murēnu aizstāvēja Cicerons, kas šajā gadā bija konsuls. Viņš daudz zobojās par Katonu un filozofiem stoiķiem, par viņu tā saucamajiem paradoksālajiem principiem, bet Katons pasmaidījis teica:

— Cik labi prot smīdināt romiešus mūsu konsuls.

Attaisnotais Murēna neturēja uz Katonu ļaunu prātu, kā to būtu darījis nesaprātīgs un mazisks cilvēks. Būdams konsuls, viņš pašās svarīgākajās lietās prasīja Katona padomu, vienmēr viņu cienīja un viņam uzticējās, jo senātā uz runātāju tribīnes Katons, cīnīdamies par likumību un taisnību, bija bargs un bīstams, bet pēc tam pret visiem laipns un labvēlīgs.

Pirms sava tribunāta Katons Ciceronam dažādi palīdzēja, bet visvairāk ar to, ka pilnīgi sagrāva Katilīnas sazvērestību. Tas bija pats grūtākais un arī pats spožākais Cicerona konsulāta laika veikums. Katilīna bija nodomājis izdarīt Romā bīstamu apvērsumu, izraisīt dumpi un karu, bet Cicerons viņa nodomus atklāja, un Katilīnam bija jāatstāj Roma. Taču Lentuls Ketēgs un vēl daudzi citi stājās sazvērestības priekšgalā. Viņi pārmeta Katilīnam gļēvulību un plašāka vēriena trūkumu, gatavojās līdz pamatiem sagraut Romu, sacelt pret to pakļautās tautas un sakūdīt uz karu kaimiņu valstis. Kad viņu gatavošanās kļuva zināma (par to ir rakstīts Cicerona biogrāfijā), uz sēdi sanāca senāts un pirmais runāja Silāns. Sazvērnieki, viņš teica, esot pelnījuši augstāko soda mēru. Visi, kas runāja pēc viņa, viņam piekrita, līdz pienāca Cēzara rinda.

Šis lieliskais runātājs nemaz negribēja nodibināt valstī mieru un kārtību, jo domāja, ka viņa nodomiem izdevīgāki ir nemieri un jukas, tāpēc daiļrunīgi un plaši runāja par cilvēkmīlestību un teica, ka sazvērniekus nedrīkst sodīt ar nāvi bez tiesas sprieduma, viņi pagaidām tikai ieslogāmi cietumā. Pēc Cēzara runas senāta noskaņojums sāka mainīties. Senatori tagad baidījās no tautas, un Silāns, runādams otrreiz, atteicās no saviem agrākajiem vārdiem, viņš neesot teicis, ka sazvērnieki jāsoda ar nāvi. Augstākais soda mērs esot ieslodzījums, nekas Jaunāks par to Romas pilsonim nevarot būt.

Tā stāvoklis tagad bija mainījies. Visi bija kļuvuši saudzīgāki un iecietīgāki, tikai Katons, sašutumā degdams, iedrošinājās runāt pretī. Viņš pārmeta Silānam uzskatu maiņu un nikni vērsās pret Cēzaru, kas ar savu šķietamo tautas un cilvēku mīlestību graujot valsts pamatus un terorizējot senātu. Pašam par sevi viņam vajagot baidīties. Par laimīgu viņš varēšot sevi saukt, ja viņam izdošoties palikt neaptraipītam un nesodītam pēc tam, kad viņš tik atklāti un nekaunīgi centies glābt mūsu visu ienaidniekus, pats atzīdams, ka viņam nav žēl savas skaistās un lielās tēvijas, kas stāvēja bezdibens malā, bet tos, kuriem labāk bija pavisam nepiedzimt, viņš nožēlojis un apraudājis, kaut gan viņu nāve atbrīvotu Romu no lielas asins izliešanas un lielām briesmām.

Šī esot vienīgā Katona runa, kas saglabājusies, jo konsuls Cicerons esot sevišķi ātriem rakstītājiem licis iemācīties īsas zīmes, kas aizvieto vairākus burtus, un tad šos ļaudis nosēdinājis dažādās kūrijas vietās. Tad vēl nebija izstrādāta tā sauktā ātrraksta māksla, bet, kā redzams, pirmsākums jau bija rasts.

Katons tātad pārliecināja senātu, un sazvērniekiem piesprieda nāves sodu. Tā kā tie, kas grib cilvēkus raksturot, nedrīkst atstāt bez ievērības pat šķietami nenozīmīgo, tad minēšu arī šādu gadījumu.

Kad starp Katonu un Cēzaru risinājās nikna cīņa un viņiem bija pievērsta visa senāta uzmanība, Cēzaram nodeva mazu rakstāmplāksnīti. Katonam tas likās aizdomīgi, viņš apgalvoja, ka Cēzaram kaut ko slepeni rakstot sazvērnieki, un uzaicināja to vēstuli nolasīt. Tad Cēzars, kas sēdēja netālu no Katona, plāksnīti nodeva viņam, un Katons izlasīja savas māsas Servīlijas neķītro vēstuli Cēzaram. Viņa bija Cēzarā iemīlējusies, un tas viņu pavedis.

— Ņem viņu un izmanto, — izsaucās Katons, nosviezdams plāksnīti Cēzaram, un tūlīt turpināja iesākto runu.

Ar savas ģimenes sievietēm Katonam bija īsta nelaime. Šī māsa savu sakaru dēļ ar Cēzaru cienīta netika. Otra māsa, arī Servīlija, bija vēl nekaunīgāka. Viņa bija Lu- kulla sieva, bet tas bija viens no cienījamākajiem tā laika romiešiem. Servīlija dzemdēja viņam bērnu, bet Lu- kullam nācās viņu pēc tam izlaidības dēļ padzīt. Vislielāko kaunu Katonam sagādāja viņa paša sieva Atilija, kurai varēja pārmest to pašu. Kaut gan viņiem bija divi bērni, viņš tomēr bija spiests sievas izvirtības dēļ no tās šķirties. Pēc tam Katons apprecēja Filipa meitu Markiju, bet arī par viņu loti daudz runāja. Vispār šī Katona dzīves puse ir problemātiska un grūti saprotama, un daudz tajā ir dramatisku sarežģījumu. Atsaukdamies uz kādu tuvu Katona draugu, Traseja stāsta sekojošo.

Starp daudziem Katona apbrīnotājiem un cienītājiem daži bija sevišķi dedzīgi un labi pazīstami. Tāds bija arī Kvints Hortēnsijs, ļoti cienīts un krietns vīrs. Viņš gribēja būt ne tikai Katona draugs un līdzgaitnieks, bet arī kļūt par viņa dzimtas locekli un saistīt savu namu ar Katona namu. Tāpēc Hortēnsijs sāka Katonu pierunāt, lai viņš dodot tam par sievu savu meitu Porkiju, kas bija precējusies ar Bibulu un dzemdējusi tam jau divus bērnus. Porkijai, viņš teica, jāklūstot par auglīgu lauku, kas došot arī Hortēnsijam bērnus. Ļaudīm tas likšoties dīvaini, bet tas pilnīgi attaisnojams no dabas un valsts viedokļa: sievietei savos labākajos gados nevajagot atturēties no bērnu dzemdēšanas, bet tai nevajagot arī dzemdēt vairāk, nekā ģimenei vajadzīgs, un gandrīz vai izputināt savu vīru. Rūpes par šādas sievietes pēcnācējiem jāuzņemoties vairākiem krietniem vīriem, tad vairošoties labas iedzimtas īpašības un savstarpēja radniecība vairāk saliedēšot un padarīšot stiprāku valsti. Ja Bibuls būšot ļoti pieķēries savai sievai, viņš to dabūšot atpakaļ tūlīt pēc dzemdībām, un kopējie bērni padarīšot viņus visus cits citam tuvākus.

Katons atbildēja, ka viņš Hortēnsiju mīlot un viņam nebūtu arī nekādu iebildumu pret radniecību, bet pilnīgi nevietā esot runas par precībām ar Porkiju, kas jau esot cita sieva. Tagad Hortēnsijs nekavēdamies atklāja citu plānu, lūgdams jau paša Katona sievu. Tā esot jauna un varot vēl dzemdēt, bet Katonam bērnu esot jau diezgan. Nevar arī teikt, ka Hortēnsijs to lūdza, zinādams, ka Markija Katonam vienaldzīga, jo stāsta, ka viņa šai laikā bijusi mātes cerībās. Katons, redzēdams Hortēnsija dedzīgo vēlēšanos, pretī nerunāja, tomēr piebilda, ka vajadzīga arī Markijas tēva Filipa piekrišana. Kad Filipam paziņoja par šo vienošanos, tas teica, ka saderināšot Markiju ar Hortēnsiju tikai paša Katona klātbūtnē un ar liešu viņa piedalīšanos.

Tas viss notika vēlāk, bet, reiz sācis runāt par Katona ģimenes lietām, es atradu par vajadzīgu pastāstīt to jau tagad.

Kad Lentuls un citi sazvērestības vadoņi bija sodīti ar nāvi, Cēzars griezās pie tautas, lai aizstāvētos pret apvainojumiem un pārmetumiem, kas bija izteikti senātā. Viņam arī izdevās sakūdīt un dabūt savā pusē daudz pagrimušu un samaitātu pilsoņu, un Katons, par to nobažījies, pierunāja senātu, lai tas daudzus trūcīgos pilsoņus, kas līdz šim pārtikas devas nebijā saņēmuši, pielīdzina pabalstu saņēmējiem un šai vajadzībai paredz tūkstoš divsimt talantus katru gadu. Tā Katons novērsa draudošās briesmas, un senāts ar šādu devību ieguva tautas labvēlību. Metells drīz pēc tam, ar likumīgiem un nelikumīgiem līdzekļiem kļuvis par tribūnu, kūdīja sapulcēs tautu un iesniedza likumprojektu, ka Lielo Pompeju ar karaspēku jāatsaucot uz Itāliju un jāuzdodot uzņemties Romas aizsardzību, jo Katilīna apdraudot valsts drošību. Tas bija tikai pieklājīgs iegansts, bet likuma īstais nolūks bija nodot visus valsts līdzekļus un varu Pompejam.

Kad senāts sanāca uz sēdi, Katons nevērsās tūlīt, kā parasts, enerģiski pret Metellu, bet runāja mierīgi un nosvērti, pat lūdza un atzinīgi izteicās par Metella namu, kas vienmēr atbalstījis dižciltīgos. Metells tad kļuva vēl augstprātīgāks un, nodomājis, ka Katons baidās un piekāpjas, sāka nekaunīgi izteikties un klaji draudēja visu panākt pat pret senāta gribu. Bet tad Katonu pat pazīt vairs nevarēja — pavisam cita bija viņa izturēšanās, cita viņa balss, cits viņa runas saturs, un viņš beidza ar kategorisku apgalvojumu:

— Kamēr es būšu dzīvs, Pompejs ar bruņotu varu Romā neienāks.

Senāts tagad saprata, ka abi, Katons un Metells, ir kaislību pārņemti un nav spējīgi mierīgi apsvērt. Metella rīcība bija pilnīgs neprāts, tā valsti novestu līdz pilnīgai anarhijai un bojā ejai, bet arī Katons cīņā par to, ko atzina par labu un taisnīgu, bija gatavs uz visu.

Kad tautas sapulcē vajadzēja balsot par likumu, Metella atbalstīšanai Forumā bija atvesti bruņoti algotņi, gladiatori un vergi. Arī daudzi pilsoņi ilgojās pēc jaunas sabiedriskas un valsts iekārtas un gaidīja to no Pom- peja. Metella pusē bija arī daudzie Cēzara piekritēji, kurš pašlaik bija pretors, bet Katonu balstīja tikai ievēroja

mo

māk.ie pilsoņi, un par tiem nevarēja apgalvot, ka viņi būtu gatavi cīnīties kopā ar Katonu, pareizāk būtu teikt, ka viņi bija tikpat sašutuši un aizvainoti kā Katons.

Katona namā tāpēc visi bija nobažījušies un neviens neko labu negaidīja. Daudzi no viņa draugiem negulēja visu nakti, un viņus mocīja ļaunas nojautas. Katona sieva un māsas raudāja un lūdza dievus, bet viņš pats runāja droši un pašpārliecināti ar visiem, vakariņoja kā parasti (viņa draugiem ēšana pat prātā nenāca) un gulēja ciešā miegā, līdz viņu pamodināja Munukijs Terms, kāds no viņa amata biedriem. Tad viņš devās uz Forumu. Pavadītāju viņam bija maz, bet daudzi pretimnācēji viņu brīdināja un lūdza būt piesardzīgam. Nonācis Forumā, Katons ieraudzīja, ka Dioskūru templim visapkārt nostājušies apbruņoti ļaudis un kāpnes ieņēmuši gladiatori, bet Metells ar Cēzaru apsēdušies pašā augšā. Tad, pagriezies pret saviem draugiem, Katons izsaucās:

— Kāda drosme šim gļēvulim! Kādu karaspēku viņš savācis pret vienu neapbruņotu cilvēku!

Un viņš ar Termu devās pa kāpnēm augšā, bet tie, kas bija ieņēmuši kāpnes, deva viņiem ceļu. Nevienu vairāk viņi cauri nelaida, tikai Munukiju Katons aiz rokas uzveda sev līdz. Ticis augšā, Katons tūlīt apsēdās starp Metellu un Cēzaru un tā pārtrauca viņu sarunu, bet Metells ar Cēzaru .jutās loti neērti. Pilsoņi, kas to redzēja, apbrīnoja Katona mierīgo savaldību un drosmi. Spiezdamies viņam tuvāk klāt, tie skali sauca, lai viņš turoties kā vīrs, bet cits citu tie aicināja nekur neaiziet, sakļauties, nenodot brīvību un Katonu, kas par to cīnās.

Tad liktors paņēma likuma tekstu, lai to nolasītu, bet Katons viņam aizliedza lasīt. Kad likumu gribēja nolasīt Metells, Katons izrāva viņam to no rokām, un Metells, zinādams tekstu no galvas, sāka recitēt pēc atmiņas, bet Terms turēja viņam ar roku muti ciet un neļāva runāt, līdz Metells atzina, ka tā neko panākt nevarēs, jo arī tauta sāka svārstīties un nostāties saprāta pusē. Tāpēc viņš deva pavēli saviem apbruņotajiem ļaudīm doties uz priekšu un draudīgi kliegt. Visi metās bēgt, Katons tomēr palika, kaut gan no augšas uz viņu meta akmeņus un visu, kas gadījās pie rokas. Pie viņa palika arī Mu- rēna, tas pats Murēna, kuru Katons bija sūdzējis tiesā. Katonu sargādams, viņš pūlējās to aizsegt ar savu togu un sauca, lai jel mitējoties mest ar akmeņiem, līdz, pārliecinājis vismaz pašu Katonu vairs nekavēties, aizveda to uz Dioskūru templi.

Redzēdams, ka pie runātāja tribīnes neviena vairs nav un viņa pretinieki bēg no Foruma, Metells bija pārliecināts par pilnīgu uzvaru un pavēlēja tāpēc saviem bandītiem atkāpties. Pats viņš kā amatpersona iznāca priekšā, lai vadītu tautas sapulci, bet viņa ienaidnieki ātri atguvās, vairs nebēga un ar skaliem saucieniem pārgāja uzbrukumā. Metella ļaudis izbijās un apjuka. Būdami pārliecināti, ka uzbrucēji kaut kur sadabūjuši ieročus, viņi visi aizbēga no tribīnes, kur iznāca Katons, cildināja pilsoņu drosmi un viņus mudināja būt nelokāmiem. Tauta tagad apņēmās izmantot visus līdzekļus, lai gāztu Metellu, bet uz sēdi sanākušais senāts nolēma atbalstīt Katonu un vērsties pret likumu, jo tas izraisot Romā jukas un pilsoņu karu.

Metells tomēr pats vēl arvien bija nepiekāpīgs un drošs, taču, redzēdams, ka viņa piekritēji ļoti nobijušies no Katona un atzīst viņu par neuzveicamu, negaidīti ieradās Forumā, lika sasaukt tautu, nikni uzbruka Katonam un, savu runu beidzot, paziņoja, ka viņam jābēgot no Katona un no sazvērestības, kas tiekot rīkota pret Pom- peju. Romieši drīz nožēlošot savu negodīgo izturēšanos pret šo diženo vīru. Tūlīt pēc tam viņš devās uz Āziju, lai žēlotos Pompejam par Katonu un romiešiem. Tagad Katons bija ieguvis lielu godu, savaldīdams tribūnu patvarību. Viņš bija panācis, ka Metellam jāatstāj Roma, un tā iedragājis arī Pompeja varu. Vēl vairāk viņu godāja, kad viņš pierunāja un pārliecināja senātu neatcelt Pom- peju no amata un neatņemt viņam visas tiesības. Tauta slavēja viņa cildenumu un mērenību: viņš neesot ļauni ņirgājies par uzvarēto ienaidnieku, neesot ļāvis to iemīt dubļos. Saprātīgie ļaudis atzina, ka Katons rīkojies ļoti pareizi: būtu taču muļķīgi aizvainot un aizkaitināt Pom- peju.

Sai laikā Romā pec karagajiena atgriezās Lukulls. Ļaudis runāja, ka Pompejs neļāvis viņam pabeigt karu un tātad piesavinājies uzvaras godu. Lukullam gandrīz gāja zudumā arī triumfs. Tautu pret Lukullu kūdīja un tiesā viņu sūdzēja Gājs Memmijs, vairāk gan ar to izdabādams Pompejam nekā personiskā naida dēļ. Katons bija Lukullam rada, jo Lukulls bija apprecējis viņa māsu Servīliju, turklāt viņš atzina, ka Lukullam tiek nodarīta liela pāres-

tlba, un stājās Memmijam pretī, kas tāpēc viņu apmeloja un apsūdzēja, gribēja pat panākt viņa atcelšanu no tribūna amata, jo Katons ar šo amatu cenšoties iegūt sev vienpersonisku varu. Galu galā Memmijs bija spiests atteikties no savu sūdzību uzturēšanas un no cīņas ar Katonu, un Lukulls triumfēja. Viņa draudzība ar Katonu kļuva vēl stiprāka, cīņā pret Pompeja pārspēku tā viņam bija stiprs un nepieciešams balsts.

Kad Pompejs pēc kara Austrumos devās atpakaļ uz Itāliju, viņu visur sagaidīja ar lielisku krāšņumu un neredzētu godu, un viņš bija pārliecināts, ka pilsoņi labprāt izpildīs katru viņa vēlēšanos. Tāpēc viņš sūtīja uz Romu vēstnesi ar lūgumu atlikt konsulu vēlēšanas, līdz pats varēs ierasties un atbalstīt Pizona kandidatūru. Lielākā senatoru dala būtu ar mieru, taču Katons domāja, ka vēlēšanu atlikšana pati par sevi nekas sevišķi svarīgs nebūtu, bet tai nevar piekrist, lai Pompejs nekļūtu pārāk iedomīgs, un tāpēc viņš izteicās pret to un pārliecināja senātu Pompeja lūgumu noraidīt. Pompeju tas stipri uztrauca. Viņš saprata, ka vienmēr sadursies ar Katona pretestību, ja neiegūs viņu par draugu. Viņš sūtīja tātad ziņu Katona draugam Munātijam, lūdza to ierasties un ar viņa starpniecību ierosināja sekojošo.

Katonam bija divas māsasmeitas precību gados. Vecāko Pompejs lūdz sev par sievu, jaunāko — savam dēlam. (Daži tomēr saka, ka Pompejs lūdzis sev un savam dēlam nevis māsasmeitas, bet Katona paša meitas.) Kad Munā- tijs pastāstīja par Pompeja priekšlikumu Katonam, viņa sievai un māsām, sievietes bijušas sajūsmā — Pompejs taču ir tik varens un ievērojams vīrs. Katons tomēr, ne brīdi nekavēdamies un ne ar vienu neaprunājies, teicis:

— Ej, Munātij, ej un saki Pompejam, ka šādos precību tīklos viņš Katonu nenoķers. Viņa draudzību es cienu un būšu viņa draugs, ja viņš rīkosies taisnīgi, un šai draudzībai viņš varēs vairāk uzticēties nekā radniecībai. Nekādus ķīlniekus es viņam tomēr nedošu, tas varētu kaitēt tēvijai.

Katona nama sievietes par šādu atbildi Pompejam bija sašutušas. Arī draugi viņam pārmeta, ka atteikums bijis rupjš un augstprātīgs.

Mazliet vēlāk, atbalstīdams kādu savu draugu konsulu vēlēšanās, Pompejs atsūtīja balsotāju uzpirkšanai naudu.

Tas kļuva visiem zināms, jo naudu dalīja Pompeja dārzos, un Katons tad teicis savām sievietēm:

— Šādās nekrietnībās mēs būtu noteikti iejaukti un ar šādiem dubļiem aptraipījušies, ja mēs būtu saradojušies ar Pompeju.

Un sievietes atzina, ka Katons labi darījis, Pompeja piedāvājumu noraidīdams. Taču, ja ņem vērā vēlāko notikumu gaitu, var arī teikt, ka Katons nav saskatījis pašu svarīgāko. Pompeja priekšlikumu viņš nepieņēma, bet tad Pompejs griezās pie Cēzara un apprecēja Cēzara meitu. Tā apvienojās Pompeja spēki ar Cēzara varu un gandrīz tika sagrauta Roma. Ja tas arī nenotika, tad brīvai valsts iekārtai katrā ziņā bija pienācis gals. Varbūt viss pavērstos citādi, ja Katons būtu ievērojis, ka, baidīdamies no samērā neievērojamām Pompeja nelikumībām un viņu noraidīdams, viņš vairo Cēzara spēkus. Bet tas noskaidrojās tikai vēlāk.

Starp Lukullu un Pompeju bija sācies ass strīds, jo Pompejs neatzina Lukulla nodibināto kārtību Ponta valstī. Katons piekrita Lukullam un dedzīgi viņu atbalstīja, būdams pārliecināts, ka Pompejs rīkojas netaisni, tāpēc senātā Pompejs cieta neveiksmi un, lai iegūtu tautas piekrišanu, ierosināja zemes piešķiršanu saviem kareivjiem, bet arī šoreiz viņam pretī stājās Katons un likumu noraidīja. Tagad Pompejs meklēja atbalstu pie Klodija, paša nekaunīgākā no tautas kūdītājiem, un par savu sabiedroto ieguva ari Cēzaru. Uz to, var teikt, viņu pamudināja pats Katons. Cēzars, atgriezies Itālijā pēc savas pretūras Spānijā, gribēja kandidēt konsulu vēlēšanās un lūdza arī triumfu, bet amata kandidātam pēc likuma bija jāpieteicas personiski Romā, taču armijas komandieris nedrīkst spert ne soli Romas pilsētas teritorijā[5]. Cēzars tāpēc lūdza senātu atbrīvot viņu no personiskās pieteikšanās. Daudzi senatori viņam piekrita, Katons pretojās, bet, noprazdams, ka senāts tomēr izpildīs Cēzara vēlēšanos, runāja visu dienu un tā izjauca nobalsošanu un lēmuma pieņemšanu.

Atmetis ar roku triumfam, Cēzars ienāca pilsētā un tūlīt meklēja draudzību ar Pompeju, un centās panākt ievēlēšanu par konsulu. Ievēlēts šajā amatā, viņš deva savu

meitu Jūliju Pompejam par sievu, un viņi apvienojās cīņai pret brīvības aizstāvjiem. Cēzars iesniedza likumus par zemes sadali un koloniju dibināšanu trūcīgajiem. Pompejs ar saviem piekritējiem tautas sapulcē šos likumus atbalstīja. Lukulls, Cicerons un otrs konsuls Bibuls tiem pretojās, bet sevišķi enerģiski cīnījās Katons, kas noprata, ka Cēzara un Pompeja draudzība un savienība neko labu nedos.

— Es nebaidos, — teica Katons, — no zemes dalīšanas, bet tie, kas, tautai izdabādami, to ierosina, gribēs dabūt nesamērīgu atlīdzību. Par to es baidos.

Senāts Katonam piekrita, viņam pievienojās arī daudzi citi, kas dusmojās par Cēzara savādo rīcību: kauna lieta — konsuls, augstākā amatpersona, savu cieņu aizmirsis, lišķīgi izdabā nesaprātīgajam pūlim, ko parasti dara tikai nekaunīgākie un nelietīgākie tribūni. Nobažījušies par šādu noskaņojumu, Cēzars un Pompejs sāka lietot atklātu varu. Vispirms jau otram konsulam Bibulam, kad viņš devās uz Forumu, uzgāza uz galvas veselu mēslu grozu, tad uzbruka viņa liktoriem un salauza fascijus, pēc tam sāka lidot akmeņi un citi metamie. Daudzus ievainoja, un visi bēga no Foruma. Katons bija beidzamais, kas to atstāja. Viņš gāja lēniem sojiem, ik pēc brīža pagriezās atpakaļ un atgādināja tautai ievērot, kas notiek. Tad pieņēma ne tikai likumu par zemes piešķiršanu, bet arī papildinājumu: visiem senatoriem bija jāzvēr, ka viņi atzīs šo likumu par spēkā esošu un palīdzēs aizstāvēt, ja kāds mēģinātu to atcelt. Bargs sods draudēja tiem, kas nezvērēs.

Visi zvērēja, jo bija spiesti to darīt, visi atcerējās Metella likteni, kas, negribēdams kādreiz zvērēt uzticību tādam pašam likumam, kā trimdinieks atstāja Itāliju, un neviens pat nemēģināja viņu aizstāvēt. Katonu viņa nama sievietes raudādamas lūdza piekāpties un zvērēt, tāpat arī draugi un paziņas, bet visvairāk viņu pārliecināja un pierunāja zvērēt ievērojamais orators Cicerons. Varbūt nemaz neesot taisnīgi nepakļauties likumam, kuram visi citi pakļāvušies, un, ja neko vairs nav iespējams grozīt, tad ir neprāts tādēļ pat savu dzīvību nežēlot. Katons darītu loti slikti, ja atstātu valsti sazvērniekiem un atteiktos itin priecīgi no tālākas cīņas tās labā. Ja Katonam nav vajadzīga Roma, tad Romai tomēr vajadzīgs Katons, viņš vajadzīgs arī visiem viņa draugiem un vispirms jau

pašam Ciceronam. Pret viņu taču atklātā uzbrukumā dodas Klodijs, kam trūkst vēl tikai tribūna varas. Šādi apsvērumi un lūgumi gan Katona paša namā, gan Forumā lauza beidzot viņa nepiekāpību, un viņš beidzamais (ja neskaita Favoniju, kādu no viņa labākajiem draugiem) deva zvērestu.

Šāda panākuma iedvesmots, Cēzars iesniedza jaunu likumu. Pēc tā gandrīz visu Kampaniju vajadzēja sadalīt trūcīgiem un nabadzīgiem pilsoņiem. Pret šo likumu izteicās tikai Katons, un Cēzars pavēlēja tieši no runātāju tribīnes viņu vest uz cietumu. Bet an tad Katons neapklusa. Pat uz cietumu ejot, viņš turpināja runāt pret likumu un aicināja pilsoņus nostāties pret tiem, kas šādi grib valdīt Romā. Katonu pavadīja dziļi nomāktais senāts un krietnākie pilsoņi. Viņi klusēja, bet bija sašutuši. Cēzars to redzēja, bet stūrgalvīgi savu rīkojumu neatsauca, gaidīdams, ka Katons griezīsies pie tribūniem un lūgs viņu palīdzību, bet, kad Katons pat nedomāja to darīt, Cēzars pats, baidīdamies no kauna un paļām, pierunāja kādu no tribūniem atbrīvot Katonu.

Ar šiem un citiem likumiem ieguvuši tautas labvēlību, Cēzars un Pompejs panāca, ka tautas sapulce piešķīra uz pieciem gadiem Cēzaram Galliju un Illiriju ar četriem leģioniem. Katons tad teica, ka ar šo balsošanu romieši ielaiduši Kapitolijā tirānu. Tad tika apstiprināta Publija Klodija pāriešana no patriciešiem pie plebejiem, un Klodijs, ievēlēts par tribūnu[6], apsolījās rīkoties pilnīgi saskaņā ar Cēzaru un Pompeju, ja viņam atļaus izraidīt trimdā Ciceronu. Par konsuliem ievēlēja Kalpurniju Pi- zonu, kas bija Cēzara sievastēvs, un Aulu Gabīniju, kādu no Pompejam tuviem cilvēkiem.

Kaut gan Cēzars un Pompejs bija stingri saņēmuši varu savās rokās, ieguvuši lielas pilsoņu dajas labvēlību un terorizējuši pārējos, viņi tomēr vēl arvien baidījās no Katona. Bija nepatīkami un mokoši, ka viņi Katonu uzvei- kuši tikai ar lielām pūlēm un grūtībām, tā ir bijusi kaunpilna uzvara, kas sagādājusi viņiem negodu, un gūta, tikai lietojot varu.

Klodijs nemaz necerēja panākt Cicerona izraidīšanu, ja Katons paliks Romā, bet par to, kā dabūt viņu projām, Klodijs bija jau padomājis. Tikko stājies amatā, viņš aicināja Katonu pie sevis un griezās pie viņa ar glaimojošu runu. Viņš, Klodijs, atzīstot, ka Katons ir krietnākais un godīgākais romietis. Ka tie neesot tukši vārdi, to viņš labprāt pierādīšot ar darbiem. Daudzi lūdzot, lai dod viņiem pārvaldīt Kipru un sūta pie Ptolemaja kā Romas pilnvarotu pārstāvi, bet viņš domājot, ka tikai Katons esot šāda uzdevuma cienīgs, un ar prieku izdarīšot tam šo pakalpojumu.

—    Kas tas par pakalpojumu! — sašutis izsaucās Katons.

—    Tās ir lamatas un izsmiekls, nevis pakalpojums.

—    Nu labi, — augstprātīgi un nicīgi atbildēja Klodijs,

—    tas nav pakalpojums, bet tu tomēr brauksi.

Un viņš tūlīt devās uz tautas sapulci un panāca likumu par Katona iecelšanu.

Kad Katons devās ceļā, Klodijs viņam nedeva nevienu kuģi, nevienu kareivi, nevienu kalpotāju. Deva tikai divus rakstvežus, bet viens no tiem bija zaglis un īsts neģēlis, otrs Klodija paša cilvēks. Katonam uzdeva arī panākt bizantiešu trimdinieku atgriešanos dzimtenē, it kā Kipras jautājums un attiecību nokārtošana ar Ptole- maju būtu tīrais nieks, jo Klodijs gribēja, lai viņa tribu- nāta laikā Katons būtu pēc iespējas ilgāk projām no Romas.

Pats nonācis tik nepatīkamā stāvoklī, Katons ieteica Ciceronam (Klodijs jau bija sācis pret viņu uzbrukumu) nepretoties varai, bet pagaidām piekāpties, lai neizceltos pilsoņu karš un asinsizliešana, tā Cicerons atkal izglābšot tēviju. Kānidiju, kādu no saviem draugiem, aizsūtījis uz Kipru, Katons centās pārliecināt Ptolemaju nesākt karu, bet izlīgt, — netrūkšot viņam ne naudas, ne goda, Romas tauta došot viņam Afrodītes priestera amatu Pa- fas salā. Šo jautājumu kārtodams un atbildi gaidīdams, Katons uzturējās Rodā, bet Ēģiptes ķēniņš Ptolemajs, sanaidojies un sastrīdējies ar saviem pilsoņiem, bija atstājis Aleksandriju un devies uz Romu, cerēdams, ka Pompejs un Cēzars ar bruņotu varu palīdzēs viņam atgūt troni. Rodā gribēdams satikt Katonu, viņš sūtīja tam ziņu par savu ierašanos, bet Katons, kas tieši šajā laikā bija ieņēmis caurejas zāles, atbildēja, ka Ptolemajs, ja vēloties, varot pie viņa ierasties, un, kad Ptolemajs ienāca, nepiecēlās un negāja viņam pretī, bet apsveica kā jebkuru viesi un lūdza apsēsties. Ptolemajs par šādu sagaidīšanu bija pārsteigts un brīnījās par saimnieka augstprātību un nelaipnību, kas nemaz nesaskanēja ar viņa nama necilo un vienkāršo iekārtu.

Tad sākās saruna par notikumiem Ēģiptē, un Ptolemajs dzirdēja atklātu un saprātīgu valodu. Viņam izteica pārmetumus un aizrādīja, kādu labklājību viņš pametis, kādu grūtu verdzības jūgu gribot uzņemties, atdodamies mantkārīgo un pērkamo Romas augstmaņu varā, tiem nebūšot pat tad diezgan, kad viņš pārdošot visu Ēģipti, lai apmierinātu to alkatību. Katons tāpēc deva viņam padomu braukt atpakaļ un izlīgt ar savu tautu, tas bija pat ar mieru braukt kopā ar Ptolemaju un palīdzēt miera atjaunošanā. Šie mierīgie un lietišķie vārdi lika ķēniņam apdomāties, viņš atzina, cik patiess un gudrs ir Katona padoms, un apņēmās tam sekot. Draugi tomēr viņu atrunāja. Taču, nonācis Romā un ieradies pie kādas augstas amatpersonas, viņš tūlīt grūti nopūtās par savu aplamo rīcību. Neievērot tik gudra cilvēka padomu esot tas pats, kas nepaklausīt dieva orākulam.

Par laimi, Katonam Kipras sarežģījumus izdevās nokārtot ātri un viegli, un viņš nolēma braukt uz Bizantiju. Samierinājis trimdiniekus ar citiem pilsoņiem, viņš atstāja Bizantiju mierā un saticībā un atgriezās Kiprā, kur romiešu rokās bija nākušas lielas bagātības: dzeramie kausi, dārgakmeņi un purpura drānas. To visu vajadzēja pārdot, un Katons gribēja noskaidrot, cik īsti katra manta vērta, un dabūt par to augstāko iespējamo cenu. Visur viņš gribēja būt pats klāt, visu sīki aprēķināt. Nevienam viņš neuzticējās, uz tirdzniecības parašām nepaļāvās. Visus viņš turēja aizdomās — kalpotājus, ūtrupniekus, pircējus un pat savus draugus. Galu galā viņš sāka personiski runāt ar katru pircēju atsevišķi un tā pārdeva gandrīz visas mantas. Ar šādu neuzticību Katons sadusmoja savus draugus un Munātiju, pašu uzticamāko no viņiem, tā aizvainoja, ka viņa dusmas gandrīz nebija remdējamas, un, kad Cēzars rakstīja savu «Antikatonu», šis gadījums viņam deva pašu labāko pamatu ļaunām ņirgām.

Taču Munātijs stāsta, ka viņš neesot sadusmojies Katona aizdomu dēļ. Viņa dusmas izraisījusi Katona nevērīgā izturēšanās pret viņu un greizsirdība pret Kānidiju. Munātijs pats ir sarakstījis darbu par Katonu, ko visumā atstāsta Traseja. Uz Kipru Munātijs atbraucis beidzamais, un viņam ierādīts ļoti slikts dzīvoklis. Viņš tāpēc gājis pie Katona, bet pat iekšā nav ticis: pie Katona esot Kānidijs, un viņi abi aizņemti ar kādas sarežģītas lietas kārtošanu. Kad viņš apvaldīti žēlojies par slikto dzīvokli, dabūjis ļoti strupu atbildi. Bieži, saka Teofrasts, pārāk dedzīga mīlestība var kļūt par tikpat dedzīga naida cēloni. Vēlāk Katons sarunā ar Munātiju viņam teicis:

— Tu dusmojies, jo, ļoti mani mīlēdams, domā, ka es tev parādu mazāk cieņas, nekā tu esi pelnījis. Kānidijs ir lietpratīgs vīrs un man ļoti labs palīgs. Es viņam arī vairāk uzticos nekā citiem. Uz Kipru viņš atbrauca viens no pirmajiem un pierādījis, ka ir nevainojami godīgs.

So sarunu ar Munātiju Katons pēc tam atstāstīja Kāni- dijam.

Munātijs jutās dziļi aizvainots. Neieradās pie Katona pusdienās. Nenāca, kad viņu sauca uz apspriedi. Katons pat piedraudēja pieprasīt no viņa drošības naudu (tā mēdz rīkoties ar nepaklausīgiem kalpotājiem), bet Munātijs nelikās ne zinis, aizbrauca no Kipras un ilgu laiku turēja uz Katonu ļaunu prātu. Tad Markija, toreiz vēl Katona sieva, aprunājās ar Munātiju. Gadījās, ka Barka, kāds bagāts romietis, bija ielūdzis pusdienās Munātiju un Katonu un Katons nosebojās. Visi jau bija atgūlusies' savās vietās, un Katons jautāja, kur esot viņa vieta. Barka atbildējis, lai atguļoties, kur gribot. Apskatījies Katons teicis, ka vieta esot blakus Munātijam, apgājis apkārt galdam un atgūlies, bet ne ar ko citu viņš pusdienu laikā savu labvēlību nav izrādījis. Markija tad lūdza Katonu aizrakstīt Munātijam, un Katons aizrakstīja, ka gribot ar viņu satikties. Agri no rīta Munātijs ieradās pie Katona, kur Markija viņu aizturēja, līdz visi pārējie apmeklētāji bija aizgājuši. Tad ienāca Katons, apkampa Munātiju un sirsnīgi viņu apsveica.

Es par šo samierināšanos esmu pastāstījis diezgan plaši, jo domāju, ka tādi gadījumi tikpat labi var raksturot kādas personas uzskatus un dabu kā lieli un visiem pazīstami sasniegumi un veikumi.

Kiprā Katons bija ieņēmis gandrīz septiņus tūkstošus sudraba talantu, bet ceļš bija tāls, un tāpēc viņš lika sagādāt daudz trauku. Katrā sagāja divi talanti un piecsimt drahmas. Ikvienam traukam piesēja virvi, kuras brīvajā galā bija liels korķa koka mizas gabals. Kuģa bojā ejas gadījumā tas uzpeldētu un parādītu, kur dzelmē atrodas trauks. Visu naudu, izņemot kādu niecīgu summu, laimīgi aizveda, bet divas apzinīgi vestas rēķinu grāmatas gāja bojā. Vienu veda viņa brīvlaistais Filargirs, un tā kuģis tūlīt pēc izbraukšanas no Kenhrejas apgāzās un nogrima ar visu kravu. Otru grāmatu veda Katons pats un, rūpīgi to sargādams, aizveda līdz Kerkirai, kur viņš pa nakti apmetās agorā. Aukstajā laikā jūrnieki sakūra uguni, aizdegās teltis, un grāmata sadega. Rakstveži, kas brauca kopā ar Katonu, velti pūlējās apklusināt ienaidnieku un apmelotāju valodas. Norēķinu grāmatas bojā eja Katonam bija smags trieciens. Tā taču bija viņa nesavtības pierādījums, turklāt Katons cerēja, ka viņa precīzie norēķini varēs citiem noderēt par paraugu, un dusmojās par sava nodoma neizdošanos.

Vēsts par Katona atgriešanos ātri k]uva zināma Romā, un viņu sagaidīt pie upes iznāca visas valsts amatpersonas, visi priesteri, viss senāts un liela tautas dala. Abi Tibras krasti bija ļaužu pilni, un Katona brauciens pa Tibru daudz neatšķīrās no triumfa. Dažiem tomēr likās, ka ir nepiedodama augstprātība neapstāties un neizkāpt krastā, kur viņu gaidīja konsuli un pretori, jo Katons ķēniņa heksērā[7], ar airiem sabangojot visu upi, strauji devās tieši uz augšu un apstājās, tikai iebraucis ostā.

Kad atvesto naudu nesa pa Forumu, tauta brīnījās, cik tās daudz, un uz sēdi sanākušais senāts izteica Katonam atzinību un pateicību, piešķīra ārpus kārtas pretūru un tiesību ierasties izrādēs ar purpuru apmalotā togā, bet Katons no šiem pagodinājumiem atteicās. Par konsulu tad bija Markijas tēvs Filips, un viņa cienījamais amats un vara vairoja arī Katona nozīmību; jāpiezīmē tomēr, ka arī Filipa amata biedrs izturējās pret Katonu ar sevišķu cieņu kā pret krietnu un nevainojamu cilvēku un turklāt vēl sava biedra radinieku.

Cicerona izsūtīšanu trimdā, kā zināms, bija panācis Klodijs. Atkal atgriezies, Cicerons Romā ieguva lielu ietekmi un ar saviem piekritējiem Klodija prombūtnē norāva un sadauzīja plāksnes ar tribūnu rīkojumiem, kurus Klodijs bija licis uzstādīt Kapitolijā. Aizvainotais Klodijs par šādu patvarību žēlojās senātam, un Cicerons taisnodamies teica, ka Klodijs par tribūnu kļuvis nelikumīgi, visiem viņa rīkojumiem tāpēc neesot nekāda spēka. Katons jutās aizskarts, piecēlās un teica:

— Es Klodija rīcību vispār neatzīstu ne par labu, ne derīgu, bet, ja grib atcelt visu, ko viņš darījis, tribūns būdams, tad jāatzīst par nelikumīgu arī tas, ko es esmu veicis Kiprā, jo nav likuma spēka priekšlikumam, kuru iesniedzis nelikumīgi ievēlēts tribūns. Klodijs tomēr nav ievēlēts nelikumīgi, jo likums atļauj pāriet no patriciešu dzimtas plebeju dzimtā. Ja viņš nekrietni rīkojies sava amata laikā, kā to darījuši arī citi, tad viņš jāsauc pie atbildības, bet tāpēc nav jāgrauj tribūna amata cieņa, kurai viņš jau tā tik daudz kaitējis.

Cicerons ilgi dusmojās par šo runu uz Katonu, kas līdz tam bija viņa draugs. Vēlāk viņi tomēr atkal izlīga.

Tad Pompejs un Krass apspriedās ar Cēzaru, kas bija pārgājis pār Alpiem un ieradies Itālijā. Viņi nolēma, ka Pompejs un Krass otrreiz kandidēs konsulu vēlēšanās un pēc ievēlēšanas panāks, ka Cēzaram pagarina provinces pārvaldīšanas laiku, bet Krasam un Pompejam piešķir ievērojamas provinces ar attiecīgu karaspēku un finansu līdzekļiem. Tā bija sazvērestība, kuras mērķis bija valsts varas sadalīšana un brīvās valsts iekārtas sagrāve. Daudzi krietni vīri gatavojās šajā gadā pieteikties konsulu vēlēšanās, bet, ieraudzījuši kandidātu starpā Krasu un Pompeju, no sava nodoma atteicās. Vienīgi savu māsas vīru Lūciju Domitiju Katonam izdevās pārliecināt nepiekāpties un neatsaukt savu kandidatūru, jo šoreiz esot jācīnās nevis par amatu, bet par Romas brīvību.

Saprātīgie pilsoņi sprieda, ka nav pieļaujama Pompeja un Krasa spēku apvienošanās, jo tad konsulu vara kļūšot nepanesami smaga. Šie pilsoņi atbalstīja Domitiju, mudināja un drošināja viņu cīnīties, jo daudzi no tiem, kas tagad aiz bailēm ciešot klusu, savu balsi tomēr nodošot par viņu. No tā baidīdamies, Pompeja ļaudis uzbruka Domitijam, kad viņš agri no rīta vēl lāpu gaismā gāja uz balsošanu. Pirmo cirtienu dabūja lāpas nesējs, kas Domitijam rādīja ce]u. Viņš bija uz vietas pagalam. Pēc tam ievainoja vēl citus, un visi, izņemot Katonu un

Domitiju, bēga. Katons, kaut gan bija ievainots rokā, neļāva Domitijam bēgt, mudināja viņu aizstāvēt brīvību un cīnīties pret tirāniem līdz pēdējam elpas vilcienam. Varot jau redzēt, kā viņi valdīšot, ja augstāko amatu valstī gribot iegūt ar noziegumiem.

Domitijs bīstamo cīņu tomēr neturpināja, ieslēdzās savā namā, un par konsuliem tad ievēlēja Pompeju un Krasu. Katons turpretī no cīņas neatteicās un pieteicās pretoru vēlēšanās, jo viņam bija vajadzīgs drošs stāvoklis; viņš nevarēja stāties pretī konsuliem, būdams tikai privātpersona. Bet Pompejs ar Krasu no viņa ievēlēšanas baidījās. Pretors Katons varēja kļūt viņiem bīstams pretinieks. Viņi tāpēc negaidīti sasauca senātu (daudzi senatori par sēdes laiku nemaz nedabūja zināt) un panāca lēmuma pieņemšanu, ka ievēlētie pretori stāsies amatā tūlīt, nevis pēc zināma starplaika, kā līdz šim noteica likums, bet šajā starplaikā iztiesāja lietas par vēlētāju uzpirkšanu[8]. Ar šo lēmumu Pompejs un Krass ieguva brīvas rokas pilsoņu piekukuļošanai. Viņi dalīja naudu un vadīja vēlēšanas, un par pretoriem ievēlēja viņu draugus, kaut gan arī tad vispārēju atzinību guva Katona cildenā godprātība, un pilsoņi domāja, ka būtu gandrīz vai noziegums savu balsi pārdot un nenodot to par Katonu. Katonu vajadzētu pat nopirkt Romai par pretoru.

Pirmā balss nodošanai aicinātā triba nobalsoja par Katonu.[9] Pēkšņi Pompejs, nekaunīgi melodams, paziņoja, ka viņš dzirdējis pērkonu, un atlaida sapulci. Ar pērkonu Jupiters paziņojot savu gribu, Jupiteram jānes upuris, un neko nevar lemt pēc šādas zīmes. Tad atkal plaši izvērsa uzpirkšanu, krietnākos pilsoņus padzina no sapulces, un Katona vietā varmācīgi par pretoru ievēlēja Vatīniju, un tie, kas tik nelikumīgi un netaisni nodeva savu balsi, gandrīz vai bēgšus tūlīt aizbēga. Pārējie bija sašutuši un nemaz netaisījās izklīst. Tad kāds no tribūniem atļāva viņiem apspriesties un deva vārdu Katonam, kas, it kā dievības iedvesmots, pareģoja Romai tās nākotni un aicināja pretoties Pompejam un Krasam. Tiem esot ļauni nolūki, un tāpēc tie baidoties, ka Katons varētu kļūt par pretoru un tos uzveikt. Kad viņš pēc tam devās uz mājām, viņu pavadīja lielāks laužu pulks nekā visus jaunievēlētos pretorus kopā.

Likumu par provinču piešķiršanu konsuliem iesniedza Gājs Trebonijs. Vienam no viņiem vajadzēja dabūt Spāniju un Āfriku, otram Sīriju un Ēģipti, abiem ar tiesībām karot uz sauszemes un jūras un pakļaut pēc saviem ieskatiem citas zemes un tautas. Visi citi atteicās izteikties pret šo likumu un cīnīties pret tā pieņemšanu, tikai Katons pirms balsošanas vēl kāpa runātāju tribīnē, ar lielām pūlēm dabūjis savai runai divas stundas laika. Viņš runāja gari un plaši, pamācīja un brīdināja, un tā pagāja divas stundas. Vairāk viņam runāt neļāva, bet viņš neatstāja tribīni. Tad pienāca liktors un aizvilka viņu prom, bet, arī lejā stāvēdams, viņš turpināja skaļi kliegt, un daudzi viņā klausījās un bija tikpat sašutuši kā viņš. Atkal pie viņa pienāca liktors un aizveda no Foruma, bet, kad viņu palaida vaļā, viņš atgriezās, devās uz tribīni un skaļi sauca, lai pilsoņi viņam palīdzot. Kad tas vairākas reizes atkārtojās, Trebonijs, zaudējis pacietību, pavēlēja viņu vest uz cietumu. Vesels bars laužu viņu pavadīja un klausījās, ko viņš runāja, bet Trebonijs izbijās un pavēlēja viņu atbrīvot, un tā pagāja visa šī diena.

Tad Pompejs un Krass daļu pilsoņu iebaidīja, daļu pierunāja ar solījumiem un piekukuļoja. Akviliju, vienu no tribūniem, ieslēdza kūrijā, pielika bruņotus sargus u:i nelaida laukā, bet Katonu pašu, kas kliedza, ka viņš dzirdot pērkonu, aizdzina no Foruma. Vairākus ievainoja, dažus arī nogalināja, un ar šādu varmācību panāca likuma pieņemšanu. Sašutušo pilsoņu bars tad sāka gāzt zemē Pompeja statujas, līdz piesteidzās Katons un viņus nomierināja.

Kad ierosināja likumu par Cēzara provincēm un leģioniem, Katons griezās ne vairs pie tautas, bet pie paša Pompeja, brīdinādams: Pompejs tagad nezinot, ka pats uzsēdinot sev Cēzaru uz kakla, bet, kad šī nasta kļūšot pārāk smaga, kad viņš to nevarēšot vairs ne nomest, ne panest un viņi abi ar Cēzaru uzgāzīšoties valstij kā no- brukums, tad viņš atcerēšoties Katona vārdus, sapratīšot, cik tie patiesi un cildeni, cik labi būtu bijis tiem paklausīt. Ne jau pirmoreiz Pompejs dzirdēja šādus brīdinājumus, bet vērā viņš tos neņēma — par daudz viņš uzticējās Cēzaram, par daudz paļāvās uz savu laimi un varu.

Ievēlēts par pretoru nākošajam gadam, Katons ar savu amatu pienākumu pildīšanu nav neko vairojis pretūras cieņu un nozīmi, varētu pat teikt, ka viņš šo amatu ir apkaunojis un tā cieņu mazinājis. Bieži varēja redzēt, ka viņš sēž pretora krēslā basām kājām un bez tunikas (ar togu uz kailas miesas) un tā izlemj svarīgas lietas par ievērojamu personu dzīvību un nāvi. Daži pat apgalvo, ka pēc pusdienām viņš kārtojis savas amata darīšanas stipri iereibis. Tas tomēr nav tiesa.

Amatu kandidāti bija samaitājuši tautu ar vēlētāju uzpirkšanu, un savas baiss pārdošana daudziem bija kļuvusi par parastu ienākuma avotu. Katons gribēja šo Jaunumu pilnīgi iznīdēt un pārliecināja senātu dot norādījumu, ka ievēlētajiem amatvīriem pat tad, kad viņus neviens neapsūdz, jāierodas tiesā un jādod ar zvērestu apstiprināta atskaite par savu ievēlēšanu. Par šo rīkojumu bija sašutuši amata kandidāti, bet vēl vairāk pērkamo ļaužu pūlis. Kad Katons agri no rīta apsēdās pretora krēslā, ap viņu sadrūzmējās balsu pārdevēji, kliedza, lamāja viņu, apmētāja ar visu, kas gadījās pie rokas, un visi bēga prom no pretora tribunāla. Katons pats, aizrauts līdzi bēgošajiem un atspiests no sadusmotā pūļa, ar mokām patvērās pie rostras. Tajā uzkāpis, viņš ar savu drosmīgo un apņēmīgo izturēšanos pievērsa sev vispārējo uzmanību, apklusināja kliegšanu un izbeidza juceklīgo drūz- mēšanos. Tad ar piemērotu runu, kuru pilsoņi mierīgi noklausījās, viņš nodibināja pilnīgu kārtību. Kad senāts viņu par to slavēja, viņš teica:

— Man nav, par ko jūs cildināt. Kad jūsu pretors bija lielās briesmās, jūs viņam palīgā nenācāt.

Bet amata kandidāti tagad nezināja, ko iesākt. Uzpirkt vēlētājus viņi baidījās, bet baidījās arī, ka to darīs kāds cits un to tad ievēlēs. Apspriedušies viņi beidzot vienojās: katrs iemaksās sešdesmit tūkstoš drahmas drošības naudas, un visi pēc tam vēlēšanu cīņā rīkosies likumīgi un godīgi. Kas norunu neievēros un uzpirks vēlētājus, zaudēs iemaksu. Tā norunājuši, viņi izvēlējās Katonu par vienošanās uzraudzītāju un izpildītāju un aiznesa viņam naudu, ko viņš tomēr nepieņēma, bet ieteica naudas vietā sagādāt galviniekus. Kad pienāca vēlēšanu diena, Katons nostājās blakus tribūnam, kas vadīja balsošanu, un, novērojis tās gaitu, paziņoja, ka viens no kandidātiem nav ievērojis norunu, un uzaicināja to atdot pārējiem drošības naudu. Apbrīnodami un cildinādami Katona taisnīgumu, norunas dalībnieki no naudas tomēr atteicās — negodīgās rīcības atklāšana esot jau pietiekams sods.

Daudzi tomēr uz Katonu labu prātu neturēja. Sevišķi tie viņam pārmeta iejaukšanos senāta, tiesu un amatvīru lietās. Visvairāk ]audis godā taisnīgo un uzticas viņam, bet arī ienaidnieku un skauģu viņam ir vairāk, jo tauta labprāt paklausa viņa padomam, tā cieni viņu tāpat kā drosmīgo, apbrīno tāpat kā gudro un saprātīgo, tā viņu mīl un uz viņu paļaujas. Taču no drosmīgajiem arī baidās un gudros tur aizdomās, turklāt drosmi un gudrību ļaudis atzīst par dabas dotām dāvanām — drosme esot rakstura spēks, gudrība prāta asums, bet taisnīgs var būt katrs, kas to grib, kas kaunas no netaisnības un atzīst to par neattaisnojamu ļaunumu.

Tāpēc arī pret Katonu vērsās visi varenie Romas vīri, juzdamies viņa cildenuma apkaunoti. Pompejs domāja, ka Katona slava un gods var apdraudēt viņa varu, un tāpēc meklēja ļaudis, kas Katonu peltu un nievātu. Viens no tiem bija kūdītājs Klodijs, kas, tagad pārgājis Pompeja pusē, skaļi un atklāti apgalvoja, ka Katons Kiprā piesavinājies lielas summas un Pompejam uzbrūkot tāpēc, ka tas neesot apprecējis viņa meitu. Katons turpretim aizrādīja, ka viņš, nepaņēmis nevienu kājnieku un nevienu jātnieku, no Kipras atvedis vairāk naudas nekā Pompejs pēc tik daudz kariem un triumfiem. Pompeju par meitas vīru viņš pats neesot gribējis, tomēr nevis tāpēc, ka atradis viņu par necienīgu, bet gan viņa pilnīgi pretējo uzskatu dēļ.

— Es, — uzsvēra Katons, — noraidīju man pēc pre- tūras piedāvāto provinci, bet Pompejs ne tikai paņēma provinces pats — viņš izdala tās arī citiem, tagad pat viņš aizdod Cēzaram seštūkstoš leģionārus karam Gallijā. Ne Cēzars tos no jums ir lūdzis, ne Pompejs tos viņam ir devis ar jūsu piekrišanu, bet šie lielie spēki, šie kājnieki un jātnieki ir personiskas dāvanas. Pompeju sauc par imperatoru, bet savus leģionus un provinces viņš ir atdevis citiem, viņš palicis tepat pie Romas vārtiem, viņš kūda uz nemieriem vēlēšanās, viņš izraisa jukas un dumpi. Ir taču skaidrs — viņš grib vienpersonisko varu.

Tā Katons aizsargājās pret Pompeja piekritēju uzbrukumiem. Kāds no viņa draugiem un pašiem dedzīgākajiem cienītājiem bija Marks Favonijs — kaisli un neprātīgi aizrāvies ar viņa runām, kas uz viņu neiedarbojās lēnām un pamazām, bet skurbināja kā neatšķaidīts vīns un laupīja katru savaldību. Sis Favonijs kandidēja edilu vēlēšanās un cieta neveiksmi, taču tur bija klāt arī Katons, kas ievēroja, ka daudzas plāksnītes bija rakstītas ar vienu un to pašu roku, iesniedza sūdzību tribūniem un, pierādījis krāpšanu, panāca, ka vēlēšanas atzina par spēkā neesošām. Kad Favonijs vēlāk kļuva edils, Katons palīdzēja viņam pildīt amata pienākumus un rīkot izrādes. Koristiem viņš lika pasniegt nevis zelta, bet olīvzaru vainagus kā Olimpijā. Dārgo balvu vietā grieķiem deva bietes, salātus, rutkus un bumbierus, bet romiešiem vīna krūkas, cūkgaļu, vīģes, gurķus un malkas saiņus. Daži skatītāji par šīm lētajām dāvanām smējās, citi priecājās, ka vienmēr skarbais un strupais Katons kļūst mazliet jautrāks. Galu galā Favonijs, apsēdies starp skatītājiem, sāka aplaudēt Katonam un sauca, lai Katons pats izsniedzot goda balvas tiem, kas tās pelnījuši. Skatītājus Favonijs aicināja viņu atbalstīt, jo viņš Katonam šādas tiesības esot devis.

Sai pašā laikā kādā citā teātrī Kurions, Favonija amata biedrs, rīkoja sevišķi krāšņu izrādi, bet pilsoņi aizgāja skatīties, kā Favonijs spēlē vienkārša apmeklētāja, bet Katons — izrādes rīkotāja lomu. Un visi par to sirsnīgi smējās. Katons tā rīkojās, lai padarītu smieklīgu izrāžu nevajadzīgo krāšņumu un pamācītu, ka spēlei un rotaļai jāpaliek par spēli un rotaļu, ka tām jābūt skaistām un priecīgām, bet uzveduma dārgums un krāšņums sagādā tikai nevienam nevajadzīgas pūles un raizes.

Kad par konsuliem bija pieteikušies Scīpions, Hipsajs un Milons, daži ierosināja uzdot Pompejam gādāt par kārtību vēlēšanās, jo šie kandidāti ne tikai izmantoja jau sen zināmo un pazīstamo vēlētāju uzpirkšanu, bet neprātīgā pārdrošībā pat atklāti ķērās pie ieročiem, nevairījās no slepkavošanas un bija gatavi izraisīt pilsoņu karu. Katons sākumā izteicās pret šo priekšlikumu — Pompejs nevarot būt likumu sargs, viņu pašu sargājot likumi. Bet, kad jukas un nekārtības turpinājās, kad katru dienu ap Forumu drūzmējās triju kandidātu apbruņoti atbalstītāji un daudz netrūka, ka nekas vairs nebūtu labojams, tad pat Katons atzina, ka šādā galējās nepieciešamības brīdī senāts var labprātīgi nodot varu Pompejam; likumīgi tas, protams, neesot, bet labāk jau lietot kā zāles nelielu atkāpšanos no likuma un pieļaut vienpersonisku varu nekā mierīgi noskatīties, ka valsts nonāk pilnīgā sabrukumā. Un tad arī Katona radinieks Bibuls iesniedza senātā priekšlikumu ievēlēt Pompeju par vienīgo konsulu. Viņa vadībā vai nu viss vērsīšoties uz labu, vai valsts vismaz būšot pakļauta savam krietnākajam pilsonim. Tad runāja Katons, un visi bija pārsteigti, ka viņš piekrita Bibula ierosinājumam un to slavēja, — ikviena vara esot labāka par anarhiju, viņš cerot, ka Pompejs nodibinās labu kārtību un saglabās neskartu viņam uzticēto valsti.

Tā ievēlēts par konsulu, Pompejs lūdza Katonu ierasties viņa piepilsētas namā. Viņš uzņēma savu viesi laipni, bija ļoti mīļš, atzina, ka esot viņam pateicību parādā, un aicināja konsulāta laikā būt par padomdevēju un palīgu. Katons atbildēja, ka viņš savās agrākajās runās neesot vērsies pret Pompeju aiz naida un tagad necenšoties iegūt viņa labvēlību. Viss, ko viņš teicis, esot teikts valsts labā. Ja Pompejs personiski viņam lūgšot padomu, viņš labprāt to došot, ja viņš atzīšot par vajadzīgu kaut ko teikt senātā vai tautas sapulcē, viņš to katrā ziņā darīšot, nejautājot, vai Pompejam tas patīk vai nepatīk. Un tā Katons arī darīja.

Kad Pompejs ierosināja un panāca jaunus un bargus sodus tiem, kas uzpirkuši vēlētājus, Katons ieteica nodot aizmirstībai agrākos pārkāpumus un labāk padomāt par nākotni. Nebūšot jau viegli noteikt, cik tālu atpakaļ varēs iet izmeklēšanā. Ja par šiem noziegumiem būs noteikti jauni sodi, tad liela netaisnība tiks nodarīta tiem, kas būs pārkāpuši likumu tad, kad šāda likuma vēl nemaz nebija.

Vēlāk, kad pēc jaunajiem likumiem tiesāja ievērojamus vīrus, arī Pompeja draugus un radiniekus, Katons atzina, ka Pompejs šajos gadījumos ir loti saudzīgs un piekāpīgs, viņš krasi pret to vērsās un prasīja lielāku stingrību. Kaut gan ar Pompeja paša likumu bija aizliegts teikt cildinājuma runas par labu apsūdzētajiem, Pompejs tomēr uzrakstīja šādu runu Munātijam Plankam un iesniedza to tiesai. Katons, kas bija viens no tiesnešiem, šīs runas nolasīšanas laikā turēja ausis ar rokām ciet, un Planks tāpēc pieprasīja un panāca viņa noraidīšanu[10], bet Planku tomēr atzina par vainīgu.

Katons apsūdzētajiem vispār bija loti neērts tiesnesis: viņiem nepatika Katonu atstāt par tiesnesi, bet viņi ari neiedrošinājās Katonu noraidīt1 , jo tad varētu likties, ka viņi nepaļaujas uz savu taisnību, un aizrādījums kādam, ka viņš nav pieņēmis Katonu par tiesnesi, tika uzskatīts par nopietnu aizvainojumu.

Cēzars bija iestrēdzis Gallijā, kur karagājiens sekoja karagājienam, taču viņš centās arī vairot savu ietekmi Romā un ar bagātīgām dāvanām gūt tur draugus un piekritējus. Katona brīdinājumi Pompejam tagad likās diezgan pamatoti, viņa paļāvība zuda, viņš sāka nojaust draudošās briesmas, bet arvien vēl vilcinājās, arvien vēl viņam trūka drosmes stāties Cēzaram pretī un aizkavēt tā varas augšanu vai pat dot tam izšķirīgu triecienu. Tad Katons nolēma pieteikt savu kandidatūru konsulu vēlēšanās, lai veiksmes gadījumā atbruņotu Cēzaru vai vismaz atklātu viņa apvērsuma plānus. Abi viņa sāncenši bija krietni un tautā labi pazīstami vīri. Sulpikijs, viens no viņiem, bija izvirzījies ar Katona atbalstu, tāpēc viņam varētu pārmest nepateicību un nekaunību, bet Katons to nedarīja.

—     Nav ko brīnīties, — viņš teica, — ja cilvēks neatteicas citam par labu no tā, ko viņš atzīst par lielāko laimi.

Katons pārliecināja senātu pieņemt lēmumu, ka amata kandidātiem pašiem jārunā ar tautu, nav jālūdz to darīt citiem, bet pilsoņus šāds likums sadusmoja.

—     Nepietiek ar to vien, — viņi teica, — ka mums aizliedz ņemt atlīdzību, mēs vairs nevaram arī būt pret kādu labvēlīgi. Katons mūs padarījis nabagus, un mums vairs nav nekādas nozīmes.

Izlūgties vēlētāju labvēlību Katons negribēja un nelāva arī saviem draugiem tautai glaimot un vilināt to ar solījumiem. Viņš labāk gribēja saglabāt ar visu savu dzīvi iegūto cieņu, nepievienojot tai konsula godu, ja tas saistīts ar izdabāšanu un lūgšanos, — un viņu neievēlēja.

Šādas neveiksmes apbēdina un nomāc ne tikai pašus amata tīkotājus, bet arī viņu draugus un tuviniekus, un paiet labs laiks, pirms tie atgūstas. Katons tomēr tik savaldīgi izturējās, ka tūlīt ieziedās un sāka spēlēt bumbu, bet pēc pusdienām aizgāja basām kājām un bez tunikas uz Forumu un pastaigājās pa to ar paziņām. Cicerons viņam pārmeta, ka šajā laikā, kad tik ļoti vajadzīgs krietns konsuls, viņš nemaz nav pacenties būt laipns ar taulu un arī vēlāk atteicies no visiem mēģinājumiem iegūt šo amatu, kaut gan pēc neveiksmīga mēģinājuma kļūt par pretoru viņš drīz kandidējis otrreiz. Katons pats teica, ka pretoru vēlēšanās viņu neesot noraidījusi tauta, bet uzpirkti un ar varu piespiesti ļaudis, tagad turpretim viņš romiešiem neesot paticis sava rakstura dēļ, bet mainīt to pēc citu ieskatiem vai ciest tādu pašu neveiksmi negribēs neviens prātīgs cilvēks.

Cēzars bija pārdroši iebrucis kareivīgu cilšu zemē un tās uzvarējis. Kā stāstīja, viņš iznīcinājis trīssimt tūkstošus ģermāņu, un noticis tas esot pamiera laikā. Daudzi sprieda, ka šāda panākuma dēļ jāupurējot dieviem, bet Katons teica, ka Cēzaru vajagot izdot tiem, kuriem nodarīta netaisnība, lai dievu dusmas nevērstos pret romiešiem un viņu valsti.

— Upurēsim arī dieviem, — viņš sacīja, — lai viņi nesoda mūsu kareivjus vadoņa noziedzīgā neprāta dēl un saudzē mūs pašus.

Drīz pēc tam pienāca Cēzara vēstule senātam, kurā bija pulgots, nonievāts un apsūdzēts Katons. Kad vēstuli nolasīja senātā, Katons tūlīt atbildēja. Viņš runāja mierīgi un nosvērti, it kā būtu jau iepriekš apdomājis katru vārdu. Viss, kas par viņu teikts, esot tikai lamāšanās un ņirgāšanās. Cēzars dzenot jokus un ākstoties. Tad Katons raksturoja Cēzara nodomus un, it kā pats būtu sazvērestības dalībnieks, nevis tās ienaidnieks, iztirzāja viņa plānus no paša sākuma — nevis no ģermāņiem un gaiļiem esot jābaidās, bet no Cēzara, ja vien senātam esot kaut cik saprāta.

Katons runāja tik pārliecinoši un enerģiski, ka Cēzara draugi jau nožēloja, ka vēstule nolasīta, — Katonam esot dota izdevība tik asi vērsties pret Cēzaru un tik dibināti viņu apsūdzēt. Lēmumu tomēr nekādu nepieņēma, kaut gan runāja, ka labi būtu Cēzara provinces nodot kādani citam. Bet tādā gadījumā, iebilda Cēzara draugi, no savām provincēm jāatteicoties arī Pompejam. Ja viņš to nedarīšot, neatteikšoties arī Cēzars. Tad Katons sāka kliegt, ka piepildoties tas, ko viņš paredzējis. Šis nekauņa jau atklāti draudot ar bruņotu varu, ko viņam devusi piekrāptā un piemuļķotā tauta. Katons tomēr neko nepanāca — tauta gribēja, lai Cēzars būtu varenākais virs valstī, un senāts baidījās no tautas, kaut gan piekrita Katonam.

Kad bija ieņemta Arimīna un pienāca ziņas, ka Cēzars ar karaspēku dodoties uz Romu, Pompeja un visas tautas skatieni pievērsās Katonam, jo viņš pirmais to bija paredzējis, pirmais atklāti pateicis, ko Cēzars domā darīt.

— Ja jūs, romieši, — teica Katons, — būtu paklausījuši maniem padomiem un brīdinājumiem, jums nebūtu jābaidās no Cēzara, viena paša cilvēka, nebūtu arī viss jāgaida tikai no manis.

Bet Pompejs teica, ka Katons esot bijis labāks pareģis, bet viņš — labāks draugs.[11] Tad Katons ierosināja senātā nodot visu varu Pompejam: tam, kas bijis visas nelaimes cēlonis, esot no tās arī jāizglābj. Taču Pompejam nebija savākts karaspēks, bet uz tiem, kas bija viņa rīcībā, viņš nevarēja paļauties un tāpēc atstāja Romu. Katons nolēma viņam sekot. Jaunāko dēlu viņš aizsūtīja uz Brutiju pie Munātija, bet vecāko paturēja pie sevis. Kādam vajadzēja rūpēties par atstāto māju un abām meitām, un Katons atkal apprecēja Markiju, kas tagad bija bagāta atraitne, jo Hortēnsijs bija miris un atstājis viņai lielu mantojumu. Cēzars, kas Katonu ir zākājis vairāk par visiem, viņam sevišķi nikni uzbruka šo precību dēļ, tā bijusi laulība aiz mantkārības. Kāpēc gan viņš atdevis savu sievu citam, ja tā pašam vajadzīga, un kāpēc paņēmis atpakaļ, ja nav vajadzīga? Vai tad viņa nav bijusi ēsma Hortēn- sijam? Jaunu Katons viņam to atdevis, bagātu paņēmis atpakaļ. Laba atbilde uz šiem jautājumiem ir Eiripīda vārsmas:

Tik nelietis un bezgodis to pateikt var, Ka Hērakls gļēvs — tas drosmīgāks par visiem.

Teikt, ka Katons ir zemiski mantkārīgs un Hērakls gļēvs, ir taču viens un tas pats. Var jau varbūt jautāt, vai šajā laulībā viss ir bijis pilnīgi nevainojams.

Apprecējis Markiju un nodevis viņas gādībā savu namu un meitas, Katons sekoja Pompejam. Sākot ar šo dienu, viņš neesot ne bārdu skuvis, ne matus griezis un līdz savai nāvei bijis vienmēr nomākts un drūms, vienalga, vai vēstis bijušas labas vai sliktas. Pēc provinču izlozes dabūjis Sicīliju, viņš pārcēlās uz Sirakūzām, kur uzzināja, ka cēzarietis Asīnijs Pollions ar karaspēku iegājis Mesānā, un pieprasīja paskaidrojumu, kas viņam tur meklējams. Pollions savukārt prasīja, lai Katons ņemtu vērā, ka stāvoklis pašos pamatos mainījies. Pienāca arī ziņas, ka Pompejs atstājis Itāliju un ar savu armiju apmeties Dirrahijā. Dīvaina un grūti izprotama, teica Katons, esot dievu griba; kamēr Pompejs rīkojies nelikumīgi un varmācīgi, viņš bijis neuzvarams, bet tagad, kad viņš grib glābt tēviju un cīnās par brīvību, viņu atstājusi laime. Asīniju Pollionu viņš būtu varējis padzīt no Sicīlijas, bet Asīnijam pienākuši palīgspēki, un Katons neesot gribējis karot un galīgi izpostīt salu, tāpēc devis si- rakūziešiem padomu nostāties uzvarētāja pusē un tā parūpēties par savu glābšanos. Tad viņš izbrauca jūrā, lai dotos pie Pompeja.

Pie viņa nonācis, viņš neatlaidīgi aizstāvēja savus uzskatus, ka jāvilcinās un nevajag ielaisties izšķirīgā kaujā. Viņš cerēja uz izlīgumu, negribēja, ka strīdu izšķir ar ieročiem, — tas būtu pats lielākais ļaunums. Viņš vispār centās Pompeju un tā padomdevējus pierunāt, lai stāvokli nesaasina, un panāca, ka pieņem lēmumu neizlaupīt nevienu romiešu pilsētu, nesodīt ar nāvi nevienu Romas pilsoni. Ar šādu iecietību un saudzību viņš ieguva Pompejam daudz piekritēju.

Kad viņu sūtīja uz Āziju palīdzēt tiem, kas tur vāca kareivjus un kuģus, viņš paņēma līdz savu māsu Servīliju un viņas un Lukulla dēlu. Servīlija, kļuvusi atraitne, pavadīja tagad Katonu visos viņa klejojumos, dalījās ar viņu visās dzīves grūtībās, atrazdamās vienmēr viņa modrā uzraudzībā, un ļaunās valodas par viņas izlaidīgo dzīvi apklusa. Bet Pompeja karavadoņiem Katona palīdzība, šķiet, nemaz nebija vajadzīga. Pārliecinājis ro- diešus pievienoties Pompejam un atstājis Servīliju un bērnu Rodā, viņš atgriezās pie Pompeja, kas jau bija savācis stiprus sauszemes spēkus un floti, un tagad sevišķi labi kļuva saskatāma Pompeja īstā daba.

Viņš bija nodomājis Katonu iecelt par nauarhu, bet flotē bija ne mazāk kā piecsimt karakuģu un daudz ātr- laivu, transporta kuģu un izlūkkuģu. Tagad tomēr, vai nu apdomājis, vai draudu pierunāts, viņš izlēma citādi. Katonam, tie teica, esot tikai viens liels mērķis — tēvijas brīvība. Kad būšot uzvarēts Cēzars, Katons, būdams tik varenas flotes virspavēlnieks, tajā pašā dienā uzaicināšot Pompeju nolikt ieročus un pakļauties likumiem. Pompejs tāpēc par nauarhu iecēla Bibulu, kaut gan bija flotes vadību apsolījis Katonam. Nebija tomēr novērojams, ka Katona dedzība un centība pēc tam būtu mazinājusies. Par to liecina šāds gadījums.

Kādā kaujā pie Dirrahijas Pompejs pats bija uzmudinājis kareivjus un devis arī rīkojumu to darīt citiem vadoņiem. Kareivji klausījās šajās runās vienaldzīgi un klusu. Katons runāja beidzamais. Cik saprotami vien iespējams, viņš pastāstīja, ko māca filozofija par brīvību, par tikumību, par godu un nāvi. Viņš runāja ar dziļu un dedzīgu pārliecību un beidza, piesaukdams dievus, kas noraugās šajā cīņā par tēvijas brīvību. Pēc viņa runas radās tāda vētraina sajūsma, sacēlās tāda kliegšana, ka vadoņi pilnīgā pārliecībā par uzvaru raidīja savus kareivjus bīstamajā cīņā. Sakautie ienaidnieki bēga, bet pilnīgu uzvaru Pompejs tomēr neguva savas pārāk lielās piesardzības dēļ — viņš neticēja, ka panākums tiešām ir tik izšķirīgs. Tā Cēzaram arī šoreiz laimējās. Kad visi priecājās un cildināja Katonu, viņš pats raudāja par tēviju, par daudziem krietniem brāļu karā kritušajiem pilsoņiem un nolādēja varaskāri, kuras dēļ tie gājuši bojā.

Kad Pompejs, sekodams Cēzaram, devās uz Tesaliju, viņš atstāja pie Dirrahijas daudz ieroču, daudz naudas, daudz savu tuvinieku un draugu. Visu to apsargāt viņš uzdeva Katonam un atstāja viņam piecpadsmit kohortas. Katonam viņš uzticējās, bet no viņa arī baidījās, būdams pārliecināts, ka vispārējā sagrāvē viņš būs drošs balsts, bet uzvaras gadījumā neļaus rīkoties tā, kā Pompejs bija nodomājis. Viņa klātbūtne tad nebūtu vēlama. Dirrahijā pie Katona Pompejs tāpēc arī atstāja daudzus ievērojamus vīrus. Pēc Farsalas sakāves Katons apņēmās, ja Pompejs būs miris, savus kareivjus aizsūtīt uz Itāliju un pats doties trimdā pēc iespējas tālāk no tirānijas, bet, ja Pompejs izglābsies, tad katrā ziņā saglabāt uzticēto karaspēku.

Tad viņš pārcēlās uz Kerkiru, kur stāvēja flote, un gribēja atteikties no militārās varas par labu Ciceronam, bijušajam konsulam, jo pats kādreiz bija tikai pretors, bet Cicerons tam nepiekrita un taisījās braukt uz Itāliju. Ka- ions bija dabūjis zināt, ka Pompeja dēls Gnējs, augstprātīgs un nesavaldīgs jauneklis, grib sodīt ar nāvi visus aizbraucējus un vispirms Ciceronu. Aprunājies ar Gnēju,

Katons viņu apvaldīja un nomierināja, tā izglābdams no drošas nāves Ciceronu un ari citus.

Domādams, ka Pompejs bēgs uz Ēģipti vai Āfriku, Katons devās jūrā ar visiem saviem ļaudīm un kuģiem, bet pirms izbraukšanas paziņoja, ka var palikt un nebraukt viņam līdz visi tie, kas to darītu nelabprāt. Sasniedzis Āfriku un braukdams tālāk gar tās piekrasti, viņš satika Sekstu, jaunāko no abiem Pompeja dēliem, kas viņam pastāstīja par tēva nāvi. Visi bija loti apbēdināti, bet tagad vajadzēja padomāt, kas stāsies Pompeja vietā, taču, kamēr bija Katons, neviens par citu vadoni pat dzirdēt negribēja, un Katons uzņēmās vadību. Viņam bija žēl šo krietno vīru, kas bija pierādījuši savu uzticību, un viņš atzina par pienākumu nepamest viņus svešā malā vienus un bez līdzekļiem, un tāpēc devās ar tiem uz Kirēni. Ki- rēnieši ielaida viņu pilsētā, kaut gan pirms dažām dienām nebija atvēruši vārtus Labiēnam. Dabūjis Kirēnē zināt, ka ķēniņš Juba loti viesmīlīgi uzņēmis Pompeja sievastēvu Scīpionu un ka turpat atrodoties ar saviem kareivjiem arī Atijs Vars, ko Pompejs bija iecēlis par Āfrikas provinces pārvaldnieku, Katons devās pie viņiem pa sauszemi, jo braukt pa jūru ziemā bija bīstami. Viņš savāca daudz ēzeļu ūdens vešanai, dzina līdz lielus lopu barus, karā iegūto laupījumu. Visam tam sekoja garas vezumu rindas un tā sauktie psilli, kas no čūsku kodumiem izsūc indi un tā dziedina sakostos, bet pašas čūskas ar burvju vārdiem padara rāmas un nekaitīgas. Tā viņi gāja septiņas dienas, visiem pa priekšu Katons, kas nekad nejāja un nebrauca arī ratos, — no tās dienas, kad viņš saņēma ziņu par sakāvi pie Farsalas, viņš ēda tikai sēdēdams un atgūlās tikai tad, kad viņu māca miegs — tā viņš izteica savas bēdas. Āfrikā viņš palika visu ziemu, un viņa karaspēkā bija gandrīz desmit tūkstoši vīru.

Bet, kad Scīpions pārņēma komandu un, izdabādams Jubam, gribēja apkaut Utikā visus pieaugušos vīriešus un pašu pilsētu nopostīt, jo utikieši esot Cēzara piekritēji, Katons to nekādi nevarēja pieļaut; viņš, skaļi kliegdams, griezās pie cilvēkiem un pie dieviem un, kaut ar lielām pūlēm, tomēr izglāba utikiešus no šo divu vīru briesmīgās nežēlības. Scīpions pieprasīja, un utikieši arī paši lūdza Katonu uzņemties pilsētas apsardzību, lai to nesagrābtu Cēzars vai arī tā labprātīgi nepārietu viņa pusē. Bija ļoti svarīgi, lai to nekādā ziņā nepieļautu, un Katons Utikas nozīmību vēl stipri pavairoja. Viņš saveda tajā ļoti daudz pārtikas un to stipri nocietināja, uzceldams jaunus torņus, izrakdams pilsētas priekšā dziļu grāvi un uzbērdams augstu valni, uz kura vēl uztaisīja stipru pāļu sētu. Pieaugušiem vīriešiem viņš pavēlēja nodot ieročus un apmesties ārpus pilsētas pie grāvja, visi pārējie varēja palikt pilsētā, un viņš stingri raudzījās, lai romiešu kareivji nenodarītu viņiem neko pāri. Daudz ieroču, naudas un pārtikas viņš aizsūtīja uz nometni, kur atradās galvenie romiešu spēki, un Utika vispār kļuva par lielu kara materiālu noliktavu.

Scīpionam viņš deva to pašu padomu, ko pirms tam Pompejam, — neielaisties atklātā kaujā ar kareivīgu un bīstamu pretinieku, bet vairīties no izšķirīgas cīņas, jo ikviena tirānija drīz zaudējot savu spēku, taču Scīpions bija ļoti pašpārliecināts un Katona padomiem neklausīja.

Katons, viņš nievājoši teica, ne tikai pats gļēvi sēžot aiz pilsētas mūriem, bet neļaujot ari citiem drosmīgi izmantot izdevīgu gadījumu. Katons atbildēja, ka viņš esot ar mieru doties uz Itāliju ar tiem kājniekiem un jātniekiem, kurus viņš atvedis uz Āfriku, lai pievērstu sev Cēzaru un novērstu katras briesmas no Scīpiona, kas par šādu priekšlikumu tikai smējās. Tagad bija pilnīgi skaidrs — Katons nožēlo, ka nodevis komandas varu Scīpionam, kas karu vest neprot un negaidītas uzvaras gadījumā būs pārāk nesaudzīgs un cietsirdīgs pret saviem līdzpilsoņiem. Katons tāpēc arī teica saviem tuvākajiem draugiem, ka vadoņu pārdrošības un nesaprātības dēļ neesot ko cerēt uz uzvaru, bet, ja arī laimīgi izdotos sakaut Cēzaru, viņš tomēr nepaliktu Romā, bet atstātu to Scīpiona varmācīgā rakstura dēļ, jo jau tagad tas daudziem augstprātīgi draudot.

Nelaime tomēr notika lielāka, nekā varēja gaidīt.

Vēlu vakarā Utikā ieradās vēstnesis ar ziņu, ka pirms trim dienām pie Tapsas bijusi liela kauja, Scīpiona un Jubas annija pilnīgi sakauta, vadoņi paši aizbēguši ar nelielu kareivju pulciņu, visi pārējie gājuši bojā, un Cēzars ieņēmis nometni.

Dabūjuši to zināt, utikieši gandrīz vai prātu zaudēja, daudz netrūka, ka viņi izbailēs t>ūtu visi aizbēguši no pilsētas, naktī un kara laikā par to nemaz nebūtu ko brīnīties — tādā juceklī viņi kliegdami skraidīja pa ielām. Katons, pie tiem iznācis, apturēja visus, kas gadījās viņam pretī, centās kaut mazliet nomierināt un nodibināt kaut kādu kārtību. Varbūt, viņš teica, tik liela šī nelaime nemaz neesot, viss taču parasti tiekot pārspīlēts, un pirmās ziņas vienmēr esot ļaunākas par īstenību — un panika tad pamazām aprima.

Nākošajā dienā jau agri no rīta Katons lika izziņot, ka Jupitera templī jāierodas tiem trīssimt Romas pilsoņiem, no kuriem viņš bija izveidojis sev padomi un kuri Āfrikā nodarbojās ar tirdzniecību un naudas aizdošanu. Turpat bija jāsanāk arī tiem Romas senatoriem, kas pašlaik atradās Utikā, un viņu dēliem. Kamēr visi aicinātie viens pēc otra ieradās, Katons, it kā nekas sevišķs nebūtu noticis, mierīgi lasīja kādu grāmatu, kurā bija aprakstītas kara mašīnas un ieroči, pastāstīts par pārtikas piegādi, lokiem, bultām un leģionāru apbruņojumu. Kad visi bija ieradušies, Katons griezās pie trīssimt savas padomes locekļiem un cildināja viņu centību un uzticību — viņi neesot žēlojuši ne naudu, ne pūles, un viņu padomi esot bijuši ļoti derīgi. Viņiem nevajagot izklīst viltus cerībā, ka katram atsevišķi būšot vieglāk aizbēgt un izglābties. Ja viņi palikšot kopā un turpināšot cīnīties, Cēzars viņus vairāk cienīšot un drīzāk apžēlošot, kad viņi lūgšot tā žēlastību. Viņiem pašiem jāizlemjot, kā rīkoties. Lai kāds būtu viņu lēmums, Katons tos nepelšot, bet atzīšot, ka, padodamies laimīgajam uzvarētājam, viņi pakļāvušies nepieciešamībai. Ja viņi turpretim, nebaidīdamies no briesmām, turpināšot cīņu par brīvību, viņš tos ne tikai slavēšot, bet pat apbrīnošot viņu vīrišķību, viņš labprāt būšot viņu vadonis un cīnīšoties kopā ar viņiem, līdz galīgi izšķiršo- ties tēvzemes liktenis. Taču viņu tēvzeme neesot ne Utika, ne Adrūmēta, bet Roma, kas bieži pat pēc vissmagākajiem triecieniem atguvusi savu spēku un varu. Viņiem arvien vēl esot labas izredzes izglābties un uzvarēt, jo viņi karojot pret ienaidnieku, kuram briesmas draudot no visām pusēm: Spānija no Cēzara atkritusi un nostājusies Jaunā Pompeja pusē, Roma neesot paradusi nest važas, romieši no tām kaunoties un sacelšoties katras neveiksmes gadījumā. Nevajag baidīties no briesmām, bet mācīties no ienaidnieka, kas savu dzīvību netaupot netaisnības un varmācības dēļ, viņi turpretim pēc! uzvaras būs izcīnījuši sev laimīgu dzīvi, bet neveiksmes gadījumā godpilnu nāvi. Taču viss jāizlemj viņiem pašiem. Savu runu Katons beidza ar lūgšanu, lai viņu agrākās uzticības un vīrišķības dēļ viens vai otrs viņu lēmums būtu viņiem par svētību.

Šī Katona runa dažus pilnīgi pārliecināja un iedvesa tiem drosmi, bet lielākā daļa gandrīz aizmirsa savu neapskaužamo stāvokli, apbrīnoja viņa vīrišķību un cildeno raksturu un atzina, ka vienīgi viņš ir īstais vadonis, kas var stāties pretī visām briesmām. Visi tāpēc viņu lūdza pēc saviem ieskatiem rīkoties ar viņiem pašiem un ar viņu mantu — labāk taču esot cīnīties viņa vadībā un mirt nekā pamest un nodot tik krietnu vīru. Kad kāds ierosināja izdot rīkojumu par vergu atbrīvošanu, ja tie būtu ar mieru kļūt par kareivjiem, un gandrīz visi viņam piekrita, Katons teica, ka to nevajagot darīt, tas neesot ne likumīgi, ne taisnīgi, bet viņš labprāt uzņemšot armijā tos vergus, kuri spēj nest ieročus un kurus atbrīvošot viņu kungi. Kad daudzi solījās tā darīt, Katons lika tos pierakstīt un aizgāja.

Drīz pēc tam viņš saņēma vēstules no Jubas un Scīpiona. Juba, kas ar nelielu savējo pulciņu bija atradis patvērumu kalnos, jautāja, ko Katons nolēmis darīt. Viņš palikšot turpat, kur pašlaik atrodoties, un gaidīšot Katonu, ja tas būs nolēmis atstāt Utiku, bet, ja Katons palikšot Utikā un ienaidnieki viņu aplenkšot, Juba ar savu karaspēku iešot viņam palīgā.

Bet Scīpions ar floti stāvēja pie kāda zemesraga netālu no Utikas un arī gaidīja atbildi.

Katons tad nolēma aizturēt vēstnešus, līdz pilnīgi noskaidrosies, ko lems un darīs viņa trīssimt padomnieki, jo Romas senatori bija apņēmīgi, tūlīt atlaida brīvībā karadienestam derīgos vergus un deva tiem ieročus, bet Katona trīssimt padomnieki drīz aizmirsa viņa vārdus un savus solījumus — tie bija bagāti ļaudis, un vergi bija to mantas lielākā daļa. Kā irdeni ķermeņi ātri sasilst, bet ātri arī atdziest, kad nav vairs uguns, tā arī Katons šos ļaudis iekvēlināja un sajūsmināja, bet, kad viņi palika vieni paši un sāka pārdomāt, bailes no Cēzara ņēma pārsvaru pār godbijību pret Katonu un pienākuma apziņu.

— Kas mēs esam, un kam mēs iedrošināmies nepaklausīt? Vai tad Cēzars nav sagrābis Romā visu varu? Vai kādu no mums var salīdzināt ar Scīpionu, Pompeju vai Katonu? Kad visi aiz bailēm neko neiedrošinās uzsākt, mēs cīnāmies par Romas brīvību, mēs sākam šeit Utikā karu pret Cēzaru, no kura ir bēguši Katons un Pompejs, kuram tie atstājuši Itāliju. Mēs atbrīvojam vergus karam pret Cēzaru, bet mums pašiem brīvības būs tikai tik daudz, cik Cēzaram labpatiks tās atstāt. Bet vēl tagad mēs, nožēlojamie, varam sūtīt vēstnešus pie uzvarētāja un lūgt žēlastību. Vēl nav par vēlu atjēgties.

Tā sprieda paši krietnākie no padomniekiem, bet viss lielais vairums jau sāka sazvērēties pret Romas senatoriem, gatavojās tos sagrābt un izdot Cēzaram, cerēdami tā remdināt viņa dusmas.

Katons nojauta šo noskaņojuma maiņu, bet neko neteica. Jubam un Scīpionam ar viņu pašu vēstnešiem viņš aizsūtīja atbildi un ieteica uz Utiku nenākt, jo uz savas padomes locekļiem viņš nevarot paļauties.

Tad pēc sakāves izglābušies jātnieki (viņu bija diezgan daudz) ieradās pie Utikas un sūtīja Katonam trīs vēstnešus ar trim dažādiem priekšlikumiem: daži gribēja iet pie Jubas, citi pievienoties Katonam, vēl citi baidījās pat ieiet Utikā. Iepazinies ar jātnieku ieskatiem, Katons pavēlēja Markam Rubrijam uzmanīgi novērot padomniekus un sastādīt to personu sarakstu, kas nodomājuši atbrīvot savus vergus; Rubrijam piekodināja varu nelietot un rīkoties mierīgi. Katons pats, paņēmis līdz Romas senatorus, devās pie hiparhiem un lūdza tik daudzus Romas senatorus nepamest nelaimē un neatzīt Katona vietā par savu vadoni Jubu. Glābties vajagot visiem kopīgi, un tāpēc jātniekiem jāienākot pilsētā, kas esot stipri nocietināta un bagātīgi uz vairākiem gadiem apgādāta ar pārtiku un visu citu. To pašu ar asarām acīs lūdza arī Romas senatori. Tad hiparhi aizjāja apspriesties ar saviem jātniekiem, bet Katons un senatori apmetās uz kāda pakalna un gaidīja atbildi.

Drīz pie viņiem ieradās Rubrijs un sašutis apsūdzēja padomniekus, kas gatavojoties atkrist un ceļot pilsētā naidu un jukas. To dzirdot, senatori krita pilnīgā izmisumā, raudāja un vaimanāja. Katons centās viņus kaut cik nomierināt un, aizsūtījis pie saviem padomniekiem vēstnesi, lūdza tos vēl kādu laiku nogaidīt. Tad atjāja arī hiparhi un paziņoja savus noteikumus. Tie bija bargi.

— Mums, — viņi teica, — nav vajadzīgs ne Juba, ne viņa nauda. Mēs nebaidāmies arī no Cēzara, ja mūs vada Katons, bet palikt kopā ar nodevīgajiem pūniešiem aplenktajā pilsētā ir bīstami. Kaut gan utikieši pašlaik ir mierīgi, viņi mūs nodos un mums uzbruks, kad ieradīsies Cēzars. Ja tu gribi iegūt mūs par sabiedrotajiem un kara biedriem, padzen no pilsētas visus iedzīvotājus vai liec viņus visus apkaut un tad aicini mūs ieiet pilsētā, kurā vairs nebūs neviena ienaidnieka un neviena barbara.

Sos noteikumus Katons atzina par cietsirdīgiem un nežēlīgiem, tomēr mierīgi atbildēja, ka viņam jāapsprie- žoties. Atgriezies atkal pilsētā, viņš sastapa savus agrākos padomniekus, kas, no viņa vairs nekaunēdamies, nemēģināja izlikties un izlocīties, bet gan atklāti izteica savu sašutumu, ka viņus spiežot karot ar Cēzaru — to viņi nevarot un negribot. Daži pat piebilda, ka senatorus vajagot aizturēt pilsētā, jo Cēzars drīz būšot klāt. Bet to Katons izlikās nedzirdam vai arī tiešām nedzirdēja, jo dzirde viņam nebija nekāda labā. Tad kāds, pie viņa pienācis, paziņoja, ka jātnieki jau dodoties projām, un Ka- tons, bažīdamies, ka padomnieki savās izbailēs nenodara senatoriem kādu nelabojamu jaunumu, ar saviem draugiem izgāja no pilsētas. Jātnieki jau bija diezgan tālu, un Katons, dabūjis zirgu, steidzās viņus panākt. Ieraudzījuši Katonu, jātnieki viņu priecīgi sveica un aicināja glābties kopā. Katons tad, raudādams un rokas pret viņiem izstiepdams, lūdzis apžēloties par senatoriem, dažiem jātniekiem viņš pat satvēris zirgu pie pavadas un griezis atpakaļ, līdz galu galā panācis, ka jātnieki apsolījušies vēl vienu dienu palikt pie Utikas, lai dotu senatoriem iespēju nokļūt drošībā.

Kad Katons ar jātniekiem nonāca Utikā, viņš kādu daju no tiem nostādīja pie vārtiem, bet citus novietoja Akropolē. Padomnieki tagad izbijās, ka viņus sodīs par nodevību, sūtīja pie Katona vēstnešus un lūdza katrā ziņā pie viņiem aiziet, bet senatori, viņu apstājuši, neļāva iet, teikdami, ka nekad nenodošot savu aizstāvi un glābēju nekrietnajiem nodevējiem. Šķiet, ka tieši tagad visi, kas atradās Utikā, visvairāk cienīja, apbrīnoja un godāja Katonu, jo viņa rīcībā nebija nekādas izlikšanās, nekāda viltus. Šis vīrs, kas pats bija nolēmis darīt savai dzīvei galu, uzņēmās visas grūtības, visas rūpes un sāpes, lai glābtu citus un tad pats aizietu no dzīves. Kaut gan viņš nevienam neko nebija teicis, visi tomēr noprata, ka viņš labprātīgi ies nāvē. Viņš paklausīja tātad saviem agrākajiem padomniekiem un, nomierinājis senatorus, viens pats pie tiem aizgāja. Padomnieki Katonam pateicās un lūdza paļauties uz viņu palīdzību un viņiem uzticēties. Ja viņi neesot tādi kā Katons, ja viņiem neesot Katona cildenā rakstura, tad nevajagot uz viņiem par to dusmoties, viņus varot tikai nožēlot.

Tad padomnieki nolēma sūtīt pie Cēzara vēstnešus un lūgt pirmām kārtām un visvairāk par Katonu. Ja Cēzaru neizdotos pārliecināt, viņi nepieņemtu no tā arī savu apžēlošanu un cīnītos Katona dēļ līdz pēdējam elpas vilcienam. Katons slavēja viņu labo gribu un mudināja viņu pašu labā sūtīt vēstnešus tūlīt, bet par Katonu neesot jālūdz. Lūgt vajag par uzvarēto, un piedošanu jālūdzot tam, kas kaut ko ļaunu darījis, bet visā savā dzīves laikā viņš nekad neesot uzvarēts. Cēzaru viņš uzvarējis ar paša izvēlētiem ieročiem — ar savu taisnību un krietnību. Uzvarēts un sakauts esot Cēzars. Ja Cēzars visu laiku noliedzis savus ļaunos nolūkus pret tēviju, tad tagad tie esot noteikti pierādīti un atklāti. Pateicis to padomniekiem, viņš aizgāja.

Kad Katons dabūja zināt, ka Cēzars ar visu savu karaspēku nākot uz Utiku, viņš izsaucās:

—    Vai tad viņš domā šeit vēl kādu atrast?

Senatoriem viņš teica vairs nekavēties, bet glābties,

kamēr vēl pilsētā ir jātnieki. Viņš pavēlēja aizslēgt visus vārtus, atstāt vaļā tikai tos, pa kuriem gāja uz jūru, un sadalīja saviem ļaudīm kuģus. Bija jāievēro stingra kārtība, lai neizceltos juceklis un nevienam netiktu nodarīta pārestība. Kam nebija nekādu līdzekļu, tam Katons deva ceļa naudu. Kad Marks Oktāvijs ar diviem leģioniem netālu no Utikas apmetās nometnē un atsūtīja pie Katona vēstnesi ar uzaicinājumu vienoties par komandas varas sadalīšanu, Katons viņam neko neatbildēja, bet draugiem gan teica:

—     Un tad mēs vēl brīnāmies, ka esam zaudējuši, ja pašā lielākajā nelaimē mums arvien vēl palikusi varaskāre.

Dabūjis zināt, ka jātnieki, projām dodoties, izlaupot Utiku kā karā ieņemtu pilsētu, viņš skriešus devās pie tiem. Pirmajiem, kurus viņš satika, viņš atņēma nolaupīto, citi paguva to nosviest, bet visi aizgāja nokaunējušies un galvas nodūruši. Licis tad sapulcēties visiem utikiešiem, viņš lūdza tos nesūdzēties Cēzaram par padomniekiem, bet visiem kopīgi rūpēties par savu glābšanos, un, nogājis atkal jūras krastā, raudzījās, kā notiek iekāpšana kuģos. Tur viņš atvadījās arī no draugiem, kurus bija pierunājis aizbraukt, bet savam dēlam viņš nelika braukt projām, negribēdams viņu kavēt pienākuma izpildīšanā pret tēvu.

Tur bija arī kāds Statīlijs, gados vēl jauns cilvēks, kas gribēja pierādīt, ka viņam ir tikpat stingrs un nelokāms raksturs kā Katonam, ka viņš, tāpat kā Katons, visgrūtākajos brīžos prot saglabāt nesatricināmu dvēseles mieru. Šo Statīliju Katons lūdza braukt projām, jo visiem bija zināms, ka viņš ir nesamierināms Cēzara ienaidnieks. Tad, pagriezies pret stoiķi Apollonidu un peripatētiķi Dēmēt- riju, Katons izsaucās:

—    Jūsu uzdevums ir panākt, lai šis iedomīgais jaunietis saprastu, kas viņam klājas, kas ne.

Pats viņš izvadīja cejā visus pārējos, palīdzēdams ar naudu un padomu tiem, kas to lūdza. Tā pagāja visa nakts un lielākā nākošās dienas dala.

Lūcijam Cēzaram, Gāja Cēzara radiniekam, vajadzēja doties pie šī sava radinieka, lai aizlūgtu par trīs simtiem padomnieku, un viņš lūdza Katonu uzrakstīt viņam pārliecinošu aizstāvības runu.

—    Tevis dēļ, — piebilda Lūcijs, — es nekaunēšos skūpstīt viņa rokas un apkampt viņa ceļus.

Taču Katons nelāva viņam to darīt.

—     Ja es gribētu, — viņš teica, — izlūgties no Cēzara piedošanu, man pašam būtu pie viņa jāiet, bet es nevēlos varmākam būt pateicību parādā. Viņš nostāda sevi augstāk par likumu, kā kungs un pavēlnieks apžēlodams tos, pār kuriem viņam nav nekādas likumīgas varas. Bet, ja tu gribi, padomāsim kopīgi, kā būtu iespējams šos ļaudis aizstāvēt.

Palicis kādu laiku ar Lūciju, Katons pirms viņa aiziešanas iepazīstināja Lūciju ar savu dēlu un dažiem saviem draugiem, tad pavadīja viņu un, atgriezies mājās, pasauca dēlu un draugus, un ilgi ar viņiem sarunājās. Dēlam viņš ieteica ar valsts lietām nenodarboties — neesot vairs iespējams to darīt tā, kā tas pienāktos Katonam, bet rīkoties citādi būtu kauns. Tad pienāca vakars, un viņš aizgāja mazgāties. Vannā viņš atcerējās Statīliju un skaļi izsaucās:

—    Apollonid, vai Statīlijs aizbrauca? Vai viņš nāca pie prāta? Kāpēc viņš no mums neatvadījās?

—     Bet nemaz, kaut gan mēs ilgi runājām. Viņš ir augstprātīgs un nepiekāpīgs. Saka, ka palikšot un darīšot to pašu, ko tu.

Katons tad pasmaidījis un teicis:

—    Nu, to mēs tūlīt redzēsim.

Nomazgājies viņš paēda lielā sabiedrībā vakariņas. Arī šoreiz, kā vienmēr pēc Farsalas kaujas, viņš pie galda neatgūlās, bet sēdēja. Atgūlās viņš tikai, lai gulētu miegā. Vakariņoja visi viņa draugi un Utikas amatpersonas. Pēc vakariņām visi pie vīna glāzes vēl kavējās patīkamās sarunās. Skāra dažādus filozofiskus jautājumus, līdz sāka iztirzāt vienu no tā sauktajiem paradoksālajiem stoiķu principiem — tikai krietns cilvēks esot brīvs, visi ļaunie — vergi. Peripatētiķis, protams, sāka to apstrīdēt, tad Katons viņu pārtrauca, runāja dedzīgi, pat nikni un ļoti ilgi, tā ka visi noprata, ka viņš nolēmis darīt savai dzīvei gala un pilnīgi atbrīvoties no visām nelaimēm un likstām. Pēc šīs runas iestājās vispārējs klusums, bet Katons, lai uzmundrinātu klātesošos un novērstu viņu Jaunās aizdomas, sāka bažīties par tiem, kas aizbraukuši. Viņš baidoties arī par tiem, kas devušies cejā pa sauszemi, jo tiem būšot jāiet pa tuksnesi, kur tikai reti atrodams ūdens un drflfidot barbaru uzbrukumi.

Kad vakariņas bija paēstas, Katons, kā vienmēr, izgāja ar draugiem pastaigā un deva vajadzīgos rīkojumus sardzes priekšniekiem. Atgriezies viņš ilgāk un sirsnīgāk nekā parasti atvadījās no dēla un draugiem un tā atkal radīja aizdomas. Tad iegāja guļamistabā, atgūlās, paņēma Platona dialogu par dvēseli un sāka lasīt. Izlasījis to pāri pusei, viņš paskatījās uz augšu, kur gultas galvgalī pie sienas vajadzēja karāties zobenam, un, to neredzēdams (vakariņu laikā viņa dēls to bija paņēmis), pasauca vergu, un tam jautāja, kas paņēmis zobenu. Vergs neko neatbildēja, un Katons turpināja lasīt. Kādu brīdi nesteigdamies un mierīgi lasījis, viņš atkal atcerējās zobenu un pavēlēja to atnest, bet laiks gāja un zobenu neviens nenesa. Tad, izlasījis grāmatu, Katons sauca drīz vienu, drīz otru vergu un prasīja zobenu, šoreiz jau gluži dusmīgi. Vienam vergam viņš pat iesita ar dūri pa seju un notašķīja roku ar asinīm. Viņa dēls un vergi, viņš skali kliedza, gribot viņu neapbruņotu nodot ienaidniekiem, bet tad raudādams piesteidzās dēls ar draugiem, viņu apkampa un lūdza nomierināties. Katons tad uzlēca kājās un, bargi uz viņiem paskatījies, teica:

—     No kura laika, man pašam to nemaz nezinot, es esmu atzīts par ārprātīgu, neviens man par to neko nesaka, neviens necenšas mani pārliecināt, ka es esmu kaut ko nepareizi izlēmis, bet mani atbruņo, man neļauj rīkoties pēc savas pārliecības. Tas tikai vēl trūkst, mans dārgais, ka tu sasietu savam tēvam rokas uz muguras, lai viņš nevarētu pretoties, kad atnāks Cēzars. Pašam pret sevi man nekāda zobena nevajag, es taču varu nomirt arī, triekdams galvu pret sienu.

Tā teica Katons, un viņa dēls un pārējie aizgāja raudādami. Palika tikai Dēmētrijs un Apollonids. Ar viņiem Katons runāja jau mierīgāk.

—    Vai arī jūs domājat ar varu atturēt no nāves mani, kas jau tik ilgi dzīvojis, varbūt gribat klusēdami sēdēt man blakus un mani uzraudzīt, varbūt jūs varat pamatot, ka Katonam nav nekāds negods un kauns gaidīt glābiņu no ienaidnieka, ja cita glābiņa viņam nav? Pamēģiniet tātad mani pamācīt un pārliecināt, ka man jāat- teicas no saviem agrākajiem ieskatiem, pie kuriem esmu turējies visu dzīvi, ka man jākļūst gudrākam un par šo gudrību jāpateicas Cēzaram. Galīgi par sevi es turklāt neesmu vēl izlēmis, bet, kad būšu to izdarījis, man jābūt arī iespējai savu nodomu izpildīt. Es apspriedīšos ar jums, un lēmums būs dibināts uz mūsu filozofijas pamatprincipiem. Turiet tātad drošu prātu un iesakiet manam dēlam nelietot varu, ja viņš nevar savu tēvu pārliecināt.

Dēmētrijs un Apollonids neko neteica un raudādami izgāja no istabas. Tad kāds mazs zēns ienesa zobenu, un Katons, to izvilcis no maksts, uzmanīgi aplūkoja. Pārliecinājies, ka tas ir labi uzasināts, viņš izsaucās:

— Tagad es esmu brīvs!

Tad viņš nolika zobenu un, paņēmis atkal grāmatu, sāka lasīt. Saka, ka viņš to esot vēl divas reizes izlasījis no sākuma līdz galam. Aizmidzis pēc tam dzijā miegā, viņš tik stipri krāca, ka tas bija dzirdams arī aiz durvīm. Ap pusnakti pamodies, viņš pasauca divus savus brīvlaistos: ārstu Kleantu un Butu. Butu, kas viņam parasti palīdzēja valsts darīšanās, viņš aizsūtīja uz jūru paskatīties, vai visi jau aizbraukuši, un tad viņam to paziņot. Bet ārstam Katons deva pārsiet roku, kas bija iekaisusi, sitot vergam. Visi par to priecājās, jo domāja, ka Katons vēl grib dzīvot. Drīz ieradās arī Buta un ziņoja, ka visi aizbraukuši, palicis tikai Krass, kuru kaut kas aizkavējis, bet arī tas tūliņ kāpšot kuģī, kaut gan jūrā pašlaik vētra un lieli viļņi. To dzirdēdams, Katons grūti nopūtās un nožēloja tos, kas pašlaik atrodas jūrā. Butu viņš atkal aizsūtīja uz jūru pārliecināties, vai kāds nav atbraucis atpakaļ un vai tam nav vajadzīga palīdzība. Arī par to tūlīt bija jāziņo Katonam. Jau dziedāja gaiļi, un Katons mazliet aizsnaudās; drīz atgriezās Buta un teica, ka ostā viss pilnīgi mierīgi. Tad Katons atgūlās gultā, it kā gribētu nogulēt atlikušo nakts dalu, un lika aizslēgt durvis. Kad Buta izgāja, viņš iedūra zobenu sev zem krūtīm, tomēr, tā kā iekaisusī roka nebija pietiekoši spēcīga, tūlīt nenomira, bet nāves mokās izkrita no gultas, ar troksni apgāzdams tai blakus stāvošo galdiņu. To dzirdēja vergi, sāka kliegt un tūiīt arī piesteidzās Katona draugi un dēls. Viņi šausmās sastinga, kad redzēja Katonu noplūdušu asinīm guļam uz grīdas; gandrīz visas iekšas viņam bija izvēlušās ārā, bet viņš vēl bija dzīvs, un skatiens bija skaidrs. Pie viņa piegāja ārsts, gribēja ielikt atpakaļ iekšas un aiz- šūt brūci, bet Katons viņu atgrūda, pats ar savām rokām vēl vairāk uzplēsa brūci un nomira.

Varēja likties, ka pat visi mājinieki vēl nav dabūjuši zināt par notikušo, kad pie Katona nama jau bija sanākuši trīssimt padomnieki un mazliet vēlāk arī Utikas tauta. Visi vienā balsī sauca viņu par aizstāvi un glābēju — viņš vienīgais esot bijis pilnīgi brīvs, vienīgais nekad neuzvarēts. Viņiem tā Katonu cildinot, pienāca ziņa, ka Cēzars neesot vairs tālu, taču ne bailes no Cēzara, ne vēlēšanās pieglaimoties uzvarētājam, ne pilsoņu savstarpējās nesaskaņas un naids nemazināja utikiešu godbijību pret mirušo. Viņi to krāšņi izrotāja, sarīkoja lielisku bēru gājienu un apbedīja jūras krastā, kur tagad ir Katona statuja ar kailu zobenu rokā, un tikai tad viņi sāka domāt, kā glābties pašiem un glābt arī pilsētu.

Kad Cēzars no pārbēdzējiem dabūja zināt, ka Katons palicis Utikā, visus citus sūtot projām, bet pats ar dēlu un draugiem izturoties tik mierīgi, it kā viņiem nekas nedraudētu, viņš tiešām nevarēja saprast, kas gan Katonam varētu būt prātā, un steidzīgi devās uz Utiku, jo atzina viņu par savu bīstamāko pretinieku. Dabūjis zināt par Katona nāvi, viņš esot izsaucies;

— Es esmu sašutis, Katon, par tavu nāvi, tā man ir laupījusi godu tevi apžēlot.

Un tiešām, ja Katons būtu pieņēmis Cēzara apžēlošanu, viņš būtu vairāk goda sagādājis Cēzaram, nekā apkaunojis sevi. Nevar tomēr noteikti apgalvot, vai Cēzars būtu viņu apžēlojis, taču šādu saprātīgu rīcību no Cēzara varēja gaidīt.

Katons nomira četrdesmit astoņus gadus vecs. Viņa dēlam Cēzars neko Jaunu nedarīja. Tas esot bijis vieglprātīgs cilvēks un pārāk dedzīgs sieviešu pielūdzējs. Ka- padokijā ieradies viesos pie Marfadata, kas esot cēlies no ķēniņu dzimtas un kam bijusi ļoti skaista sieva, viņš palicis tur ilgāk, nekā pieklātos, un par viņu sacerētas zobgalīgas vārsmas:

Rīt jau mājās braukšot Katons, Trīs reiz desmit viesojies viņš dienas.

Vai ari:

Marfadats un Katons draugi lieli — Dvēsele tiem abiem viena.

Marfadata sievu, proti, sauca par Psihi (Dvēseli).

Vai ari:

Bagāts, laimīgs mūsu Katons — Divas viņam dvēseles.

Sos rakstura trūkumus tomēr var aizmirst viņa godpilnās nāves dēļ.

Kad viņš pie Filipiem cīnījās par brīvību, pret Cēzaru un Antoniju un kaujas ierinda sāka jau jukt, viņš negribēja bēgt un kaut kur paslēpties, bet izaicināja ienaidniekus uz cīņu, skaļi saukdams savu vārdu un mudinādams arī citus, kas vēl bija palikuši ar viņu, un viņa drošsirdību apbrīnoja pat ienaidnieki.

Vēl vairāk sava tēva cienīga kā ar rakstura stingrību, tā ar vīrišķību bija Katona meita, sazvērnieka Bruta sieva. Tā paša Bruta, kas nogalināja Cēzaru. Ari viņa bija sazvērestības dalībniece, arī viņa labprātīgi aizgāja no dzīves kā dižciltīga un krietna sieviete.

Statīlijs, kas teicās sekot Katona piemēram, gribēja pēc Katona nāves sevi nogalināt, bet filozofi viņu aizkavēja šo nodomu izpildīt. Vēlāk viņš bija krietns un uzticams Bruta līdzgaitnieks, kas mira varoņa nāvē pie Filipiem.

CICERONS

Cicerona māte Helvija esot bijusi krietna sieviete no labas ģimenes. Par viņa tēvu nekas noteikts nav zināms. Daži saka, ka Cicerons piedzimis un uzaudzis vadmalas vēlēja darbnīcā. Citi uzskata, ka Cicerona dzimta sākusies ar Tulki Atiju, kas bijis ievērojams volsku valdnieks un daudz karojis ar romiešiem. Pirmais, kas šajā dzimtā dabūjis Cicerona pievārdu, šķiet, bijis diezgan ievērojams vīrs, jo viņa pēcnācēji šo iesauku nav atmetuši, bet labprāt paturējuši, kaut gan par to daudzi zobojās («cicer» latīniski nozīmē «zirnis»). Šim pirmajam Ciceronam, kā liekas, degungals bijis kā zirnis — paplats, ar rievu vidū, un tāpēc viņš arī dabūjis šo iesauku. Kad mūsu biogrāfijas Cicerons sāka savu sabiedrisko darbību un kandidēja uz pirmo valsts amatu, draugi viņam devuši padomu atmest šo smieklīgo iesauku un pieņemt citu vārdu, bet Cicerons jauneklīgā dedzībā atbildējis: viņš pacentīšoties, lai viņa pievārds kļūtu pat slavenāks nekā Skaura vai Katula vārds.[14] Būdams kvestors Sicīlijā un ziedodams dieviem kādu sudraba velti, viņš lika uz tās uzrakstīt pirmos divus vārdus — Marku un Tulliju, bet trešā vārda vietā jokodamies lūdza meistaru iegravēt zirni. Tā stāsta par viņa vārdu.

Māte dzemdējusi Ciceronu bez sāpēm un lielām grūtībām trešajā dienā pēc jaunajām kalendām, kurās tagad amatvīri aizlūdz un upurē par valdnieka labklājību.[15] viņa zī- dltāja esot redzējusi parādību. Tā pavēstījusi, ka viņa dodot savu krūti bērnam, kas izaugšot par ievērojamu viru un darīšot daudz laba visiem romiešiem. Nieki tas esot un blēņas, tā sprieda toreiz, bet skolas gados Cicerons drīz pierādīja, ka šis pareģojums tiešām var būt patiess. Starp zēniem viņš izvirzījās ar savu apdāvinātību, un viņu sāka tā cildināt un slavēt, ka daudzi tēvi ieradās skolā, lai paši redzētu Ciceronu un pārliecinātos par viņa aso prātu un ātro uztveri mācībās. Mazāk saprātīgie dugmojās uz saviem dēliem, redzēdami, ka viņi uz ielas lielā barā pavada Ciceronu. Viņš mīlēja visas zinātnes un neko neatstāja novārtā no visa tā, kas izglīto cilvēku. Platons saka, ka tieši tas raksturīgs īstam filozofam. Sevišķi viņu saistīja dzeja. No viņa zēna gadu dzejām ir saglabājies tetra- metrā sarakstītais «Ponta Glauks». Vēlākajos gados viņš kļuva izsmalcinātāks šajā mākslā un dažiem šķita, ka viņš ir ne tikai .labākais romiešu orators, bet arī laba- kais dzejnieks. Viņa runātāja slava tagad ir tikpat lieli kā agrāk, kaut gan daiļrunā ir radies daudz kas jauns, bet Ciceronu-dzejnieku galīgi aizēno un viņa slavu sagrauj daudzie spožie talanti, kas radušies pēc viņa.

Beidzis skolas mācības, Cicerons klausījās filozofa Fi- lona lekcijas. No visiem Kleitomaha skolniekiem romieši visvairāk cienīja Filonu. Viņi apbrīnoja tā zināšanas un mīlēja to jaukā rakstura dēj. Šai pašā laikā Cicerons bija starp jauniešiem, kas pulcējās ap ievērojamo juristu Mū- kiju un nodarbojās ar tiesiskiem un politiskiem jautājumiem. Mūkijs bija viens no sava laika ietekmīgākajiem senatoriem, un no viņa Cicerons guva plašas un dziļas zināšanas par tiesībām un likumiem. Sabiedroto karā Cicerons kādu laiku dienēja Sullas armijā. Tad, redzēdams, ka sākas pilsoņu karš un rodas neierobežota vienpersoniska vara, viņš pievērsās zinātnēm un nodevās mierīgai dzīves vērošanai, bieži uzturēdamies mācītu grieķu sabiedrībā, līdz uzvarēja Sulla, un, kā šķiet, nodibinājās stabils miers.

Sullas brīvlaistais Hrisogons šajā laikā nolika pārdošanai izsolē kāda proskribēta un ar nāvi sodīta pilsoņa īpašumu, un pats viņu nopirka par divtūkstoš drahmām. Notiesātā dēls un mantinieks Roskijs, par to sašutis, centās pierādīt, ka šis īpašums ir divsimt piecdesmit talantu vērts. Sulla jutās aizvainots un dusmās uzdeva Hriso- gonam apsūdzēt Roskiju tēva noslepkavošanā. Neviens

Roskijam nepalīdzēja aiz bailēm no nežēlīgā Sullas, un visi no viņa novērsās. Nelaimīgais jauneklis, visu atstāts, griezās pie Cicerona, un Cicerona draugi viņu atbalstīja — nekad vairs viņam nebūšot, jau pirmoreiz uzņemoties aizstāvību, labāka izdevība gūt godu un slavu, jāaizstāvot taču tik taisna lieta. Cicerons tad uzņēmās Roskiju aizstāvēt un visiem par brīnumu panāca attaisnošanu.

Baidīdamies no Sullas atriebības, viņš tūlīt pēc prāvas aizbrauca uz Grieķiju, izlaidis baumas, ka to darot veseļošanās nolūkā, un tiešām viņš bija ļoti novājējis un izkaltis. Gremošanas traucējumu dēļ viņš ēda ļoti maz, parasti vēlu vakarā. Balss viņam bija spēcīga, bet asa un vēl nenostādīta. Kad runā bija vajadzīgs spēks un kaisle, viņa balss kāpa arvien augstāk, un klausītājiem radās bažas, ka runātājam var notikt kas ļauns.

Atēnās Cicerons klausījās Askalonas Antiohu. Viņu valdzināja tā runas plašais plūdums un daile, bet viņš nevarēja piekrist Antioha jauninājumiem pamatprincipos. An- tiohs jau vairs nepiekrita tā sauktās Jaunās Akadēmijas virzienam, un viņu vairs nevar atzīt arī par Karneada skolnieku. Varbūt viņš tiešām bija pārliecinājies par jutekliskās izziņas evidenci vai arī, kā daži apgalvo, tāpēc pieslējās visumā stoiķu mācībai, ka bija sastrīdējies ar Kleitomaha un Filona piekritējiem. Bet Ciceronam bija tuvāki Kleitomahs un Filons, viņš pat domāja, ja nāktos pilnīgi atteikties no politiskās darbibas, atstāt Romu un Forumu un Atēnās veltīt savu dzīvi filozofijai.

Tad pienāca ziņas, ka Sulla miris. Cicerona veseliba ar fiziskiem vingrinājumiem bija uzlabojusies, un tagad viņš bija zaļoksnējs jauneklis. Viņa balss bija izveidojusies, guvusi patīkamu un plašu skanējumu, atbilda viņa fiziskajām dotībām. No Romas draugi viņam daudz rakstīja, lūdza atkal pievērsties politiskajai darbībai, to pašu bieži atgādināja Antiohs, un Cicerons atkal sāka pilnveidot savu runas mākslu un gatavoties sabiedriskajai darbībai. Viņš pats daudz strādāja un izmantoja katru izdevību noklausīties ievērojamu oratoru runas. Viņš tādēļ brauca uz Āziju un Rodu. Āzijā apmeklēja ievērojamos asianiešu runātājus: Adramitejas Ksenoklu, Magnēsijas Dionisiju un Karijas Menipu, Rodā iepazinās ar oratoru Apolloniju un filozofu Poseidoniju. Neprazdams latīņu valodu, Apol- lonijs lūdzis Ciceronu teikt runu grieķiski. Cicerons to darījis labprāt, viņš domāja, ka Apollonijs tad varēs dot vērtīgākus norādījumus. Kad viņš bija beidzis, visi bija pārsteigti un viens par otru cildinājuši runātāju, tikai Apollonijs klausījies, nekādi neizrādīdams savas jūtas, bet pēc runas ilgu laiku sēdējis nopietns un kluss. Cicerons bijis apbēdināts, un Apollonijs tad teicis:

—   Tevi, Ciceron, es apbrīnoju un cildinu, bet man žēl Helladas. Vienīgi izglītība un daiļruna mums bija vēl palikušas, bet arī tās tagad tu aizved uz Romu.

Kad Cicerons bija nodomājis sākt politisko darbību, viņu spārnoja vislabākās cerības, bet kāds pareģojums stipri mazināja viņa dedzību. Proti, viņš jautājis Delfu dievam, kā kļūt ievērojamam un slavenam, un pītija tad viņam teikusi, ka dzīvē vajagot attīstīt savas dotības, nevis censties pēc pūja piekrišanas.

Atgriezies Romā, Cicerons sākumā bija loti piesardzīgs un necentās agri kandidēt uz valsts amatiem. Bieži viņš par sevi dzirdēja sakām:

—   Grieķis! Filozofs!

Tie bija neizglītoto vienkāršo romiešu parastākie nievājamie vārdi.

Cicerons pēc dabas bija godkārīgs, turklāt censties pēc goda un slavas viņu mudināja tēvs un draugi, un tāpēc viņš sāka uzņemties tiesā apsūdzēto aizstāvēšanu. Pazīstams un ievērojams viņš nekļuva maz pamazām, bet tūlīt izvirzījās un apēnoja visus, kas cīnījās Forumā. Cicerons tāpat kā Dēmostens nebija stiprs runātājam dažkārt tik noderīgajā aktiera mākslā, ko viņš centīgi mācījās pie komiķa Roskija un pie traģiķa Aisopa. Par šo Aisopu stāsta, ka viņš kādreiz spēlējis teātrī Atreju, kas pārdomā, kā atriebties Tiestam, kad pēkšņi garām steidzies kāds kalpotājs, un Aisops, atriebības jūtu pārņemts, belzis tam ar scepteri un nogalinājis. Aktiera māksla Cicerona runām deva pārliecināšanas spēku. Par oratoriem, kas dižojas ar savas balss spēku, Cicerons zobojās: citu neko nevarēdami, viņi tikai kliedzot, kliegšana viņiem tikpat nepieciešama kā klibam zirgs. Šādas zobgalības un joki tiesā likās piemēroti un asprātīgi, bet Cicerons tos lietoja vietā un nevietā, daudzus tas aizvainoja, un viņu izdaudzināja par nesaticīgu cilvēku.

Ciceronu par kvestoru ievēlēja pārtikas trūkuma laikā, un, izlozējot provinces, viņam krita Sicīlija. Sākumā sicīlieši uz viņu neturēja labu prātu, jo viņš spieda tos sūtīt uz Romu pārtiku, bet vēlāk, kad viņi iepazinās ar

Cicerona rūpību, taisnīgumu un saudzibu, viņi to cienīja vairāk par visiem citiem saviem bijušajiem pārvaldniekiem. Šai laikā daudzus dižciltīgus jaunus romiešus apsūdzēja Sicīlijas pretoram — tie, dienēdami armijā, bijuši nepaklausīgi un neizpildījuši savu pienākumu, bet Cicerons lieliski viņus aizstāvēja un panāca attaisnošanu. Kad viņš pēc tam, lepodamies ar saviem panākumiem, devās uz Romu, noticis, kā viņš pats stāsta, šāds gadījums.

Kampānijā viņš saticis kādu ievērojamu romieti, kuru turējis par savu draugu, un jautājis, ko romieši sakot par viņa darbību Sicīlijā, ko domājot par viņu pašu. Viņš bijis pārliecināts, ka visa pilsēta runā par viņu un cildina viņa rīcību, bet viņa paziņa jautājis:

— Bet kur tad tu biji, Ciceron, pēdējā laikā?

Šāda atbilde galīgi sagrāvusi viņa pašpaļāvību. Šajā pilsētā viss, kas par viņu teikts, ir pazudis kā bezgalīgā jūrā, it ka viņš neko ievērojamu nebūtu veicis. Vēlāk, šo gadījumu labi apdomājis, viņš sprieda, ka slava esot kaut kas nenoteikts. Nevarot noteikti sacīt: tagad man tā ir. Ja arī pašlaik viņš neesot neko lielu panācis, cīņa jātur- pinot. Līdz mūža beigām viņš tomēr ļoti mīlēja slavinājumus, un pārāk lielā godkāre bieži kaitēja viņa labākajiem nodomiem.

Pievērsdamies tagad centīgāk sabiedriskajiem uzdevumiem, Cicerons atzina par kauna lietu, ka amatnieki, lietodami savus darba rīkus un instrumentus, labi zina, kā tos sauc, kad tie vajadzīgi un kā ar tiem rīkoties, bet valstsvīri, kuriem savu uzdevumu veikšanai vajadzīgi cilvēki, ir tik vieglprātīgi un nevērīgi, ka nemaz nepūlas pienācīgi iepazīties ar saviem pilsoņiem. Viņš tāpēc apņēmās ne tikai iegaumēt pēc iespējas vairāk ievērojamāko pilsoņu vārdus, bet arī izzināt, kur viņi dzīvo, īpašumus, ko viņi ieguvuši, draugus, ar kuriem viņi saietas, un pat viņu kaimiņus. Lai viņš brauktu pa kādu Itālijas ceļu braukdams, viņš bez vilcināšanās varētu parādīt savu paziņu lauku īpašumus.

Cicerons nebija bagāts, bet ienākumi bija pietiekami viņa izdevumu segšanai. Par aizstāvēšanu tiesā viņš neņēma ne atalgojumu, ne dāvanas.[16] visi par to brīnījās, sevišķi tad, kad viņš uzņēmās prāvas vešanu pret Verru.

Verrs, būdams Sicīlijas propretors, bija tur ļoti nekrietni un nelikumīgi rīkojies, un, kad sicīlieši cēla pret viņu sūdzību, Cicerons, sūdzību uzturēdams, panāca, ka Verrs jau pirms sprieduma pasludināšanas pats devās trimdā.' To Cicerons sasniedza nevis ar savu apsūdzības runu, ko viņš nemaz nedabūja teikt, bet drīzāk ar to, ka bija sagatavojies to teikt. Pretori bija Verram labvēlīgi, lietas galīgo iztiesāšanu tie vienmēr pārnesa uz citu datumu un tad atkal atlika līdz pēdējai dienai.[17] bija paredzams, ka aizstāvja un sūdzētāja runām šai dienā laika nepietiks, un lieta netiks izlemta, tāpēc Cicerons piecēlās un teica, ka runas neesot vajadzīgas, viņš paziņoja, kādus lieciniekus viņš pieaicinājis, un, tos nopratinājis, lūdza tiesnešus balsot.

Kaut gan runu nebija, tomēr sakarā ar šo prāvu min daudzus trāpīgus Cicerona izteicienus.

Pēc Verra notiesāšanas Cicerons pieprasīja septiņdesmit piecus tūkstošus drahmu lielu zaudējumu atlīdzību, un par viņu izplatījās baumas, ka viņš uzpirkts un noteicis pārāk mazu summu. Sicīlieši viņam bija ļoti pateicīgi un, kad viņš bija edils, sūtīja un veda Ciceronam no Sicīlijas dāvanas pēc dāvanām. Neko no tām Cicerons nepaturēja sev, bet visu šo pateicīgo laužu devību izlietoja pārtikas cenu pazemināšanai Romā.[20]

Ciceronam bija labs īpašums Arpu novadā un divi nelieli lauku īpašumi, viens netālu no Neapoles, otrs Pompeju apkārtnē. Viņa sievai Terentijai pūrā bija desmit miriādes drahmu. Viņš saņēma arī kādu deviņas miriādes lielu mantojumu. Ar saviem ienākumiem viņš labi iztika, jo dzīvoja saprātīgi kopā ar mācītiem grieķiem un romiešiem, kas ēda pie viņa galda. Viņš reti pusdienoja pirms saules rieta nevis nevaļas dēļ, bet baidīdamies no gremošanas traucējumiem. Arī citādi viņš loti (varbūt pat pārāk) rūpējās par savu veselību, ieturēdams mēru gan pastaigās, gan ar masāžu un ierīvēšanos. Ar šādu dzīves veidu un pašdisciplīnu viņš saglabāja veselību un pietiekamus spēkus daudzām grūtām cīņām un lieliem darbiem. Tēva namu viņš atstāja brālim, pats izvēlējās sev dzīves vietu netālu no Palatīna, lai tālais ceļš neapgrūtinātu tos, kas no rītiem ierastos viņu apsveikt, jo pie viņa nama durvīm sanāca ne mazāk laužu kā pie Krasa vai Pompeja, kas bija paši ievērojamākie un visvairāk apbrīnotie romieši — Krass savas bagātības, Pompejs savu kara nopelnu dēj. Pompejs cienīja un atbalstīja Ciceronu, bet arī Cicerons daudz ir darījis viņa varas un ietekmes nostiprināšanai.

Kad Cicerons pieteicās par pretoru, pēc šī amata tīkoja vēl daudzi ievērojami vīri, taču viņš izvirzījās pirmajā vietā. Savu amatu viņš esot pildījis godīgi un lietpratīgi.

Stāsta, ka viņš bijis par tiesas priekšsēdētāju, kad iztirzāta Likinija Makra lieta, Makru tiesāja par piesavināšanos, un viņš ne tikai pats bija Romā ievērojams virs, bet viņu atbalstīja arī Krass. Makrs tā paļāvās uz savu ietekmi un draugu palīdzību, ka, nenogaidījis, kamēr visi tiesneši nodos savas balsis, devās uz mājām, steidza no- skūt galvu un aplikt baltu togu, it kā būtu jau attaisnots, un tad atkal gatavojās iet uz Forumu, bet jau pie sava nama durvīm sastapa Krasu, kas teica, ka viņš vienbalsīgi atzīts par vainīgu. Tad Makrs griezās atpakaļ, likās gultā un nomira, bet Ciceronu visi cildināja par prasmīgi vadīto tiesas sēdi.

Reiz pie Cicerona ar kādu lūgumu griezās Vatīnijs, kas savās tiesas runās mēdza skarbi un nevērīgi izteikties par amatvīriem. Kad Cicerons tūlīt viņam negribēja piekrist un ilgi domāja, Vatīnijs izsaucās:

—   Es nu gan tik ilgi nešaubītos, ja būtu pretors.

—   Bet man, — paskatījies uz viņu, teica Cicerons, — nav tik resna kakla.[21]

Kad Ciceronam līdz amata laika beigām vēl bija palikušas tikai divas vai trīs dienas, kāds iesūdzēja Manīliju par piesavināšanos. So Manīliju tauta cienīja un labi ieredzēja, būdama pārliecināta, ka viņam uzbrūk Pompeja dēļ, jo viņš bija Pompeja draugs. Manīlijs prasīja pagarinājumu, bet Cicerons viņam deva tikai nākošo dienu. Tauta bija sašutusi, bija taču parasts, ka pretori apsūdzētajiem deva vismaz desmit dienas. Tad tautas tribūni atveda Ciceronu uz runātāju tribīni un protestēja pret šādu rīcību. Cicerons lūdza vārdu un, to dabūjis, teica:

—   Es vienmēr pret apsūdzētiem esmu bijis saudzīgs un iecietīgs — ievērojot, protams, likumus — un domāju, ka Manīlijam tiktu nodarīta liela pārestība, ja viņam būtu jāpiedzīvo citāda izturēšanās, un tāpēc beidzamo manas pretūras dienu es paredzēju viņam. Pārnest lietas iztiesāšanu uz cita pretora amata laiku nebūt nenozīmētu vēlēšanos palīdzēt.

Pēc šīs runas pilnīgi mainījās tautas noskaņojums, un, Ciceronu slavēdami, viņi lūdza to uzņemties Manīlija aizstāvēšanu. Cicerons labprāt apsolījās, visvairāk Pompeja dēļ, kas pašlaik nebija Romā, un savā aizstāvības runā dedzīgi vērsās pret Pompeja ienaidniekiem optimātiem.

Par konsulu Ciceronu ievēlēja kā optimāti, tāpat ari vienkāršā tauta. Visa pilsēta viņu atbalstīja šāda iemesla dēļ. Sullas jaunā politiskā iekārta sākumā šķita nejēdzīga, bet ar laiku tauta pie tā pierada un tā likās jau gluži derīga un stabila, taču bija Jaudis, kas savas personiskās nevis valsts labklājības dēļ gribēja to sagraut un izārdīt. Pompejs pašlaik karoja ar Ponta un Armēnijas valdniekiem, un Romā nebija pietiekoša spēka, ko stādīt pretim apvērsuma tīkotājiem. Viņu vadonis bija kāds pārdrošs, uzņēmīgs un viltīgs vīrs — Lūcijs Katilina, kuru vainoja daudzos lielos noziegumos: viņš esot nogalinājis arī savu brāli un, baidīdamies no soda, pierunājis Sullu ierakstīt jau nogalināto ar nāvi sodāmo skaitā, it kā viņš vēl būtu dzīvs. Izvēlējušies Katilīnu par savu vadoni, šie noziedznieki zvērēja savstarpēju uzticību un, zvērestu apstiprinādami, nesa cilvēka upuri un ēda upura gaļu. Ka- tilīna bija samaitājis lielu Romas jaunatnes daļu, gādādams jauniešiem dažādas baudas, rīkodams iedzeršanas, uzņemdamies savedēja pienākumus un rūpēdamies par bagātīgiem līdzekļiem visu izdevumu segšanai.

Visa Etrūrija un liela Piealpu Gallijas dala bija gatava sacelties. Nopietnas apvērsuma briesmas draudēja arī Romār 'tur bija liela īpašumu nevienlīdzība, paši ievērojamākie un saprātīgākie ļaudis bija izputējuši, izšķieduši savus līdzekļus, rīkodami teātra izrādes un pacienādami tautu, celdami sabiedriskas celtnes un arī citādi gūdami piekritējus, lai panāktu ievēlēšanu valsts amatos. Viņu bagātības bija nonākušas rupju un zemas izcelsmes ļaužu rokās, tā ka vajadzēja tikai nelielu grūdienu, lai kāds pārdrošnieks sagrautu šo valsti, kuras serde jau bija satrūdējusi.

Gribēdams radīt sev stipru bāzi, Katilīna nolēma kandidēt konsulu vēlēšanās, un viņam bija vislabākās cerības par biedru dabūt Gāju Antoniju. Notikumu gaitu šis vīrs pats ar saviem spēkiem nevarētu virzīt ne uz labu, ne uz ļaunu, bet viņš varētu vairot kāda cita iespējas. To zināja lielākā daļa krietno un saprātīgo pilsoņu, kas tāpēc izvirzīja par konsulu Ciceronu. Tauta viņu labprāt atbalstīja, katilīnam neveicās, ievēlēja Ciceronu un Gāju Antoniju, kaut gan no visiem kandidātiem tikai Cicerona tēvs bija jātnieks.

Katilinas piekritēji tomēr neatteicās no saviem slepenajiem nodomiem, un konsulam Ciceronam jau bija jāatvaira pirmie atsevišķie uzbrukumi. Vispirms jau bija daudzi diezgan ievērojami pilsoņi, kas pēc Sullas likumiem nevarēja ieņemt amatus[22], viņi tomēr kandidēja, glaimoja tautai un daudz slikta, kaut arī patiesa, teica par Sullas tirāniju, taču pašlaik nemaz nebija īstais brīdis radīt valstī nekārtības un pārveidot tās iekārtu, otrkārt, tribūni ar tādu pašu nolūku iesniedza likumus izvēlēt desmit vīrus ar neaprobežotu varu, pakļaut viņu pārvaldei visu Itāliju, visu Sīriju un visas Pompeja nesen pievienotās zemes. Viņi būtu tiesīgi pārdot valsts īpašumus, spriest tiesu un izraidīt trimdā, dibināt kolonijas, ņemt no valsts kases naudu, uzturēt karaspēku un iesaukt tik daudz kareivju, cik viņiem būtu vajadzīgs.

Tieši šo plašo pilnvaru dēl daudzi ievērojami vīri likumiem piekrita. Pirmais — jau Cicerona biedrs Antonijs un otrs konsuls, kas cerēja kļūt par vienu no šiem desmit vīriem. Viņš esot zinājis par Katilīnas apvērsuma plāniem, bet neesot par tiem nemaz uztraucies, jo līdz kaklam bijis iestidzis parādos. Šāda konsula izturēšanās krietniem pilsoņiem sagādāja vislielākās bažas. Tāpēc Cicerons vispirms centās sev nodrošināt Antonija atbalstu un panāca lēmumu, ka pēc konsulātaļ viņš pārvaldīs Maķedoniju. Cicerons pats atteicās no Gallijas un ar šādd1 iztapību ieguva Antoniju sev un tēvijai kā algotu aktieri, kas spēlēs otrās nozīmes lomu. Kad Antonijs tā bija padarīts nekaitīgs un paklausīgs, Cicerons vērsās pret apvērsuma gatavotājiem. Senātā viņš tik nikni uzbruka jaunajam likumprojektam, ka tribūni nobijās un neviens neuzdrošinājās ne vārda teikt. Kad viņi mēģināja otrreiz un, labi sagatavojušies, aicināja konsulus uz tautas sapulci, Cicerons nezaudēja pašpaļāvību, uzaicināja visu senātu viņam sekot un tautas sapulcē panāca ne tikai likuma noraidīšanu, bet piespieda arī tribūnus atteikties no citiem saviem nodomiem — tik varens bija viņa daiļrunas spēks.

Cicerons labāk par citiem parādīja romiešiem, ko spēj daiļruna, viņš parādīja, ka taisnība, ja tā labi izteiķta, nav uzvarama un ka sava pasākuma sekmēšanai krietns valstsvīrs izvēlēsies nevis glaimojošus, bet daiļus vārdus, kas derīgo, bet nepatīkamo padarīs pievilcīgu un jauku.

Ko var panākt Cicerona runas spēks, to redzam no strīda par vietām izrādēs. Agrāk tajās jātnieki sēdēja, kā pagadījās, kopā ar vienkāršo tautu. Pretors Marks Otons, parādīdams jātniekiem lielāku godu, tos atšķīra no pārējiem pilsoņiem un ierādīja tiem atsevišķas vietas, kas jātniekiem vēl ir šo baltu dienu. Tauta šādu rīcību atzina par apvainojumu un, kad ienāca Otons, sāka svilpt, bet jātnieki viņu apsveica ar skaliem aplausiem, tauta tad svilpa, un jātnieki aplaudēja vēl skaļāk. Atskanēja rupji lamu vārdi, varēja sākties kaut kas daudz ļaunāks. Ciceronam paziņoja, kas notiek, viņš tūlit ieradās un uzaicināja tautu sekot viņam uz Bellonas templi. Tur viņš pilsoņus gan pēla, gan slavēja, un, atgriezušies atpakaļ, viņi visi skaļi un vienprātīgi aplaudēja Otonam. Arī vēlāk kā jātnieki, tā vienkāršā tauta, savstarpēji sacenzdamies, atbalstīja Otonu viņa centienos pēc amatiem un goda.

Katilīnas sazvērestības dalībnieki, kas kādu laiku bija nobijušies, atkal sāka atgūt drosmi, vervēja jaunus dalībniekus un mudināja cits citu enerģiskāk rīkoties, pirms nav atgriezies Pompejs, jo par Pompeju jau runāja, ka viņš nākot atpakaļ ar karaspēku. Visneatlaidīgāk tomēr Katilinu mudināja un kūdīja vecie Sullas kareivji, kas bija izklīduši pa visu Itāliju, bet lielākā un kareivīgākā viņu daļa bija apmetusies Etrūrijas pilsētās un sapņoja par laupīšanu un bagātību sagrābšanu. Viņu vadonis bija Manlijs, kas bija izvirzījies, cīnīdamies Sullas armijā. Sie ļaudis sabiedrojās ar Katilīnu un ieradās Romā atbalstīt viņa otrreizējo kandidatūru konsulu vēlēšanās. Katilīna, proti, atkal kandidēja un bija nolēmis nogalināt Ciceronu balsošanas laikā radītajās nekārtībās. Šķiet, paši dievi brīdināja par to, kas varētu notikt, ar zemestrīci, zibeņiem un brīnumainām parādībām. Ienāca ziņas arī no cilvēkiem, tās bija patiesas, bet nepietiekamas, lai kaut ko uzsāktu pret tādu ievērojamu un varenu vīru, kāds bija Katilīna. Cicerons tāpēc atlika vēlēšanas, aicināja Katilīnu uz senāta sēdi un jautāja, ko viņš saka par šādu stāvokli, un Katilīna, domādams, ka senātā ir daudz apvērsuma gribētāju, un gribēdams arī padižoties sazvērnieku priekšā, deva gluži neprātīgu atbildi:

— Ko gan es daru tik briesmīgu, ja, redzēdams savā priekšā divus ķermeņus, vienu ar galvu, bet izkaltušu un sarukušu, otru bez galvas, bet spēcīgu un lielu, es pats šim spēcīgajam pielieku galvu?

Cicerons saprata, ķa šis mīklainais izteiciens zīmējas uz tautu un senātu, un bija loti nobažījies. Viņš aplika krūšu bruņas, un no pašas mājas uz tautas sapulci viņu pavadīja ievērojamākie senatori un daudzi jaunieši. Tauta bija sašutusi, sakļāvās ap Ciceronu, un, kad beidzās balsošana, izrādījās, ka par konsuliem izvēlēti Si- lāns un Murēna. Katilīnam atkal nebija veicies.

Ne visai ilgi pēc šīm vēlēšanām, kad Etrūrijā pulcējās un formējās Katilīnas piekritēji un tuvu jau bija diena, kad vajadzēja sākt, .pie Cicerona nama ap pusnakti ieradās trīs paši ievērojamākie romieši — Marks Krass, Marks Markells un Metells Scīpions. Pieklauvējuši pie durvīm un pasaukuši durvju sargu, viņi lika pamodināt Ciceronu un paziņot par savu ierašanos.

Nācienam bija šāds iemesls. Pēcpusdienā Krasam viņa durvju sargs nodeva vēstules, kuras atnesis kāds nepazīstams cilvēks. Tās bija rakstītas dažādām personām, viena, bez paraksta, pašam Krasam, kas vienīgi to izlasīja. Tajā bija rakstīts, ka Katilīna rīkojot īstu asinspirti un Krass mudināts slepeni doties projām no Romas. Pārējās vēstules Krass nav lasījis, bet tūlīt, baiļu pārņemts, nācis pie Cicerona. Krass tā gribēja novērst visas aizdomas, kas varētu rasties viņa draudzības dēļ ar Katilīnu.

Apspriedies ar saviem pusnakts viesiem, Cicerons agri no rīta sasauca senatorus uz sēdi. Viņš paņēma līdz vēstules, izdalīja adresātiem un uzaicināja viņus tās publiski nolasīt. Visās tajās bija rakstīts par apvērsuma gatavošanu. Kad arī bijušais pretors Kvints Arrijs ziņoja par karaspēka vervēšanu Etrūrijā un pienāca vēstis, ka Man- lijs ar lielāku kareivju nodaļu klaiņājot gar Etrūrijas pilsētām, gaidīdams no Romas jaunas ziņas, senāts uzdeva konsuliem gādāt par valsts drošību un rūpēties pēc savas labākās apziņas, lai visur būtu kārtība un miers. Tādu norādījumu nedod bieži, senāts to dara tikai tad, kad draud lielas briesmas.[23]

Dabūjis šādas pilnvaras, Cicerons rūpes par kārtību ārpus Romas pilsētas uzticēja Kvintam Metellam, bet pilsētas pārvaldi paturēja pats savās rokās. Katru dienu viņš izgāja no mājas tik lielas bruņotas sardzes pavadībā, ka tā, nonākusi Forumā, aizņēma šī laukuma lielu dalu. Katilīna vairs nedrīkstēja vilcināties. Pats viņš nolēma steigties pie Manlija un savāktā karaspēka, bet Markijam un Ketēgam uzdeva paslēpt zem togas zobenus un no rita agri ierasties pie Cicerona, it kā lai viņu apsveiktu, bet tad viņam uzbrukt un nogalināt. Par to Ciceronam pastāstīja Fulvija, kāda dižciltīga sieviete, kas ieradās pie viņa vēlu naktī un loti lūdza sargāties no Ketēga un viņa draugiem. Agri no rīta atnāca Ketēgs ar Markiju, iekšā viņus nelaida, viņi bija sašutuši un sāka pie durvīm nikni kliegt, kas vēl pastiprināja aizdomas.

Tad Cicerons sasauca senāta sēdi Jupitera Statora templī, kas atrodas Svētās ielas (Sacra via) sākumā pie uzejas uz Palatīnu. Kopā ar pārējiem sēdē ieradās arī Katilīna, lai aizstāvētos. Neviens senators negribēja sēdēt viņam blakus, visi pārsēdās uz citiem soliem. Kad Katilīna sāka runāt, senatori viņu pārtrauca un trokšņoja, līdz vārdu ņēma Cicerons un uzaicināja viņu atstāt Romu, lai starp Katilīnu, kas vērsies pret valsti ar ieročiem, un Ciceronu, kura ieroči ir vārdi, būtu pilsētas mūri. Katilīna tad arī tūlīt aizgāja no Romas ar trīssimt bruņotiem vīriem un ar paceltām karaspēku da[u nozīmēm. Viņš pavēlēja, lai viņam pa priekšu ietu liktori ar fascijiem, it kā viņš būtu maģistrāts, un devās pie Manlija. Savācis kādus divdesmit tūkstošus vīru, viņš gāja no pilsētas uz pilsētu un mudināja tās sacelties. Tas jau bija atklāts karš, un pret Katilīnu tad sūtīja Antoniju.

Romā Katilīnas sakūdītos ļaudis vāca kopā un drošināja Kornēlijs Lentuls ar pavārdu Sūra, augsta dzimuma vīrs, kas bija izlaidīgi dzīvojis un izvirtības dēl izslēgts no senāta, tagad viņš otrreiz bija pretors, lai pēc romiešu paraduma tā atgūtu senatora godu. Savu pavārdu Sūra esot dabūjis šādi. Būdams Sullas laikā kvestors, viņš izšķērdējis daudz valsts naudas. Sulla sadusmojies un senātā pieprasījis atskaiti, bet Sūra atbildējis augstprātīgi un nicīgi, ka nekādu atskaiti viņš nedošot, viņš varot gan parādīt stilbu. Tā dara zēni, kad kļūdās bumbas spēlēt

No šī laika Lentuls dabūjis Sūras pavārdu, jo latīniski Sura nozīmē stilbs. Kad Lentulu atkal kādreiz apsūdzēja, viņš uzpirka dažus tiesnešus un panāca attaisnojošu spriedumu ar divu balsu vairākumu. Vienam no tiesnešiem, viņš tad teica, nauda esot dota pilnīgi nevajadzīgi; pietiktu, ja viņu attaisnotu ar vienādu balsu skaitu.

Tāds bija Katilīnas sakūdītais vīrs. Turklāt vēl vairāk viņu spārnoja dažādu viltas zīlnieku un krāpnieku izdomātie pareģojumi: Sibillas grāmatās esot teikts, ka trim Kornēlijiem liktenis lēmis iegūt Romā neaprobežotu varu. Diviem Kornēlijiem šis pravietojums jau piepildījies — Kinnam un Sullam. Viņam — trešajam un beidzamajam no šiem Kornēlijiem — dievība dodot šādu varu, to katrā ziņā vajagot sagrābt un ar vilcināšanos nepalaist garām izdevību, kā to izdarījis Katilīna.

Lentula nodomi tiešām nebija niecīgi un neievērojami. Bija paredzēts apkaut visus senatorus un pārējos pilsoņus tik daudz, cik vien būs iespējams, pilsētu nodedzināt, saudzēt tikai Pompeja bērnus, tie jānotver un jāpatur kā ķīlnieki, lai panāktu mieru ar Pompeju, jo visur pamatoti runāja, ka Pompejs nākot atpakaļ pēc sava lielā karagājiena. Bija noteikts arī apvērsuma laiks, kāda no Satur- nāliju naktīm, un sazvērnieki nesa uz Ketēga namu ieročus, pakulas un sēru. Izvēlēja simt vīrus, un pēc lozes katram noteica savu Romas dalu, lai pilsētu uzreiz aizdedzinātu visās malās. Citiem uzdeva pārtraukt ūdens piegādi, un viņiem vajadzēja nogalināt visus, kas gribētu dabūt ūdeni.

Tieši šo notikumu laikā gadījās, ka Romā bija ieradušies divi allobrogu vēstneši. Šai gailu ciltij pašlaik klājās ļoti ļauni, un tā nebija mierā ar Romas kundzību. Lentuls sprieda, ka allobrogi varētu būt loti noderīgi, lai saceltu Pāralpu Galliju, un iesaistīja viņus sazvērestībā. Viņš iedeva vēstnešiem vēstules allobrogu senātam un Katilīnam. Tajās allobrogiem bija apsolīta brīvība un Katilīna aicināts atbrīvot vergus un doties uz Romu. Kopā ar šiem vēstnešiem Katilīnam vēstules veda arī kāds kro- tonietis Tits.

Taču sazvērnieki bija svārstīgi un uz viņiem nevarēja paļauties: parasti viņu apspriedēs tika dzerts, un klāt bija arī sievietes. Cicerona lēmumi turpretim bija ļoti gudri un saprātīgi, un viņš vienmēr rīkojās, visu iepriekš labi apdomājis un rūpīgi sagatavojis. Viņam bija daud/. palīgu, kas novēroja sazvērniekus, daudzi sazvērestībā piedalījās tikai šķietami, lai slepeni piegādātu konsulam drošas ziņas. Tāpēc Cicerons, dabūjis zināt par sarunām ar allobrogiem, naktī negaidot viņus pārsteidza, apcietināja krotonieti un dabūja vēstules. Allobrogu vēstneši paši esot ar viņu slepeni sazinājušies.

Agri no rīta Cicerons sasauca senāta sēdi Konkordijas templī, nolasīja vēstules un nopratināja ziņotājus. Jūnijs Silāns teica, ka viņš zinot dažus, kas paši dzirdējuši Ke- tēgu sakām, ka jānogalinot abi jaunievēlētie konsuli, Cicerons un četri pretori. To pašu ziņoja arī bijušais konsuls Pizons, bet pretors Gājs Sulpikijs, aizsūtīts uz Ke- tēgu namu, tur atradis lokus, pīlus un citus ieročus, visvairāk dunčus un zobenus, visus tikai nesen uzasinātus. Tad senāts nolēma nesodīt krotonieti, ja viņš visu izstāstīs, un Lentuls, nevarēdams atspēkot pret viņu celto apsūdzību, atteicās no amata un turpat senātā noņēma togu ar purpura apmali un apvilka savam stāvoklim vairāk piemērotu tērpu. Viņu pašu un viņa līdzdalībniekus nodeva pretoriem turēt apcietinājumā, bet neiekalt važās.[24]

Bija jau vakars, bet tauta Konkordijas tempļa priekšā vēl nebija izklīdusi. Tad Cicerons iznāca ārā un pastāstīja pilsoņiem, kas noticis. Liels ļaužu pulks viņu pavadīja uz kāda drauga namu, kurš dzīvoja netālu kaimiņos. Viņa paša namā sievietes svinēja noslēpumainas nakts mistērijas par godu dievei, ko romieši sauc par Labo, bet grieķi par Sieviešu dievi. Tai katru gadu konsula namā nes upuri konsula sieva vai māte, un upurēšanā piedalās arī vestālietes. Apmeties pie sava drauga tikai ar dažiem saviem pavadītājiem, Cicerons sāka pārdomāt, ko darīt ar apcietinātajiem sazvērniekiem. Sodīt tik bargi, kā viņi par saviem noziegumiem bija pelnījuši, viņš vilcinājās vispirms jau savas maigās un žēlsirdīgās dabas dēļ, turklāt, viņš bažījās, ka viņam pārmetīs nesaudzīgu varas lietošanu pret dižciltīgiem ļaudīm, kuriem Romā ir ietekmīgi draugi, bet būt saudzīgam bija tieši bīstami. Padarīt viņus pilnīgi nekaitīgus varētu tikai nāves sods, bet citādi viņi būs uz visu gatavi, un viņu agrākos noziegumus aizēnos jauni, vēl briesmīgāki. Ciceronu pašu tad turēs par gļēvu un bailīgu, par drosmīgu vīru jau tagā l tauta viņu neatzina.

Kamēr Cicerons mocījās šajās pārdomās, viņa namā, sievietēm upurējot, parādījās brīnišķa zīme. Likās, ka uz altāra uguns jau bija pilnīgi izdzisusi, bet tad piepeši no pelniem un izplēnējušām oglēm izšāvās liela un gaiša liesma. Citas sievietes par to ļoti izbijās, bet svētās jaunavas lika Cicerona sievai Terentijai steigties pie vīra un mudināt, lai viņš tūlīt dara visu, ko nodomājis veikt tēvijas labā, jo dieve solot ar uguni viņam labklājību un godu. Terentija nebija ne maigas, ne biklas dabas sieviete, viņa bija godkārīga un, kā saka pats Cicerons, vairāk dalījās ar vīru viņa politiskajos nodomos nekā savas saimniecības rūpēs. Viņa tam pastāstīja, kas noticis, un nikni vērsās pret Lentulu un viņa biedriem, to pašu darīja arī Cicerona brālis Kvints un Pūblijs Nigidijs, viens no tiem filozofiem, ar kuriem Cicerons draudzējās. Sī Nigidija padomu viņš prasīja visos svarīgākajos politiskajos pasākumos.

Kad nākošajā dienā senatoriem sēdē jautāja par apcietināto sazvērnieku sodīšanu, pirmais runāja Silāns. Viņš ierosināja augstāko soda mēru. Silānam pievienojās visi pārējie runātāji līdz Gājām Cēzaram, kas vēlāk kļuva par diktatoru.[25] Tad viņš bija vēl jauns un atradās tikai savas augšupejas sākumā, bet jau tad savā politiskajā darbībā un savos nodomos viņš bija nostājies uz tā ceļa, pa kuru iedams sasniedza vienpersonisko varu Romā. Citiem palika apslēpts, bet Ciceronam radās stipras aizdomas, tomēr nebija neviena noteikta pierādījuma par Cēzara iesaistīšanos sazvērestībā. Tiesa, klīda baumas, ka viņš tik tikko ticis sveikā cauri. Daži saka, ka Cicerons ar nodomu atstājis bez ievērības ziņojumu par Cēzara piederību pie sazvērniekiem, jo baidījies no viņa draugiem un ietekmes. Visiem taču bija pilnīgi skaidrs, ka Cēzars ar draugu palīdzību izglābsies, nevis draugi tiks sodīti kopā ar Cēzaru.

Kad Cēzaram tātad bija jāpaziņo savs atzinums, viņš piecēlies teica, ka apcietinātos nevajagot nogalināt, bet jākonfiscē viņu īpašumi un viņi paši jāaizved uz dažādām Itālijas pilsētām pēc Cicerona norādījuma, tur viņi jāiekaļ važās un jāpatur apcietinājumā līdz Katilīnas sazvērestības sagrāvei. Tas bija saudzīgs atzinums, un runātājs to ļoti saprātīgi motivēja. Paša Cicerona runa jūtami atbalstīja Cēzaru. Cicerons, proti, ņēma vārdu un iztirzāja abus priekšlikumus, pa daļai piekrita pirmajam, pa daļai Cēzaram, bet Cicerona draugi visi bija pārliecināti, ka viņam izdevīgāks ir Cēzara ierosinājums, jo, atstādams sazvērniekus dzīvus, viņš neuzņemsies tik lielu atbildību, un tāpēc viņi izteicās par otro priekšlikumu, tā ka pat Silāns runāja vēlreiz un teica, ka viņš nemaz neesot domājis par nāves sodu, jo augstākais soda mērs Romas senatoram esot cietums.

Pirmais pret šādu atzinumu izteicās Lutātijs Katuls. Tad runāja Katons. Savā runā viņš nikni vērsās pret Cēzaru, pamatoja savas aizdomas pret viņu un iedvesa senatoriem tādu sašutumu un tik stingru apņēmību, ka senāts nobalsoja par nāves sodu.[26] pret īpašumu konfiskāciju tagad izteicās Cēzars: ja jau viņa priekšlikuma saudzīgo daļu atmetot, tad nevajagot arī izmantot tā nežēlību. Kad vairākums viņam nepiekrita, viņš lūdza tribūnu palīdzību, bet tie atteicās, tad pats Cicerons ieteica piekāpties un tā izbeidza strīdu par konfiskāciju.

Pēc šāda senāta lēmuma Cicerons devās pie notiesātajiem. Viņi nebija visi vienā vietā: katru bija ņēmis sargāšanā savs pretors. Vispirms Cicerons gāja uz Pala- tīnu un veda no turienes Lentulu pa Svēto ielu un tad pāri Forumam. Ap Ciceronu, it kā viņa personiskā sardze, pulcējās ievērojamākie senatori, bet tauta, sevišķi jaunieši, izbailēs un šausmās vēroja, kas notiek, un klusēja, visiem likās, ka notiek senatnīgs, baigs un drausmīgs dižciltīgo patvaļas akts.

Pārgājis pāri Forumam un nonācis pie cietuma, Cicerons nodeva Lentulu bendēm un pavēlēja nogalināt, pēc tam viņš atveda Ketēgu un citu pēc cita arī visus pārējos un lika darīt to pašu. Redzēdams Forumā drūzmējamies daudzus sazvērniekus, kas neko vēl nezināja un gaidīja nakti pārliecībā, ka apcietinātie vēl dzīvi un tos būs iespējams atbrīvot, Cicerons, pret viņiem pagriezies, skaļi izsaucās:

— Viņi ir beiguši dzīvot!

Tā romieši saka par mirušajiem, negribēdami teikt ļaunu vēstījošus vārdus.

Bija jau vakars, kad Cicerons, nākdams pāri Forumam, atgriezās savā namā. Romieši tagad vairs nebija klusi un nospiesti, viņi savu konsulu sveica ar gaviļu saucieniem un skaļiem aplausiem, un visur, kur viņš gāja, viņu sauca par glābēju un otro Romas dibinātāju. Ielās pie visam durvīm dega lāpas, uz visiem jumtiem stāvēja sievietes ar gaismekļiem rokās par godu vīram, kas, ievērojamāko pilsoņu pavadīts, kā uzvarētājs atgriezās mājās. No viņa pavadoņiem daudzi bija cīnījušies un uzvarējuši grūtos karos, svinējuši triumfus, jaunas zemes guvuši Romai, tomēr tagad visi vienprātīgi atzina, ka šie karavadoņi ir pelnījuši romiešu atzinību par iegūto bagātību un varu, bet vienīgi Ciceronam tauta ir pateicību parādā par savu drošību un izglābšanos no tik lielām briesmām. Nav varbūt sevišķi jābrīnās, ka Cicerons sagrāvis apvērsuma plānus un sodījis tā gatavotājus, bet tiešām apbrīnas cienīgs ir sasniegums bez pilsoņu kara un jukām, bez lielākiem upuriem likvidēt pašu bīstamāko sazvērestību Romā, jo lielākā daļa no tiem, kas bija pievienojušies Katilīnam, viņu tūlīt atstāja, līdzko dabūja zināt par Lentula un Keiēga nāves sodu. Ar atlikušajiem Katilīna cīnījās pret Antoniju un gāja bojā ar visu ^avu karaspēku.

Bija tomēr ļaudis, kas vērsās pret Ciceronu gan ar vārdiem, gan ar darbiem. Viņu vadoņi bija nākošajam gadam ievēlētie maģistrāti, nākošais pretors Cēzars, jaunievēlētie tribūni Metells un Bestija. Viņi stājās amatā, kad Ciceronam vēl bija atlikušas dažas konsula amata dienas, un nelāva viņam teikt tautai runu, Nolikuši uz Rostras savus solus, viņi liedza Ciceronam runāt[27] — viņš drīkstot tikai zvērēt, ka kārtīgi pildījis savus pienākumus, un tad viņam tūlīt jākāpjot nost. Cicerons tam piekrita un kapa tribīnē, lai zvērētu. Kad visi apklusa, viņš neteica parasto formulu, bet tieši šim gadījumam piemērotu pavisam jaunu zvērestu — viņš esot izglābis tēviju, saglabājis neskartu tās varu. Un visa tauta atkārtoja viņa vārdus.

Cēzars un tribūni par to vēl vairāk uz viņu dusmojās un sagādāja viņam visdažādākās nepatikšanas, iesniedza arī likumprojektu atsaukt Pompeju ar karaspēku uz Itāliju, lai tas darītu galu Cicerona patvaldībai, bet kā Ciceronam, tā visai Romai bija loti izdevīgi, ka šajā gadā par tribūnu bija arī Katons, kas stājās pretī Metellam un Bestijam, ar tādām pašām tiesībām, bet cīnīdamies ar daudz lielāku prasmi. Katons ne tikai izjauca visus Cicerona ienaidnieku nodomus, bet tautas sapulcē tā cildināja Cicerona konsulātu, ka romieši piešķīra viņam tēvijas tēva nosaukumu. Nevienam līdz šim tāds gods vēl nebija parādīts, un Katons vispār bija pirmais, kas Romā kādu uzrunājis ar šo vārdu.

Cicerona ietekme Romā tagad bija ļoti liela. Daudzi tomēr viņu lāgā neieredzēja par pašslavināšanos un paš- cildināšanos, nevis kādas nekrietnības dēj. Vienalga — vai viņš runāja senātā vai tautas sapulcē, vai tiesā, viņš nekad nepalaida garām izdevību plaši un gari pastāstīt tik bieži jau dzirdēto stāstu par Katilīnu un Lentulu. Ari viņa grāmatas un citus rakstus tagad pārplūdināja dižošanās un lielīšanās. Savas runas, tik jaukas un valdzinošas, viņš tagad klausītājiem padarīja nepatīkamas un nepanesamas. Tik ļauna bija šī nelaime!

Kaut gan Cicerons bija godkārīgs, tomēr skaudīgs viņš nebija. Bez mazākās skaudības — kā to var redzēt no visiem viņa rakstiem — viņš cildina gan savus laika biedrus, gan tos, kas dzīvojuši pirms viņa. Varam minēt daudzus piemērus. Par Aristoteli viņš saka — tā esot nemitīgi plūstoša zelta straume; par Platona dialogiem — tā būtu runājis Zevs, ja viņš runātu cilvēku valodā, bet Teofrasts esot viņa prieks un laime. Kad viņam jautāja, kura no Dēmostena runām, pēc viņa domām, esot pati skaistākā, viņš teicis: «pati garākā». Tomēr daži, izlikdamies par loti dedzīgiem dēmosteniešiem, pārmet Ciceronam kādu viņa izteicienu, ko tas lietojis reiz savam draugam rakstītā vēstulē, — Dēmostens savās runās dažreiz aizsnaužoties. Viņi neatceras, cik bieži Cicerons par Dēmostenu runājis ar vislielāko atzinību, cik dedzīgi to cildinājis. Viņi arī neatceras, ka runas pret Antoniju — un tās Cicerons izstrādājis sevišķi rūpīgi — viņš nosaucis par «Filipikām».

Savus laika biedrus, kas bija pazīstami ar daiļrunību un guiSrību, viņš padarīja vēl pazīstamākus un slavenākus, labvēlīgi par tiem runādams un rakstīdams. No Cēzara, kad tas jau bija noteicējs valstī, viņš panāca Romas pilsoņu tiesību piešķiršanu peripatētiķim Kratipam, panāca arī Atēnu areopaga lēmumu lūgt, lai šis filozofs paliek Atēnās un turpina savas sarunas ar jauniešiem, jo viņš esot šīs pilsētas rota. Ir saglabājušās' Cicerona vēstules dēlam un Hērodam[28], kurās viņš aizrāda, ka jaunajam Ciceronam jānodarbojas ar filozofiju Kratipa vadībā. Rētoram Gorgijam Cicerons pārmet sava dēla pavedināšanu uz jutekliskām baudām un dzeršanu un aizliedz dēlam ar viņu satikties. Jāsaka, ka no grieķiski rakstl- tītajām vēstulēm tikai šī un vēl otra bizantietim Pelopam ir rakstīta dusmās. Par Gorgiju viņš dusmojās dibināti, jo tas tiešām bija tik nekrietns un izlaidīgs, kā ļaudis runāja, bet Pelopu viņš vaino par tīriem niekiem: tas neesot parūpējies, lai bizantieši pieņemtu Ciceronam par godu dažus lēmumus.

Nepelnītie pārmetumi Pelopam izskaidrojami ar Cicerona godkāri. Šīs pašas godkāres dēl viņš dažkārt aizmirsās, ļāva vaļu dailrunas varenajai plūsmai un neievēroja cieņu un taktu. Kādreiz viņš bija aizstāvējis Munātiju, drīz pēc tam Munātijs sūdzēja tiesā Sabīnu, Cicerona draugu. Par to loti sadusmotais Cicerons tad izsaucies:

—  Tu laikam, Munātij, iedomājies, ka pats panāci savu attaisnošanu, bet tas taču biju es, kas tiesā skaidru dienu padarīja par tumšu nakti.

Reiz viņš, runādams tautas sapulcē, cildināja Marku Krasu un guva lielu piekrišanu, bet pēc dažām dienām tam atkal nikni uzbruka.

—  Vai tad šeit pat, — pārmeta viņam Krass, — tu pavisam nesen mani necildināji?

—  Tiesa gan, bet tas bija tikai vingrinājums daiļrunā, kā jāaizstāv pilnīgi nepamatota tēze.

Krass kādreiz teica, ka Romā neviens no viņa dzimtas nav dzīvojis ilgāk par sešdesmit gadiem, bet vēlāk to atkal noliedza un pats brīnījās:

—   Kā gan es tā kaut ko varēju apgalvot?

—  Tu zināji, — paskaidroja Cicerons, — ka romiešiem ļoti patiks to dzirdēt, un gribēji iegūt viņu labvēlību.

Krass teica, ka viņš pilnīgi piekrītot stoiķiem, kas sakot, ka gudrs un krietns cilvēks esot bagats.

—       Bet varbūt, — piezīmēja Cicerons, — tas jāsaprot tā, ka gudram cilvēkam viss ir iegūstams.

Tas bija aplinku norādījums uz Krasa mantkārību.

Gatavodamies doties uz Sīriju, Krass atzina, ka labāk iegūt Ciceronu par draugu nekā par ienaidnieku, un kādreiz laipni teica, ka labprāt pie viņa pusdienotu, un Cicerons viņu viesmilīgi uzņēma. Pēc dažām dienām daži Cicerona draugi lūdza viņu izlīgt ar Vatīniju, kas bija viņa ienaidnieks, bet tagad gribot kļūt viņa draugs.

—       Vai tad arī Vatīnijs, — zobojās Cicerons, — grib pie manis pusdienot?

Tā Cicerons izturējās pret Krasu.

Kad Vatīnijs kādreiz runāja tiesā, Cicerons viņu nosauca par uzpūstu oratoru, jo kākšla dēļ viņam bija resns kakls. Dabūjis zināt, ka Vatīnijs miris, bet drīz pēc tam, ka viņš vēl dzīvs, Cicerons izsaucies:

—   Lai mirst ļaunā nāvē, kas tik nekrietni ir piekrāpis!

Kad Cēzars centās panākt likumu izdošanu par zemes

piešķiršanu viņa kareivjiem Kampānijā un daudzi senatori par to bija sašutuši, Lūcijs Gellijs, varbūt pats vecākais no visiem, saucis:

—   Tas nenotiks, kamēr es vēl dzīvs!

—       Pagaidīsim, — teicis tad Cicerons, — uz ilgu laiku atlikt Gellijs taču neprasa.

Daudzi zobojās par kāda Oktāvija izcelsmi no Āfrikas, un, kad viņš kādā tiesas sēdē teica, ka nav sadzirdējis Ciceronu, tas brīnījies:

—   Nevar būt! Tev taču nav caurumotas ausis.[29]

Metells Nepots reiz teica, ka Cicerons, tiesā liecinādams, ir vairāk apsūdzēto pazudinājis, nekā aizstāvēdams izglābis.

—       Pareizi, — piekrita viņam Cicerons, — godīguma man ir vairāk nekā daiļrunības.

Kāds jauns cilvēks, par kuru runāja, ka viņš iedevis savam tēvam cepumā indi, solījies Ciceronu nekaunīgi izlamāt.

—   Labāk jau lamas nekā cepumi, — atbildējis Cicerons.

Pūblijs Sestijs sava amata laika pašās beigās bija iesūdzēts tiesā. Aizstāvēt viņu vajadzēja Ciceronam un vel dažiem citiem, bet viņš gribēja visu teikt pats, un aiz- stāvj i nemaz netika pie vārda. Kad bija skaidrs, ka viņu attaisnos, un tiesneši jau sāka balsot, Cicerons viņam

teica:

—   Izmanto šodien vēl izdevību, rīt tu vairs nepratīsi runāt.[30]

Kāds Pāblijs Kosta turēja sevi par labu likumu zinātāju, bet bija ļoti neizglītots un aprobežots. Reiz prāvā viņam vajadzēja dot liecību. Kad viņš teica, ka par šo lietu neko nezinot, Cicerons izsaucās:

—   Vai tu tik nedomā, ka tev prasa kaut ko par likumiem?

Reiz strīdā Metells Nepots vairākas reizes Ciceronam jautājis:

—   Saki man — kas ir tavs tēvs?[31]

—   Savas mātes dēļ tev uz šādu jautājumu atbildēt būtu daudz grūtāk, — atteicis Cicerons, jo ļaudis runāja, ka Nepota māte bijusi izlaidīga, bet viņš pats vieglprātis.

Pēc sava tribūna gada Nepots negaidīti devies pie Pompeja uz Sīriju, bet tad drīz gluži nevajadzīgi atbraucis atpakaļ. Viņš krāšņi apbedīja savu skolotāju Filagru un par kapa pieminekli viņam uzstādīja marmora kraukli.

—   Tā darīdams, — teica tad Cicerons, — tu esi loti prātīgi rīkojies, jo Filagrs tev labāk iemācījis lidošanu nekā daiļrunu.

Kad Marks Apijs kādas savas runas ievadā izteicās, ka draugs viņu lūdzis, lai aizstāvība būtu rūpīga, daiļrunīga un pārliecinoša, Cicerons piebildis:

—   Tu taču nebūsi tāds bezsirdis, ka neievērosi nevienu no sava drauga vēlmēm.[32]

Lietot nesaudzīgu izsmieklu pret ienaidniekiem vai pret pretiniekiem tiesā retorika, šķiet, ļauj, bet Ciceronam patika zoboties par visiem, un tā viņš ieguva daudz ienaidnieku. Minēšu tikai dažus piemērus.

Kad Cicerons kandidēja konsulu vēlēšanās, par cenzora bija Lūcijs Kota, liels vīna draugs. Reiz Cicerons, ļoti izslāpis, dzēra vairāku draugu klātbūtnē.

—   Jūs dibināti baidāties, — jokojās Cicerons, — ka cenzors nebūs man labvēlīgs, jo es dzeru ūdeni.

Sastapis Vokontiju ar trim Joti neglītām meitām, Cicerons par tām šādi pazobojās:

—   Pret Feba gribu bērnus šos viņš radījis.

Par Marku Gelliju Romā runāja, ka viņa vecāki nav bijuši brīvi cilvēki. Šis Gellijs kādreiz senātā ska]i un izteiksmīgi nolasīja dažas vēstules.

—  Nebrīnieties, — teica Cicerons, — viņš taču cēlies no izsaucējiem.

Kad Fausts Sulla, tā diktatora Sullas dēls, kas daudzus pilsoņus bija izsludinājis ārpus likuma un sodījis ar nāvi, izšķiedis lielu dalu no savas mantas un kritis parādos, izsludināja savu īpašumu pārdošanu vairāksolīšanā, Cicerons piezīmēja, ka dēla sludinājums viņam patīkot labāk nekā tēva.

Šādas asas un nesaudzīgas mēles dēļ Ciceronu daudzi ienīda, starp tiem arī Klodijs un viņa draugi. Naids sākās šādi: Klodijs bija dižciltīgs, vēl diezgan jauns cilvēks, nekaunīgs un iedomīgs. Iemīlējies Cēzara sievā, viņš pārģērbās par arfisti, nepamanīts iekļuva Cēzara namā, kur sievietes pašlaik nesa noslēpumainus upurus. Neviens vīrietis nedrīkstēja to redzēt. Klodijs tad vēl bija ļoti jauns un bez bārdas un cerēja kopā ar sievietēm nokļūt pie Pompejas, bet, nonācis naktī svešā un lielā namā, apmaldījās. Viņam tur apkārt maldoties, Aurēlija, Cēzara mātes kalpone, jautāja, kā viņu saucot. Vajadzēja kaut ko teikt, un Klodijs teica, ka viņš meklējot Auru, Pompejas istabeni. Izdzirdusi vīrieša balsi, Aurēlija sāka kliegt un saukt sievietes. Tās tūlīt aizslēdza durvis, visu namu pārmeklējušas, atrada Klodiju tās kalponītes istabā, ar kuru kopā viņš bija ienācis. Visa Roma runāja par šo gadījumu, un Cēzars šķīrās no Pompejas, bet pret Klodiju cēla sūdzību par upuru apgānīšanu.

Cicerons bija Klodija draugs, un Katilīnas sazvērestības laikā Klodijs bija dedzīgs viņa piekritējs, palīgs un pat miesas sargs. Lai aizstāvētos pret Cēzara celto apsūdzību, Klodijs tagad apgalvoja, ka viņš šīs upurēšanas laikā nemaz neesot bijis Romā, bet kādā pavisam tālā nostūrī, taču Cicerons liecināja, ka iepriekšējā dienā Klodijs viņu apmeklējis un viņi sarunājušies. Tā tas arī bija. Liekas tomēr, ka Cicerons tā liecināja nevis aiz patiesības mīlestības, bet lai attaisnotos savas sievas Terencijas priekšā, kas neieredzēja Klodiju viņa māsas Klodijas dēļ. Tā, pēc Terencijas domām, gribot atņemt viņai vīru un to panākt ar Tulla palīdzību, kurš bija kāds no tuvākajiem Cicerona draugiem. Tulls dzīvoja Klodijai kaimiņos, bieži viņu apmeklēja, centās viņai dažādi izpalīdzēt un tā modināja Terencijā aizdomas, bet Terencija bija valdonīga skarba rakstura sieviete, kas ar savu uzstājību panāca, ka Cicerons liecināja pret Klodiju.

Pret Klodiju liecināja arī daudzi dižciltīgi un krietni pilsoņi, apgalvodami, ka viņš nepatiesi zvērējis, viltojis dokumentus, krāpis, uzpircis vēlētājus un tiesnešus, pavedis sievietes. Lukulls uzrādīja arī dažas kalpones, kuras liecināja, ka Klodijam bijuši neatļauti sakari ar savu jaunāko māsu, kas tajā laikā bijusi Lukulla sieva. Gandrīz visi bija pārliecināti, ka šādi sakari Klodijam bijuši arī ar pārējām divām savām māsām. Viena no tām, Terci ja, bija Markija Rēga, otra, Klodija, Metella Kelera sieva. So Klodiju Romā bija iesaukuši par Kvadrantāriju, jo kāds no viņas mīļākajiem tai bija aizsūtījis sudraba naudas vietā maku ar vara sīknaudu, bet pašu sīkāko vara monētu Romā sauca par kvadrantu, un visvairāk šīs māsas dēļ Klodijam bija nelāga slava.

Tauta tomēr bija sašutusi par lieciniekiem, kas vienprātīgi izteicās pret Klodiju. Izbijušies tiesneši tāpēc pieprasīja sev bruņotu sardzi, un lielākā viņu daļa nodeva nederīgas balsošanas plāksnītes. Vairākums tomēr, šķiet, bija par attaisnošanu, bet gāja baumas, ka daži' tiesneši esot arī uapirkti, un Katulls tāpēc teicis:

—  Jums bija dibināts iemesls prasīt sev bruņotu apsardzību, jums taču varēja atņemt naudu.

Par Ciceronu Klodijs teicis, ka tiesneši viņam neesot ticējuši, bet Cicerons tam atcirtis:

—  Man noticēja divdesmit pieci tiesneši, visi, kas atzina tevi par vainīgu, bet pārējie trīsdesmit neticēja tev, jo, tikai saņēmuši naudu, viņi tevi attaisnoja.

Cēzars pret Klodiju neliecināja un savu sievu laulības pārkāpšanā neapvainoja. Šķīries no tās viņš esot tāpēc, ka Cēzara laulībai jābūt pilnīgi tīrai, to nedrīkstot apēnot arī ļaunas valodas.

Laimīgi attaisnots un ievēlēts par tautas tribūnu, Klodijs tūlīt vērsās pret Ciceronu, lietodams visus līdzekļus un kūdīdams visus pret viņu. Tautas labvēlību viņš ieguva ar tai patīkamiem likumiem. Viņš panāca, ka abiem konsuliem tika piešķirtas pārvaldīšanā sevišķi izdevīgas provinces — Pizonam Maķedonija, Gabīnijam Sīrija.

Daudzus mazturīgos viņš iesaistīja savos pasākumos, viņam bija pat personiska bruņota vergu sardze. No trim ievērojamākiem šī laika vīriem Krass bija atklāti naidā ar Ciceronu, Pompejs centās izdabāt viņiem abiem, un Cēzars ilgojās pēc iespējas ātrāk doties ar karaspēku uz savu provinci Galliju. Cicerons tāpēc meklēja Cēzara aizsardzību, kaut gan nebija Cēzara draugs un turēja viņu aizdomās par Katilīnas atbalstīšanu, tagad tomēr viņš gribēja pavadīt Cēzaru un Galliju kā viņa legāts, un Cēzars tam piekrita.

Klodijs saprata, ka, atrazdamies Gallijā, Cicerons nebūs pakļauts tribūnu varai,[33] un izlikās, ka grib ar viņu izlīgt, visā viņu naidā vainodams gandrīz vienīgi Terenciju. Par Ciceronu pašu viņš runāja laipni un labvēlīgi, it kā nekāda naida un ļaunuma viņam nebūtu, un tikai dažreiz viņam kaut ko draudzīgi pārmeta, tā ka Cicerons no Klodija nemaz vairs nebaidījās un, no legāta amata atteicies, sāka atkal nodoties sabiedriskajiem pienākumiem. Cēzars, par to sašutis, ļāva brīvi rīkoties Klodijam un arī Pompeju noskaņoja pret Ciceronu. Pats viņš kādā tautai turētā runā izteicās, ka, pēc viņa domām, nogalināt bez tiesas sprieduma tādus vīrus kā Lentulu, Ketēgu un viņu biedrus nav bijis ne godīgi, ne likumīgi. Tā jau bija apsūdzība, un bija paredzams, ka Ciceronam būs jāstājas tiesas priekšā.

Kā apsūdzētais viņš tērpās sēru drānās, ļāva ataugt bārdai un matiem un, iedams pa Romu, lūdza tautas palīdzību. Bet, lai viņš ietu kurp iedams uz katras ielas viņam pretī gadījās Klodijs ar trokšņainu dauzoņu baru, kas nekaunīgi ņirgājās par Cicerona sēru tērpu un nožēlojamo izskatu, dažreiz tie pat viņu apmētāja dubļiem un akmeņiem, neļaudami griezties pie tautas. Tad gandrīz visi jātnieki apvilka sēru tērpus, un ne mazāk kā divdesmit tūkstoši jauniešu ļāva ataugt matiem, pavadīja Ciceronu un lūdza tautas palīdzību. Uz sēdi sanāca senāts, lai lemtu, vai sēru tērpu neapvilkt visai tautai, bet konsuli tam pretojās, un, kad ap senātu pulcējās Klodija apbruņotās bandas, daudzi senatori kliegdami izskrēja no sēžu zāles un plēsa savas drānas .

Tas tomēr neradīja ne līdzcietību pret Ciceronu, ne kaunu par viņa stāvokli, un viņam vajadzēja vai nu doties trimdā, vai sākt pret Klodiju bruņotu cīņu, bet viņš lūdza no Pompeja palīdzību. Pompejs ar nolūku bija atstājis Romu, dzīvoja savā lauku īpašumā un nelikās ne zinis par to, kas notiek. Cicerons vispirms sūtīja pie viņa savu znotu Pizonu, bet tad devās arī pats. Dabūjis zināt par Cicerona ierašanos, Pompejs viņam nemaz nerādījās, tik Joti viņš kaunējās no šī vīra, kas viņa dēļ bija uzņēmies grūtas cīņas un ar savu sabiedrisko darbību viņu vienmēr bija atbalstījis. Bet Pompejs bija Cēzara znots un, aizmirsis, ko lūdzējs viņam laba darījis, izgāja pa citām durvīm no nama un izvairījās no satikšanās.

Nodotais un atstātais Cicerons tagad meklēja palīdzību pie konsuliem, taču Gabīnijs runāja ar viņu skarbi un nepiekāpīgi, Pizons bija laipnāks, ieteica viņam veltīgi nepretoties Klodija niknajiem uzbrukumiem, pacietīgi panest apstākļu maiņu, ar savu piekāpību izbeigt jukas un šķelšanos, kas radušās viņa dēļ, un tā atkal kļūt par tēvijas glābēju. Pēc šāda padoma Cicerons apspriedās ar saviem draugiem. Lukulls teica, ka vajagot palikt, jo galu galā viņš tomēr uzvarēšot, citi ieteica doties trimdā, jo, nevarēdama ilgi ciest Klodija neprātīgo trakošanu, tauta drīz sākšot pēc Cicerona ilgoties. Cicerons tam piekrita un aizveda kā velti uz Kapitoliju Minervas tēlu, kas ilgu laiku bija stāvējis viņa namā. Uz tā^ bija uzraksts: «Minervai, Romas sargātājai». Dievi Klinervu Cicerons sevišķi godāja. Dabūjis no draugiem pavadoņus, Cicerons ap pusnakti atstāja pilsētu un devās pa sauszemi caur Lukāniju, lai no turienes pārceltos uz Sicīliju.

Kad kļuva zināms, ka Cicerons aizbēdzis, Klodijs panāca lēmumu par viņa izraidīšanu trimdā un izdeva rīkojumu, kas aizliedza dot patvērumu Ciceronam piecsimt jūdžu[34] robežās no Romas. Aiz cieņas pret Ciceronu šo rīkojumu gandrīz neviens neievēroja, bet ļoti viesmīlīgi viņu uzņēma un pavadīja tālāk, tikai kādā Lukānijas pilsētā Hiponijā, ko tagad sauc par Vibonu, kāds sicīlietis Vibijs aizraidīja viņu projām no sava nama, kaut gan Cicerons bija daudz viņam palīdzējis un Vibijs viņa konsulāta laikā bija kļuvis par celtnieku prefektu. Savā lauku īpašumā Vibijs tomēr bija ar mieru Ciceronu uzņemt. Arī Sicīlijas pretors Gājs Vergilijs, kas Ciceronam bija daudz pateicības parādā, lūdza viņu nebraukt uz Sicīliju.

Par šādu noraidījumu apbēdinātais Cicerons tad devās uz Brundisiju un no tās izbrauca uz Dirrahiju, labam ceļa vējam pūšot, bet no jūras sāka pūst stiprs pretvējš, nākošajā dienā viņš atkal bija Brundisijā, un tad atkal vajadzēja doties jūrā uz Dirrahiju. Kad viņš tur esot nonācis un gribējis kāpt krastā, notikusi zemestrīce un stipra jūras viļņošanās. Pareģi no tā secinājuši, ka viņa trimda nebūšot ilga — zemestrīce nozīmējot likteņa maiņu.

Pie Cicerona tagad ieradās daudz apmeklētāju apliecināt savu draudzību un līdzjūtību, un grieķu pilsētas cita pēc citas sūtīja savas delegācijas, tomēr viņš bija noskumis un bez enerģijas. Kā nelaimīgam mīlētājam viņa domas vienmēr bija pievērstas Itālijai, un lielā nelaime viņu bija pilnīgi satriekusi. Neviens to nebija gaidījis no gudrā vīra, kas visu mūžu bija nodarbojies ar zinātnēm, viņš taču pats bieži bija lūdzis draugus nesaukt viņu par oratoru, bet par filozofu. Filozofija esot viņa dzīves uzdevums, bet daiļruna valstsvīram vajadzīga kā līdzeklis, taču alkatīgā godkāre nomāca viņa saprātīgos apsvērumus jo, kam ilgu laiku jābūt kopā un jārīkojas ar pilsoņu lielo masu, to ietekmē šīs masas kaislības un iekāres, fa viņš nav īsti piesardzīgs un nepievēršas dzīves būtībai.

Panācis Cicerona izraidīšanu, Klodijs lika nodedzināt viņa lauku mājas un arī namu Romā un tajā vietā uzcelt Brīvības templi. Visu pārējo mantu vajadzēja pārdot vairāksolīšanā, bet neviens neko nenopirka, kaut gan izsoli izsludināja dienu pēc dienas. Šāda Klodija rīcība dižciltīgajiem iedvesa īstas šausmas, un, kūdīdams vienkāršo tautu uz atklātu un nekaunīgu vardarbību, Klodijs sāka jau vērsties pret pašu Pompeju, apstrīdēdams dažu^ viņa rīkojumus, kas bija doti karagājienu laikā. Pompejs jutās apdraudēts un vainoja pats sevi, ka nav aizstāvējis Ciceronu. Viņš mainīja savu izturēšanos un darīja visu, lai panāktu Cicerona atgriešanos. Tā kā Klodijs tam pretojās, senāts nolēma neko neizlemt un ar valsts lietām nemaz nenodarboties, kamēr Cicerons nebūs atgriezies.

Lentula konsulāta laikā jukas turpinājās un stāvoklis kļuva vēl ļaunāks, tā ka pat Forumā ievainoja dažus tribūnus. Cicerona brālis Kvints izglābās tikai tāpēc, ka bija pakritis starp līķiem un Klodija ļaudis nepamanīja, ka viņš vēl dzīvs. Taču tautas noskaņojums mainījās, un tribūns Annijs Milons pirmais iedrošinājās apsūdzēt Klodiju vardarbībā, un atbalstīt Pompeju tautas sapulcē ieradās daudz Jaužu pat no Romai tuvākajām pilsētām. Ar viņu palīdzību Pompejs padzina no Foruma Klodiju un uzaicināja pilsoņus balsot, un nekad vēl romieši neesot balsojuši tik vienprātīgi. Kā sacenzdamies ar tautu, senāts nolēma izteikt pateicību tām pilsētām, kas bija palīdzējušas Ciceronam viņa trimdas laikā un atkal uzbūvēt ar valsts līdzekļiem viņa namu Romā un viņa lauku mājas, ko Klodijs bija licis nodedzināt.

Cicerons atgriezās sešpadsmitajā mēnesī pēc izraidīšanas, un tautas prieks bija tik liels un tik liela cenšanās viņu ar godu sagaidīt, ka pat Cicerona stāsts par savu atgriešanos atpalika no patiesības. Visa Itālija, viņš teica, uz saviem pleciem viņu ienesusi Romā. Pat Krass, kas bija viņa ienaidnieks pirms trimdas, tagad laipni viņu sagaidīja un par prieku savam dēlam Pūblijam, lielam Cicerona cienītājam, ar viņu samierinājās — tā viņš vismaz teica.

Drīz pēc tam, kad Klodijs nebija Romā, Cicerons ar lielu ļaužu pulku devās uz Kapitoliju, norāva plāksnes, uz kurām bija uzrakstīti tribūnu rīkojumi un lēmumi, un tās sadauzīja. Klodijs par to žēlojās, bet Cicerons paziņoja, ka Klodijs esot patricietis, tātad nelikumīgi ievēlēti par tribūnu, un nekam, ko viņš darījis, neesot likuma spēka. Katons bija sašutis un protestēja — viņš Klodiju neaizstāvot un viņa rīcību nosodot, tomēr tā būšot neciešama patvarība, ja senāts nolemšot atzīt par nelikumīgiem tik daudzus lēmumus un rīkojumus, starp tiem arī viņa paša, Katona, Bizantijas un Kipras stāvokļa nokārtošanu. Tas aizvainoja Ciceronu unr kaut gan viņš to neizrādīja, viņu agrākajai ciešajai draudzībai bija pienācis gals.

Kad Klodiju pēc tam nogalināja Milons, Cicerons uzņēmās viņu aizstāvēt pret apsūdzību slepkavībā, un senāts, baidīdamies, ka pilsētā varētu izcelties nekārtības — Milons taču bija ievērojams un straujas dabas vīrs — uzdeva Pompejam nokārtot šo un vēl dažas citas lietas un gādāt par drošību pilsētā un tiesās. Pompejs tad lika kareivjiem vēl naktī ieņemt visas augstienes ap Forumu, un Milons baidījās, ka Cicerons izbīsies no šī neparastā skata un vāji viņu aizstāvēs, tāpēc viņš pierunāja to ierasties Forumā nestuvēs un palikt tajās, līdz sanāks tiesneši un sāksies sēde. Ciceronam trūcis drosmes ne vien kaujā, bet arī tiesā viņš runas sākumā loti uztraucies un stipri trīcējis, un tikai ar laiku viņa dailruna sasniegusi pilnīgu briedumu.

Katons kādreiz apsūdzēja Likiniju Murēnu, un tā aizstāvēšanu uzņēmās Cicerons, kas šoreiz bija nodomājis parādīt, ka viņš ir pārāks par Hortēnsiju, tā laika ievērojamāko oratoru. Iepriekšējā naktī viņš aiz satraukuma ne uz brīdi neaizmiga un tiesā izskatījās tik nomocījies, ka nemaz neatgādināja agrāko Ciceronu.

Arī tagad, kad viņš izkāpa no nestuvēm, lai aizstāvētu Milonu, un ieraudzīja Pompeju kā karavadoni sēžam uz paaugstinājuma un visapkārt Forumam kareivjus mirdzošās bruņās, viņš pilnīgi apjuka, trīcēja un tikai ar pūlēm varēja sākt runāt, bet Milons pats tiesā bija pašpaļāvīgs un drošs, viņš nebija pat atradis par vajadzīgu noskut matus un apvilkt sēru tērpu. Par labu, šķiet, viņam tas nenāca, un viņu atzina par vainīgu, bet Cicerona uztraukumu romieši piedēvēja nevis bailēm, bet viņa draudzībai ar Milonu.

Ciceronam nācās arī karot, viņš sekmīgi cīnījās ar laupītājiem Amānu kalnu apgabalā, un kareivji viņu izsauca par imperatoru. Kad orators Cecīlijs lūdza viņu atsūtīt no Kilikijas dažus leopardus izrādei, Cicerons, lepodamies ar saviem panākumiem, tam atbildēja, ka Kilikijā leopardu neesot, tie visi aizbēguši uz Kāriju, sašutuši, ka vienīgi Kilikijā viņus vajājot, citur visur leopardus liekot mierā.

Braukdams pa jūru atpakaļ no savas provinces, Cicerons piestāja Rodā un kādu laiku uzkavējās arī Atēnās, ar prieku atcerēdamies tur agrāk pavadītos gadus. Šeit viņš satika ievērojamākos zinātniekus, apmeklēja draugus un paziņas, un visa Grieķija apliecināja viņam savu apbrīnu. No Atēnām viņš atgriezās Romā, kur pilsoņu kara trums pašlaik jau taisījās uztrūkt. Kad senāts viņam gribēja piešķirt triumfu, viņš teica, ka labprāt ietu aiz Cēzara triumfa ratiem, ja tikai izdotos Cēzaru ar Pompeju samierināt. Viņš griezās ar vēstulēm gan pie Cēzara, gan personiski pie Pompeja, mudinādams un lūgdams viņus abus būt piekāpīgākiem un iecietīgākiem. Kad bija noticis nelabojamais un Cēzara armija devās uz Romu, Pompejs pilsētā nepalika un ar daudziem krietniem vīriem to at- slaja. Tā kā Cicerons nebēga, tad Romā sprieda, ka viņš nostājies Cēzara pusē. Bija tomēr skaidrs, ka viņš ilgi svārstījās un izšķiršanās sagādāja viņam lielas ciešanas. Vēstulēs draugiem viņš rakstija, ka nezinot, ko iesākt, Pompejam esot taisnīgāks un cildenāks kara iemesls, bet Cēzars prasmīgāk izmantojot apstākļus un vairāk gādājot par sevi un saviem draugiem. Tāpēc, rakstija Cicerons, viņš zinot, no kā bēgt, bet nezinot, pie kā jābēg.

Šajā laikā viņš saņēma vēstuli no Cēzara drauga Tre- bātija. Tas rakstīja, ka, pēc Cēzara domām, Ciceronam jānostājoties viņa pusē un jādaloties ar viņu cerībās, bet, ja Cicerons, būdams jau vecs vīrs, to negribētu, lai viņš dodoties uz Grieķiju un dzīvojot mierīgi, nekādās politiskās cīņās neiejaukdamies. Cicerons bija pārsteigts; ka Cēzars pats neraksta viņam, un sašutis atbildēja, ka nedarīšot neko tādu, kas nebūtu viņa agrākās darbības cienīgs.

Tā par šī laika notikumiem raksta Cicerons savās vēstulēs.

Kad Cēzars ar savu armiju bija aizgājis uz Spāniju, Cicerons tūlīt aizbrauca pie Pompeja, un visi, viņu redzēdami, priecājās, tikai Katons, divatā saticis, loti pēla par pievienošanos pompejiešiem. Katons atzina, ka viņš pati gan nebūtu rīkojies godīgi, kļūdams neuzticīgs savai agrākajai pārliecībai, bet Cicerons būtu bijis noderīgāks tēvijai un saviem draugiem, palikdams Romā un mierīgi novērodams notikumu gaitu. Tagad viņš bez kādas vajadzības un apdoma kļuvis par Cēzara ienaidnieku un ieradies šeit, kur visiem draud lielas briesmas.

Sie Katona pārmetumi un apsvērumi radīja lūzumu Cicerona uzskatos, turklāt vēl Pompejs viņu neiesaistīja nevienā svarīgākā pasākumā. Sai ziņā arī Cicerons pats nebija bez vainas: viņš neslēpa, ka nožēlo savu ierašanos, noniecināja Pompeja armiju, paļāja paklusām visus viņa nodomus un neatturējās no zobošanās par viņa sabiedrotajiem. Pa nometni viņš staigāja drūms un saīdzis, un par viņa asprātībām nevietā visi smējās. Dažas no tām varētu arī atzīmēt.

Domitijs gribēja iecelt militārā amatā kādu pilnīgi nepiemērotu vīru un aizbildinādamies teica, ka šis cilvēks esot ļoti saprātīgs un viņam esot laba daba.

—   Kāpēc tad tu, — jautājis Cicerons, — nesaglabā viņu par aizbildni saviem bērniem?

Kad Cēzaram labi veicās un viņš jau gandrīz bija ielen- cis pompejiešus, Lentuls teica, ka pēc viņa ziņām Cēzara draugi esot drūmi.

—   Tātad, — iebilda Cicerons, — viņi neieredz Cēzaru.

Kāds Markijs, kas tikko bija ieradies no Itālijas, stāstīja — Romā visi runājot, ka Pompejs esot ielenkts.

—   Un tu atbrauci, — jautāja viņam Cicerons, — lai pats par to pārliecinātos?

Pēc sakāves Nonijs teica, ka cerību nevajagot zaudēt — Pompejam vēl palikuši deviņi ērgļi.[37]

—  Lieliski tu mūs iepriecinātu, — zobojās Cicerons, — ja mēs karotu ar kovārņiem!

Kad Labiēns, atsaukdamies uz pareģojumiem, teica, ka Pompejs noteikti uzvarēšot, Cicerons smējās:

—   Tagad es saprotu, tā bija tikai kara viltība, ka mēs atdevām ienaidniekiem savu nometni.

Pēc Farsalas kaujas (Cicerons, nebūdams īsti vesels, kaujā nepiedalījās) un Pompeja bēgšanas Katons, ar lielu armiju un stipru floti atradis patvērumu Dirrahijā, uzaicināja Ciceronu uzņemties pēc likuma karaspēka vadību, jo viņam kā bijušajam konsulam uz to esot lielākas tiesības. Cicerons atteicās ne tikai no vadības, bet vispār no tālākas piedalīšanās karā. Pompeja dēls ar saviem draugiem tad sauca viņu par nodevēju un, izvilkuši zobenus no makstīm, gandrīz būtu Ciceronu nogalinājuši, ja Katons ar lielām grūtībām viņu neizglābtu un neaizsūtītu no nometnes.

Aizbraucis no Dirrahijas uz Brundisiju, Cicerons tur kādu laiku palika un gaidīja Cēzaru, ko aizkavēja sarežģījumi Āzijā un Ēģiptē, bet, dabūjis zināt, ka Cēzars ieradies Tarentā un no turienes dodoties uz Brundisiju, nolēma iet viņam pretī. Viņš cerēja uz apžēlošanu, taču baidījās, ka uzvarējušais Ienaidnieks daudzu klātbūtnē liks ciest viņam pazemojumus, tomēr viņam nevajadzēja neko darīt, ne teikt, kas aizvainotu pašcieņu, jo Cēzars nokāpa no zirga, tikko ieraudzīja Ciceronu, kas gāja citiem sagaidītājiem pa priekšu, laipni viņu sveicināja un vairākus stadijus gāja viņam blakus, ar viņu vienu pašu sarunādamies. No šī laika Cēzars viņam bija vienmēr draudzīgs, un pat tad, kad Cicerons sarakstīja Katona slavinājumu, Cēzars, to atspēkodams, Ciceronu pašu tomēr pielīdzināja Perīklam un Tēramenam. Šo Cicerona darbu sauc par «Katonu», bet Cēzara — par «Antikatonu».

Kad Cicerons uzņēmās aizstāvēt Kvintu Ligāriju, kādu no Cēzara ienaidniekiem, Cēzars teicis saviem draugiem:

—   Kāpēc gan pēc tik ilga laika nepakļausities atkal Ciceronu, kaut gan šī lieta īstenībā ir jau izlemta — Li- gārijs ir nekrietns cilvēks un mans ienaidnieks.

Tad Cicerons sāka runāt, un visi bija dziļi aizgrābti. Viņa runa plūda drīz strauji un dedzīgi, drīz apvaldīti un mierīgi, un pastāvīgi mainījās arī izteiksme Cēzara sejā, un tajā skaidri bija lasāmas viņa pretrunīgās jūtas. Kad Cicerons sāka runāt par Farsalu, Cēzars aiz satraukuma viss nodrebēja, un viņam no rokām pat izkrita dažas

piezīmes.

Ligāriju viņš attaisnoja, gandrīz vai piespiests.

Kad pēc tam Romā nodibinājās vienpersoniska vara, Cicerons atteicās no sabiedriskas darbības un savu laiku veltīja jauniešiem, kas gribēja nodarboties ar filozofiju. Tie gandrīz visi bija no pašām dižciltīgākajām un ievērojamākajām dzimtām, un tuvība ar viņiem padarīja Ciceronu par Joti ietekmīgu personu. Tagad svarīgākais viņa uzdevums bija sarakstīt un pārtulkot filozofiskus dialogus un atrast latīņu valodā apzīmējumus filozofijas un fizikas jēdzieniem. Dažreiz viņš to panāca, dodams jaa pazīstamam vārdam metaforisku vai pārnestu nozīmi. Cicerons rakstīja arī dzejas, turklāt loti viegli, it kā rotaļādamies. Kad viņam radusies šāda patika, viņš vienā naktī varējis uzrakstīt kādas piecsimt vārsmas. Pa lielākajai daļai viņš tagad dzīvoja Tuskulas tuvumā savā lauku īpašumā. Gluži kā Laerts, rakstīja viņš draugiem, vai nu pēc paraduma jokodamies vai aiz godkāres ilgodamies pēc sabiedriskas darbības un sirdīdamies par pašreizējo stāvokli Romā. Uz Romu viņš brauca tikai retumis apliecināt savu padevību Cēzaram un bija vienmēr viens no pirmajiem, kas ierosināja diktatoram jaunus pagodinājumus un centās pateikt kaut ko jaunu un glaimojošu par viņu pašu un viņa darbiem. Tā, piemēram, Cicerons izteicās par Pompeja tēliem, kas bija nogāzti un aizvākti, bet, kad Cēzars pavēlēja tos uzstādīt un tie atkal stāvēja kā stāvējuši, Cicerons teica, ka ar šo augstsirdību Cēzars uzstādījis Pompeja tēlus un uzcēlis pieminekli sev.

Cicerons esot domājis sarakstīt plašu Romas vēsturi un tajā ietvert daudz par Grieķiju, tāpat arī viņa paša savāktās teikas un mītus, taču viņu aizkavējušas daudzas neveiksmes un nelaimes kā valsts, tā personiskajā dzīvē, un personiskajās kļūmēs pa lielākajai daļai vainojams viņš pats. Vispirms viņš šķīrās no savas sievas Terencijas, kas kara laikā par savu vīru nemaz neesot rūpējusies. Gandrīz bez līdzekļiem viņam vajadzējis atstāt Jlāliju, un, kad viņš atgriezies, sieva nemaz nav viņu sirsnīgi sagaidījusi. Viņa nav braukusi uz Brundisiju, kur Cicerons uzturējās ilgāku laiku, un, kad tik tālā ceļā devusies viņu meita, gandrīz vēl pusaudze, nav gādājusi tai ne par vajadzīgajiem pavadoņiem, ne par līdzekļiem.

Savas mājas viņš atradis gluži tukšas, bet lielu parādu Terencijai bijis daudz. Tādi pēc Cicerona vārdiem bija šīs laulības šķiršanas loti pamatotie iemesli. Terencija tos visus noliedza, un Cicerons pats sagādāja viņai vislabāko pierādījumu, drīz pēc tam apprecēdams vēl gluži jaunu meiteni. Terencija apgalvoja, ka viņš esot tajā neprātīgi iemīlējies, bet Tirons, Cicerona brīvlaistais, raksta, ka Cicerons to darījis, lai tiktu vaļā no parādiem, jo šī meitene bija loti bagāta. Cicerons pārvaldīja viņas īpašumus kā testamenta izpildītājs[38], bet, tā kā viņam bija milzīgi parādi, tad draugi un tuvinieki viņu pierunāja meiteni apprecēt, kaut gan gadu starpība bi ja loti liela, un ar viņas naudu norēķināties ar kreditoriem.

Antonijs, runādams par šīm laulībām savā «Filipiku» atspēkojumā, saka, ka Cicerons padzinis sievu, ar kuru nodzīvojis līdz sirmam vecumam, viņš zobojas arī par Cicerona atturēšanos no sabiedriskās dzīves: tā darot tikai sliņķi un gļēvuli.

Drīz pēc Cicerona otrām laulībām nomira viņa meita. Viņa bija Lentula sieva, ko bija apprecējusi pēc sava pirmā vīra Pizona nāves. Mierināt Ciceronu ieradās daudzi filozofi, jo viņš ļoti cieta un pat šķīrās no sievas, tāpēc ka viņam likās — tā priecājas par Tullijas nāvi.

Tādas bija Cicerona ģimenes lietas.

Sazvērestībā pret Cēzaru Cicerons nepiedalījās, kaut gan bija tuvs draugs Brutam un — vairāk nekā jebkurš cits sašutis par pašreizējo stāvokli — ilgojās pēc agrākās iekārtas. Sazvērnieki tomēr baidījās viņu iesaistīt drosmes trūkuma un vecuma dē|, jo viņa gados pat pašiem drošsirdīgākajiem pietrūkst vīrišķības. Kad Bruts un Kasijs bija savu nodomu veikuši, Cēzara piekritēji vērsās pret viņiem, un Romai atkal draudēja pilsoņu karš. Tad konsuls Antonijs sasauca senātu un teica īsu uzrunu par vienprātību, pēc tam runāja Cicerons un apstākļiem atbilstošā veidā aicināja sekot atēniešu piemēram un izsludināt amnestiju par visu, kas noticis Cēzara laikā[39], bet Kasijam un Brutam piešķirt provinces. Izpildīts tomēr nekas netika: kad Cēzara līķi ienesa Forumā un Antonijs parādīja dziļi apbēdinātajai tautai viņa asiņaino, daudzās vietās caurdurto togu, tā neprātīgās dusmās turpat Forumā gribēja sagrābt sazvērniekus un ar tiem izrēķināties, bet neviena tur vairs nebija. Tad, paķēruši degošas pagales no bēru sārta, ļaudis skrēja dedzināt viņu namus. Kaut ko tādu paredzējuši, sazvērnieki no šīm briesmām izglābās, bet, saprazdami, ka draud vēl daudzas citas, atstāja Romu.

Vara tagad bija Antonija rokās, un visi, visvairāk Cicerons, baidījās, ka viņš rīkosies kā vienpersonisks pavēlnieks. Antonijs redzēja, ka Cicerons atkal ir kļuvis ievērojams vīrs, zināja, ka viņš ir Bruta draugs, un Cicerona atrašanās Romā viņam nebija patīkama. Jau agrāk viņiem vienam uz otru nebija labs prāts — tik dažāds, pat pilnīgi pretējs bija viņu dzīves ceļš. Baidīdamies no Antonija, Cicerons sākumā gribēja doties kā Dolabellas legāts uz Sīriju, bet Hirtijs un Pansa, krietni vīri un lieli viņa cienītāji, kuriem pēc Antonija vajadzēja kļūt par konsuliem, lūdza Ciceronu viņus neatstāt, apņemdamies ar viņa palīdzību satriekt Antonija varu. Cicerons šiem solījumiem gan īsti neticēja, tomēr atteicās no brauciena uz Sīriju un vienojās ar Hirtiju un Pansu vasaru pavadīt Atēnās un atgriezties Romā, kad viņi būs kļuvuši par konsuliem. Kad tas bija norunāts, Cicerons devās ceļā. Taču brauciens neveicās tik ātri, kā domāts, un no Romas, kā tas bieži mēdz būt, pienāca jaunas ziņas: ar Antoniju notikusi apbrīnojama pārmaiņa, viņš tagad rīkojoties pilnīgi pēc senāta norādījumiem, stāvoklis esot tāds, ka nepieciešama tikai Cicerona klātbūtne, lai viss būtu labākajā kārtībā.

Pārmezdams sev pārāk lielo piesardzību, Cicerons tūlīt devās atpakaļ uz Romu. Sākumā likās, ka viņa cerības piepildīsies: tik liels laužu pulks iznāca ar gavilēm viņu sagaidīt un gandrīz līdz vakaram viņam vajadzēja palikt pie pilsētas vārtiem, lai saņemtu daudzos mīlestības, cieņas un draudzības apliecinājumus. Nākošajā dienā Antonijs sasauca senātu un aicināja arī Ciceronu, bet viņš neieradās, aizbildinādamies, ka noguruma dēļ jāpaliekot gultā. Šķiet tomēr, ka īstenībā viņš baidījās no uzbrukuma, jo ceļā bija saņēmis par to slepenu ziņojumu. Antonijs bija sadusmots par tādām aizdomām un sūtīja kareivjus vai nu atvest Ciceronu, vai nodedzināt viņa namu, bet, tā kā daudzi senatori viņu aizstāvēja un lūdza saudzēt, Antonijs, saņēmis nodrošinājumu, atstāja Ciceronu mierā.

No šī laika viņi viens no otra sargājās, bet satiekoties likās nepazīstam, līdz no Apollonijas ieradās Jaunais Cēzars un saņēma Cēzara atstāto mantojumu. Ar Antoniju viņš sanāca naidā divi tūkstoši piecsimt miriādu drahmu dēļ, ko Antonijs bija piesavinājies no Cēzara atstātās mantības.

Tad pie Cicerona ieradās Jaunais Cēzars ar savu patēvu Filipu un svaini Markellu, un viņi vienojās, ka Cicerons jaunekli atbalstīs senātā un tautas sapulcē ar savu sabiedrisko ietekmi un daiļrunu, bet tas savukārt gādās par Cicerona drošību ar naudu un bruņotu varu, jo šī jaunekļa rīcībā bija jau daudzi bijušie Cēzara kareivji. Šķiet, ir vēl kāds svarīgāks iemesls, kāpēc Cicerons tik labprāt pieņēma Jaunā Cēzara draudzību. Vēl Pompeja un Cēzara dzīves laikā Cicerons redzēja sapni: kāds aicinājis uz Kapitoliju senatoru dēlus, vienu no viņiem tur Jupiters nozīmēšot par Romas valdnieku; pilsoņi steidzīgi pulcējušies ap Jupitera templi, un zēni klusu sēdējuši ar purpuru apmalotās togās[40], tad pēkšņi atvērušās durvis, zēni piecēlušies un viens pēc otra gājuši gar dieva tēlu, dievs uz visiem noskatījies un ļāvis apbēdinātiem aiziet, nekā neteikdams, bet, kad garām gājis Jaunais Cēzars, Jupiters pacēlis roku un izsaucies:

— Romieši, gals būs jūsu pilsoņu kariem, kad šis zēns kļūs par valdnieku.

Tāds bija Cicerona sapnis, un visvairāk viņam palika atmiņā šis zēns, kaut gan nevienu tādu zēnu viņš nepazina. Kad viņš nākošajā dienā aizgāja uz Marsa laukumu, zēni savus treniņus jau bija beiguši un sāka izklīst, un pirmais, kuru ieraudzīja Cicerons, bija sapnī redzētais. Pārsteigts viņš jautāja, kas esot zēna vecāki. Viņa tēvs bija Oktāvijs, kāds ne sevišķi ievērojams vīrs, viņa māte Atija bija Cēzara māsas meita, tāpēc Cēzars, kuram pašam bērnu nebija, testamentā viņam novēlēja savu namu un pārējo mantu. Pēc tam Cicerons centās biežāk viņu satikt, un zēns priecājās par viņa draudzīgo izturēšanos. Jāpiezīmē turklāt, ka viņš bija dzimis tieši Cicerona konsulāta gadā.

Tāds esot bijis viņu draudzības sākums. Taču lielāka nozīme bija Cicerona naidam pret Antoniju un viņa neremdināmai godkāribai, jo Cicerons domāja savai valstsvīra prasmei un ietekmei pievienot tagad Jaunā Cēzara spēkus, kas tā centās iegūt viņa labvēlību, ka pat sauca par tēvu. Bruts par to dusmojās un savās vēstulēs Atikam Ciceronam pārmeta, ka viņš aiz bailēm no Antonija gribot kļūt par Cēzara draugu, viņš meklējot sev labu kungu, nevis cenšoties panākt brīvību tēvijai. Atēnās šajā laikā Cicerona dēls nodarbojās ar filozofiju, un Bruts viņu iesaistīja dažādos pasākumos, dodams uzdevumus, kurus jaunais Cicerons sekmīgi izpildīja.

Romā Cicerons bija tik varens, ka varēja rīkoties pilnīgi pēc saviem ieskatiem, viņš panāca, ka Antonijam bija jāatstāj pilsēta un pret viņu kā pret dumpinieku izsūtīja ar karaspēku abus konsulus — Hirtiju un Pansu. Pēc viņa ierosinājuma, senāts Cēzaram piešķīra liktorus un citas pretora varas nozīmes, jo viņš cīnoties par tēviju. Kad Antoniju sakāva un abi konsuli kaujā krita, viņu armijas vadību uzņēmās Cēzars.[41] Senāts tagad no viņa baidījās, jo šim jauneklim pārāk labi veicās, tas mēģināja viņa varu mazināt un dabūt ar dāvanām un goda parādīšanu savā pusē viņa kareivjus: tik liels karaspēks vairs neesot vajadzīgs, Antonijs taču esot aizbēdzis. Nobažījies bija arī Cēzars, viņš sūtīja uzticamus cilvēkus pie Cicerona, lai tie viņu pierunātu un pārliecinātu, ka viņiem abiem jāpanāk ievēlēšana par konsuliem. Cicerons, kļuvis par konsulu, varēšot rīkoties pēc saviem ieskatiem, Cēzars vēl esot loti jauns, viņš apmierināšoties ar konsula vārdu un godu. Cēzars pats vēlāk atzina, ka baidījies no sava karaspēka atlaišanas, jo tad viņam vairs nebūtu nekāda atbalsta, tāpēc viņš šai grūtajā brīdī izmantojis Cicerona godkārību un piedāvājis viņam savu palīdzību konsulu vēlēšanās.

Šie priekšlikumi Ciceronu iekārdināja, un tā jauneklis piekrāpa veco, daudz pieredzējušo vīru, kas tā atbalstīja viņu vēlēšanās un ieteica senātam, ka pat viņa draugi bija sašutuši, taču drīz pēc tam viņš tomēr saprata, ka pazudinājis pats sevi un palīdzējis sagraut Romas tautas brīvību, jo šis pats jauneklis, kļuvis par konsulu un ieguvis varu, nemaz vairs nerēķinājās ar Ciceronu, kļuva par Antonija un Lepida draugu, pievienoja savu armiju

viņu 9pēkiem, un šie trīs sadalīja valsti kā jebkuru mantu. Viņi sastādīja nāvei nolemto sarakstu, kurā bija vairāk nekā divi simti personu. Par Cicerona ierakstīšanu vai neierakstīšanu šajā sarakstā izcēlās pats asākais strīds. Antonijs pat dzirdēt negribēja par tālākajām sarunām, ja Ciceronu nenogalinās pirmo, un Lepids bija viņa pusē. Cēzars viņiem abiem pretojās. Sīs slepenās sarunas notika uz kādas saliņas Bononijas apkārtnē. Tās turpinājās trīs dienas. Pirmajās divās Cēzars aizstāvēja Ciceronu, trešajā viņš piekāpās un atdeva to ienaidniekiem. Panāca šādu vienošanos: Cēzaram bija jāatteicas no Cicerona, Lepidam no sava brāļa Paula, Antonijam no Lūcija Cēzara, sava mātes brāļa. Tā dusmās un naidā viņi aizmirsa visu cilvēcisko vai, pareizāk sakot, pierādīja, ka nav briesmīgāka nezvēra par cilvēku, ja viņa nežēlībai pievienojas vara.

Cicerons ar brāli tad uzturējās savā lauku īpašumā netālu no Tuskulas. Dabūjuši zināt par proskripcijas sarakstu, viņi nolēma doties uz Cicerona vasarnīcu jūras krastā un no turienes uz Maķedoniju pie Bruta, jo bija ziņas, ka viņam tur esot karaspēks. Viņus nesa nestuvēs, jo aiz izmisuma viņi bija galīgi zaudējuši spēkus. Apstājoties ceļā, viņi lika nestuves nolikt blakus un žēlojās par savu likteni. Vairāk satriekts bija Kvints, kuru māca arī bažas par pilnīgu līdzekļu trūkumu. Viņš teica, ka no mājām neesot paguvis neko paņemt līdz. Arī Ciceronam naudas šādam ceļam bija maz, tāpēc viņi nolēma, ka Cicerons dosies tālāk, bet Kvints, paņēmis vajadzīgāko no mājām, vēlāk viņu panāks. Kad tas bija norunāts, viņi raudādami apkampās un izšķīrās, taču Kvintu jau pēc dažām dienām viņa paša vergi nodeva gūstītājiem, un tie viņu nobendēja kopā ar dēlu.

Kad Cicerons nonāca pie jūras, tūlīt gadījās arī kuģis, viņš tajā iekāpa un, labam ceja vējam pūšot, nobrauca gar piekrasti līdz Kirkeju zemesragam. No turienes jūrnieki gribēja braukt tālāk, bet. Cicerons, vai nu baidīdamies no brauciena pa jūru, vai arī arvien vēl paļaudamies uz Cēzara godprātību, izkāpa malā un nogāja kājām simt stadijus pa ceļu uz Romu, tad sāka šaubīties un devās atpaka] uz jūru, kur nakts pagāja mokošās šaubās un pārdomās. Viņš pat apsvēra iespējamību slepeni iekļū' Cēzara namā, tur padarīt sev galu pie pavarda un tā kļūt par Cēzara lāstu, bet bailes no mocībām viņu atturēja.

Viņam nāca prātā vēl citas juceklīgas domas, bet, visas tās atmetis, viņš pavēlēja vergiem vest sevi pa jūru uz Kajētu. Tur viņam bija īpašums, lielisks patvērums vasaras karstumā, kad tik patīkams ir ziemeļu vējš. Šeit uz paša jūras krasta bija neliels Apollona templis. No tā pacēlās vesels kraukļu bars; tas ķērkdams laidās uz kuģi, ar kuru Cicerons pašlaik piestāja pie krasta. Kraukli sasēdās uz rājas, ķērca un plosīja tauvas, un visi to atzina par ļaunu zīmi.

Cicerons izkāpa malā un, aizgājis uz savu vasaras māju, atgūlās atpūsties, bet lielākā dala kraukļu satupās uz loga un sacēla lielu troksni. Viens pat nolaidās uz gultas, kur, aptinis galvu ar segu, gulēja Cicerons, un ar knābi mazliet pavilka segu nost; tad vergi sāka sev pārmest, ka viņi, neko nedarīdami, gaidot, līdz viņu kungu nogalinās visu acu priekšā, pat šie kraukli palīdz un rūpējas par nevainīgo. Gan ar lūgšanu, gan ar piespiešanu viņi iecēla Ciceronu nestuvēs un devās uz jūru.

Tūlīt pēc tam klāt bija arī bendes, centurions Herennijs un kara tribūns Popillijs ar saviem ļaudīm. Slepkavībā apsūdzēto Popilliju Cicerons kādreiz bija aizstāvējis. Durvis bija aizslēgtas, un atnākušie tās uzlauza, bet Ciceronu viņi nekur neatrada, un ļaudis, kas bija šajā namā, apgalvoja, ka neko nezinot, taču kāds jaunietis, Cicerona brāļa Kvinta brīvlaistais, ko saukuši par Filologu, pateicis kara tribūnam, ka Cicerons aiznests nestuvēs pa ēnaino aplinku taku uz jūru. Šis Filologs bija audzis Cicerona namā un tur mācījies visas brīvu laužu zinības. Dabūjis šādu norādījumu, kara tribūns ar Herenniju un dažiem citiem saviem ļaudīm steidzās nogriezt bēgjiem ceju. Dzirdēdams vajātājus skrējām, Cicerons pavēlēja vergiem apstāties un nolikt nestuves zemē. Atbalstījis pēc sava paraduma ar kreiso roku zodu, viņš stingi raudzījās uz saviem slepkavām. Apaudzis ar bārdu un matiem, nemazgājies, aiz rūpēm un bēdām dziļi iekritušiem vaigiem, viņš bija tik nožēlojams, ka gandrīz visi novērsās, kad Herennijs viņu nodūra nestuvēs, no kurām viņš pats izliecās ārā, atkailinādams savu kaklu. Tā gāja bojā Cicerons sava mūža sešdesmit ceturtajā gadā. Pēc Antonija pavēles viņam nocirta galvu un rokas, ar kurām viņš rakstīja «Filipikas», jo Cicerons savas pret Antoniju vērstās runas nosauca par «Filipikām», un tā tās sauc vēl tagad.

Kad Cicerona galvu un rokas atveda uz Romu, Antonijs pašlaik vadīja vēlēšanas. Tās ieraudzījis, viņš izsaucies, ka tagad proskripciju vairs nebūs, un pavēlēja tās nolikt uz Rostras runātāja tribīnes. Tas bija drausmīgs skats: romiešiem likās, ka viņi redz nevis Cicerona seju, bet Antonija dvēseles attēlu. Vienā ziņā Antonijs tomēr rīkojies pareizi: Filologu viņš izdeva Kvinta sievai Pom- ponijai, kas, dabūjusi to savā varā, nobendējusi briesmīgās mocībās, taču Cicerona brīvlaistais Tirons nemaz pat nepiemin Filologa nodevību.

Es esmu dzirdējis, ka pēc ilga laika Cēzars reiz iegājis pie viena no saviem mazdēliem, kas pašlaik lasījis kādu Cicerona darbu un izbijies gribējis to paslēpt zem togas. Cēzars to redzējis, paņēmis grāmatu un, turpat stāvēdams, izlasījis lielu tās dalu, tad, atdodams to mazdēlam atpakaļ, teicis:

— Viņš bija gudrs vīrs, mans dēls, ļoti gudrs, un mīlēja tēviju.

Kad Cēzars drīz pēc tam karoja ar Antoniju un to uzvarēja, viņš, kļuvis par konsulu, par savu biedru izvēlējās Cicerona dēlu. Šo konsulu laikā senāts nolēma novākt Antonija statujas un attēlus un pasludināja par spēkā neesošiem visus Antonijam piešķirtos pagodinājumus. Tika turklāt vēl nolemts, ka Antoniju dzimtā nevienam turpmāk nedrīkst būt Marka vārds.

Dievi bija gribējuši, ka viens no Cicerona dzimtas parūpējas, lai Antonijs saņem pelnīto atmaksu.

KRASS

Kaut gan Marka Krasa tēvs kādu laiku bija cenzors un triumfators, Marks un divi viņa brāli auga vienkāršā un pieticīgā namā, Viņa brāli bija precējušies, vēl vecākiem dzīviem esot, un visa ģimene ēda pie viena galda. Šķiet, tieši tāpēc Marks Krass savā dzīvē bija mērens un atturīgs. Pēc brāļa nāves Marks apprecēja viņa sievu. Viņiem bija arī bērni, un tādēļ visi atzina viņu par krietnu romieti, kaut gan vēlāk viņu apvainoja neatļautos sakaros ar Likīniju, kādu no vestālietēm. Likīniju apsūdzēja kāds Plotijs, taču tiesa viņu attaisnoja. Netālu no Romas viņai bija skaists lauku īpašums, kuru par lētu cenu gribēja iegūt Krass, kas tāpēc ar Likīniju ilgi tirgojās un viņai dažādi centās izdabāt. Tas modināja pret Krasu aizdomas, bet viņš pats, atzīdams sevi par mantkārīgu, panāca, ka tiesneši atzina; viņš nav vainīgs vestālietes pavešanā. Ar Likīniju viņš tomēr turpināja vest sarunas un kaulēties, līdz beidzot ieguva kāroto īpašumu.

Romieši saka, ka daudzās Krasa labās īpašības aptumšojot tikai viena negatīvā — mantkārība. Tas laikam tāpēc, ka, būdama pati redzamākā, tā aizēno pārējo ļauno. Par Krasa mantkārību liecina kā bagātības iegūšana vispār, tā iegūtās bagātības lielums. Sākumā viņam bija ne vairāk par trīssimt talantiem, tad sava konsulāta laikā viņš veltīja Hēraklam desmito tiesu un pacienāja turklāt tautu, tomēr arī pēc tam viņš varēja trīs mēnešus katram romietim dot uzturnaudu. Pirms karagājiena pret partie- šiem viņš pārbaudīja savus līdzekļus un konstatēja, ka to kopsumma ir 7100 talantu.

Ja gribam runāt atklāti, tad lielāko daļu no šīs naudas viņš ieguva no uguns un kara, un laužu nelaimes sagādāja viņam pašus lielākos ieguvumus. Kad Sulla, ieņēmis Romu, izpārdeva ar nāvi sodīto ienaidnieku īpašumus, atzīdams un saukdams tos par kara laupījumu, viņš gribēja pēc iespējas vairāk ievērojamu viru iesaistīt šajā noziegumā. Krass tad arī neatteicās no tā, ko viņam deva, un pirka to, ko viņam pārdeva. Turklāt, pazīdams Romā tik izplatītās un parastās nelaimes — ugunsgrēkus un namu sabrukšanu, kas radās no ļoti ciešās apbūves un pārāk vieglās ēku konstrukcijas dēj, viņš sapirka daudz vergu, celtnieku un namdaru. Kad viņam bija sagādāti vairāk nekā piecsimt šādu laužu, viņš pirka kā pašlaik degošos namus, tā ari tādus, kas bija tiem kaimiņos, un izbijušies īpašnieki, nezinādami, vai varēs savus namus izglābt, pārdeva tos par smiekla naudu, tā ka Krasa rokās nonāca lielākā Romas daļa.

Sagādājis tik daudzus labus amatniekus, viņš neko neuzbūvēja pats sev, ja neskaita viņa personisko dzīvojamo namu, un teica, ka tos, kas labprāt ceļot sev, izputinot nevis ienaidnieki, bet viņi paši. Viņam bija daudz sudraba raktuvju un daudz labu zemju ar ļaudīm, kas tās apstrādāja, bet tomēr varēja teikt, ka tas viss ir gluži nieks salīdzinājumā ar viņa vergu vērtību: to viņam bija daudz un tie bija dārgi — priekšā lasītāji, sekretāri, nama pārvaldnieki, sulaiņi. Viņš pats pārraudzīja viņu apmācību, deva norādījumus un vispār bija pārliecināts, ka īpašniekam par saviem vergiem sevišķi jārūpējas, jo tie esot saimniecības dzīvie darba rīki. Krasam, protams, bija taisnība, kad viņš teica, ka saimniecības ienesība atkarīga 110 vergiem, bet saimnieks tos rīkojot, jo zinām, ka ar nedzīvajiem darba rīkiem var gūt ienākumus tikai tad, ja saimnieks prot savus ļaudis vadīt. Tomēr nevar piekrist viņa apgalvojumam, ka tas neesot bagāts, kas pats nevarot uzturēt veselu armiju, jo Arhidams taču saka, ka izdevumi karaspēka uzturēšanai nav aprēķināmi, tātad neviens bagātnieks nespēj tos segt, un arī Marijs tā nedomā. Kad viņš katram savam kareivim bija devis četrpadsmit jugeru zemes un pēc tam dabūja zināt, ka viņi gribot vēl vairāk, viņš izsaucās:

— Lai neviens romietis nedomā, ka tā zeme ir maza, kas viņus var uzturēt.

Krass vēlējās ari, lai cildinātu viņa viesmīlību, un viņa nams bija visiem atvērts. Draugiem viņš aizdeva naudu bez procentiem, bet, kad bija pienācis termiņš, prasīja to bez žēlastības atpakaļ, un tāds bezprocentu aizdevums daudziem kļuva par īstu nelaimi. Uz dzīrēm viņš parasti aicināja necilus ļaudis, un saimnieka vienkāršība un viesmīlība bija patīkamākas par katru greznību.

No mākslām un zinātnēm viņš visvairāk nodarbojās ar retoriku, kas tik vajadzīga tautas labvēlības iegūšanai. Jau pēc dabas viņš bija viens no izcilākajiem Romas oratoriem un, ar lielu centību un darbu izkopdams šo savu talantu, viņš pārspēja pašus labākos runātājus. Nevienu tiesas sēdi viņš neatzina par tik mazsvarīgu un neievērojamu, lai varētu nesagatavojies tajā runāt. Kad Pompejs un Cēzars, kad dažreiz pat Cicerons vilcinājās, tad Krass teica aizstāvēšanas runu, un visi viņu ieredzēja kā labu palīgu grūtā brīdī. Ļaudīm patika arī viņa laipnība, jo pat ar vienkāršiem cilvēkiem viņš labprāt sasveicinājās un sarunājās. Ikvienam romietim, lai tas arī būtu gluži neievērojams, Krass laipni atbildēja uz sveicienu, uzrunādams viņu vārdā. Stāsta, ka viņš labi zinājis vēsturi un nodarbojies ar filozofiju Aristoteļa mācības garā. Viņa skolotājs šajā zinātnē bijis Aleksandrs, kas, dzīvodams kopā ar Krasu, pierādījis savu pieticību un lēnprātību, jo tiešām ir grūti teikt, vai viņš bija nabagāks tad, kad atnāca pie Krasa, vai tad, kad no viņa aizgāja. No visiem Krasa draugiem vienīgi Aleksandrs viņu pavadīja ceļojumos, paņēmis līdz apmetni, ko pēc atgriešanās atkal vajadzēja atdot. Bet par to runāšu vēlāk.

Kad Kinna un Marijs sagrāba varu Romā, tūlīt bija redzams, ka viņi to neizlietos tēvijas labā, bet gan krietnāko vīru nobendēšanai un slepkavošanai. Tos, kas krita viņu rokās, sodīja ar nāvi, starp tiem arī Krasa tēvu un brāli. Krass pats tad bija vēl loti jauns, un šīs briesmas pagāja viņam secen, bet viņš redzēja, ka ir apdraudēts no visām pusēm un ka varmākas viņu novēro, tāpēc, paņēmis līdz trīs draugus un desmit kalpus, bēga, cik ātri vien iespējams, uz Spāniju. Viņš tur jau bija dzīvojis, kad viņa tēvs bija šīs provinces pārvaldnieks, un ieguvis daudz draugu. Tagad tie bija loti izbijušies, it kā nežēlīgais Marijs būtu jau klāt, un Krass neiedrošinājās nevienam rādīties acīs, bet steidzās uz jūras piekrasti, kur Vibijam Pakiakam bija kalnos ala, un tajā Krass atrada patvērumu. No šejienes viņš sūtīja pie Vibija kādu no saviem kalpiem, lai pārliecinātos, kā Vibijs pret to izturēsies, jo viņam sāka trūkt pārtikas.

Dabūjis zināt, ka Krass izglābies, Vibijs bija loti priecīgs un izjautāja, cik viņam pavadoņu un kur viņš atrodas. Pats viņš pie Krasa neieradās, bet lika aizvest uz kādu vietu netālu no alas savas saimniecības vadītāju. Tam viņš pavēlēja katru dienu pagatavot maltīti, nogādāt to uz zināmo vietu, nolikt pie kāda akmens un klusu atkal aiziet. Piedraudot par ziņkārību ar nāvi, viņš aizliedza katru mēģinājumu kaut ko vairāk izdibināt, bet apsolīja brīvību, ja viss tiks kārtīgi izpildīts.

Sī ala atradās netālu no jūras. Visapkārt bija klinšu kraujas un starp tām tikai šaura un grūti pamanāma eja, pa kuru varēja iekļūt alā. Tā bija pārsteidzoši augsta un plaši sazarojās pa labi un pa kreisi. Tajā netrūka ne ūdens, ne gaismas, jo kraujas pakājē plūda avots ar loti labu ūdeni, un plaisas klintī deva dienā pietiekami daudz gaismas. Gaiss alā bija tīrs un sauss, jo blīvajai klintij mitrums cauri nevarēja izspiesties. Kamēr vien Krass tur uzturējās, katru dienu nāca ar ēdienu Vibija pārvaldnieks, kas Krasu un viņa ļaudis neredzēja un neko par tiem nezināja, bet tie viņu redzēja un gaidīja ierodamies parastajā laikā. Ēdiens bija bagātīgs, ar to varēja ne tikai apmierināt izsalkumu — tas sagādāja arī baudu, jo Vibijs bija apņēmies būt viesmīlīgs un izpalīdzīgs.

Tā Krass, slēpdamies no ienaidniekiem, nodzīvoja asto- ' ņus mēnešus un atstāja savu patvertni, tikai dabūjis zināt par Kinnas nāvi. Pie viņa tūlīt sanāca daudz laužu. Izraudzījis divi tūkstoši piecsimt vīrus, viņš devās pakļaut tuvākās pilsētas. Vienu no tām — Mulaku — viņš pat esot izlaupījis, tā vismaz daudzi raksta, pats viņš to esot noliedzis un apstrīdējis visas šādas runas. Tad Krass sadabūja kuģus, pārcēlās ar tiem uz Āfriku un devās pie Metella Pija, ievērojama vīra, kas bija savācis krietnu karaspēku. Ilgi viņš Āfrikā nepalika: sastrīdējies ar Metellu, viņš aizbrauca pie Sullas un kļuva par vienu no tā tuvākajiem cīņas biedriem.

Kad Sulla pārcēlās uz Itāliju, viņš gribēja visiem dižciltīgajiem jauniešiem, kas bija viņa nometnē, dot kādu uzdevumu un tā arī izdarīja. Krasu viņš sūtīja pie maršiem vākt karaspēku, un šī uzdevuma veikšanai Krass pieprasīja apsardzi, jo ceļš gāja pa ienaidnieka apdraudētu novadu. Sadusmotais Sulla tad viņam dzēlīgi teica:

— Kā sargus es tev dodu tavu tēvu, brāli, tavus draugus un tavus radiniekus. Es esmu devies karā, lai atriebtu šos nelikumīgi nobendētos nevainīgos ļaudis.

Aizvainotais Krass pēc šādas atbildes tūlīt devās ceļā, izkļuva caur apdraudēto zonu, savāca stipru karaspēku un turpmāk bija Sullam labs palīgs. Šajā laikā Krasam radusies godkārīga vēlēšanās kļūt slavenākam par Pompeju, kas bija par viņu jaunāks. Pompeja tēvs turklāt nemaz nebija Romā godāts vīrs, pilsoņi viņu pat no visas sirds ienīda, taču šajā karā Pompejs bija kļuvis tik slavens un ievērojams, ka Sulla, Pompejam tuvojoties, vienmēr piecēlās, atvilka nost togas malu no galvas un uzrunājot sauca par imperatoru. Tādu cieņu viņš reti parādīja pat cilvēkiem, kuri bija par viņu vecāki un kuriem pienācās tāds pats gods kā viņam pašam. Tas aizvainoja un kaitināja Krasu, kaut gan šāda Sullas izturēšanās nebija bez pamata, jo Krasam trūka militārās pieredzes un viņa panākumus apēnoja tādas nelāga īpašības kā mantkārība un skopums. Pēc umbru pilsētas Tuderas ieņemšanas uz viņu krita aizdomas, ka viņš piesavinājies lielāko daļu no laupījuma, un viņu apsūdzēja Sullam. Beidzamajā un izšķirošajā kaujā pie pašas Romas kreisais spārns, kuru vadīja Sulla, cieta neveiksmi, viņa kareivjus dzina atpakaļ, un daudzi no tiem krita, bet Krass ar labo spārnu uzvarēja, vajāja ienaidniekus līdz vēlai naktij un tad sūtīja pie Sullas vēstnešus ziņot par uzvaru un prasīt dzīres kareivjiem.

Daudz ļauna par Krasu runāja proskripciju un konfiskāciju laikā — viņš par smiekla naudu sapērkot lielus īpašumus vai arī izlūdzoties tos sev kā dāvanu. Brutijā viņš esot kādu ierakstījis proskribēto sarakstā nevis ar Sullas pavēli, bet personiskas mantkārības dēļ, un Sulla, dabūjis zināt, turpmāk neesot viņam uzticējis nevienu sabiedrisku pienākumu. Krass ļoti labi prata ar glaimiem iegūt labvēlību, bet arī viņa labvēlību glaimotājiem bija viegli iegūt. Savādi, ka, pats būdams ļoti mantkārīgs, viņš mantkārīgos neieredzēja un dažādi tos pulgoja.

Krasam ļoti nepatika, ka Pompejam bija lieliski panākumi kara vadībā un viņš, nebūdams vēl senators, bija jau triumfējis, un pilsoņi viņu sauca par Magnu, tas ir, par Lielo. Kad reiz kāds teica, ka nākot Lielais Pompejs, Krass smiedamies jautājis, cik garš tad viņš īsti esot. Zaudējis cerību karā gūt tādas pašas sekmes, viņš, nebaidīdamies grūtību, pievērsās politiskai darbībai, aizstāvēja daudzus tiesā, aizdeva naudu, atbalstīja tos, kas centā3 k]ūt par maģistrātiem, un tā guva tādu pašu ietekmi un popularitāti kā Pompejs ar saviem daudzajiem un ievero jamiem karagājieniem. Taču viou ietekmei bija dažāds raksturs.

Kamēr Pompejs bija karalaukā, viņam militāro panākumu dēļ Romā bija lielāks svars un nozīme, bet pēc atgriešanās pārsvaru bieži guva Krass, jo Pompejs bija augstprātīgs un vienkāršiem ļaudīm grūti pieejams. Forumā viņš ieradās reti, daudziem atteicās palīdzēt, bet, ja to arī darīja, tad ļoti nelabprāt, lai vajadzības gadījumā, pašam sevi aizstāvot, viņa vārdam būtu lielāka nozīme. Krass turpretim centās visiem būt palīdzīgs un pieejams, neskopojās, ja tas bija vajadzīgs, ar naudu un, kaut gan vienmēr bija loti aizņemts, ar savu laipnību ieguva lielāku piekrišanu nekā Pompejs ar svinīgo atturību.

Viņi abi bijuši stalti vīri ar skaistām sejām, un abi pratuši pārliecinoši runāt. Sacensības gars to..iēr neizraisīja Krasā naidu vai nelabvēlību. Tiesa gan, viņš dusmojās, ka Pompeju un Cēzaru godā vairāk nekā viņu, bet viņa godkārība neradīja ļaunumu pret sāncenšiem. Taču, kad pirāti Cēzaru Āzijā sagūstīja un turēja stingrā apsardzībā, tas esot izsaucies:

—  Kā priecāsies Krass, dabūjis zināt par manu gūstu!

Vēlāk viņi kļuva labi draugi un, kad Cēzaram vajadzēja doties kā propretoram uz Spāniju un viņam nebija naudas, ko samaksāt saviem aizdevējiem, kas neizlaida viņa bagāžu, Krass nepameta viņu nelaimē un galvoja par astoņsimt trīsdesmit talantiem.

Kad Roma bija sašķēlusies trīs daļās — Pompeja, Cēzara un Krasa piekritējos (Katonu gan apbrīnoja, bet viņa ietekme nebija liela), saprātīgākie un savaldīgākie pilsoņi atbalstīja Pompeju, bet dedzīgie un vieglprātīgie visu gaidīja no Cēzara. Krass pieslējās drīz vieniem, drīz otriem, un viņam trūka noteiktas pārliecības, viņš nebija ne uzticams sabiedrotais, ne nesamierināms ienaidnieks. Ja vien tas bija izdevīgi, viņš varēja būt gan nedraugs, gan draugs, drīz viņš kādu pilsoni vai likumu aizstāvēja, drīz atkal apkaroja. Daudzi viņam bija pateicību parādā, daudzi no viņa baidījās; vairāk gan bija tādu, kas baidījās. Sikinnijs, kas daudz nepatikšanu sagādāja sava laika amatvīriem un politiķiem, lika Krasu mierā un, kad viņam jautāja, kāpēc viņš neaiztiekot vienīgi Krasu, atbildēja:

—   Viņam jau siens uz ragiem.

Romieši, proti, visiem par brīdinājumu niknam vērsim mēdza siet uz ragiem sienu.

Gladiatoru sacelšanās un Itālijas izpostīšana, ko parasti sauc par Spartaka karu, sākās šādi. Kāds Lentuls Batiāts turēja Kapujā gladiatorus, kuru lielākā daļa bija gaili un trāķieši. Sie ļaudis neko nebija noziegušies, bet saimnieks ar varu piespieda viņus kļūt par gladiatoriem, un tāpēc kādi divi simti norunāja bēgt. Nodoms nāca zināms, un, to nojautuši, septiņdesmit astoņi paguva izbēgt. Kādā ēdnīcā viņi ieguva cirvjus, nažus un cepamos iesmus. Ceļā viņiem gadījās vairāki vezumi ar gladiatoru ieročiem, ko veda uz kaimiņu pilsētu. Ar tiem viņi tagad apbruņojās. Nocietinājušies kādā piemērotā vietā, viņi izvēlēja trīs vadoņus. Galvenais no tiem bija Spartaks, trā- ķietis no medu cilts, drosmīgs, spēcīgs un gudrs vīrs, drīzāk hellēnis nekā rupjš barbars. Kad Spartaku atveduši uz Romu, viņam guļot ap galvu apvijusies čūska. Spartaka sieva arī bija trāķiete un Dionīsa mistērijās iesvētīta pareģe. Viņa teica, čūska esot lielas un bargas varas zīme, un šī vara būšot Spartakam liktenīga. Kopā ar Spartaku no Kapujas tad bēga arī viņa sieva.

Vispirms gladiatoriem vajadzēja cīnīties ar kareivjiem, kas nāca no Kapujas viņus gūstīt. Tos viņi sakāva, ieguva daudz ieroču, par kuriem joti priecājās. Gladiatoru apbruņojumu viņi tūlīt aizsvieda prom — kauns esot nest šos barbaru ieročus. Tad pret viņiem sūtīja no Romas pretoru Klodiju ar trīstūkstoš vīriem, kas viņus ielenca uz kāda kalna, kur augšup gāja tikai viens loti stāvs un šaurs ceļš, ko ieņēma Klodijs. Visur citur kalns bija kraujš un nepieejams, ar meža vīnogulājiem apaudzis. Nogriezuši stiprākos augus, spartakieši nopina no tiem kāpnes, garas un izturīgas, kas no pašas kraujas augšas sniedzās līdz kalna pakājei. Pa šīm kāpnēm viņi tad visi nokāpa; augšā palika tikai viens, lai nolaistu lejā ieročus. Kad tas bija izdarīts, glābās arī pēdējais. Klodija kareivji neko nepamanīja, un spartakieši, nokļuvuši viņiem aizmugurē, tos pilnīgi pārsteidza. Sākās bēgšana, un gladiatori ieņēma romiešu nometni.

Spartakiešiem tad pievienojās daudzi vietējie gani, krietni un veikli vīri. Dažiem Spartaks deva pilnu bruņojumu, citus izlietoja kā izlūkus un vieglos kājniekus. Tagad pret spartakiešiem sūtīja pretoru Pūbliju Varīniju. Spartakieši devās cīņā pret viņam padoto Fūriju un tā divtūkstoš kareivjiem un piespieda viņus bēgt. Izsekojis Kosīniju, Varīnija amata biedru, kas ar lieliem spēkiem bija ieradies viņam palīgā, Spartaks to gandrīz sagūstīja, kad tas peldējās pie Salīnām. Kosīnijs pats gan tik tikko izglābās, bet zaudēja visas savas mantas. Sekodams viņam pa pēdām, Spartaks ieņēma viņa nometni. Krita daudzi kareivji un pats Kosīnijs. Varīniju Spartaks uzvarēja vairākās kaujās un sagūstīja viņa liktorus. Spartaka rokās nokjuva arī Varīnija zirgs.

Spartaks tagad kļuva stiprs un bīstams, bet nepārvērtēja tomēr savus spēkus. Viņš nedomāja, ka varēs satriekt Romas varu, un tāpēc gribēja vest savu karaspēku pāri Alpiem. Tiem pārgājuši, viņa kareivji varētu do': es mājās — trākieši uz Trāķiju, gaili uz Galliju. Tomēr v:ņa ļaudis nepaklausīja. Viņu bija daudz, viņi bija kļuvusi pārāk iedomīgi un laupīdami sāka sirot pa Itāliju.

Līdz šim senāts Spartaka sacelšanos bija uzskatījis par nepatīkamu kauna lietu, bet tagad draudēja nopietnas briesmas, un pret Spartaku sūtīja abus konsulus, kā tas notiek grūtā un bīstamā karā. Viens no viņiem, Gellijs, piepeši uzbruka un iznīcināja ģermāņus, kas savā augstprātībā bija atdalījušies no Spartaka. Lentulls, otrs konsuls, ar lieliem spēkiem aplenca Spartaku, bet tas devās pretuzbrukumā, sakāva konsula legātus un ieguva romiešu armijas transportu. Kad Spartaks tagad gāja uz Alpiem, viņam pretī nāca Piealpu Gallijas propretors Kasijs ar desmittūkstoš vīriem; tas sāka ieauju, tika sakauts, zaudēja daudz kareivju, un pats tikai ar mokām izglābās.

Saņēmis šādas ziņas, sašutušais senāts pavēlēja konsuliem neko neuzsākt un par virspavēlnieku iecēla Krasu. Daudzi ievērojami vīri devās viņam līdz uz karalauku vai nu personiskās draudzības, vai Krasa militārā prestiža dēļ. Krass pats palika Pikēnā, lai tur stātos pretī Spartakam, bet savu legātu Mummiju ar diviem leģioniem sūtīja ienaidniekiem aizmugurē, lai viņiem sekotu, taču nopietnā kaujā neielaistos un vairītos pat no katras sadursmes. Mummijs tomēr, cerēdams uz panākumiem, drīz sāka kauju un cieta neveiksmi. Daudzi viņa kareivji krita, daudzi, nometuši ieročus, izglābās bēgot. Pret Mummiju Krass bija bargs, viņa kareivjiem tas atkal deva ieročus, tomēr pieprasīja uzrādīt ļaudis, kas galvotu, ka viņi savus ieročus sargās. Piecsimt kareivju, kas pirmie bija sākuši bēgt, viņš atdalīja no pārējiem, sagrupēja piecdesmit vīru lielās nodalās un vienu no katras, kas izvilka nelaimīgu lozi, sodīja ar nāvi. Tā viņš pēc ilga laika atkal atjaunoja seno tēvutēvu sodu kareivjiem. Šis nāves soda veids ir arī apkaunojošs, notiek visu acu priekšā un saistīts ar baigiem un drausmīgiem ritiem.

Tā atjaunojis disciplīnu, Krass veda savus kareivjus pret ienaidniekiem, bet Spartaks kauju nepieņēma un devās caur Lukāniju uz jūru. Pie jūras šauruma, saticis kilikiešu pirātus, viņš nolēma pārcelties uz Sicīliju. Vispirms turp vajadzēja doties divtūkstoš vīriem un atkal sacelt tikai nesen nomierinātos vergus. Pietiktu viena3 dzirksteles, viņš sprieda, lai Sicīlijā no jauna uzliesmotu karš. Kilikieši bija ar mieru spartakiešus pārcelt, saņēma arī atlīdzību, bet piekrāpa un, neko neizdarījuši, aizbrauca.

Spartaks, atstājis jūras šauruma piekrasti, devās tagad uz Rēgiju. Pienāca arī Krass, iepazinās ar apkārtni un nolēma izbūvēt nocietinājuma līniju no jūras līdz jūrai, kas ieslēgtu Spartaku Brutijas pussalā. Tā viņa kareivji nepalaistos slinkumā un ienaidniekiem tiktu pārtraukta pārtikas piegāde. Darbs bija liels un grūts, taču to pabeidza laikā. Pussalas šaurāko vietu pārraka ar trīssimt stādi jus garu, piecpadsmit pēdas platu un tikpat dziļu grāvi un aiz tā uzcēla apbrīnojami augstu un stipru sētu.

Sākumā Spartaks nicīgi vēroja šos darbus, bet, kad pussalā pietrūka ko laupīt un viņš gribēja iet tālāk, kļuva skaidrs, ka viņi iekļuvuši slazdā. Tāpēc kādā ziemas naktī stipra sniegputeņa laikā spartakieši sabēra nelielā grāvja posmā smiltis, sameta virsū žagarus un zarus un tā izlauzās laukā.

Krass izbijās, ka Spartakam varētu ienākt prātā doties tieši uz Romu, bet viņš atguva paļāvību, dabūjis zināt, ka ienaidnieku vidū radušās nesaskaņas, ka daudzi atkrituši no Spartaka un apmetušies atsevišķā nometnē pie kāda ezera Lukānijā. Krass tiem uzbruka un padzina no ezera, bet vajāt un iznīcināt viņš tos nepaguva, jo parādījās Spartaks un apturēja bēgošos. Pirms šī panākuma Krass bija rakstījis senātam, ka jāsauc palīgā Lukulls no Trā- ķijas un Pompejs no Spānijas, bet tagad viņš to nožēloja un steidzās pats pabeigt karu, labi zinādams, ka uzvaru piedēvēs nevis viņam, bet tam, kas būs atnācis palīgā.

Viņš tātad nolēma uzbrukt tiem, kas bija atdalījušies un rīkojās patstāvīgi. Tos vadīja Gājs Kannikijs un Kāsts. Krass tad izsūtīja seštūkstoš vīrus aizsteigties ienaidniekiem priekšā un ieņemt kādu pakalnu tā, ka viņus nemaz nepamanītu. Sie kareivji, lai neviens viņus neieraudzītu, apsedza savas bruņu cepures, tomēr divas sievietes, kas upurēja savējo nometnes priekšā, viņus pamanīja, un šai nodaļai draudēja vislielākās briesmas, bet tad pēkšņi ieradās Krass, un sākās kauja, paiti asiņainākā visā šajā karā. Tajā krita divpadsmit tūkstoši trīssimt ienaidnieki, bet tikai divi no tiem bija ievainoti mugurā, visi pārējie krita, cīnīdamies ierindā.

Pēc šīs Kannikija un Kasta sakāves Spartaks sāka atiet uz kalniem netālu no Petelijas. Viņam pa pēdām sekoja Kvints, viens no Krasa legātiem, un kvestors Skrofa, bet tad Spartaks pagriezās atpakaļ un deva tādu triecienu, ka visi metās bēgt un ievainoto kvestoru tikai ar lielām pūlēm iznesa no kaujas.

Šī uzvara bija Spartakam liktenīga — viņa ļaudis kļuva pārāk pašpaļāvīgi, par atkāpšanos negribēja vairs ne dzirdēt, vadoņiem negribēja vairs paklausīt. Ar ieročiem rokās viņi apstāja vadoņus un ar varu piespieda vest viņus atkal atpakaļ, bet tieši to gribēja Krass, kas bija dabūjis zināt, ka Pompejs vairs neesot tālu. Jau konsulu vēlēšanu laikā daudzi runāja, ka ieradīšoties Pompejs, tūlit došoties cīņā, uzvarēšot un pabeigšot šo karu.

Krass tātad gribēja panākt izšķirīgu cīņu un, apmeties blakus ienaidniekiem, sāka nocietināties, bet vergi, pastāvīgi dodamies uzbrukumos, nejāva viņa kareivjiem strādāt. Kā vieniem, tā otriem radās arvien vairāk palīgu, un Spartaks atzina, ka jānostāda kaujas kārtībā viss karaspēks. Kad Spartakam pieveda zirgu, viņš teica, ka pēc uzvaras viņam būšot daudz skaistu ienaidnieka zirgu, bet pēc sakāves viņam zirgs vairs nebūšot vajadzīgs, un, izvilcis zobenu no maksts, viņš zirgu nodūra. Pēc tam viņš devās kaujā un gribēja cīnīties ar pašu Krasu, bet, vairākās vietās ievainots, nevarēja izlauzties caur ienaidnieku rindām. Divus centurionus, kas stājās ceļā, viņš tomēr nogalināja, bet tad viņa cīņas biedri bēga, viņš palika viens un, daudzu ienaidnieku ielenkts, krita.

Izmantodams katru izdevību, Krass bija labi vadījis karu, nebija arī pats personiski vairījies no cīņas, tomēr viņa panākumus apēnoja Pompeja slava, jo tos, kas bija no Krasa izbēguši, iznīcināja Pompejs, kas rakstīja senātam:

— Izvērstā kaujā Krass uzvarēja vergus, bet es izdeldēju pašu kara sakni.

Pompejam piešķīra arī krāšņu triumfu, jo viņš bija Spānijā uzveicis Sertoriju, bet Krass nemaz pat nemēģināja prasīt lielo triumfu. Mazo, ko sauc par ovāciju, viņam tomēr deva, kaut gan romieši sprieda, ka triumfs pār vergiem neatbilstot ne karavadoņa cieņai, ne triumfa nozīmei.

Pēc tam Pompeju tūlīt aicināja kandidēt konsulu vēlēšanās, un Krass, cerēdams kļūt viņa biedrs, nekavējās lūgt Pompeja atbalstu, ko Pompejs ļoti labprāt apsolīja, jo gribēja, lai Krass viņam būtu pateicību parādā. Pompejs tad arī enerģiski palīdzēja Krasam un tautas sapulcē pat teica, ka par tādu biedru kā Krass viņš būšot tikpat pateicīgs kā par savu konsulātu. Pēc stāšanās amatā viņu draudzība tomēr nesaglabājās. Gandrīz nekad viņi nebija vienprātīgi, vienmēr turēja viens uz otru Jaunu prātu, un katrs centās izvirzīties pirmajā vietā. No viņu konsulāta tāpēc nebija nekāda labuma ne valstij, ne viņiem pašiem. Tiesa tomēr, ka Krass, nesdams lielus upurus Hēraklam, pacienāja tautu uz desmittūkstoš galdiem un izsniedza katram miltus trīs mēnešu patēriņam.

Kad Krasa un Pompeja konsulāta laiks jau tuvojās beigām, reiz kādā tautas sapulcē, kur viņi abi atradās, Aurē- lijs, kāds romiešu jātnieks, bet citādi neievērojams laucinieks, kas ar sabiedriskām lietām nenodarbojās, uzkāpa runātāju tribīnē un izstāstīja tautai savu nesen redzēto dīvaino sapni.

—   Sapnī, — viņš teica, — man parādījās Jupiters un pavēlēja pateikt, lai tauta, pirms konsuli noliek savas pilnvaras, pieprasītu viņu samierināšanos.

Tā runāja šis vīrs, un tauta aicināja konsulus samierināties. Pompejs tomēr neteica ne vārda, bet Krass, pirmais viņam sniegdams roku, izsaucās:

—   Man šķiet, pilsoņi, es rīkojos pareizi un sevi nepazemoju, piedāvādams Pompejam saticību un draudzību. Jūs viņu taču nosaucāt par Lielo, kad viņam bārda vēl nebija izaugusi, un piešķīrāt triumfu, kad viņš vēl nebija senators.

Tas ir svarīgākais, kas sakāms par Krasa konsulātu, un savas cenzūras laikā viņš itin nekā nav izdarījis un veicis: viņš nesastādīja senatoru sarakstu, nepārbaudīja jātniekus, nenoteica pilsoņu mantas cenzu. Viņa biedrs cenzūrā bija Lutātijs Katuls, miermīlīgākais no visiem romiešiem, tomēr, kad Krass sācis gatavoties kādam nedzirdētam un pavisam varmācīgam pasākumam, Katuls tam noteikti pretojās. Krass, proti, gribēja padarīt Ēģipti par Romas provinci. Starp abiem cenzoriem izcēlās konflikts, un viņi tāpēc labprātīgi atteicās no amata.

Kad Katilīnas sazvērestības laikā stāvoklis bija loti nopietns un Romas valsts iekārtai draudēja pilnīga sagrāve, aizdomas krita arī uz Krasu, un radās kāds vīrs, kas viņu apvainoja sazvērestībā, taču neviens tam neticēja, bet arī Cicerons kādā savā darbā atklāti apvainoja Krasu un Cēzaru. Šis darbs tomēr izdots pēc viņu abu nāves. Kādā citā savā darbā — «Par konsulātu» — Cicerons stāsta, ka Krass ieradies pie viņa naktī un nodevis vēstuli, kurā bijis rakstīts par Katilīnu un apgalvots, ka sazvērestība tiešām pastāv. Krass tāpēc vienmēr ienīda Ciceronu, bet sava dēla dēj negribēja atklāti pret viņu vērsties, jo Pūblijs, izglītots un zinātkārs jaunietis, bija tik dedzīgs Cicerona cienītājs, ka apvilka sēru drānas tāpat kā Cicerons, kad tam bija jāstājas tiesas priekšā. Arī citus jauniešus viņš pierunāja darīt to pašu un galu galā panāca, ka pat viņa tēvs kļuva par Cicerona draugu.

Atgriezies no savas provinces, Cēzars domāja kandidēt konsulu vēlēšanās. Tā kā Krass ar Pompeju atkal bija sanīdušies, viņš nevarēja iegūt vienu no viņiem par draugu, nesanaidojoties ar otru, bet panākt ievēlēšanu bez Krasa vai Pompeja atbalsta nebija iespējams, un tāpēc viņš abus sāncenšus samierināja un vienmēr aizrādīja, ka, cīnīdamies viens pret otru, viņi padarīs varenus tādus ļaudis kā Cicerons, Katuls un Katons. Šiem vīriem nebūšot nekādas nozīmes, ja Krass un Pompejs draudzīgi apvienošoties un vadīšot valsti vienprātīgi un saticīgi. Pierunājis viņus izlīgt, Cēzars saliedēja visu triju spēkus un izveidoja varu, kurai neviens nespēja pretoties. Ar to viņš pakļāva sev senātu un tautu. Ne Pompeju, ne Krasu viņš nepadarīja varenāku, bet pats ar viņu atbalstu kļuva varens.

Drīz pēc tam, ar Pompeja un Krasa palīdzību spoži uzvarējis savus sāncenšus, Cēzars kļuva par konsulu. Pēc konsulāta viņam piešķīra armiju un abas Gallijas provinces. Pompejs un Krass tiešām varēja domāt, ka tagad, kad Cēzars būs aizņemts savā provincē, viņi paši netraucēti varēs sadalīt visu pārējo. Pompejs tā rīkojās savas neremdināmās godkārības dēļ, bet Krasa vecajam netikumam, mantkārībai, piebiedrojās dedzīga vēlēšanās sacensties ar Cēzaru — gūt tādas pašas trofejas un izpelnīties tādus pašus triumfus, jo tikai šai ziņā viņš no Cēzara atpalika, citādi viņš to visur pārspēja. No šī nodoma viņš stūrgalvīgi neatteicās, līdz, nodarījis lielu postu tautai un neguvis sev nekādu godu, gāja bojā.

Kad Cēzars bija ieradies no Gallijas Lukā, turp devās daudzi ievērojami romieši, arī Pompejs un Krass, kas ar Cēzaru vienojās ņemt savās rokās visu varu un noteikšanu valstī. Cēzars paturētu savu komandas varu, bet arī Pompejs un Krass dabūtu provinces un leģionus. Tas būtu panākams, ja Pompejs un Krass otrreiz kļūtu par konsuliem un Cēzars viņiem palīdzētu to sasniegt, rakstīdams saviem draugiem un sūtīdams uz vēlēšanām Romā labi daudz savu kareivju.

Kad pēc tam Krass un pārējie atgriezās Romā, viņš tūlīt radīja aizdomas, un visi runāja, ka šī sanāksme Lukā nebūšot uz labu. Kad senātā Markellīns un Domitijs Pompejam jautāja, vai viņš kandidēšot konsulu vēlēšanās, Pompejs atbildēja:

—   Varbūt kandidēšu, varbūt arī ne.

Kad viņam to pašu jautāja otrreiz, viņš teica:

—   Labiem pilsoņiem gribu būt konsuls, nekrietniem ne.

Šādas atbildes visiem likās augstprātīgas un iedomīgas. Krass atbildēja pielaidīgāk:

—   Ja tas Romai nāks par labu, es pieteikšos, ja ne — es atteikšos.

Atradās arī vēl daži citi, kas iedrošinājās kandidēt. Viens no tiem bija Domitijs. Bet, kad Krass un Pompejs bija pieteikuši savas kandidatūras, visi, izņemot Domitiju, atteicās. Domitiju mudināja viņa radinieks un draugs Katons, kas viņu drošināja — viņš taču cīnīšoties par visu pilsoņu brīvību, jo Pompejs un Krass negribot konsulātu, viņi gribot neaprobežotu varu, kā bandīti viņi gribot sagrābt provinces un leģionus, nevis kļūt par maģistrātiem. Tā runāja un domāja Katons, un gandrīz ar varu aizveda uz Forumu Domitiju[42], kur daudzi viņam piebiedrojās. Visi bija loti izbrīnījušies.

—   Kāpēc gan Pompejs un Krass grib otrreiz kļūt par konsuliem? Kāpēc atkal abi, nevis kopā ar kādu citu? Vai maz mums vīru, kas ir cienīgi būt Pompejam vai Krasam par biedriem?

Tagad Pompeja piekritēji nebija vairs droši par viņa ievēlēšanu un sāka izlietot visnegodīgākos un varmācīgākos līdzekļus. Viņi sarīkoja slepenu uzbrukumu Domi- tijam, kad viņš naktī ar saviem pavadoņiem gāja uz Forumu, nogalināja kalpu, kas nesa viņiem pa priekšu lāpu, daudzus, arī Katonu ievainoja. Citus piespieda bēgt un patverties savos namos, un tad arī Krasu un Pompeju ievēlēja par konsuliem. Drīz pēc tam viņu apbruņotie piekritēji ielenca Rostru, padzina Katonu no Foruma, nogalināja dažus, kas viņiem pretojās, un pagarināja uznākošajiem pieciem gadiem Cēzaram provinces pārvaldīšanu, sev paturējuši Sīriju un abas Spānijas. Izlozējot provinces, Krasaim krita Sīrija, Pompejam Spānijas.

_ Izloze bija visiem pa prātam: lielākā da]a pilsoņu vēlējās, lai Pompejs nebūtu tālu no Romas, arī Pompejs pats, kas ļoti mīlēja nupat apprecēto jauno sievu, gribēja pēc iespējas ilgāk palikt Romas tuvumā, un Krass, līdzko dabūja zināt, kāda loze viņam kritusi, bija tik priecīgs, ka visiem kjuva skaidrs — viņš ieguvis, ko gribējis. Daudzu citu klātbūtnē viņš ar pūlēm vēl savaldījās, bet savu tuvinieku un draugu vidū sarunāja daudz bērnišķīgu nieku, kas neatbilda ne viņa gadiem, ne raksturam, jo viņš nemaz nebija iedomīgs lielībnieks. Pilnīgi apskurbis un katru mēra sajūtu zaudējis, viņš vairs neaprobežojās ar Sīriju un partiešiem. Lukulla karagājienu pret Tigrānu un Pompeja karu pret Mitridatu viņš sauca par bērnu spēli, viņa cerības un nodomi sniedzās līdz Baktrijai un Indijai, līdz pat visas zemes ietverošajam Okeānam, kaut gan likumā, ar kuru viņam bija piešķirta province, par karu pret partiešiem nekas nebija teikts. Visi tomēr zināja, ka Krass vēlas tieši šo karu, un Cēzars viņam rakstīja no Gallijas, slavēdams viņa nodomu un mudinādams uz karu. Kad tautas tribūns Atējs gribēja pretoties šim karagājienam un aizliegt Krasam iziet no pilsētas, daudzi viņam piebiedrojās, dusmodamies, ka Krass grib iet karā pret ļaudīm, kuri romiešiem neko Jaunu nav darījuši, ar kuriem ir pat draudzības līgums. Krass nobažījies lūdza Pompeju viņam palīdzēt tikt laukā no Romas[43], jo vienkāršie ļaudis Pompeju ļoti cienīja.

Kad Pompejs tagad tik mierīgi un noteikti gāja Krasam pa priekšu, lielais bars, kas bija sanācis kliegt un Krasu aizturēt, nomierinājās un klusēdams deva ceļu. Tad iznāca Atējs un vispirms svinīgi uzaicināja Krasu apstāties. Kad tas nelīdzēja, viņš pavēlēja liktoram Krasu satvert un nelaist, bet, tā kā citi tribūni to neatļāva, liktors palaida Krasu vaļā. Atējs nu aizsteidzās uz pilsētas vārtiem, nolika tajos degošu upura trauku un, Krasam garām ejot, dedzināja vīraku, lēja lejamo upuri un, piesaukdams dažādus dīvainus un nepazīstamus dievus, nolādēja Krasu ar briesmīgiem un baismīgiem lāstiem. Šiem noslēpumainajiem, senajiem lāstiem esot tāds spēks, ka neviens nolādētais nevarot izbēgt no drausmīgas nelaimes, bet arī tam, kas tos izteicis, neklājoties labi, tāpēc tikai loti reti un sevišķos gadījumos tā lādot. Atējam toreiz pārmeta, ka viņš, valsts dēj dusmodamies uz Krasu, šo pašu valsti apkrāvis ar lāstiem un pilsoņiem iedvesis māņticīgas bailes.

No Romas Krass devās uz Brundisiju. Vēl bija ziema un laiks vētrains, taču Krass negaidīja, izbrauca jūrā un zaudēja daudz kuģu. Papildinājis savu armiju, viņš tālāk gāja pa sauszemi caur Galatiju. Pa ceļam viņš apmeklēja ķēniņu Dējotaru, kas bija jau .ļoti vecs, taču dibināja jaunu pilsētu.

—   Ķēniņ, — viņš zobodamies tam teica, — tu sāc būvēt divpadsmitajā stundā.

—   Bet ari tu, karavadon, — smējās Dējotars, — ne jau pārāk agri ej cīņā pret partiešiem.

Krasam, proti, bija pāri par sešdesmit, un viņš izskatījās vecāks par saviem gadiem.

Kad Krass nonāca pie Eifratas, sākumā viss risinājās tā, kā viņš bija gaidījis. Viņš ātri un viegli uzbūvēja tiltu pār Eifratu un, neviena netraucēts, pārveda savu armiju. Mezopotāmijā viņam labprātīgi padevās daudzas pilsētas. Kādā no tām, kur varu bija sagrābis Apollonijs, bija nogalināti simt romiešu kareivji. Krass tad devās turp ar savu karaspēku, pilsētu ieņēma un izlaupīja, iedzīvotājus pārdeva verdzībā. So pilsētu hellēņi sauca par Zēnedotiju. Pēc Zēnedotijas ieņemšanas viņš piekrita, ka kareivji viņu izsauc par imperatoru. Šāds pagodinājums par tik neievērojamu darbu esot tieši apkaunojošs, sprieda romieši — liekoties, ka viņš necerot neko vairāk sasniegt, ja jau sasniegto atzīstot par pietiekamu imperatora goda nosaukumam.

Atstājis pakļautajās pilsētās garnizonus — pavisam septiņus tūkstošus kājnieku un tūkstoš jātnieku — Krass atgriezās pārziemot Sīrijā. Tur viņš gribēja sagaidīt arī savu dēlu, kuram vajadzēja ierasties no Gallijas un Cēzara ar tūkstoš izlases jātniekiem, apbalvotam ar daudzām goda zīmēm par izciliem nopelniem. Šķiet, tā bija pirmā Krasa kļūda, ja neskaita, protams, pašu karagājienu, kas bija pati lielākā kļūda. Kad viņam vajadzēja iet tālāk uz Babilonu un Seleukiju, uz šīm partiešiem vienmēr naidīgajām pilsētām, viņš deva ienaidniekiem laiku sagatavoties. Viņam arī pārmet, ka, uzturēdamies Sīrijā, viņš vairāk nodarbojies ar naudas nekā ar kara lietām. Viņš nenoskaidroja savas armijas sastāvu, nerīkoja militāras sacensības un spēles, bet aprēķināja ienākumus no pilsētām, daudzas dienas svēra un pārbaudīja Hierapo- les dieves templī iegūtos dārgumus, deva rīkojumus pilsētām un valdniekiem vākt kareivjus, tad atkal atjāva tos atvietot ar naudas maksājumiem. Ar šādu izturēšanos viņš izpelnījās vispārēju nicināšanu.

Pirmo Jauno zīmi viņam deva dieve, kuru daži sauc par Afrodīti, daži ar Hēru un par kuru saka, ka viņa no valgmes radījusi visu lietu pirmsākumus un sēklu un atklājusi ļaudīm visa labā un krietnā dabu un pamatu. Zīme bija šāda: izejot no dieves tempļa, tā vārtos pirmais paklupa Krasa dēls, aiz viņa aizķērās kāja tēvam, un arī viņš paklupa.

No ziemas nometnēm jau tika vākti kopā spēki, kad pie Krasa ieradās ķēniņa vēstneši ar loti īsu ziņojumu:

—   Ja Romas tauta ir sūtījusi šo karaspēku, karš būs nežēlīgs un novedams līdz galam; ja romieši, kā stāsta, to nav gribējuši, bet Krass uzbrucis īpartiešiem un ieņēmis viņu zemes savu personisko labumu un aprēķinu dēļ, tad ķēniņš būs iecietīgāks un, ņemdams vērā Krasa gadus, ļaus neskartiem aiziet romiešu kareivjiem, kas partiešu pilsētās atrodas drīzāk apcietinājumā nekā garnizonā.

Kad Krass lielījās, ka atbildi viņš došot Seleukijā, vecākais no vēstnešiem Vagiss, parādījis savu plaukstu, teica smiedamies:

—   Drīzāk uz tās izaugs mati, Kras, nekā tu redzēsi Seleukiju.

Tad sūtņi devās atpakaļ ziņot ķēniņam Hirodam, ka būs jākaro.

No Mezopotāmijas pilsētām, kurās atradās romiešu garnizoni, daži kareivji ar lielām briesmām izglābās, un viņu nostāsti radīja nopietnas bažas. Viņi bija redzējuši lielus ienaidnieku spēkus, redzējuši, cik neveiksmīgi cīnījušies romiešu garnizoni. Kā parasts, viņi visu iztēloja briesmīgāk, nekā tas īstenībā bija: izbēgt no šiem ļaudīm neesot iespējams, panākt viņus neviens nevarot, viņu spārnotās bultas lidojot tik ātri, ka trāpītais nemaz nepagūstot tās ieraudzīt, viņu jātnieku šķēpi izurbjoties cauri visām bruņām, viņu pašu bruņas nekāds šķēps nevarot caururbt, To dzirdot, kareivjiem sāka plakt drosme. Līdz šim viņi bija pārliecināti, ka partieši ne ar ko neatšķiras no kapado- kiešiem un armēņiem, kuru zemēs Lukulls laupīja un postīja pēc sirds patikas. Pēc viņu domām, grūtākais šajā karā esot garais ceļš un grūti notveramo ienaidnieku vajāšana, bet tagad bija paredzamas bīstamas cīņas, kas viņiem nemaz prātā nebija nācis. Daži Krasa legāti sprieda, ka tālāk pašreiz neesot jāiet, bet jāsasauc kara padome un jāapspriež vispārējais stāvoklis. Tā domāja arī Krasa kvestors Kasijs. Arī zīlnieki paklusām pastāstīja, ka upuri Krasam nevēstot neko labu. Taču Krass viņus neievēroja, viņš vispār uzklausīja tikai tos, kas ieteica steigties ātrāk uz priekšu.

Lielu pašpaļāvību Krasam iedvesa Armēnijas ķēniņš Artavazds, kas ieradās romiešu nometnē ar sešiem tūkstošiem jātnieku. Stāstīja, ka tie esot tikai ķēniņa personiskā sardze un priekšpulki. Viņiem sekojot desmit tūkstoši bruņās kaltu jātnieku un trīsdesmit tūkstoši kājnieku, par kuru uzturu gādāšot ķēniņš pats. Artavazds centās Krasu pārliecināt, ka partiešu zemē jāiebrūk, ejot caur Armēniju. Viņš karaspēku vedīšot pa novadiem, kur pārtikas esot papilnam. Ceļā nedraudēšot nekādas briesmas, jo apvidus esot ļoti kalnains un neērts jātniekiem, bet jātnieki esot vienīgais partiešu spēks. Krass ļoti priecājās par ķēniņa labvēlību pret romiešiem un par viņa ievērojamo palīdzību. Viņš teica, ka iešot tomēr caur Mezopotāmiju, kur atstājis daudz krietnu kareivju. Tad Artavazds aizjāja.

Kad Krass devās ar karaspēku pāri Eifratai, pie Zeug- mas uznāca briesmīga vētra ar stipru pērkonu un drausmīgiem zibeņiem, kas sadragāja lielāko daļu no romiešu kuģu tilta. Zibens iespēra divas reizes arī tajā vietā, kur Krass bija nodomājis celt nometni. Kāds Krasa zirgs, sevišķi krāšņi izrotāts, meties upes dzelmē un pazudis viļņos, aizraudams līdzi arī važoni. Dodoties ceļā, pirmā leģiona ērglis pats no sevis esot apgriezies apkārt. Kad karaspēks pārgāja pār upi, gadījās, ka kareivjiem pirmajā pārtikas devā izsniedza lēcas un sāli. Romiešiem tas ir miroņu ēdiens, ko liek uz kapa. Uzrunājot sapulcē kareivjus, Krass neuzmanīgi izteicās, ka viņš likšot nojaukt tiltu pār upi, lai neviens neatgrieztos. Sie vārdi radīja apjukumu un ļaunu nojautu. Viņam vajadzēja saprast, ka tie ir nevietā, ņemt tos atpakaļ vai izskaidrot to jēgu satrauktajiem kareivjiem, bet, būdams pārāk pašapzinīgs, Krass to nedarīja. Kad viņš upurēja parasto šķīstīšanas upuri un pareģis sniedza viņam upurlopa iekšas, tās viņam izkrita no rokām. Redzēdams, ka klātesošie izbijušies, Krass smiedamies teica:

•— Tas no vecuma, bet ieroči no rokām man neizkritis.

Tad Krass devās gar upi ar septiņiem leģioniem un gandrīz četrtūkstoš jātniekiem. Viegli bruņoto kājnieku viņam bija aptuveni tikpat daudz kā jātnieku. Daži izlūki atgriezušies ziņoja, ka šajā apvidū viņi nav sastapuši nevienu cilvēku, bet redzējuši daudzas zirgu pēdas, it kā ienaidnieka jātnieki būtu sākuši atkāpties. Krass tāpēc kļuva vēl pašpaļāvīgāks, un kareivji nicīgi domāja, ka partieši kaujā vispār neielaidīšoties. Kasijs tomēr atkal ieteica Krasam apmesties ar armiju kādā pilsētā un nogaidīt, kamēr par ienaidniekiem būs dabūtas noteiktas ziņas. Ja viņš tam nepiekrīt, tad katrā ziņā jāiet uz Se- leukiju gar upi, jo tad karaspēkam varēs ar kuģiem vest līdz pietiekami daudz pārtikas. Upe nejaus romiešus arī ielenkt, un viņi varēs cīnīties ar ienaidniekiem izvērsta kaujas ierindā kā līdzīgs pret līdzīgu.

Kamēr Krass apsvēra šo padomu, pie viņa ieradās arābu vadonis Abgars, viltīgs un nodevīgs cilvēks. No visām liktenīgajām romiešu nelaimēm šajā karā tā bija pati lielākā un Krasu galīgi pazudināja. Daži šo Abgaru jau pazina, zināja, ka viņš piedalījies Pompeja karagājienā, tas viņu diezgan labi ieredzējis un viņš atzīts par romiešu draugu. Abgaru sūtīja ķēniņa karavadoņi aizvilināt Krasu pēc iespējas tālāk no kalnainā apgabala pie upes uz plašo līdzenumu, kur jātnieki viņu viegli varētu aplenkt, jo partieši nepavisam negribēja cīnīties ar romiešiem īstā kaujas ierindā. Atnācis pie Krasa, šis barbars (jāsaka, ka pārliecinoši runāt viņš tiešām prata) cildināja Pompeju kā savu labdari, slavēja arī Krasa armiju, bet pēla viņa kavēšanos, it kā viņam vēl trūktu kareivju un ieroču, kaut gan vajadzīgas esot tikai vieglas rokas un kājas. Šie ļaudis taču jau sen par to vien domājot, kā aizbēgt ar saviem tuviniekiem un vērtīgākām mantām pie skitiem vai hirkāniešiem.

— Kaut gan, — viņš teica, — jūs no kaujas nevairāties, tomēr ir jāpasteidzas, pirms ķēniņš nav savācis vienkopus visus savus spēkus. Pašlaik pret jums ir devies Su- rēna un Sillaks; viņu uzdevums ir saistīt jūsu spēkus, bet valdnieks pats nekur nav redzams.

Tas viss bija meli. Jau pašā sākumā Hirods bija sada- lijis savu karaspēku divās dalās. Ar vienu no tām viņš, atriebdamies Artavazdam, postīja Armēniju, bet pret romiešiem sūtīja Surēnu. Viņš to nedarīja aiz augstprātības, kā daži apgalvo: neklātos taču tam, kas pat Krasu, vienu no ievērojamākiem romiešiem, negribētu atzīt par sev cienīgu pretinieku, doties karā pret Artavazdu, iebrukt Armēnijā un postīt armēņu ciemus. Šķiet, nevar būt šaubu, ka viņš izbijās no briesmām, nolēma palikt it kā rezervē un nogaidīt notikumu tālāko gaitu, bet Surēnu sūtīt pret romiešiem, lai tas mēģinātu cīnīties un vilinātu viņus arvien dzijāk tuksnešainos novados.

Sis Surēna bija ļoti ievērojams virs, otrais pēc ķēniņa ar bagātību, dižciltību un kara slavu. Neviens partietis nebija drošsirdīgāks un vīrišķīgāks par viņu, neviens tik stalts un skaists kā Surēna. Kad viņš devās karā pats ar saviem ļaudīm, viņa mantas nesa tūkstoš kamieļi, viņa sievas brauca divsimt ratos, viņam sekoja tūkstoš bruņās kalti jātnieki un viegli bruņoto bija vēl vairāk; pavisam bija ne mazāk kā desmit tūkstoši jātnieku, dažādu kalpu un vergu. Viņa dzimta no seniem laikiem bija mantojusi sevišķu tiesību: kāds no tās pārstāvjiem pirmoreiz uzlika jaunajam ķēniņam galvā diadēmu. Partiešiem viņš atveda atpakaļ no trimdas Hirodu, pirmais uzkāpa uz lielās Seleukijas mūra, sakāva ķēniņa pretiniekus un atguva viņam pilsētu. Šajā laikā viņam pat nebija vēl trīsdesmit gadu, bet visi jau cildināja viņa gudrību un saprātu. Tas arī pazudināja Krasu, kas sākumā bija pārdrošs un augstprātīgs, bet vēlāk pārlieku baidījās no neveiksmēm, tā ka viņu nebija grūti piekrāpt.

Tātad, pārliecinājis Krasu, šis Abgars veda romiešus projām no upes pa līdzenumu. Sākumā ceļš bija ērts un viegls, vēlāk bija jābrien pa dziļām smiltīm. Nebija ne koku, ne ūdens, tikai smiltis, cik tālu vien skatiens sniedz. Kareivjus mocīja slāpes, nogurdināja smagais ceļš un vienmuļais apvidus. Bez kokiem un krūmiem, bez zāles stiebriņa, bez strautiem un pakalniem kā bezgalīga jūra visapkārt pletās tuksnesis. Tas pats par sevi jau radīja ļaunas aizdomas. Tad ieradās arī Armēnijas ķēniņa Arta- vazda vēstneši ar vēstuli, ka ķēniņš iesaistīts grūtā cīņā pret Hirodu, kas iebrucis viņa zemē, un nevarot tāpēc Krasam palīdzēt. Viņš ieteica Krasam doties uz Armēniju, lai tad kopā ar viņu cīnītos pret Hirodu, tas būtu tas labākais, bet, ja Krass tam nepiekristu un gribētu iet tālāk, lai viņš vairoties no līdzenumiem, kas izdevīgi jātniekiem, un izvēloties ceļu pa kalnaināku apvidu.

Krass ķēniņam ar vēstuli neatbildēja, bet dusmās augstprātīgi teica vēstnešiem, ka pašlaik viņam neesot laika nodarboties ar armēņiem, bet drīz viņš pats ieradīšoties sodīt Artavazdu par nodevību. Kasijs par šādu iedomīgu atbildi dusmojās uz Krasu, bet, redzēdams, ka Krass necieš viņa aizrādījumus un padomus, cieta klusu, taču divatā ar Abgaru viņš neskopojās ar pārmetumiem un nievām:

—   Kāds ļauns liktenis tevi, nekrietneli, ir atvedis pie mums? Ar kādām burvju zālēm tu panāci, ka Krass ir devies ceļā pa šo bezgalīgo tuksnesi? Šāds ceļš der staiguļu bandai, nevis romiešu karavadonim.

Taču šis Abgars bija viltīgs cilvēks. Mudinādams un drošinādams kareivjus, viņš apgalvoja, ka vēl tikai mazliet jāpaciešas, un pats gāja tiem blakus smiedamies un jokodamies:

—   Vai tad jūs domājāt, ka būs jāiet pa Kampāniju, kur tik daudz strautu, avotu un ēnas, tik daudz viesnīcu un termu? Vai pēc tām jūs tagad ilgojaties? Vai jūs nezināt, ka esat pārgājuši asīriešu un arābu robežu?

Tā šis barbars pamācīja romiešus un, pirms viņa nodevība atklājās, aizjāja ar Krasa piekrišanu un ziņu, pārliecinājis to, ka viņš piekrāps ienaidniekus un panāks romiešu uzvaru.

Kaujas dienā Krass iznāca pie saviem kareivjiem nevis purpura apmetnī, kā tas romiešu karavadoņiem parasts, bet melnā tunikā. Apķēries viņš tūlīt mainīja tērpu. Dažas karaspēku daļu nozīmes to nesēji šajā dienā tikai ar lielām pūlēm varēja pacelt, tās it kā zemē bija ieaugušas. Krass par viņiem smējās un mudināja tikai ātrāk doties uz priekšu, lai kājnieki neatpaliktu no jātniekiem. Tad pie viņa piesteidzās daži no tiem, kas bija izsūtīti izlūkos, un ziņoja, ka visus pārējos partieši nogalinājuši, viņi paši tikko izglābušies. Ienaidnieku esot ļoti daudz, tie droši nākot uz kauju.

Izcēlās vispārējs troksnis un apjukums. Krass pats bija ārkārtīgi uztraukts un, vēl īsti neapdomājies, sāka steidzīgi sakārtot romiešus kaujas ierindā. Sākumā viņš domāja (tam piekrita arī Kasijs) nostādīt tālu pa līdzenumu seklu ierindu, lai to nevarētu apiet, un spārnos novietot jātniekus, bet tad viņš plānu mainīja un izveidoja dziļu četrstūri. Katrā tā malā bija divpadsmit kohortas, un katrai kohortai pievienoja jātnieku ālu, lai nekur netrūktu jātnieku atbalsta un romieši varētu doties uz priekšu, no visām pusēm nodrošināti. Vienu spārnu vadīt viņš uzdeva Kasijam, otru savam dēlam, pats nostājās centrā. Tā, uz priekšu ejot, viņi nonāca pie kāda strauta, ko sauca par Balisu. Daudz ūdens tajā nebija, bet šajā karstumā un sausumā pēc grūtā gājiena pa izkaltušo apvidu kareivji par to loti priecājās.

Lielākā daļa vadītāju sprieda, ka šeit jāapmetas un jāpaliek pa nakti. Pēc tam kad pēc iespējas noteiktāk izzinās, cik daudz ir ienaidnieku un kādā kārtībā viņi nostādīti, nākošajā dienā jau no paša rīta varēs doties pret tiem. Krasa dēls un viņa jātnieki tomēr mudināja iet uz priekšu un sākt kauju. Tiem paklausīdams, Krass pavēlēja kareivjiem paēst un padzerties, paliekot ierindā. Tomēr viņi nepaguva to izdarīt, kā pienākas, kad bija jau jāsāk atkal iet, turklāt nevis lēnām, laiku pa laikam atpūšoties, kā to dara, dodoties kaujā, bet ātri un bez apstājas, līdz parādījās ienaidnieki. Neizskatījās, ka viņu būtu daudz, nelikās arī bīstami, jo Surēna visu lielo vairumu bija noslēpis aiz priekšpulkiem un spožās bruņas licis apklāt ar himatijiem un ādām.

Kad romieši vairs nebija tālu, viņš lika dot kaujas signālu, un tūlīt viss līdzenums dunēja un dārdēja, jo partieši nemudina savus kareivjus kaujā ar taurēm un ragiem, viņi apvelk lielas vara bungas ar ādām un ar tām sacel briesmīgu zvēru rēkšanai līdzīgu dobju troksni, kas dažkārt pāriet pērkona dārdos. Viņi labi zina, ka no visiem jutekļiem dvēseli visvieglāk satrauc dzirde, tā visdrīzāk liek iedegties kaislībām, visātrāk laupa cilvēkiem katru apdomu,

Romiešus apdullināja šī briesmīgā duna un dārdi, un tad partieši, nometuši ieroču pārklājus, parādījās visā savā liesmojošā spožumā. Krāšņi mirdzēja krūšu bruņu un bruņu cepuru tērauds, lepni dižojās varā un dzelzī kaltie zirgi. Un tad parādījās arī Surēna, par visiem skaistāks, par visiem diženāks. Viņa sievišķīgais daiļums, šķiet, neatbilda visu daudzinātā kareivja vīrišķībai, seju viņš sārtināja kā persietis, matos šķīra celiņu, turpretī pārējie partieši, tāpat kā skiti, ļāva tiem krist pār pieri, lai izskatītos briesmīgāki.

Sākumā partieši cerēja, uzbrūkot ar šķēpiem, radīt nekārtību un apjukumu pirmajās rindās, bet, kad redzēja, cik dziļa ir ierinda, cik drosmīgi, ne soļa neatejot, romieši viņus atvaira, viņi sāka atkāpties un izlikās izklīs- tam pa līdzenumu, lai nemanot romiešus ielenktu. Krass tad pavēlēja viegli bruņotajiem strauji doties uzbrukumā, taču tālu viņi netika, viņus apturēja bultu krusa, un viņi atkal glābās aiz leģionu kājniekiem, radīdami izbailejs un nekārtību, un leģionāri tagad redzēja, cik spēcīgi trāpa partiešu bultas, kā tās caururbj visu veidu bruņas. Partieši izretinājušies tagad šāva no visām pusēm un no droša attāluma. Mērķēt viņiem nebija vajadzīgs: romieši stāvēja tik blīvi un cieši kopā, ka netrāpīt nemaz nebija iespējams. Loki viņiem bija lieli, tos nebija viegli uzvilkt, bet bultas tā ieguva tālu lidojumu un lielu trieciena spēku, tā ka romiešu stāvoklis tagad kļuva grūts. Ja viņi palika ierindā, viņus ievainoja bultas, ja viņi devās uzbrukumā, stāvoklis nekļuva labāks un zaudējumi bija tādi paši, jo partieši bēgot turpināja šaut. Sal ziņā par viņiem pārāki ir tikai skiti. Ja bēgot turpina cīnīties, tad par šādu bēgšanu vairs nav jākaunas.

Kamēr romieši vēl cerēja, ka ienaidnieki, iztērējuši savas bultas, vai nu pārtrauks kauju, vai dosies tuvcīņā, viņi enerģiski pretojās, bet Krasam zuda drosme, kad viņš dabūja zināt, ka daudzi smagi apkrauti kamieļi atveduši bultas un partieši jāj ar tām apgādāties. Viņš tagad neparedzēja nekā laba un sūtīja ziņu dēlam, lai tas pārdomātu, kā panākt tuvcīņu, pirms partieši pilnīgi viņu ielenks, jo visniknāk viņi mācās virsū Krasam Jaunākajam un centās, apejot viņa spārnu, nokļūt aizmugurē, tāpēc viņš, paņēmis tūkstoš trīssimt jātniekus (tūkstoti viņam bija iedevis Cēzars), piecsimt strēlniekus un astoņas kohortas smago leģiona kājnieku, veda tos uzbrukumā. Tagad tie partieši, kas bija sākuši viņus apiet, griezās apkārt un pilnos auļos devās projām. Daži domā, ka priekšā viņiem gadījusies grūti pārejama vieta, citi spriež, ka viņu nodoms bijis aizvilināt jauno Krasu pēc iespējas tālāk no tēva un tad sagūstīt. Krass sāka skaļi kliegt, ka ienaidnieki bēgot, un dzinās tiem pakaļ, kopā ar viņu bija Kēnsorīns un Megabakhs. Megabakhs bija drosmīgs un ļoti spēcīgs jaunietis, bet Kēnsorīns jau senators un lielisks runātājs. Abi viņi bija Krasa draugi un aptuveni vienos gados ar viņu. Jātnieki tad sekoja ienaidniekiem,

1.Tipiska romieša seja

2.Leģionārs

Centurions

Katons Jaunākais

Mierīgs nostūris Romā

Sulla

Itālijas mazpilsēta

Cicerons

Romietis togā

Romietis toga

Romietes

Vestāliete

Vestas templis

Romiešu nama iekārtojums

Foruma drupas

Rostra

Balsošana

Augurs

Romiešu jātnieks

Liktori ar fascijiem

Pompejs

Nometne četriem leģioniem

Gladiators

Gladiators

Spartaku ievaino

Partiešu kareivji

Vergs ķēdēs

Karaspēku dalu nozīmes

Lielais pontifiks

Lauku mājas

Verkingetorigs

Marks Bruts

Romiete

Jaunais Cezars (Oktavians)

Antonijs

Ķeizars Augusts

Kara kuģis

neatpalika arī kājnieki, priecādamies un domādami, ka uzvar un vajā partiešus, līdz, labu gabalu nojājuši, saprata, ka viņi piekrāpti, jo tie, kurus viņi domāja bēgam, griezās atpakaļ un viņiem piebiedrojās vēl citi jātnieki, pat vairāk nekā bija sākumā.

Romieši apstājās, būdami pārliecināti, ka partieši vairs nevairīsies no tuvcīņas pret daudz vājāku pretinieku, bet partieši nostādīja priekšā tikai savus bruņām segtos jātniekus, pārējie izklaidus auļoja apkārt un dziļajās smiltīs sacēla tādu putekļu mākoni, ka romieši gandrīz neko vairs nevarēja ne redzēt, ne dzirdēt. Viņi bija cieši saspiesti kopā, kavēja cits citu, un viņu nāve 110 ienaidnieku bultām nebija ne ātra, ne viegla. Neciešamās sāpēs viņi valstījās pa zemi, nolauzdami bultas savās brūcēs, dažkārt ar pēdējiem spēkiem viņi pūlējās izraut atskabargainās smailes, kas bija dziļi ieurbušās viņu miesā.

Daudzi bija jau nogalināti, bet arī dzīvi palikušie vairs nebija spējīgi cīnīties. Kad Krass mudināja viņus uzbrukt bruņās kaltajiem jātniekiem, viņi rādīja savas rokas, kas ar bultām bija it kā pienaglotas >pie vairogiem, un bultu caururbtās kājas, kas no zemes nebija atraujamas, — viņi nevarot vairs ne bēgt, ne aizsargāties. Uzmundrinājis savus jātniekus, Krass tomēr uzbruka un drosmīgi sāka tuvcīņu, bet viņa gailu jātnieki nevarēja mēroties ar par- tiešiem ne aizsargājoties, ne uzbrūkot: īsie un vieglie metamie šķēpi nevarēja caurdurt dzelzs vai ādas krūšu bruņas, bet gaili bija vāji aizsargāti pret ienaidnieku garajiem šķēpiem. Taču Krass uz viņiem bija pilnīgi paļāvies, un viņi ari veica gandrīz neiespējamo: ar rokām viņi tvēra ienaidnieku šķēpus un rāva zemē smagajā bruņojumā neveiklos jātniekus. Daudzi, nolēkuši no saviem zirgiem, dūra no apakšas partiešu zirgiem vēderā. Tie slējās aiz sāpēm pakaļkājās, notrieca zemē un samina vispārējā juceklī kā savus jātniekus, tā ienaidniekus.

Gaiļus ļoti mocīja karstums un slāpes, pie tiem viņi nebija pieraduši, turklāt lielākā daļa viņu zirgu, triekdamies pret ienaidnieku šķēpiem, bija gājuši bojā, tāpēc viņi bija spiesti atkāpties pie saviem kājniekiem, vezdami līdz no ievainojumiem spēkus zaudējušo Krasu. Ieraudzījuši netālu kādu smilšainu pakalnu, viņi devās turp un sastājās riņķī, cieši sakļāvuši vairogus un zirgus novietojuši vidū. Viņi domāja, ka tā būs vieglāk atvairīt partiešus, bet iznāca gluži otrādi, jo līdzenā vietā priekšā stāvošie vismaz pa daļai sedz tos, kas atrodas aiz viņiem, bet šeit pakalna slīpumā pēdējie atradās augstāk un nevienam vairs nebija nekāda glābiņa, visus vienādi ķēra ienaidnieku bultas, un viņi mira, žēlodamies par savu nāvi, kas nedz viņiem pašiem darīja godu, nedz bija kādam vajadzīga.

Kopā ar Jauno Krasu tur bija divi grieķi, vietējie iedzīvotāji no Karrām, Hieronims un Nikomahs, kas centās to pārliecināt bēgt ar viņiem uz Ihnām, kādu no romiešiem draudzīgajām pilsētām, tālu līdz tai neesot.

— Nav tik briesmīgas nāves, — teica tad Krass, — lai es tā izbltos, ka pamestu tos, kas manas vainas dēļ iet bojā.

Siem grieķiem viņš lika glābties un atvadījies tos atlaida.

Tad jaunais Krass pavēlēja savam vairognesējam, lai viņu nogalina, un pagrieza pretī krūtis, jo viņa paša roku bija caururbusi bulta. Tāpat miris arī Kēnsorīns, bet Me- gabakhs un citi ievērojamākie romieši nogalinājuši sevi paši. Tad partieši devās augšā pakalnā un ar saviem šķēpiem nodūra pārējos, kas turpināja cīnīties. Gūstā saņēma ne vairāk kā piecus simtus. Pēc tam, nocirtuši galvu Krasam un viņa biedriem, tie aizauļoja pret viņa tēvu, kura stāvoklis bija šāds.

Kad viņš bija dēlam pavēlējis uzbrukt partiešiem, kāds viņam paziņoja, ka partieši nekārtībā bēgot un romieši cik spēdami tos vajājot. Viņš redzēja arī, ka ienaidnieki, pret kuriem viņš cīnījās, vairs tik nikni neuzbrūk, to lielākā daļa taču bija vērsusies pret viņa dēlu. Mazliet atguvis drosmi un sakārtojis savu kaujas ierindu, viņš devās uz kādu augstāku vietu un gaidīja dēlu atgriežamies no partiešu vajāšanas. Pirmie vēstneši, kurus viņam sūtīja briesmās nonākušais dēls, sastapa ceļā ienaidniekus un gāja bojā, nākošie, ar lielām grūtībām pie viņa atkļu- vuši, ziņoja, ka viņa dēls būs pagalam, ja viņš tūlīt nesteigsies ar visiem spēkiem tam palīgā.

Krass bija pilnīgā izmisumā un neziņā, tik grūti viņam bija izšķirties, apdraudēts paša karaspēks, bet palīgā sauc dēls. Beidzot viņš nolēma doties uz priekšu, bet ienaidnieki bija jau klāt, draudoši skanēja viņu kliegšana un uzvaras dziesma, un visapkārt atkal dārdēja un dunēja bungas, tās vēstīja romiešiem jaunas cīņas sākumu. Tad

daži partieši piejāja pavisam tuvu, nesdami šķēpa galā uzdurto Krasa dēla galvu, ņirgādamies tie jautāja, kas esot šī kareivja vecāki, kādas viņš dzimtas, nevarot taču būt, ka tik gļēvam un nekrietnam tēvam kā Krass būtu tik krietns, drosmīgs un vīrišķīgs dēls.

Šis skats vairāk par visām citām nelaimēm satrieca romiešus un laupīja viņiem drosmi. Tas radīja nevis vēlēšanos atriebties, kā to varētu sagaidīt, bet šausmas un izbailes. Krass pats tomēr šajā baigajā mirklī bijis tik nelokāms un vīrišķīgs kā nekad agrāk. Apstaigādams savu kareivju rindas, viņš tiem teica:

— Šīs bēdas, romieši, ir tikai manas bēdas. Jums jā- izglābjas no bojā ejas un sakāves, jums jācīnās par Romas diženumu un slavu. Ja jūs dalāties ar mani sāpēs par mana krietnā dēla nāvi, tad pierādiet to, nikni cīnīdamies pret ienaidniekiem. Atriebiet šo neģēlību, lai viņt par savu panākumu nepriecājas, un nekrītiet izmisumā! Kas grib ko lielu sasniegt, tam nākas ari ciest. Bez asins izliešanas Lukulla neuzveica Tigrānu un Scīpions An- tiohu, tūkstoš kuģu mūsu senči zaudējuši Sicīlijā, daudzus slavenus karavadoņus Itālijā, bet, ari daudzreiz sakauti, viņi tomēr uzvarējuši. Nevis aiz laimes labvēlības, bet drosmīgi cīnoties un vislielākās grūtības pārvarot, romieši kļuvuši vareni.

Tā mudinādams un drošinādams, Krass tomēr redzēja, ka maz ir to, kas viņa vārdus ievēro. Pavēlējis saukt kaujas saucienu, viņš pārliecinājās, ka kareivjiem nav cīņas spara, viņu kliedziens bija vājš un nedrošs, bet partieši kliedza skaļi un gavilējoši. Kaujai sākoties, partiešu jātnieku kalpi, jādami gar flangiem, apšaudīja romiešus ar bultām, bet paši smagi bruņotie jātnieki, nostādīti romiešiem tieši pretī, ar šķēpiem viņus sadzina pārāk blīvi kopā. Daži romieši, vairīdamies no nāvējošām bultām, tomēr metās pārdroši partiešiem virsū. Daudz ļauna viņi tiem nenodarīja un drīz vien krita nogalināti ar labi mērķētiem smago šķēpu triecieniem, kas bieži bija tik spēcīgi, ka caururba divus vīrus uzreiz. Tā viņi cīnījās, līdz, naktij iestājoties, partieši atkāpās, teikdami, ka dēla apraudāšanai dāvinot Krasam visu šo nakti, ja vien viņš neatzīst, ka izdevīgāk ir pašam tūlīt ierasties pie Arsaka, nevis gaidīt, kamēr viņu aizved.

Partieši apmetās turpat tuvumā, pārliecināti, ka viņi ir uzvarējuši, bet romiešiem tā bija grūta nakts. Neviens

nedomāja ne par kritušo apbedīšanu, ne par ievainoto un mirstošo kopšanu. Katrs apraudāja pats sevi. Uz glābšanoi nebija ko cerēt — vienalga, vai viņi nogaidītu dienu vai naktī sāktu atkāpties pa bezgalīgo līdzenumu. Liels kavēklis bija ievainotie: ātri ejot, viņus taču nevarētu nest Jīdz, bet, ja viņus atstātu, partieši no viņu vaimanām noprastu, kas notiek. Kaut gan kareivji domāja, ka visās nelaimēs vainīgs Krass, tie tomēr gribēja viņu redzēt un dzirdēt viņa balsi, bet Krass, satinis galvu, gulēja savā teltī tumsā, un lielais vairums uzskatīja viņu par laimes nepastāvības paraugu, bet saprātīgi Jaudis par neprātīgas godkārības piemēru. Viņu neapmierināja tas, ka viņš bija gan ievērojamākais starp desmitiem tūkstošiem pilsoņu, bet tomēr mazāk ievērojams par diviem, — nē, tieši tādēļ viņš sprieda, ka neko nav sasniedzis.

Legāti Oktāvijs un Kasijs pūlējās viņu iedrošināt un piedabūt, lai viņš ceļas augšā, bet, neko nepanākuši, paši sasauca centurionus un, kad bija nolemts šeit nepalikt, bez tauru signāla pavēlēja kareivjiem sakārtoties ceļam. Sākumā tas notika mierīgi un klusi, bet, kad ievainotie saprata, ka viņus atstāj, visā nometnē izcēlās neaprakstāms juceklis, kliegšana un vaimanāšana. Bailes pārņēma ari tos kareivjus, kas jau bija nostājušies gājiena kolonnā, un viņu ierinda izjuka, it kā nometnē jau būtu iebrukuši ienaidnieki. Vairākas reizes viņi atkal sakārtojās, vairākas reizes kārtība atkal izjuka. No ievainotajiem, kas pūlējās iet kopā ar viņiem, dažus pieņēma, citus noraidīja, un tā visi aizkavējās. Tikai trīssimt jātnieki Ignātija vadībā jau ap pusnakti nonāca pie Karru vārtiem. Tur Ignā- tijs latīniski teica vārtu sargiem, lai tie paziņojot Kopo- nijam, savam priekšniekam, ka Krasam bijusi liela kauja ar partiešiem. Neko citu viņš nelika teikt, nepateica arī, kas viņš pats, un devās tālāk uz Zeugmu. Savus jātniekus viņš tā izglāba, bet izpelnījās pārmetumus par karavadoņa atstāšanu.

Tomēr šie vārdi, kas steigā tika teikti Koponijam, nāca par labu Krasam, jo Koponijs saprata, ka cilvēkam, kas tā steidzās un kas tik maz pasacīja, nekas labs nebija ziņojams, tāpēc viņš tūlīt pavēlēja saviem kareivjiem apbruņoties un, līdzko dabūja zināt, ka Krass jau ceļā, devās viņam pretī un ieveda karaspēku pilsētā.[44]

Jau nakti dabūjuši zināt par romiešu atkāpšanos, partieši tomēr tūlīt nesāka dzīties viņiem pakaļ, bet, kad pienāca diena, iebruka nometnē un apkāva visus tur atstātos, vairāk nekā četrus tūkstošus. Daudzus, kas klīda apkārt pa līdzenumu, sagūstīja viņu jātnieki. Legāts Verguntijs vēl naktī ar četrām kohortām, nomaldījies no ceļa, atdalījās no pārējā karaspēka. Partieši viņus aplenca uz kāda pakalna un pēc niknas pretošanās visus nogalināja. Kādi divdesmit tomēr ar kailiem zobeniem izlauzās no ielenkuma, un partieši, apbrīnodami viņu drošsirdību, ļāva viņiem mierīgi aiziet uz Karrām. Bet Surēna saņēma maldīgu ziņu, ka Krass ar labāko karaspēka daļu aizbēdzis, Karrās esot sanācis tikai nekam nederīgs salašņu bars. Dusmodamies, ka galīgā uzvara viņam izslīdējusi 110 rokām, viņš tomēr vēl šaubījās un gribēja izzināt patiesību, lai izlemtu, vai palikt pie Karrām un aplenkt Krasu vai doties viņu vajāt un atstāt Karrās sabēgušos bez ievērības. Viņš sūtīja tāpēc kādu no saviem ļaudīm, kas prata latīniski, aicināt pašu Krasu vai Kasīju uz sarunām — Surēnam esot viņiem kaut kas sakāms. Kad Krasam to paziņoja, viņš priekšlikumu pieņēma. Tūlīt pēc tam no partiešu puses atjāja arābi, kas pirms kaujas kādu laiku bija uzturējušies romiešu nometnē un labi pazina Krasu un Kasiju. Redzpdami Kasiju uz pilsētas mūra, tie teica, ka Surēna gribot slēgt pamieru un ļaušot viņiem netraucēti aiziet kā ķēniņa draugiem, ja viņi ap- ņemšoties atstāt Mezopotāmiju. Viņš domājot, ka abām pusēm tas esot izdevīgāk nekā cīnīties uz dzīvību un nāvi. Kasijs tam piekrita un pieprasīja noteikt sarunām vietu un laiku. Apsolījušies visu nokārtot, arabi aizjāja.

Surēna tagad priecājās, ka aplencis savus ienaidniekus, un nākošajā dienā atveda pie Karrām partiešus. Tie bija augstprātīgi un lepni, teica, ja romieši gribot pamieru, lai atvedot Krasu un Kasiju važās iekaltus. Par šādu krāpšanu romieši bija sašutuši, un viņu vadoņi ieteica Krasam necerēt uz armēņu palīdzību, armēņi esot tālu un uz viņu solījumiem nevarot paļauties, jādomājot par bēgšanu, bet neviens Karru iedzīvotājs nedrīkstot par to iepriekš zināt. Taču no paša Krasa to uzzināja Andromahs, lielākais liekulis un nodevējs. Krass ne tikai visu viņam uzticēja, bet izvēlējās viņu arī par ceļvedi, tā ka partieši zināja itin visu, jo visu viņiem sīki izstāstīja Andromahs.

Cīnīties naktī partieši nav paraduši, tas viņiem būtu arī Joti grūti[45], tāpēc Krass no Karrām izgāja naktī. Lai vajātāji daudz nenokavētos, Andromahs viltīgi veda romiešus pa sānu ceļiem un galu galā aizveda uz staigniem purviem un apvidu, ko šķērsoja daudzi kanāli, tā ka tikt uz priekšu viņi varēja tikai lēni un ar lielām grūtībām, tāpēc daži, sapratuši, ka Andromahs viņus maldina un ar nodomu bez jēgas vadā apkārt, viņam vairs nesekoja un devās atpakaļ uz Karrām, starp tiem bija ari Kasijs. Viņa ceļveži (tie bija arābi) teica, ka jānogaidot, kamēr mēness izies caur Skorpiona zvaigznāju.

—   Bet es, — teica Kasijs, — no strēlniekiem baidos vairāk nekā no Skorpiona.

Un viņš devās uz Sīriju ar piecsimt jātniekiem.

Tie romieši, kuriem bija uzticami pavadoņi, sasniedza jau pirms gaismas Sinnaku kalnaino apvidu un tā tika drošībā. To bija kādi pieci tūkstoši, un viņus vadīja Oktāvijs, krietns karavīrs. Bet Andromaha maldinātajam Krasam diena pienāca grūti pārejamā un purvainā apvidū. Viņam bija četras leģionāru kohortas, pavisam maz jātnieku un pieci liktori. Ienaidnieki jau mācās virsū, un Krasa kareivji tikai ar lielām grūtībām tika uz ceļa. Līdz Oktāvijam bija divpadsmit stadiji, un Krass apstājās uz kāda pakalna, kur viņš tomēr nebija sevišķi drošs no jātnieku uzbrukumiem. Sinnakas atrodas augstāk; no tām līdz šim pakalnam pāri līdzenumam sniedzas gara grava, tā ka Oktāvijs un viņa ļaudis varēja labi redzēt, cik bīstams ir Krasa stāvoklis.

Pirmais Krasam palīgā skrēja Oktāvijs ar dažiem kareivjiem, bet tad, kaunēdamies par savu mazdūšību, viņam sekoja arī pārējie. Pēc īsas cīņas viņi padzina partiešus no pakalna, sastājās ap Krasu un dižodamies sauca:

—  Nav jums, partieši, bultas, kas trāpītu mūsu vadoni, kamēr dzīvs vēl kāds no mums, lai viņu aizsargātu.

Surēna redzēja, ka partiešiem nav vairs agrākā cīņas spara un, ja pienāktu nakts un romieši sasniegtu kalnus, viņi būtu jau glābti, un tāpēc nolēma izmantot viltību. Viņš atlaida dažus gūstekņus, kas nometnē bija dzirdējuši sarunājamies partiešus (kuri bija īpaši pamācīti, kas jārunā), ka ķēniņš labprāt izbeigtu karu ar romiešiem un, laipni izturēdamies pret Krasu, gribētu iegūt viņu draudzību. Partieši šai laikā beidza uzbrukt, un Surēna ar dažiem augstākiem priekšniekiem mierīgi piejāja pie pakalna, atlaidis vajā loka stiegru. Sniegdams sveicienam roku, viņš aicināja Krasu saprasties, teikdams, ka Krass pret ķēniņa gribu pārliecinājies par partiešu valdnieka vīrišķību un spēku, bet tagad, kad romieši atkāpjas, ķēniņš labprāt gribētu būt labvēlīgs un saudzīgs, slēgt ar viņiem pamieru un ļaut viņiem mierīgi aiziet.

Dzirdēdami šo Surēnas runu, visi Joti priecājās. Vienīgi Krass nebija pārliecināts par partiešu labajiem nodomiem un gribēja apdomāties, jo līdz šim tie bija viņu tikai krāpuši nn tik pēkšņa pārmaiņa nelikās ticama. Taču kareivji negribēja gaidīt, viņi neatlaidīgi kliedza un tad sāka peit un pa|āt Krasu: viņš raidot viņus cīņā pret ienaidniekiem, ar kuriem pat sarunas vest neiedrošinoties, kaut gan tie nākot neapbruņoti. Krass tad mēģināja runāt un viņus pārliecināt: palikuši vēl atlikušo dienas daļu šeit, viņi naktī varētu iet pa kalnainu un šķēršļotu apvidu. Viņš tiem stāstīja par ceļu un mudināja nezaudēt cerību — glābiņš neesot tālu; bet, kad kareivji dusmodamies dauzīja vairogus un draudēja, viņš, piekāpdamies un aiziedams no sapulces, vēl pagriezās atpakaļ un teica:

—   Oktāvij un Petronij, un jūs citi romiešu vadoņi, jūs redzat, ka esmu spiests iet šo teļu, jūs arī zināt, cik necienīgi un varmācīgi pret mani izturas, bet pastāstiet tomēr visiem, ka Krass gāja bojā, nodevīgi no ienaidniekiem piekrāpts, nevis no saviem kareivjiem tiem izdots.

Oktāvijs tomēr nepalika uz pakalna un nokāpa lejā kopā ar Krasu, bet liktorus Krass aizsūtīja atpakaļ. No partiešiem Krass vispirms satika divus pusgrieķus, kas, nolēkuši no zirgiem, viņu godbijīgi apsveica un lūdza sūtīt dažus pārliecināties, ka Surēna pats un viņa pavadoņi nav apbruņoti. Krass viņiem atbildēja, ka nekad nebūtu turp gājis, ja kaut mazliet būtu rūpējies par savu dzīvību, tomēr viņš aizsūtīja divus brāļus Roskijus izzināt, cik būs partiešu un kā notiks sarunas. Sūtītos Surēna tūlīt pavēlēja aizturēt, bet pats ar dažiem partiešu augstmaņiem piejāja pie Krasa.

—   Ko tas nozīmē? Romiešu virspavēlnieks iet kājām, bet mēs jājam.

Un tūlīt viņš lika atvest Krasam zirgu, Krass viņam atbildēja, ka viņi abi darot pareizi, ievērodami satiekoties katrs savas zemes paražas. Pašlaik, teica Surēna, esot miers starp ķēniņu Hirodu un romiešiem, bet vajagot aizjāt lidz upei un tur uzrakstīt līgumu.

—   Jūs, romieši, — viņš piebilda, — lāga neatceraties norunas.

To teicis, viņš sniedza Krasam roku, un Krass lika atvest sev zirgu.

—   Nav vajadzīgs, — izsaucās Surēna, — ķēniņš tev zirgu dāvina.

Un tai pašā brīdī blakus Krasam jau bijis zirgs ar zeltā mirdzošu pavadu, un zirgu puiši, palīdzējuši Krasam tajā uzkāpt, apstāja viņu, mudinādami zirgu ar sitieniem. Oktāvijs pirmais saķēra zirgu aiz pavadas, pēc tam Petro- nijs, kāds no kara tribūniem, piesteidzās arī pārējie, lai zirgu apturētu un atgrūstu nost Krasu apstājušos partiešus. Izcēlās burzma un troksnis. Izrāvis kādam partietim no rokām zobenu, Oktāvijs nogalināja vienu no zirgu puišiem, bet kāds cits zirgu puisis nodūra viņu pašu no mugurpuses. Petronijam zobena nebija. Dabūjis stipru cirtienu pa krūšu bruņām, viņš tomēr neievainots nolēca no zirga. Krasu nogalināja kāds partietis Pomaksatrs. Daži saka, ka Krasu nogalinājis kāds cits, bet Pomaksatrs līķim nocirtis galvu un labo roku. Stāsta jau dažādi, bet noteikti neviens nezina, jo no tiem, kas bija kopā ar Krasu, citus nogalināja, citi tūlīt aizbēga atpakaļ uz pakalnu. Tad pie tā pienāca arī partieši un paziņoja, ka Krass saņēmis pelnīto sodu, un Surēna aicināja romiešus droši kāpt lejā. Daži tā arī darīja, pārējie naktī izklīda uz dažādām pusēm. Divdesmit tūkstoši romiešu esot krituši, sagūstīti desmit tūkstoši.

Krasa galvu un roku Surēna aizsūtīja Hirodam uz Armēniju, un viņa vēstneši Seleukijā izplatīja baumas, ka Krasu vedot dzīvu. Jokdaru gaumē tika rīkota karaspēka ieiešana Seleukijā, ko, augstprātīgi zobodamies, Surēna dēvēja par triumfu. Viens no gūstekņiem — Gājs Pa- kiāns — bija ārkārtīgi līdzīgs Krasam. To apģērba krāšņā sievietes tērpā, sauca par Krasu un imperatoru un veda jāšus uz zirga. Viņam pa priekšu taurētāji uz kamieļiem un liktori ar fascijiem. Fie fasciju rīkstēm bija piesieti naudas maki un pie cirvjiem nocirstas romiešu galvas. Pēc tiem nāca Seleukijas hetēras dziedātājas, kas ķengu dziesmās izsmēja Krasa gļēvumu un mīkstčaulību. Milzīgs ļaužu pulks noraudzījās šajā gājienā.

Sasaucis Seleukijas vecajo padomi, Surēna rādīja tajā

Aristīda «Milētas stāstu» neķītrās grāmatas. Tās tiešām bija atrastas Roskija mantās, un Surēnam bija dibināts iemesls izsmiet un nievāt romiešus, ja pat karā viņi nevarot iztikt bez šādām grāmatām.

Sajā laikā Hirods jau bija izlīdzis ar Armēnijas Arta- vazdu un piekritis sava dēla Pokora precībām ar Arta- va/da māsu. Artavazds un Hirods rīkoja viens otram lieliskus svētkus, kuros skanēja hellēņu mūzika un hel- lēņu dzeja, jo Hirods runāja grieķiski un pazina grieķu literatūru, bet Artavazds pat rakstīja grieķiski traģēdijas, runas un vēstures darbus. Daži no viņa darbiem ir saglabājušies līdz manam laikam.

Kad uz pili atnesa Krasa galvu, galdi jau bija nokopti un traģēdiju aktieris Jāsons deklamēja no Eiripīda «Bak- hietēm» vārsmas par Agavi. Klātesošie viņam pašlaik aplaudēja, kad zālē ienāca Sillaks, palocīja celi ķēniņa priekšā un nosvieda klausītājiem Krasa galvu. Aplausiem un gaviļu saucieniem skanot, ķēniņš pavēlēja kalpotājiem vest Sillaku pie dzīru galda, bet Jāsons nodeva savu Pen- teja tērpu kādam koristam, pacēla Krasa galvu un bak- hiskā sajūsmā svinīgi deklamēja:

Uz pili no kalniem mēs nesam

Šo medību laimīgo guvumu,

So efeju svaigo viju.

Visi klausītāji jūsmoja, un, kad tālāk Agave sarunājās ar kori:

K. Kas tad nokāva viņu?

A. Manas rokas šis veikums…

Pomaksatrs, kas ari bija dzīrēs, uzlēca kājās, izrāva Jā- sonam no rokām galvu, likdams saprast, ka viņam drīzāk pienākoties teikt šos vārdus, un ķēniņš atalgoja Pomak- satru pēc savas zemes paraduma, bet Jāsonam uzdāvināja talantu. Tā Krasa karagājiens beidzās kā traģēdijas izrāde.

Taču Hirods par savu nežēlību un Surēna par savu nodevību saņēma pelnīto sodu. Surēnu drīz pēc tam Hirods lika nogalināt, apskauzdams viņa slavu. Hirods pats zaudēja savu dēlu Pokoru, kas krita neveiksmīgā kaujā pret romiešiem. Pēc tam viņš saslima ar tūsku. Otrs viņa dēls Fraats, gribēdams tēvu nodevīgi nogalināt, iedeva viņam indi, bet šī inde izrādījās derīgs līdzeklis pret slimību, izdalījās kopā ar ūdeni, un slimnieks jutās labāk. Tad Fraats rīkojās ātri un noteikti — viņš lika tēvu nožņaugt.

POMPEJS

Jau pašā sakumā Romas tauta juta pret Pompeju to pašu, ko Prometejs pret savu glābēju Hēraklu:

Es tēvu nīstu, mīļš man tomēr viņa dēls.

Nevienu citu karavadoni romieši tā neienīda un neieredzēja kā Pompeja tēvu Strabonu. Kamēr viņš vēl bija dzīvs, romieši no viņa baidījās, jo šim kareivīgajam vīram bija krietns un stiprs karaspēks, bet, kad viņu nospēra zibens, tie norāva viņa līķi no katafalka un nekrietni to sakropļoja. Nevienu citu turpretim romieši nebija tā iemīļojuši kā viņa dēlu Pompeju, pat tad jau, kad viņš vēl bija gluži jauns. Viņi to dedzīgi atbalstīja, kad tam klājās labi, un palika tam negrozāmi uzticīgi, kad neveiksme sekoja neveiksmei.

Vienīgais iemesls naidam pret viņa tēvu bija tā alkatīgā mantkārība, bet daudz kas noskaņoja pilsoņus par labu Pompejam: viņa vienkāršais dzīves veids, militārā prasme, pārliecinošā daiļrunība. Ja viņš kādam ko deva, tad darīja to ļoti taktiski; saņemdams kaut ko no citiem, viņš bija pateicīgs, bet saglabāja savu cieņu un tā visus savaldzināja.

Pompejs vēl nemaz nebija sācis runāt, kad viņa ārējais izskats vien jau noskaņoja klausītājus labvēlīgi. Viņa izturēšanās bija cieņas pilna. Tajā bija kaut kas majestātisks un cildens jau tad, kad viņš vēl bija zaļoksnējs jauneklis. Viņa atpakaļ krītošie mati, enerģiskā seja un mirdzošās acis atgādināja Maķedonijas ķēniņu Aleksandru — tiesa, par šo līdzību gan vairāk runāja, nekā tā īstenībā bija. Tāpēc Pompejs nemaz neļaunojās, kad daudzi viņu (daži gan tikai zobodamies) sauca par Aleksandru. Arī bijušais konsuls Lūcijs Filips kādā Pompejam par habu teiktajā runā piebilda, ka neesot taču nekāds brīnums, ja viņš, būdams Filips, Aleksandru aizstāvot.

Par Pompeja dzīves vienkāršību un necilību min šādu gadījumu. Kad viņš bija slims un cieta no ēstgribas trūkuma, ārsts viņam ieteica ēst strazdus, bet pārdošanā tie nebija, jo nebija tāds gadalaiks. Tad kāds viņam deva padomu dabūt tos no Lukulla — tam strazdi esot visu cauru gadu.

— Man tātad, — teica Pompejs, — būtu jāmirst, ja Lukulls nebūtu tik izšķērdīgs gardēdis.

Un viņš, nerūpēdamies vairs par ārsta priekšrakstu, lika iegādāties kaut ko lētāku. Bet tas notika vēlāk.

Vēl loti jauns viņš piedalījās karagājienā pret Kinnu, un kāds Lūcijs Terentijs bija viņa teltsbiedrs un draugs. Kinna, solīdams šim Terentijam daudz naudas, to pierunāja Pompeju nogalināt, bet citiem vajadzēja aizdedzināt viņa tēva telti, taču Pompejam to paziņoja jau vakariņu laikā. Nemaz neuztraukdamies, Pompejs dzēra vairāk nekā parasti un laipni sarunājās ar Terentiju, tad viņš teicās iet gulēt, bet nepamanīts izlavījās laukā, nostādīja sardzi ap tēva telti un gaidīja, kas notiks. Terentijs, domādams, ka tagad laiks rīkoties, uzcēlās un, piegājis ar kailu zobenu pie Pompeja guļvietas, cirta vairākas reizes pa segām, būdams pārliecināts, ka tur ir Pompejs. Tai pašā laikā nometnē izcēlās liels juceklis, un kareivji bija gatavi sacelties pret ienīsto vadoni. Viņi ķērās pie ieročiem un jauca nost teltis. Vadonis pats izbijās no visa šī trokšņa un neuzdrošinājās kareivjiem rādīties, bet Pompejs devās pie tiem un ar asarām acīs lūdza griezties atpakaļ. Kad tas nelīdzēja, viņš nogūlās ar seju pret zemi nometnes vārtos, lai aizkavētu kareivju iziešanu, žēlojās par nepaklausību un aicināja viņu turpat arī samīt. Apkaunotie kareivji tad apdomājās, griezās atpakaļ un samierinājās ar savu vadoni. Kādi astoņi simti tomēr aizgāja. Tūlīt pēc tēva nāves Pompejam nācās viņu aizstāvēt tiesā, jo viņš esot nozadzis valsts naudu, bet Pompejs tiesnešiem pierādīja, ka lielāko daļu no tās piesavinājies brīvlaistais Aleksandrs.[46] pompeju pašu apvainoja, ka viņš no Askulā iegūtā kara laupījuma esot paņēmis grāmatas un medību tīklus. Tos viņam tēvs tiešām bija devis, bet pēc Kinnas atgriešanās tā ļaudis bija iebrukuši

Pompeja namā un to pilnīgi izlaupījuši. Sai prāvā viņam bija grūta cīņa pret sūdzētāju un, kaut gan viņš vēl bija ļoti jauns, tomēr jau tik neatlaidīgs un enerģisks, ka guva vispārēju atzinību un simpātijas. Pretoram Antistijam, kas bija tiesas priekšsēdētājs, Pompejs tik ļoti patika, ka viņš gribēja tam dot savu meitu par sievu un sāka par to sarunas ar Pompeja draugiem. Pompejs tam piekrita, un, kaut gan šī noruna tika turēta slepenībā, daudzi par to jau runāja, jo Antistijs bija ļoti labvēlīgs Pompejam. Kad Antistijs beidzot pasludināja attaisnojošo spriedumu, visi klātesošie kā pēc norunas sāka saukt «Talasijam», kā laulību gadījumā jau no seniem laikiem dara. Stāsta, ka šis paradums radies šādi.

Kad sabīnu jaunietes bija ieradušās Romā noskatīties kādos svētkos izrādi, dižciltīgākie un ievērojamākie romiešu jaunekļi grāba sabīnietes ciet un veda uz savām mājām, lai tās kļūtu viņu sievas. Arī daži nabadzīgie un gani bija sagrābuši kādu skaistu un staltu jaunavu. Lai kāds no dižciltīgajiem viņiem to neatņemtu, viņi, jaunavu vezdami, sauca «Talasijam», kas bija kāds ļoti ievērojams vīrs. To dzirdot, viņiem visi uzgavilēja un priecīgi aplaudēja. No šī laika (Talasija laulība bija ļoti laimīga) ļaudis jokodamies tā uzsauc līgavai un līgavainim. Sis nostāsts ir pats ticamākais no visiem, ko stāsta par šo apsveikuma saucienu. Dažas dienas vēlāk Pompejs tiešām apprecēja Antistija meitu Antistiju.

Nonācis Kinnas nometnē, Pompejs drīz to atkal slepeni atstāja, jo dažu iemeslu dēļ baidījās no apmelojumiem. Kad viņš nometnē vairs nekur nebija redzams, izplatījās baumas, ka Kinna licis viņu nogalināt, un, tā kā Kinnu jau sen ienīda un neieredzēja, viņa ienaidnieki pret to sacēlās. Kinna bēga, bet kāds centurions ar kailu zobenu rokā to panāca. Ceļos krizdams, Kinna viņam piedāvāja ļoti dārgu zīmoggredzenu, bet centurions to ļauni izsmēja un nodurdams izsaucās:

— Man nekādi līgumi nav jāapzīmogo, man jānogalina nekrietns varmāka.

Pēc Kinnas nāves viņa vietā stājās Karbons, vēl nekrietnāks varmāka, un gandrīz visi bija priecīgi, kad ieradās Sulla. Liela laime likās jau tas vien, ka tagad ir atkal cits kungs un pavēlnieks. Nelaime bija tik liela, ka romieši, necerēdami vairs uz brīvību, vēlējās tikai saudzīgāku verdzību.

Sajā laikā Pompejs atradās Pikēnā. Viņam tur bija īpašumi un turklāt šī novada pilsētas jau no viņa tēva laikiem. bija viņam ļoti draudzīgas. Viņš redzēja, ka ievērojamākie un krietnākie pilsoņi, atstājuši savu dzimteni, no visām malām steidzās uz Sullas nometni kā uz drošu ostu, bet pats viņš negribēja tajā ierasties tukšām rokām kā bēglis un palīdzības lūdzējs. Viņš gribēja turp iet ar armiju, lai Sulla būtu viņam pateicību parādā, un tāpēc mudināja pikēniešus apbruņoties un viņam sekot. Tie labprāt paklausīja un noraidīja Karbona sūtņu aicinājumus. Par Vēdiju, kādu no šiem sūtņiem, kas teica, ka pikēniešu vadonis Pompejs tikko esot izbēdzis no skolas, viņi tā sadusmojās, ka tam uzbruka un nogalināja.

Pompejam tad bija divdesmit trīs gadi. Neviens viņam nebija uzdevis vadīt armiju, viņš šādas tiesības piesavinājās pats. Auksumā, kādā lielā Itālijas pilsētā, viņš lika uzcelt Forumā tribīni un no tās pavēlēja diviem brāļiem Ventidijiem, ļoti ievērojamiem pilsoņiem, kas bija nostājušies Karbona pusē un vērsās pret Pompeju, pilsētu tūlīt atstāt. Viņš vāca kareivjus, iecēla legātus un centu- rionus, devās uz kaimiņu pilsētām un turpināja tajās tāpat rīkoties. Karbona piekritēji mēģināja pretoties un bēga, bet pārējie pilsoņi viņam labprāt pakļāvās. Tā drīz savervējis trīs pilna sastāva leģionus, sagādājis tiem pārtiku, jūga dzīvniekus, ratus un visu citu, kas vajadzīgs, viņš devās pie Sullas. Steigties viņš nesteidzās, necentās arī iet mierīgi un klusu, bet pa ceļam pēc iespējas vairāk kaitēja ienaidniekiem un mēģināja panākt tuvāko Itālijas pilsētu atkrišanu no Karbona.

Bet tad pret viņu devās trīs ienaidnieku karavadoņi — Karinna, Kluilijs un Bruts. Tie nebija apvienojuši savus spēkus un nedevās Pompejam tieši pretī, bet ar savām trim armijām centās viņu ielenkt un pilnīgi iznīcināt.

Taču Pompejs neizbijās. Viņš sakoncentrēja visus spēkus un vispirms ar jātniekiem, kurus vadīja pats, uzbruka Brutam. Pretī viņam devās gailu jātnieki. Pirmo un pašu spēcīgāko Pompejs ar šķēpu notrieca no zirga, tad pārējie metās bēgt un radīja apjukumu arī kājnieku ierindā. Sākās vispārēja bēgšana. Karavadoņi sastrīdējās un atkāpās, kā pagadās, bet daudzas pilsētas pārgājušas Pompeja pusē, jo ienaidnieki esot izbijušies un izklīduši.

Taču drīz pēc tam pret Pompeju vērsās konsuls Scī- pions. Abas kaujas ierindas vēl nebija nonākušas pīla metiena attālumā, kad Scīpiona kareivji priecīgi apsveica poinpejiešus un tiem piebiedrojās. Sclpions pats aizbēga. Tad Karbons sūtīja pret Pompeju vairākas jātnieku nodaļas. Uzbrukumu drosmīgi atvairīja, bēgošos ienaidniekus vajāja un ietrenca jātniekiem galīgi nepiemērotā apvidū. Tie, zaudējuši cerību izglābties, padevās un nodeva Pompejam savus zirgus un ieročus.

Sulla par šo uzvaru vēl neko nezināja, bet agrāko ziņu un baumu dēļ viņš bija par Pompeju ļoti nobažījies un steidzās tam palīgā, jo to apdraudot trīs ienaidnieku karavadoņi un trīs stipras armijas. Kad Pompejs dabūja zināt, ka Sulla vairs nav tālu, viņš pavēlēja saviem kareivjiem apbruņoties un sakārtoties, lai virspavēlnieks tos redzētu skaistus un spodrus. Viņš cerēja uz lielu godu, bet īstenība pārspēja visas cerības. Kad Sulla redzēja Pompeju nākam, redzēja tā leģionus sekojam — šos brašos, lieliskos kareivjus, kas priecīgi soļoja, lepodamies ar savām uzvarām, viņš nolēca no zirga, un visi viņu sveica kā imperatoru, un viņš savukārt tāpat apsveica Pompeju. Neviens nebija gaidījis, ka Sulla viņu, vēl gluži jaunu cilvēku, kas pat nebija senators, tā sveiks! Ari vēlāk Sullas izturēšanās atbilda šim pirmajam apsveikumam: viņš piecēlās, Pompejam ienākot, un, sveicinot to, vienmēr atsedza galvu.[47] Pret visiem, pat pret krietniem un sev tuviem vīriem Sulla tā neizturējās.

Pompejs tomēr nekļuva tāpēc augstprātīgs, un, kad Sulla viņu sūtīja uz Galliju, kur romiešu armiju komandēja Metells, kas ar saviem ievērojamiem spēkiem neko daudz nebija panācis, Pompejs teica, ka nebūtu labi atņemt komandu vecākam un pazīstamākam karavadonim, bet, ja Metells piekristu un pats to gribētu, viņš esot ar mieru tam palīdzēt un to atbalstīt. Metells šādu ierosinājumu pieņēma, rakstīja Pompejam un aicināja viņu ierasties. Ieradies Gallijā, Pompejs ne tikai pats guva ievērojamas uzvaras, bet iedvesa arī Metellam, kas sava vecuma dēļ bija kļuvis gurdens un neuzņēmīgs, atkal drosmi un enerģiju. Saka taču, ka izkausēts metāls, uzlejot to aukstam un sastingušam metālam, labāk nekā uguns sakarsējot un izkausējot auksto.

Man šķiet, ka par Pompeja panākumiem Gallijā, kas paši par sevi ir lieli un ievērības cienīgi, daudz stāstīt nevajadzētu, jo tos apēno viņa daudzās vēlākās cīņas un slavenie kari. Ja mēs plaši stāstītu par viņa pirmajām uzvarām, tad nepietiktu ne laika, ne vietas pašam svarīgākajam, kas vislabāk raksturo šo vīru. Rakstot par visiem pazīstamu atlētu uzvarām Olimpijā, nemin taču uzvaras, ko viņi izcīnījuši, vēl zēni būdami.

Kad Sulla bija pakļāvis visu Itāliju un viņu izsludināja par diktatoru, viņš padarīja bagātus savus palīgus un karavadoņus, iecēla tos augstos amatos, devīgi un bez iebildumiem izpildīja to lūgumus. Apbrīnodams Pompeja spējas, viņš sprieda, ka būtu ļoti izdevīgi, ja tas kļūtu par viņa krietnāko atbalstītāju un pat radinieku. Viņa sieva Metella tam piekrita, un viņi abi sāka pierunāt Pompeju šķirties no Antistijas un precēt Sullas pameitu Emīliju, kas bija Metellas un Skaura meita, bet pašlaik jau izprecēta un turklāt vēl stāvoklī. Šāda varmācīga precību lietu izkārtošana atbilda Sullas interesēm, bet nebija saskaņojama ar Pompeja raksturu — jāprec Emīlija, kas ir stāvoklī no cita vīra, ar negodu jāpadzen nelaimīgā Antis- tija, kas vēl nesen sava vīra dēļ bija zaudējusi tēvu, ko senātā bija nogalinājuši Sullas ienaidnieki, kas Pompeja dēļ viņu atzina par Sullas piekritēju, un turklāt vēl Antistijas māte aiz bēdām bija sey padarījusi galu. Viņas nāve Pompeja laulību padarīja par īstu traģēdiju, un drīz pēc tam arī Emīlija Pompeja namā nomira dzemdībās.

Tad pienāca arī ziņa, ka Perpenna ir sagrābis Sicīliju un šo salu padarījis par visu vēl atlikušo Sullas ienaidnieku bāzi, tur ar saviem kuģiem kreisējot arī Karbons, un Āfrikā iebrucis Domitijs un daudzi no proskripcijām izglābušies ievērojami trimdinieki. Pret tiem ar lielu karaspēku izsūtīja Pompeju. Perpenna tūlīt bez pretošanās atstāja Sicīliju, un Pompejs palīdzēja daudz cietušajām pilsētām. Pret visām viņš izturējās saudzīgi, tikai ne pret Mesānas mamertiniešiem, jo tie neatzina viņa tiesas varu — pēc kāda sena Romas likuma tie neesot padoti provinces pārvaldnieka tiesai.

— Beidziet, — teica Pompejs, — citēt ar zobenu apjoztam likumus.

Šķiet, arī pret nelaimīgo Karbonu Pompejs bija augstprātīgs un nežēlīgs. Ja jau bija vajadzīgs viņu iznīcināt (iespējams, ka tiešām tā tas arī bija), tad to vajadzēja darīt tūlīt p?c sagūstīšanas un atbildību nestu tas, kas pavēlēja to izdarīt, bet Pompejs pavēlēja šo ievērojamo romieti, kas trīs reizes bija konsuls, važās saistītu atvest sava soģa krēsla priekšā un nopratināja viņu, pats sēdēdams. Visi klātesošie par to bija ļoti satraukti un sašutuši. Tad Pompejs pavēlēja Karbonu aizvest un nobendēt.

Gājs Opijs, kāds 110 Cezara draugiem, stāsta, ka Pompejs bijis necilvēcisks arī pret Kvintu Valeriju. Zinādams, ka Valerijs ir Joti mācīts un gudrs vīrs, viņš lika to atvest pie sevis, apkampa un pastaigājoties jautāja visu, ko gribēja zināt, bet, kad Valerijs bija Pompejam vajadzīgo izstāstījis, lika kalpiem to aizvest un tūlīt nogalināt. Taču uz Opiju, kad viņš stāsta par Cēzara ienaidniekiem vai draugiem, droši paļauties nevar. Pompejam gribot negribot bija jāsoda ievērojami vīri, Sullas ienaidnieki, ja viņu vaina bija skaidri pierādīta, citus, kas bija paguvuši nozust, viņš necentās uzmeklēt, kad vien tas bija iespējams, dažiem viņš pat palīdzējā aizbēgt. Himeras pilsētu viņš bija apņēmies sodīt, jo tā vienmēr bija sadarbojusies ar ienaidniekiem. Tad Stenijs, ievērojamākais no Himeras valstsvīriem, lūdza atļauju runāt un teica, ka Pompejs nerīkojoties pareizi — viņš atlaižot brīvā vainīgo un gribot pazudināt tos, kas nekā ļauna neesot darījuši. Kas tad esot šis vainīgais, jautājis Pompejs.

— Es pats, — teica Stenijs. — Es pārliecināju savus draugus un piespiedu savus ienaidniekus tā darīt.

Šāda drosmīga valoda un cildena izturēšanās Pompejam patika, un viņš vispirms atstāja nesodītu Steniju un tad arī visus pārējos.

Dabūjis zināt, ka kareivji pārgājienos bijuši varmācīgi, Pompejs lika aizzīmogot viņu zobenu makstis un vēlāk sodīja tos, kuriem zīmogs nebija vesels.

Pompejam tā pārvaldot Sicīliju, pienāca senāta rīkojums un Sullas vēstule ar pavēli doties flotei uz Āfriku karā pret Domitiju. Pret Domitiju vajadzēja vērsties ar visiem spēkiem, jo viņš bija savācis daudz Jielāku karaspēku nekā nesen Marijs, kas, pārcēlies no Āfrikas uz Itāliju, sagrāba neaprobežotu varu un no trimdinieka kļuva par kungu un pavēlnieku. Visu rūpīgi sagatavojis, Pompejs atstāja par Sicīlijas pārvaldnieku savu svaini Mera- miju un pats izbrauca uz Āfriku ar simt divdesmit triērām un astoņsimt transporta kuģiem, kas veda pārtiku, naudu un dažādas kara ierīces. Kad dala no šīs floles piestājās pie Utikas un pārējie kuģi pie Kartāgas, astoņi tūkstoši ienaidnieku atkrita no Domitija un pārgāja pie Pompeja, kuram bija seši pilna sastāva leģioni. Stāsta, ka tajā laikā noticis šāds smieklīgs gadījums. Daži kareivji nejauši atraduši daudz apraktas naudas. Kad tas kļuvis zināms pārējiem, tie iedomājušies, ka šajā apvidū kartāgieši briesmu laikos ir paslēpuši milzīgas bagātības. Pompeja kareivji tagad kļuvuši pilnīgi nederīgi, daudzas dienas tie meklējuši apraktās mantas, bet Pompejs pats staigājis apkārt un smiedamies noraudzījies uz desmitiem tūkstošiem vīru, kas rakņājušies pa apkārtējo līdzenumu, līdz beidzot, zaudējuši cerību kaut ko atrast, lūguši Pompeju vest viņus, kurp vien gribot, tas viņiem būšot sods par muļķību.

Domi'tijs bija nostādījis savus kareivjus kaujas kārtībā pret pompejiešiem. Starp abām armijām atradās dziļa grava ar kraujiem krastiem. Tikt tai pāri bija grūti. Jau no paša rīta sacēlās vējš, un sākās stipra lietus gāze, un Domitijs, būdams pārliecināts, ka šajā dienā kauja nenotiks, pavēlēja atkāpties. Pompejs sprieda, ka pašlaik ir izdevīgs brīdis, devās strauji uz priekšu un pārgāja pār gravu. Domitija kareivji nebija sakārtojušies'kaujai, viņu pretestība bija juceklīga, nebija arī visur vienādi stipra, turklāt vējš trieca viņiem lietu tieši sejā, bet arī romiešiem stiprais vējš un lietus izjauca ierindas kārtību, jo viņi nevarēja cits citu lāgā saredzēt. Pašu Pompeju tikko nenogalināja kāds viņa kareivis, kas, to nepazīdams, prasīja paroli, ko Pompejs pietiekami ātri nepateica.

Sakautie ienaidnieki cieta lielus zaudējumus, no divdesmit tūkstošiem tikai trīs tūkstoši esot izglābušies. Uzvarētāji izsauca Pompeju par imperatoru, bet viņš atteicās pieņemt šo godu, kamēr vēl nebūs ieņemta Domitija nometne. Ja kareivji domājot, ka viņš tiešām esot šāda vārda cienīgs, tad vajagot Domitiju sagraut, un viņa leģioni tūlīt devās turp, bet tagad Pompejs cīnījās bez bruņu cepures, jo baidījās, ka atkal nenotiek kāds pārpratums. Nometni ieņēma, un Domitijs kaujā krita. Daudzas pilsētas tūlīt padevās, citas ieņēma ar kauju. Sagūstīja arī kādu no vietējo cilšu valdniekiem Jarfu, Domitija sabiedroto, un viņa valsti nodeva Jampsam. Paļaudamies uz savu laimi un kareivju dedzību, Pompejs iebruka arī Numidijā un, veicis daudzus pārgājienus un visur satriecis pretošanos, panāca, ka barbariem, kas jau vairs nebaidījās no Romas varas, vajadzēja atzīt, ka tā ir stipra un barga. Pat Āfrikas plēsīgie zvēri, teica Pompejs, lai sajūt romiešu spēku un drosmi, pirms viņi atstāj Numidiju, un viņš dažas dienas rīkoja lauvu un ziloņu medības.

Četrdesmit Āfrikā pavadītajās dienās Pompejs sakāva Domitija armiju, panāca šīs provinces padevību un nokārtoja vietējo cilšu valdnieku strīdus. Viņam tad bija divdesmit četri gadi.

Atgriezies Utikā, Pompejs saņēma Sullas vēstuli ar pavēli atlaist armiju, paturēt tikai vienu leģionu un gaidīt karavadoņa ierašanos, kam uzdots viņu nomainīt. Par šādu Sullas rīkojumu Pompejs jutās ļoti aizskarts, tomēr sašutumu neizrādīja, bet viņa kareivji nemaz neslēpa savas dusmas. Kad Pompejs viņus lūdza doties atpakaļ uz Itāliju, viņi nicinoši izteicās par Sullu, apgalvoja, ka Pompeju nekad neatstāšot, un brīdināja viņu neuzticēties varmākam. Sākumā Pompejs mēģināja viņus nomierināt un pārliecināt. Kad tas neizdevās, viņš, nokāpis no tribīnes, raudādams aizgāja uz savu telti, bet kareivji viņu atveda atpakaļ, un tā pagāja liela šīs dienas daļa. Viņu aicināja palikt un nevienam komandu nenodot, viņš lūdza tos paklausīt un necelt dumpi. Kad tie nemitējās kliegt, trokšņot un neatlaidīgi uzstāt, Pompejs zvērēja padarīt sev galu, ja tie mēģinās ar varu viņu piespiest. Tad tie pamazām nomierinājās.

Sulla vispirms saņēma ziņu, ka Pompejs pret viņu sacēlies, un teica dažiem saviem draugiem, ka liktenis viņam, vecam vīram, esot lēmis karot, ar puikām, jo arī Marijs, vēl ļoti jauns būdams, sagādājis viņam vislielākās grūtības, un nopietnākās briesmas viņam draudējušas tieši no Marija. Bet, dabūjis zināt patiesību un redzēdams, ka Pompeju gatavojas saņemt ar lielu godu, viņš nolēma šai ziņā visus pārspēt. Izgāja pretī viņu sagaidīt, apsveica neparasti sirsnīgi, skaļi sauca par Magnu (tas nozīmē — par Lielo) un pavēlēja visiem viņu tā saukt. Citi gan saka, ka Āfrikā Pompeju tā sveikuši jau kareivji un tagad Sulla šo pavārdu tikai apstiprinājis un devis tam it kā likumīgu spēku. Pompejs pats tikai daudz vēlāk, aizsūtīts kā prokonsuls uz Spāniju, sāka ar šo vārdu parakstīt vēstules un pavēles, jo tagad visi pie tā bija tā pieraduši, ka nekādu skaudību tas neizraisīja. Tiešām jācildina un jāapbrīno senie romieši, kas ar šādiem pagodinājumiem un nosaukumiem cildināja ne tikai panākumus un uzvaru karalaukā, bet ari citus krietnus darbus valsts labā. Tā divus romiešus tauta nosauca par Maksimiem, tas ir, par Lielākajiem. Viens no tiem bija Valerijs, kas tautu samierināja ar senātu, otrs Fabijs Rulls, kas padzina no senāta dažus bagātus vīrus, pēc izcelsmes brīvlaistos, kuri bija tajā uzņemti.

Kad Pompejs tagad pieprasīja triumfu, Sulla tam nepiekrita: pēc likuma triumfs pienākoties tikai konsulam vai pretoram. Arī Scīpions Afrikānietis pēc daudz lielākām un slavenākām uzvarām pār kartāgiešiem Spānijā triumfu neesot prasījis, jo nebijis ne konsuls, ne pretors. Ja Pompejs, kam pat bārda vēl neesot lāgā izaugusi, kas savas jaunības dēļ neesot pat senators, kā triumfators iebrauktu Romā, tas radītu sašutumu pret Sullu pašu un vēl jo vairāk pret Pompeju, jo tādu godu tas neesot pelnījis. Sulla to teica Pompejam, triumfu liegdams un vel piebilzdams, ka viņš nepiekritīs un pretosies, ja Pompejs tomēr triumfu prasīs.' Taču Pompejs nepiekāpās, bet atgādināja Sullam, ka uzlecošo sauli godājot vairāk nekā norietošo. Pompeja vara augot, bet Sullas ejot mazumā un sarūkot. Sulla lāga nesadzirdēja Pompeju, bet, redzēdams no klātesošo izturēšanās, ka tie ir pārsteigti un izbrīnījušies, jautāja, ko tad viņš īsti teicis, un, izbijies no Pompeja pārdrošības, izsaucās:

— Lai viņš triumfē, lai viņš triumfē!

Daudzi nebija apmierināti un dusmojās, un stāsta, ka Pompejs, gribēdams viņus kaitināt, nolēmis iebraukt Romā ar četru ziloņu vilktiem ratiem, jo Āfrikā kā kara laupījumu viņš no vietējiem valdniekiem bija ieguvis daudz ziloņu, taču vārti bijuši par šauriem, Pompejam nācies no šāda nodoma atteikties un iebraukt pilsētā ar zirgiem.

Kad kareivji, nesaņēmuši cerēto, solīja triumfa gājiena laikā trokšņot un nekārtīgi drūzmēties, Pompejs lika viņiem paziņot, ka viņš drīzāk atteikšoties no triumfa, nekā sākšot kareivjiem izdabāt. Tad Servīlijs, kāds ļoti ievērojams romietis, kas visvairāk bija pretojies viņa triumfam, teica, ka tagad viņš atzīstot, ka Pompejs tiešām esot liels un triumfa cienīgs. Bija arī skaidrs, ka Pompejs viegli varētu kļūt par senatoru, ja to vēlētos, bet viņš nemaz necentās, jo neparastais stāvoklis tikai vairoja viņa slavu. Nebūtu nekas sevišķs, ja Pompejs, vēl nesasniedzis vajadzīgo vecumu, kļūtu par senatoru, bet bija kaut kas ārkārtējs, ka viņš triumfējis, vēl nebūdams senators. Tāpēc arī vienkāršā tauta bija viņam ļoti labvēlīga un priecājās, kad viņš pēc triumfa kopā ar citiem jātniekiem ieradās uz apskati.

Sulla ar nepatiku vēroja, cik Pompejs kļūst slavens un varens, bet neko pret viņu neuzsāka (tas neatbilstu Sullas cieņai), tomēr, kad Pompejs patvaļīgi un pilnīgi pret viņa gribu palīdzēja Lepidam kļūt par konsulu un iegūt tautas labvēlību, Sulla, redzēdams, ka viņš, liela ļaužu pulka pavadīts, iet no Foruma uz mājām, viņam teica:

— Jaunais cilvēk, es redzu, tu priecājies par uzvaru, tas tiešām ir lielisks sasniegums — šim Lepidam, no visiem pašam nekrietnākajam, tu sagādāji vairāk piekritēju nekā Katulam, pašam krietnākajam no krietnajiem.[48] tā tu prati noskaņot tautu viņam par labu. Bet sargies, tev jābūt uzmanīgam un jātur acis vaļā, tu esi ieguvis pretinieku, kas ir daudz stiprāks par tevi.

Sullas atstātais testaments vislabāk liecina, ka viņš nemaz vairs nav Pompeja draugs. Citiem viņš novēlēja dāvanas un iecēla par sava dēla aizbildņiem, bet Pompeju pat nepieminēja. Pompejs tomēr izturējās mierīgi un apdomīgi. Kad Lepids un daži citi pieprasīja, lai Sulla netiktu apbedīts Marsa laukumā un lai viņa bēres nerīkotu valsts, Pompejs panāca, ka apbedīšana notika ļoti svinīgi.

Drīz pēc Sullas nāves piepildījās viņa paredzējums. Viņa varu mēģināja sagrābt Lepids, turklāt viņš tūlīt bez kādiem aplinkiem un viltīgas politikas ķērās pie ieročiem, kūdīja un atkal vāca kopā sakauto dumpinieku paliekas. Otrs konsuls Katuls, pēc vispārēja atzinuma pats saprātīgākais un taisnīgākais no šī laika romiešiem, šķita vairāk piemērots valsts politiskajai vadībai nekā armijas komandēšanai. Bija vajadzīgs tāds vīrs kā Pompejs, un viņš arī nesvārstījās un nešaubījās, kurā pusē nostāties. Pievienojies senātam, viņš pasludināja sevi par armijas vadoni karā pret Lepidu, kas jau bija pakļāvis lielu Itālijas daļu, bet Piealpu Galliju viņa uzdevumā bija sagrābis Bruts. Visus citus Pompejs viegli uzvarēja, bet Piealpu Gallijā pie Mutīnas viņam bija ilgi jācīnās pret Brutu.

Tad negaidot, pret Romu devās Lepids un, apmeties pie pašas pilsētas, pieprasīja sev otru konsulātu, un terorizēja ar savu lielo karaspēku pilsoņus. No šīm briesmām romiešus atbrīvoja Pompeja vēstule, kurā viņš rakstīja, ka karu beidzis bez kaujas, jo Bruts vai nu pats nodevis Pompejam savu karaspēku, vai arī viņa karaspēks, pārgājis Pompeja pusē, nodevis viņam Brutu; tagad Bruts, būdams Pompeja varā, dabūja savai apsardzībai dažus jātniekus un ar tiem devās uz kādu mazu pilsētiņu pie Padas. Tur Brutu tūlīt nākošajā dienā pēc ierašanās nogalināja Geminijs: ar šādu uzdevumu viņu bija sūtījis Pompejs. Par to daudzi Pompeju pēla, jo pēc Bruta armijas padošanās viņš bija rakstījis senātam, ka Bruts viņam labprātīgi pievienojies, bet drīz nosūtīja citu vēstuli, kurā apvainoja nogalināto.

Bruts, kas kopā ar Kasiju nogalināja Cēzaru, ir šā Bruta dēls. Viņš nav līdzīgs tēvam ne ar savām karagaitām, ne ar nāvi.

No Itālijas padzītais Lepids pārcēlās uz Sardīniju, kur aiz izmisuma un bēdām saslima un nomira, nevis savu neveiksmju dēj, bet (tā vismaz daži saka) tāpēc, ka viņa rokās nākusi vēstule, kurā bijis rakstīts, ka viņa sieva ir neuzticīga.

Spānijā bija uzkundzējies un Romu apdraudēja Joti bīstams ienaidnieks — Serlorijs. Tas bija karavadonis, ar kuru Lepidu pat salīdzināt nevar. Liekas, visas pilsoņu kara nelaimes un briesmas būtu atradušas patvērumu pie šā vīra. Viņš bija sakāvis daudzus mazāk pazīstamus vadoņus un pašlaik cīnījās ar Metellu Piļu, ievērojamu vīru un labu kareivi, kas tagad sava vecuma dēj, šķiet, pietiekami prasmīgi neizmantoja izdevīgus gadījumus. Rīkodamies ātri un enerģiski, Sertorijs vienmēr aizsteidzās viņam priekšā, jo pārdroši un negaidot uzbruka no slēpņiem kā laupītājs vadonim, kas radis cīnīties klajā laukā ar regulāru karaspēku.

Pompejs, kas vēl nebija atlaidis savu armiju, kaut gan Katuls to pieprasīja, tagad centās panākt, lai viņu sūtītu Metellam palīgā. Dažādi aizbildinādamies, viņš palika Romas tuvumā, līdz beidzot Lūcijs Filips ierosināja dot viņam šo komandu, un senāts tam piekrita. Stāsta, ka senātā kāds brīnījies, vai tiešām konsula vietā vajagot sūtīt Pompeju, un Filips smiedamies atbildējis:

-— Abu konsulu vietā mums jāsūta Pompejs.

Ar to viņš gribēja teikt, ka arī abi konsuli neko nebūtu panākuši.

Kad Pompejs atbrauca Spānijā, tās iedzīvotājiem atkal radās labas cerības, kā tas parasti mēdz būt, kad iecelts jauns karavadonis, un tāpēc vairākas vietējās ciltis, kas Sertorijam jau tā nebija īsti uzticīgas, sāka domāt par atkrišanu.

Par Pompeju Sertorijs izteicās nievājoši un zobojās, ka tādam puikam pietiktu ar pātagu un rīkstēm, ja nebūtu jābaidās no tās vecās sievas. Tā vecā sieva bija Metells. īstenībā Sertorijs no Pompeja tomēr baidījās un tagad veda karu ļoti piesardzīgi. Metells līdz Pompeja atbraukšanai bija dzīvojis ļoti izlaidīgi un nodevies jutekliskām baudām, kas liekas gluži neticami, bet izšķērdībai un plītēšanai bija pienācis gals. Tas bijis Pompeja nopelns, un kareivji viņu tāpēc vēl vairāk cienīja. Pompejs dzīvoja vienkārši, un tas viņam nenācās grūti — viņš prata ierobežot savas iegribas.

Karā ar Sertoriju panākumi mainījās ar neveiksmēm. Pašu nepatīkamāko zaudējumu Pompejs cieta pie Lauronas. Šo pilsētu ieņēma Sertorijs, kad Pompejs bija pārliecināts, ka viņš Sertoriju ielencis, un ar to jau lepojās, bet piepeši izrādījās, ka viņu pašu ielenkuši ienaidnieki. Viņš nevarēja neko uzsākt un bija spiests noskatīties, ka pilsētu nodedzināja viņa acu priekšā. Panākums bija, ka viņš sakāva Herenniju un Perpennu pie Valentijas, un ienaidnieki šajā kaujā zaudēja vairāk nekā desmittūkstoš vīru. Herennijs un Perpenna bija tie ievērojamie romieši, kas pārbēguši pie Sertorija un tagad dienēja viņa karaspēkā.

Pompejs priecājās par šādu panākumu un steidzīgi devās pret Sertoriju, lai uzvaras godu nevajadzētu dalīt ar Metellu. Kad diena jau gāja uz beigām, abas armijas satikās pie Sukronas upes, un abi vadoņi baidījās, ka ieradīsies Metells. Pompejs gribēja cīnīties viens pats. Kauja palika neizšķirta. Kā vienā, tā otrā pusē viens spārns zaudēja, otrs uzvarēja. No karavadoņiem vairāk izvirzījās Sertorijs: viņš sakāva sev pretī nostādītos romiešus. Pompejam, kas jāja uz zirga, uzbruka milzīga auguma ienaidnieku kājnieks. Sākās tuvcīņa, un zobenu cirtieni galvenokārt tika vērsti pret ienaidnieku rokām, taču panākumi bija dažādi. Pompeju tikai ievainoja, bet viņš savam pretiniekam nocirta roku. Tad viņam uzbruka vēl daži, un nebija nekādas cerības, ka viņš izglābsies. Kad sākās vispārēja atkāpšanās, viņš atstāja savu ar zeltu un sudrabu bagātīgi greznoto zirgu ienaidniekiem, kas par šo laupījumu sāka strīdēties un cīnīties, un Pompejs izk|uva no kaujas.

Gaismai austot, Sertorijs un Pompejs atkal nostādīja savas armijas kaujas kārtībā, lai gūtu galīgu uzvaru vai zaudētu kauju. Bet tad ieradās Metells, Sertorijs atkāpās, un viņa kareivji izklīda. Tā viņi bija paraduši — izklīst un ātri atkal salasīties. Bieži Sertorijs klīda apkārt vien» pats, tad atkal kā pēkšņi pārplūdusi kalnu upe viņš uzbruka ar simt piecdesmit tūkstoš vīriem.

Pēc kaujas Pompejs devās pie Metella un, pienācis tam klāt, pavēlēja liktoriem noliekt fascijas, tā godādams par sevi augstāk stāvošu vīru, bet Metells viņam to liedza, bija pret viņu draudzīgs un laipns un neprasīja sev nekādas priekšrocības, kaut gan bijušajam konsulam un gados vecākam vīram bija tiesības to darīt. Kad viņi apmetās kopējā nometnē, paroli tomēr deva Metells, bet parasti katrai armijai bija sava nometne, jo viltīgais ienaidnieks parādījās drīz šeit, drīz tur un romiešiem vajadzēja sadalīt savus spēkus un pēc vienas kaujas tūliņ doties uz otru. Viņiem izbeidzās arī pārtika: zeme bija nopostīta un pa jūru to piegādāt nevarēja, jo uz jūrai pārsvars bija Sertorijam, tā ka abas romiešu armijas bija spiestas pārtikas trūkuma dē] atstāt Sertorijam Spāniju.

Kara vajadzībām Pompejs jau bija iztērējis lielāko daļu no saviem personiskajiem līdzekļiem un tāpēc prasīja no senāta naudu, draudēdams iet ar armiju uz Itāliju, ja senāts to neatsūtīs. Sajā laikā par konsulu bija Pompejam naidīgais Lukulls, kas gribēja dabūt uzdevumu doties karā ar Mitridatu. Uzvara šķita viegla, bet solīja lielu godu un slavu. Tieši tāpēc Lukulls tagad pūlējās, lai Pompejam sūtītu naudu un viņam nebūtu iegansta pamest Sertoriju un vērsties pret Mitridatu, bet tad Sertoriju nogalināja daži viņa tuvākie palīgi. Perpenna, būdams pats ievērojamākais no tiem, gribēja stāties Sertorija vietā un sagrāba viņa armiju un līdzekļus, bet viņam nebija ne vajadzīgo spēju, ne prasmes. Pompejs tūliņ steidzās pret viņu un, dabūjis zināt, ka Perpenna ir nenoteikts un pārsteidzīgs, izsūtīja klajā apvidū desmit kohortas kā vilinošu ēsmu. Tām bija dota pavēle neielaisties kaujā, bet tūliņ izklīst. Kad Perpenna šīm kohortām uzbruka un sāka bēgošos vajāt, pēkšņi kā no zemes iznira Pompejs, ar visiem spēkiem devās kaujā un guva 9požu uzvaru.

Lielākā daļa no ienaidnieku vadoņiem krita, bet sagūstīto un pie viņa atvesto Perpennu Pompejs pavēlēja nogalināt. Daži Pompejam pārmet, ka viņš bijis nepateicīgs un aizmirsis, kā Perpenna pret viņu izturējies Sicīlijā, taču Pompejs tā rīkojās valsts interesēs, visu labi apdomājis. Perpenna, proti, viņam rādīja vēstules, kuras Sertorijam esot rakstījuši ļoti ievērojami vīri, kas, nebūdami mierā ar pašreizējo valsts stāvokli, gribējuši izdarīt valsts apvērsumu un aicinājuši Sertoriju uz Itāliju. Tāpēc, baidīdamies, ka nupat pabeigtā kara vietā varētu izcelties vēl lielāks un bīstamāks, Pompejs pavēlēja Perpennu sodīt ar nāvi un, vēstules neizlasījis, tās sadedzināja.

Palicis Spānijā tikai tik ilgi, cik tas bija vajadzīgs, lai likvidētu ievērojamākos vēl palikušos dumpja perēkļus un nokārtotu visnepieciešamāko, Pompejs atgriezās ar armiju Itālijā tieši tad, kad tur visniknāk plosījās vergu dumpis. Krass, kas Itālijā pret tiem karoja, negribēja ar Pompeju dalīties uzvaras godā un pārdroši devās uzbrukumā, tomēr uzvarēja, un šajā kaujā krita divpadsmit tūkstoši trīs simti vergu. Bet Pompejam laimējās arī šoreiz. Pieci tūkstoši vergu, bēgdami pēc šīs sakāves, ieskrēja viņam tieši rokās. Tos iznīcinājis, Pompejs paguva pirmais aizrakstīt senātam, ka Krass jau sakāvis gladiatorus atklātā kaujā, bet viņš šo karu izbeidzis pašā saknē.

Romieši bija Pompejam labvēlīgi un labprāt klausījās un ticēja šādām ziņām. Pat jokodamies neviens neuzdrošinājās teikt, ka uzvara pār Sertoriju un Spānijas pakļaušana nebūtu vienīgi Pompeja nopelns. Tā Romā godāja Pompeju un gaidīja no viņa vēl lielākus darbus, taču radās ari aizdomas un bažas, ka viņš neatlaidīs savu armiju, bet gluži tāpat kā Sulla sagrābs neaprobežotu varu. Daudzi steidzās viņam pretī un apsveica aiz labvēlības, bet tikpat daudzi ari aiz bailēm. Šīs aizdomas Pompejs izkliedēja, apsolīdams pēc triumfa armiju atlaist, un tagad ienaidnieki varēja Pompejam pārmest tikai to, ka viņš esot draudzīgāks tautai nekā senātam un nodomājis atkal atjaunot tribūnu nozīmi un varu, ko Sulla bija gandrīz likvidējis, lai iegūtu tautas piekrišanu. Un tas bija tiesa. Neko Romas tauta tik kvēli nevēlējās, ne pēc kā cita tik dedzīgi neilgojās kā pēc tribūnu varas atjaunošanas. Pompejs bija pārliecināts, ka šādam pasākumam pašreiz ir pats izdevīgākais laiks un ka viņš neatradīs neko labāku, lai pateiktos pilsoņiem par viņu atbalstu un mīlestību.

Tad viņam piešķīra otru triumfu un ievēlēja par konsulu. Par Pompeja lielo varu un vispārējo tautas atzinību tomēr vairāk liecina kāds cits gadījums. No Romas valstsvīriem šajā laikā pats varenākais un bagātākais bija Krass. Viņš bija arī pats labākais runātājs. Nevērīgi viņš raudzījās uz visiem citiem, arī uz Pompeju, bet tagad šis pats Krass iedrošinājās kandidēt konsulu vēlēšanās tikai pēc tam, kad no Pompeja bija lūdzis un dabūjis piekrišanu. Pompejs to labprāt arī deva, jau sen vēlēdamies nodibināt draudzīgas attiecības. Viņš visu priekšā laipni sveicināja Krasu un aicināja tautu par to balsot, teikdams, ka par šādu biedru viņš tautai būšot tikpat pateicīgs kā par konsula godu.

Ievēlēti par konsuliem, viņi tomēr nekad nebija vienisprātis un pastāvīgi ķildojās. Senāta vairākums bija Krasa pusē, tauta dedzīgi atbalstīja Pompeju, jo viņš bija atjaunojis tribūnu varu un panācis likuma izdošanu, ar kuru jātniekiem tika atdotas tiesas. Taču visvairāk tauta priecājās, kad viņš, personiski ieradies, lūdza atlaišanu no karadienesta, jo romiešu jātniekiem ir paradums pēc likumīgā karadienesta laika nokalpošanas aizvest uz Forumu pie diviem vīriem, kurus sauc par cenzoriem, savu zirgu, minēt pēc kārtas visus karavadoņus, kuru armijās viņi dienējuši, un pēc šāda ziņojuma pieprasīt atlaišanu. Katrs tad saņem pēc nopelniem vai nu uzslavu, vai nopēlumu. Tad Forumā savā amata tērpā sēdēja cenzori Gellijs un Lentuls, un pie viņiem ieradās jātnieki ar saviem ziņojumiem. Starp tiem varēja redzēt arī Pompeju nākam lejā uz Forumu. Ar visām sava augstā amata goda zīmēm izrotāts, viņš pats veda zirgu pie rokas. Pienācis tik tuvu, ka viņu jau varēja pazīt, viņš pavēlēja likto- riem atiet sāņus un pieveda zirgu pie tribīnes. Pārsteigtā tauta cieta klusu, cenzori raudzījās priecīgi un godbijīgi. Tad vecākais no viņiem teica:

—   Es jautāju tev, Gnēj Pompej, vai tu esi nokalpojis visu likumā paredzēto karadienesta laiku?

—  Visu esmu nokalpojis, — noteikti atbildēja Pompejs, — un visu laiku pats savā vadībā.

To dzirdot, tauta viņam skaji uzgavilēja un nemaz negribēja rimties, bet cenzori, no tribīnes nokāpuši, pavadīja viņu uz mājām par prieku visiem pilsoņiem, kas aplaudēdami sekoja.

Kad Pompeja konsulāta laiks tuvojās beigām un viņa nesaskaņas ar Krasu kļuva arvien lielākas, Gajs Aurēlijs, jātnieku kārtas virs, kas līdz šim bija dzīvojis mierīgi un klusi, kādā sapulcē uzkāpa tribīnē un teica, ka sapnī viņam parādījies Jupiters un pavēlējis konsuliem paziņot, ka vispirms viņiem jākļūstot par draugiem un tikai tad jānoliekot amata pilnvaras.

Pompejs, to dzirdēdams, palika mierīgi stāvot, Krass turpretim sniedza viņam roku un teica:

— Es, pilsoņi, domāju, ka nepazemojos, sniegdams Pompejam roku. Par «Lielo» jūs viņu saucāt, kad viņam pat bārda vēl neauga, un piešķīrāt divus triumfus, kaut gan viņš vēl nebija senators.

Tā viņi samierinājās un nolika savas pilnvaras. Krass, kā bija sācis savu politisko darbību, tā arī turpināja, bet Pompejs atteicās no tiesas lietu vešanas, arvien retāk bija redzams Forumā, vispār maz rādījās sabiedrībā un tad vienmēr tikai draugu pavadībā. Ar viņu runāt bija iespējams tikai daudzu klātbūtnē, pat redzēt viņu bez šī pavadoņu bara izdevās tikai reti. Ar šādu izturēšanos viņš centās vairot savu nozīmību un cieņu, pārliecināts, ka, satiekoties un sarunājoties ar vienkāršiem ļaudīm, tas nav iespējams. Privātpersonas dzīve ir bīstama tiem, kas lieli kļuvuši karalaukā. Nebūdami piemēroti demokrātiskai vienlīdzībai, viņi drīz var zaudēt savu slavas oreolu. Paši viņi domā, ka viņiem vienmēr pienākas pirmā vieta, bet tie, kas kara gados nebija sevišķi ievērojami, grib vismaz Forumā būt pārāki par citiem. Vīru, kas slavens kļuvis ar uzvarām un triumfiem, viņi pilsoniskā dzīvē visvairāk cenšas nomākt un pazemot, bet, ja viņš piekāpjas un nav augstprātīgs, viņu atstāj mierā. Ka tas tiešām tā ir, to pierāda turpmākie notikumi.

Kilikija ir tas novads, kur vispirms radās pirātu vara. Sākumā gan viņi devās tikai pārdrošos un negaidītos sirojumos, bet Mitridata kara laikā auga viņu drosme un nekaunība, jo tad viņi rīkojās kā ķēniņa draugi un sabiedrotie. Kad vēlāk romieši pilsoņu kara laikā cīnījās paši savā starpā pie Romas vārtiem, bez aizsardzības atstātā jūra vilināja pirātus doties arvien tālāk. Viņi tagad uzbruka ne tikai kuģiniekiem, bet postīja un izlaupīja arī salas un piekrastes pilsētas. Pat bagāti un dižciltīgi viri, kas bija augstas domās par savu gudrību un tāire- dzību, devās uz pirātu kuģiem un piedalījās viņu pasākumos, kas godkārīgajiem solīja arī kaut ko līdzīgu slavai. Daudzās vietās pirātiem bija pašiem savas ostas un bākas. Viņu kuģi bija ātri un viegli, stūrmaņi prasmīgi, kuģu ļaudis stalti un drosmīgi, un tā viņi devās savos parastajos sirojumos.

No pirātiem baidījās, bet sevišķu naidu viņi izraisīja ar augstprātību un dižošanos. Savus noziegumus viņi it kā izcēla ar kuģu rotājumiem, ar purpura sauljumiem, ar sudrabā kaltiem airiem. Kur viņi piebrauca malā, tur rīkoja dzīres ar dziesmām un mūziku. Ievērojamas personas viņi aizveda gūstā, no pilsētām izspieda lielu atpirkšanās naudu, par Romas varu smējās un zobojās. Viņiem bija vairāk nekā tūkstoš kuģu, viņi ieņēma un izlaupīja vairak nekā četrsimt pilsētu, izlaupīja arī svētnīcas, kuras līdz tam neviens nebija iedrošinājies aizskart, upurēja svešzemju dieviem un nodibināja noslēpumainus kultus, no kuriem Mitras kults ir saglabājies līdz pat mūsu dienām.

Sevišķi ņirdzīgi pirāti izturējās pret romiešiem. Viņi izlaupīja ne tikai bagātās villas jūras krastā, bet iebruka ari dziļi zemes iekšiene. Kādreiz sagūstīja pat divus pre- torus, Sekstīliju un Vellēnu, un aizveda tos sev līdzi amata tērpā ar purpura apmali, ar visiem kalpiem un liktoriem. Antonijam, ievērojamam romietim, kam bija kādreiz piešķirts ari triumfs, vajadzēja izpirkt par lielu naudu savu meitu, kas, braucot uz tēva lauku īpašumiem, bija kritusi pirātu rokās. Visnekriet»ākais izsmiekls viņiem bija šāds.

Ja kāds gūsteknis atsaucās uz savām Romas pilsoņa tiesībām un lepni teica savu vārdu, pirāti izlikās ļoti nobijušies, sita sev pie krūtīm, pazemīgi lūdza piedošanu un krita viņu priekšā ceļos. Gūsteknis, redzēdams šos pazemīgos lūdzējus, noticēja. Tad vieni apāva viņam kurpes, citi aplika togu, lai turpmāk vairs nenotiktu tāda pārskatīšanās, un, labu laiku vēl viņu izsmējuši un novēlējuši laimīgu ceļu, uzaicināja pa kāpnēm doties no kuģa jūrā. Kas nekāpa pats, to nogrūda.

Kad likumprojektu iesniedza apstiprināšanai tautas sapulcē, tauta vētraini izteica savu piekrišanu, bet ievērojamākajiem un izcilākajiem senatoriem šķita, ka tik liela un turklāt nenoteikta vara drīzāk var radīt bailes nekā skaudību, un tāpēc viņi, izņemot Cēzaru, izteicās pret likumu. Cēzars to aizstāvēja. Viņš nemaz nebija Pompeja piekritējs, bet jau savas politiskās darbības sākumā centās iegūt tautas labvēlību un atbalstu. Pārējie senatori nikni uzbruka Pompejam. Viens no konsuliem viņam pat teica:

—   Kas rīkosies kā Romuls[52], dabūs tādu pašu galu.

Par šādu izteicienu tauta bija tā sašutusi, ka konsulu

tikko nenogalināja. Pret likumu runāja arī Katuls, un tauta aiz cieņas pret viņu izturējās mierīgi. Viņš teica daudz laba par Pompeju un nobeigumā ierosināja Romai tik ļoti vajadzīgu vīru saudzēt un nesūtīt no viena kara un briesmām atkal citās.

—   Vai jūs, — viņš izsaucās, — atradīsit citu, ja viņš ies bojā?

—  Tevi pašu, — vienā baisi tad visi sauca.

Un Katuls nokāpa no runātāju tribīnes, nekā nepanācis. Pēc viņa runāja Roskijs, bet tajā neviens neklausījās, un Roskijs rādīja ar pirkstiem, ka nevajagot sūtīt Pompeju vienu pašu, viņam ļādodot ari biedrs. Sašutusi tauta tad saka tik skali kliegt, ka krauklis, kas pašlaik laidās pāri, apdullis iekrita pūlī. Es nedomāju, ka no kliegšanas gaisā būtu radušies tukšumi un putns kādā no tiem būtu iegāzies, drīzāk jau stiprais troksnis ir kā vilnis devis spēcīgu sitienu. Tā beidzās sapulce.

Tajā dienā, kad vajadzēja par likumu balsot, Pompejs, neviena neievērots, izbrauca no pilsētas. Dabūjis zināt, ka likums pieņemts, viņš naktī atkal atgriezās, lai lielais ļaužu pulks, kas dienā viņu būtu sagaidījis, neradītu skaudību. Nākošajā rītā viņš templī upurēja, tad sasauca tautas sapulci un panāca, ka tā viņam piešķīra daudz vairāk, nekā bija jau dots. Viņam atvēlētais tika gandrīz divkāršots. Tagad Pompeja rīcībā bija piecsimt kuģu, simt divdesmit, tūkstoš kājnieku un piectūkstoš jātnieku. No senatoriem viņš izvēlējās divdesmit četrus vīrus, kuriem jau bija pieredze kara lietās, un divus kvestorus. Tirgū cenas tūlīt krita, un tauta priecājās, ka ar Pompeja vārdu vien pietiktu, lai pabeigtu karu.

Visu iekšējo jūru Pompejs sadalīja trīspadsmit daļās un uz katru no tām aizsūtīja noteiktu skaitu kuģu kāda legāta vadībā. Tagad visur bija viņa ļaudis un kuģi, kas ielenca pirātus un sagūstītos aizveda uz iepriekš noteiktām ostām. Kas paguva izlauzties, tie bēga uz Kilikiju kā bites uz stropu. Turp ar sešdesmit pašiem labākajiem kuģiem devās arī Pompejs, bet vēl pirms tam viņš pilnīgi iztīrīja no pirātiem Tirēnu jūru, Āfrikas piekrasti un ūdeņus ap Sardīniju, Korsiku un Sicīliju. Četrdesmit dienās tas tika pabeigts, jo Pompejs nepazina atpūtas un viņa legāti bija krietni vīri.

Romā konsuls Pizons aiz skaudības un naida traucēja gatavošanos karam un kuģu komandām pat pavēlēja doties uz mājām, tāpēc Pompejs, floti nosūtījis uz Brundi- siju, pats caur Etrūriju devās uz Romu. Dabūjuši to zināt, visi steidzās viņam pretī, it kā nemaz nebūtu tikai pirms dažām dienām viņu no pilsētas pavadījuši. Tauta priecājās par tik negaidīti ātri notikušo pārmaiņu, jo tirgū viss jau bija pārpilnībā. Pizonu gandrīz vai atcēla no konsula amata, un Gabinijs jau bija uzrakstījis attiecīgu likumprojektu, taču Pompejs viņam neļāva to iesniegt un vispār rīkojās mierīgi un apdomīgi. Visu vajadzīgo panācis, viņš devās uz Brundisiju un no turienes izbrauca jūrā.

Laika viņam nebija daudz, un nevienā pilsētā viņš tāpēc neiegriezās, bet Atēnām garām pabraukt tomēr nevarēja. Izkāpis malā un upurējis dieviem, viņš uzrunāja atēniešus un tad devās tūliņ projām, bet uz vārtiem viņš jau lasīja sev veltītus uzrakstus. Vārtu iekšpusē bija rakstīts:

«Tu cilvēks esi, pats to apzinies, par dievu tevi tāpēc atzīstam.»

Vārtu ārpusē viņš lasīja:

«Mēs tevi gaidījām un godbijīgi sveicām, mēs tevi redzējām un tagad pavadām.»

Daudzi pirāti, kas turējās vēl kopā un klejoja pa jūru, tagad lūdza Pompeju viņus saudzēt. Pompejs bija pret viņiem iecietīgs, lika nodot kuģus un ieročus, bet pašiem nekā ļauna nedarīja. Pārējiem, kas to dabūja zināt, radās labas cerības. Tie bēga no Pompeja legātiem un padevās ar sievām un bērniem pašam Pompejam, kas visus saudzēja. Ar šo padevušos palīdzību Pompejs atrada arī tos, kas vēl slēpās, apzinādamies savus smagos noziegumus. Tie saņēma pelnīto sodu.

Lielākajai daļai pirātu, turklāt pašiem kareivīgākajiem, visa vērtīgākā manta, ģimenes un visi karam nederīgie bija nogādāti Tauru kalnos pilis un nocietinātās pilsētās. Vfl)i paši, sakāpuši kuģos, devās pretī Pompejam. Kauja notika Kilikijā pie Karakēsijas. Pirātus sakāva un Ka- rakēsiju aplenca. Kādu laiku pretojušies, viņi bija spiesti padoties, lūgt žēlastību, nodot Pompejam salas, kuras bija sagrābuši un nocietinājuši, tāpat arī daudzas pilis grūti pieejamās vietās. Tā nepilnu triju mēnešu laikā pabeidza šo karu, un līdz ar to mitējās arī laupīšana uz jūras. Pompejs ieguva daudz kuģu, no tiem deviņdesmit ar ap- ka'liem priekšgaliem, un sagūstīja vairāk nekā divdesmit tūkstošu pirātu. Nogalināt viņš tos negribēja, bet nevēlējās arī atlaist brīvībā un nelikties vairs par tiem ne zinis. Lielākā daļa bija kareivīgi ļaudis, kas, palikuši pilnīgi bez līdzekļiem, izklīstu un kļūtu atkal bīstami, bet vēl ļaunāk būtu, ja tie salasītos lielos baros.

Cilvēks pēc savas dabas, sprieda Pompejs, nav nevaldāms un mežonīgs radījums, bet par tādu kļūst, padodamies Jaunumam, kas pretējs viņa dabai. Nonācis citā vidē, citos apstākļos, pierazdams pie kārtīgas dzīves, viņš labojas. Pat plēsīgi zvēri kļūst rāmāki un nav vairs tik nikni, kad ar viņiem laipni apietas. Tāpēc Pompejs nolēma pirātus no jūras pārvietot uz sauszemi, pieradināt pie lauku darbiem vai pilsētas dzīves ērtībām. Daudzus pirātus uzņēma mazās un pustukšās Kilikijas pilsētas, kurām tad piešķīra vairāk zemes, citus nometināja Solos, pilsētā, ko nesen bija nopostījis Armēnijas ķēniņš Tig- rāns, bet lielākajai daļai par dzīves vietu ierādīja Dīmi Ahajā. Tur bija plaši un auglīgi lauki, bet maz iedzīvotāju.

Šādu pirātu nometināšanu pēla Pompeja ienaidnieki, bet viņa rīcību Krētā nevarēja atzīt pat paši labākie draugi. Uz Krētu vēl pirms Pompeja iecelšanas bija aizsūtīts Metells, tā paša Metella radinieks, kas kopā ar Pompeju karoja pret Sertoriju Spānijā, un Krēta pēc Kilikijas bija labākā vieta, kur patverties pirātiem. Metells tur daudzus sagūstīja un sodīja ar nāvi. Dzīvi palikušie un ielenktie sūtīja vēstnešus pie Pompeja lūgt žēlastību un aicināt viņu uz Krētu, jo visa Krēta ietilpa tagad Pompeja pilnvaru lokā: neviena vieta tajā nebija tālāk par noteikto atstatumu no jūras.

Pirātu padošanos Pompejs pieņēma, aizrakstīja Metel- lam vēstuli un pavēlēja karu izbeigt. Aizrakstījis arī Krē- tas pilsētām un uzaicinājis neklausīt Metella rīkojumiem, viņš aizsūtīja uz Krētu savu legātu Lūciju Oktāviju, kas ieradās pie aplenktajiem pirātiem un cīnījās kopā ar viņiem. Šāda rīcība izraisīja pret Pompeju ne tikai sašutumu un naidu, bet padarīja viņu arī smieklīgu. Pompejs bezdievjus un nekrietnus laupītājus sedzot ar savu autoritāti un aizdodot viņiem savu vārdu kā līdzekli pret visam nelaimēm, un visu to viņš darot aiz skaudības un naida pret Metellu. Arī Ahillejs esot rīkojies nevis kā vīrs, bet kā neprātīgs un godkārīgs jauneklis, liegdams citiem sviest šķēpu uz Hektoru:

Slavu lai negūtu cits, jo pats viņš tad paliktu otrais.

Pompejs glābis un aizstāvējis ienaidniekus, lai nedabūtu triumfu karavadonis, kas grūtās cīņās to ir pelnījis. Taču Metells nepiekāpās. Panācis pirātu padošanos, viņš tos sodīja, bet Oktāviju nolika nometnē visiem par kaunu un apsmieklu un tad padzina.

Kad Romā pienāca ziņas, ka karš ar pirātiem pabeigts un Pompejs, kuram pašlaik neesot cita uzdevuma, apbraukājot viņam padotās pilsētas, Mallijs, viens no tribūniem, iesniedza šādu likumprojektu:

Pompejam jāpārņem visi novadi un bruņotie spēki, kas pašlaik padoti Lukiillam, turklāt vēl BMnija, kuru pārvalda Glabrijs, un ar šiem spēkiem jāved karš pret Mitridatu un Tigrānu, viņš patur arī tāpat kā agrāk komandas varu pār floti un piekrastes zemēm.

Īsi sakot, tas nozīmē, ka viņš dabū varu pār visu Romas valsti, jo Frigija, Likāonija, Galatija, Kapadokija, Ki- li'kija, Austrumkolhida un Armēnija, novadi, kas ar agrāko likumu viņam nebija padoti, tiek viņam doti tagad un līdz ar tiern arī armija, ar kuru Lukulls veda karu pret Mitridatu un Tigrānu. Lukulls tātad zaudēja izcīnīto slavu un godu, un Pompejs it kā stājās viņa vietā, lai triumfētu, nevis lai karotu, bet par Lukullam nodarīto netaisnību un pārestību nobiļi daudz nebēdāja, viņi bija sašutuši par Pompejam piešķirto gandrīz vai neaprobežoto varu. Aprunājušies un cits citu iedrošinājuši, viņi nolēma visiem spēkiem pretoties likumam un cīnīties par brīvību, bet, kad pienāca tautas sapulces diena, nobijās no tautas un, izņemot Katulu, neviens neuzdrošinājās runāt.

Katuls asi vērsās pret likumprojektu un pret tribūnu, kas to bija iesniedzis. Nevienu tomēr nepārliecinājis, viņš vairākas reizes skali kliedza no runātāju tribīnes, ka senātam tagad, tāpat kā kādreiz senos laikos, atliekot tikai meklēt kādu kalnu vai krauju klinti, kur patverties un saglabāt savu brīvību. Likumu pieņēma, un saka, ka par to balsojušas visas tribas. Pompejam tika dota gandrīz tāda pati vara, kādu Sulla bija ieguvis pēc uzvaras karā un Romas pakļaušanas ar ieroču varu. Kad Pompejs saņēma vēstuli un dabūja zināt par likuma pieņemšanu, klātesošie draugi viņu priecīgi apsveica, bet viņš, saraucis pieri, it kā šāda vara viņam būtu grūta un nepatīkama nasta, izsaucies:

— Ai, šīs nebeidzamās cīņas un kari, daudz labāk es vēlētos būt par kādu neievērojamu vīru, ko neviens neapskauž, kas mierīgi dzīvo uz laukiem ar savu sievu, bet man laikam ir lemts mūžīgi karot.

Par šādu izlikšanos dusmojās pat viņa tuvākie draugi, labi pazīdami Pompeja godkāri un varas kāri, jo tieši godkāre bija iemesls viņa naidam ar Lukullu. Viņi arī zināja, ka par likuma pieņemšanu Pompejs ļoti priecājas. To drīz pierādīja arī viņa darbi. Rīkojums sekoja rīkojumam, viņš vāca kareivjus un aicināja pie sevis no Romas atkarīgos valdniekus. Apbraukādams novadus, kuros

Lukulls bija nodibinājis savu kārtību, viņš neko no tās neatstāja spēkā, daudziem notiesātajiem atlaida sodu, daudziem apbalvotajiem anulēja tiem piešķirtās priekšrocības un sevišķās tiesības un vispār centās parādīt Lukulla piekritējiem, ka Lukullam tagad šeit nav nekādas teikšanas. Lukulls nebija mierā un lika saviem draugiem izteikt pret Pompeju protestu, un viņi vienojās ierasties uz sarunām Galatijā. Abi bija ievērojami karavadoņi, abi veikuši izcilus darbus, un abu liktori savus fascijus bija apvijuši ar lauru zariem, bet Lukulls uz sarunu bija ieradies no ēnaina un zaļojoša apvidus, Pompejs turpretim no kaila un saules izdedzināta novada. Kad Lukulla liktori ieraudzīja novītušos un sakaltušos Pompeja laurus, viņi tā fascijus apvija un greznoja ar saviem svaigajiem zariem.

Daudziem tā šķita zīme, ka Pompejs ieradies, lai piesavinātos Lukulla uzvaras augļus un viņa slavu.

Lukulls bija konsuls pirms Pompeja, bija arī vecāks, bet Pompejam viņa divu triumfu dēļ pienācās lielāka cieņa. Saruna sākās ļoti piesardzīgi un laipni, viņi cildināja viens otra panākumus un apsveica ar sasniegumiem, bet vēlāk netika vairs ievērota ne mērenība, ne pieklājība. Pompejs rupji pārmeta Lukullam mantkārību, Lukulls Pompejam varas kāri, un viņu abu draugiem grūti nācās viņus izšķirt. Lukulls iekarotajā Galatijā deva zemi un apbalvojumus pēc savas patikas, Pompejs, apmeties netālu no viņa nometnē, pavēlēja viņam neklausīt, atņēma arī visus viņa kareivjus, atstādams Lukullam tikai tūkstoš sešsimtus. Tie bija izlaidīgi, Pompejam nederēja, un viņš domāja, ka Lukullam tie ir naidīgi.

Atklāti izsmiedams Lukullu, viņš teica, ka tas esot karojis pret abu ķēniņu šķietamu varenību un tukšu dižo- šanos, bet viņam atstājis karu pret īstu, cīņās rūdītu armiju, kas no neveiksmēm daudz mācījusies. Mitridata kareivji tagad neesot nekādas ēnas, tiem esot zirgi, vairogi un zobeni. Parādā nepalika arī Lukulls: Pompeja kari esot bijuši tikai šķitums, kā slinks maitas putns viņš aprijis līķus, kas palikuši pēc kaujas, viņš piedēvējot sev uzvaras pār Sertoriju, Lepidu un spartakiešiem, bet tās guvuši Krass, Metells un Katuls. Neesot ko brīnīties, ka tāds vīrs, kas par lielu nopelnu atzīstot bēgošo vergu atlieku iznīcināšanu, arī uzvaras pār Ponta un Armēnijas valdniekiem dēvēšot par savējām.

Lukulls tad aizbrauca uz Romu, bet Pompejs, uzdevis savai flotei apsargāt piekrasti starp Feniķiju un Bosporu, pats devās pret Mitridatu. Mitridatam bija trīsdesmit tūkstoši smagi bruņotu kājnieku un divi tūkstoši jātnieku, bet ielaisties kaujā viņš tomēr neiedrošinājās. Sākumā viņš apmetās uz kāda kalna, kur no uzbrukuma nebija jābaidās, tad to atkal atstāja, jo neatrada tur ūdeni. Uz šī paša kalna tad apmetās Pompejs, kas pēc šeit augošiem kokiem un kalna rakstura sprieda, ka tur vajagot būt avotiem, pavēlēja vairākās vietās rakt akas, un drīz vien Pompeja nometnē ūdens bija pārpilnībā. Tiešām jābrīnās, ka Mitridatam tas nebija ienācis prātā.

Pompejam izdevās Mitridata armiju apiet un ieslēgt nocietinājumu lokā. Pēc četrdesmit piecu dienu ilga aplenkuma Mitridatam laimējās nepamanītam no tā izkļūt. Spēcīgākos kareivjus viņš paņēma līdz, slimos vai citādi nederīgos nogalināja. Pie Eifratas Pompejs viņu panāca un apmetās tieši blakus. Baidīdamies, ka Mitridats pirmais pāries pār upi, viņš izveda nakts vidū no nometnes karaspēku pilnā apbruņojumā. Tieši šai pašā laikā Mitridats sapnī redzējis, kas ar viņu notiks. Viņš, labam ceļvējam pūšot, braucis pa Pontu, redzējis jau Bosporu un apsveicis savus līdzbraucējus — tagad viņi esot izglābušies un sasnieguši drošu vietu, bet tad viņš pēkšņi redzējis sevi vienu pašu mazā laivelē, kuru pa jūru dzenājuši vēji un viļņi. Šai baigā sapņa brīdī viņu uzmodināja draugi, teikdami, ka Pompejs nākot uzbrukumā. Tagad bija jācīnās par nometni, un abi karavadoņi sakārtoja savus ļaudis. Pompejs, redzēdams, ka ienaidnieki sagatavojušies, tumsas dēļ kavējās doties bīstamā kaujā, viņš gribēja tos tikai ielenkt, lai neviens neaizbēgtu, bet uzbrukt, kaut gan Mitridatam bija skaitlisks pārsvars, dienā, bet vecākie centurioni, neatlaidīgi lūgdami, panāca, ka viņš savu nodomu mainīja.

Nebija jau arī gluži tumšs: noejošā mēness gaismā redzēt varēja gluži labi. Tā tika pārsteigts Mitridats. Uzbrūkošajiem romiešiem mēness bija aiz muguras, un, tā kā tas pašlaik taisījās noiet, ēnas bija ļoti garas un sniedzās līdz pat ienaidniekiem, kas tāpēc nevarēja noteikt atstatumu, nodomāja, ka romieši ir jau pavisam tuvu, un velti izsvieda metamos šķēpus, kas nemaz neaizlidoja līdz mērķim. To redzēdami, romieši kliegdami metās tuvcīņā, un izbijušies ienaidnieki, kas pat nemēģināja pretoties, tika

apkauti bēgot. Krita vairāk nekā desmit tūkstoši Mitri- data kareivju, ieņēma arī nometni.

Mitridats pats ar kādiem astoņsimt jātniekiem izlauzās no romiešu ielenkuma, bet šie jātnieki drīz izklīda, un pie viņa palika tikai trīs. Starp tiem bija arī viņa bla- kussieva Hipsikrate, kas vienmēr bija vīrišķīga un pārdroša, un tāpēc ķēniņš to sauca tikai par Hipsikratu. Viņa bija ģērbusies kā persietis. Grūtās un ilgās bēgšanas laikā tā nenogurstoši rūpējās par ķēniņu un viņa zirgu, līdz viņi nonāca Sinorā, kādā ķēniņa pilī, kur Mitridats glabāja savu naudu un dārglietas. No šiem krājumiem ķēniņš izdalīja krāšņas drēbes tiem, kas pēc bēgšanas atkal ieradās pie viņa. Saviem labākajiem draugiem viņš pagādāja stipru indi, lai neviens dzīvs nekristu romiešu rokās, ja pats to negribētu. Tad viņš devās uz Armēniju pie Tig- rāna, bet Tigrāns liedza viņam patvērumu, izsolīja pat simt talantu par viņa galvu, un Mitridats bēga tālāk uz Kolhidu.

Pompejs iebruka Armēnijā, kur viņu aicinaja ķēniņa Tigrāna jaunākais dēls, ko arī sauca par Tigrānu.[53] Viņš bija atstājis tēvu un devās pie Pompeja. Pie Araksas viņi abi satikās. Araksa sākas turpat, kur Eifrata, bet tek uz austrumiem un ietek Kaspijas jūrā. Pompejs ar Tigrānu Jaunāko tagad rīkojās kopīgi uņ ieņēma vairākas pilsētas. Ķēniņu Tigrānu Pompejs vēl nesen bija pilnīgi sakāvis, un tas, dabūjis zināt, ka Pompejs pēc dabas ir saudzīgs un laipns, uzņēma valdnieka pilī romiešu sargnodaļu un ar saviem draugiem un tuviniekiem devās Pompejam pretī, lai nodotu sevi viņa varā.

Kad viņš piejāja pie romiešu nometnes, pie viņa piegāja divi Pompeja liktori, pavēlēja nokāpt no zirga un iet kājām, jo neviens nekad neesot redzēts iejājam romiešu nometnē. Tigrāns paklausīja, noraisīja arī zobenu un nodeva to liktoriem. Beidzot, kad pie viņa pienāca Pompejs, viņš noņēma tiāru, gribēja to nolikt Pompejam pie kājām un apkampt viņa ceļus, kas būtu pati lielākā pazemošanās, bet Pompejs aizsteidzās viņam priekšā, satvēra pie rokas un nosēdināja sev blakus. Tigrāna dēlu viņš nosēdināja sev otrā pusē. Pie visa vainīgs esot Lukulls, kas Tigrānam atņēmis Sīriju, Feniķiju, Kilikiju un Sofēni, bet, kas viņam vēl palicis, to viņš varēšot paturēt, samaksājis

seštūkstoš talantu par romiešiem nodarītiem zaudējumiem, taču Sofēnē valdīšot viņa dēls. Tigrāns priecājās par šiem noteikumiem un, kad romieši apsveica viņu kā ķēniņu, viņš līksmodamies apsolīja katram kareivim pus- mīnas sudraba, katram centurionam desmit mīnas, katram tribūnam talantu. Viņa dēls bija sašutis un, kad Pompejs to aicināja uz dzīrēm, tas esot teicis, ka tam nevajagot no Pompeja šāda pagodinājuma, gan tas atradīšot kādu citu romieti. Par šādiem draudiem Pompejs lika viņu saistīt un saglabāt triumfam.[54]

Drīz pēc tam partiešu ķēniņš Fraats sūtīja pie Pompeja vēstnešus un pieprasīja šī jaunekļa izdošanu, tas esot viņa znots, viņš ierosināja arī noteikt Eifratas upi par robežu starp abām valstīm. Pompejs lika viņam atbildēt, ka uz Tigrānu esot lielākas tiesības viņa paša tēvam nekā sievastēvam un robežu viņš pats taisnīgi noteikšot.

Atstājis Armēnijas aizsardzībai Afrāniju, Pompejs pats, vajādams Mitridatu, bija spiests iet pa Kaukāza tautu zemēm. Ievērojamākās no šīm tautām bija albāņi un ibēri. Ibēri dzīvoja no Meshiku kalniem līdz Pontam, albāņi viz austrumiem no viņiem līdz Kaspijas jūrai. Kad Pompejs no albāņiem pieprasīja brīvu ceļu pa albāņu zemi, tie sākumā bija ar mieru, bet, kad uznāca ziema un romieši svinēja Saturnālijas, tie, savākuši vairāk nekā četrdesmit tūkstošus vīru, pārgāja pār Kirnas upi un uzbruka Pompejam. Kirna sākas ibēru kalnos, savienojas ar Araksu un, sadalījusies divpadsmit attekās, ieplūst Kaspijas jūrā. Daži tomēr apgalvo, ka Kirna ar Araksu nesa- vienojoties, katra atsevišķi ietekot jūrā, bet ļoti tuvu viena otrai.

Kaut gan Pompejs varēja nepielaist ienaidnieku pāreju, viņš tomēr ļāva tai mierīgi notikt, bet pēc tam devās uzbrukumā un pilnīgi sakāva albāņus, bet, kad albāņu ķēniņš sūtīja vēstnešus un lūdza viņus saudzēt, Pompejs piedeva uzbrukumu, noslēdza mieru un devās pret ibē- riem, kas nebija mazāka tauta par albāņiem, turklāt kareivīgāka par visām citām. Viņi gribēja iztapt Mitridatam un atvairīt Pompeju. Viņi nebija pakļāvušies ne mē- diešiem, ne persiešiem, nebija atzinuši arī maķedoniešu varu, jo no Hirkānijas Aleksandram nācās drīz doties projām.[55] lielā kaujā Pompejs viņus uzvarēja uu piespieda bēgt. Krita seši tūkstoši ibēru, gūstā saņēma vairāk nekā desmit tūkstošus. Pompejs tad devās uz Kolhidu, kur pie Fasidas grīvas viņu gaidīja Servīlijs ar floti, kurai bija jānodrošina sakari ar Pontu.

Mitridata vajāšana bija loti grūts uzdevums, jo viņš atrada patvērumu pie tautām, kas dzīvoja ap Kimme- riešu Bosporu un Maiotidu. Pienāca arī ziņas, ka albāņi atkal sākuši karu. Pompejs bija sadusmots, devās otrreiz pret viņiem un pārdroši, ar lielām grūtībām pārgāja pār Kirnu, kuras pretējo krastu barbari bija nocietinājuši ar pālu sētu. Zinādams, ka viņam būs jāiet garš un grūts ceļš pa tuksnesi, kur nebūs ūdens, viņš pavēlēja piepildīt desmit tūkstošus ādas maisu ar ūdeni un tad gāja pret ienaidniekiem, kas kaujas kārtībā bija nostājušies pie Abantas upes. Tur bija sešdesmit tūkstoši kājnieku un divpadsmit tūkstoši jātnieku, apbruņoti tie bija slikti, lielākā daļa bija ģērbusies zvēru ādās. Tos vadīja ķēniņa brālis Kosijs. Tuvcīņai sākoties, viņš uzbruka Pompejam un svieda ar metamo šķēpu, kas Pompeja krūšu bruņu atlokam cauri tomēr neizurbās, un Pompejs nodūra Kosiju.

Šajā kaujā kopā ar barbariem esot cīnījušās arī amazones, kas atnākušas no kalniem pie Termodontas. Kad romieši aplaupīja kritušos barbarus, viņi atrada amazoņu vieglos vairogus un viņu garos zābakus, bet nevienu sievietes līķi. Amazones dzīvoja tajā Kaukāzijas daļā, kas atrodas pie Hirkānijas jūras, bet viņu zeme nerobežo ar albāņiem, jo starpā atrodas geli un lēgi.

Pēc šīs kaujas Pompejs devās uz Hirkāniju un Kaspi- jas jūru, bet, daudzu indīgu rāpuļu dēļ nenonācis līdz galam (bija atlikušas vēl trīs dienas, ko iet), mainīja virzienu un aizgāja uz Mazo Armēniju. Elimiešu un mēdiešu valdniekiem, kas pie viņa bija atsūtījuši vēstnešus, viņš draudzīgi atbildēja, bet pret partiešu ķēniņu, kas bija iebrucis Gordienā un aplaupīja Tigrāna pavalstniekus, viņš sūtīja Afrānija vadībā karaspēku. Iebrucējus drīz padzina un vajāja līdz pat Arbēlitidai.

Tās Mitridata blakussievas, kuras pie viņa atveda, viņš aizsūtīja viņu vecākiem un tuviniekiem. Lielākā daļa no viņām bija karavadoņu un augstmaņu meitas un sievas. Stratonīke bija no viņām visām Mitridatam pati mījākā, un Mitridats viņai uzdāvināja kādu no savām skaistākajām pilīm. Viņa bijusi veca un trūcīga harfista meita. Kādās valdnieku dzīrēs tā spēlējusi harfu un Mitridatam tik ļoti iepatikusies, ka viņš to tūliņ paņēmis sev, bet veco aizsūtījis projām. Tas bijis ļoti neapmierināts, ka valdnieks viņam, kā tas pienāktos, nav bildis ne vārda par meitu.

Nākošajā rītā pamodies, viņš redzējis istabā daudzu3 galdus ar zelta un sudraba traukiem, daudz kalpu, kastrātus un zēnus, kas viņam pienesuši pie gultas skaistas un dārgas drānas. Pie durvīm stāvējis ar krāšņu segu apklāts zirgs, viens no tiem, ar kuriem jāj ķēniņa draugi. Vecais harfists nodomājis, ka viņu izsmej un grib izjokot, un meties pa durvīm laukā, bet kalpi viņu aizturējuši un teikuši, ka šo kāda nesen miruša augstmaņa pili viņam uzdāvinājis ķēniņš, ka tā esot pirmā dāvana un turklāt maza no tām daudzajām un lielajām, ar kurām viņu vēl apbalvošot. Grūti nācās veco pārliecināt, bet tad viņš, apvilcis purpura tērpu un uzkāpis zirgā, jājis pa visu pilsētu, saukdams:

— Tas viss ir mans, tas viss ir mans.

Kad ļaudis par to smējās, viņš teica, ka neesot ko smieties, drīzāk jau jābrinoties, ka viņš visiem pretimnācējiem nesviežot ar akmeņiem, tik neprātīgs viņš esot no prieka. Tādu ļaužu bērns bija Stratonīke, kas šo pili, pievienojusi tai vēl daudzas citas dāvanas, nodeva Pompejam. No visa tā Pompejs paturēja tikai to, kas varēja noderēt kā rotājums tempļiem un krāšņums triumfam, visu pārējo atstāja Stratonīkei.

Arī ibēru ķēniņš viņam atsūtīja gultu, galdu un krēslu, visu no tīra zelta, un lūdza pieņemt kā dāvanu, taču Pompejs, atzinis šos dārgumus par valsts īpašumu, nodeva kvestoriem.

Kainas pilī Pompeja rokās krita arī Mitridata slepenie dokumenti, kurus Pompejs izlasīja ar ļoti lielu interesi, jo tie labi raksturoja ķēniņu un bija neapstrīdams pierādījums, ka viņš daudzus licis noindēt, arī savu dēlu Ariaratu un sardieti Alkaju, kas braukšanas sacensībās guvis lielākus panākumus nekā ķēniņš. Bija pierakstīti arī to sapņu iztulkojumi, kurus redzējis vai nu Mitridats pats, vai kāda no viņa sievām. Teofans raksta, ka šeit atrada ari Rutilija runu, kurā viņš mudinājis apkaut Āzijā visus romiešus. Gandrīz visi ir pārliecināti, tas ir ļaunprātīgs Teofana izdomājums, jo Teofans ienīda par viņu visādā ziņā pārāko Rutiliju. Var ari būt, ka ar šādu apmelojumu viņš gribēja iegūt Pompeja labvēlību, jo Pompeja tēvu Rutilijs savā vēsturē bija ļoti negatīvi raksturojis.

No Kainas Pompejs devās uz Amisu, un par viņa dižmanīgo rīcību tad daudzi bija ļoti sašutuši. Vēl nesen viņš izsmēja Lukullu, ka tas, karu vēl nepabeidzis, jau piešķīris sevišķas tiesības un balvas, kā uzvarētājs to mēdz darīt tikai tad, kad ienaidnieki ir pilnīgi sakauti un karš pabeigts, bet tagad viņš darīja to pašu — iekārtodams jaunas provinces un dodams apbalvojumus, kaut gan Mitridats pie Bospora bija savācis ievērojamus spēkus.

Viņam bija plāns un liela vēlēšanās pakļaut arī Sīriju un caur Arābiju[56] iziet līdz Sarkanajai jūrai, tā viņš kā uzvarētājs būtu visos virzienos sasniedzis Okeānu, kas ietver cietzemi. Āfrikā viņš, uzvarām vainagots, pirmais nonāca līdz ārējai jūrai, Ibērijā Atlantiku padarīja par Romas robežu un vēl nesen, vajādams albāņus, gandrīz aizgāja līdz Hirkānijas jūrai, un tāpēc, lai noslēgtu savu karagājienu loku, viņam bija vpl jānokļūst līdz Sarkanajai jūrai. Turklāt viņš redzēja, ka, ar karaspēku vajājot Mitridatu, būs grūti to sagūstīt, jo bēgšana tam veicāo labāk nekā cīņa ar ieročiem rokā, tāpēc, teica Pompejs, viņš atstāšot savā vietā Mitridatam bīstamāku ienaidnieku — badu, un viņš uzdeva flotei pārtraukt katru tirdzniecību pa Bosporu un notvertajiem tirgotājiem noteica nāves sodu. Tad viņš devās ceļā ar lielu sava karaspēka daļu.

Atradis, ka vēl nav apbedīti romiešu kareivji, kas Triā- rija vadībā nesekmīgi cīnījušies pret Mitridatu, viņš tos lika demonstratīvi krāšņi un ar lielu godu apglabāt. Lukulls, neļaudams to darīt, bija guvis visvairāk ienaidnieku.

Kad Afrānijs viņa uzdevumā bija pakļāvis arābus, kas dzīvoja Amanu kalnu apgabalā, Pompejs pats devās uz Sīriju. Viņš to pasludināja par provinci un Romas tautas īpašumu, jo tajā neesot likumīgu valdnieku. Pompejs pakļāva arī Jūdeju un saņēma gūstā ķēniņu Aristobulu. Tika dibinātas dažas jaunas pilsētas, dažas atbrīvotas un tirāni, kas tajās valdījuši, sodīti.

Visvairāk vērības viņš tomēr veltīja tiesas spriešanai, uzņemdamies šķīrējtiesneša pienākumus pilsētu un ķēniņu strīdos. Kad viņam pašam nebija iespējams lietu izmeklēt, viņš sūtīja savus draugus. Trīs šķīrējtiesnešus un samierinātājus viņš aizsūtīja armēņu un partiešu valdniekiem, kas bija sastrīdējušies kāda novada dēļ. Šādos gadījumos liela nozīme bija viņa varai, bet gandrīz tikpat liela autoritātei, ko viņš bija ieguvis ar savu taisnīgumu un savaldību.

Visvairāk Pompejs uzticējās brīvlaistajam Dēmētrijam, kas citādi bija gluži saprātīgs jauneklis, tikai pārāk savtīgi izmantoja savu izdevīgo stāvokli. Par to stāsta šādu gadījumu. Filozofs Katons, vēl jauns gados, bet jau plaši pazīstams ar savu stingro nostāju, ieradās Antiohijā, kad Pompeja tur pašlaik nebija, lai iepazītos ar pilsētu. Katons pats, kā vienmēr, gāja kājām, bet draugi, kas viņu pavadīja, jāja. Pilsētas vārtu priekšā viņš redzēja veselu baru vīru baltās drēbēs — vienā ce)a malā jauniešus, otrā zēnus. Katons nodomāja, ka šeit tiek rikota viņa sagaidīšana un godināšana, un, atzīdams, ka tas pavisam nav vajadzīgs, dusmojās. Saviem draugiem viņš lika nokāpt no zirgiem un iet kopā ar viņu kājām. Kad viņi pienāca tuvāk, kāds vīrs ar vainagu galvā un zizli rokā, kas visu rīkoja un vadīja, pie viņiem piejājis, jautāja, kur viņi atstājuši Dēmētriju un kad viņš ieradīšoties. Katona draugi sāka smieties, bet Katons, izsaucies: «Ai, nelaimīgā pilsēta!» — gāja tālāk, ne vārda neteikdams.

Dēmētriju ienīstu vēl vairāk, ja viņš arī pret Pompeju pašu neizturētos iedomīgi, ko Pompejs nemaz neņēma jaunā. Stāsta, ka bieži dzīrēs, kad Pompejs vēl sagaidīja citus viesus un ar tiem sasveicinājās, Dēmētrijs esot jau lepni atgūlies uz triklīnija un apsedžis galvu ar togas malu. Jau pirms Pompeja atgriešanās Itālijā Dēmētrijam Romas apkārtnē piederēja skaistākie lauku īpašumi un jaukākās vasaras mītnes, bet krāšņākos dārzus sauca par Dēmētrija dārziem, Pompejs pats turpretim līdz trešajam triumfam dzīvoja pieticīgi un vienkārši. Vēlāk, kad Pompejs bija uzcēlis visiem pazīstamo un skaisto teātri, viņš kā piedevu tam uzbūvēja sev arī krāšņāku namu, bet arī tas nebija nekas sevišķi izcils, un vēlākais īpašnieks, tajā iegājis, brīnījies un jautājis, kur tad šeit pusdienojis Lielais Pompejs. Tā vismaz par šo namu stāsta.

Tā sauktās Klinšainās Arābijas ķēniņš lidz tam ar romiešiem nemaz nebija rēķinājies, bet tagad viņš, ļoti nobijies, atrakstīja, ka būšot paklausīgs un izpildīšot visus viņu norādījumus. Gribēdams šādu viņa noskaņojumu vēl pastiprināt, Pompejs devās pret Klinšaino Arābiju karā. Maz ir to, kas šo pasākumu atzīst par saprātīgu. Tas nozīmējot atteikšanos no Mitridata vajāšanas, bet vērsties vajagot tieši pret šo senseno Romas ienaidnieku, jo bija saņemtas ziņas, ka viņš no jauna rīkojoties uz karu un vācot skitu un paioniešu karaspēku, lai ar to iebruktu Itālijā. Pompejs turpretim domāja, ka vieglāk ir uzvarēt atklātā cīņā nekā sagūstīt bēgošo Mitridatu, tāpēc negribēja daudz nopūlēties ar viņa vajāšanu un veikt pagaidām dažus citus mazāk ievērojamus pasākumus. Jautājumu izšķīra laimīgs gadījums.

Viņš nebija vairs tālu no Petras un pēc dienas pārgājiena atradās nometnē, kad no Ponta ieradās vēstneši ar labām ziņām. Par to varēja spriest pēc lauriem, ar kuriem bija apvīti vēstnešu šķēpu asmeņi. Kareivji, viņus ieraudzījuši, saskrēja ap Pompeju, kas turpat pie nometnes trenējās jāšanā un gribēja savu nodarbību vispirms pabeigt, bet viņi, skaļi kliegdami), tik neatlaidīgi lūdza, ka Pompejs nokāpa no zirga un, paņēmis vēstuli, aizgāja uz nometni. Nometnē kareivji vēl nebija paguvuši uzcelt tribīni, ko ceļ no velēnām, sakraujot citu uz citas. Aiz steigas un nepacietības viņi tad sanesa nastu seglus un sakrāva lielā kaudzē. Uz tās uzkāpa Pompejs un paziņoja, ka Mitridats padarījis sev galu, kad pret. viņu sacēlies dēls Farnaks, kas tagad pārņēmis visu varu pēc ķēniņa nāves un rakstot, ka gribot tajā dalīties ar romiešiem. Kareivji, protams, pēc šādām ziņām sāka upurēt[57] un dzīrot, it kā viens pats bojā gājušais Mitridats būtu desmitiem tūkstošu ienaidnieku vērts.

Tāds bija Pompeja lielo darbu un karagājienu nobeigums — vieglāks, nekā viņš bija gaidījis. Tūlīt viņš arī devās projām no Arābijas un, steidzīgi šķērsojis Romas provinces, nonāca Amisā, kur bija jau priekšā Farnaka atsūtītās dāvanas. Farnaks bija atsūtījis arī Mitridata un vairāku viņa tuvinieku līķus. Mitridatu pēc sejas vairs pazīt nevarēja, jo balzamētāji bija aizmirsuši izņemt smadzenes, viņu identificēja pēc ievainojuma rētām tikai tie, kas līķi rūpīgi apskatīja. Pompejs pats negribēja to redzēt un aizsūtīja uz Sinopi, jo baidījās no dievu dusmām. Viņš brīnījās par Mitridata dārgajām drēbēm un ļoti lielajiem ieročiem. Ķēniņa zobena jostu, kas maksājusi četrsimt talantu, bija jau nozadzis kāds romietis un pārdevis Ariaratam, bet valdnieka tiāru Gājs, kas bija audzis kopā ar Mitridatu, bija slepeni iedevis Sullas dēlam Faustam. ŠI tiāra bija brīnišķīgs mākslās darbs, un Fausts to bija Joti vēlējies iegūt. Pompejs par to nekā nezināja, bet Farnaks, noziegumus atklājis, vainīgos sodīja.

Šais novados visu nokārtojis un devis vajadzīgos norādījumus, Pompejs devās atpakaļ uz Itāliju. Visur viņu sagaidīja ar lielu godu. Nonācis Mitilēnā, viņš Teofana dēļ dāvāja šai pilsētai brīvību.1 Viņš noklausījās tur no seniem laikiem parasto dzejnieku sacensību, kurā visi tās dalībnieki cildināja tikai Pompeja varoņdarbus. Tā kā Mitilēnas teātris viņam ļoti patika, viņš lika uzzīmēt tā plānu un kopskatu, lai Romā uzceltu tādu pašu, tikai lielāku un krāšņāku. Rodā viņam par godu visi sofisti turēja runas, un Pompejs katram uzdāvināja talantu. Poseidonija runu, kas tika teikta viņa klātbūtnē, viņš lika uzrakstīt. Tā bija vērsta pret Hermagoru, un tajā Poseidonijs apstrīdēja viņa mācību par runas temata vispārējo nostādni.

Viņš bija pārliecināts, ka ar tādu krāšņumu vēl neviens karavadonis nav atgriezies Itālijā un ka viņa tuvinieki vēlas viņu redzēt tikpat dedzīgi, kā viņš tos. Taču kāda dievība, kas par savu uzdevumu atzīst lielajām un spožajām likteņa veltēm piejaukt arī kaut ko ļaunu, bija pacentušies viņa ierašanās prieku stipri samaitāt. Pompeja sieva Mūkija viņa prombūtnes laikā bija dzīvojusi ļoti izlaidīgi. Būdams tālu prom, Pompejs šīs baumas neievēroja, bet, nonācis tuvāk Itālijai, sāka par to pārdomāt un, kā šķiet, atradis arī drošus pierādījumus, aizsūtīja sievai laulības šķiršanas rakstu. Ne tad, ne vēlāk viņš nekādus iemeslus nemin, bet Cicerons par tiem raksta savās vēstulēs.

Par Pompeju Romā bija jau nonākušas dažādas baumas, un pilsētā valdīja liels satraukums. Runāja, ka viņš tūlīt nākšot ar karaspēku un nodibināšot bargu patvaldību. Krass ar saviem bērniem un dārgākajām mantām atstāja Romu; varbūt viņš tiešām bija nobijies, bet drīzāk domājams, ka viņš gribēja tā pastiprināt jaunās baumas un vairot naidu pret Pompeju.

Tikko izkāpis malā, Pompejs sasauca kareivjus uz sapulci, laipni ar viņiem runāja un, pateicis, ko šādos gadījumos mēdz teikt, pavēlēja doties uz savām pilsētām un pievērsties ikdienas darbiem. Lai viņi tikai neaizmirstot ierasties pie Pompeja uz triumfu. Kad kareivji bija jau izklīduši, un visi to zināja, gadījās kaut kas diezgan dīvains. Daudzu pilsētu iedzīvotāji, redzēdami Lielo Pompeju braucam tikai ar dažiem draugiem un bez ieročiem, it kā viņš atgrieztos no parasta ceļojuma, atstāja savas mājas un pavadīja viņu tālākajā ceļā uz Romu, tik labvēlīgi viņi bija Pompejam. Ja viņš tagad gribētu izdarīt valsts apvērsumu, armija viņam nemaz nebūtu vajadzīga — tāds ļaužu pulks viņu atbalstītu.

Tā kā likums neatļāva karavadoņiem pirms triumfa ienākt Romā, Pompejs sūtīja vēstnešus pie senāta un lūdza izdarīt viņam pakalpojumu — atlikt konsulu vēlēšanas, lai viņš pats varētu atbalstīt Pizona kandidatūru. Pret šo lūgumu izteicās Katons, un Pompejs nepanāca, ko bija vēlējies, bet viņš apbrīnoja Katona atklāto, drošo un enerģisko runu, jo vienīgi Katons nebija baidījies atklāti aizstāvēt likumību, un tāpēc centās šo vīru katrā ziņā iegūt par savu draugu, un, tā kā Katonam bija divas māsasmeitas, viņš gribēja vienu no tām precēt pats, bet otru dot par sievu savam dēlam. Katonam tas šķita aizdomīgi, viņš sprieda, ka ar šādu radniecību viņu grib piekukuļot, bet Katona māsa un sieva bija sašutušas — kā varot noraidīt tādu precinieku kā Pompejs.

Šai pašā laikā Pompejs gribēja panākt Afrānija ievēlēšanu par konsulu un ar šādu nolūku izdalīja tribām daudz naudas, ko vajadzēja saņemt Pompeja dārzos, bet tā šis nodoms nāca gaismā un ļoti kaitēja Pompejam. Viņš pats augstāko amatu ieguvis ar saviem nopelniem, bet gribot to padarīt par pērkamu, lai pie tā varētu tikt arī tie, kam nekādu nopelnu nav.

— Šādā negodā, — teica Katons savai sievai un māsai, — ar Pompeju jādalās tiem, kas kļūst par viņa radiem.

Viņas, to dzirdēdamas, atzina, ka Katons daudz labāk par viņām varot spriest, kas klājas, kas ne.

Kaut gan Pompeja triumfam bija paredzētas divas dienas, laika tomēr nepietika un no daudz kā vajadzēja atteikties, kas citos gadījumos būtu noderējis par krāšņumu un rotu. Pašā priekšā nesa plakātus, uz kuriem bija rakstīti to tautu, valstu un zemju vārdi, pār kurām Pompejs triumfēja. Tās bija šādas: Ponts, Armēnija, Kapadokija, Paflagonija, Mēdija, Kolhida, Ibērija, Albānija, Sīrija, Ki- likija, Mezopotāmija, Feniķijas un Palestīnas ciltis, Jūdeja, Arābija, kā ari pirāti, kuru vara pilnīgi satriekta uz sauszemes un jūrā. Šajās zemēs ieņemti vairāk nekā tūkstoš nocietinājumi un gandrīz deviņsimt pilsētas, sagūstīti tūkstoš pirātu kuģi, nodibinātas trīsdesmit deviņas jaunas pilsētas. Uz šiem plakātiem vēl bija rakstīts, ka līdz šim par nodokļiem katru gadu ieņemts piecdesmit miljoni drahmu, bet pēc viņa iekarojumiem astoņdesmit pieci miljoni.

Valsts mantnīcā viņš nodeva divdesmit tūkstošus talantu1 zelta un sudraba lietās un monētās. Kareivji saņēma apbalvojumus, pats mazākais bija tūkstoš piecsimt drahmas. Gājienā veda ievērojamākos gūstekņus — pirātu vadoņus, Armēnijas ķēniņa Tigrāna dēlu ar sievu un meitu, paša Tigrāna sievu Zosimu, jūdu ķēniņu Aristo- bulu, Mitridata māsu un piecus bērnus, dažas skitu sievietes, albāņu, ibēru un Kommagenas ķēniņa ķīlniekus, tad nesa kaujās iegūtās trofejas; cik uzvaras bija guvis vai nu Pompejs pats, vai viņa legāti, tik bija arī trofeju. Visvairāk Pompeja slavu un godu vairoja viņa trešais triumfs pār trešo pasaules daļu. Jau pirms Pompeja daži karavadoņi bija triumfējuši trīs reizes, bet Pompejs vispirms triumfēja pār Āfriku, tad pār Eiropu, tagad pār Āziju, un šie trīs triumfi liecinot, ka viņam pakļāvusies gandrīz visa pasaule.

Šai laikā viņam daudz netrūka no piecdesmit gadiem, bet tie, kas viņu visādā ziņā cenšas salīdzināt ar Aleksandru, saka, ka viņam bijuši trīsdesmit četri gadi. Līdz šim bija viņam veicies tikpat labi kā Aleksandram un labi būtu, ja tagad viņa dzīvei būtu pienācis gals, jo turpmāk

' Seit talants svara vienība, aptuveni 25 kilogrami, tātad valsts mantnīcā nodotas kādas piecsimt tonnas zelta un sudraba.

viņu piemeklēs nelabojamas nelaimes, bet viņa panākumi radīs naidu un skaudību. Likumīgi iegūto varu viņš netaisni izlietoja, lai atbalstītu citus, vairodams citu ietekmi, viņš mazināja savu, un tā, gluži nemanot, viņu pazudināja viņa paša lielā vara un spēks. Tā vislabāk nocietinātās vietas pilsētā, ja tās ieņem ienaidnieki, padara viņus stiprākus. Ar Pompeja palīdzību Cēzars kļuva ievērojams vīrs Romā un, būdams pārāks pār citiem, beidzot gāza un iznīcināja pašu Pompeju. Tas notika šādi.

Kad Lukulls, ko Pompejs bija ļoti aizvainojis, atgriezās no Āzijas, senāts viņu saņēma ar lielu godu un pēc Pompeja ierašanās mudināja pieteikties uz valsts amatiem, lai tā mazinātu Pompeja ietekmi. Lukulls, kuram citādi vairs nebija ne enerģijas, ne uzņēmības un kurš bija nodevies bagāta cilvēka dzīves baudām, pret Pompeju tomēr vērsās ļoti sparīgi un ar Katona atbalstu panāca, ka senāts apstiprināja viņa rīkojumus, kurus Pompejs bija atcēlis.

Cietis šādu neveiksmi, Pompejs, kam ienaidnieki mācās virsū no visām pusēm, bija spiests lūgt palīdzību no tribūniem un meklēt atbalstu pie jaunās paaudzes. Nekrietnākais un nekaunīgākais no tribūniem bija Klodijs, kas, izlikdamies par draugu, padarīja viņu atkarīgu no vienkāršās tautas, un Pompejs, aizmirsis savu cieņu, centās Forumā gūt pūļa labvēlību. Viņam vajadzēja piekrist visam, ko Klodijs, tautai izdabādams, teica un ierosināja, turklāt Klodijs prasīja vēl atlīdzību, it kā viņš būtu Pompejam izdarījis lielus pakalpojumus, nevis sagādājis kaunu un negodu. Atlīdzību Klodijs vēlāk arī guva — Pompejs atteicās atbalstīt Ciceronu, kas bija viņa draugs un daudz bija darījis viņa labā. Kad Ciceronam draudēja briesmas un viņš meklēja palīdzību, Pompejs negribēja viņu pat redzēt, lika aizslēgt sava nama durvis un nevienu nepieņemt, bet pats aizgāja pa sāndurvīm. Tad Cicerons, baidīdamies no tiesas, slepeni atstāja Romu.

Kad Cēzars pēc pretora pienākumu izpildīšanas atgriezās Romā, viņš enerģiski iejaucās valsts dzīvē un tūliņ guva daudz piekritēju un vēlāk arī lielu varu, taču nodarīja daudz ļauna Pompejam un visai Romas valstij. Vispirms viņš pieteica savu kandidatūru konsulu vēlēšanās un, redzēdams, ka Pompejs un Krass ir sāncenši, saprata, ka, nostājoties vienā pusē, otrs kļūs viņa ienaidnieks, un tāpēc nolēma abus samierināt. Sis pasākums pats par sevi bija teicams un politiski gudrs, taču Cēzara nodomi bija savtīgi. Kamēr Romā bija divi vareni vīri, tie valsti līdzsvaroja kā kuģi, bet, kad viņu vara bija apvienota, tā katru pretinieku spēja satriekt un iznīcināt. Katons mēdza teikt, ka maldoties tie, kas Cēzara un Pompeja naidu atzīstot par visa ļaunuma sākumu. Nevis sākums tas esot, bet beigas; nevis šo divu vīru naids un skaudība, bet viņu apvienošanās un vienprātība kļuvusi par valsts lielāko nelaimi.

—    Tātad, — teica Cēzars, — tu nāksi tautai palīgā ja kāds šiem likumiem pretosies ar varu.

—    Protams, — atbildēja Pompejs, — un, ja kāds draudēs ar zobenu, es stāšos tam pretī ar zobenu un vairogu.

Vēl nekad Pompejs, šķiet, neko tik augstprātīgu nebija teicis, un draugi, viņu aizstāvēdami, sacīja, ka šie vārdi viņam pasprukuši neviļus taču no visas viņa turpmākās darbības bija redzams, ka viņš pilnīgi seko Cēzara norādījumiem. Viņš apprecēja Cēzara meitu Jūliju, kas bija saderēta Kaipionam, pie kura tai vajadzēja iet jau pēc dažām dienām. Tas bija visiem liels pārsteigums. Lai dotu gandarījumu Kaipionam, Pompejs apsolīja viņam par sievu savu meitu, kaut gan tā bija saderēta ar Sullas dēlu Paustu. Cēzars pats apprecēja Pizona meitu Kalpurniju.

Pēc tam Pompejs ieveda Romā daudz savu kareivju un rīkojās pilnīgi patvarīgi. Šie kareivji negaidot uzbruka Bibulam, kad viņš ar Lukullu un Katonu gāja uz Forumu, un salauza viņa fascijus. Bibulam kāds uzgāza uz galvas mēslu spaini un divus tribūnus, kas viņu pavadīja, ievainoja. Kad pretinieki tā bija dabūti projām no Foruma, panāca likuma pieņemšanu par zemes pārdali, un ar šo ēsmu pievilinātā tauta bija viņiem pilnīgi paklausīga, bez vilcināšanās un iebildumiem tā balsoja par viņu ierosinātiem likumiem. Apstiprināja Pompeja rīkojumus, kurus apstrīdēja Lukulls, Cēzaram piešķīra Piealpu un Pāralpu Galliju un Illiriju, to visu uz pieciem gadiem, ar četriem pilna sastāva leģioniem, par konsuliem nākošajam gadam ievēlēja Cēzara sievastēvu Pizonu un Gabīniju, pašu nekaunīgāko no Pompeja glaimotājiem.

Kamēr tas viss notika, Bibuls, ieslēdzies savā namā, astoņus mēnešus no tā neiznāca, kaut gan bija konsuls. Tomēr no viņa pastāvīgi pienāca raksti, kuros viņš noniecināja un apvainoja Cēzaru un Pompeju. Katonu bija it kā pārņēmis pravietisks gars, un viņš senātā daudz runāja par to, kas sagaida valsti un Pompeju. Lukulls, atteicies no katras sabiedriskas darbības, dzīvoja mierīgi un teica, ka šādiem uzdevumiem viņš vairs neesot piemērots, bet Pompejs zobojās, ka tik vecam vīram uzdzīve un nodošanās baudām esot vēl mazāk piemērota nekā nodarbošanās ar valsts lietām. Taču arī Pompejs pats drīz vien aizmirsa sabiedriskos pienākumus aiz mīlestības pret savu jauno sievu, visu savu laiku veltīja tai, uzturēdamies tās sabiedrībā vai nu kādā no saviebti lauku īpašumiem, vai savos Romas dārzos, un vairs neinteresējās, kas notiek Forumā.

Tribūns Klodijs, viņu tāpēc daudz neievērodams, sāka ārkārtīgi pārdroši rīkoties. Cicerons bija spiests Romu atstāt, Katonu viņš it kā militārā uzdevumā aizsūtīja uz Kipru, Cēzars bija devies uz Galliju, tautai Klodijs izdabāja un glaimoja kā vien varēdams. Vispirms Klodijs mēģināja atcelt dažus Pompeja rīkojumus. Gūstā saņemto Tigrānu viņš patvarīgi aizveda uz savu namu un iesūdzēja tiesā vairākus Pompeja draugus, lai pārliecinātos, cik enerģiski tagad rīkosies Pompejs. Beidzot, dodamies uz kādu no šīm prāvām ar lielu patvaļīgu un nekaunīgu ļaužu baru, viņš, uzkāpis uz kāda paaugstinājuma, tiem jautāja:

— Kas ir mūsu nekaunīgais patvaldnieks? Kas kasa ar vienu pirkstu sev galvu? Kas ir tas vīrs, kas vīru meklē?[61]

Pie katra jautājuma Klodijs pavēcināja ar togas malu, un viss šis bars kā apmācīts koris vienā balsī sauca:

— Pompejs!

Pompeju, protams, tas kaitināja, jo viņš nebija radis, ka viņu atklāti pulgo. Vēl vairāk viņš dusmojās, dabūjis zināt, ka senāts priecājas par viņa nievāšanu — tas esot sods Cicerona nodevējam. Kad Forumā notika kautiņš un vairākus ievainoja, notvēra kādu Klodijo vergu ar paslēptu dunci, kas mēģināja drūzmā piekļūt pie Pompeja. Tas noderēja Pompejam par ieganstu neiet uz Forumu visu laiku, kamēr klodijs bija tribūns. Viņš neizgāja no sava nama un apspriedās ar draugiem, kā remdēt senāta un krietnāko pilsoņu dusmas.

Kulleons viņam ieteica šķirties no Jūlijas, atteikties no draudzības ar Cēzaru un nostāties senāta pusē, taču Pompejs šo padomu noraidīja. Viņš nolēma paklausīt kādam citam ieteikumam — aicināt atpakaļ Ciceronu, kurš bija niknākais Klodija ienaidnieks un kuru ļoti cienīja senāts. Šādu ierosinājumu vajadzēja iesniegt Cicerona brālim, kuru uz Forumu ar stipru apsardzi pavadīja Pompejs, Izcēlās nikna kaušanās, bija ievainotie un kritušie, un Klodijs cīņu zaudēja. Uz pieņemtā likuma pamata Cice- rons atgriezās Romā un tūlīt samierināja Pompeju ar senātu. Atbalstīdams labības likumu[62], viņš panāca, ka Pompejs atkal kļuva noteicējs pār visām zemēm un' jūrām, kuras bija ieguvuši romieši. Viņam tagad bija pakļautas ostas un tirgi, visi peldošie līdzekļi un visa raža. Klodijs apgalvoja, ka likums neesot izdots, lai novērstu pārtikas trūkumu, bet pārtikas trūkums radīts, lai varētu izdot šādu likumu, Pompeja grimstošai varai ar jauno amatu dot jaunu dzīvību un it kā uzpūst jau dziestošo uguni,

Daži spriež, ka to gudri izdomājis konsuls Spinters, lai pēc Pompeja iecelšanas augstākā amatā viņu pašu sūtītu palīgā ķēniņam Ptolemajam. Arī Kānidijs, būdams par tribūnu, ierosināja likumprojektu sūtīt Pompeju ar diviem liktoriem, lai tas samierinātu ķēniņu ar aleksandriešiem. Šķita, ka Pompejs ar to būtu mierā, bet senāts tam nepiekrita — Pompejam šāds uzdevums esot pārāk bīstams. Tas senātam bija ļoti labs iegansts. Forumā un kūrijas apkārtnē bija izmētātas skrejlapas, kurās Ptolemajs it kā lūdzis Spintera vietā sūtīt viņam palīgā Pompeju. Tima- gens turklāt raksta ka Ptolemajarr. nemaz neesot bijis vajadzīgs atstāt Ēģipti viņš to darījis Teofana pierunāts, kas gribējis Pompejam sagādāt izdevību doties atkal karā un iegūt lielu bagātību. Ir ticams, ka Teofans tiešām bijis tik nekrietns, bet tas neatbilst Pompeja raksturam: tik nekrietna un zemiska godkāre nebija viņa dabā.

Kad Pompejam bija uzdots sagādāt pārtiku, viņš izsūtīja uz dažādiem novadiem savus legātus un draugus. Pats viņš brauca uz Sicīliju, Sardīniju un Āfriku, kur savāca daudz labības. Jūrā bija ļoti stiprs vējš, kad viņš to gribēja aizvest, un kapteiņi kavējās izbraukt 110 ostas. Tad Pompejs pirmais iekāpa kuģi un pavēlēja pacelt enkuru.

— Mēs brauksim, kaut arī mums būtu jāiet bojā, — viņš izsaucās.

Tik enerģiskai un drosmīgai rīcībai bija labi panākumi. Daudzās ostās bija sagādāta labība, un kuģu bija pilna jūra Varēja apgādāt ne tikai Romu un Itāliju, palika pāri ari citiem, jo labība plūda bagātīgi kā ūdens no avota.

Šai pašā laikā karš Gallijā padarīja Cēzaru ļoti varenu. Viņš bija tālu no Romas un, šķiet, iestidzis nebeidzamās cīņās ar beļģiem, svēbiem un britiem, tomēr, gudri un gluži nemanot, viņš prata mazināt Pompeja ietekmi tautā un kavēt pašus svarīgākos viņa pasākumus. Cīņās ar barbariem viņš izveidoja bīstamu un neuzvaramu karaspēku, sev pilnīgi paklausīgu ieroci, tāpat kā mednieks savu ķermeni norūda medībās. Zeltu uir sudrabu, dārglietas un citu kara laupījumu (tā viņam netrūka) viņš sūtīja uz Romu. Daudzus viņš uzpirka, ediliem, pretoriem, konsuliem un viņu sievām palīdzēja segt ar amatu saistītos izdevumus. Tā viņš ieguva daudz draugu un piekritēju.

Pārgājis pār Alpiem uz Itāliju, viņš ziemu pavadīja Lukā. Turp pie viņa, baidīdamies ierasties par vēlu, steidzās viri un sievas, senatoru vien bija kādi divi simti, viņu vidū arī Pompejs un Krass. Sanāca liels ļaužu pulks, pio Cēzara durvīm varēja saskaitīt kādus simt divdesmit prokonsulu un propretoru liktorus. Cēzars visus bagā-: tīgi apdāvināja un iedrošināja, bet ar Krasu un Pompeju noslēdza savienību. Viņiem jākandidē konsulu vēlēšanās. Cēzars viņiem palīdzēs, sūtīdams balsot daudzus savus ka-< reivjus; tūlīt pēc ievēlēšanas viņiem jāpanāk sev armijas un provinces piešķiršanu un jāpagarina Cēzaram pašreizējās pilnvaras vēl uz pieciem gadiem.

Kad tas kļuva zināms, senāta aprindas bija ļoti sašutušas, un Markellīns kādā sapulcē tieši jautāja Krasam un Pompejam, vai viņi gribot kļūt par konsuliem. Sanākusi tauta skaļi pieprasīja atbildēt, un Pomnejs atbildēja pirmais — varbūt viņš kandidēšot, varbūt ari ne. Krass izteicās gudrāk — viņš rīkošoties tā, lai, pēc viņa pārliecības, tas nāktu tautai par labu. Markellīns tomēr nelikās mierā un vērsās pret Pompeju, kas tad teica:

— Tu, Markellīn, esi pilnīgi neciešams cilvēks. Tevi agrāk neviens neievēroja, bet tagad jau uzklausa. Tu cieti badu, bet tagad vari pat pārēsties. Par to visu tev jāpateicas man, bet to tu esi aizmirsis.

Kandidēt konsulu vēlēšanās, izņemot Krasu un Pompeju, neviens negribēja. Tad Katons pierunāja un iedrošināja pieteikties Lūciju Domitiju. Cīņa neesot amata dēļ, jācīnoties par brīvību, pret tirāniem. Pompejs baidījās no Katona enerģijas un neatlaidības — senāts jau tā esot pilnīgi viņa pusē, viņš varot pārliecināt arī tautas saprātīgāko daļu, — tāpēc Pompejs nemaz nejāva Domitijam nokļūt Forumā. Apbruņoti ļaudis uzbruka Domitijam un viņa pavadoņiem, nogalināja lāpas nesēju, kas gāja visiem pa priekšu, un piespieda pārējos bēgt. Visilgāk Domitiju aizstāvēja Katons, bet tad arī viņš, ievainots labajā rokā, beidzamais atstāja cīņas lauku.

Šādā veidā kļuvuši par konsuliem, Pompejs un Krass arī turpmāk rīkojās varmācīgi. Kad tauta gribēja ievēlēt Katonu par pretoru un sākās jau balsošana, Pompejs slēdza sapulci, aizbildinādamies, ka putni vēstot ļaunu.[63] Pēc tribu piekukuļošanas Katona vietā par pretoru ievēlēja Vatīniju. Tad tribūnam Trebonijam uzdeva iesniegt norunātos likumprojektus. Cēzara prokonsulātu pagarināja vēl uz pieciem gadiem, Krasam piešķīra Sīriju ar uzdevumu doties karā pret partiešiem, Pompejam — visu Āfriku un abas Spānijas ar četriem leģioniem. Divus no tiem Pompejs uz Cēzara lūgumu viņam aizdeva karam pret gaiļiem.

Krass tūlīt pēc konsulāta devās uz savu provinci, Pompejs veltīja romiešiem amfiteātri un, to iesvētot, sarīkoja sacensības atlētikā un mākslās. Notika arī zvēru cīņas, kurās nogalināja kādus piecsimt lauvas. Visaizraujošākās bija ziloņu medības. Šo izrāžu dēļ Pompeju apbrīnoja un cildināja, bet viņš izpelnījās ari daud* pārmetumu. Savus leģionus un provinces viņš nodevis vadīl un pārvaldīt legātiem, bet pats ar sievu uzturoties drīz vienā, drīz otrā skaistākajā Itālijas vietā. Vai nu viņš sievu tik ļoti mīlot, vai sirdsapziņa neatļaujot viņam to atstāt.

Visiem bija ari zināms, ka jaunā sieviete ļoti pieķērusies savam vīram, kaut gan tas jau bija labi gados. Stāsta, ka edilu vēlēšanās notikusi kaušanās, nogalināti vairāki no tiem, kas stāvējuši Pompejam tieši blakus, un viņam vajadzējis apmainīt savu stipri ar asinīm notašķīto togu. Kad kalpi asiņaino togu aiznesa uz mājām, saskrēja trokšņains ļaužu bars. Pompeja sieva, ieraudzījusi asiņaino drānu, zaudēja samaņu, ko atguva tikai pēc ilga laika, bet lielā uztraukuma un izbīļa dēļ dzemdēja priekšlaicīgi. Un pat tie, kas visvairāk pārmet Pompejam viņa draudzību ar Cēzaru, neko peļamu neatrod viņa mīlestībā pret sievu. Nākošajās dzemdībās viņa nomira, un maza meitenīte viņu pārdzīvoja tikai dažas dienas. Paglabāt sievu Pompejs gribēja Albānā, bet tauta, atļaujas neprasot, aiznesa vinu uz Marsa laukumu. Tas tika darīts aiz mīlestības pret jauno, nelaimīgo sievieti, mazāk nozīmīga bija vēlēšanās izdabāt Cēzaram un Pompejam. Šķiet, tauta vairāk godāja Cēzaru, kas bija tālu projām, nekā klātesošo Pompeju.

Tagad, kad starp šiem abiem vīriem nebija vairs radniecības, kas līdz šim bija vairāk maskējusi nekā ierobežojusi viņu varas kāri, visa pilsēta mutuļoja, visur bija satraukums un dzirdamas naidpilnas runas. Drīz pienāca arī ziņa, ka karā ar partiešiem gājis bojā Krass, tātad zudis beidzamais nopietnais šķērslis, kas vēl kavēja pilsoņu kara izcelšanos. Rēķinādamies ar Krasu, Cēzars un Pompejs līdz šim vēl kaut cik savaldījās, bet tagad, kad liktenis viņiem šo sāncensi bija atņēmis, abi gatavojās cīņai un uz abiem varēja attiecināt komēdiju rakstnieka vārdus:

Ar eļļu tie ieziež rokas, ar smiltīm tās apkaisa.

Tā arī vislielākā laime un vara neapmierina cilvēku godkāri un nepiepildāmās vēlēšanās. Pat tik liela vara, tik liela valsts bija par mazu diviem vīriem. Kaut gan viņi bija lasījuši un labi zināja, ka trīs dievi pasauli sadalījuši trijās daļās, un katrs dabūjis savu[64], viņiem abiem par mazu bija lielā Roma.

Kādā runā Pompejs teica, ka katru amatu viņš dabūjis ātrāk, nekā bija gaidījis, un savas pilnvaras nolicis agrāk, nekā to no viņa gaidīja, par to liecinot, viņš zvērot pie Jupitera, karaspēka atlaišana pēc katra veikta uzdevuma. Pompejs tad domāja, ka Cēzars savu armiju neatlaidīs, un centās par sabiedroto iegūt senātu. Nekādus jaunus pret Cēzaru vērstus likumus viņš tomēr neierosināja, negribēja arī rādīt, ka Cēzaram neuzticas, un izlikās viņu nemaz neievērojam.

Redzēdams, ka pilsoņus uzpērk un tā iegūst amatus, viņš ļāva nekārtībām pilnu vaļu. Tad visur sāka runāt par diktatūru. Pirmoreiz par to atklāti runāja tribūns Lūkī- lijs, ieteikdams par diktatoru ievēlēt Pompeju. Tad Katons tik asi vērsās pret Lūkīliju, ka viņu gandrīz atcēla no amata, un, Pompeju aizbildinādami, viņa draugi apgalvoja, ka pēc tāda amata Pompejs nemaz netīkojot un to nemaz arī nepieņemtu. Par to Katons Pompeju slavēja un mudināja gādāt par kārtību valstī. Atzīdams, ka pārmetumi pelnīti, Pompejs nodibināja kārtību, un tad par konsuliem izvēlēja Domitiju un Mesalu. Taču drīz atkal sākās jukas, un tagad par diktatūru runāja jau uzstājīgāk. Katons un viņa piekritēji bažījās, ka viņiem neizdosies to novērst, un atzina par labāku dot Pompejam likumīgu amatu, lai viņš nesagrābtu neierobežotu un nelikumīgu varu.

Pompeja ienaidnieks Bibuls senātā runāja pirmais — Pompeju vajagot ievēlēt par vienīgo konsulu, ja citādi neesot iespējams izbeigt jukas; vajagot pakļauties krietnākā pilsoņa neierobežotai varai. Visi bija pārsteigti, ka tieši Bibuls to ierosina. Tad runāja Katons, un neviens nešaubījās, ka viņš izteiksies pret ierosinājumu. Vispārējā klusumā viņš teica:

— Sādu priekšlikumu es nekad neiesniegtu, bet, ja nu reiz tas ir iesniegts, es ieteicu to pieņemt. Katru likumīgu amatu es atzīstu par labāku nekā anarhiju. Un labāk par Pompeju šajās jukās valsti neviens arī nevadīs.

Senāts piekrita Katonam un nobalsoja, ka Pompejam jābūt par vienīgo konsulu. Ja viņš pats lūgtu sev biedru, tad viņš tādu varot izvēlēties pēc saviem ieskatiem, taču tikai pēc diviem mēnešiem. Par konsulu ievēlēts, Pompejs piegāja pie Katona, laipni ar to runāja un teica, ka viņš esot Katonam daudz pateicības parādā, un uzaicināja to būt viņam par padomdevēju konsulāta laikā. Katons atbildēja: neesot ko pateikties, personiski viņam par labu tas neko neesot teicis, ieteicis tikai to, kas derīgs valstij.; Viņš personiski došot Pompejam padomus, ja viņa padomu prasīšot, ja neprasīšot, viņš publiski pateikšot, ko atradīšot par labu. Katons tāds bija vienmēr.

Drīz pēc tam Pompejs apprecēja Scīpiona Metella meitu Kornēliju — partiešu karā kritušā Marka Krasa dēla Pū- blija atraitni. Kornēliju Pūblijs apprecēja, kad viņa bija gandrīz vēl meitene, ne vien jauna un skaista, bet arī gudra un pievilcīga. Viņa labi pazina literatūru un spē-: lēja liru, prata arī ģeometriju un labprāt lasīja filozofu darbus. Jaunas sievietes šādas prasmes un zināšanas bieži padara iedomīgas, bet Kornēlijai iedomība bija pilnīgi sveša. Viņas tēvs bija nevainojams goda vīrs no ievēro-: jamas dzimtas.

Laulības ar Pompeju daudziem tomēr nepatika lielās gadu starpības dēļ — Pompeja dēls Kornēlijai būtu vairāk piemērots; prātīgāki ļaudis sprieda, ka Pompejs, tā rīkodamies, nav ievērojis valsts intereses, kura grūtā brīdī ir viņu izvēlējusies par savu ārstu un viņam vienīgajam uzticējusies. Tāda ārkārtēja vara viņam nebūtu dota, ja tēvijai klātos labi. Bet tagad, kad Pompejs valkājot kāzu vainagu un upurējot dieviem kāzu upurus, viņam konsula pienākumu pildīšanu vajagot šajust kā apgrūtinājumu.

Tad Pompejs pievērsās prāvām par kukuļošanu un valsts mantas piesavināšanos un izdeva likumus, pēc kuriem šādas lietas turpmāk bija jāizlemj. Viņš rīkojās apzinīgi un taisnīgi un gādāja par mieru un kārtību tiesās. Sēdes tajās notika kareivju apsardzībā, sevišķi tad, kad Pompejs pats bija tiesas priekšsēdētājs. Taču, kad apsūdzēja viņa sievastēvu Scīpionu, Pompejs visus trīssimt sešdesmit tiesnešus uzaicināja pie sevis uz mājām un lūdza tos palīdzēt, bet sūdzētājs, redzēdams, ka Scīpionu uz Forumu pavada tiesneši, no apsūdzības atteicās. Daudzi par to Pompeju pēla. Vēl vairāk pārmetumu viņš izpelnījās par likuma neievērošanu Planka lietā. Likums, proti, aizliedza cildinājuma runas tiesā1 , bet Pompejs pats tādu teica par labu Plankam. Katons, kas bija viens no tiesnešiem, turēja ausis ar rokām ciet un teica, ka viņš rīkotos pretlikumīgi, ja noklausītos ar likumu aizliegtu runu. Kaut gan pirms balss nodošanas Katonu izslēdza no tiesnešu skaita, pārējie Pompejam par lielu kaunu Planku atzina par vainīgu.

Dažas dienas pēc tam Hipsajs, pret kuru bija ierosināta prāva, nogaidījis, kad Pompejs no termām dosies pusdienās, ceļos mezdamies lūdza viņam palīdzēt, bet Pompejs augstprātīgi pagāja viņam garām, teikdams:

— Tu samaitā man tikai pusdienas, neko citu tu nepanāc.

Tik dažāda bija viņa izturēšanās, un to viņam ļoti ņēma ļaunā. Jāsaka gan, ka viņš tomēr nodibināja labu kārtību. Pēc septiņiem mēnešiem viņš uzaicināja uz atlikušo konsulāta laiku par biedru savu sievastēvu Pizonu. Provinču pārvaldes laiku viņam pagarināja uz turpmākajiem četriem gadiem un katru gadu atļāva paņemt no valsts kases tūkstoš talantu armijas uzturēšanai.

Tagad Cēzara draugiem bija iemesls aizrādīt, ka kaut kas jādara arī Cēzara labā, kas tik daudz karojis, lai vairotu Romas varu. Viņam pienākoties vai nu otrs konsulāts, vai provinces pārvaldes pagarinājums, lai kāds cits, ierodoties viņa vietā, neatņemtu viņam lielo panākumu godu, bet lai viņš pats, kas visu to veicis, pilna mierā baudītu savu pūļu augļus. Kad par to sākās dedzīgi strīdi, Pompejs it kā aiz labvēlības pret Cēzaru teica, ka saņēmis no viņa vēstuli. Cēzars rakstot, ka gribot sagaidīt sev pēcteci un beigt karu, bet domājot, ka būtu taisnīgi viņu atbrīvot no personiskas pieteikšanās konsulu vēlēšanās. Pret to cēla iebildumus Katons un viņa piekritēji: Cēzaram vajagot nolikt savas militārās pilnvaras, kļūt par privātpersonu un tikai tad lūgt kādu apbalvojumu no saviem pilsoņiem. Pompejs necentās šos iebildumus atspēkot un tā vairoja aizdomas, ka ir Cēzara ienaidnieks. Viņš pieprasīja atpakaļ no Cēzara arī divus aizdotos leģionus, tie viņam esot nepieciešami karā pret partiešiem. Kaut gan Cēzars noprata, kādai vajadzībai kareivjus prasa atpakaļ, viņš tos, bagātīgi apdāvinājis, tomēr Pompejam aizsūtīja.

Drīz pēc tam Pompejs Neapolē pārcieta bīstamu slimību. Proksagora pamudināti, neapolitānieši tad sarīkoja pateicības upurēšanu. Kaimiņu pilsētas sekoja viņu piemēram; par to runāja visā Itālijā, un kā lielas, tā mazas pilsētas daudz dienu no vietas svinēja svētkus. Visiem, kas uz tiem ieradās, nepietika vietas, dzīroja uz ielām, rī/īroja ciemos un ostās.

Pompeju, kad viņš devās uz Romu, lieli ļaužu pulki sagaidīja ar lāpām, visiem galvā bija vainagi, visi kaisīja viņam ceļā ziedus. Tā viņa brauciens un sagaidīšana izvērtās par brīnišķīgu skatu. Pēc daudzu domām, šī vispārējā sajūsma bija viens no svarīgākajiem kara izcelšanās iemesliem. Tautas lielā sajūsma traucēja Pompeju objektīvi novērtēt stāvokli. Viņš aizmirsa piesardzību, kas līd2 šim viņam bija nodrošinājusi labus panākumus, sāka vieglprātīgi nicināt Cēzara spēkus — neesot vajadzīga ne stipra armija, ne rūpīga gatavošanās, Cēzaru padarīt varenu esot bijis grūti, viņu iznīcināt būšot daudz vieglāk.

Šai laikā no Gallijas ieradās Apijs ar leģioniem, kurus Pompejs bija aizdevis Cēzaram. Viņš ļoti nicīgi runāja par Cēzara panākumiem Gallijā un cik vien spēdams viņu pulgoja. Pompejs, viņš teica, pats neapzinoties, cik viņš varens, cik ļoti viņu visi godā, ja domājot, ka nevarēšot uzvarēt Cēzaru ar Cēzara paša kareivjiem. Tie padošoties, tiklīdz viņu ieraudzīšot, tik liels esot to naids pret Cēzaru, tik dedzīgi tie ilgojoties pēc Pompeja. Šādas runas dzirdēdams, Pompejs kļuva vēl augstprātīgāks un pārdrošāks, vēl vairāk nicināja Cēzaru. Par tiem, kas baidījās no kara, viņš smējās. Kad daži teica, ka viņi nezinot karaspēka, kas varētu atvairīt Cēzaru, ja viņš dotos uz Romu, Pompejs zobodamies izsaucās:

—    Nebaidieties, kur es Itālijā speršu kāju pie zemes, tur radīsies kājnieki un jātnieki.

Cēzars turpretim daudz labāk saprata stāvokļa nopietnību. Viņš savilka karaspēku pie Itālijas robežas, sūtīja uz Romu savus kareivjus piedalīties vēlēšanās, uzpirka un piekukuļoja daudzus amatvīrus. Konsuls Pauls bija viens no tiem. Par tūkstoš piecsimt talantiem viņš nos'ā- jās Cēzara pusē, tāpat arī tribūns Kūrions, kas bija iesii- dzis milzīgos parādos, kurus Cēzars samaksāja, un Kū- riona draugs Marks Antonijs, kas daļēji jjaršiem parādiem atbildēja. Kāds Cēzara centurions esot ieradies Romā pie kūrijas un, tur dabūjis zināt, ka senāts negribot Cēzara pilnvaras pagarināt, sitis ar plaukstu pa zobena spalu, izsaukdamies:

—     Zobens tās pagarinās!

Un tiešām, tāda jēga bija visam, ko Cēzars gatavojās darīt un ko viņš darīja. Taču tas, ko prasīja un ierosināja Kūrions, šķita daudz likumīgāks un mērenāks. Viens no diviem: vai nu abiem vajagot atlaist savas armijas, vai abiem pagarināt komandas varu. Tad viņi ar vienādiem noteikumiem kļūs vai nu par privātpersonām, vai, palikdami sāncenši, paturēs to, kas viņiem ir, un būs mierīgi. Kas vienu no viņiem padarīs vāju, tas nenodibinās mieru un līdzsvaru, bet, divkāršodams otra spēkus, tikai vairos bailes. Tad konsuls Markells nosauca Cēzaru par laupītāju un iesniedza priekšlikumu izsludināt viņu par tēvijas ienaidnieku, ja viņš nenoliks ieročus. Kūrions ar Antoniju un Pizonu tomēr panāca, ka senāts tam nepiekrita. Viņš uzaicināja nostāties vienā pusē visus tos, kas gribot, lai Cēzars viens pats noliek ieročus, bet Pompejs tos patur, un lielākā daļa tā arī darīja. Tad viņš lika nostāties vienā pusē tiem, kas gribot, lai ieročus noliek abi un neviens nepatur komandas varu. Pret šādu priekšlikumu nobalsoja tikai divdesmit divi, visi pārējie tam piekrita.

Tad Kūrions, priekā starodams, izskrēja laukā pie tautas, kas šo ziņu saņēma ar gavilēm, kaisīja Kūrionam puķes un no visām pusēm sniedza vainagus.

Pompeja paša senātā nebija, jo tiem, kam ir komandas vara, nav atļauts ienākt Romā, bet Markells, uzlēcis no savas vietas, skaļi sauca, ka viņam apnicis klausīties šādas runas, viņš redzot jau nākam desmit pār Alpiem pārgājušus leģionus, tiem jāsūtot kāds pretī cīnīties par tēviju. Tad daudzi senatori apvilka sēru drānas, un Markells, senāta pavadīts, izgāja pāri Forumam no pilsētas pie Pompeja:

— Es uzdodu tev, Pompej, — teica Markells, — palīdzēt tēvijai ar savāktajiem spēkiem un vākt arī citus.

To pašu teica arī Lentuls, viens no konsuliem, kas ievēlēts nākamajam gadam, bet, kad Pompejs sāka mobilizēt karaspēku, daži vispār nemaz nepaklausīja, citi ieradās ļoti nelabprāt un ar nokavēšanos, bet lielākā daļa pieprasīja samierināties ar Cēzaru, jo Antonijs pretēji senāta gribai bija nolasījis tautai kādu Cēzara vēstuli ar vienkāršajiem ļaudīm ļoti patīkamiem priekšlikumiem. Cēzars ierosināja, ka abiem jāatstāj savas provinces un jāatlaiž karaspēks, abiem jāpakļaujas tautas gribai un jādod atskaite par savu darbību.

Lentuls, kas tagad bija konsuls, šāda priekšlikuma dēļ nemaz negribēja sasaukt senāta sēdi, taču nupat no Kilikijas atbraukušais Cicerons centās panākt izlīgumu: Cē- zaram būtu jāatstāj Gallija, viņš atlaistu savu armiju, paturētu tikai divus leģionus un Illiriju un nogaidītu savu otrreizējo ievēlēšanu par konsulu. Tā kā Pompejs tam nepiekrita, Cēzara draugi bija ar mieru, ka atlaistu vēl vienu leģionu, bet ari tam pretojās Lentuls, un Katons nemitējās atkārtot, ka Pompeju atkal gribot piekrāpt. Tā samierināšanās izjuka.

Tad pienāca ziņas, ka Cēzars ieņēmis Arīminu, lielu Itālijas pilsētu, un ar visiem saviem spēkiem dodoties tieši uz Romu, bet tas nebija pareizi: Cēzaram nebija vairāk kā trissimt jātnieku un piectūkstoš kājnieku. Pārējo karaspēku, kas atradās viņpus Alpiem, viņš bija tur atstājis, gribēdams ienaidniekus pārsteigt nesagatavotus. Nonācis pie Rubikonas upes, viņam piešķirtās provinces robežas, Cēzars kādu laiku klusēdams pārdomāja, cik bīstams ir šis pasākums, tad, tāpat kā tie, kas, acis aizvēruši, no liela augstuma metas dzelmē, viņš, par briesmām vairs nedomādams, grieķiski izsaucās:

—    Kauliņi ir mesti! — un deva pavēli iet pāri upei.

Kad ziņas par to pienāca Romā, tās tūliņ izraisīja tādas

izbailes un apjukumu kā vēl nekad agrāk, un senāts vislielākajā steigā devās pie Pompeja. Ieradās arī visi amatvīri, un Tulls jautāja Pompejam, cik lieli ir viņa spēki. Kādu laiku padomājis, Pompejs nedroši atbildēja, ka viņam esot tie divi leģioni, kurus viņš dabūjis atpakaļ no Cēzara, viņš domājot, ka visā drīzumā būšot arī jau agrāk savāktie trīsdesmit tūkstoši.

—    Tu esi mūs piekrāpis, Pompej, — kliedza Tulls, — tūlīt jāsūta vēstneši pie Cēzara.

Favonijs, kas citādi bija krietns vīrs un ar savu augstprātīgo un pašapzinīgo valodu bieži centās atdarināt Katona atklātību, zobodamies sauca Pompejam spert kāju pie zemes, lai rastos apsolītie leģioni. Pompejs mierīgi pacieta šādu nekaunību, bet, kad Katons atgādināja, ko viņš Pompejam jau teicis par Cēzaru, Pompejs atbildēja:

—    Katons labāk paredzēja, kas notiks, es rīkojos kā draugs.

Katons tad ierosināja izvēlēt Pompeju par virspavēlnieku ar neaprobežotu varu, piebilzdams, ka tiem, kas nodarījuši lielu Jaunumu, jāprotot arī palīdzēt. Pats viņš tūlīt devās uz Sicīliju, ko izlozē bija dabūjis par provinci, arī visi pārējie aizbrauca uz savām izlozē iegūtajām provincēm.

Visa Itālija bija lielā satraukumā un neziņā. Tie, kas Romā nedzīvoja, no visām malām bēga uz Romu, bet romieši bēga no jucekļa un haosa pilsētā, kur krietniem pilsoņiem vairs nebija nekādas teikšanas un amatvīri vairs nevarēja savaldīt nepaklausīgos. Vis"s bija pārņēmušas izbailes, un neviens viņus nespēja iedrošināt.

Redzēdams visapkārt tikai jukas un nekārtību, Pompejs kādā vēlā vakarā atstāja Romu, devis rīkojumu, ka visiem senatoriem jādara tas pats un par Cēzara piekritēju tiks atzīts katrs, kas paliks. Konsuli aizbēga lielā steigā, bet arī šajā lielo briesmu laikā vispārējā pieķeršanās Pompejam bija apbrīnojama, un nebija neviena, kas viņu ienīstu, kaut gan daudzi viņu pēla. Vairākums no tiem, kas atstāja Itāliju, to nedarīja brīvības dēļ, bet tāpēc ka negribēja atstāt Pompeju.

Jau pēc dažām dienām Romā ienāca Cēzars un nodibināja savu kārtibu. Pret visiem viņš bija laipns un saudzīgs, bet, kad tribūns Metells neļāva viņam ņemt naudu no valsts mantnīcas, viņš tam piedraudēja ar nāvi, piebilzdams, ka vieglāk viņam to esot izdarīt nekā pateikt. Tā pārvarējis Metella pretestību un paņēmis, kas viņam bija vajadzīgs, Cēzars steidzīgi devās Pompejam pakaļ, lai padzītu viņu no Itālijas pirms Spānijas armijas ierašanās, bet Pompejs, nonācis Brundisijā un sadabūjis kuģus, aizsūtīja uz Dirrahiju abus konsulus ar trīsdesmit kohortām. Savam sievastēvam un dēlam Gnējam viņš uzdeva braukt uz Sīriju un sagādāt tur floti.

Pats viņš lika aizsprostot Brundisijas vārtus, uz mūriem novietoja pašus veiklākos kareivjus un brundisiešiem deva pavēli palikt mierīgi mājās, Visās pilsētas ielās sadzina pāļus un pārraka tām pāri grāvjus, brīvas atstāja tikai divas, kas gāja uz jūru. Trešajā dienā, kad pārējais karaspēks jau bija mierīgi sakāpis kuģos, viņš deva zīmi tiem, kas vēl sargāja mūrus. Skriešus tie devās uz ostu, un Pompejs tūlīt izbrauca jūrā, līdzko pēdējie bija viņam pievienojušies.

Kad Cēzars redzēja, ka uz mūriem neviena nav, viņš saprata, ka ienaidnieki aizbēguši, un, tiem pakaļ dzīdamies, gandrīz būtu kādā grāvī uzdūries uz asa mieta, bet brundisieši viņu brīdināja, un, apgājis pilsētai apkārt, viņš redzēja, ka kuģi jau aizbraukuši. Divus aizkavējušos viņš tomēr paguva sagūstīt, bet kareivju uz tiem nebija daudz.

Šo aizbraukšanu no Brundisijas visi atzīst par sevišķi labi izdevušos Pompeja kara viltību, bet Cēzars pats brī- nljās, ka Pompejs pametis Itāliju, kad viņa rokās bija stipri nocietināta pilsēta un viņš cerēja uz palīgspēku ierašanos no Spānijas, turklāt viņš bija kungs un noteicējs pār jūru. Arī Cicerons pārmet Pompejam, ka viņš sekojis Temistokla, nevis Perikla kara plānam, kaut gan viņa stāvoklis bijis vairāk līdzīgs Perikla stāvoklim.1 Kā pierāda Cēzara rīcība, viņš loti baidījies, ka karš var ievilkties.

Kad gūstā krita Pompeja draugs Numerijs, Cēzars to aizsūtīja uz Brundisiju ar izlīguma ierosinājumu, kas būtu taisnīgs abām pusēm, bet Numerijs aizbrauca kopā ar Pompeju. Sešdesmit dienās gandrīz bez asins izliešanas sagrābis visu Itāliju, Cēzars gribēja vajāt Pompeju, bet, tā kā viņam nebija kuģu, viņš devās uz Spāniju, cerēdams dabūt savā pusē tur izvietotos Pompeja leģionus.

Pie viņa ieradās daudzu tautu valdnieki un ievērojami vīri. Dižciltīgo romiešu Pompeja nometnē bija tik daudz, ka sanāktu gandrīz vai pilns senāts. Atnāca arī Labiēns, kas, Gallijā kopā ar Cēzaru karodams, bija kļuvis par viņa draugu, bet tagad nostājās Pompeja pusē, ieradās

Bruts, Gallijā nogalinātā Bruta dēls, cildens virs, kas ar Pompeju kā sava tēva slepkavu līdz šim nevienu vārdu nerunāja un viņu nesveicināja, taču tagad, pārliecināts, ka Pompejs atbrīvos Romu, pakļāvās viņa vadībai. Ci- cerons, kas savos rakstos un runās bija izteicis citādus uzskatus, atzina, ka viņš nepiederot pie tiem, kas vajāti tēvijas dēļ, un par to viņam esot kauns. Kad Maķedonijā ieradās Tidijs Sekstijs, ļoti vecs un turklāt vēl klibs, citi par viņu smējās un zobojās, bet Pompejs, redzēdams viņu nākam, piecēlās un steidzās pretī — esot laba zīme, ka pat gados vecāki un slimīgi vīri izvēloties labāk briesmas kopā ar viņu nekā mieru un drošību.

Vēl vairāk piekritēju Pompejs guva, kad senāta sēdē pieņēma Katona ierosinājumu nesodīt ar nāvi nevienu romieti un neizlaupīt nevienu Romai pakļautu pilsētu. Kaujā kritušie tātad būtu vienīgie kara upuri, un tie, kas dzīvoja tālu no kara lauka vai arī vecuma un vājas veselības dēļ nevarēja tieši cīņās piedalīties, vismaz savās domās un vārdos tagad nostājās taisnības pusē un par dievu un cilvēku ienaidniekiem atzina pilsoņus, kas no visas sirds nevēlējās Pompeja uzvaru. Taču arī Cēzars bija lēnprātīgs un saudzīgs. Sakāvis un saņēmis gūstā pompejie- šus Spānijā, viņš atlaida brīvībā vadoņus, bet iekļāva savā armijā kareivjus.

Pārgājis atkal pār Alpiem un izgājis caur visu Itāliju, Cēzars ziemas saulgriežos nonāca Brundisijā un no turienes pārcēlās uz Oriku. Gūstā saņemto Pompeja draugu Vibulliju viņš aizsūtīja pie Pompeja ar aicinājumu pēc trim dienām satikties, noslēgt un apzvērēt draudzību, atlaist armijas un atgriezties Itālijā. Pompejs domāja, ka tās ir tikai lamatas, steidzīgi devās uz jūras piekrasti un tur ieņēma sauszemes karaspēkam izdevīgas un nocietinātas vietas, tāpat arī ostas, kur iebraukt kuģiem, tā kā katrs vējš, lai tas pūstu, no kuras puses pūzdams, Pompejam piegādāja vai nu pārtiku, vai kareivjus, vai kara materiālus.

Cēzaram, kas bija nonācis grūtā stāvoklī kā uz sauszemes, tā uz jūras, vajadzēja sākt izšķirošu kauju, tāpēc viņš uzbruka nocietinājumiem un izaicināja pompejiešus uz cīņu. Šajās sadursmēs viņš pa lielākajai daļai arī uzvarēja, bet reiz gadījās, ka viņš tikko necieta pilnīgu sakāvi un viņa armiju gandrīz vai iznīcināja, jo pompe- jieši cīnījās lieliski. Cēzara kareivji metās bēgt, un kādi divi tūkstoši palika kaujas laukā. Taču izmantot līdz ga lam uzvaru un iebrukt ienaidnieku nometnē Pompejs nevarēja vai neuzdrošinājās, un Cēzars pēc kaujas teicis saviem draugiem:

— Pompejieši šodien būtu uzvarējuši, ja viņiem būtu bijis vadonis, kas prot uzvarēt.

Pēc šāda panākuma Pompeja tuvākie padomdevēji un cīņu biedri kļuva augstprātīgi un mudināja panākt izšķirošu kauju. Pompejs no liktenīgās kaujas tomēr baidījās. Viņš sprieda, ka šie ienaidnieki nav uzveicami atklātā cīņā, jo jau ilgu laiku ir guvuši uzvaru pēc uzvaras, bet viņus var nokausēt un nogurdināt kara grūtības un pārtikas trūkums, un tad būs viegli viņus satriekt. Viņi vairs nav jauni, viņiem apnikuši ilgie un garie pārgājieni, grāvju rakšana un nocietinājumu celšana, tāpēc viņi pēc iespējas ātrāk grib mesties tuvcīņā, kur vīrs stāsies pretī vīram.

Sākumā Pompejam izdevās savējos pārliecināt, ka steiga ir nevietā, bet, kad Cēzars, pārtikas trūkuma spiests, devās uz Tesāliju, viņu dedzība vairs nebija apvaldāma. Viņi skaļi sauca, ka Cēzars bēgot. Daži teica, ka vajagot viņiem sekot un nedot miera, citi sprieda, ka jā- pārceļoties uz Itāliju. Bija arī tādi, kas jau sūtīja uz Romu draugus un kalpus, lai tie Foruma apkārtnē nopirktu namus — viņi tuvākajā laikā cerēja kandidēt amatvīru vēlēšanās. Daudzi devās uz Lezbu pie Kornēlijas (viņu turp drošības labad bija aizsūtījis Pompejs) ar priecīgu ziņu, ka karš drīz beigšoties,

Kad sasauca senāta sēdi, Afrānijs izteicās, ka vajagot doties uz Itāliju, tā šajā karā esot pati ievērojamākā balva. Itālijai tūlīt pievienošoties Sicīlija, Sardīnija, Spānija un visa Gallija. Itāliju atgūt esot pats svarīgākais Pompeja uzdevums. Tā esot tik tuvu, tā lūdzoši izstiepjot pret Pompeju rokas, neesot pieļaujams, ka tā vergo varmākas kalpiem un glaimotājiem. Pompejs atzina, ka viņam neklājoties otrreiz bēgt no Cēzara, ja liktenis dod izdevību pašam viņu vajāt, bet viņa pienākums esot nepamest nelaimē Scīpionu un Romas maģistrātus Helladā un Tesālijā, kas tad tūlīt kritīšot Cēzara rokās un līdz ar viņiem arī liels karaspēks un laupījums. Kas karojot vistālāk no Romas, tas visvairāk par to rūpējoties, lai tā, ne- ciezdama nekādus postījumus, mierīgi nogaidītu, kas uzvarēs.

Kad senāts tam bija piekritis, Pompejs nelielā atstatumā sekoja Cēzaram, noteikti apņēmies kaujā neielaisties, bet nedot viņam ne mirkli miera un traucēt pārtikas sagādi. Pēc Pompeja domām, tas bija labākais kara plāns, turklāt viņš bija dabūjis zināt, ko jātnieki' par viņu runā: pēc iespējas ātrāk vajagot uzvarēt Cēzaru un tad tikt galā ar Pompeju. Daži sprieda, ka tāpēc ari Katonam neesot dots nekāds atbildīgs uzdevums, bet, dodamies pret Cēzaru, Pompejs viņu atstājis apsargāt piekrastē atstātās kara mantas, jo baidījies, ka pēc uzvaras Katons varētu pieprasīt, lai arī viņš tūlīt noliktu savas pilnvaras. Kad Pompejs, neko izšķirīgu neuzsākdams, sekoja ienaidniekiem, viņu vainoja un viņam pārmeta, ka viņš nekarojot pret Cēzaru, bet pret Romu un senātu, lai tie, kas iedomājoties sevi par pasaules valdniekiem, uz visiem laikiem kļūtu par viņa kalpiem un ieroču nesējiem.

Domitijs Ahēnobarbs mēdza Pompeju dēvēt par Aga- memnonu un ķēniņu ķēniņu, kas, protams, radīja tikai naidu. Kāds Favonijs ar savu zobošanos nevietā bija tikpat nepatīkams kā citi ar savu pārāk lielo vaļsirdību.

— Ļautiņi, — viņš smējās, — šogad no Tuskulas vīģēm būs jāatteicas.

Lūciju Afrāniju, kas Spānijā bija zaudējis savu armiju, apvainoja nodevībā, un tas, redzēdams, ka Pompejs vairās no kaujas, teica — viņš brīnoties, kāpēc tie, kas viņu apvainojot, neejot cīņā pret šo provinču pircēju.2 Pastāvīgi atkārtodams šādus un tamlīdzīgus pārmetumus, viņš panāca savu nolūku, jo Pompejam draugu cildinājumi un cieņa bija svarīgāki par saprātīgiem apsvērumiem, viņš tāpēc paklausīja viņu mudinājumiem un atzina par pamatotām viņu cerības un paļāvību. Tā nedrīkst rīkoties pat kuģa stūrmanis, kur nu vēl tik daudzu tautu un armiju neierobežots pavēlnieks.

Ārstus, kas nepiekrīt slimnieku iegribām, Pompejs slavēja, bet tagad arī pats pakļāvās nesaprātīgākai savējo daļai, turklāt par ļaunu viņiem pašiem, jo kurš gan atzīs par saprātīgiem šos ļaudis, kas jau tagad nometnē centās nodrošināt sev konsula vai pretora amatu vai arī kā Domitijs, Spintērs un Sclpions strīdējās par Cēzara lielā pon- tifika[66] tiesībām un vervēja sev piekritējus. Viņi, šķiet, bija aizmirsuši, ka karš nav pret Armēnijas Tigrānu vai pret nabatiešu ķēniņu, bet pret Cēzaru un viņa leģioniem, kas triecienā ieņēmuši tūkstoš pilsētas, pakļāvuši vairāk nekā trīssimt tautas, ģermāņus un gaiļus uzvarējuši neskaitāmās kaujās, saņēmuši gūstā simtiem tūkstošiem ienaidnieku un simtiem tūkstošiem iznicinājuši kaujās.

I'o, šķiet, aizmirsuši, viņi uzstājīgi un trokšņaini pieprasīja izbeigt vairīšanos no kaujas un, kad armija nonāca Farsalas līdzenumā, panāca, ka Pompejs sasauc senāta sēdi. Pirmais sēdē runāja Labiēns. Viņš zvērēja mirt vai uzvarēt, to pašu zvērēja arī citi. Bet nakti Pomp'-1 s sapņoja, ka viņš ieiet teātri un tauta viņu apsveic ar gavilēm, un ka viņš rotā ar iegūto kara laupījumu Uzvaras devējas Veneras templi. Sapnis viņu iepriecināja, bet arī satrauca, jo Cēzara dzimta esot cēlusies no Vene-Us, un viņš baidījās, ka viņam pašam ir lemts sagādāt tai krāšņu rotu.[67] Turklāt no miega viņu uzmodināja juceklis un kareivju izbailes. Rīta sardzes maiņā pār Cēzara mierīgo nometni uzliesmoja spoža gaisma, tarl gaisā pacēlās liesmas un gāzās lejup pār pompejieš'.em. Cēzars stāsta, ka viņš, apstaigādams sargnodaļas, pats to redzējis.

Kad, gaismai austot, Cēzars gatavojās doties uz Sķo- tusu, kareivji jau sakravājās un jauca nost teltis, bet kalpi ar jūga dzīvniekiem devās laukā no nometnes, ieradās izlūki un ziņoja, ka ienaidnieku nometnē esot dzīva kustība, kareivji bruņojoties un drūzmēdamies nākot ārā uz kauju. Tad nāca vēl citi izlūki, teikdami, ka no nometnes iznākušie jau stājoties kaujas kārtībā.

— Ilgi gaidītā diena jau klāt, — teica Cēzars, — mēs cīnīsimies pret vīriem, nevis pret badu un trūkumu.

Virspavēlnieka telts priekšā viņš tūliņ pavēlēja izkārt purpura apmetni — zīmi, ka jāgatavojas kaujai, un kareivji, to redzēdami, priecīgi kliegdami steidzās laukā no savām teltīm pēc ieročiem. Centurioni deva vajadzīgās pavēles, un katrs kārtīgi bez juceklīgas drūzmēšanās kā labi apmācīts korists teātrī stājas savā vietā. Pompejs vadīja labo spārnu[68] un gribēja cīnīties pret Antoniju.

Centrā viņš pret Lūciju Kalvīnu nostādīja savu sievastēvu Scīpionu, kreiso spārnu vadīja Lūcijs Domitijs, kuru atbalstīja ļoti stipra kavalērija, jo gandrīz visi Pompeja jātnieki bija šeit. Viņu uzdevums bija satriekt Cēzaru un desmito leģionu, ko visi dēvēja par pašu drošsirdīgāko. Pie tā parasti bija pats Cēzars.

Kad Cēzars redzēja, ka ienaidnieka kreisajā spārnā ir tik daudz jātnieku spožās bruņās, viņš sāka bažīties par desmito leģionu un, nosūtījis turp no rezerves sešas ko- hortas, nostādīja tās aiz apdraudētā leģiona. Sīm kohor- tām deva pavēli izturēties mierīgi, lai ienaidnieki tās nepamanītu, un, kad jātnieki dosies uzbrukumā, tām vajadzēja mesties viņiem pretī, bet pīlus uz ienaidniekiem tomēr neizsviest. Parasti drošsirdīgi kareivji tos izsviež, lai drīzāk sāktu cīņu ar zobeniem. Šoreiz pīlus vajadzēja paturēt un vērst pret ienaidnieku sejām, tad šie vairāk ieroču dejām nekā īstām kaujām piemērotie skaistuļi nobīsies no savām acīm tik tuvās dzelzs un metīsies bēgt. Tādi bija Cēzara rīkojumi.

Pompejs, jādams gar kaujas ierindu, uzmanīgi vēroja kā savējos, tā pretiniekus. Viņš redzēja, ka ienaidnieki mierīgi nogaida, bet mazāk pie cīņām pieradušie viņa paša kareivji satraukumā vietām juceklīgi izvirzījušies uz priekšu, tāpēc, baidīdamies, ka ierindā jau pirms kaujas var rasties pārrāvumi, deva pavēli pilnīgā kārtībā palikt uz vietas un atvairīt uzbrukumu. Cēzars šo rīkojumu peļ, jo tā netiekot izmantots ieskrējiena triecienspēks un aizliegums doties pretuzbrukumā padarot kareivjus neuzņēmīgus un inertus. Tieši uzbrukums, kliegšana un skrējiens izraisot sparu un drosmi, kas kareivjiem vajadzīga tuvcīņā.

Cēzaram šajā kaujā bija divdesmit divi tūkstoši kareivju, Pompejam vismaz divreiz vairāk.

Kad pēc paroles došanas atskanēja taures, mudinādamas uz kauju, kareivji raudzījās tikai uz to, kas tiem bija tieši priekšā, taču daži dižciltīgie romieši un grieķi, kas kaujā nebija iesaistīti, tagad, drausmīgās cīņas pašā karstumā, jautāja, kurp gan vareno Romu ir novedusi varas kāre un mantrausība. Ar tiem pašiem ieročiem, tādā pašā kaujas ierindā, ar tādām pašām militārām nozīmēm, vienas un tās pašas valsts krietnākie vīri bija sākuši niknu cīņu, tā pierādīdami, ka cilvēki savā kaislībā ir akli un neprātīgi. Viņi būtu varējuši mierīgi valdīt un baudīt savu

panākumu augļus, ko dod pakļautās zemes un jūras, bet savas alkas pēc uzvarām un triumfiem varētu remdēt karos ar partiešiem un ģermāņiem. Ari skiti un indieši nebūtu viņiem peļami pretinieki, turklāt savu mantkārību viņi varētu attaisnot ar jauku ieganstu, ka barbari ir jāsavalda. Kādi gan skitu jātnieki, kādi persiešu strēlnieki, kādas Indijas bagātības varētu atvairīt Cēzara un Pom- peja vadītu septiņdesmit tūkstoš vīru stipru Romas armiju? Šīm tālām tautām taču Pompejs un Cēzars ir kļuvuši daudz agrāk pazīstami nekā pati Roma, tik daudzu mežonīgu cilšu zemes viņi ir pārstaigājuši kā uzvarētāji. Tagad viņi cīnās viens pret otru. Slavas dēļ viņi nav saudzējuši pat tēviju, bet par slavu viņi tagad nebaidās, kaut gan līdz šai dienai viņus visi dēvēja par neuzvaramiem.

Laulība ar Jūliju, viņas valdzinājums un pievilcība jau pašā sākumā bija tikai nedrošs un maldinošs nodrošinājums patmīlīgā nolūkā slēgtajai savienībai, kurā īstas draudzības nebija.

Farsalas lauks jau bija pilns ar kājniekiem un jātniekiem, kad abas puses deva kaujas signālu. No Cēzara kaujas ierindas pirmais devās uz priekšu centurions Gājs Krasiāns ar simtdivdesmit saviem vīriem. Viņš Cēzaram bija devis cildenu solījumu, un viņu pirmo Cēzars bija redzējis izejam no nometnes.

—    Vai mums labi veiksies kaujā? — viņam jautājis Cēzars.

Krasiāns, sveicienam pacēlis roku, tad skaļi saucis:

—    Tu gūsi spožu uzvaru, Cēzar, un mani tu slavēsi vai nu dzīvu, vai kaujā kritušu.

Savu solījumu atcerēdamies, Krasiāns traucās uz priekšu un, aizrāvis kareivjus sev līdz, ielauzās dziļi ienaidnieku ierindā, kur sākās nikna tuvcīņa ar zobeniem, un daudzi krita. Tālāk laužoties, viņš vairākus nogalināja, līdz kāds, stādamies viņam pretī, iegrūda viņam šķēpu tik spēcīgi mutē, ka smaile iznāca pakausi laukā. Kad Krasiāns bija kritis, kauja šajā spārnā turpinājās bez izšķirīga pavērsiena. Labo spārnu Pompejs vilcinājās vest uzbrukumā, nogaidīdams, ko darīs jātnieki kreisajā. Tur viņu turmas devās uz priekšu lielā lokā, lai ielenktu Cēzaru un piespiestu viņa jātniekus (to nebija daudz) meklēt patvērumu pie saviem kājniekiem.

Tad Cēzars deva norunāto signālu, un viņa jātnieki pavirzījās sāņus. Aiz jātniekiem nostādītie kājnieki, trīs tūkstoš vīru, kuru uzdevums bija aizkavēt labā spārna aplenkšanu, tagad sāka cīņu, vērsdami, kā viņiem bija teikts, savus pīlus pret Pompeja jātnieku sejām, kuriem vispār nebija nekādas kaujas pieredzes un kuri šādu cīņas veidu nebija gaidījuši un tam sagatavojušies. Viņi nemaz īsti nemēģināja atvairīt pret acīm un sejām vērstos šķēpus un, aizklājuši sejas ar rokām, nedomādami par kareivja kaunu un godu, sāka bēgt.

Cēzara kareivji, bēgošos vairs nemaz neievērodami, tagad devās uzbrukumā pret kājniekiem, cerēdami tos, jātnieku nesegtus, ielenkt. Kad pompejiešiem no priekšas uzbruka ari desmitais leģions, viņi triecienu neizturēja un metās izklaidus bēgt. Tā tie, kas nupat vēl cerēja ielenkt Cēzaru, paši gandrīz nonāca ielenkumā, un Pompejs, ieraudzījis sacelto putekļu mākoni, saprata, kas noticis ar viņa jātniekiem. Grūti pateikt, ko viņš izjuta. Aizmirsis, ka viņš ir Lielais Pompejs un nevienam ne vārda neteicis, viņš kā nemaņā lēnām devās uz nometni. Uz viņu tiešām varēja attiecināt dzejnieka vārdus: Zevs viņam iedvesa bailes, un glābās viņš savējo pulkā .. .

Iegājis savā teltī, viņš apsēdās un klusēja, līdz kopā ar bēgošajiem nometnē iebruka arī vajātāji.

— Vai jau šeit? — viņš tikai izsaucās.

Tad piecēlies, apvilka gadījumam piemērotas drēbes un izgāja laukā. Leģioni jau bija aizbēguši un nometnē pašlaik apkāva daudzos kalpus un telšu sargus. Asinijs Pol- lions, kas šajā kaujā cīnījās Cēzara pusē, stāsta, ka krituši esot tikai seši tūkstoši kareivju. Ieņēmuši nometni, cēza- rieši brīnījās par ienaidnieku bezrūpību un vieglprātību. Teltis bija ar mirtēm un izšūtiem paklājiem greznotas, galdi apkrauti ar dzeramkausiem, kratēri pilni ar vīnu. Likās, it kā viss būtu sagatavots un saposts dzīrēm un svētkiem, un nekas neliecināja par gatavošanos kaujai, kurā pompejieši devušies, neprātīgā pārdrošībā paļaudamies uz gaisīgām cerībām.

Nometni atstājis, Pompejs kādu gabalu jāja straujā gaitā, tikai dažu draugu pavadīts, bet, redzēdams, ka neviens viņam pakaļ nedzenas, ļāva zirgam iet soļos un nodevās viņa stāvoklī dabiskām pārdomām par pagājušajiem trīsdesmit četriem gadiem, kad viņš bija paradis uz

varēt un valdīt, un par savu tagadējo stāvokli, kad viņam, jau vecam vīram, pirmoreiz jābēg pēc neveiksmīgas kaujas un vienā dienā jāzaudē tik daudzās slavenās cīņās un karos iegūtā vara. Nupat vēl viņam bija pakļautas armijas un flotes, tagad viņam palikuši tikai daži pavadoņi, un šo mazo pulciņu grūti pamanīt pat ienaidniekiem, kas viņu meklē.

Pajājis garām Larisai, viņš nonāca Tempē, kur, slāpju mocīts, nometās guļus zemē un padzērās no upes, tad devās atkal tālāk, līdz sasniedza jūru. Šeit kādā zvejnieku būdā viņš pavadīja atlikušo nakts daļu un atpūtās. Gaismai austot, viņš saviem kalpiem pavēlēja doties pie Cēzara un nebaidīties, bet pats ar atlikušajiem pavadoņiem iekāpa kādā laivā Tin brauca gar krastu, līdz ieraudzīja lielu preču kuģi, kas gatavojās tūliņ uzvilkt, buras. Šī kuģa kapteinis, kāds Petikijs, pazina Pompeju tikai pēc sejas. Pagājušajā naktī viņš to bija redzējis sapnī nevis tādu kā agrāk, bet nožēlojamu un nelaimīgu, un Pompejs bija sācis ar viņu runāt.

Kapteinis, kā tas mēdz būt brīvā laikā, par to pašlaik stāstīja saviem ļaudīm. Tad viens no kuģiniekiem teica, ka viņš redzot, kādu laivu airējam uz viņiem no krasta un tajā daži vēcinot ar apmetņiem un mājot ar rokām. Paskatījies turp, Petikijs tūliņ pazina Pompeju. Viņš bija tieši tāds kā sapnī. Saķēris galvu rokās, Petikijs māja Pompejam un aicināja viņu uz kuģa. No Pompeja izskata viņš noprata, kāda nelaime to piemeklējusi. Nemaz nenogaidījis, ko Pompejs teiks, viņš uzņēma uz kuģa tos viņa pavadoņus, uz kuriem Pompejs norādīja (abus Lentulus un Favoniju), un devās atklātajā jūrā. Mazliet, vēlāk viņi uzņēma ķēniņu Dejotaru, kas no krasta deva zīmes.

Kad pienāca pusdienu laiks, kapteinis lika tās pagatavot, cik vien labi pašreiz bija iespējams. Favonijs, redzēdams, ka nav neviena apkalpotāja un Pompejs pats sāk izģērbties, lai ieziestos, piesteidzās pie viņa, palīdzēja tam izģērbties un iezieda. Un vienmēr arī pēc tam viņš Pompeju apkalpoja tāpat kā vergi savu kungu, mazgāja viņam pat kājas un gatavoja ēdienu. Katrs, kas redzēja šo vienkāršo un mīļo izpalīdzēšanu, dibināti varēja teikt:

Cik krietniem ļaudīm jauks ir viss, ko dara tie!

Vispirms viņš devās uz Amfipoli un no turienes uz Mitilēni, lai uzņemtu savu dēlu un Kornēliju. Piestājis salas

krastā, viņš aizsūtīja uz pilsētu vēstnesi ar ziņu, kādu Kornēlija nemaz negaidīja. Lai to iepriecinātu, viņš rakstīja un viņa pati bija pārliecināta, ka pie Dirrahijas karš īstenībā jau pabeigts un vēl tikai jāsagūsta Cēzars. Tādas jaukas cerības bija Kornēlijai, kad ieradās vēstnesis. Ar apsveicināšanos viņš daudz laika netērēja. Par lielo nelaimi vairāk pastāstīja viņa asaras nekā vārdi. Ja Kornēlija, viņš teica, gribot redzēt savu vīru, viņa atradīšot Pompeju uz sveša kuģa — viņam pašam kuģu vairs neesot — bet vajagot steigties. To dzirdot, Kornēlija sabruka bez samaņas un tikai pēc ilga laika atkal atguvās. Viņa saprata, ka tagad nav laika raudām un vaimanām, un skriešus devās cauri visai pilsētai uz jūras krastu. Tur, spēkus zaudējusi, viņa ieslīga vīra rokās.

—     Tas ir mans ļaunais liktenis, — viņa izsaucās, — nevis tavs, ja tu, mans dārgais draugs, tagad bēdz ar vienu kuģi pa jūru. Pa to pašu jūru, pa kuru pirms laulības ar Kornēliju tu brauci ar piecsimt kuģiem, kāpēc tu ieradies mani redzēt? Kāpēc nepameti mani bargajam liktenim? Tik lielu nelaimi es tev esmu atnesusi. Cik laimīga sieva es biju pirms ziņas saņemšanas par mana pirmā vīra Pūblija nāvi karā ar partiešiem, cik saprātīga, ja būtu pati beigusi savu dzīvi tūlīt pēc tam (biju jau tā nodomājusi), bet man bija lemts par nelaimi kļūt arī Lielajam Pompejam!

Tā esot teikusi Kornēlija, bet Pompejs viņai atbildējis:

—     Tu, Kornēlij, ar mani esi redzējusi laimes dienas vien un jūties vīlusies tāpēc, ka laime mums ilgāk, nekā parasti, palikusi uzticīga, bet mēs esam tikai cilvēki, mums jāpanes savas nelaimes un jāmēģina atgūt, kas vēl atgūs- tams. Var cerēt, ka tas, kas reiz bijis, var atkal būt.

Kornēlija tad lika atgādāt no pilsētas savas labākās mantas un atvest savas kalpones. Kad mitilēnieši ieradās Pompeju apsveikt un aicināja viņu uz pilsētu, Pompejs atteicās, bet deva viņiem padomu pakļauties uzvarētājam, jo Cēzars esot saudzīgs un krietns vīrs. Tad Pompejs sarunājās ar filozofu Kratipu, kas bija atnācis no pilsētas viņu satikt, par augstāko varu, kas lemjot par cilvēku likteņiem. Pompejam bija daži iebildumi, viņš izteicās, ka šī vara, ja tā tiešām eksistējot, neesot taisna. Kratips izlikās, ka Pompejs viņu pārliecinājis, un centās viņam iedvest labākas cerības — nepiekrišana šajā brīdī varētu būt ļoti sāpīga. Ja Pompejs viņam jautātu par šo augstāko varu,

Kratips viņam atbildētu, ka nederīgās valsts pārvaldes dēļ monarhija kļuvusi nepieciešama, un ari savukārt varētu jautāt:

—    Vai mēs, Pompej, varam būt pārliecināti, ka pēc uzvaras tu labāk par Cēzaru izlietotu savu varu?

Taču atbilde uz šādu jautājumu jāatstāj dievu ziņā.

Uzņēmis uz kuģa sievu un dažus draugus, Pompejs brauca tālāk, piestādamies tikai tādēļ, lai sagādātu pārtiku un ūdeni. Pirmā pilsēta, kurā viņš iebrauca, bija Ataleja Pamfilijā. Tur viņam piebiedrojās dažas triēras no Kilikijas, sāka ierasties arī kareivji un senatori; senatoru bija jau kādi sešdesmit. Dabūjis zināt, ka flote viņam vēl vesela un visa kopā un Katons, savācis daudz kareivju, pārcēlies uz Āfriku, Pompejs sarūgtināts žēlojās draugiem un vainoja pats sevi, ka ļāvies pierunāties un devies kaujā tikai ar sauszemes armiju, bet nav izlietojis cīņā to savu spēka daļu, kurai ienaidnieki neko līdzvērtīgu noteikti nevarēja pretstatīt, nav balstījies uz floti, lai pēc neveiksmes uz sauszemes viņa rīcībā tūliņ būtu lieli jūras spēki. Liela bija Pompeja kļūda un gudrs Cēzara plāns — panākt, lai izšķirīgā kauja notiktu tik tālu no flotes, ka tā nevarētu Pompej am palīdzēt.

Lai nu tas būtu kā būdams, pašreiz vajadzēja izlemt, ko darīt, un tūlīt ari rīkoties! Tāpēc Pompejs uz dažām pilsētām sūtīja vēstnešus, uz dažām brauca pats un pieprasīja naudu un airētājus. Baidīdamies, ka kara darbība var risināties bīstamā ātrumā un Cēzars viņu pārsteigs, pirms viss vēl nebūs sagatavots, viņš sāka pārdomāt, kur pašlaik rast patvērumu un glābiņu. Neviena no provincēm nelikās pietiekami droša. Pompejs pats izteicās, ka no citām valstīm partiešu valsts šķietot pašlaik pati piemērotākā viņu uzņemšanai un aizsargāšanai, kamēr viņi vēl vāji, bet vēlāk partieši varētu viņiem dot ievērojamus spēkus un palīdzēt atgriezties. Citi izteicās par labu Āfrikai un ķēniņam Jubam, bet lezbietis Teofans sašutis sauca:

—    Ir neprāts, Pompej, ka tu nemaz pat nepiemini Ēģipti, līdz tai taču ir tikai trīs dienas, ko braukt pa jūru, nepiemini arī Ptolemaju, kas ir vēl gandrīz zēns un tev draudzību un pateicību parādā par visu to labo, ko tu esi darījis viņa tēvam, bet gribi doties pie partiešiem, par kuriem nav nodevīgākas tautas. Romietim, savam agrākajam sievastēvam, tu negribi piekāpties, negribi apmierināties ar otro vietu un atļaut, lai viņš būtu pirmais, nepaļauj ies uz viņa godprātību, bet nodod sevi Ar- sakidam, kas pat Krasu nevarēja uzveikt, kamēr tas vēl bija dzīvs. Savu jauno sievu no Scīpionu dzimtas tu taisies vest pie barbariem, kuriem augstprātība un patvarība ir varenības mērs. Ja nekas ļauns viņai arī nenotiktu, liela nelaime jau ir tā, ka viņai būs jādzīvo starp ļaudīm, kas var atļauties katru nelietību.

Tieši šāds apsvērums pārliecinājis Pompeju atteikties no nodoma doties uz Eifratu. Bet vai vispār Pompejs pats to izlēma, varbūt kāda ļauna dievība aizveda viņu pa citu liktenīgu ceļu?

Tātad tika nolemts bēgt uz Ēģipti. Pompejs un viņa sieva brauca ar kādu Seleukidu triēru no Kipras, citi arī brauca ar triērām vai ar preču kuģiem, un pār jūru visi pārbrauca laimīgi. Dabūjis zināt, ka Ptolemajs ar karaspēku atrodas Pelūsijā un karo ar māsu, Pompejs devās turp, aizsūtījis pa priekšu vēstnesi paziņot par savu ierašanos un lūgt patvērumu. Ķēniņš Ptolemajs vēl bija ļoti jauns, un valsti vadīja Poteins, kas tūlīt sasauca uz apspriedi augstākos amatvīrus, kurus viņš pats bija iecēlis amatos, un uzaicināja katru izteikt savas domas. Tas bija pazemojums, ka par Lielo Pompeju lēma kastrāts Poteins, hijietis Teodots, par algu nolīgts valdnieka retorikas skolotājs, un ēģiptietis Ahillajs. Sie padomdevēji bija paši ievērojamākie no tiem, kas rūpējās par ķēniņa istabu un apkalpoja viņu pie galda, un uz šādu tiesnešu spriedumu vajadzēja gaidīt Pompejam, stāvot uz enkura tālu no krasta, tam pašam Pompejam, kas negribēja pieļaut, ka par savu dzīvību viņš būtu Cēzaram pateicību parādā.

Apspriedē tika izteikti pilnīgi pretēji uzskati: vieni teica, ka Pompeju vajagot raidīt projām, citi — viņu vajagot uzņemt un atbalstīt. Teodots, kas šajā apspriedē parādīja savas oratora spējas, nepiekrita ne vienam, ne otram priekšlikumam, abi tie esot bīstami. Pompeju uzņemot, viņi iegūšot Cēzaru par ienaidnieku un Pompeju par kungu, bet aizraidītais Pompejs, protams, kļūšot par ienaidnieku, un arī Cēzars nebūšot ar ēģiptiešiem apmierināts, jo viņam nākšoties tad Pompeju gūstīt. Prātīgākais esot Pompeju uzņemt un tad nogalināt. Tā Cēzaram tikšot izdarīts labs pakalpojums un no Pompeja nebūšot jābaidās. Stāsta, ka viņš vēl smiedamies piebildis:

— Mirušie nekož.

Tā nolēmuši, viņi šī nodoma izpildīšanu uzdeva Ahilla- jam, kas, paņēmis līdzi Septimiju, kādreizējo Pompeja centurionu, un Salviju, kādu citu centurionu, un vēl trīs vai četrus kalpus, aizbrauca uz Pompeja kuģi, kur bija ieradušies visi ievērojamākie Pompeja pavadoņi, lai zinātu, kas notiek. Kad viņi redzēja, ka uzņemšana nav nekāda ķēnišķīgā un nemaz neatbilst Teofana cerībām, jo ar zvejnieka laivu bija atbraukuši tikai daži viri, viņiem šādas nevērības dēļ radās aizdomas, un viņi ieteica Pompej am doties atpakaļ jūrā, kamēr kuģi vēl nekas neapdraud. Bet tad jau laiva bija piebraukusi gluži klāt, Septi- mijs piecēlās tajā stāvus un, latīņu valodā sveikdams Pompeju, sauca viņu par imperatoru. Ahillajs uzrunāja viņu grieķiski un aicināja pārsēsties laivā: jūra šeit esot ļoti sekla, ar triēru nevarēšot braukt. Varēja arī redzēt, ka vairākās ēģiptiešu triērās airētāji jau sēžas savās vietās un krastā nostājas hoplīti. Ja Pompejs tagad arī pārdomātu, aizbēgt vairs nebija iespējams, neuzticēšanās varēja ēģiptiešiem tikai noderēt par nodevības attaisnojumu.

Pompejs, atvadījies no Kornēlijas, kas viņu jau apraudāja kā mirušu, pavēlēja iekāpt laivā arī diviem saviem centurioniem, kādam brīvlaistajam Filipam un kādam vergam, ko sauca par Skitu. No laivas Ahillaja ļaudis jau sniedza viņam pretī rokas, un Pompejs, pagriezies pret sievu un dēlu, tiem vēl teica Sofokla vārsmas:

Brīvs vīrs pie tirāna ja dodas, viņš vergs tam kļūst.

Tie bija viņa beidzamie vārdi saviem tuviniekiem.

No triēras līdz krastam bija tālu, bet no tiem, kas brauca kopā ar Pompeju, neviens viņam neteica neviena laipna vārda. Tad, paskatījies uz Septimiju, Pompejs tam jautāja:

— Man šķiet, es nekļūdos, vai tu nebiji kādreiz mans kara biedrs?

Septimijs tikai pamāja ar galvu, bet nekā neteica, pat nepasmaidīja.

Atkal iestājās ilgs klusums, un Pompejs sāka lasīt uz kādas lapas grieķiski uzrakstīto runu, ko bija nodomājis teikt Ptolemajam. Kad viņi tuvojās krastam, Kornēlija un Pompeja draugi no triēras satraukti vēroja, kas notiks. Viņi sāka atkal cerēt, redzēdami daudzus sanākušos ķēniņa ļaudis, domāja, ka Pompejam rīko godpilnu sagaidīšanu. Bet tad Pompejs, lai vieglāk pieceltos, atbalstījās uz Filipa rokas, un Septimijs no mugurpuses pirmais dūra viņam ar zobenu, tad zobenu izvilka arī Sal- vijs un Ahillajs. Neviena vārda neteicis, nevienu kustību neizdarījis, kas nebūtu viņa cienīga, Pompejs tikai ievaidējās, aizklāja ar abām rokām togu sejai priekšā un sabruka. Viņš bija piecdesmit deviņus gadus vecs un gāja bojā nākošajā dienā pēc savas dzimšanas dienas.

Pompeja pavadoņi, no kuģiem redzēdami viņa nogalināšanu, sāka tik skali vaimanāt, ka vaimanas bija dzirdamas arī krastā, tad, steidzīgi pacēluši enkuru, metās bēgt. Sacēlās stiprs un tiem, kas devās atklātajā jūrā, izdevīgs vējš, tā ka ēģiptieši, kas gribēja dzīties viņiem pakal, no šī nodoma atteicās. Pompejam viņi nocirta galvu, kailo ķermeni izmeta no laivas krastā un tur atstāja par prieku tiem, kam šādi skati patīk.

Filips palika pie līķa. Kad dīkdieņi, diezgan skatījušies, izklīda, viņš to nomazgāja ar jūras ūdeni un ietina savā apmetnī. Nekā viņam nebija, bet, labi apskatījis krastu, viņš atrada kādas mazas sadauzītas zvejnieka laivas atliekas. Tās jau bija diezgan satrūdējušas, bet pietiekamas, lai sakrautu bēru sārtu kailam līķim bez galvas. Kad viņš tās vāca kopā un krāva sārtu, pie viņa pienāca kāds vecs romietis, kas bija piedalījies jaunā Pompeja pirmajos karagājienos.

—    Kas tu tāds esi, draugs, — viņš jautāja, — tā pūlēdamies sarīkot ugunsbēres Pompejam?

Kad Filips atbildēja, ka viņš esot Pompeja brīvlaistais, bijušais karavīrs teica:

—     Jauki, bet nepaturi šo godu tikai sev, pieņem arī mani par šī krietnā darba dalībnieku, lai man nebūtu tikai jāžēlojas par visām svešumā pavadīto gadu nelaimēm, bet būtu arī tā laime ar šīm rokām apbedīt pašu lielāko Romas karavadoni.

Tā viņi apbedīja Pompeju.

Nākošajā dienā Lūcijs Lentuls, kas par notikušo nekā nezināja, no Kipras ar kuģi gar krastu braukdams, ieraudzīja sārtu un, nepamanījis tam blakus stāvošo Filipu, jautāja:

—     Kas šeit ir pabeidzis savas likteņu lemtās gaitas un atradis miera vietu?

Tad, kādu brīdi uzkavējies, viņš grūti nopūtās un teica:

—    Varbūt pat tu, Lielais Pompej.

Kad, mazliet tālāk pabraucis, Lentuls izkāpa no kuģa. viņu tūliņ sagrāba un nogalināja.

Tāds bija Pompeja gals.

Pēc kāda laika Ēģiptē, kur visi par notikušo briesmu darbu bija ārkārtīgi satraukti, ieradās Cēzars. Kad viņam atnesa Pompeja galvu, viņš ar riebumu novērsās, bet raudāja, ieraudzījis viņa zīmoggredzenu, kurā bija iegravēts lauva ar zobenu. Ahillaju un Poteinu viņš sodīja ar nāvi. Ptolemajs pats, kādā kaujā sakauts, pazuda bez vēsts pie Nīlas. Teodots aizbēga no Ēģiptes, tā izvairīdamies no Cēzara soda. Daudzus gadus viņš klīda apkārt nabags un visu ienīsts, līdz Marks Bruts, kas pēc Cēzara nogalināšanas bija sagrābis varu, viņu notvēra Āzijā un lika nogalināt visbriesmīgākajā veidā. Kornēlija, dabūjusi Pompeja mirstīgās atliekas, tās apbedīja Albānā.

CĒZARS

Kad Sulla nāca pie varas un ne ar solījumiem, ne draudiem nevarēja panākt, lai Cēzars šķirtos no savas sievas Kornēlijas, viņš konfiscēja tās pūru, jo Kornēlijas tēvs Kinna, kas Romā kādu laiku bija sagrābis neaprobežotu varu, bija nobiju un Sullas ienaidnieks. Arī Cēzars, būdams Marija radinieks, nevarēja būt Sullas draugs. Jūlija Cēzara tēvamāsa bija Marija sieva, un viņas dēls Marijs Jaunākais tātad bija Cēzara brālēns. Sulla, aizņemts ar nāves sodu piespriešanu saviem daudzajiem ienaidniekiem, Cēzaru sākumā nemaz neievēroja, un viņam vajadzētu par to priecāties un nejaukties politikā, bet Cēzars, gribēdams dabūt kādu priestera amatu, vervēja sev piekritējus, kaut gan vēl bija pavisam jauns. Sulla bija pret Cēzaru un, protams, panāca, ka viņu neievēlēja.

Sulla tad izteicās, ka arī Cēzaru vajadzētu sodīt ar nāvi, bet daži iebilda, ka neesot nekādas vajadzības nogalināt tik jaunu cilvēku. Viņi esot nejēgas, teicis Sulla, ja neredzot, ka šis zēns esot daudzu Mariju vērts. Kad par to pastāstīja Cēzaram, viņš, bieži mainīdams uzturēšanās vietas, ilgāku laiku slēpās sabīnu novadā. Kad slimības dēj viņu kādreiz naktī pārveda uz citu namu, viņu notvēra Sullas kareivji, kas, klejodami pa šo apvidu, tvarstīja bēguļotājus. Iedevis šo kareivju centurionam divus talantus, Cēzars tika vaļā, tūlīt devās uz piekrasti un ar kuģi aizbrauca uz Bītīniju pie ķēniņa Nikomēda, kur ilgi nepalika. Atpakaļceļā viņu pie Farmakūsas salas sagūstīja pirāti, kas jau tad ar lielām flotēm un neskaitāmiem kuģiem braukāja pa jūru.

Kad pirāti viņam pieprasīja divdesmit talantus izpirkšanas naudas, Cēzars par tiem smējās, teikdams, ka tie nezinot, ko esot sagūstījuši, un pats piedāvāja tiem piecdesmit. Citu pēc cita viņš izsūtīja uz dažādām pilsētām

savus ļaudis sagādāt izpirkšanas naudu un palika pie šiem nežēlīgajiem un asinskārajiem kilikiešiem tikai ar kādu draugu un diviem kalpotājiem. Viņš toreiz izturējās pret pirātiem tik augstprātīgi un nicinoši, ka katru reizi, kad gribēja atgulties, pavēlēja tiem klusēt. Trīsdesmit astoņas dienas viņš nodzīvoja pie tiem, un varēja likties, ka pirāti ir viņa godasardze, nevis cietumsargi. Nemaz nebaidīdamies, viņš kopā ar tiem trenējās un dažādi jokojās, rakstīja dzejoļus un lasīja tos pirātiem priekšā un tos, kas viņa dzejoļus neapbrīnoja, nekautrēdamies sauca par neizglītotiem barbariem un bieži vien draudēja pakārt. Pirāti par draudiem tikai smējās, uzskatīdami tos par vientiesīgiem un bērnišķīgiem jokiem. Viņi nezināja, kas atrodas viņu vidū.

Beidzot no Milētas pienāca izpirkšanas nauda, un pirāti, to saņēmuši, atlaida Cēzaru, kas, sadabūjis kuģus un airētājus, tūlīt no Milētas izbrauca tos vajāt. Viņš tos atrada vēl turpat pie Farmakūsas stāvam uz enkura un lielāko daļu saņēma gūstā. Ieguvis lielu laupījumu, viņš gūstekņus aizveda uz Pergamu, ieslodzīja cietumā un devās pie Āzijas provinces pārvaldnieka Jūnija, kuram kā propre- toram pienācās pirātus sodīt. Jūniju iekārdināja laupījums (tas bija īsti prāvs), un viņš teica, ka par gūstekņiem lemšot vēlāk, kad būšot vairāk laika. Tad Cēzars, viņu vairs nemaz neievērodams, aizbrauca uz Pergamu, lika atvest pirātus un visus sita krustā. Viņš tā daudzas reizes bija teicis Farmakūsas salā, bet pirāti viņa vārdus tad uzskatīja tikai par joku.

Sullas vara tad sāka jau mazināties, un tuvinieki aicināja Cēzaru atgriezties Romā, bet viņš aizbrauca uz Rodu klausīties Apollonija lekcijas. Apollonijs šajā laikā bija plaši pazīstams retorikas un filozofijas skolotājs, pie kura bija mācījies arī Cicerons, turklāt viņš bija atzīts par ļoti laipnu un iecietīgu. Stāsta, ka Cēzaram sevišķi labi padevušās runas par valsts jautājumiem, un šīs runasdāvanas viņš neatlaidīgi pūlējies izkopt. Otro vietu daiļrunā viņš tāpēc guva bez pūlēm, pēc pirmās necentās: pirmais viņš gribēja būt karā un politikā. Tā viņš kļuva par noteicēju valstī, bet daiļrunā nepanāca to, ko ar savām spējām būtu varējis sasniegt. Vēlāk, atspēkodams Cicerona rakstu par Katonu, Cēzars aizrādīja, ka nevajagot karavīra darbu salīdzināt prasmes ziņā ar laba retora rakstu, kas savai mākslai veltījis daudz laika.

Atgriezies Romā, Cēzars ierosināja sūdzību pret Dolabellu par ļaunprātību provinces pārvaldīšanā, un daudzas grieķu pilsētas liecināja pret Dolabellu, kuru tomēr attaisnoja. Gribēdams savukārt atlīdzināt grieķiem par viņu palīdzību, Cēzars atbalstīja viņu tiesas lietu pret Pūbliju Antoniju, kuru apsūdzēja pērkamībā Maķedonijas propre- tora Lukulla laikā. Cēzars rīkojās ļoti enerģiski, un Antonijam nācās meklēt palīdzību pie tribūniem ar ieganstu, ka Grieķijā tiesa nevarot būt pret viņu taisnīga. Kad Romā kļuva zināma Cēzara palīdzība grieķu pilsētām, visi viņu ļoti cildināja. Vienkāršie ļaudis bija viņam labvēlīgi, jo viņš ar tiem laipni sasveicinājās un sarunājās. Mazpamazām Cēzara nozīmi valstī vairoja arī viņa lieliskās dzīres un vispār viņa krāšņais dzīves veids. Viņa ienaidnieki sākumā domāja, ka tik lieliem izdevumiem drīz pietrūks līdzekļu, un nepamanīja, ka viņa piekritēju skaits augtin aug. Pārāk vēlu viņi saprata, ka Cēzara varai tagad pretoties vairs nav viegli, ka viņa mērķis ir visas pastāvošās iekārtas sagrāve. Katrs šāds pasākums pirmajā laikā var likties nenozīmīgs, bet, ja pret to ilgstoši izturas nevērīgi un nicīgi, tas drīz kļūst draudīgs un nav vairs aizkavējams.

Cicerons domāja, ka viņš pirmais saskatījis Cēzara bīstamos nodomus un brīdinājis no tiem — bīstama varot kļūt arī pašlaik mierīga jūra, aiz Cēzara laipnības un draudzīgās vēlības slēpjoties neapvaldāma un neapslāpējama goda un varas kāre. Visā Cēzara rīcībā, teica Cicerons, saskatāma viņa cenšanās pēc neaprobežotas varas.

— Bet, — viņš mēdza piemetināt, — kad es redzu Cēzara ārkārtīgi rūpīgi sasukātos matus, redzu, ka viņš ar vienu pirkstu kasa galvu', man ne prātā nevar ienākt, ka šis vīrs domā atņemt mums brīvību un kļūt Romā par patvaldnieku — lielāku nelaimi grūti pat iedomāties.

Bet par to vēlāk.

Ka tauta Cēzaram ir labvēlīga, to vispirms varēja redzēt kara tribūnu vēlēšanās, kad Cēzars, sacenzdamies ar Gāju Popiliju, dabūja vairāk balsu, otrreiz un turklāt daudz pārliecinošāk tautas labvēlība pret viņu izpaudās Marija sievas Jūlijas apbedīšanā. Būdams viņas tuvākais radinieks, Cēzars Forumā teica mirušajai par godu spožu cildinājuma runu un lika — pirmo reizi pēc Sullas diktatūras — nest šajās bērēs Marija, Sullas lielā ienaidnieka, attēlus. Kad daudzi par to nikni uzbruka Cēza- ram, tauta viņu dedzīgi atbalstīja, ar izbrīnu vērodama un ar skaļiem aplausiem sveikdama tēlus, kas cildināja Mariju un kas it kā no pazemes pēc tik ilga laika atkal parādījās pilsētā. Romā bija sens paradums vecākas mirušas sievietes godināt ar bēru runu, Cēzars bija pirmais, kas šādu runu teica savai sievai, kura bija mirusi vēl jauna. Tā viņš guva daudzus piekritējus, tauta juta viņam līdzi bēdās un iemīlēja cildenā rakstura dēļ.

Apbedījis sievu, Cēzars devās uz Spāniju kā pretora Vetera kvestors. Veteru viņš arī pēc tam vienmēr ļoti cienīja un, kad pats pārvaldīja provinci, savukārt izvēlējās viņa dēlu sev par kvestoru. Pēc kvestora amata izpildīšanas viņš apņēma savu trešo sievu Pompeju. No pirmās sievas Kornēlijas viņam bija meita, ko vēlāk apprecēja Lielais Pompejs. Izdevumus viņš daudz neievēroja un, kaut gan šķita, ka viņš par savu lielo naudu iegūst tikai īslaicīgu viendienas slavu, tomēr īstenībā tas, ko viņš izdeva, bija nieks salīdzinājumā ar to, ko viņš ieguva. Stāsta, ka pirms ievēlēšanas kādā no amatiem viņš bijis parādā tūkstoš divsimt talantu. Kad viņam uzdeva Apija ceļa pārzināšanu, viņš tā labošanai izdeva daudz naudas no saviem personiskajiem līdzekļiem un, ievēlēts par edilu, sūtīja arēnā trīssimt divdesmit pārus gladiatoru. Teātra izrādēm, svinīgām procesijām un tautas pacienāšanai viņš deva tik daudz kā vēl nekad līdz šim, un tā ieguva tik dedzīgu tautas atbalstu, ka katrs centās savukārt viņam par to atlīdzināt, ievēlot arvien jaunos amatos un dažādi pagodinot.

Romā šajā laikā bija divas partijas: viena bija kļuvusi ļoti varena Sullas laikā, otra bija tā sauktie mariānieši, pašlaik vāji un neuzņēmīgi. Cēzars, edils būdams, centās ar dāvanām tautai kļūt par šīs partijas vadītāju un visvairāk to panāca ar Marija tēlu uzstādīšanu Kapitolijā. Slepeni pagatavotās Marija un uzvaras dievietes statujas ar iegūtajām kara trofejām viņš naktī lika aiznest uz Kapitoliju un tur uzstādīt. Kad atnāca rīts, romieši brīnījās kā par lieliski pagatavotajiem un zeltā mirdzošajiem tēliem, tā arī par Cēzara pārdrošību — nebija taču noslēpums, kas to licis darīt. Vēsts par notikušo izplatījās ātri, un Kapitolijā sanāca daudz ļaužu. Tie varēja tur lasīt arī uzrakstus, kas cildināja Marija uzvaras pār kimbriem.

Mariāniešu ienaidnieki sašutuši sauca, ka Cēzars, uzstādīdams šīs statujas un godinādams vīru, kura cildināšana uz visiem laikiem aizliegta ar likumu un valdības rīkojumiem, gribot pārliecināties, vai viņš ar savu devību ir ieguvis tautas labvēlību un vai tā atbalstīs viņa jaunievedumus. Mariānieši turpretim uzmudināja cits citu, un piepeši bija redzams, ka viņu ir ļoti daudz, jo viss Kapi- tolijs skanēja no viņu piekrišanas saucieniem un aplausiem. Daudzi, redzēdami atkal Mariju, raudāja prieka asaras, un Cēzars, visu slavēts, kļuva varens vīrs — viņš vienīgais esot cienīgs būt Marija radinieks. Kad par Marija statujām Kapitolijā sprieda senāts, runāja arī Lutā- tijs Katuls, viens no šī laika ievērojamākajiem vīriem, un, vērsdamies pret Cēzaru, teica:

—    Tu, Cēzar, vairs nenopūlies ar parakšanos zem valsts satversmes, tu uzbrūc ar mūru graujamajām mašīnām.

Kad Cēzars, pret šādu apsūdzību aizstāvēdamies, dabūja senātā vairākumu, viņa apbrīnotāji kļuva vēl drošāki un mudināja nevienam nepiekāpties — tauta viņu atbalstīšot un viņš kļūšot pirmais vīrs valstī.

Šajā pašā laikā nomira arī lielais pontifiks Metells un iedegās cīņa par šo priestera amatu. Uz to pieteicās Isau- riks un Katuls, ļoti ievērojami vīri, kuriem senātā bija daudz piekritēju. Cēzars viņiem tomēr nepiekāpās un, ieradies tautas sapulcē, pieteica savu kandidatūru. Izredzes šķita vienādas, un Katuls, kuram neveiksme būtu nepatīkamāka, jo viņš bija redzamāka persona, uzaicināja Cēzaru atsaukt savu kandidatūru, solīdams par to lielu naudu, bet Cēzars atteicās — viņš esot jau aizņēmies vēlēšanām daudz lielāku summu un tāpēc cīnīšoties.

Kad pienāca vēlēšanu diena un māte raudādama viņu pavadīja līdz durvīm, Cēzars, to apkampis, teica:

—    Šodien, māt, tavs dēls būs vai nu lielais pontifiks, vai trimdinieks.

Balsošanas rezultāts nebija gluži skaidrs, un izcēlās nikns strīds, kurā uzvarēja Cēzars. Senāts un krietnākie pilsoņi tagad baidījās, ka viņš varētu sakūdīt vienkāršo tautu uz jebkuru neapdomīgu un pārdrošu pasākumu. Pi- zons un Katuls tāpēc pārmeta Ciceronam, ka viņš saudzējis Cēzaru, kas bijis stipri iejaukts Katilīnas sazvērestībā. Katilīna ne tikai gatavojās sagraut brīvo valsts iekārtu, bet pat jebkuru valsts varu un radīt pilnīgu jucekli. Pats viņš atstāja Romu, kad viņa ļaunie nolūki vēl nebija pilnīgi atklāti un pret viņu bija izvirzīti samērā mazsvarīgi apvainojumi. Romā kā sazvērestības vadoņus viņš atstāja Lentulu un Ketēgu. Nav noteikti zināms, vai Cēzars viņus slepeni drošināja un mudināja, bet senāts viņus atzina par vainīgiem, un konsuls Cicerons uzaicināja senatorus pēc kārtas izteikties par soda mēru. Visi, kas runāja pirms Cēzara, ierosināja nāves sodu, bet Cēzars labi pārdomātā runā atzina, ka bez tiesas sprieduma sodīt ar nāvi šos ievērojamos un dižciltīgos vīrus nebūtu taisnīgi, tas nesaskanētu arī ar tēvutēvu parašām un būtu pielaižams tikai galējas nepieciešamības gadījumā. Viņus vajagot iekalt važās, aizsūtīt uz dažādām Itālijas pilsētām, kuras izvēlēsies pats Cicerons, un turēt stingrā apsardzībā, līdz Katilīna tiks galīgi sakauts. Vēlāk, kad būs pilnīgs miers un kārtība, par katru no viņiem varēs lemt senāts.

Šāds atzinums likās tik cilvēcīgs un Cēzars to tik dedzīgi pamatoja, ka tam piekrita ne tikai visi turpmākie runātāji, bet daudzi atteicās no savām agrāk izteiktajām domām un piekrita Cēzaram, un tā tas turpinājās, līdz pienāca Katona un Katula reize izteikties. Tie abi nikni Cēzaram pretojās. Katons, apstrīdēdams Cēzara uzskatus, izteica aizdomas arī pret viņu pašu un sparīgi tās pamatoja. Tad sazvērniekus nodeva nāves soda izpildīšanai.

Kad Cēzars izgāja no senāta, pie viņa pieskrēja jaunieši, kas apsargāja Ciceronu, un apdraudēja viņu ar kailiem zobeniem, bet Kurions esot viņu aizsedzis ar savu togu un aizvedis. Šie jaunieši skatījušies uz Ciceronu ihi gaidījuši no viņa kādu zīmi, un Cicerons esot devis zīmi Cēzaru nenogalināt. Varbūt viņš baidījās no tautas, varbūt arī vispār atzina šādu slepkavību par netaisnu un nelikumīgu. Es tikai nesaprotu, kāpēc viņš, rakstīdams par savu konsulātu, par šo gadījumu neko nav teicis. Vēlāk viņam pārmeta, ka viņš nav izmantojis tādu izdevību, bet nobijies no tautas, kas bija pārāk pieķērusies Cēzaram. Kad dažas dienas vēlāk Cēzars ieradās senāta, lai atspēkotu pret viņu izteiktās aizdomas, viņa runu bieži pārtrauca sašutuma saucieni, un, kad sēde ieilga, senātu apstāja tauta, kas, skali kliegdama, pieprasīja atbrīvot un atlaist Cēzaru. Katons bažījās, ka šie trūcīgie ļaudis, kas visu cerēja dabūt no Cēzara, varētu izdarīt valsts apvērsumu, un tāpēc pārliecināja senātu piešķirt vidiem ikmēneša iztikas pabalstu. Ar to katra gada izdevumi pieauga par septiņsimt piecdesmit miriādēm sesterciju, bet šī saprātīgā rīcība novērsa sacelšanās briesmas un tieši visvajadzīgākajā laikā stipri mazināja Cēzara ietekmi, kurš pašlaik gribēja kļūt par pretoru un kā maģistrāts būtu daudz bīstamāks.

Jukas un nekārtības Romā tomēr turpinājās, un arī Cēzaram viņa paša namā radās lielas nepatikšanas. Romā šajā laikā bija kāds dižciltīgs vīrs — Pūblijs Klodijs, bagāts un labs runātājs, kas neatpalika ne no viena pārdrošā nekaunībā. Viņš bija iemīlējies Cēzara sievā Pompjejā, kas arī pret viņu nebija vienaldzīga, bet Cēzara namā sieviešu telpas tika labi apsargātas, un Cēzara māte Aurēlija bija saprātīga un krietna sieviete, kas stingri uzraudzīja savu vedeklu, un iekārtot satikšanos Klodijam bija grūti. Taču romiešiem bija dieve, ko sauca par «Labo» (Bona dea) un kas atbilst grieķu «Sieviešu dievei». Frīģieši saka, ka tā esot viņu dieve un viņu valdnieka Midas māte, bet romieši apgalvo, ka tā esot Fauna sieva, kāda no driādām. Turpretim pēc grieķu domām, tā saucot Dionīsa māti, kad negribot minēt tās īsto vārdu, un tāpēc arī, kad svin šīs dieves svētkus, viņas telti apklāj ar vīnogulājiem un viņai blakus novieto svēto čūsku, kā tas teikts mītā. Šos noslēpumainos nakts svētkus nedrīkst redzēt neviens vīrietis, neviens nedrīkst atrasties tajā namā, kur tie pašlaik notiek. Rīkojas sievietes vienas, pašas nes visus vajadzīgos upurus, un šie svētki ir ļoti līdzīgi orfiķu mistērijām. Kad pienāk svētku diena, konsula vai pretora sieva pārņem visu nama saimniecību un visu rīko, bet maģistrāts pats un visi vīrieši no mājām aiziet. Svarīgākā svētku daļa notiek naktī, tā saistīta ar dziesmām, mūziku, dejām un dažādiem jokiem.

Toreiz svētkus rīkoja Pompeja, un Klodijs, kuram vēl bārda neauga, pārģērbās par harfisti un, cerēdams, ka neviens nepamanīs, ka viņš ir vīrietis, kā jauna meitene devās uz svētku namu. Durvis bija vaļā, un Klodiju ieveda kāda kalponīte, ar kuru viss bija iepriekš norunāts. Tad viņa aizsteidzās paziņot par Klodiju Pompejai. Laiks gāja, kalpone kavējās, un Klodijs neuzdrošinājās palikt tik ilgi vienā vietā. Viņš sāka klejot pa visu plašo namu, vairīdamies no gaismas, līdz negaidot satika kādu no Aurēlijas kalpotājām, kas viņu kā sieviete sievieti uzaicināja parotaļāties. Klodijs atteicās, bet viņa, satvērusi to aiz rokas, vilka sev līdz un jautāja, kas viņš esot un no kurienes nākot. Viņš gaidot Pompejas istabeni, atbildēja

Klodijs un pateica tās vārdu, bet jautātāja pati tā bija un, dzirdēdama turklāt vīrieša balsi, sāka kliegt, un aizskrēja pie citām sievietēm. Namā esot kāds vīrietis, viņa sauca. Sievietes izbijās, un Aurēlija pārtrauca svētku svinēšanu, apklāja upurus un svētos traukus, lika aizslēgt visas durvis un ar gaismekļiem sāka apstaigāt telpas, meklēdama Klodiju. Viņu atrada paslēpušos kalponītes istabā, kas viņu bija ievedusi. Atrasto Klodiju sievietes tūlīt iztrieca pa durvīm.

Par šo gadījumu vēl tajā pašā naktī, mājās atgriezušās, sievietes pastāstīja saviem vīriem, un nākošajā dienā par to runāja jau visa pilsēta. Klodijs esot apgānījis svētumus, viņam jādod gandarījums ne tikai tieši aizskartajām personām, bet visai Romai un dieviem, un kāds no tribūniem iesūdzēja viņu par bezdievību. Pret Klodiju tagad vērsās paši ievērojamākie senatori, kas viņu apvainoja briesmīgākajā izvirtībā — viņam esot neatļauti sakari ar savu māsu, Lukulla sievu. Siem niknajiem senatoru uzbrukumiem stājās pretī tauta un aizstāvēja Klodiju, kas jutās tagad diezgan droši, jo tiesneši baidījās no lielā pūļa dusmām.

Cēzars tūlīt padzina Pompeju, bet, uzaicināts tiesā par liecinieku, teica, ka viņš neko nezinot no visa tā, ko runājot par Klodiju. Tas likās dīvaini, un sūdzētājs jautāja:

—    Bet kāpēc tad tu šķīries no savas sievas?

—    Es nevēlos, ka uz manu sievu kristu pat aizdomu ēna.

Daži saka, ka Cēzars runājis taisnību, citi — ka viņš gribējis izdabāt tautai un glābt Klodiju.

Klodiju attaisnoja, kaut gan lielākā daļa tiesnešu nodeva nederīgas balsošanas plāksnītes, jo atzīt viņu par vainīgu būtu bīstami tautas dusmu dēļ, bet attaisnojumu krietnākie pilsoņi atzītu par negodu.

Tūlīt pēc pretūras Cēzars dabūja pārvaldīšanā Spāniju, bet lielas grūtības viņam sagādāja naudas aizdevēji, kas skaļi prasīja parādu nomaksāšanu un negribēja viņu izlaist no Romas. Cēzaram nācās lūgt Krasa — paša bagātākā romieša palīdzību, bet arī Krasam bija vajadzīga Cēzara uzņēmība, dedzība un enerģija, lai viņš varētu stāties pretī Pompejam, tāpēc Krass samaksāja visneatlaidīgākajiem aizdevējiem un galvoja par astoņsimt trīsdesmit talantiem, un tā Cēzars varēja aizbraukt uz savu provinci. Alpos viņam nācies braukt gar kādu gluži mazu un neievērojamu barbaru pilsētiņu, kur dzīvojuši pavisam necili ļaudis, un viņa ceļa biedri smiedamies jautājuši:

—    Nez vai ari šeit ir cīņas par amatiem, sacensība pirmās vietas dēļ un ievērojamāko pilsoņu savstarpēja nenovīdība?

Bet Cēzars viņiem nopietni atbildējis:

—    Es gribētu labāk šeit būt pirmais nekā Romā otrais.

Kādreiz Spānijā, lasīdams kādu grāmatu par Aleksandru, viņš ilgāku laiku nogrimis pārdomās — un acis viņam bijušas asaru pilnas. Draugi par to brīnījušies un jautājuši, kāpēc viņš tik skumjš.

—    Vai jums liekas, — viņš atbildējis, — ka man nav ko bēdāties, ja Aleksandrs manā vecumā ir jau valdījis pār tik daudz ļaudīm, bet es vēl neko ievērojamu neesmu sasniedzis?

Nonācis Spānijā, viņš tūlīt sāka enerģiski rīkoties. Viņam Spānijā bija divdesmit kohortas, un dažās dienās viņš savāca desmit jaunas. Ar šo karaspēku viņš devās pret kalaikiem un lūsitāniem. Uzvarējis šīs tautas, kas līdz tam nebija jitzinušas romiešu virskundzību, viņš nonāca līdz pašai Arējai jūrai (Okeānam). Sekmīgi beidzis šos karagājienus, viņš tikpat sekmīgi kārtoja arī miera lietas: samierināja naidīgās pilsētas un (tas bija sevišķi svarīgi) panāca izlīgumu starp naudas aizdevējiem un parādniekiem. No līdzšinējiem gadskārtējiem maksājumiem viena trešdaļa palika parādniekam, pārējās divas līdz pilnīgai parāda dzēšanai dabūja aizdevējs. Izpelnījies vispārēju atzinību, viņš atstāja savu provinci, pats kļuvis bagāts un sagādājis karagājienos arī labus ienākumus kareivjiem, kas viņu bija izsaukuši par imperatoru.

Tiem, kas gribēja triumfēt, nebija atļauts pirms triumfa ieiet Romā, bet tiem, kas gribēja kandidēt konsulu vēlēšanās, bija personiski Romā jāpieteicas. Tādā pretrunīgā stāvoklī atradās Cēzars, kas īsi pirms konsulu vēlēšanām atgriezās Itālijā. Viņš tāpēc lūdza senāta atļauju nekan- didēt personiski, bet ar kāda drauga starpniecību. Katons sākumā cīnījās pret atļauju pēc būtības, bet, redzēdams, ka Cēzars daudzus dabūjis savā pusē, nolēma aizkavēt lēmuma pieņemšanu ar garu runāšanu, kas aizņemtu visu dienu. Cēzars tad atzina par labāku atteikties no triumfa un turēties pie konsulāta. Par konsulu ievēlēts, viņš rīkojās ļoti uzmanīgi un gudri un visus maldināja, tikai ne

Katonu. Viņš panāca pašu varenāko šī laika romiešu, Pompeja un Krasa, izlīgumu, un agrākie ienaidnieki kļuva par draugiem, bet viņu varu pārņēma Cēzars. Īstenībā viņš sagrāva brīvās valsts iekārtu ar šo šķietami labo un krietno darbu.

Tiešām, pilsoņu karus izraisīja nevis Cēzara un Pompeja naids, kā to parasti domā, bet drīzāk jau viņu draudzība. Vispirms tad, kad viņi apvienojās, lai sagrautu nobilitātes varu, kā arī tad, kad sāka cīņu savā starpā. Katons, kas vairākas reizes brīdināja par bīstamajām sekām, guva ar to tikai strīdīga un īgna cilvēka slavu, vēlāk gan viņu dēvēja par saprātīgu, bet neveiksmīgu padomdevēju.

Pompeja un Krasa vienprātīgi atbalstīts, Cēzars ieguva konsulātu. Viņu ievēlēja ar lielu balsu vairākumu, un viņa biedrs bija Kalpurnijs Bibuls. Tūlīt pēc stāšanās amatā viņš iesniedza dažus tādus likumprojektus, kas vairāk gan piederētos kādam pārdrošam un nekautrīgam tribūnam nekā konsulam. Lai iegūtu vienkāršās tautas labvēlību, viņš ierosināja jaunu koloniju dibināšanu un zemes piešķiršanu trūcīgiem pilsoņiem. Kad visi krietnie un saprātīgie senatori tam pretojās, viņš, skaļi kliegdams, apgalvoja, ka senāta augstprātība un nepiekāpība viņu spiežot pret paša gribu meklēt atbalstu pie tautas (dabūt tam pietiekamu ieganstu viņš jau sen bija vēlējies), izskrēja laukā no senāta sēžu zāles, izsauca no tās arī Krasu un Pompeju un jautāja viņiem, vai viņi iesniegtajiem likumiem piekrītot. Kad viņi to apstiprināja, Cēzars viņus aicināja nākt viņam palīgā un piedraudēt likumu pretiniekiem ar ieroču varu. Viņi to arī apsolīja. Pompejs vēl piebilda, ka pret tiem, kas apbruņojušies ar zobeniem, viņš ieradīšoties ne tikai ar zobenu, bet pat ar vairogu. Dižciltīgie bija sašutuši par šādu muļķīgu un puicisku valodu — Pompejs esot aizmirsis savu cieņu un neievērojot godbijību, kas pienākas senātam, bet tauta par to tikai priecājās.

Tā Cēzars, arvien vairāk izvirzīdamies, sāka nemanot graut Pompeja varu. Savu meitu Jūliju, kas bija apsolīta Servīlijam, viņš deva par sievu Pompejam, bet Pompeju pierunāja savējo dot Servīlijam, kaut gan arī tā bija jau saderināta ar Sullas dēlu Faustu. Drīz pēc tam Cēzars apprecēja Pizona meitu Kalpurniju, bet Pizonam palīdzēja iegūt konsulātu nākošajā gadā. Katons protestēdams kliedza.

ka šāda rīcība vairs neesot ciešama: provinces iegūstot ar laulībām, un sievas pūrā dabūjot leģionus, viens otru atbalstīdami Cēzars un Pompejs visu varot panākt. Otrs konsuls Bibuls velti pūlējās likumu pieņemšanu aizkavēt, vairākas reizes viņus abus ar Katonu Forumā gandrīz nogalināja. Bibuls tagad ieslēdzās savā namā un tur palika visu amata laiku, bet Pompejs, tikko apprecējies, ieveda Forumā savus kareivjus, un likumus tad pieņēma.

Cēzaram uz pieciem gadiem piešķīra Piealpu un Pār- alpu Galliju un tām vēl pievienoja Illiriju ar četriem leģioniem. Katonu, kas mēģināja tam pretoties, Cēzars pavēlēja vest uz cietumu, domādams, ka viņš lūgs tribūnu aizsardzību, bet Katons gāja, neteikdams ne vārda. Kad Cēzars redzēja, ka ne tikai dižciltīgie, bet arī tauta, kas Katonu cienīja viņa taisnīguma dēļ, pavada viņu klusēdama un noskumusi, viņš pats slepeni lūdza kādu tribūnu pieprasīt Katona atbrīvošanu.

No senatoriem tikai daži iegāja kopā ar Cēzaru kūrijā, pārējie bija sašutuši un neieradās. Kad Konsīdijs, kāds no pašiem vecākajiem senatoriem, teica, ka tie nav atnākuši, baidīdamies 110 apbruņotajiem kareivjiem, Cēzars tam jautāja:

—    Bet kāpēc arī tu nepaliki mājās, no tiem baidīdamies?

—    Mans vecums, — atbildēja viņam Konsīdijs, — padara mani drošu. Man nav vajadzīgs daudz rūpēties par savu dzīvi, no tās man taču palicis tik maz.

Pats nekrietnākais pasākums Cēzara konsulāta laikā, šķiet, ir Klodija ievēlēšana par tribūnu. Tā paša Klodija, kurš bija apgānījis noslēpumainās nakts svinības un kura dēļ Cēzaram bija jāšķiras no savas sievas. Klodiju ievēlēja, lai panāktu Cicerona trimdu, un Cēzars tikai tad devās pie savas armijas, kad bija uzkūdījis Klodiju pret Ciceronu un Cicerons atstājis Itāliju. Stāsta, ka tas viss noticis pirms gailu kara.

Ar cīņām un kariem, kurus Cēzars, pakļaudams Galliju, veda pēc tam, viņa dzīvē iestājās jauns posms, un viņa darbība guva citu vērienu. Viņu tagad droši var salīdzināt ar pašiem ievērojamākiem un visvairāk apbrīnotiem karavadoņiem, viņš neatpaliek ne no viena. Ja nostādām viņam blakus Fabijus, Scīpionus, Metellus un arī viņa paša laika vai tikai mazliet senākus karavadoņus — Sullu un Mariju, abus Lukullus vai pat pašu Pompeju, kuru līdz debesīm cildināja viņa lieliskās kara mākslas dēj, — tad Cēzars viņus visus pārspēj ar saviem panākumiem. Viņam bija turklāt jākaro daudz grūtāk pieejamos novados, viņš pakļāva daudz lielākas zemes, uzvarēja daudz lielākus un stiprākus ienaidnieku karapulkus. Neviens par viņu labāk neprata iegūt svešu tautu uzticību, neviens nebija tik iecietīgs un saudzīgs pret uzvarētajiem, tik devīgs un draudzīgs pret saviem kareivjiem. Neviens nav cīnījies tik daudzās kaujās, nav iznīcinājis tajās tik daudzus ienaidniekus. Nepilnus desmit gadus karojis Gallijā, viņš cīņās ieņēma vairāk nekā astoņsimt pilsētas, pakļāva trīssimt tautas. Pavisam šajos gados viņš ir cīnījies ar kādiem trim miljoniem ienaidnieku. Apmēram miljons no tiem kritis kaujās, tikpat daudzi ir sagūstīti.

Kareivji viņu tik ļoti mīlēja, tik ļoti bija viņam pieķērušies, ka, cīnīdamies viņa slavas dēļ, drosmīgi devās vislielākajās briesmās, un neviens nevarēja tiem pretī stāļies, kaut gan citos karos tie bija gluži parasti kareivji.

Āfrikā Scīpiona kareivji bija saņēmuši gūstā kādu Cēzara kuģi, ar kuru brauca par kvestoru ievēlētais Gra- nijs Petrons. Visus pārējos šī kuģa ļaudis viņi teicās pārdot verdzībā, bet kvestoru solīja apžēlot, taču Granijs atbildēja, ka Cēzara kareivji ir paraduši apžēlot citus, nevis gaidīt žēlastību no ienaidniekiem. To teicis, viņš padarīja ar zobenu sev galu.

Tādu mīlestību un uzticību Cēzars bija ieguvis ar savu izturēšanos. Viņš bija vienmēr gatavs darīt labu un palīdzēt, kur vien tas bija iespējams. Visi redzēja, ka karā iegūtās bagātības viņš neizlieto savām personiskām iegribām un baudkārei, un tās, ko viņa kareivji ieguvuši drosmīgās cīņās, atrodas viņa uzticīgā glabāšanā. Neviens tāpēc neapskauda viņa bagātību, jo viņš tajā devīgi dalījās ar kareivjiem, kas to bija pelnījuši. Viņš labprāt devās vislielākajās briesmās un neatteicās ne no kādām grūtībām. Ja par viņa drosmi arī nebrīnījās, to izskaidrodami ar viņa godkāri, tomēr visus pārsteidza Cēzara izturība grūtībās, kas likās nesavienojama ar viņa fiziskajiem spēkiem, jo viņš bija drīzāk vājš nekā spēcīgs, bālu seju, viņu bieži mocīja galvas sāpes, un viņam turklāt bija krītamā kaite.

Stāsta, ka Kordubā viņam uznākusi pirmā lēkme, taču slimību viņš neizlietoja par attaisnojumu mīkstčaulībai. Viņš to ārstēja ar karagājieniem, ar grūtiem pārgājieniem, ar vienkāršu uzturu, ar ilgu uzturēšanos zem klajas debess — grūtībās norūdot ķermeni un padarot to izturīgu pret slimību. Gulēja viņš pa lielākai daļai ratos vāi nestuvēs, darbs bija viņa atpūta. Kad darba diena bija pagājusi, viņš brauca apskatīt nocietinātās vietas, pilsētas un nometnes. Viņam līdzi brauca kāds jaunietis ātrrakstī- tājs, kas pierakstīja visu, ko Cēzars teica, bet aiz viņa stāvēja tikai viens kareivis ar zobenu. Viņš brauca tik ātri, ka, izbraucis pirmoreiz no Romas uz Pāralpu Galliju, jau astotajā dienā nonāca pie Rodanas.

Jau kopš zēna gadiem Cēzars bija labs jātnieks. Parasti viņš aizlika rokas aiz muguras un dzina zirgu pilnos auļos. Gailu kara laikā viņš ievingrinājās jājot diktēt vēstules, kuras tikai divi (Opijs saka, ka tikai vairāki) paguva uzrakstīt. Stāsta arī, ka Cēzars pirmais sācis saviem Romas draugiem rakstīt vēstules, steidzamības gadījumā nenogaidīdams izdevību ar viņiem personiski satikties, jo laika viņam bija maz un pilsēta liela. Viņa pieticību un vienkāršību ēšanā raksturo šāds gadījums. Kādreiz Me- diolanā viņš bija Valerija Leonta viesis, kas viņu un viņa draugus pacienāja ar sparģeļiem, kuri nebija sagatavoti ar olīveļļu. Pats viņš ēda tos ļoti labprāt, bet viņa draugi nebija apmierināti un kurnēja.

— Ja negaršo, lai neēd, un ar to diezgan, — viņš tiem sašutis aizrādīja, — bet, kas šādu ēdienu sauc par rupju zemnieku ēdienu, pats ir rupjš zemnieks.

Kādreiz ceļā uznākušais negaiss piespieda viņu meklēt patvērumu kāda nabadzīga cilvēka būdā, kurā tikai viens un turklāt vēl ar pūlēm varēja atrast pajumti. Pagodinājumi, viņš teicis tad draugiem, visvairāk pienākoties augstāk stāvošajiem, bet nespēcīgajiem — nepieciešamais, un aicinājis Opiju atpūsties būdā. Pats ar pārējiem viņš nakti pārgulējis zem nojumes durvju priekšā.

Gallijā viņam vispirms bija jācīnās ar helvētiem un tigurīniem, kas, nodedzinājuši divpadsmit savas pilsētas un četrsimt ciemus, gribēja, kā senāk kimbri un teitoņi, iziet caur romiešu Galliju[69]. Viņi, šķiet, bija tikpat drosmīgi kā kimbri un teitoņi, un pavisam viņu bija trīsdesmit miriādes (300000), no tām deviņpadsmit miriādes kaujas spējīgu vīru. Tigurīnus nesakāva viņš pats, bet viņa uzdevumā Labiēns pie Araras upes. Kad Cēzars ar visu armiju devās uz kādu sabiedrotu pilsētu, helvēti viņam negaidot uzbruka, bet viņš tomēr paguva paglābties uz kāda krauja pakalna. Tur viņš savāca un nostādīja kaujas kārtībā savus spēkus.

Kad viņam pieveda zirgu, viņš izsaucies:

— Tas man noderēs, kad pēc uzvaras vajāšu ienaidniekus, bet tagad iesim cīņā kājām, — un devās triecienā kopā ar kājniekiem.

Kad pēc ilgas un grūtas cīņas helvētus atspieda pie viņu ratiem un nometnes, sākās pati niknākā kauja, jo tagad līdz pēdējam elpas vilcienam pretojās ari viņu sievas un bērni un tikai pusnakti viss bija galā.

Spoža bija uzvara, bet to vēl vainagoja Cēzara cildenā rīcība: dzīvus palikušos barbarus viņš piespieda atgriezties savā atstātajā zemē un atkal uzcelt nopostītās pilsētas. Atgriezās vairāk nekā desmit miriādes. Cēzars to pavēlēja, baidīdamies, ka tukšajā novadā ienāks un apme- tīsies ģermāņi.

Pēc tam, palīdzēdams gaiļiem, Cēzars sāka karu ar ģermāņiem, kaut gan pavisam vēl nesen viņš ģermāņu ķēniņu Ariovistu bija atzinis par Romas sabiedroto. Taču ģermāņi bija neciešami kaimiņi gaiļiem, kuri bija pakļauti romiešiem, un Cēzars bija pārliecināts, ka viņi neapmierināsies ar sasniegto, bet izdevīgā gadījumā uzbruks un sagrābs visu Galliju. Viņš noprata, ka romiešu augstākie virsnieki, sevišķi paši dižciltīgākie un jaunākie, ir nobijušies, jo bija devušies ar viņu kopā karā, domādami, ka šajā ekspedīcijā varēs baudīt visas ērtības un iegūt lielu bagātību. Cēzars tāpēc sasauca sapulci un uzaicināja visus virsniekus, kuriem nebūtu patikas doties briesmās, atgriezies mājās, ja jau viņi ir tik izlutināti un gļēvi, viņš pats ar vienu pašu desmito leģionu došoties pret barbariem, jo ģermāņi nebūšot labāki cīnītāji par kimbriem un viņš nebūšot nederīgāks karavadonis par Mariju.

Kad par to dabūja zināt desmitais leģions, tas sūtīja pie Cēzara vēstnešus izteikt viņam pateicību, bet pārējo leģionu kareivji sirdījās par saviem virsniekiem. Pēc tam visiem radās enerģija un liela drosme, un kopā ar Cēzaru viņi gāja daudzas dienas uz priekšu, līdz apmetās nometnē kādus divsimt stadijus no ienaidniekiem.

Jau pirms pašas kaujas Ariovistam zuda agrākā paļāvība. Viņš nebija domājis, ka romieši iedrošināsies uzbrukt ģermāņiem, jo bija pārliecināts, ka viņi sāks bēgt bez nopietnas pretošanās. Viņš brīnījās par Cēzara uzņēmību un redzēja jau apjukumu savu kareivju rindās. Drosmi ģermāņiem laupīja arī svēto sievu pravietojumi. Tās, raudzīdamās straumes tecējumā un ūdens virpuļos un klausīdamās upes čalās, brīdināja sākt kauju pirms jauna mēness. Cēzars dabūja to zināt, un arī pats redzēja, ka ģermāņi negrib cīnīties, tāpēc nolēma, ka labāk ir viņiem uzbrukt, nevis gaidīt, kamēr Ariovists atzīs, ka viņam pienācis īstais laiks.

Uzbrukdami nocietinājumiem un pakalniem, uz kuriem ģermāņi bija apmetušies, romieši, viņus kaitinādami, aicināja nākt lejā un cīnīties. Pilnīgi sakautie ienaidnieki bēga kādus četrsimt stadijus līdz pašai Reinai, un viss šis līdzenums bija kā sētin nosēts ar kritušajiem un viņu ieročiem. Ariovists ar dažiem pavadoņiem tomēr paguva tikt pāri upei. Stāsta, ka esot kritušas astoņas miriādes ģermāņu.

Cēzars savu armiju atstāja pārziemot sekvanu novadā, bet pats, gribēdams ietekmēt notikumu gaitu Romā, devās uz Galliju pie Padas, kas arī bija viņa province. No pārējās Itālijas šo Piealpu Galliju atdala Rubikonas upe. Tur apmeties, viņš centās vairot savu piekritēju skaitu. Daudziem, kas pie viņa ieradās un no viņa kaut ko lūdza, viņš izpildīja viņu vēlēšanos, un tie atgriezās Romā, panākuši, ko bija lūguši, vai vismaz cerēdami, ka panāks. Un visu tālāko savu virspavēlnieka amata laiku viņš uzveicis ienaidniekus gan ar gudru diplomātiju, gan ar ienaidniekiem atņemtām bagātībām ieguva pilsoņu labvēlību, nostiprināja savu stāvokli, un Pompejs turklāt to nemaz nepamanīja.

Kad viņš dabūja zināt, ka atkrituši beļģi, pati stiprākā gailu cilts, kuriem piederēja trešā daļa no visas Gallijas un kuri bija savākuši daudzas miriādes bruņotu vīru, viņš steidzīgi vērsās pret tiem. Uzbrucis beļģiem, kas postīja sabiedroto gailu novadus, viņš pēc kauna pilnas sakāves iznīcināja lielāko daļu no tiem, tā ka purviem un dziļām upēm tagad varēja tikt pāri pa kritušo līķiem, un beļģi, kas dzīvoja Okeāna krastā, visi padevās bez cīņas.

Tagad viņš devās pret nervijiem, pašiem mežonīgākajiem un kareivīgākajiem no visiem beļģiem, kas dzīvoja dziļos mežu biezokņos. Nogādājuši sievas un bērnus, un visu mantību vistālākajā sava novada nostūrī, viņi negaidot uzbruka ar nometnes nocietināšanas darbiem aiz-, ņemtajiem romiešiem. Viņu bija kādas sešas miriādes, un romiešu jātnieki tūlīt metās bēgt. Tad nerviji aplenca divpadsmito un septīto leģionu, un cīņā krita visi šo leģionu centurioni. Ja Cēzars nebūtu paķēris kāda kareivja vairogu, atbīdījis sāņus tos, kas cīnījās pašā priekšā, un uzbrucis barbariem, neviens no aplenktajiem laikam gan nebūtu izglābies, bet tagad desmitais leģions, redzēdams, kādās briesmās ir Cēzars, skriešus metās lejup no pakalna, uz kura tas atradās, un pārrāva ielenkuma loku. Cīņa bija ārkārtīgi sīva, jo Cēzara drosme iedvesa romiešiem neparastu sparu, bet bēgt nervijus viņi tomēr nepiespieda. Kur nerviji stāvēja, tur viņi krita. Stāsta, ka no sešām miriādēm izglābušies tikai pieci simti, no četrsimt vecajiem tikai trīs.

Saņēmis ziņojumu par šo kauju, senāts nolēma piecpadsmit dienas svinēt un upurēt dieviem. Neviena uzvara pirms tam vēl nebija tik svinīgi atzīmēta. Briesmas tiešām šķita ļoti lielas — sacēlušās bija tik daudzas tautas, un uzvara likās jo spožāka tāpēc, ka uzvarējis bija tautas tik ļoti mīlētais Cēzars.

Cēzars, nokārtojis Gallijas lietas, ziemu atkal pavadīja pie Padas, gūdams Romā arvien jaunus piekritējus. Ļaudis, kas kandidēja uz valsts amatiem, tos ieguva ar viņa palīdzību, uzpirkdami ar viņa līdzekļiem tautu. Tie darīja visu, kas varētu vairot viņa varu. Pie viņa Lūkā ieradās lielākā dala no pašiem ievērojamākiem un varenākiem vīriem: Pompejs, Krass, Sardīnijas pārvaldnieks Apijs un Spānijas prokonsuls Nepots. Tur varēja redzēt kādus simt divdesmit liktorus un vairāk nekā divsimt senatorus.

Pēc apspriedes ar Pompeju un Krasu nolēma, ka tos abus ievēlēs par konsuliem nākošajam gadam, Cēzaram pagarinās komandas varu un piešķirs attiecīgus līdzekļus vēl uz pieciem gadiem. Visiem saprātīgiem ļaudīm tas šķita lielākais absurds, bet tie, kas no Cēzara bija saņēmuši tik lielas summas, pārliecināja senātu, ka Cēzaram naudas nav un tā viņam jādod. Labāk gan būtu teikt, ka viņš piespieda senātu to darīt, un senatori nobalsoja, smagi nopūzdamies. Katona nebija Romā: viņš ar nolūku bija aizsūtīts uz Kipru. Viņa domu un cīņas biedrs Fa- vonijs, velti protestējis senātā, izskrēja ārā no sēžu zāles un meklēja atbalstu pie tautas, bet neviens uz viņu neklausījās — daudzi aiz cieņas pret Pompeju un Krasu,

bet lielākā daļa neko neuzsāka, gaidīdami no Cēzara visu savu cerību piepildīšanos un vēlēdami viņam visu labu.

Kad Cēzars atgriezās pie saviem leģioniem Gallijā, tur atkal pilnās liesmās bija karš: divas lielas ģermāņu tautas nupat bija pārgājušas pār Reinu, lai ieņemtu jaunas zemes. Vienu no tām sauca par usipetiem, otru par tenkte- riem. Par kauju ar viņiem Cēzars savās «Piezīmēs» raksta, ka barbari sūtījuši pie viņa vēstnešus vest sarunas, bet uzbrukuši romiešiem ceļā, un tāpēc viņiem izdevies ar astoņiem simtiem savu jātnieku sakaut piecus tūkstošus romiešu jātnieku, kas uzbrukumu nebija gaidījuši. Pēc tam viņi ar viltīgu nolūku atkal sūtījuši vēstnešus, bet Cēzars tos aizturējis un devies pret barbariem ar karaspēku, atzīdams, ka godprātīga izturēšanās pret šiem līguma lauzējiem un krāpniekiem būtu tīrā vientiesība. Taču Tanusijs raksta, ka, senātam šīs uzvaras dēl balsojot par svētku svinēšanu un upuriem, Katons esot teicis — Cēzars jāizdodot barbariem, lai izlīdzinātu līguma laušanu un dievi nesodītu Romu.

No ģermāņiem, kas pārgāja pār upi, apkāva četras miriādes. Nebija daudz to, kas nokļuva atpakaļ pār Reinu, kur viņus uzņēma ģermāņu tauta sugambri.

Izlietodams šo iebrukumu par ieganstu un gribēdams kļūt slavens ar to, ka viņš pirmais ar karaspēku pārgājis pār Reinu, Cēzars uzcēla pār upi tiltu. Reina ir plata un strauja, un ūdens tajā pašlaik bija stipri cēlies. Koki, kurus stiprā straume nesa lejup, varēja sagraut tilta balstus, tāpēc Cēzars iedzina upes gultnē pāļus, kas mazināja trieciena spēku, un desmit dienās pabeidza tiltu. Ka tas būs tik stiprs, to neviens nebija gaidījis.

Pār Reinu pārgājušajiem romiešiem ģermāņi neuzdrošinājās stāties pretī. Pat svēbi, pati ievērojamākā viņu tauta, sabēga kalnu mežos. Cēzars, uzmundrinājis un iedrošinājis romiešu draugus un nodedzinājis naidīgo cilšu ciemus, pēc astoņpadsmit Ģermānijā pavadītajām dienām atgriezās Gallijā.

Ārkārtīgi pārdrošs bija viņa karagājiens uz Britāniju. Viņš pirmais ar floti izbrauca rietumos Okeānā, pirmais brauca pāri Atlantijas jūrai ar karaspēku pakļaut šo salu un līdz pasaules malai izplatīt Romas varu. Vēl nemaz nebija zināms, cik liela ir Britānija, un daudzi rakstnieki par to strīdējās. No Gallijas, kas atrodas tai tieši pretī, viņš devās uz Britāniju divas reizes, uzvarēja daudzās kaujās, nodarīja daudz Jauna ienaidniekiem, bet pats guva maz labuma, jo no nabadzīgajiem iedzīvotājiem nekā vērtīga nebija ko ņemt. Gluži bez kāda rezultāta viņš karu tomēr negribēja beigt, tāpēc pieprasīja no ķēniņa ķīlniekus, noteica britāņiem meslus un tad atgriezās Gallijā.

Tur viņš atrada priekšā vēstules, kuras viņam jau gatavojās sūtīt uz Britāniju. Rakstīja draugi Romā un ziņoja par viņa meitas nāvi, kas bija mirusi dzemdībās. Par sievas nāvi ļoti bēdājās Pompejs, un ļoti bēdājās arī Cēzars par savu meitu. Viņu abu draugi bija satraukti un nobažījušies, jo bija pārtrūkusi tuvās radniecības saite, kas palīdzēja mierā un saticībā saglabāt jau citādi stipri iedragāto valsts iekārtu. Tauta, neievērodama tribūnu protestus, Jūlijas līķi aiznesa uz Marsa laukumu, un tur apbedīta viņa dus.

Cēzara karaspēks bija liels, un viņš bija spiests to sadalīt pa vairākām ziemas nometnēm. Viņš pats, kā parasts, devās uz Itāliju. Tūlīt pēc tam sacēlās visa Gallija, un lieli gailu pulki uzbruka romiešu ziemas nometnēm. Pašas lielākās un stiprākās gailu daļas Ambiorīga vadība sagrāva Kotas un Titurija nometni. Cicerona leģiona nometni ielenca sešas miriādes gailu un gandrīz to ieņēma triecienā. Visi tās aizstāvji, drošsirdīgi visiem spēkiem atvairot ienaidniekus, bija ievainoti.

Kad to paziņoja Cēzaram, kas bija jau tālu prom, tas tūlīt griezās atpakaļ. Viņam neizdevās savākt vairāk kā septiņus tūkstošus kareivju, ar tiem viņš tad steidzās atbrīvot ielenkto Ciceronu. Aplencējiem tas nepalika nepamanīts, un viņi, pārliecināti, ka viegli uzveiks Cēzara niecīgos spēkus, devās viņam pretī, taču Cēzars prata viegli izvairīties no kaujas, izvēlējās nometnei vietas, kas bija izdevīgas lielā ienaidnieka pārspēka atvairīšanai, un lika tās nocietināt un vārtus iekārtot tā, lai gaili domātu, ka viņš baidās, un viņu nicinātu, līdz beidzot, kad gailī pārdroši un pienācīgi nesakārtojušies romiešiem uzbruka, pats devās prettriecienā, pilnīgi sakāva ienaidniekus un daudzus no tiem iznīcināja.

Viņš apspieda daudzās gailu sacelšanās, vēl ziemā ierazdamies drīz šeit, drīz tur un uzmanīgi vērodams, vai kaut kur netiek gatavots apvērsums. Bojā gājušo leģionu vietā viņam no Itālijas atnāca trīs jauni. Divus viņam aizdeva Pompejs, trešais nesen bija savākts Piealpu Gallijā.

Pagāja kādi divi gadi, un Gallijā uzliesmoja atkal jauns karš, pats lielākais un bīstamākais no visiem; jau labu laiku tam slepeni gatavojās kareivīgākās valstis, un paši ievērojamākie vīri uzņēmās to vadīt. Stipri nocietinātās pilsētās un grūti pieejamos novados bija savākts un apbruņots liels karaspēks un sagādāti lieli līdzekji. Sacelšanās sākās ziemā, kad, pēc visu domām, Cēzars nevarēja izvērst savus spēkus un uzbrukt, jo viņu kavēja aizsalušās upes[70], piesnigušie meži un zemienes, kas bija kļuvušas par purviem; ceļus un takas tajās klāja ūdens. Daudzas tautas bija sacēlušās. Pašas ievērojamākās bija ar- verni un karnūti. Par visu apvienoto spēku vadoni bija ievēlēts Verkingetorīgs, kura tēvs bija nogalināts par mēģinājumu sagrābt neaprobežotu varu.

Viņš sadalīja karaspēku vairākās daļās, iecēla katrai no tām savu vadoni un ieguva par sabiedrotajiem visas ciltis līdz pat Ararai. Būdams pārliecināts, ka arī Cēzara ienaidnieki Romā ir sagatavojušies sākt pret viņu cīņu, Verkingetorīgs gribēja sacelt pret romiešiem visu Galliju. Ja viņš būtu sācis mazliet vēlāk, kad Cēzars jau bija iesaistīts pilsoņu karā, Itālija būtu tādās pašās izbailēs un briesmās kā kimbru iebrukuma laikā, bet tagad Cēzaram bija pilnīgi brīvas rokas karam Gallijā, un viņš velti nezaudēja laiku.

Tikko saņēmis ziņas par sacelšanos, viņš devās uz Galliju pa to pašu ceļu, pa kuru bija to atstājis[71], un viņa drīzā ierašanās bargā ziemas laikā liecināja, ka uzbrūk varena un neuzvarama armija. Kad neviens negaidīja ierodamies no Cēzara pat vēstnesi, parādījās viņš pats ar karaspēku, kas postīja gailu zemi, nodedzināja viņu ciemus, ieņēma pilsētas un saudzēja tos, kas atkal pārgāja romiešu pusē. Stāvoklis mainījās, kad karā pret Cēzaru iestājās ēduji, kas līdz šim visu laiku bija apgalvojuši, ka viņi esot romiešu brāļi. Ēduji tāpēc tika ļoti ievēroti un godāti, un tagad viņu pievienošanās nemierniekiem radīja Cēzara karaspēkā apjukumu un satraukumu, tāpēc arī Cēzars devās caur lingonu zemi pie sekvaniem, kas bija romiešu draugi un no visiem gaiļiem dzīvoja vistuvāk Itālijai. Tur viņu ielenca vairākas miriādes ienaidnieku, kurus viņš, pats pārgājis uzbrukumā, pēc ilgas cīņas galu galā uzvarēja un daudzus iznīcināja. Šķiet, sākumā viņš cieta arī dažas neveiksmes, jo ar- verni rāda sava tempļa priekšā kādu pakārtu trofejas zobenu un apgalvo, ka tas esot Cēzara. Kad vēlāk to redzēja Cēzars un viņa draugi lika šo zobenu noņemt, viņš smējās un pavēlēja to atstāt, jo tas esot neaizskarams.

Lielākā daļa no tiem, kas pēc šis sakāves izglābās, aizbēga ar ķēniņu[72] uz Alēsijas pilsētu. Cēzars to aplenca, kaut gan viņam likās, ka augsto mūru un daudzo aizstāvju dēļ tā nav ieņemama, turklāt daudz lielākas briesmas drīz radās romiešiem aizmugurē. Trīsdesmit miriādu liela armija, viss, ko bija iespējams savākt no Gallijas tautām, nāca atbrīvot Alēsiju. Pilsētā pašā bija ne mazāk kā septiņpadsmit miriādes kareivju. Šādi spēki tagad apdraudēja Cēzaru. Viņam bija jāuzceļ divas nocietinājumu līnijas, viena bija vērsta pret pilsētu, otra pret tās atbrīvotājiem. Ja šie spēki apvienotos, viss būtu zaudēts. Tāpēc ari grūtā cīņa pie Alēsijas ir sevišķi slavena, jo tajā labāk nekā citās kaujās ir saskatāma Cēzara drosme un kara māksla. Visvairāk jābrīnās, kā pilsētā ielenktie nepamanīja Cēzara cīņu ar daudzajām atbrīvotāju miriādēm un uzvaru pār tām, pat romieši, kas atradās pret pilsētu vērstajos nocietinājumos, neko nezināja. Tai brīdī, kad viņi saņēma ziņas par uzvaru, to pašu vēstīja arī viru un sievu raudas un vaimanas Alēsijā. Alēsieši bija ieraudzījuši ienesam romiešu nometnē daudzus ar zeltu un sudrabu rotātus vairogus, daudzas ar asinīm notrieptas krūšu bruņas, gailu dzeramos kausus un teltis. Tik liels karaspēks bija izklīdis un izzudis kā rēgs, kā sapņu tēls. Kaujā bija kritusi tā lielākā daļa.

Alēsijā ielenktie vēl kādu laiku nikni pretojās, bet tad padevās Cēzaram. Verkingetorlgs, visu gailu spēku virspavēlnieks šinī karā, aplicis savas skaistākās bruņas, izjāja pa vārtiem uz krāšņi rotāta zirga, apjāja apkārt sēdošajam Cēzaram, nolēca no zirga, nometa zemē visu apbruņojumu un, nosēdies pie Cēzara kājām, mierīgi gaidīja, kas notiks, līdz viņu nodeva sargiem saglabāt triumfa gājienam.

Cēzaram jau sen šķita, ka Pompeja vara jāsatriec, un Pompejs noteikti domāja to pašu par viņu. Kad Krass, kas varēja vienam vai otram no viņiem dot izšķirošu pārsvaru, bija gājis bojā karā ar partiešiem, tam, kas gribēja kļūt par varenāko viru valstī, vajadzēja uzveikt to, kas tāds jau bija, un Pompejam, ja viņš justos apdraudēts, vajadzētu tātad aizsteigties Cēzaram priekšā. Taču Pompejs no Cēzara nebaidījās un izturējās pret viņu nevērīgi: to, ko viņš pats padarījis varenu, nebūtu grūti viņam pašam arī iznīcināt.

Šādu godkārīgu nodomu Cēzars loloja jau pašā sākumā. Viņš tomēr atturējās iejaukties naidīgo spēku cīņā, kā to dara atlēts, kas nogaida, kad citi cīnītāji būs noguruši. Tālu no Romas viņš Gallijas karā izveidoja stipru un labi apmācītu karaspēku, viņa panākumi vairoja viņa slavu, tie jau līdzinājās Pompeja sasniegumiem. Viņš izmantoja Pompeja kļūdas un katru izdevīgu gadījumu, viņam par labu nāca jukas un nekārtības Romā, kur ļaudis, kas gribēja kļūt par valsts amatvīriem, uz ielām un laukumiem novietoja galdus un, pacienādami pilsoņus, nekaunīgi centās tos piekukuļot, un uzpirktā tauta gāja nevis nodot savu balsi par krietnāko kandidātu, bet cīnīties par savējo ar zobeniem, šķēpiem un lingām. Kad tauta izklīda, pie runātāju tribīnes bieži palika guļam asinīm noplūduši līķi. Bez vadības palikusī valsts bija kā kuģis bez stūres atstāts straumes varā, un saprātīgi ļaudis, atzīdami, ka nekas ļaunāks vairs nevar būt, apsveiktu, ja pēc tāda neprāta un anarhijas rastos vienas personas neaprobežota vara. Daudzi pat atklāti jau iedrošinājās teikt, ka tikai šāda vara var glābt valsti. Tik stipru līdzekli, viņi teica, drīkstot lietot vienīgi pats saudzīgākais ārsts, un viņi domāja par Pompeju.

Pompejs izlikās, ka nevēlas neaprobežotu varu, bet īstenībā vairāk par visu centās panākt, lai viņu ieceltu par diktatoru. Tad Katons un viņa domu biedri pārliecināja senātu izsludināt Pompeju par vienīgo konsulu. Tāds amats būtu likumīgāks, un Pompejs, to ieguvis, nemēģinātu ar varu panākt sev diktatūru. Senāts viņam arī pagarināja provinču pārvaldi. Provinces Pompejam bija divas — Spānija un visa Āfrika. Tajās rikojās viņa legāti, un karaspēka uzturēšanai Pompejs katru gadu no valsts līdzekļiem dabūja tūkstoš talantus.

Pēc tam Cēzars gribēja kandidēt konsulu vēlēšanās, pašam Romā neierodoties, un panākt arī savas prokonsula varas pagarinājumu piešķirtajās provincēs. Pompejs cieta klusu, bet Markells, Lentuls un viņu draugi, neieredzēdami Cēzaru, pretojās, vajadzīgajam pamatojumam nevajadzīgi pievienodami nievas un zaimus par Cēzaru. Kolonistiem, ko Cēzars nesen bija nometinājis Gallijā, viņi atņēma pilsoņu tiesības. Konsuls Markells vienu no šādas gailu pilsētas senatoriem, kas bija ieradies Romā, lika nežēlīgi pērt rīkstēm, vairākkārt atkārtodams:

—    Tagad tev būs zīmes, ka tu neesi romietis'! Ej un parādi tās Cēzaram.

Pēc Markella konsulāta Cēzars lāva visiem amatvīriem smelt spaiņiem no savas Gallijā iegūtās bagātības. Viņš samaksāja daudzus tautas tribūna Kuriona parādus un iedeva konsulam Paulam tūkstoš piecsimt talantus. Ar šo naudu Pauls uzcēla baziliku, skaistu velti tautai un krāšņu Foruma rotu. Pompejs, tagad jau baidīdamies, ka būs jācīnās ar Cēzaru, savu draugu atbalstīts, atklāti sāka runāt par pēcteča izraudzīšanu Cēzara amatā un pieprasīja atpakaļ Gallijas karam aizdotos kareivjus. Uzdāvinājis katram divsimt piecdesmit drahmas, Cēzars tos arī aizsūtīja, un ļaudis, kas kareivjus aizveda Pompejam, paša Cēzara labā par viņu tautā izplatīja bezgodīgas un nekrietnas baumas2 un Pompeju maldināja ar nedibinātiem apgalvojumiem, ka Cēzara kareivji pēc viņa ilgojoties, ka Romā Cēzaru viņa ļaunprātīgo nodomu dēl tauta ciest nevarot un Cēzara kareivji esot tik loti noskaņoti par labu Pompejam, ka pāriešot viņa pusē, tiklīdz nonākšot Itālijā, jo Cēzara nebeidzamie karagājieni viņiem galīgi apnikuši, viņiem esot arī aizdomas, ka Cēzars gribot sagrābt neaprobežotu varu. Tāpēc Pompejs, kļuvis augstprātīgs, vairs nebaidījās un nerūpējās par kareivju savākšanu. Viņš vērsās pret Cēzaru gan ar runām, gan ar dažādiem ierosinājumiem, pārmeta viņam pasākumus, kuri Cēzaram pat prātā nebija nākuši, bet kuriem tomēr varēja noticēt. Taču stāsta, ka no Cēzara centurioniem kāds ieradies Romā, atnācis pie kūrijas un, dabūjis zināt, ka senāts nepagarina Cēzaram provinču pārvaldīšanu, izsaucies, uzsizdams ar roku pa zobena spalu:

—    Zobens viņam to pagarinās.

Šajā strīdā Cēzara prasības likās ļoti pamatotas. Viņš apņēmās nolikt ieročus, ja Pompejs darīs to pašu. Kad viņi vairs nebūs amatvīri, viņi griezīsies pie tautas, kas vienam varēs atņemt varu, otram apstiprināt to pašu, kas viņam jau bija, vienu tā noraidīs, otram tā dos visu. Kad Kūrions tautas sapulcē to pieprasīja Cēzara labā, visi skaļi piekrita, daži viņam pat meta vainagus kā uzvarējušam atlētam. Tribūns Antonijs pēc tam, neievērodams konsulu aizliegumu, nolasīja Cēzara vēstuli tautai par šo ierosinājumu.

Senātā turpretim Pompeja sievastēvs iesniedza priekšlikumu izsludināt Cēzaru ārpus likuma, ja viņš līdz noteiktai dienai nenoliks ieročus. Kad konsuli jautāja, vai senāts vēlas, lai Pompejs atlaiž savu armiju un lai to dara arī Cēzars, pirmajam ierosinājumam piekrita ļoti maz senatoru, otrajam ar dažiem izņēmumiem visi. Antonijs un viņa domu biedri tad atkal pieprasīja, lai no amata atteiktos abi, un to vienbalsīgi pieņēma. Kad Scī- pions neko nepanāca, konsuls Lentuls sāka kliegt, ka pret bandītu jāvēršoties ar bruņotu varu, nevis ar balsošanu. Senatori tad izklīda un draudošā pilsoņu kara dēļ apvilka sēru tērpu.

Cēzars likās ļoti piekāpīgs. Viņš bija ar mieru atteikties no visa pārējā, ja viņam atstātu Piealpu un Illirijas provinci ar diviem leģioniem līdz tam laikam, kamēr viņš kļūs otrreiz par konsulu. Pazīstamais orators Cicerons, kas tikko bija atgriezies no Kilikijas, centās pretiniekus samierināt un Pompeju pierunāt būt mērenākam, Pompejs citādi piekrita, bet negribēja Cēzaram atstāt kareivjus. Tad Cicerons pārliecināja Cēzara draugus apmierināties ar seštūkstoš kareivjiem un ar atstātajām provincēm un tā panākt izlīgumu, bet Lentuls un daudzi ievērojami senatori viņam nepiekrita. Ar negodu un rupjiem apvainojumiem viņi padzina no senāta sēžu zāles Antoniju un Kurionu, un tā paši deva Cēzaram vislielāko ieganstu sakūdīt kareivjus. Ievērojamiem amatvīriem, teica Cēzars, bijis jābēg vergu drēbēs un īrētos ratos. Tā pārģērbušies un baidīdamies par savu dzīvību, viņi atstājuši Romu.

Tieši pie Cēzara pašlaik bija ne vairāk kā trīssimt jātnieku un pieci tūkstoši leģionāru. Pārējais karaspēks bija palicis viņpus Alpiem. To vajadzēja atvest šajā uzdevumā turp aizsūtītajiem legātiem. Cēzars tomēr saprata, ka notikumi ir ņēmuši citu virzienu, ka pašlaik uzbrukumam ir izdevīgs brīdis, tam nav vajadzīgs liels kareivju skaits, tam jābūt ātram un drosmīgam un pārsteigtos ienaidniekus tagad vieglāk uzvarēt ar maziem spēkiem nekā pēc ilgas sagatavošanās ar ievērojami lielāku karaspēku. Tāpēc viņš pavēlēja legātiem un centurioniem apbruņoties tikai ar zobeniem un pēc iespējas ar mazāku asins izliešanu un troksni ieņemt Arimīnu, lielu gailu pilsētu. Šos ļaudis viņš nodeva Hortensija rīcībā.

Pats viņš todien noskatījās, daudziem klātesot, kā kareivji vingrinājās divcīņā. Vakaram tuvojoties, viņš nomazgājās, ieziedās un tad devās uz atriju. Tur viņš īsu brīdi pakavējās pie viesiem, kas bija ielūgti uz pusdienām, tad, tumsai metoties, piecēlās un atvainojies lūdza tos palikt, jo viņš drīz atgriezīšoties. Dažiem saviem draugiem viņš tomēr bija jau teicis viņam sekot, taču ne jau visiem uzreiz, bet citam pēc cita. Iekāpis kādos īrētos ratos, viņš sākumā brauca pa citu ceļu, bet tad nogriezās uz Arimīnu. Nonācis pie upes, ko sauca par Rubikonu un kas atdala Piealpu Galliju no pārējās Itālijas, viņš apstājās, un, domājot par pasākuma bīstamību, viņu sāka mākt šaubas. Viņš daudz gudroja un ilgi kavējās, domās iegrimis, pie pārejas, vairākkārt mainīdams savu nodomu. Nevarēdams izšķirties, viņš ilgi runāja ar saviem klātesošajiem draugiem (viens no tiem bija Asinijs Pollions), teica tiem, kāda liela nelaime visiem cilvēkiem būs šī pāriešana, jautāja, ko gan sacīs par to nākošās paaudzes. Tad, noteikti izlēmis, viņš beidza visu šo prātošanu, pievērsās tieši tam, kas pašlaik bija darāms, un, kā visi tie, kas drosmīgi dodas pretī nezināmam liktenim, izsaucās kā parasts:

— Metīsim kauliņus!

Pēc tam viņi ātri devās pāri upei, nekur neapstādamies, steidzās uz Arimīnu, nonāca tur vēl pirms gaismas un pilsētu ieņēma.

Ar tās ieņemšanu karam it kā plati vārti tika līdz galam atrauti vaļā uz visu zemi un jūru. Netika ievērotas ne provinces robežas, ne Romas likumi. Agrāk dažreiz izbijušies vīri un sievas bēga pa visu Itāliju, turpretī tagad, šķiet, pat pilsētas nepalika savās vietās un cita par citu ātrāk meklēja glābiņu. Romu pārplūdināja bēgļu bari no tuvākas un tālākas apkārtnes, neviens neievēroja amatvīrus un viņu aizliegumus, un daudz netrūka, ka šajā vētrā un viļņos Roma būtu pati sevi sagrāvusi. Visur bija varmācība, visur izraisījās kaislības. Savaldīgi nepalika ari tie, kas nemaz nebija apdraudēti: citiem bai* doties, baidījās arī viņi, citiem bēdājoties, bēdājās arī viņi. Lielajā pilsētā pat drošie un pašpārliecinātie nikni strīdējās par turpmāko rīcību.

Jau tā satrauktajam Pompejam mācās vēl virsū no visām pusēm. Daži viņam pārmeta, ka viņš pats padarījis Cēzaru varenu un devis viņam provinces, citi viņu apvainoja, ka viņš piekāpies Lentula piekritējiem un ļāvis viņiem rupji apvainot Cēzaru, kas bijis pieļāvīgs un piedāvājis godpilnu izlīgumu. Favonijs pat uzaicināja viņu spert kāju pret zemi, jo kādreiz, runādams senātā, Pompejs lielīgi teicis, ka senatoriem neesot ko bažīties un rūpēties par gatavošanos karam, ja tas būšot nepieciešams, viņam vajadzētu tikai spert kāju pret zemi, un visa Itālija būtu kareivju pilna.

Bet arī tagad Pompejam bija daudz vairāk kareivju nekā Cēzaram, taču neviens neļāva viņam rīkoties pēc paša ieskatiem. Viņam pastāvīgi pienāca daudzas nepatiesas un baiļpilnas ziņas, ka ienaidnieki jau esot klāt, ka tie visu jau ieņēmuši, un Pompejs, redzēdams šo jucekli un vispārēja satraukuma ietekmēts, nolēma atstāt Romu. Senatoriem viņš pavēlēja sev sekot. Neviens lai nepaliekot pilsētā, kas tēvijas un brīvības vietā negribot izvēlēties tirāniju.

Tad bēga konsuli, nenesuši pirms Romas atstāšanas likumā paredzētos upurus, bēga arī lielākā daļa senatoru — steigā, kā zagļi, no savām mantām paķēruši līdz, kas gadījās pie rokas. Pat daži no tiem, kas jau pašā sākumā bija noteikti nolēmuši nostāties Cēzara pusē, bēga, izbailēs aizmirsuši savu apņemšanos, tā viņus aizrāva citu lielais satraukums, kaut gan viņiem pašiem nemaz nebija jābaidās. Nožēlojama bija Roma, lielajai kara vētrai tuvojoties, tā bija kā kuģis, kuru visas cerības zaudējušie vadītāji pametuši likteņa varā.

Bēdpilna bija šīs pilsētas atstāšana, tomēr Pompeja dēļ pilsoņi bēgļu gaitas atzina par tēviju, bet Romu, ko tie pameta, par Cēzara nometni. Arī Labiēns, viens no tuvākajiem Cēzara draugiem, kas gailu karā vienmēr tik drošsirdīgi bija cīnījies un kļuvis par senatoru, no Cēzara aizbēga pie Pompeja, kaut gan Cēzars viņam bija aizsūtījis naudu un daudz dažādu mantu. Korfīnijā Domitijs komandēja trīsdesmit centūrijas, un, kad Cēzars, ieradies ar karaspēku, apmetās viņam blakus, viņš pilnīgā izmisumā pieprasīja 110 sava ārsta indi. Indi saņēmis, viņš to izdzēra, lai padarītu sev galu, bet tūlīt pēc tam, dabūjis zināt, ka Cēzars ir apbrīnojami saudzīgs pret gūstekņiem, apraudāja pats sevi un žēlojās par savu pārsteidzīgo lēmumu. Ārsts viņu tad iedrošināja, teikdams, ka viņš nav dzēris indi, bet miega zāles, un Domitijs, par to ļoti priecādamies, devās pie Cēzara un, satvēris viņa labo roku, atteicās no Pompeja. Kad tas kļuva zināms Romā, daudzi par to priecājās, un daži no bēgļiem griezās atpakaļ.

Cēzars tad savam karaspēkam pievienoja Domitija kareivjus, un arī tos, kurus Itālijas pilsētas vāca Pompejam, viņš, aizsteigdamies tam priekšā, pārņēma sev. Savācis tagad lielus un bīstamus spēkus, viņš devās pret pašu Pompeju, bet Pompejs no cīņas izvairījās un aizbēga uz Brundisiju. Abus konsulus viņš no turienes aizsūtīja ar karaspēku pa jūru uz Dirrahiju, bet pats devās turp mazliet vēlāk, kad pie Brundisijas ieradās Cēzars. Plašāk par to rakstīts Pompeja biogrāfijā.

Cēzaram, kas gribēja viņam tūlīt sekot, nebija kuģu, viņš tāpēc griezās atpakaļ uz Romu, sešdesmit dienās bez asins izliešanas pakļāvis visu Itāliju. Romā viņš atrada labāku kārtību, nekā bija gaidījis, tajā bija atgriezušies arī daudzi senatori. Ar tiem viņš runāja laipni un nemaz nebija kundzisks. Viņš tos iedrošināja un sūtīja arī pie Pompeja vēstnešus, kurus atzina par piemērotiem panākt izlīgumu, taču neviens viņus neuzklausīja, vai nu negribēdami nodot Pompeju vai arī domādami, ka Cēzars runāt gan runā laipni, bet īstenībā tā nemaz nedomā. Kad tribūns Metells liedza viņam ņemt no valsts mantnīcas naudu un atsaucās uz dažiem likumiem, Cēzars viņam teica, ka savs laiks esot ieročiem, savs likumiem.

— Kaut gan tu neesi mierā, — viņš piebilda, — ar to, kas šeit notiek, tomēr vācies projām, kara laikā nav vajadzīga brīva izrunāšanās. Kad es panākšu izlīgumu un nolikšu ieročus, tad tu varēsi nākt un musināt tautu, Es tev saku, neizlietodams savas tiesības, jo kā tu, tā visi citi, kas bijāt pret mani sazvērējušies, tagad esat manā varā.

To teicis, viņš piegāja pie mantnīcas durvīm. Atslēgas neatradās, un Cēzars, aizsūtījis pēc kalējiem, lika uzlauzt durvis. Kad Metells atkal protestēja un daži viņu atbalstīja, Cēzars sadusmots piedraudēja viņu nogalināt, ja viņš nelikšoties mierā.

—    Jaunais cilvēk, tu taču labi zini, ka man grūtāk to pateikt nekā izdarīt.

Šie Cēzara vārdi panāca, ka Metells izbijies aizgāja, un viss, kas karam vajadzīgs, tika ātri un bez pretrunām sagādāts.

Tad viņš nolēma vispirms doties uz Spāniju, lai padzītu no turienes Pompeja legātus Afrāniju un Varronu, pakļautu abas Spānijas provinces, pievienotu sev šo provinču karaspēku un vērstos pret Pompeju tad, kad aizmugurē nebūs palicis neviens ienaidnieks. Vairākas reizes Cēzaram šeit uzbruka no slēpņiem un viņu gandrīz nogalināja, bet viņa karaspēkam vislielākās briesmas draudēja no bada. Cēzars tomēr nemitējās vajāt ienaidniekus, izaicināt tos uz cīņu un ieslēgt nocietinājumu lokā, līdz nebija ieņēmis viņu nometnes un piespiedis viņu spēkus padoties, taču vadoņi aizbēga pie Pompeja.

Kad Cēzars atgriezās Romā, viņa sievastēvs Pizons mudināja viņu sūtīt vēstnešus pie Pompeja un vest sarunas par izlīgumu. Servīlijs, gribēdams izpatikt Cēzaram, tam pretojās, bet Cēzars, senātā ievēlēts par diktatoru, atļāva trimdiniekiem atgriezties, atdeva pilsoņu tiesības tiem, kuru tēvus bija proskribējis Sulla, atviegloja parādnieku stāvokli, samazinādams procentu likmi, un izdeva vēl dažus citus tādus pašus likumus. Pēc vienpadsmit dienām viņš no diktatūras atteicās un, panācis pats savu un Servīlija ievēlēšanu par konsuliem, pievērsās kara lietām.

Ātri dodamies uz karalauku, viņš aizsteidzās priekšā lielai savai karaspēka daļai un, ar sešsimt izlases jātniekiem un pieciem leģioniem pārcēlies pār Jonijas jūru ziemas saulgriežos (janvāra sākumā vai poseidona mēnesī pēc atēniešu kalendāra), ieņēma Oriku un Apolloniju. Kuģus viņš aizsūtīja atpakaļ uz Brundisiju pēc tiem kareivjiem, kuru pārcelšana bija aizkavējusies. Kamēr šie kareivji bija ceļā, viņi, ļoti noguruši un apnikuši ilgos karus, par visu vainoja Cēzaru.

—     Kurp gan un cik ilgi šis vīrs vazās mūs apkārt, it kā mēs nemaz nebūtu dzīvi cilvēki un nezinātu, kas ir nogurums? Pat zobeni mums ir atkodušies no ciršanas, mūsu vairogi un krūšu bruņas tik ilgu laiku nemaz netiek saudzēti. Vai tad Cēzars, redzēdams mūsu ievainojumus, nesaprot, ka mēs neesam nemirstīgi un ciešam sāpes tāpat kā visi? Ziemas vētras jūrā dažreiz pat dievi nevar paciest, bet viņš trenc mūs apkārt, it kā pats bēgtu, nevis vajātu ienaidniekus.

Tā kurnēdami, viņi lēnām gāja uz Brundisiju. Tur nonākuši un Cēzaru vairs neatraduši, viņi drīz pavisam pārvērtās. Viņi esot kļuvuši par nodevējiem, jo nodevuši savu vadoni. Viņi nikni uzbruka saviem priekšniekiem, jo tie nesot mudinājuši viņus ātrāk iet. Sēdēdami jūrmalā uz pakalniem, viņi raudzījās uz Epīras piekrasti un gaidīja kuģus, kas viņus vestu pāri.

Apollonijā Cēzaram nebija uzdevumam atbilstošu spēku. Palīgi no Brundisijas kavējās, un viņš, nonācis bezizejas stāvoklī, pieņēma ļoti bīstamu lēmumu: iekāpa divpadsmit airu laivā, lai brauktu uz Brundisiju, kaut gan jūra bija pilna ar ienaidnieku kuģiem. Pārģērbies verga drēbēs, lai neviens viņu nepazītu, viņš kā gluži neievērojams līdzbraucējs uz kuģa mierīgi atpūtās. Aojas upe nesa laivu uz jūru, bet stiprs jūras vējš naktī nomainīja rīteni, kas Aojas ietekā nomierina krasta bangas. Upe, cīnīdamās ar jūras uzplūdumu un bangām, nikni krāca un mutuļoja. Tad stūrmanis, neuzdrošinādamies doties pāri šiem viļņiem un virpuļiem, pavēlēja griezties atpakaļ. Cēzars, to dzirdēdams, pateica, kas viņš ir, satvēra pārbaidītā stūrmaņa roku un tam uzsauca:

— Nebīsties, draugs, brauc droši! Tu ved Cēzaru, kam viss vienmēr laimējas.

Jūrnieki tad vairs neievēroja vētru un, spēcīgi airēdami, drosmīgi centās pārvarēt viļņus, bet tas nebija iespējams. Laiva piesmēlās ar ūdeni un gandrīz nogrima upes ietekā. Tikai tad Cēzars ļoti nelabprāt piekrita stūrmanim, ka jāgriežas atpakaļ. Viņam atkal ierodoties, kareivji lieliem bariem nāca pretī, dusmodamies un pārmezdami, ka viņš nav tiem uzticējies, nav bijis pārliecināts, ka arī vieni paši tie var uzvarēt, un sirdījies, nepaļaudamies uz klātesošiem, par pārējo neierašanos.

Tad no Brundisijas ar atlikušo karaspēku atbrauca arī Antonijs un Cēzars, drošāks kļuvis, izaicināja Pompeju uz kauju, taču Pompejs bija apmeties drošā vietā, kur viņam bija labi nodrošināta apgāde pa sauszemi un pa jūru, bet Cēzaram jau no paša sākuma apgāde bija nepietiekoša. Vēlāk viņa kareivji cieta vislielāko pārtikas trūkumu. Atraduši kādu sakni, viņi to ieberza pienā un ēda.

No tās viņi taisīja arī klaipus un, pienākuši pie ienaidnieku sargposteņiem, svieda tos viņiem, saukdami:

—    Kamēr zemē augs tādas saknes, mēs cīnīsimies šeit pret Pompeju.

Par šiem klaipiem un cēzariešu izteicieniem Pompejs aizliedza stāstīt pārējiem kareivjiem, lai tie, redzēdami tādu ienaidnieku mežonību un nejūtīgumu, nebaidītos no viņiem kā no zvēriem.

Pie Pompeja nocietinājumiem bieži notika arī izklaidu cīņas, un tajās vienmēr uzvarēja Cēzars, izņemot vienu, kad viņa kareivji sāka izbailēs bēgt un ienaidnieki gandrīz ieņēma Cēzara nometni. Kad pompejieši uzbruka nometnei, neviens tiem nestājās pretī, tā kā grāvji bija pilni ar kritušajiem, un cēzariešus, kas panikā bēga, kāva jau uz paša nometnes vaļņa. Cēzars velti mēģināja bēgošos apturēt. Kad viņš satvēra kādas karaspēka daļas nozīmi, tās nesējs, to pametis, turpināja bēgt, un ienaidnieku rokās krita trīsdesmit divas nozīmes. Arī Cēzars pats gandrīz dabūja galu. Satvēris aiz rokas kādu bēgošo, lielu un spēcīgu, viņš pavēlēja tam apstāties un griezties pret ienaidniekiem, bet tas savās izbailēs pacēla pret viņu zobenu, taču Cēzara ieroču nesējs aizsteidzās tam priekšā un nocirta roku.

Cēzars jau bija zaudējis katru cerību, taču Pompejs savu lielo panākumu neizmantoja vai nu pārāk lielas piesardzības, vai cita kāda iemesla dēļ. Iedzinis cēzariešus atpakaļ nometnē, viņš pats atkāpās, tā ka Cēzars varēja saviem draugiem teikt:

—    Šodien ienaidnieki būtu uzvarējuši, ja viņu vadonis būtu to pratis.

Iegājis pēc kaujas savā teltī un atgūlies, Cēzars šo nakti pavadīja mokpilnās un grūtās pārdomās. Viņš saprata, ka nav bijis labs karavadonis: turpat blakus ir auglīgi novadi — Maķedonija un Tesalija ar bagātām pilsētām, bet viņš nav pratis karadarbību vērst turp, viņš sēž šeit pie jūras, kas ir Pompeja varā, un vairāk cieš no pārtikas trūkuma, nekā nodara ļauna ienaidniekiem ar ieročiem. Tā spriezdams un raizēdamies par savu grūto stāvokli, viņš galu galā nolēma vest armiju uz Maķedoniju pret Scīpionu, lai piespiestu Pompeju vai nu viņam sekot un tad arī cīnīties, jo pa jūru viņam piegādes vairs nebūs, vai arī viņš uzveiks Ciceronu vienu pašu.

Šāda taktika tiešām pamudināja Pompeju un tā karavadoņus ar visu armiju Cēzaram sekot, it kā viņš būtu jau sakauts un bēgtu. Pompejs pats piesardzīgi vairījās no izšķirīgās kaujas. Ļoti labi uz ilgāku laiku ar visu apgādāts, viņš atzina par lietderīgāku ienaidniekus nokausēt un nogurdināt. Viņu spēks, tas sprieda, drīz sākšot dilt. Cēzara armijas īstajam kodolam esot liela cīņas pieredze un kaujā tā drosmīgais trieciens neesot atvairāms, bet viņa kareivji neesot vairs jauni, garie pārgājieni, nometņu celšana, aplenkuma darbi un negulētas naktis tos drīz nogurdinot, un tad tiem zūdot arī uzņēmība un spars. Stāstīja, ka Cēzara karaspēkā pašlaik plosoties lipīga sērga, ko izraisījis pārtikās trūkums. Neesot Cēzaram ne naudas, ne apgādes, un viņa armija drīz sabrukšot pati no sevis.

Pompejs tāpēc negribēja pieņemt kauju, bet vienīgi Katons viņu slavēja par šādu pilsoņu dzīvību saudzēšanu. Redzēdams daudzus tūkstošus kaujā kritušo ienaidnieku, Katons apklāja savu seju un raudādams aizgāja- Visi pārējie turpretim Pompeju pēla un sauca viņu par bēdzēju no kaujas. Kaitinādami tie viņu sauca arī par Agamemnonu un ķēniņu ķēniņu, jo viņš negribot atteikties no vienpersoniskas varas', lepojoties, ka tik daudz vadoņu ir no viņa atkarīgi un ierodas pie viņa telts. Favo- nijs, atdarinādams Katona brīvo izteiksmes veidu, izmisis žēlojās, ka Pompeja varaskāres dēl šogad nedabūšot nogaršot Tuskulas vīģes. Afrāniju, šo neveiksmīgo karavadoni, kas nupat kā bija ieradies no Spānijas, apvainoja, ka viņš esot piekukuļots un nodevis Cēzaram savu karaspēku, bet viņš savukārt jautāja, kāpēc gan Pompejs tad necīnoties pret to, kas nopircis no viņa provinces.

Noklausījies šīs uzmācīgās runas, Pompejs negribīgi devās kaujā pret Cēzaru, kuram gājienā bija jāpārvar lielas grūtības, jo pārtiku neviens nepiegādāja un visi viņu nicināja nesenās neveiksmes dēj, taču, kad viņi ieņēma Tesalijas pilsētu Gomfus, viņš labi pabaroja savu karaspēku un gluži nemanot izbeidzās arī sērga. Gomfos bija arī daudz vīna, un kareivji dzēra pēc patikas un tālāk jau devās kā jautrā Bakha svētku gājienā.

Nonākušas Farsalas novadā, abas armijas apmetās nometnē. Pompejs tūlīt sāka domāt, ka jāturas pie agrākās taktikas, jo zīmes nebija labas un viņš redzēja arī sliktu sapni. Ievērojamākie ļaudis viņa nometnē tomēr bija ļoti droši un jutās jau kā uzvarētāji. Domitijs, Spintērs un Scī- pions sacentās Cēzara pontifika amata dēļ — katrs domāja, ka tas pienākoties viņam. Daudzi jau sūtīja uz Romu savas uzticības personas noīrēt labākos — konsuliem un pretoriem piemērotos namus, cerēdami tūlīt pēc kara stāties šajos amatos. Visnepacietīgākie bija jātnieki. Kaujai tie bija tērpušies ļoti krāšņi. Ieroči tiem mirdzēt mirdzēja, zirgi bija skaisti un labi baroti. Tie paļāvās arī uz savu pārspēku — septiņi tūkstoši pret tūkstoš Cēzara jātniekiem. Arī kājnieku skaits bija ļoti nevienāds: četrdesmit pieciem tūkstošiem pretī stāvēja divdesmit divi tūkstoši.

Cēzars, sapulcinājis savus kareivjus, tiem stāstīja, ka Korfinijs ar diviem leģioniem būšot jau drīz klāt, piecpadsmit centūrijas Kalēna vadībā atrodoties pie Megā- rāin un Atēnām. Viņš jautāja, vai viņi gribot šīs daļas gaidīt vai vieni paši uzņemties visu risku. Kareivji tad skaļi sauca, ka nevajagot gaidīt, bet visu gudri iekārtot tā, lai viņi pēc iespējas drīzāk varētu doties cīņā ar ienaidniekiem.

Karaspēku tad šķīstīja, un pareģis tūlīt pēc pirmā upura pateica, ka triju dienu kaujā viss izšķiršoties. Cēzars savukārt jautāja, vai viņš upurējot redzējis arī kāda zīmi, kas vēstītu par labu panākumu.

— Tu pats par to, — teica pareģis, — vari labāk spriest. Dievi saka, ka būs lielas pārmaiņas, un viss kļūs pilnīgi otrādi nekā pašlaik. Ja tu domā, ka tev klājas labi, gaidi ļaunāku likteni, ja tu domā, ka slikti, gaidi labu.

Naktī pirms kaujas, apstaigājot sargnodaļu, Cēzars ap pusnakti ieraudzīja debesīs spožu uguni, kas, pārlidojusi viņa nometnei, uzliesmoja vēl spožāk un, kā šķiet, nokrita pie pompejiešiem. Rīta sardzes laikā ienaidnieku nometnē bija dzirdams panisks troksnis. Cēzars tāpēc sprieda, ka šajā dienā nebūs jācīnās, un lika sakravāties, lai dotos uz Skotusu.

Teltis jau bija nojauktas, kad pie Cēzara piejāja izlūki un ziņoja, ka ienaidnieki tuvojoties kaujas kārtībā. Ļoti par to priecādamies, Cēzars pielūdza dievus un nostādīja savu karaspēku trijās daļās. Centru viņš uzdeva komandēt Domitijam Kalvīnam, kreiso spārnu Antonijam, pats viņš paturēja labo, kurā bija desmitais leģions. Redzēdams, ka pret šo spārnu nostādīti ļoti daudzie ienaidnieku jātnieki savā spožajā apbruņojumā, Cēzars bažījās, ka

viņa kareivji no tiem nobīsies, un tāpēc pavēlēja sešām kohortām no kreisā spārna tā pārnākt pie viņa, lai ienaidnieki to nepamanītu, norādīja arī, kā tām rīkoties, kad jātnieki uzbruks, un nostādīja tās aiz labā spārna.

Pompejs pats vadīja savu labo spārnu, Domitijs kreiso, bet centru Pompeja sievastēvs Scīpions. Viss lielais jātnieku daudzums bija nostādīts kreisajā spārnā, tam vajadzēja apiet ienaidnieku labo spārnu, kuru vadīja pats Cēzars, un pilnīgi to sagraut. Dziļā leģionāru ierinda nopietni pretoties nevarēs: lielie jātnieku spēki to samīs un iznīcinās.

Kad abās pusēs jau gatavojās dot uzbrukuma signālu, Pompejs pavēlēja saviem kājniekiem palikt pilnīgā kārtībā uz vietas, līdz ienaidnieki būs pienākuši pīla sviediena attālumā. Cēzars saka, ka tā bijusi liela kļūda: Pompejs neesot pietiekami novērtējis, ka skrējiens kaujas sākumā vairo trieciena sparu, spēcīgāki kļūst cirtieni tuvcīņā un drosmīgāki kareivji. Taisīdamies jau dot uzbrukuma pavēli kaujas ierindai, Cēzars ieraudzīja kādu no saviem centurioniem, karā pieredzējušu, krietnu un uzticamu vīru, kas pašlaik mudināja savus kareivjus un atgā dināja tiem drosmīgi cīnīties. Saukdams viņu vārdā, Cēzars jautāja:

—    Gāj Krasīnij, vai mēs varam cerēt, vai mums pietiks drosmes?

Tad Krasīnijs, sveicinājumam paceldams roku, skaļi sauca:

—    Mēs gūsim spožu uzvaru, Cēzar, un šodien tu mani slavēsi vai nu dzīvu, vai mirušu.

To teicis, viņš pirmais skriešus devās pret ienaidniekiem, aizraudams līdz savus simt divdesmit kareivjus. Pirmajām rindām viņš izlauzās cauri un, notriecis daudzus zemē, devās tālāk, tad pārspēks viņu apturēja un kāda zobena cirtiens, kas ķēra viņu sejā, bija tik stiprs, ka smaile iznāca pakausī ārā. Seit sīvā kaujā sastapās un cīnījās kājnieki, bet Pompeja jātnieku ālas strauji devās uz priekšu, lai ielenktu Cēzara labo spārnu, taču, pirms tās nonāca līdz uzbrukumam, tām pretī izskrēja pie Cēzara atnākušās sešas kohortas. Tās necīnījās kā parasti, sviežot pīlus, necentās arī ievainot jātniekus gurnos un stilbos, bet vērsa cirtienus pret viņu acīm un sejām. Tā saviem kareivjiem bija mācījis Cēzars, kas cerēja, ka jātnieki, kuriem nebija kara pieredzes un kuri baidījās

no ievainojumiem, šādu uzbrukumu neizturēs. Viņi taču bija jauni, lepojās ar savu skaistumu un pievilcību, vairījās tāpēc no briesmām un rētām, par kurām viņiem vēlāk būtu jākaunas.

Tā tas arī notika. Viņi neizturēja cēzariešu uzbrukumu ar piliem, nobijās, acu priekšā redzot dzelzs smailes, griezās atpakaļ, sargājot seju, to aizklāja un tādās izbailēs metās bēgt, ka radīja jucekli visā karaspēkā. Uzvarētāji tūlīt ielenca kājniekus un uzbruka tiem no aizmugures.

Kad Pompejs otrā spārnā redzēja, ka viņa jātnieki izklaidus bēg, tas vairs nebija agrākais Pompejs. Lielais Pompejs bija aizmirsis, kas viņš ir, un likās, ka dievs viņam atņēmis saprātu. Ne vārda neteikdams, viņš aizgāja uz savu telti, apsēdās un gaidīja, kas notiks, līdz, visam karaspēkam atkāpjoties, ienaidnieki pienāca pie nometnes un sāka cīņu ar tās aizstāvjiem. Tikai tad viņš atjēdzās.

—    Vai tad jau pie nometnes! — viņš izsaucās.

Novilka savu karavadoņa tērpu, apvilka citu, bēglim

piemērotu un izgāja laukā. Bet par to, kāds bija viņa tālākais liktenis, kā viņš meklēja patvērumu pie ēģiptiešiem un kā tie viņu nogalināja, ir stāstīts grāmatā par Pompeju.

Kad Cēzars ienāca Pompeja nometnē, viņš jau bija redzējis kritušos, redzējis arī, kā nogalina, un nopūzdamies izsaucās:

—     To viņš gribēja. Gribēja mani novest bezizejas stāvoklī, lai es, Gājs Cēzars, kas uzvarējis tik daudzos ievērojamos karos, atlaistu savu karaspēku un lai mani tad notiesātu.

Asinijs Pollions saka, ka toreiz Cēzars šos vārdus teicis latīniski, bet uzrakstījis tos viņš ir grieķiski.

Lielākā daļa no kritušajiem bija vergi, kurus apkāva, nometni ieņemot, no kareivjiem nekrita vairāk kā seši tūkstoši. Kas no viņiem bija palikuši dzīvi un saņemti gūstā, tos Cēzars iedalīja savos leģionos. Daudzus ievērojamus gūstekņus viņš apžēloja. Viens no tiem bija Bruts, kas viņu vēlāk nogalināja. Kamēr Bruts pēc kaujas vēl nebija atradies, Cēzars par viņu ļoti uztraucās, bet bija ārkārtīgi priecīgs, kad pie viņa atveda Brutu sveiku un veselu.

Uz šo uzvaru norādīja daudzas zīmes. Ievērojamākā no tām redzēta Trallās. Tur Nīkes svētvietā stāvēja Cē- zara tēls; tam apkārt viss bija sauss un izkaltis, un jau ilgu laiku, izņemot kailus akmeņus, nekas cits nebija redzēts. No šiem akmeņiem pie tēla pamatnes pēkšņi uzdīga palma. Patavijā gadījās, ka kaujas dienā pēc putnu lidojuma zīlēja Gājs Kornēlijs, ievērojams pareģis, vēsturnieka Līvija labs paziņa un Patavijas pilsonis tāpat kā Līvijs. Vispirms, saka Līvijs, Kornēlijs izzinājis kaujas laiku un teicis klātesošajiem, ka tā pašlaik notiek un vadoņi dodas cīņā. Tad viņš atkal sācis novērot putnus un, zīmes redzēdams, sajūsmā izsaucies:

—    Tu uzvari, Cēzar!

Visi klātesošie par to bija ]oti iztrūkušies, un pareģis, noņēmis no galvas vainagu, zvērēdams teicis:

—        Es to atkal neuzlikšu, līdz gūtā uzvara nebūs apstiprinājusi mana pareģojuma pareizību.

Līvijs apgalvo, ka tas tiešām tā noticis.

Cēzars, dāvinājis tesaliešiem brīvību kā uzvaras svētku balvu, turpināja vajāt Pompeju. Pa ceļam Āzijā viņš atbrīvoja knidiešus, gribēdams tā pateikties mītu apkopotājam Teopompam, un visiem Āzijas iedzīvotājiem par vienu trešdaļu samazināja nodokļus. Nonācis Aleksan- drijā jau pēc Pompeja nāves, viņš pat redzēt negribēja Teodotu, kas bija atnesis Pompeja galvu, un raudāja, saņēmis viņa zīmoggredzenu. Savus agrākos biedrus un draugus, kas, klīzdami pa Ēģipti, bija krituši ķēniņa gūstā, viņš visus apdāvināja un paturēja pie sevis. Draugiem uz Romu viņš rakstīja, ka lielākais un patīkamākais atalgojums par uzvaru esot iespēja glābt dažus no tiem pilsoņiem, kas vienmēr karojuši pret viņu. Daži saka, ka karš Ēģiptē nav bijis nepieciešams, to viņš sācis aiz mīlestības pret Kleopatru, tas bijis bīstams un kaitējis viņa cieņai, daži atkal vaino ķēniņa galminiekus un it sevišķi kastrātu Poteinu, kas bijis ļoti varens, nesen vēl licis nogalināt Pompeju, padzinis Kleopatru, rīkojis sazvērestību pret Cēzaru, un no šī laika Cēzars sācis naktis vadīt, dzerdams aiz piesardzības." Poteins bija neciešams. Naidīgi un augstprātīgi izturējās pret Cēzaru. Kareivjiem labību izsniedza ļoti skopi un pašu sliktāko, ieteica būt pacietīgiem un priecāties, ka viņi neēd paši savu, bet cita maizi2 , deva viņiem tikai koka un māla traukus, jo visus zelta un sudraba traukus Cēzars paņēmis par kādu parādu. Tagadējā valdnieka tēvs, proti, bija aizņēmies no Cēzara ļoti daudz naudas, lielāko daļu no tās Cēzars bija viņa bērniem atlaidis, bet ar atlikušo daļu gribēja pašreiz uzturēt karaspēku. Poteins viņu aicināja tagad doties projām un nokārtot svarīgākas lietas, vēlāk viņš ar lielāko prieku Cēzaru uzņemšot Ēģiptē, ēģiptiešu padomdevēji Cēzaram taču neesot vajadzīgi. Slepeni viņš tomēr aicināja Kleopatru atpakaļ uz Aleksandriju.

Kleopatra, no saviem draugiem paņēmusi līdz tikai sicšlieti Apollodoru, iekāpa kādā nelielā laivā un, tumsai metoties, jau piebrauca pie ķēniņa pils sardzes. Tā kā pilī viņai vajadzēja iekļūt nepamanītai, tad viņa, visā garumā izstiepusies, ietinās segās, un Apollodors, sasējis tās ar siksnu, lika viņu ienest pie Cēzara. Ar šo viltīgo izdomājumu viņa, būdama kārdinoši pievilcīga, savaldzināja Cēzaru un apbūra viņu ar savu daiļumu un piemilī- gumu, un Cēzars panāca, ka brālis ar māsu izlīga un Kleopatra kļuva par līdzvaldnieci. Kad šim izlīgumam par godu rīkoja dzīres, Cēzara bārddzinis, ļoti bailīgs cilvēks, viņam paziņoja par sazvērestību, ko rīkojot stratēgs Ahil- lajs un kastrāts Poteins. Ziņotājs esot visu novērojis un izdibinājis. To dabūjis zināt, Cēzars nostādīja sardzi ap dzīru zāli, Poteinu nogalināja, bet Ahillajs aizbēga uz ēģiptiešu kareivju nometni un sāka karu, Cēzaram ļoti grūtu un bīstamu: viņam bija jācīnās pret lielu karaspēku un lielas pilsētas iedzīvotājiem. Ļoti bīstami bija tas, ka tika pārtraukta ūdens piegāde, jo kanālus ienaidnieki bija aizdambējuši, tad, ielenkts no visām pusēm, viņš bija spiests ar uguni atvairīt draudošās briesmas, un bojā gāja lielā bibliotēka, kurp uguns bija pārsviedusies no degošajām kuģu būvētavām. Kad kauja notika pie Fāras bākas, viņš ielēca no uzbēruma kādā laivā un palīdzēja cīnītājiem, bet, kad ēģiptieši tai uzbruka no vairākām pusēm, metās jūrā un ar lielām pūlēm, izglābās peldus. Stāsta, ka, negribēdams pamest vairākus iegūtus rokrakstus, viņš ar vienu roku turējs tos virs ūdens, bet ar otru airējies, kaut gan ienaidnieki metuši uz viņu šķēpus. Atstāto laivu tūlīt nogremdēja.

Ienaidnieka pusē beidzot pārgāja ķēniņš. Tad Cēzars devās uzbrukumā un pēc sīvas kaujas uzvarēja. No Cēzara kareivjiem daudzi krita, bet ķēniņš pazuda bez vēsts. Atstājis Kleopatru par Ēģiptes valdnieci — mazliet vēlāk viņai no Cēzara piedzima dēls, kuru aleksandrieši sauca par Kaisarionu,[73] — Cēzars devās uz Sīriju.

Dodamies no Sīrijas uz Āziju, viņš dabūja zināt, ka Mitridata dēls Farnaks sakāvis Domitiju un tas tikai ar dažiem pavadoņiem aizbēdzis no Ponta. Farnaks šo uzvaru izmantoja nekaunīgi. Bitīnija un Kapadokija viņam jau bija, tagad viņš centās sagrābt Armēniju, ko sauca par Mazo, un padzīt no tās visus ķēniņus un tetrarhus. Cēzars tūlīt devās pret viņu un, uzvarējis kaujā pie Žēlas, padzina Farnaku no Ponta, un pilnīgi iznīcināja viņa karaspēku. Kādam savam draugam Amantijam Romā viņš par šo ātro un spožo uzvaru uzrakstīja vēstulē tikai trīs vārdiņus:

— Atnācu, redzēju, uzvarēju.

Latīniski šie vārdi skan Joti līdzīgi, tie ir īsi un tas pārliecina.[74]

Atgriezies pēc tam Itālijā, viņš devās uz Romu. Gads, uz kuru viņš bija ievēlēts otrreiz par diktatoru, gāja uz beigām. Cēzars bija pirmais, kas šajā amatā bija ievēlēts uz veselu gadu. Romā viņam pārmeta, ka viņš nav sodījis sadumpojušos kareivjus, kas nogalinājuši divus pre- torus. Vienīgais sods šiem kareivjiem bijusi tikai uzruna ar vārdu pilsoņi, katram devis tūkstoš drahmas un piešķīris zemi Itālijā. Neslavu viņam sagādāja arī Dolabella neprātīgā rīcība, Amantija mantkārība, Antonija žūpošana un Korfinija iedomība. Korfinijs, apskatījis iegūto Pompeja namu, teicis, ka viņam tas esot par mazu un vienkāršu, un licis pārbūvēt. Šāda Cēzara draugu izturēšanās romiešiem nepatika. Cēzars visu to zināja un tam nepiekrita, bet viņam bija vajadzīgi šie palīgi, lai sasniegtu savas politikas mērķus.

_ Pēc Farsalas kaujas Katons un Scīpions aizbēga uz Āfriku. Tur ar ķēniņa Jubas palīdzību viņi savāca ievērojamus spēkus, un Cēzars nolēma doties pret viņiem karā. Ap ziemas saulgriežiem viņš pārcēlās uz Sicīliju. Gribēdams saviem tuvākajiem palīgiem parādīt, ka nav ko vilcināties, viņš savu telti lika uzcelt pie pašām krasta bangām un, sagaidījis pirmo labo ceļavēju, lika sakāpt kuģos un izbrauca jūrā ar trīstūkstoš kājniekiem un nedaudz jātniekiem. Neviena nepamanīts, viņš izcēla tos krastā un, baidīdamies par savas armijas lielāko daļu, kas bija palikusi Sicīlijā, devās atkal jūrā, bet viņš sastapa savus kareivjus jau ce]ā un atgriezās ar tiem nometnē.

Dabūjis zināt par ienaidnieku paļaušanos uz kādu senu pareģojumu, ka Scīpionu dzimtai vienmēr esot lemts valdīt Āfrikā, Cēzars atcerējās, ka viņa karaspēkā no Afrikā- nieša' dzimtas ir kāds Scīpions Sallustijs, citādi neievērojams un visu nicināts vīrs. Šo Scīpionu viņš it kā atzina kaujās par armijas virspavēlnieku un piespieda bieži sākt cīņu ar ienaidniekiem. Grūti teikt, vai viņš tā darīja, jokodamies un zobodamies par ienaidnieku vadoni Scīpionu, vai arī tiešām nopietni raudzījās uz šāda veida pareģojumiem. Cēzara kareivjiem trūka pārtikas un jūga lopiem siena. Zirgus viņi bija spiesti barot ar jūras zālēm, noskalojot tās svaigā ūdenī un kā aizdaru piejaucot klāt zaļumus. Numidieši, uzbrukdami pēkšņi un lielā skaitā, vienmēr guva virsroku.

Kādreiz Cēzara jātnieki atpūtās, un kāds afrikānis viņiem dejoja un brīnišķīgi jauki pūta stabuli. Zirgi bija nodoti kalpiem, un jātnieki paši mierīgi sēdēja, priecādamies par afrikāņa deju un mūziku, kad piepeši uzbruka ienaidnieki. Dažus viņi nogalināja tūlīt uz vietas, citus trenca uz nometni un iebruka tajā kopā ar izbailēs bēgošajiem. Ja Cēzars pats un Asinijs Pollions jau pašā nometnē nebūtu apturējuši bēgšanu, karš būtu jau pabeigts. Arī kādā citā kaujā ienaidnieki uzvarēja tuvcīņā. Stāsta, ka Cēzars tajā apturējis bēgošo ērgļa nesēju, satvēris viņu aiz skausta, pagriezis atpakaļ un uzkliedzis:

— Tur ir ienaidnieks!

Šie panākumi pamudināja Scīpionu cīnīties izšķirīgā kaujā. Neapvienojies ne ar Afrāniju, ne ar Jubu, kuru nometnes bija pavisam tuvu, viņš pats sev uzcēla nocietinātu nometni pie staignāja, netālu no Tapsas, lai tā visiem būtu vai nu atbalsta punkts, no kura doties kaujā, vai. patvērums pēc neveiksmes. Kamēr Scīpions bija aizņemts ar nometnes nocietināšanu, Cēzars, negaidīti ātri ticis pāri staignājam pa nenocietinātiem un neapsargātiem ceļiem, ienaidniekus vai nu ielenca, vai, klaji tiem uzbrucis, sakāva. Izmantodams šo panākumu un paļaudamies uz savu laimi, viņš strauji devās uz priekšu, ieņēma Af- rānija un tad arī numidiešu nometni, no kuras Juba bija aizbēdzis. Nebija vēl pagājusi viena diena, kad Cēzars jau bija ieņēmis trīs nometnes un iznīcinājis piecas mī- riādes ienaidnieku, pats viņš pat piecdesmit vīrus nebija zaudējis.

Citi turpretim stāsta, ka pats viņš kauju neesot vadījis. Karaspēku nostādot un sakārtojot, viņam uznākusi parastās slimības lēkme. Viņš jutis tās tuvošanos, jau sācis zaudēt samaņu, bet, pirms slimība viņu pilnīgi pārņēmusi, viņš nogādāts uz kādu no tuvējām mājām, kur palicis visu kaujas laiku.

Tie bijušie konsuli un pretori, kas aizbēga, pēc kaujas vai nu paši padarīja sev galu, lai izglābtos no gūsta, vai arī krita Cēzara rokās un tika sodīti ar nāvi.

Cēzars gribēja katrā ziņā sagūstīt Katonu un tāpēc steidzīgi devās uz Utiku, jo Katons, aizsargādams šo pilsētu, kaujā nebija piedalījies. Dabūjis zināt, ka Katons pats nogalinājies, viņš bija Joti sapīcis, to redzēja visi, tikai nezināja, kāpēc tieši.

— Katon, — viņš teicis, — es neesmu gribējis tavu nāvi, tāpat kā tu neesi gribējis, ka tevi apžēlo.

Par mirušo Katonu sarakstītais Cēzara darbs, šķiet, neliecina par saudzību un vēlēšanos samierināties. Kā gan viņš būtu saudzējis dzīvo, ja pret mirušo vērsās ar tādu niknumu un dusmām? Cicerona, Bruta un neskaitāmu citu ienaidnieku apžēlošana liecina, ka Cēzars nav šo darbu rakstījis naida, bet politiskas sacensības dēļ. Cicerons, proti, sarakstīja Katona cildinājumu un šo darbu nosauca par «Katonu». Daudzi to atzina par ļoti ievērojamu, kā tas jau bija gaidāms, jo to sarakstīja lielisks runas mākslas meistars sevišķi cildenā nolūkā. Tas kaitināja Cēzaru, kurš atzina, ka mirušā Katona slavinājums ir pret viņu vērsta apsūdzība. Viņš tāpēc sameklēja dažādas Katona vainas un trūkumus un sarakstīja grāmatu, ko nosauca par «Antikatonu». Abiem šiem darbiem ir daudz apbrīnotāju kā Cēzara, tā Katona dēļ.

Atgriezies no Āfrikas Romā, Cēzars vispirms gari un plaši pastāstīja tautai par savu uzvaru. Viņš esot ieņēmis ļoti lielu zemi. Tā došot romiešiem katru gadu divdesmit miriādes Atēnu medimnu labības un trīsdesmit miriādes mārciņu[75] olīveļļas. Pēc tam viņš triumfēja pār

Ēģipti, Pontu un Āfriku (protams, pār ķēniņu Jubu, nevis pār Scīpionu)'. Triumfa gājienā veda arī Jubas vēl gluži jauno dēlu. Viņam gūsts bija liela laime. No numidiešu barbara viņš kļuva par vienu no visvairāk mācītiem grieķu vēsturniekiem. Pēc triumfa Cēzars bagātīgi apdāvināja kareivjus, sarīkoja izrādes un pacienāja tautu. Izrādes viņš rīkoja par godu savai sen mirušajai meitai Jūlijai.

Pēc šīm svinībām tika izdarīts cenzs un agrāko trīsdesmit divu miriādu vietā tagad saskaitīja tikai piecpadsmit.[76] Tik liela nelaime bija pilsoņu karš, tik ievērojama tautas daļa bija gājusi bojā, turklāt šeit nemaz nav ievēroti postījumi Itālijā un provincēs.

To visu nokārtojis un ceturto reizi ievēlēts par konsulu, Cēzars devās uz Spāniju pret Pompeja dēliem. Lai arī ļoti jauni, viņi tomēr bija savākuši ārkārtīgi lielu karaspēku. Viņu drosme un uzņēmība bija tik liela, ka viņi nopietni apdraudēja Cēzaru. Izšķirīgā kauja notika pie Mundas. Cēzars, redzēdams, ka viņa kareivjus dzen atpakaļ un tie vāji turas pretī, steidzīgi devās pie priekšējām daļām un skaļi sauca:

—    Ja jūs esat pilnīgi aizmirsuši kaunu un godu, tad ņemiet mani ciet un izdodiet tiem puišeļiem.

Pēc ilgas un grūtas cīņas uzvarējis, viņš šajā dienā iznīcināja vairāk nekā trīs miriādes ienaidnieku. No Cēzara paša ļaudīm krita kāds tūkstotis pašu labāko. Atstādams kaujas lauku, viņš draugiem teica:

—    Daudzas reizes es esmu cīnījies uzvaras dēļ, šodien es cīnījos par savu dzīvību.

Šo uzvaru viņš guva Dionīsijās, un stāsta, ka Lielais Pompejs pirms četriem gadiem tieši šais svētkos devies karā. Jaunākais no Pompeja dēliem aizbēga, bet vecākā dēla galvu Cēzaram pēc dažām dienām atnesa kāds Dei- dijs. Tas bija beidzamais Cēzara karš, un triumfs pēc tā ļoti sarūgtināja romiešus. Viņš taču bija uzvarējis nevis svešzemnieku karavadoņus vai barbaru ķēniņus, bet ievērojama un nelaimīga romieša dēlus un pilnīgi sagrāvis viņu dzimtu. Lepoties ar šādām uzvarām un triumfēt pār nelaimīgo tēviju nav nekāds gods. Galēja nepieciešamība varētu būt vienīgais attaisnojums cilvēku un dievu priekšā, turklāt Cēzars pats agrāk pēc uzvarām pilsoņu karā nebija sūtījis senātam un tautai ne sevišķu vēstnesi, ne paziņojumu par uzvaru un noraidījis katru godinājumu.

Romieši, apbrīnodami Cēzara panākumus, pakļāvās viņa vadībai. Tie domāja, ka vienpersoniska vara dos atelpu pēc pilsoņu kariem, un piešķīra viņam diktatūru uz visu mūžu. Tā bija jau pilnīgi atklāta tirānija. Vienpersoniskai varai, kas nevienam nav atbildīga, pievienoja vēl tās neierobežotu laiku. Cicerons pirmais ierosināja senātā Cēzaram pagodinājumus, kas tomēr vēl nepārsniedza mirstīgam cilvēkam atbilstošo. Citi centās viņu pārspēt un, sacenzdamies savā starpā, panāca, ka pat pašiem iecietīgākajiem Cēzars kļuva nepanesams pārliecīgo un neatbilstošo godinājumu dēļ. Daudzi teica, ka Cēzara glaimotāji darot to pašu, ko viņa ienaidnieki, — gādājot, lai pret viņu varētu vērsties ar dibinātām apsūdzībām, lai netrūktu tām pamata.

Pēc pilsoņu kara beigām vispār atzina, ka viņam bijusi taisnība. Lēnprātības templis kā tautas pateicība, šķiet, viņam veltīts pelnīti iecietības un saudzības dēj, jo viņš apžēloja daudzus, kas pret viņu bija karojuši, bet dažiem, kā Brutam un Kasijam, pat deva amatus un komandas varu: tie abi kļuva par pretoriem. Nogāztās Pompeja statujas viņš lika atkal uzcelt, un Cicerons teica, ka, likdams uzcelt Pompeja statujas, Cēzars uzcēlis statujas pats sev. Draugi viņu lūdza rūpēties par savu apsardzību, un daudzi piedāvājās par viņa miesassargiem, bet Cēzars tos noraidīja, teikdams, ka labāk vienreiz mirt nekā vienmēr baidīties. Tautas labvēlību atzīdams par labāko un drošāko sardzi, viņš rīkoja tās pacienāšanu un lika izdalīt tai labību un citu pārtiku, bet kareivju labvēlību ieguva, dibinādams viņiem kolonijas.[77] Pašas ievērojamākās bija Kartāga un Korinta. Gadījās, ka abas tās vienā laikā bija nopostītas un atkal tai pašā laikā atjaunotas.

Ievērojamākiem ļaudīm viņš apsolīja konsula un pre- tora amatu, citiem dažādas tiesības un priekšrocības, bet visiem deva labas cerības, gribēdams valdīt pār pilsoņiem, kas viņam pakļaujas labprātīgi. Pēc konsula Maksima nāves viņš, piemēram, uz atlikušo tā amata laika pēdējo dienu par konsulu lika ievēlēt Kanīniju Rebiliju. Kad daudzi devās pie Rebilija, lai viņu apsveiktu un pavadītu uz Forumu, Cicerons teica:

— Pasteigsimies, kamēr viņš vēl ir konsuls.

Godkārība un darbības alkas bija Cēzaram raksturīgas, tāpēc daudzie panākumi mudināja viņu nevis baudīt savu sasniegumu augļus, bet radīja dedzīgu vēlēšanos nākotnē veikt vēl vairāk, gūt vēl lielāku slavu un godu, it kā ar sasniegto vēl nepietiktu. Viņam bija tikai viena kaislība — pārspēt pašam sevi un viena cenšanās — lai nākotne būtu diženāka par pagātni. Viņš nolēma sākt karu ar partiešiem un tam jau gatavojās, pēc to pakļaušanas gribēja iziet caur Hirkāniju un tad gar Kaspijas jūru un Kaukāzu apiet Pontu un iebrukt Skitijā, no turienes doties uz Germānijas pierobežu apgabaliem un pašu Ger- māniju un Itālijā nonākt caur gailu apdzīvotām zemēm, tā viņš Romas kundzību paplašinātu līdz pašam visu aptverošam Okeānam. Savu karagājienu laikā viņš jau sāka pārrakt Korintas zemes šaurumu un paredzēja, izmantojot Anionu, tūlīt pie Romas ievadīt Tibru dziļā kanālā, tad pavērst to pret Tuskulu un ļaut ieplūst jūrā pie Tarrakī- nas. Tas padarītu tirgotājiem ceļu uz Romu drošāku un vieglāku. Nosusinot purvus pie Sētijas un Pometijas, viņš plānoja radīt auglīgu līdzenumu, kur varētu dzīvot desmitiem tūkstošu ļaužu. Tur, kur jūra ir vistuvāk Romai, bija paredzēts uzbūvēt molus, lai seklajā Ostijas piekrastē radītu pietiekoši plašu ostu dzīvai jūras kuģniecībai.

Kalendāra iekārtošanu un laika skaitīšanā pielaisto kļūdu izlabošanu Cēzars bija ļoti gudri un asprātīgi izdomājis, tā kā jaunais kalendārs izrādījās ļoti parocīgs un noderīgs. Ne tikai sirmā senatnē romiešiem gadu un mēnešu saskaņošanā bija lielas jukas un svētki ar attiecīgajiem upuriem, pamazām pārvietojoties, katru gadu iekrita gluži citā laikā, bet arī vēlāk par saules kustību un kalendāru gandrīz nevienam nebija nekādas jēgas, vienīgi tikai priesteri zināja, kad vajadzīgs papildu mēnesis (to sauca par Merkēdoniju), un piepeši, nevienam negaidot, to iestarpināja. Stāsta, ka pirmoreiz to darījis ķēniņš Numa, tā atrazdams līdzekli, kā labot uz neilgu laiku kalendāra kļūdu.

Cēzars šo problēmu uzdeva krietnākajiem matemātiķiem un no dažādiem variantiem izveidoja pats savu noteiktāku kalendāru, kuru līdz šai dienai lieto romieši, un liekas, ka viņi mazāk nekā citi kļūdās laika skaitīšanā, taču Cēzara ienaidniekiem un visiem tiem, kas nelabprāt pacieta viņa varu, tas deva iemeslu zobgalībām. Šķiet, tas bija pazīstamais orators Cicerons, kas uz lūgumu kaut ko rīt izpildīt atbildējis:

—    Noteikti tiks izdarīts, tiklīdz būs dots rīkojums par rītdienas iestāšanos.

It kā datumi tiktu noteikti pēc vajadzības.

Aklātu naidu un tiešāko iemeslu Cēzara nogalināšanai izraisīja viņa vēlēšanās kļūt par ķēniņu. Viņa agrākajiem slepenajiem pretiniekiem tas bija jauns un ļoti izdevīgs iegansts. Tie, kas vēlējās sagādāt Cēzaram ķēniņa vārdu, izplatīja baumas, ka pēc Sibillas grāmatām romieši par- tiešus uzvarēšot, tikai ejot karā pret tiem ķēniņa vadībā, citādi viņi nekā nepanākšot. Cēzaram atgriežoties Romā no Albas, viņi iedrošinājās to sveikt kā ķēniņu. Tauta bija apjukusi, un Cēzars sapīcis teica, ka viņu saucot par Cēzaru, nevis par ķēniņu. Kad visi apklusa, viņš devās tālāk drūms un neapmierināts. Senātā kādreiz ierosināja viņam piešķirt pārmērīgus pagodinājumus. Cēzars pašlaik tad sēdēja uz Rostras un, kad viņam tuvojās konsuli un pretori, kuriem sekoja viss senāts, viņš nepiecēlās, sarunājās ar viņiem kā ar vienkāršiem pilsoņiem un atbildēja, ka pagodinājumus drīzāk vajadzētu ierobežot nekā pavairot. Šāda izturēšanās sadusmoja ne tikai senātu, bet arī tautu, jo senāta apvainojums ir visas valsts apvainojums, un visi tie, kuriem nevajadzēja palikt, ļoti sarūgtināti tūlīt aizgāja. Arī Cēzars saprata, ko tas nozīmē, un nekavējoties devās mājās. Pavilcis nost togu no kakla, viņš kliedza saviem draugiem, lai durot viņam, kas gribot, viņš nepretošoties. Vēlāk viņš teica, ka neesot piecēlies slimības dēļ, jo parasti tie, kas ar šo slimību slimo, nevar stāvot runāt ar ļaudīm: viņiem tad uznāk reibums un lēkme. Tā tas tomēr nebija. Kaut gan Cēzars labprāt gribēja piecelties, Kornēlijs Balbs, kāds no viņa draugiem, drīzāk gan no glaimotājiem, viņu atturēja, teikdams:

—    Atceries, ka tu esi Cēzars! Vai tad tu nedomā, ka godāt tevi vajag kā kaut ko augstāku?

Šīm nesaskaņām vēl pievienojās tribūnu apvainošana. Romā notika Luperkaliju svētki, par kuriem daudzi raksta, ka tie esot seni ganu svētki, daži arī saka, ka tie radniecīgi Arkadijas Likajiem. Daudzi dižciltīgi jaunekļi un amatvīri tad kaili skrien pa pilsētu, draiskuļodamies un jokodamies tie visus, kas gadās ce]ā, sit ar spalvainām ādas sloksnēm, un pat ievērojamu viru sievas ar nolūku cenšas ar viņiem sastapties un kā skolā stiepj sitieniem pretī rokas. Viņas ir pārliecinātas, ka dzemdētājām tas atvieglina dzemdības un neauglīgajām palīdz kļūt grūtām.

Cēzars, triumfatora krāšņajā apmetnī sēdēdams zelta krēslā, noskatījās no Rostras šajos svētkos. Viens no tiem, kas skrēja svētku skrējienā, bija konsuls Antonijs. Kad viņš nonāca Forumā, tauta deva viņam ceļu, un Antonijs, nesdams ar lauriem apvītu diadēmu, to sniedza Cēzaram. Ne visai daudzi, kas tieši šim nolūkam bija nostādīti, sāka aplaudēt, bet skaļi šie aplausi nebija. Kad Cēzars noraidīja diadēmu, aplaudēja jau visa tauta. Antonijs tad sniedza to otrreiz, un atkal piekrišana bija vāja, bet, kad arī šoreiz to noraidīja, visi vētraini aplaudēja.

Mēģinājuma rezultāti bija skaidri, un Cēzars piecēlies pavēlēja diadēmu aiznest uz Kapitoliju, kur tagad visi varēja redzēt viņa statujas ķēniņa rotā. Divi tautas tribūni, Flāvijs un Marulls, turp nogājuši, lika diadēmas noņemt un, noskaidrojuši, kas pirmie apsveica Cēzaru kā ķēniņu, veda viņus uz cietumu. Tauta viņus pavadīja aplaudēdama un sauca par brutiem, jo Bruts darīja galu ķēniņu varai Romā un valdnieka tiesības nodeva senātam un tautai. Par to sadusmotais Cēzars atņēma šiem tribūniem amata varu, un apsūdzēdams viņš tos bieži sauca par brutiem.

Šāda rīcība bija augstprātīgs izaicinājums tautai, kas tāpēc tagad pievērsās Markam Brutam. No tēva puses šis Bruts bija senā Bruta pēcnācējs. Viņa māte bija no ievērojamās Servīliju dzimtas, viņš pats Katona brālēns un znots. Bruts bez sevišķa pamudinājuma nebūtu sācis gatavoties vienpersoniskās Cēzara varas satriekšanai: viņu kavēja Cēzara piešķirtie amati un sevišķā labvēlība. Pēc sakāves pie Farsalas un Pompeja bēgšanas viņu ne tikai apžēloja, bet viņš izlūdzās arī daudzu savu draugu un domu biedru apžēlošanu, turklāt vēl Cēzars viņam ļoti uzticējās. Viņa pretūra bija šajā laikā viena no pašām spožākajām, un jau pēc četriem gadiem viņam pēc uzvaras vēlēšanās pār Kasiju vajadzēja kļūt par konsulu. Cēzars, kā stāsta, esot tad teicis:

— Kasijam amats vairāk pienācās, bet es taču nevarēju neatbalstīt Brutu.

Kad jau organizējās sazvērestība, daži ziņoja Cēzaram par Bruta nodevību, bet viņš tam nepiegrieza nekādas vērības un, pielicis roku pie krūtīm, teica:

—    Bruts pagaidīs šo miesu un kaulus.

Tas nozīmēja, ka Bruts ir cienīgs mantot viņa varu un tās dēļ neaizmirsīs pateicību un nekļūs par nelieti.

Taču tie, kas gatavojās apvērsumam, raudzījās pirmām kārtām uz Brutu vai pat vienīgi uz viņu, bet neuzdrošinājās ar viņu runāt. Naktī viņi tomēr nolika zīmītes uz tribīnes un pretora amatkrēsla, uz kura sēdēdams viņš kārtoja lietas. Tajās parasti bija rakstīts:

—    Tu guli, Brut. — Vai arī: — Tu neesi Bruts.

Kasijs noprata, ka šādi pārmetumi arvien vairāk aizskar Bruta pašapziņu, un tāpēc arvien neatlaidīgāk to steidzināja un mudināja. Viņam pašam bija personisks naids pret Cēzaru; par tā iemesliem ir rakstīts Bruta biogrāfijā. Šeit jāpiezīmē, ka Cēzars viņu turēja aizdomās un kādreiz teica saviem draugiem:

—    Kā jums šķiet, kādi nodomi ir Kasijam? Man viņš lāgā nepatīk: viņš ir pārāk bāls.

Stāsta vēl, ka kādreiz Cēzaram apmeloti Antonijs un Dolabella, it kā viņi gribot izdarīt apvērsumu.

—    Es nemaz, — viņš teicis, — nebaidos no resnajiem un garmatainajiem, bet no bālajiem un izkaltušajiem.

Šis izteiciens bija domāts Kasijam un Brutam.

Šķiet tomēr, ka tas notika vairāk aiz nepiesardzības, jo to varēja gaidīt. Stāsta, ka bijušas redzamas brīnišķīgas zīmes un parādības. Var tomēr arī būt, ka uz Cēzara traģisko galu nemaz nenorādīja stari pie debesim un naktīs dobji trokšņi dažādās vietās un nelaimi vēstījošu putnu nolaišanās Forumā. Filozofs Strabons stāsta, ka atlidojuši ugunīgi tēli, ka daži redzējuši kāda karavīra verga roku degam gaišās liesmās un, kad liesmas apdzisušas, šim vīram nekas ļauns nebija noticis. Cēzaram upurējot, piepeši pazudusi upurlopa sirds. Tā bijusi baiga zīme, jo dzīvnieks bez sirds ir kaut kas pretdabīgs. Turklāt vēl daudzi stāsta, ka Cēzaru kāds pareģis brīdinājis no briesmām tajā marta dienā, ko romieši sauc par Idām.

Kad šī diena pienākusi, Cēzars ceļā uz senātu sveicinājis pareģi un jokodamies teicis:

—    Marta īdas ir klāt.

Pareģis viņam tad mierīgi atbildējis:

—    Jā, tiešām klāt, bet pagājušas vēl nav.

Iepriekšējā dienā Cēzars pusdienojis pie Marka Lepida un, kā parasti, atgūlies pie galda, parakstījis dažādus papīrus. Kad viesi sprieduši, kāda nāve esot pati labākā, Cēzars, aizsteigdamies visiem priekšā, skali saucis:

— Negaidīta!

Pēc tam, Cēzaram gujot savās mājās, visas nama durvis un logi atsprāguši vajā, un vipš, izbijies no trokšņa un no spokainās mēness gaismas, redzējis, ka viņa sieva Kal- purnija cieši aizmigusi, taču pa miegam vaid un kaut ko nesaprotamu runā. Sapnī viņa redzējusi, ka Cēzars nogalināts gul viņas rokās un viņa to apraud. Daži tomēr saka, ka Kalpurnija neesot šādu sapni redzējusi, bet Lī- vijs stāsta, ka pēc senāta lēmuma Cēzara nams bijis greznots ar akrotēriju[78], Kalpurnija sapnī to redzējusi nogāztu un tāpēc vaimanājusi un raudājusi. No rīta viņa lūgusi Cēzaru, ja vien tas ir iespējams, neiet uz senāta sēdi un to atlikt. Ja viņš tās sapni nemaz negribot ievērot, lai pārliecinoties, vai viņam kaut kas nedraud, ar zīlēšanu un upurēšanu. Liekas, arī Cēzaram pašam bija bažas un aizdomas, jo līdz šim viņš nekad Kalpurnijai nebija novērojis māņticīgas bailes, bet tagad viņa bija ļoti satraukta. Kad arī pareģi pēc vairākkārtīgas upurēšanas ziņoja, ka zīmes neesot labas, viņš nolēma sūtīt Antoniju ar ziņu, ka senāta sēde nenotiks.

Dekims Bruts ar pavārdu Albīns, ieradies pie Cēzara, smējās par pareģiem un pārmeta Cēzaram, ka viņš, tā rīkodamies, aizvainošot senātu un došot iemeslu par sevi ļaunu runāt. Šim Dekimam Brutam Cēzars pilnīgi uzticējās un savā testamentā viņu bija ierakstījis kā otro mantinieku, bet viņš bija Marka Bruta un Kasija sazvērestības dalībnieks un baidījās, ka sazvērestību kāds no dalībniekiem varētu nodot, ja Cēzars vēl todien paliks dzīvs.

Sēde taču, viņš teica, sasaukta pēc viņa rīkojuma, un senāts esot ar mieru nolemt, ka Cēzaru atzīst par ķēniņu visās provincēs ārpus Itālijas un viņš valkātu diadēmu visās šais zemēs. Ja senatoriem, kas jau ieradušies uz sēdi, teiktu, ka tagad jāiet mājās un jāierodas atkal, kad Kalpurnija būs redzējusi labāku sapni, ko gan tad teiktu Cēzara ienaidnieki? Vai kāds no draugiem tad uzņemšoties izskaidrot, ka tā nav verdzība un varmācība? Bet, ja viņš katrā ziņā gribot atzīt šo dienu par nelaimīgu, tad lai vismaz ierodoties pats senātā, uzrunājot sapulcējušos un atliekot tālāko apspriedi. Tā runādams, Bruts saņēma Cēzaru pie rokas un viņu veda. Viņš bija gandrīz turpat vēl pie durvīm, kad kāds svešs vergs, ar pūlēm nokļuvis namā caur lielo ļaužu drūzmu, kas bija sanākusi pavadīt Cēzaru, griezās pie Kalpurnijas un lūdza dot patvērumu, kamēr Cēzars atgriezīsies: viņam esot jāziņo kaut kas ļoti svarīgs.

Knidietis Artemidors, labs grieķu literatūras pazinējs un tāpēc tuvs paziņa Bruta draugiem, zināja ļoti daudz par sazvērestību. Viņš pašlaik bija atnācis, lai par to nodotu vēstuli ar ziņojumu. Redzēdams, ka Cēzaram nodod daudzas vēstules un viņš tās dod tālāk saviem kalpotājiem, Artemidors pa centās viņam piekļūt labi tuvu.

— To, Cēzar, — viņš teica, — izlasi pats un nekavējies. Tur rakstīts par svarīgām lietām, kas attiecas uz tevi.

Cēzars, rakstu saņēmis, vairākas reizes jau sāka to lasīt, bet daudzie lūdzēji to vienmēr aizkavēja, un, vienīgi šo vēstuli paturēdams rokā, viņš iegāja senātā. Daži tomēr saka, ka rakstu viņam nodevis kāds cits, bet Artemidors nemaz neticis viņam klāt: lielā drūzma to vienmēr atspiedusi sāņus. Tas varbūt bija tikai nejaušs gadījums, bet, ja celtnē, kurā Cēzaru nogalināja un kur bija sapulcējies senāts, atradās Pompeja statuja, ko bija veltījis pats Pompejs un kas kopā ar citām bija paredzēta viņa teātrim, tad tas katrā ziņā pierāda, ka kāda dievība vadīdama un aicinādama bija iekārtojusi, ka tieši tur tas notika.

Stāsta arī, ka Kasijs, pavēršot skatienu uz Pompeja tēlu, tā klusēdams devis zīmi sākt, un šai bargajā brīdī, šķiet, agrākās apdomības vietā stājās neprātīgs satraukums. Bruts Albīns aizturēja Cēzaram uzticamo un spēcīgo Antoniju ārpus sēžu zāles, ar nodomu uzsākdams garu sarunu. Kad Cēzars ienāca, senatori, viņu godinādami, piecēlās, bet Bruta sazvērnieki nostājās vai nu aiz Cēzara krēsla, vai nāca viņam pretī, it kā atbalstīdami Tulliju Kimbru, kas lūdza apžēlot savu brāli trimdinieku, un tā kopā ar Kimbru viņi lūgdami nonāca līdz Cēzara krēslam. Cēzars apsēdies noraidīja lūgumu un dusmojās, kad viņi pārāk neatlaidīgi uzmācas. Tad Tullijs, satvēris ar abām rokām Cēzara togu, atvilka to nost no kakla. Arī tā bija norunāta zīme. Pirmais ar zobenu cirta kaklā Kaska. Ievainojums nebija dziļš un nāvīgs, jo, dabiski, uzbrucējs bija uztraukts, tā ka Cēzars pagriezies

satvēra zobenu un nelaida to vaļā, un viņi abi, kā uzbrucējs, tā ievainotais, reizē iekliedzās:

—        Ko tu dari, nekrietnais Kaska? — izsaucās Cēzars latīniski.

—     Palīdzi! — savam brālim grieķiski sauca Kaska.

Izbailes un šausmas tad sagrāba senatorus, kas to redzēja un dzirdēja, bet par sazvērestību neko nezināja. Viņi neiedrošinājās ne bēgt, ne steigties palīgā, un kliedziens iestrēga viņiem kaklā, bet tie, kas bija nākuši nogalināt, apstājuši Cēzaru, pacēla pret viņu savus kailo3 zobenus, un, kurp vien viņš paskatījās, visur viņš redzēja draudošos asmeņus, un kā meža zvēru viņu nogalināja tik daudzās rokas, jo visiem vajadzēja iesaistīties slepkavībā un izliet asinis. Tāpēc arī Bruts iedūra viņam- cirksnī. Daži stāsta, ka pret citiem viņš aizstāvējies un kliegdams

- mēģinājis izvairīties, noliekdamies drīz uz vienu, drīz uz otru pusi, bet, ieraudzījis Bruta rokā kailo zobenu, apklājis ar togu galvu un vairs nepretojies. Tā varēja būt nejaušība, ka viņš mirdams nokrita pie Pompeja statujas kājām, bet var arī būt, ka viņa līķi tur nometa sazvērnieki, un statujas pjedestāls noplūda ar asinīm, tā ka varēja likties, ka pats Pompejs sodījis savu ienaidnieku, kas, sabrucis no daudzajiem ievainojumiem, raustās nāves krampjos pie viņa kājām. Stāsta, ka Cēzaram bijušas brūces divdesmit trijās vietās.

Kad Cēzars bija nogalināts, Bruts uzkāpa uz tribīnes, lai kaut ko teiktu par notikušo, bet senatori neko negribēja dzirdēt, traucās pa durvīm laukā un, steigdamies pa visu pilsētu un izbailēs nezinādami, ko darīt, radīja apjukumu. Daži aizslēdza savus namus un veikalus un skriešus devās uz senātu, lai redzētu, kas noticis, citi no turienes steidzās atpakaļ uz mājām. Antonijs un Lepids, tuvākie Cēzara draugi, atstājuši savus namus, meklēja patvērumu citur. Bruts un citi sazvērnieki vēl pirmajā satraukumā pēc atentāta visi kopā devās no senāta uz Kapitoliju. Viņi neatgādināja bēgošus, bija priecīgi un pašpaļāvīgi, rādīja visiem savus kailos zobenus un aicināja tautu nokratīt verdzības jūgu. Viņi paņēma sev līdzi krietnākos no tiem, kurus satika ceļā.

Daži, viņiem piebiedrojušies, iejaucās pulkā, it kā arī paši būtu sazvērnieki un arī viņiem pienāktos gods. To starpā bija Gājs Oktāvijs un Lentuls Spintērs. Par šādu lielību viņus vēlāk ar nāvi sodīja Antonijs un Oktaviāns.

Nākošajā dienā Bruts un sazvērnieki nonāca lejā no Kapitolija un runāja ar tautu. Ļaudis viņos noklausījās bez sašutuma, bet piekrišanu arī neizrādīja. Šī klusēšana tomēr norādīja, ka tauta Cēzaru nožēlo, bet Brutu ciena, un senāts visiem izsludināja amnestiju un aicināja izlīgt. Cēzaru tas nolēma godāt kā dievu un atstāt spēkā it visus likumus un rīkojumus, ko viņš savas diktatūras laikā bija izdevis. Sazvērniekiem piešķīra provinces un attiecīgus amatus, un visi bija pārliecināti, ka stāvoklis ir stabils un panākts iespējami labākais līdzsvars.

Kad atvēra Cēzara testamentu un pilsoņi dabūja zināt, ka katram romietim tajā novēlēta ievērojama summa, un kad visi turklāt redzēja pār Forumu vedam viņa daudzām brūcēm klāto un sakropļoto līķi, tautas sašutums vairs nebija valdāms. Līķim apkārt viņi sakrāva Forumā atrastos solus, margas un galdus, visu to aizdedzināja un, paņēmuši no šī sārta degošas pagales, skrēja ar tām pielaist uguni sazvērnieku namiem. Daži meklēja sazvērniekus pa visu pilsētu, lai viņus sagrābtu un nogalinātu. Nevienu no viņiem tomēr neatrada, viņi visi bija atraduši sev patvērumu.

Stāsta, ka cejā tiem gadījies Kinna, kāds no Cēzara draugiem, kas iepriekšējā naktī bija redzējis dīvainu sapni. Viņš sapņoja, ka Cēzar^ viņu aicina uz dzīrēm un ņem aiz rokas, bet viņš nejaujas. Dabūjis zināt, ka Forumā sadedzina Cēzara līķi, Kinna, kaut gan viņam bija stiprs drudzis un naktī redzētais sapnis likās nevēstam neko labu, piecēlās no gultas un gāja pretī savai nāvei uz Forumu. Kāds, viņu ieraudzījis, pazina, pateica viņa vārdu kādam citam, tas savukārt kādam citam, un drīz vien visi jau kliedza, ka tur nāk kāds no Cēzara slepkavām, jo vienu no sazvērniekiem arī sauca par Kinnu. Domādams, ka viņš ir tas pats, pūlis viņam uzbruka un turpat uz vietas nobendēja. No tā paša baidīdamies, Bruts, Kasijs un citi sazvērnieki pēc dažām dienām atstāja pilsētu. Ko viņi izdarījuši, ko izcietuši un kā miruši — par to rakstīts Bruta biogrāfijā.

Cēzars nomira piecdesmit sešu gadu vecumā, pārdcīvo- jis Pompeju mazliet ilgāk nekā četrus gadus. Varu, ko viņš bija ieguvis ar tik lielām pūlēm bīstamās cīņās, viņš gandrīz nemaz nepaguva izbaudīt, tā viņam bija devusi tikai skanīgu vārdu un godu, ko visi pilsoņi apskauda. Liktenis viņam vienmēr bija labvēlīgs, bet sazvērniekus tas nežēlīgi sodīja, nevienu no tiem neatstādams dzīvu, vienalga, vai kāds bija pats savu roku pielicis vai piedalījies tikai ar padomu. Tos vajāja pa visām zemēm un jūrām, un nekur tie nevarēja paslēpties. Sevišķu izbrīnu var radīt Kasija liktenis. Pēc sakāves pie Filipiem viņš padarīja sev galu ar to pašu zobenu, ar kuru bija cirtis Cēzaram. Dievu sūtītas zīmes bija lielā komēta, kas septiņas dienas pēc Cēzara nāves spīdēja pie debesīm un tad pazuda, un saules gaisma bija blāva visu to gadu, jo tā lēca nespodra un tai nebija īsta siltuma, lai kliedētu tumsu un miglu. Aukstā laika dēļ augļi nokrita nenogatavojušies vai savīta turpat pie koka.

Ka dieviem nav patikusi Cēzara nogalināšana, to vislabāk var noprast no parādības, ko redzēja Bruts. Tā bija šāda. Bruts pašlaik gatavojās celt pāri karaspēku no Abī- das uz Eiropu un naktī atpūtās savā teltī, taču negulēja (ar viņu tā notika bieži), bet pārdomāja par to, kas darāms. Stāsta, ka neviens karavadonis nav izticis ar tik maz miega kā viņš un tāpēc viņam vienmēr bija diezgan laika. Te pēkšņi viņš dzirdēja troksni pie telts durvīm, un jau dziestošās lampas gaismā viņš ieraudzīja baigu parādību — kādu milzīga auguma un drausmīga izskata vīru. Sākumā Bruts izbijās, bet, kad parādība, ne vārda neteikdama, klusi un mierīgi stāvēja pie telts, viņš tai jautāja:

—    Kas tu tāds esi?

—    Es esmu tavs ļaunais liktenis, — parādība viņam atbildēja. — Tu mani redzēsi pie Filipiem.

To teikusi, parādība izgaisa.

Vēlāk Bruts, pie Filipiem nostājies pret Antoniju un Jauno Cēzaru, uzvarējis sev pretī stāvošos un piespiedis tos bēgt, iebruka Cēzara nometnē un to izlaupīja. Kad viņš pēc tam gribēja doties otrreiz kaujā1 , viņš naktī redzēja to pašu parādību, kas atkal neko neteica. Kaut gan Bruts saprata, kas viņam ir lemts, viņš tomēr nekavējoties traucās bīstamajā cīņā. Tajā viņš gan nekrita, bet, bēgšanai sākoties, patvērās uz kādas kraujas. Tur viņš metās ar krūtīm pret kailu zobenu un tā padarīja sev galu. Kāds draugs esot viņam palīdzējis panākt, lai trieciens būtu jo spēcīgāks. Tā vismaz stāsta.

PASKAIDROJUMI

Abanta — pilsēta Vidusgrieķijā (Fokidā) ar Apollona templi Abīda — pilsēta Mazāzijā pie Hellesponta, tag. Dardaneļiem Adrumēta — piejūras pilsēta Ziemejāfrikā uz dienvidiem no Kartāgas Afrānijs — pilsoņu kara laikā Pompeja legāts Spānijā, padevies ar saviem kareivjiem Cēzaram; no gūsta atbrīvots, aizbraucis pie Pompeja Āfrika — 1) visa Ziemeļāfrika bez Ēģiptes; 2) romiešu province Ziemejāfrikā

Afrodīte — grieķu mīlas un skaistuma dieve, ar viņu identificēja romiešu Veneru

Agamemnons — grieķu virspavēlnieks Trojas karā, kundzisks un augstprātīgs

Agave — Tēbu valdnieka Penteja māte

agora — galvenais laukums grieķu pilsētās; sabiedriskās, politiskās un

saimnieciskās dzīves centrs Ahaja — 1) novads Pelopennēsas ziemeļos; 2) Grieķija vispār Ahillejs — ievērojamākais grieķu varonis Trojas karā Aishils — atēniešu traģēdiju rakstnieks (525.—456. g.) akropole — sevišķi stipri nocietināta pilsētas daļa grieķu pilsētās,

parasti uz pakalna (kremlis) akroterijs — skulpturāls rotājums ēkas sanu smailēs un frontona virsotnē

āla — jātnieku nodaļa Romas armijā, kas dalījās desmit turmās; ālā

parasti bija ap 300 jātnieku Alba — (Longa) sena latīņu pilsēta

Albāņa — bagāto romiešu vasarnīcu vieta pie Albāņa kalna Albānija — zeme Kaspijas jūras dienvidrietumu piekrastē Aleksandrija — Maķedonijas Aleksandra dibināta Ēģiptes galvaspilsēta

pie Nīlas ietekas Alesija — senās Gallijas pilsēta uz rietumiem no tag. Dižonas Aleksandrs — Filipa dēls, Maķedonijas valdnieks, Persijas iekarotājs (336.-323. g.)

amazones — mītiska kareivīgu sieviešu tauta Melnās jūras dienvidaustrumu piekrastē; amazones devušās tālos un sekmīgos karagājienos

Amiipole — sena pilsēta Maķedonijā pie Strimonas (tag. Strumas) grīvas

Amisa — pilsēta Ponta valstī

Aniēna — Tibras pieteka kādus 5 km augšup Romas Antiohija — Sīrijas galvaspilsēta

Antiohs XIII — Sīrijas ķēniņš; Armēnijas valdnieks Tigrāns viņu padzina no Sīrijas, bet pēc Lukulla uzvaras pār Tigrānu (69. Antiohs, kas četrpadsmit gadus bija pavadījis trimdā, atgriezās atkal Sīrijā, kur par valdnieku viņu apstiprināja Lukulls Antonijs — konsuls Cēzara nāves gadā (44. g.); grib sagrābt nogalinātā diktatora varu; pret viņu ar dedzīgām runām (Filipikām) vēršas Cicerons; senāts izsludina Antoniju par ienaidnieku; sūta pret viņu Oktaviānu (Jauno Cēzaru) un abus konsulus; Ziemelitālijā kaujā pie Mutinas (tag. Modenas) Antoniju sakauj, bet bojā iet ari abi konsuli (43. g.); Antonijs izligst ar Oktaviānu un vienojas ar viņu par varas sadali valstī; viņi abi tagad vēršas pret republikāņiem, kurus vada Kasijs un Bruts; kaujā pie Filipiem (42. g.) republikāņi cieš neveiksmi, viņu vadoņi beidz dzīvi pašnāvībā; Antonijs pēc uzvaras dabū austrumu provinces, Oktaviāns Itāliju un rietumus; tas bija beidzamais mēģinājums glābt bojā ejošo Romas republikas iekārtu Apollons — Jupitera dēls, Diānas brālis; gaismas, pareģošanas, dzejas

un mūzikas, vēlāk arī saules dievs Arara — upe Gallijā, tag. Sona

areopags — tiesa senajās Atēnās, kas sprieda par sevišķi smagiem noziegumiem un līdz Perikla laikam uzraudzīja ari visu valsts pārvaldi

Arhilohs — grieķu dzejnieks ap G80. g. p. m. ē.; savas ļoti asās un

nesaudzīgās dzejas rakstīja jambos Arkādijā — kalnu novads Peloponnēsas vidienē Arimina — pilsēta Adrijas jūras krastā (tag. Riminī) Aristotelis — grieķu filozofs (380.—322. g), Maķedonijas Aleksandra skolotājs

Armēnija — augstiene Eifratas, Tigras un Araksas augštecē

Arpi — pilsēta Apulijā, Dienviditālijas austrumos

arverni — cilts Pāralpu Gallijas dienvidrietumos, tag. Overņā

asianieši — pārāk krāšņās un retoriskās izteiksmes piekritēji; savas

oratora darbibas sākumā Cicerons bija asianiešu ietekmē asīrieši — 1) austrumnieki; 2) sīrieši Askalona — pilsēta Palestīnā

Atrejs — teiksmains Mikēnu valdnieks, Tantala mazdēls un Pelopa dēls

atrijs — galvenā telpa romiešu mājā, dzīvojamā istaba (zāle, halle) Auksima — pilsēta Vidusitālijas austrumos Āzija — tag. Mazāzija

Babilona — pilsēta pie Eifratas dienvidrietumos no Bagdades Bakhietes — Eiripida traģēdija Bakhs — sk. Dionīss

Baktrija — Persijas novads Amudarjas vidusteces apgabalā bazilika — tiesas un tirdzniecības ēka senajā Romā, iegarena taisnstūra celtne ar kolonnu rindām sadalīta trijās vai piecās gareniskās daļās

beļģi — tauta Gallijas ziemeļrietumos Bellona — kara dieva Marsa māsa un pavadone Bītīnija — Mazāzijas apgabals pie Marmora jūras Bizante — grieķu pilsēta pie Bosfora, no m. ē. 330. g. Konstantinopoie, tagad Stambula

Brundīsija — ostas pilsēta Itālijas dienvidaustrumos, tagad Brindizi Brutija — novads vistālākajos Itālijas dienvidaustrumos Bruts1 — Jūnijs Decims Bruts, viens no redzamākajiem sazvērniekiem, kas nogalināja Cēzaru (44. g ); dodas uz austrumiem, kur ar Kasiju

organizē republikāņu armiju karam pret Antoniju un Oktaviānu: sakauti pie Filipiem, vadoņi paši padara sev galu (42. g ) Bruts* — Marks Jūnijs Bruts, viens no sazvērniekiem, kas nogalināja Cēzaru; pilsoņu karā cīnījās Pompeja pusē; Cēzars ne tikai viņu nesoda, bet pat iece] par Gallijas pārvaldnieku; pretors 44. g.; labs orators; pēc Cēzara nāves dodas uz austrumiem, lai cīnītos pret Antoniju un Oktaviānu, un pēc republikāņu sakāves padara sev galu

centurions — centūrijas komandieris, leģionā bija 60 centūriju cenzors — augsts amatvīrs; cenzori bija divi, viņu ievēlēja uz pusotru gadu kairos piecos gados, viņi izdeva izsolē valsts ienākumus un uzraudzīja pilsoņu tikumisko stāju, pārkāpuma gadījumos varēja izslēgt no senāta cenzūra — cenzora amats

Cēzars — dzimis 100. g., rakstnieks, karavadonis un valstsvīrs, Marija radinieks, Kinnas znots, tautas partijas cīnītājs jau savas politiskās darbības sākumā; 68. g. kvestors; 67. g. atbalsta ārkārtēju pilnvaru piešķiršanu Pompejam Vidusjūras iztīrīšanai no pirātiem; Katilīnas sazvērestības laikā (63. g.) uz Cēzaru un Krasu krīt aizdomas par sakaru ar katilīniešiem; 59. g. Spānijas propretors; 60. gadā noorganizē 1. triumvirātu — Pompeja, Cēzara un Krasa sadarbību un varas sadali valstī: Cēzars dabū abas Gallijas (Piealpu un Pāralpu), tām vēlāk pievieno Illiriju; 56. g. Lukā šo vienošanos vēl papildina un apstiprina; Pompejam un Cēzaram komandas varu pagarina; Krass un Pompejs kļūst par konsuliem 55. g., pēc konsulāta Krass dabū Sīrijas provinci, sāk karu ar partiešiem, tiek sakauts un iet bojā pie Karrām 53. g.; 49. g. sākas karš starp Cēzaru un Pompeju; sakauts pie Farsalas (48. g.), Pompejs bēg uz Ēģipti, kur to nodevīgi nogalina; Cēzars, kļuvis par vienīgo noteicēju valstī, plāno lielus pasākumus, bet viņa neierobežotā godkāre izraisa daudzu ievērojamu romiešu sašutumu, kas noorganizē sazvērestību un viņu 44. g. nogalina Cicerons — orators, rakstnieks un valstsvīrs, dz. 106. g.; savu politisko darbību sāka 80. g., aizstāvēdams Roskiju, kura notiesāšanu centās mantkārīgos nolūkos panākt kāds redzams sullietis; 75. g. kvestors Sicīlijā; 66. g pretors; 70. g. uztur sicīliešu prasību pret šīs provinces bijušo pārvaldnieku Verru; 66. g. atbalsta Pompeja iecelšanu par virspavēlnieku karā pret Mitridatu; konsuls 63. g„ soda ar nāvi, pamatojoties uz senāta atzinumu, vairākus Katilīnas sazvērestības dalībniekus; 58. g. tribūns Klodijs sūdz viņu par kalilīniešu sodīšanu bez tiesas sprieduma (senāts nav tiesai); Cicerons dodas trimdā, bet senāts drīz panāk viņa atgriešanos 57. g.; sākoties Pompeja un Cēzara karam (49. g.), Cicerons seko Pompejam uz Austrumiem Cēzars viņu pēc Pompeja sakāves tomēr nesoda; pēc Cēzara nogalināšanas 44. g. Cicerons ar dedzīgām runām vērsās pret Antoniju, kas cenšas sagrābt Cēzara varu, bet Antonijs izlīgst ar Oktaviānu (Jauno Cēzaru), ko senāts sūta pret viņu ar armiju; Cicerons bēg no Itālijas, bet ceļā viņu panāk Antonija izsūtītie gūstītāji un nogalina (43. g.)

Delfi — pilsēta Vidusgrieķijā ar slaveno Apollona templi un orākulu Demostens — ievērojams Atēnu orators un valstsvīrs, cīnītājs par grieķu brīvību pret Maķedonijas ķēniņu Filipu (384.—322. g.), viņa pret Filipu vērstās runas sauc par Filiplkām diktators — sevišķi bīstamos brīžos visu civilo un militāro varu nodeva ārkārtējam amatvīram; diktators pats iecēla sev paligu, ko sauca par jātnieku vadoni Dīme — pilsēta Korintas līča ziemeļu krastā

Dionīsijas — lieli svētki par godu Dionīsam pavasara sākumā; Atēnās

Dionīsijās notika teātra izrādes Dionīss — grieķu vīna un līksmes dievs, arī Bakhs Dioskūri — (Dieva dēli) Zeva dēli Kastors un Polluks, drosmīgi varoņi

un lieliski jātnieki Dirrahija — pilsēta Balkānu pussalas rietumos, tag. Duraco Dolabella — Pūblijs Kornēlijs Dolabella, Cicerona znots drahma — sudraba monēta, apm. mūsu rublis driadas — koku un mežu dievības (nimfas)

edils — amatvīrs, kura uzdevums bija gādāt par pilsētas labiekārtošanu un pārtikas piegādi; Romā bija 4 edili ēduji — gailu cilts starp Sonu un Luāru Epīra — novads Grieķijas ziemeļrietumos

Etrūrija — novads Vidusitālijas piekrastē uz ziemeļiem no Tibras, tagad Toskāna

Euripids — ievērojams traģēdiju rakstnieks Atēnās (485.—406. g.) Fabijs — Kvints Fabijs Maksims, saukts par Kunktatoru (Kavētāju), bija diktators Hannibaīa kara laikā; viņš centās izvairīties no atklātām kaujām un nogurdināt ienaidnieku, tam pastāvīgi sekodams un dažādi kavēdams (217. g.) Farsala — pilsēta Tesalijā, pie tās 48. g. Cēzars uzvarēja Pompeju fasciji — augstāko amatvīru varas simbols, rikšu saišķi ar cirvi vidū Fasīda — upe Kolhidā, tagad Riona Fēbs — saules dieva (Apollona) vāids Fauns — teiksmains Latijas valdnieks, lauku un mežu dievs Feniķija — Vidusjūras austrumu piekrastes ziemeļu daļa Filipi — pilsēta Maķedonijā; pie tās 42. g. pirms m. ē. Antonijs un

Oktaviāns sakāva Bruta un Kasija vadīto republikāņu armiju Filipikas — izcilā atēniešu valstsvīra un oratora Demostena pret Maķedonijas valdnieku Filipu vērstās runas Filips — Maķedonijas valdnieks (359.-336. g), lielā iekarotāja Aleksandra tēvs; viņa politikas mērķis bija pakļaut Grieķiju Maķedonijai, ar savu gudro un neatlaidīgo politiku viņš to arī panāca Filons — grieķu filozofs, Platona mācības (Akadēmijas) piekritējs, Cicerona draugs

forums — galvenais laukums Itālijas pilsētās, sabiedriskās un politiskās

dzīves centrs Frigija — novads Mazāzijas rietumos

Galatija — (gailu zeme) novads Mazāzijas vidienē austrumos no Fri- gijas

Gallija — 1) Piealpu Gallija — Po upes līdzenums no Apenīniem līdz Alpiem; 2) Pāralpu Gallija — zeme no okeāna lidz Alpiem un no Reinas līdz Vidusjūrai un Pirenejiem Glauks — teiksmais Korintas varonis, Sīzifa dēls Ģermānija — ģermāņu cilšu apdzīvotā zeme starp Reinu un Elbu Hellada — tā grieķi sauca paši savu zemi hcllēņi — tā grieķi sauca paši sevi

Hērakls — Zeva dēls, leģendārs spēkavīrs, pēc nāves piepulcināts dieviem

Hēra — Zeva sieva, atbilst romiešu Junonai

Hija — 1) sala Mazāzijas rietumu piekrastē; 2) pilsēta šajā salā

himatijs — (grieķu) mētelis

Himera — upe Sicīlijas dienvidu piekrastē

hiparhs — jūrnieku komandieris

Hirkānija — zeme Kaspijas jūras dienvidaustrumos

Hirkānijas jūra — Kaspijas jūra

Hirods — (arī Orods) partiešu valdnieks, kas, Krasam iebrūkot par- tiešu valstī, sūtīja pret romiešiem savu karavadoni Surēnu, bet pats devās pret Armēnijas valdnieku Artavazdu (53. g.) hoplīti — smagi bruņoti kājnieki grieķu armijās Ibera — tag Ebio

Idas — piecpadsmitā diena martā, maijā, jūlijā un oktobri, trīspadsmitā

diena pārējos mēnešos Illirija — zeme Adrijas jūras austrumpiekrastē, apmēram tagadējā

Dienvidslāvija un Albānija Imperators — pēc kādas ievērojamākas uzvaras kareivji parasti ar šādu nosaukumu (lat. imperator — pavēlnieks) pagodināja savu vadoni; ķeizarvalsts (impērijas) laikā šis vārds kjuva par valdnieka titulu

Istms — Korintas zemes šaurums

Jaunā Akadēmija — jauns virziens Platona filozofijas skolā (Akadēmijā), kas to saista ar skepticismu, sk. Karneads Jaunais Cēzars — Oktaviāns, vēlāk dabūja Augusta vārdu, pirmais Romas ķeizars

Juba — Numidijas ķēniņš, atbalsta pompejiešus, kurus 47. g. Cēzars

sakauj pie Tapsas, drīz pēc tam Juba iet bojā Jūdeja — 1) Palestīnas dienvidu dala; 2) visa Palestīna jugers — romiešu laukuma mērs, apm., '/< ha

Jupiters — dievu un visas pasaules valdnieks, romiešu augstākais dievs Jupiters Slators — 1) Jupiters (visas pasaules) Uzturētājs; 2) Jupiters

(bēgšanas) Apturētājs Kajēta — ostas pilsēta Latijas dienvidos ar zemesragu netālu no tās kalaiki — kāda cilts Spānijas ziemeļrietumos kalendas — katra mēneša pirmā diena Kampānija — Vidusitālijas novads ap Neapoli Kapadokija — novads Mazāzijas austrumos

Kapitolijs — viens no septiņiem Romas pakalniem, pilsētas sakrālais

centrs ar Jupitera templi Kapuja — pilsēta Kampānijā

kara tribūns — augstāks virsnieks, kas atradās tiešā virspavēlnieka

rīcībā dažādiem uzdevumiem Kārija — apgabals Mazāzijas dienvidrietumos

Karneads — filozofs skeptiķis Jaunās Akadēmijas pārstāvis 2. gs. pirms

m. ē.r kas Platona filozofiju saistīja ar skepticismu kamūti — ķeltu cilts Gallijā pie Ligeras, tagad Luāras Karras — pilsēta Mezopotāmijā

Kartāga — pilsēta Āfrikas ziemeļu krastā, tagadējās Tunisas apkārtnē Kasijs — (Longins) pompejietis, kas vēlāk pārgāja Cēzara pusē; piedalījās kā kvestors karagājienā pret partiešiem; vadīja Krasa sakautā karaspēka atkāpšanos pēc kaujas pie Karrām 53. g.; organizē sazvērestību pret Cēzaru 44. g.; vada kopā ar Brutu republikāņus pret Antoniju Oktaviānu; nogalinājās pēc sakāves pie Filipiem 42. g

Katilīna — organizē sazvērestību ar diezgan nenoteiktiem mērķiem (viens no tiem parādu svītrošana); ap viņu pulcējās ļoti dažādi elementi; viņa piekritējs Etrūrijā organizē armiju; 62. g. sākumā Katilīna, atstājis Romu, stājās tās priekšgalā, kaujā cieš neveiksmi un iet bojā

Katons Jaunākais — (Utikas Katons) romiešu valstsvīrs; nesamierināms vienpersoniskās varas pretinieks; pieprasa nāves sodu katilīniešiem 63. g.; vēršas pret Cēzaru, Pompeju un Krasu 60. un 59. g.; Klodija tribunāta laikā 58. g. aizsūtīts īpašā uzdevumā uz Kipru; 54. g. pretors, atbalsta Pompeju kā vienīgo konsulu 52 g.; kopā ar Pompeju atstāj Itāliju 49. g., pēc pompejiešu sagrāves Āfrikā beidz dzīvi pašnāvībā (46. g.) Katons Vecākais — konsuls 195. g., cenzors 184. g.; dedzīgs veco Romas tradīciju aizstāvis, cīnītājs pret grieķu ietekmi un greznību, nesamierināms Kartāgas ienaidnieks Kenhreja — Korintas osta Istma austrumu krastā Kilikija — apgabals Mazāzijas dienvidaustrumu piekrastē kimbri — ģermāņu cilts, kas kopā ar teitoņiem apdraudēja Romu; Ma-

rijs sakāva kimbrus pie Verkellām 101. g pirms m. ē. kimmerieši — tauta Krimas pussalā un austrumos no Kerčas šauruma,

viņu vārds saglabājies tagadējās Krimas nosaukumā Kirēne — grieķu pilsēta Āfrikas ziemeļu piekrastē rietumos no Ēģiptes Kirkeji — zemesrags un pilsēta Latijā Kleopatra — sk. Ptolemajs

Klodijs — tribūns 58. g.; Klodijs bija patricietis un tāpēc nevarēja būt tribūns; lūdz kādu plebeju viņu adoptēt, kļūst tā plebejs un tiek ievēlēts par tribūnu; enerģiski darbojas Cēzara un tautas partijas labā; nesamierināms Cicerona ienaidnieks; panāk viņa izraidīšanu (58. g ), jo, būdams par konsulu, Cicerons bez tiesas sprieduma sodījis ar nāvi dažus katilīniešus; organizē apbruņotas bandas un terorizē Romu; nogalināts kādā bruņotā sadursmē 53. g. Knida — pilsēta Kārijas piekrastē ar Afrodītes templi kohorta — karaspēka vienība, leģiona desmitā daļa, kohortā bija 6

centūrijas, 400—600 kareivju Kommagena — Sīrijas ziemeļaustrumi Konkordija — vienprātibas un saticības dieve konsulāts — 1) konsula amats; 2) konsula amata laiks konsuls — augstākais amatvīrs Romā, ik gadus ievēlēja divus konsulus Korduba — pilsēta Spānijā, tagadējā Kordova Korfīnija — pilsēta Dienviditālijā (Samnijā) Korkira — sala Adrijas jūrā, tagadējā Korfu sala

Krass — Marks Licinijs Krass, ievērojams romiešu karavadonis un valstsvīrs, Sullas piekritējs; kad Sulla pēc kara ar Mitridatu atgriezās Itālijā, izšķirīgā kauja ar mariāniešiem notika pie pašas Romas (pie Kollīnas vārtiem), tajā Krass ar savu personisko iniciatīvu panāca Sullas uzvaru (82. g.); kļuvis par vienu no ievērojamākajiem sulliešiem, Krass Sullas proskripciju laikā lēti uzpirka konfiscētos mariāniešu īpašumus un, pēc laikabiedru vienprātīga atzinuma, kļuva par bagātāko cilvēku Romā; Spartaka karā Krasu pēc vairākām smagām senāta armiju sakāvēm iecēla par virspavēlnieku, un viņš 71. g. izcīnija uzvaru; Spartaks krita kaujā; 70. g. Krass un Pompejs bija konsuli, kas panāca daudzu Sullas reakcionāro likumu atcelšanu; Katilīnas sazvērestības laikā uz Krasu krita aizdomas par

sakariem ar katilīniešiem (63. g); kad Pompejs pēc uzvaras pār Mit- ridatu atgriezās Itālijā, viņš 60. gadā noslēdza savienību ar Cēzaru un Pompeju par varas sadali Romā; 56. g. savienību Lukā pāror- ganizēja; Krass un Pompejs 55. g. atkal kļuva par konsuliem un pēc konsulāta Krasam piešķīra Sīrijas provinci; lai gūtu militārus panākumus, Krass sāka karu ar partiešiem; 53. g. cieš katastrofisku neveiksmi pie Karrām un krīt kaujā kratērs — trauks, kurā pirms lietošanas atšķaidīja vīnu Krotona — pilsēta Brutijas austrumu piekrastē Kratips — peripatētiķu filozofs Atēnās Cicerona laikā kūrija — ēka, kurā notika senāta sēdes kvestors — zemākais no valsts amatieru, mantzinis kvestūra — kvestora amats Laba dieve — auglības un šķistības dieve

Labiēns — Cēzaia legāts Gallijā, viņa «labā roka», kas pilsoņu karā

nostājās Pompeja pusē Laerts — Odiseja tēvs, kas, atstājis savu namu pilsētā, Odiseja prombūtnes laikā vientuli un vienkārši dzīvoja uz laukiem Larisa — ievērojamākā Tesalijas pilsēta

legāts — karavadoņa palīgs; katram karavadonim bija vairāki legāti leģions — romiešu karaspēka lielākā vienība; leģionā bija no 4000 līdz 6000 kareivju

Lepids — konsuls 78. g., vēršas pret Sullas nodibināto kārtību; atjauno lētas pārtikas pārdošanu trūcīgajiem Romā; organizē Etrūrijā armiju, ar kuru dodas uz Romu, sakauts bēg uz Sardīniju, kur drīz mirst Lezba — sala Egejas jūrā

Likāonija — Mazāzijas novads ziemeļrietumos no Taura kalniem liktors — augstāko amatvīru kalpotājs un pavadonis, kas nesa fasciju3 lingoni — gailu cilts pie Araras (Sonas)

Līvijs Drūzs — tautas tribūns 91. g ; ierosināja likumu par pilsoņu tiesību piešķiršanu Romas sabiedrotajiem, tas izraisīja niknu pretošanos, un Drūzu nogalināja Luka — pilsēta romiešu Piealpu provincē, kur 56. g. Cēzars, Pompejs un Krass noslēdza politisku savienību un sadalīja savas ietekmes sfēras Lukānija — apgabals Dienviditālijas rietumos, uz dienvidiem no Neapoles

Lukulls — Sullas kvestors pirmajā karā pret Mitridatu; virspavēlnieks trešajā karā ar Mitridatu (74.—64. g.); viņu nomaina 66. g. Pompejs un tā iegūst sev nesamierināmu ienaidnieku Luperkāliji — ganāmpulku dieva Luperka svētki Lūsitānija — aptuveni tag. Portugāle Magnēsija — novads Ziemeļaustrumgrieķijā maģistrāts — valsts amatpersona Maiotida — tag. Azovas jūra

Maķedonija — Balkānu pussalas novads no Olimpa līdz Strumal Malaka — pilsēta Spānijā, tag. Malāga

mamertīnieši — (Marsa dēli) Mesānas iedzīvotāji, kas tā nosaukti sava kareivīguma dēļ

Marijs — romiešu karavadonis un valstsvīrs, ir «jauns cilvēks» senāta aprindās (pirmais senators savā dzimtā); konsuls 107. g.; sekmīgi beidz karu ar Jugurtu (105. g.); sāk uzņemt armijā arī ļaudis, kam nav nekustamu īpašumu (bezzemniekus), bet kas pēc karadienesta katrā ziņā grib saņemt zemi kā atalgojumu; virspavēlnieks karā pret kimbriem un teitoņiem; sakauj teitoņus 102. g., kimbrus 101. gadā; karā pret sabiedrotajiem (90.—88. g.) Marijs izcilus panākumus negūst, sekmīgāk cīnās Sulla, kuru pēc uzvaras ieceļ par virspavēlnieku karā pret Mitridatu; Marijs panāk viņa atcelšanu, bet Sulla iet ar savu armiju, kas savākta karam pret Mitridatu, uz Romu; Marijam jābēg, un Sulla dodas tagad uz Austrumiem; izmantodams Sullas prombūtni, Marijs atgriežas Romā, bargi izrēķinās ar saviem pretiniekiem, bet drīz mirst (86. g.) marši — tauta Vidusilālijā

Marss — romiešu kaia dievs, Romas tautas ciltstēvs Masilija — tag. Marseļa

Mēdija — apgabals dienvidos un dienvidrietumos no Kaspijas jūras; mēdieši ir irāniešu cilts, bet dažkārt par mēdiešiem sauc ari persiešus un partiešus

medimns — grieķu tilpuma mērs (5,25 1), atbilst 6 latīņu modijiem. Mediolāna — tagad Milāna

Megāras — pilsēta Vidusgrieķijā ziemeļaustrumos no Korintas zemes šauruma

Menips — Cicerona daiļrunas skolotājs Mešana — pilsēta Sicīlijā, tagadējā Mesina Mezopotāmija — zemiene pie Eifratas un Tigras

Metells — virspavēlnieks karā ar Jugurtu, atteicās 100. g. pirms m. 5. zvērēt uzticību likumam par zemes piešķiršanu Marija bijušajiem kareivjiem un devās trimdā Mida — teiksmais Frigijas valdnieks

Mikēnas — ievērojamākā Homēra laika pilsēta Grieķijā Peloponnēsas ziemeļaustrumos

Milēta — grieķu pilsēta Mazāzijā dienvidrietumos pie Egejas jūras mīna — grieķu svara vienība (437 g)

Minerva — Jupiteia meita, gudrības un mākslas dieve, atbilst grieķu Atēnai

miriāde — desmit tūkstoši mistērijas — noslēpumains kults Mitilēne — ievērojamākā Lezbas pilsēta

Mitridats VI Eipators (120.—63. g.) — Ponta valsts valdnieks; nonāca konfliktā ar romiešiem, kad mēģināja izplatīt savu varu uz rietumiem; Mazāzijā viņa pusē nostājās daudzi romiešu ienaidnieki, un karu pret viņu vada Sulla (88.—85. g.); Sulla karoja sekmīgi, bet, tā kā Romā pie varas bija nākuši viņa ienaidnieki, viņi bija spiesti noslēgt Mitridatam samērā izdevīgu mieru. Mitridatam bija tikai jāatdod ieņemtās zemes; karš drīz atkal atjaunojās, Mitridata pusē tagad cīnījās arī Armēnijas ķēniņš Tigrāns; romiešus vadīja Lukulls, bet, kad viņu atsauca Pompejs (66. g.), kas karu sekmīgi pabeidza, Mitridats padarīja sev galu, Ponta valsts kļuva par Romas provinci, Armēnijas Tigrāns padevās Pompejam un Armēnija nonāca Romas atkarībā Munda — pilsēta Spānijas dienvidos Mutīna — pilsēta Ziemeļitālijā, tagadējā Modena nabateji — arābu cilts dienvidos no Nāves jūras nauarhs — flotes vai eskadras komandieris Nike — grieķu uzvaras dieve, atbilst romiešu Viktorijai nimfas — avotu, jūras, mežu un kalnu dievības nobilitāte — nobiļu aprindas

nobīli — sk. senāts

Numidija — aptuveni tagadējā Alžīrija

Okeāns — pēc seno grieķu un romiešu domām, visu cietzemi ietveroša

mūžīgi plūstoša straume Olimpija — pilsēta Peloponnēsas rietumos, kur notika plaši pazīstamās

atlētiskās sacensības optimāti — aristokrāti, konservatīvie senajā Romā orākuls — svētvieta, kur deva dažādus padomus un pareģoja nākotni orfiķi — mistiska sekte, kuru it kā nodibinājis Apollona dēls Orfejs,

dzejnieks un dziedonis Orika — ostas pilsēta Epīrā Orods — sk. Hirods

Ostija — pilsēta pie Tibras grīvas, Romas osta Pada — lielākā Ziemejitālijas upe, tagadējā Po Pafa — pilsēta Kipras salā ar slavenu Afrodītes templi Paflagonija — novads Mazāzijas ziemejpiekrastē Paionija — novads Ziemelmaķedonijā Palatīns — viens no Romas septiņiem pakalniem Pamfilija — novads Mazāzijas dienvidu piekrastē

Pansa — konsuls 43. g.; senāts viņu sūta kopā ar konsulu Hirtiju pret Antoniju, kas grib sagrābt nogalinātā Cēzara varu; kaujā pie Mu- tīnas Antoniju uzvar, bet bojā iet ari abi konsuli Pāralpu Gallija — sk. Gallija

Patavija — pilsēta Ziemeļitālijā, tagadējā Paduja, vēsturnieka Līvija dzimtene

patricieši — Romā 5. un 4. gs. pirms m. ē. bija divas dažādas pilsoņu kārtas ar dažādām tiesībām — patricieši un plebeji; valsts amatos varēja ievēlēt tikai patriciešus (vismaz šī laikmeta sākumā), bet soli pa solim šīs tiesības iekaroja ari plebeji; 3. gs. p. m. ē. dalījumam patriciešos un plebejos nav vairs politiskas nozīmes; 1. gs. p. m. ē. patriciešu ģimeņu Romā bija loti maz Pelūsija — pilsēta Nīlas deltā

Pentejs — Tēbu valdnieks, kuru saplosījušas bakhantes par Bakha kulta

nonievāšanu Pergama — novads Mazāzijas ziemeļrietumos

Perikls — izcils Atēnu valstsvīrs un karavadonis, viņu mēdz dēvēt par nekronēto Atēnu ķēniņu; ilgu laiku Perikls baudīja nedalītu atēniešu uzticību

peripatētiķi — Aristoteļa filozofijas virziena piekritēji

Pesinunta — pilsēta Mazāzijas vidienē

Petēlija — pilsēta Brutijā, Itālijas dienvidrietumos

Petra — pilsēta Arābi jā

Piealpu Gallija — sk. Gallija

Pikēna — Vidusitālijas novads Adrijas jūras piekrastē pils — romiešu leģionāru metamie šķēpi, tā priekšējā dala bija no mīkstas dzelzs, ietriecoties vairogā, tā saliecās un stipri kavēja ienaidniekus

pītija — Apollona priesteriene Dellos; tā deva atbildes tiem, kas

lūdza Apollona padomu Platons — ievērojams grieķu filozofs, Sokrātā skolnieks, viņa nodibināto filozofijas skolu sauca par Akadēmiju Pometija — sena volsku pilsēta Latijā

Pompēdijs Silons — sabiedroto karā (sk. Sabiedrotie) sacēlušos vadonis

cīņā par pilsoņu tiesībām; 98. g. krita kaujā pret romiešiem Pompejs — dzimis 106. g.; piedalās 83. g. sava tēva Pompeja Strabona vadībā Sullas karā pret mariāniešiem Itālijā; uzvar pēc tam Domitija vadītos mariāniešus Āfrikā un, nomainījis Metellu, sekmīgi pabeidz Spānijā karu ar Sertoriju (72. g.); kopā ar Krasu konsuls 70. g.; ar Gabīnija likumu 67. g. Pompejam uzdod iztīrīt Vidusjūru no pirātiem, ko viņš ātri un sekmīgi veic; 66.—64. g. virspavēlnieks karā pret Mitridatu; pēc uzvaras par to pakļauj romiešiem Sīriju un un 63. g. atgriežas Itālijā; 60. g. vienojas par saskaņotu rīcību ar Cēzaru un Krasu (1. triumvirāts); 56. g. triumviri pagarina savas ārkārtējās pilnvaras Lūkas konferencē; Pompejs un Krass konsuli 55. g.; sarežģīts politiskais stāvoklis Romā; 52. g. Pompejs vienīgais konsuls; 49. g. Cēzars sāk karu pret Pompeju; pie Farsalas 48. g. sakautais Pompejs meklē patvērumu pie Ēģiptes ķēniņa un pēc viņa pavēles tiek nodevīgi nogalināts Ponts — 1) Melnā jūra; 2) valsts Melnās jūras dienvidaustrumu piekrastē

poseidons — grieķu kalendāra mēnesis — aptuveni decembra otrā,

janvāra pirmā puse Poseidonijs — stoiķu filozofs un vēsturnieks, Cicerona skolotājs prefekts — priekšnieks, augstāks virsnieks armijā un flotē vai kādas

administrācijas nozares vadītājs pretors — augstākais amatvīrs pēc konsula, kas pilda tiesneša pienākumus

pretūra — I) pretora amats; 2) pretora amata laiks prokonsuls — bijušais konsuls, kas pēc sava amata gada pārvalda kādu provinci

Prometejs — titāns, kas nozadzis dieviem uguni un dāvājis to cilvēkiem; Zevs viņu par to licis piekalt Kaukāzā pie klints, kur viņam bija jācieš briesmīgas mokas, līdz viņu atbrīvoja Hērakls propretors — bijušais pretors, kas pēc sava amata gada pārvalda kādu provinci

proskribētie — proskripcijas sarakstā ierakstītie, sk. proskripcija proskripcija — personu saraksts, kas izsludinātas ārpus likuma; šīs personas katrs drīkstēja nesodīts nogalināt, viņu īpašumus konfiscēja; kā politiskās cīņas veidu proskripcijas izmantoja pilsoņu karu laikā Romā (1. gs. p. m. ē.) province — 1) romiešiem pakļauts apgabals ārpus Itālijas; 2) Gallijas dienvidi starp Alpiem un Pirenejiem (Provincia — tagadējā Provansa) Ptolemajs — 1) Kipras ķēniņš: pēc Ēģiptes ķēniņa Aleksandra II nāves Ēģiptē par valdnieku kļuva Ptolemajs XIII Aulēts, bet Kipra tika atdalīta no Ēģiptes un kļuva par patstāvīgu valsti, kurā sāka valdīt Ptolemaja Aulēta brālis, ko arī sauca par Ptolemaju; Roma neatzina Kipras Ptolemaju par likumīgu valdnieku, jo ķēniņš Aleksandrs II savā testamentā novēlējis Ēģipti un Kipru Romas tautai; uz Kipru 58. g. aizsūtīja Katonu, kuram bija jāpārņem kā pati sala, tā ķēniņa īpašumi tajā; Katons pierunāja Ptolemaju nepretoties un nesākt karu; drīz pēc tam Ptolemajs beidza dzīvi pašnāvībā; 2) Ptolemajs XIII Aulēts: bija spiests bēgt no Ēģiptes, jo pret viņu notika sacelšanās; viņš meklēja palīdzību Romā, kur viņu atbalstīja Pompejs; ar romiešu bruņoto palīdzību viņš 55. g. atguva troni; galīgi viņa tiesibas apstiprināja 59. g.; miris 51. g. 3) Ptolemajs XIV Dio-

nīss valdīja kopā ar savu māsu Kleopatru, kuru pēc kāda laika padzina; kad Cēzars pēc Farsalas kaujas ieradās Ēģiptē, Kleopatras tiesības ar viņa palīdzību tika atjaunotas un māsa ar brāli svinīgi proklamēti par Ēģiptes valdniekiem; drīz tomēr pret romiešiem Aleksandrijā sākās sacelšanās, ēģiptiešu armiju sakāva un Ptole- majs XIV bēgot noslīka Nīlā; Kleopatra apprecēja savu jaunāko brāli Ptolemaju XV un kļuva par Ēģiptes valdnieci Rēgija — pilsēta Itālijā pie Mesīnas jūras šauruma Roda — sala Mazāzijas dienvidrietumu piekrastē Rodana — upe Austrumgallijā, tagadējā Rona Rostra — runātāja tribīne Romas Forumā

Rubikona — upe Ziemeļitālijā, Piealpu Gallijas provinces robežupe

sabīni — cilts senajā Latijā, kas drīz saplūda ar romiešiem

saliņas — plašas tvertnes pie Ostijas, kurās ieplūdināja jūras ūdeni

iztvaikošanai satraps — persiešu provinces pārvaldnieks

Saturnālijas — lieli svētki, kurus svinēja vairākas dienas, sākot ar

17. decembri, ziemas saulgriežu svētki sekvani — gailu cilts starp Ronu, Jwas kalniem un Sonu Seleukija — pilsēta Tigras labajā krastā dienvidaustrumos no Bagdādes senāts — Valsts padome Romā ar dažām izpildvaras funkcijām; amatvīri parasti pakļāvās senāta norādījumiem vai lūdza tā atzinumu; par senatoriem parasti kļuva visi, kas bija izpildījuši kādu valsts amatu, un palika par tādiem uz visu mūžu; viņu dzimtas līdz ar to uz visiem laikiem piederēja pie senāta aprindām (nobiļiem), bet nobiļi faktiski bija sagrābuši visu izpildvaru sestercijs — sudraba sīknauda Sētija — pilsēta dienvidos no Tibras lejasteces

Sibilla — teiksmaina pareģe, viņas pareģojumu grāmatas glabājās Jupitera templi; sevišķas priesteru kolēģijas uzdevums bija vajadzības gadījumos meklēt tajos norādījumus Sinope — pilsēta Mazāzijas ziemeļu piekrastē Sirakūzas — pilsēta Sicīlijas austrumu piekrastē

Sīrija — 1) plašākā nozīmē: visa Vidusjūras austrumu piekraste;

2) tagadējā Sīrija un Libāna skiti — irāņu tauta ziemeļos no Melnās jūras Skotusa — pilsēta Tesalijā Soli — pilsēta Kilikijā

Spānija — tagadējā Spānija un Portugāle; Tuvā Spānija — Spānijas

ziemeļaustrumi; Tālā Spānija — Spānijas dienvidi un rietumi stadijs — grieķu garummērs, apmēram 180 m

stoiķi — stoicisma filozofijas piekritēji, kas mācīja, ka cilvēkam jāatbrīvojas no kaislībām un jādzīvo pēc prāta prasībām; augstāk par visu stoiķi stādīja pienākuma izpildīšanu Sukrona — pilsēta Spānijas ziemeļos

Sulla — Lūcijs Kornēlijs Sulla, romiešu karavadonis un valstsvīrs; izvirzījās kā Marija kvestors karā ar Numidijas ķēniņu Jugurtu, kuru saņēma gūstā 105. g.; spožus panākumus guva arī karā pret sabiedrotajiem (90.—88. g.); iecelts par virspavēlnieku karā pret Mitridatu, taču Marijs panāca viņa atcelšanu; Sulla nepakļaujas tautas sapulces lēmumam un dodas ar armiju, kas bija savākta karam pret Mitridatu, uz Romu (88. g.), padzen Mariju un viņa piekritējus, panāk sev paklausīgu konsulu ievēlēšanu un tad dodas pret Mitridatu, kas bija spiests atteikties no saviem iekarojumiem, bet noslēdza sev samērā izdevīgo Dardanas mieru (85. g); Sullam vajadzēja pārtraukt karu pret Mitridatu, jo Romā varu bija sagrābis Marijs; atgriezies Itālijā (Marijs jau bija miris) un uzvarējis mariāniešus (83.-79. g), Sulla lika sevi iecelt par diktatoru uz visu mūžu un izdeva vairākus likumus, kuriem vajadzēja nodrošināt senāta oligarhijas neaprobežotu varu tad 79. g. viņš labprātīgi atteicās no diktatūras un drīz pēc lam (77. g.) mira

svēbi — kopējs nosaukums ģermāņu ciltīm Vidusvācijā starp Reinu un Elbu

svētās jaunavas — sk. vestālietes

talants — grieķu svara un naudas vienība, apmēram 2G kg

Tapsa — pilsēta romiešu Āfrikas provincē

Tarenta — pilsēta pie Tarentas līča, tagadējā Toronto

Tarrakīna — pilsēta Vidusitālijā, tagadējā Terračina

Tasa — sala Egejas jūras ziemeļos

tauri — skitu cilts Krimā

tautas sapulce (komitiji) — tai pieder augstākā vara valstī, tā izdod likumus un vēlē amatvīrus; Romā bija centūriju komitiji un tribu komitiji; centūriju komitiji ievēlēja amatvīrus (izņēmums — tribūni, tos vēlēja tribu komitiji), bet tribu komitiji izdeva likumus Temistokls — atēniešu valstsvīrs un karavadonis grieķu-persiešu kara laikā, ar savu gudrību panāca uzvaru pār persiešu floti pie Salamīnas (480. g.) Tempe — sevišķi skaista un senatnē plaši pazīstama vieta pie Penejas upes Tesalijā

Teofrasts — grieķu filozofs, Platona un Aristoteļa skolnieks, sarakstījis

darbu par raksturu tipiem Tēramens — viens no varmācīgajiem un nežēlīgajiem t. s. trīsdesmit

tirāniem, kas 403. g. bija sagrābuši varu Atēnās termas — sabiedriskas pirtis senajā Romā, kas bija arī sporta, kultūras

un izpriecas iestādes Tesalija — ziemeļaustrumu Grieķija Tesalonika — pilsēta Maķedonijā, tagadējie Saloniki Termodonta — upe Mazāzijas austiumos, ietek Melnajā jūrā tetrametrs — astoņpēdu vārsma, kas dalās četrās dipodijās tetrarhs — no Romas atkarīgs mazas valstiņas valdnieks hellēnistiskajos austrumos

tiāra — austrumu valdnieku galvas sega, viņu varas simbols

Tiests — Mikēnu valdnieks, Pelopa dēls un Atreja tēvs

Tigrāns — Armēnijas valdnieks, Ponta ķēniņa Mitridata sabiedrotais

karā pret romiešiem; sk. Mitridats toga — (sega) ovāls gaišas vilnas drānas gabals, ko apmeta ap augumu

tā, lai labā roka paliktu brīva Trāķija — Balkānu pussalas dienvidaustrumu daļa, no Balkānu kalniem

līdz Marmora jūrai Trallas — pilsēta Kārijā

Traseja — filozofs stoiķis, kas dzīvojis Nerona laikā triba — Romas teritorijas administratīva vienība; bija 35 tribas tribunāts — 1) tribūna amats; 2) tribūna amata laiks tribūns — 1) tautas tribūns: valsts amats; ar savu veto (es aizliedzu) tribūns varēja anulēt kuru katru tiesisku aktu un kura katra amatvīra (maģistrāta) rīkojumu; tribūnam bija tiesība sasaukt tautas sa-

pulci, to vadīt un iesniegt tai likumprojektus: 2) kara tribūns: augstāks virsnieks, kas atradās tieši virspavēlnieka ricībā triumfs — uzvarētāja karavadoņa un viņa armijas svinīga ieiešana Romā

turma — jātnieku vienība, ālas desmitā daļa, apm. 30 vira Tuskula — sena pilsēta netālu no Romas

Umbrija — novads Vidusitālijā uz austrumiem no Etrūrijas (tagadējās Toskānas)

Utika — pilsēta Vidusjūras krastā ziemeļrietumos no Kartāgas Valentija — piejūras pilsēta Spānijā dienvidos no Ebro Venera — mīlas un skaistuma dieve, pēc senas teikas romiešu ciltsmāte

vestāliete — pavarda dieves Vestas priesteriene; priesterienes amatā vestālietēm bija jāpaliek 30 gadu un jādod solījums šajā laikā ievērot šķīstību; viņu svarīgākais uzdevums bija Vestas templī sargāt svēto uguni, kas nekad nedrīkstēja izdzist volski — sena tauta Vidusitālijā

Zevs — augstākā grieķu dievība, dievu un cilvēku tēvs, debesu, zibeņu un pērkona dievs

SVARĪGĀKIE HRONOLOĢIJAS DATI

Ingurtas karš 111.—105. g. pirms m. ē.

Marijs sakauj teitoņus pie Sekstiju Akvām 102. g. „ „ ,,

TOC \o "1-3" \h \z Marijs sakauj kimbrus pie Verkellām 109. g. „ „ „

Sabiedroto karš 90.—88. g………………….

Pirmais karš ar Mitridatu 89.—84. g. „ „ „

Sullas apvērsums 88. g. „ „ „

Roma marianiešu varā 87.—82. g. ……………………..

Otrais karš ar Mitridatu 83.-82. g…………………………

Sullas diktatūra 82.-79. g…………………………

Trešais karš ar Mitridatu 74.—64. g. „ „ „

Katilīnas sazvērestība 63.—62. g. „ „ „

Pirmais triumvirāts 60. g. „ „ „

Klodija tribunāts 58. g. „ „ „

Cēzars prokonsuls Gallijā 58.—50. g. „ „ „

Lūkas konference 56. g. „ „ „

Pompeja un Krasa konsulāts 55. g. „ „ „

Kauja pie Karrām 53. g. „ „ „

Pompejs vienīgais konsuls 52. g. „ „ „

Pilsoņu karš 49.—45. g. ,, „ ,.

Farsalas kauja 48. g. „ „ „

Sacelšanās pret romiešiem Aleksandrijā 48.—47. g. „ „ „

Kauja pie Tapsas 46. g. „ „ „

Kauja pie Mundas 45. g. „ „ ,,

Cēzara nogalināšana. Antonija karš ar se- 44. g. „ „ „ nātu

Kauja pie Mutinas. Otrais triumvirāts 43. g. „ „ „

Kauja pie Filipiem 42. g.

Kauja pie Aktija raga 31. g. „ „ „

Antonija un Kleopatras nāve. Ēģipte Romas province30. g. „ „ „

P I u t a r h s

TĀLO GADSIMTU SLAVA Romas republikas noriets Plutarha biogrāfijās

Sērija «Stāsti par vēsturi»

Redaktore J. Roze. Māksi, redaktors A. Liplns, Tehn. redaktors L. Rudzitls. Korektore A. Glptere. Nodota salikšanai 1974. g. 16. novembri. Parakstīta iespiešanai 1975. g. 8. oprili. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2. Dobspiedes papīrs 100 g. Formāts 84X108/32. 8,75 fiz. iespiedi.; 14,7 uzsk. Iespiedi.; 17,03 izdevu. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 68kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 201/27075-J-2490. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa» Rīgā. Blaumaņa Ielā 38/40. Pašūt. Nr. 3845. Vāki un ielikumi Iespiesti Rīgas Paraugtipogrāfijā, Vienības gatvē 11. Pašūt. Nr. 121, 1236,

1 Izrādi, kurā attēloja dažas Trojas kara epizodes.

1 Senajā Romā Venera bija ari laimīgu pasākumu dieve. Iespējami laimīgāko kauliņu metienu sauca par «Veneru».

' Saderināšanās Senajā Romā ir līgums, kuru vienpusēji anulēt nevar.

1 Vergs, kura uzdevums bija iegaumēt visus ievērojamākos pilsoņus un pateikt savam kungam viņu vārdus, ja tam gadijās viņus satikt.

2 — 3815

1 Kuģis ar sešām airu rindām.

1 Kad apsūdzētais atstājis Romas teritoriju, t. i., Itāliju, lietu pret viņu izbeidz. Ja viņš tad apmetas kāda no Romas provincēm, viņš ir trimdinieks.

1 Ja zēns netrāpa pa bumbu, tad kāja vainīga.

1 Saglabājušās līdz Plutarha laikam, tagad to vairs nav.

1 Arī Katulu tomēr ievēlēja par konsulu, bet ar mazāku balsu skaitu.

6 - 3815

1 Šeit bagāti Romas pilsoņi, kas nepieder pie senāta aristokrātijas.

1 Afrāniju apvainoja, ka viņš par savu nodevibu Spānijā no Cēzara saņēmis ļoti lielu samaksu.

1 Vai šādas tiesības Cēzaram pašlaik atzīt vai neatzīt.

1 Lai neizjauktu matu sakārtojumu.

1 Romas pilsoni nevarēja sodīt ar miesas sodu.

8 Lai radītu par Cēzaru pilnīgi nepareizu priekšstatu.

1 Militāras lietās Pompejs bija vienīgais noteicējs.

& - 3S4S

1 Lai neaizmigtu un viņu miegā nenogalinātu.

4 Ironija. Poteins grib teikt, ka ēģiptieši vairs nav kungi savā zemē.

1 Vienā romiešu mārciņā 327 grami.

1 Uzvara pār romiešiem netiek cildināta ar triumfu.

[1] sis virs, bez šaubām, bija Cēzars, kas sarakstīja pamfletu «Antika tons».

[2] grieķiem un romiešiem diena bija no 6 līdz 18, nakts no 18 līdz nākošus dienas 6 no rīta. Dienas trešā stunda tātad bija no 8 līdz 9.

[3] viens no cenzoru pienākumiem bija raudzīties, lai senatori ar savu dzīves veidu nedarītu kaunu savai kārtai. Cenzoriem bija tiesības šādas personas izslēgt no senāta. Katons grib teikt, ka kvestūras rakstveži pierunājuši Katulu uz tik negodīgu rīcību, ka viņu varētu svītrot no senatoru saraksta.

[4] pēc lollija balss nodošanas apsūdzēto par nevainīgu atzina ar tād'i pašu balsu skaitu, ar kādu viņu atzina par vainīgu, bet, balsīm tā dalo ties, attaisnojumam deva priekšroku.

[5] to viņš drīkst darīt pēc atteikšanās no militāras varas, bet tad viņš vairs nevar triumfēt, jo triumfē tikai virspavēlnieks.

[6] patricieti par tribūnu ievēlēt nevar, bet šis amats ir politiski nozīmīgs, un tā izskaidrojama Klodija vēlēšanās pāriet plebejos. Šai laikā plebejiem valststiesiski bija divas priekšrocības: vienam no konsuliem jābūt plebejam, bet nav teikts, ka otram jābūt patricietim, un tribūns var būt tikai plebejs. Romas nobilitātē patriciešu dzimtu bija maz, un šīm priekšrocībām nebija gandrīz nekādas politiskas nozīmes.

[7] romieši un grieķi pie ēdamgalda nesēdēja uz krēsliem, bet pus- zviļu atgūlās uz īpašām pakavveidā novietotām, kušetēm (atgultnēm). Pie katra galda bija trīs atgultnes.

[8] jaunievēlētie pretori ir padevīgi Pompejam un Krasam. Katons stāsies amatā, kad šo pretoru laiks būs beidzies.

[9] vēlēšanas bija divpakāpju: vispirms katras tribas pilsoņi balsojot noskaidroja savu kandidātu, tad saskaitīja tribu balsis par katru no tiem.

[10] tiesnesim ir jādzird viss, kas tiek runāts vai nolasīts prāvas iztiesāšanas laikā.

[10] Apsūdzētajam ir tiesība zināmu skaitu tiesnešu noraidīt.

[11] uzticēdamies cēzaram kā īsts draugs.

[12] kāds grieķu filozofs.

s Olrā karā ar Kartāgu romieši Scīpiona Vecākā vadībā uzvarēja Āfrikā Hannibalu. Viņa mazdēls Scipions Jaunākais trešajā pūniešu karā sagrava Kartāgu.

[14] pilns romieša vārds sastāv no trim dalām. Pirmā da)a, piem, Marks, ir kādas noteiktas personas vārds, otrā dala, piem., Tullijs, ir dzimtas vārds, trešā daļa, piem., Cicerons, ir kāda šīs dzimtas nozarojuma (kādas ģimenes) vārds. Sī daļa sākotnēji bijusi kāda iesauka. Skauri (Ķepaiņi) — ģimene ievērojamā Emīliju dzimtā, Katuli (Kucēni) — slavena ģimene Lutātiju dzimtā.

[15] sīs kalendas ir jaunā gada pirmā diena. cicerons dzimis 106. gadā pirms m. ē.

[16] sūdzibas uzturēšana un aizstāvēšana tiesā Romā bija sabiedrisks pienākums. Prokuratūras Romā nebija, tāpat kā profesionālas advokatūras.

[17] tas ir, līdz pašreizējo pretoru amata laika pēdējai dienai, jo bija pamats domāt, ka jaunie pretori būs Verram vēl labvēlīgāki.

[18] verrs sicīlijā bija rīkojies pretlikumīgi, tātad katra krietna romieša pienākums bija aizstāvēt likumību un iesniegt pret viņu sūdzibu. Sicīliešu piekrišana nemaz nebija vajadziga. Cecīlijs būtu bijis fiktīvs sūdzētājs: viņa nodoms bija glābt Verru. Ja viņam uzticētu uzturēt sūdzību, viņš lietu vestu tik nolaidīgi, ka Verram attaisnošana būtu nodrošināta. Ja pieteicās vairaki sūdzētāji, tiesa izšķīra, kam dodama priekšroka. Sajd gadījumā tas bija Cicerons. Jāpiezīmē, ka spriedums nebija pā i sūdzams.

[19] grieķu sfinga (īpašvārds) ir briesmone, kas uzdod grūtas mīklas un saplosa tos, kas nevar tās atminēt Nesamainīt ar ēģiptiešu sfinksu (nomin, sfinkss), tas ir lauva ar faraona galvu, nekādās miklas tas

neuzdod, nav arī briesmonis.

[20] būt romā par edilu bija loti dārgs prieks. Sī amata pildīšana laikam prasija pašus lielākos izdevumus. Edila pienākums bija gādāt par pilsētas labiekārtošanu un kārtību taja. Romieši bija pieraduši, ka pilsētas labiekārtošanā piedalījos ar saviem personiskiem līdzekļiem ari edils (uzcēla kādu sabiedrisku celtni, rīkoja gladiatoru cīņas, pacienāja tautu utt ). Ja edila pūles pilsētas labā bija atzītas par nepietiekamām, tad par tālāko politisko karjeru nebija ko domāt. Algu neviens amatvīrs nesaņēma, bet tas bija tīrais sīkums salīdzinājumā ar izdevumiem, ko prasija kandidēšana uz amatu un amata pildīšana. Šos izdevumus ar uzviju kompensēja kādas lielākas provinces pārvaldīšana pēc amata gada.

[21] romieši domāja, ka nekaunīgiem un augstprātīgiem cilvēkiem esot resns kakls.

[22] tie bija sullas terora laika notiesāto dēli.

[23] sis norādījums (lat. senātus consullum ultimum) dažā ziņā atgādina aplenkuma stāvokļa izsludināšanu mūsdienu valstis. Pēc senāta aprindu (optimātu) domām, tas atceļ visas personiskās brīvības garantijas, pakļauj tātad pilsoņus pilnīgai administrācijas patvaļai. Optimātu politiskie pretinieki (t. s. tautas partija) šo uztveri apstrīdēja, un amatpersonas, kas bez tiesas sprieduma bija sodījušas pilsoņus pat ar nāves sodu, vēlāk dažkārt sauca pie atbildības. Izlietot šādu senāta norādījumu un neievērot pilsoņu tiesības tātad bija bīstami. Par Katilīnas sazvērestību Plutarhs stāsta optimātu garā.

[24] mūsdienās taiu aptuveni atbilst mājas arests.

[25] senatori runāja noteiktā kārtība: vispirms bijušie cenzori, tad konsuli, tad pretori utt.

[26] neaizmirsīsim tomēr, ka senāts nav tiesa un šāda nobalsošana neatbrīvo konsulu no atbildības par Romas pilsoņa sodīšanu ar nāvi bez tiesas sprieduma.

[27] metells un bestija bija jau tribūni, viņiem tātad bija «veto» tiesības.

* izglītots atēnietis, Cicerona draugs, kuru Cicerons lūdza rūpēties par viņa dēla izglītību un uzvedību.

[29] daudzi vietējie Āfrikas iedzīvotāji valkāja auskarus. To uzskatīja par barbaru paradumu. Oklavijs, protams, auskarus nevalkāja, un ausīs viņam nebija caurumu, bet Cicerona izteiciens tomēr apvaino.

[30] grieķiski šis teiciens ir divdomīgs. tas var nozīmēt: 1) rīt tu vairs nepratīsi runāt; 2) rit tu vairs nebūsi amatvīrs.

[31] nepatīkams jautājums: cicerona tēvs bija jātnieks.

[32] ar šo ironiski domāto piezīmi cicerons grib teikt, ka no Apija šādu aizstāvību velti gaidīt.

[33] tribūnu sevišķās tiesības neattiecas uz Romas provincēm.

[34] romiešu jūdze apm. 1,5 km.

[35] sie ķēniņi nav neatkarīgu valstu ķēniņi. Tos varētu ar feodālisma terminu dēvēt par Romas vasaļiem un salīdzināt ar Indijas radžām agrākajā angļu koloniālajā impērija. Viņu vara ir ierobežota un pārvaldītie novadi nav lieli.

[36] seit laikam pirmām kārtām domāti romiešu jātnieki, kas bija atpirkuši nodokļu ievākšanu un prasijuši vairāk, nekā noteikumos paredzēts. Noteikt robežu starp noziegumu, kad ierosināma krimināla vajāšana, un linansu noteikumu neievērošanu, kad ceļama tikai civilprasība, bieži bija ļoti giūti. Cicerons vispār jātniekiem ir labvēlīgs.

[37] eifilis bija leģiona militāiā aoziiua.

[38] līdz pilngadībai, protams.

[39] kad 304. g. pirms m. 5. peloponnēsas kara laika Atēnās bija likvidēts varmācīgs oligarhijas režīms, atēnieši apsolija nevienu nesodīt par tajā laikā izdarītiem noziegumiem.

[40] togu ar purpura apmali valkāja augstākie amatvīri, bet tādas pašas togas bija līdz pilngadībai brīvo pilsoņu bērniem.

[41] oktaviāns bija savācis daudz Cēzara veterānu un pievienojies Hir- tijam un Pansam kara ar Antoniju.

[42] runāt pilsoņu sapulcē un aģitēt par savu ievēlēšanu.

[43] Ārpus pilsētas teritorijas tribūna aizliegumam nav tiesiska spēka.

[44] no teiktā izriet, ka Krass tomēr ir pārvarējis savu depresiju un uzņēmies vadību.

[45] nakts kaujās no strēlniekiem nav nekāda labuma.

[46] pompejs par tēva piesavināto naudu atbild tikai materiāli — viņam no mantojuma jāatlīdzina valstij nodarītais zaudējums. Plutarhs izsakās ļoti saudzīgi, tomēr noteikti varam secināt, ka vismaz daļu no naudas Strabons bija piesavinājies.

[47] sargājot galvu no saules, to apsedza ai togas malu, tādas cepures kā mūsdienās romiešiem nebija.

[48] formāli triumfu piešķir senāts, īstenībā viss bija atkarīgs no Sullas.

[49] vidusjūra,

[50] gibraltārs.

[51] apt. 70 km; uz itāliju, ka noprotams no tālākā, likums tomēr neattiecas.

[52] romuls esot nogalināts, jo mūža beigās kļuvis patvarīgs un varmācīgs.

[53] so dēlu tigranara bija dzemdējusi ķēniņa Mitridata meita.

[54] leverojamus gūstekņus triumfa gājienā veda aiz karavadoņa ratiem un pēc tam nogalināja.

[55] plutarhs grib teikt, ka ibēriem būtu bijis jāatzīst maķedoniešu vara, ja Aleksandra armija būtu ilgāku laiku palikusi viņiem kaimiņos Hirkānijā, Irānas ziemeļrietumos.

[56] seit tuksnešainais apgabals dienvidaustrumos no Palestinas.

[57] upurlopu gaļu apēda kareivji, dieviem pietika ar smaižu un dūmiem,

[57] Atrazdamās Romai pakļauto zemju vidū, Mitilēna faktiski bija pilnīgi no Romas atkarīga. Brivība Šeit oozime tikai plašāku pašvaldību.

[58] jaunajās pilsētās varēja apmesties uz dzīvi trūcīgie ļaudis. Sis pilsētas nebija lielas, un iedzīvotāju vairums tajās nodarbojās ar zemkopību. Zemi, protams, deva par velti Romas provincēs.

[59] Šādus vienkāršajai tautai izdevīgus likumus parasti ierosināja tribūni.

8 Katram amatvīram ir tiesība apturēt pēc amata līdzīgas vai zemāka3 amatpersonas rīcību, „

/

[61] pēc klodija domām, pompeja izturēšanās ir tik izaicinoša, ka katra isti drošsirdība vīra pienākums ir stāties viņam pretī. Pompejs pats it kā gada, lai rastos kāds. kas viya patvaļai darītu galu.

[62] likums par lētas labibas pārdošanu tautai (lex Irumentaria).

[63] auguri, īpaši putnu tulki, pēc putnu lidojuma pareģoja labu vai Jaunu. Tautas sapulce nevarēja notikt, ja bija gaidāms kaut kas jauns.

[64] ztvs — zemi, poseidons — jūru, Plutoos — pazemi.

[64] Apsūdzētais vaiēja pieaicināt dažas personas, kas. neiztirzādamas lietu pēc būtības, deva tikai apsūdzētā vispārēju raksturojumu,

1 Perikls Peloponnēsas karā bija nolēmis neielaisties ar spartiešiem atklāta kaujā uz sauszemes, bet aizsargāties aiz Atēnu mūriem. Pārtikās piegādi Atēnās nodrošināja atēniešu pārsvars uz jūras.

1 Viegls un ātrs kuģis.

(autām nebija.

[66] uzvara pār pompeju padarīs Cēzaru un vioa dzimtu varenu.

* vairogu kareivji nesa kreisajā rokā, uzbrukums labajam, nesegtajam llangam tatad bija sevišķi bīstams. Pompejs izvēlas visvairak ap

draudēto vietu.

[69] romiešu pāralpu gallijas provinci.

[70] neaizsalušas upes ir liels kavēklis, aizsalušām pāri tikt var visur, bet Plutarhs Grieķijā aizsalušu upi nekad nebija redzējis, tā viņam varēja likties kaut kas drausmīgs. Dziļš sniegs Gallijā ir tikai kalnos.

[71] atstājis rudenī ar mazu pavadoņu pulciņu.

[72] ar verkingetorigu.

' latiņu vārdu «caesar» šai laikā izrunāja — Kalsar.

[74] veni, vidi, vici.

[75] pūblijs kornēlijs Scīpions Afrikānietis, otrā pūniešu kara varonis, Hannibala uzvarētājs.

[76] cenza sarakstos ieveda tikai brīvos, pieaugušos vīriešu kārtas pilsoņus.

[77] sajās kolonijās cēzara bijušie kareivji zemi, protams, dabūja bez atlīdzības.

[78] akroteriji bija tikāt sakrālām celtnēm.

[78] Pret Antoniju.

Content

Plutarhs Tālo gadsimtu slava Romas republikas noriets Plutarha biogrāfijās

IEVADS PLUTARHS

KATONS

CICERONS

KRASS

POMPEJS

CĒZARS

PASKAIDROJUMI

SVARĪGĀKIE HRONOLOĢIJAS DATI