Gulbis Alberts

Tas notika Lībiešu zemē

ALBERTS GULBIS

TAS NOTIKA LĪBIEŠU ZEMĒ

priekšvārds

Pavērsim astoņu gadu simteņu segu un ielūkosimies lībiešu pagātnes drūmajās lappusēs.

Lībieši dzīvoja apvidū no Daugavas lejasteces labā krasta gar jūras līci līdz igauņu zemei un no upes kreisā krasta garām kuršiem līdz Baltijas jūrai. Daugavā bieži cilāja airus un grozīja buras sveši ļaudis, tālab vajadzēja turēt acis modras. Rūpes darīja arī žemaiši, augstaiši un pašu kaimiņi zemgaļi, kas nereti iebruka lībiešu zemē, tomēr vīri arvien bija gatavi stāties viņiem pretī un sargāt savu tēvzemi.

Daugavā blakus Lielajai salai, kuru tagad sauc par Doles salu, bija nogūlusies maza saliņa, vēlākā Mārtiņ- sala. Daudzi traģiski notikumi risinājušies tieši mazajā salā.

Pavasaros tās nolaidenos krastus apskaloja ūdeņi, bet vasarā tur kuploja leknas pļavas. Pauguros, kurus neskāra palu ūdeņi, lībieši bija uzcēluši ciemu un iekopuši tīrumus. Zeme izaudzēja maizi, bet aizdaru gādāja Daugava un lielie meži upes krastos.

Divpadsmitā gadsimta vidū Daugavā iebrauca sveši tirgotāji — vācieši un gotzemieši. Viņiem pa pēdām sekoja mūki un karakalpi. Svešajiem tā iepatikās zeme pie Daugavas, ka viņi nolēma to sagrābt un nekad vairs neatstāt, šos nodomus vācieši slēpa un teicās braukuši te preces mainīt un nest pagāniem kristīgās ticības gaismu, bet, tikko atbraucēji paguva Ikšķilē un Daugavas mazajā salā uzcelt akmens mūrus, viņi vairs neslēpās un rīkojās atklāti: uzbruka lībiešu ciemiem, spieda ļaudis kristīties un maksāt desmito tiesu. «Dzelzs vīri» — bruņinieki un viņu karakalpi — nepazina žēluma: visus, kas pretojās, nonāvēja, bet mājas nodedzināja.

Notikumu izklāstā visnotaļ ievērota patiesība, ko noskaidrojuši vēsturnieki seno rakstu pētījumos un arheologi lībiešu kapulauku izrakumos.

Stāstā tiksimies ar vēsturē pazīstamiem vārdiem: bīskapiem Meinardu un Bertoldu, varaskāro un nežēlīgo Albertu, ar viltīgo Turaidas mūku Dītriķi un lībiešu pilskungu, atkritēju Kaupo. Arī vanems Ako, Satezeles pilskungs Dabrelis un Imants ir vēsturē pazīstami lībiešu vīri, kas cīnījās pret vācu iebrucējiem.

Plašāku apgabalu valdniekus tolaik sauca par virsaišiem, no kuriem lībiešu zemē ievērojamākie bija Kaupo Kubezeles pilī Turaidā un Dabrelis Satezeles pilī Siguldā.

Mazāk varenus zemes kungus sauca par v a n e m i e m, t. i., vecākajiem. Ievērojams vanems bija Ako, kas valdīja Mārtiņsalā un plašā novadā Daugavas labajā krastā.

Pie šiem l a b i e š i e m, kas paši zemi neapstrādāja, bet turēja daudzus kalpus un algotu darbaspēku, piederēja arī bajāri. Tie bija cēlušies no virsaišu karadraugiem un bija prāvu zemes gabalu saimnieki.

Visi pārējie cilts locekļi bija ļaudis — brīvi zemes kopēji — un neļaudis jeb kalpi, vergu kārtā nonākušie karagūstekņi vai arī nebrīvē kritušie pašu lībiešu ciltsbrāļi.

Lībiešiem dienvidos dzīvoja kurši un zemgaļi, austrumos — latgaļi. Stingru robežu starp ciltīm nebija, un, kur tās pietuvojās, dzīvoja sajauktas. Pat tādā lielā zemgaļu pilī kā Daugmalē dzīvoja arī krietns bariņš lībiešu un, jādomā, sadzīvoja ar zemgaļiem gluži labi. To nevar teikt par cilšu attiecībām vispār. Tās bieži siroja kaimiņzemēs, dedzināja, laupīja un aizdzina ļaudis nebrīvībā.

Lībiešiem uzbruka kurši, arī zemgaļi reizēm ielauzās lībiešu zemē, dažkārt pat sabiedrojušies ar vāciešiem. Stipri kareivīga bijusi lietuviešu cilts žemaiši. Izlauzušies cauri Zemgalei, žemaiši nereti iebruka lībiešu apdzīvotajos apgabalos un nodarīja tur lielu postu.

Paši lībieši arī nebija diez cik mierīgi un labprāt pa- siroja kaimiņu zemēs. Nesaticība bija par postu pašām ciltīm, bet vācu iebrucējiem īsti pa prātam. Tālab viņi vēl uzkurināja cilšu savstarpējo naidu, tā cerēdami novājinātās ciltis vieglāk saglābt savās rokās. Tas viņiem ar laiku arī izdevās.

Autors

Žemaišu sirenieki

Debesis zaigoja zvaigžņu mirdza. Cik tālu skatiens sniedzās, bija redzams vienīgi balts, neskarts sniegs. Daugava, krasti, salas, lauki vairs nebija atšķirami, nevarēja zināt, kur beidzas upe un sākas zeme. Visapkārt rāms naktsmiers un klusums… Tumsā tikko saskatāmas vīdēja pelēkas būdas — salinieku mājokļi. Arī salas nocietinājumā aiz koka sienām bija miers. No caurumiem būdu jumtos necēlās dūmu grīstes, nedzirdēja ļaudis staigājot un darba rīkus klaudzinot.

Pēkšņi salas klusumu iztraucēja izmisīgi kliedzieni.

—    Ļautiņi, celieties, deg!

Saucēja bija vecā Kastūga, kas vientuļa mita būdā ciema nomalē. Vējš raustīja sievas galvas autu un purināja plecu seģeni, bet viņa to nevēroja un mudījās tālāk. No nocietinājuma aicināja sargkareivja taure.

Sāka virināties durvis, salas vīri steidzās laukā raudzīt, kur cēlusies ugunsnelaime. Tikko acis pašāvās pāri Daugavai pret austrumiem, skaidri bija redzams, ka tur tiešām. deg. Ciema ceļā saskrēja arvien vairāk ļaužu un sprieda, kas tā par vietu, kuru piemeklējusi lielā nelaime.

—    Tas būs viņējās salas Vampenieku ciemā, — minēja kāda jauna meita, pakāpusies uz klucēna būdas galā, bet citi apsauca:

—    Ej nu, auša! Sarkanā blāzma taču austrumos, nevis Lielajā salā. Tā būs Daugmales pils, kas deg.

—    Deg Daugmales pils! — atkārtoja vairākas mutes, bet sarkanā blāzma cēlās augstāk un vērtās lielāka.

Arī ciema un plašas apkārtnes valdnieks vanems Ako atnāca pie ļaudīm ar savu amata zīmi — balto spieķi rokā. Ako nopietnā un valdonīgā iznešanās liecināja, ka viņš nav vienkāršs zemnieks vai zvejnieks, bet ir vīrs, kam vara pavēlēt ļaudīm.

—   Zēni, skrieniet uz veco osi un zvaniet nelaimi! — Ako izrīkoja zēnu baru.

Dunēja koka zvans. Pāri upei aizvien augstāk kāpa uguns blāzma, jau varēja redzēt dūmu stabus ceļamies pret tumšajām debesīm un pa vidu liesmas šaudāmies. Sievas apgalvoja, ka saožot gruzduma smaku.

Ako sasauca vīrus un brīdi ar viņiem parunāja. Vīri izklīda pa būdām, bet drīz atkal lasījās kopā, cieti saāvu- šies, sajozušies un ieročiem apkārušies.

—   Pasteidzieties! — Ako skubināja. — Ja iesiet taisni pa ledu, varbūt vēl paspēsiet kaimiņiem kaut cik palīdzēt.

Vīri atgriezās tikai rīta pusē, īsi pirms saules lēkta. Nāca lielā barā un atveda līdzi Daugmales sievas un bērnus. Uz kārtīm atnesa lībiešu vīru, kas pats nejaudāja iet, jo dziļš dūriens gurnā bija darījis viņu nevarīgu.

—   Stāstiet, kas tur īsteni noticis! Vai nonācāt par vēlu? — klaušināja Ako.

—    Tur, vaļiem, bija daudz ļaunāk, nekā sākumā domājām. Pilij bija uzbrukuši žemaiši, — stāstīja atnācēji. — Kad piesteidzāmies, pili vairs nebija iespējams glābt. Tā dega baltās ugunīs. Atradām vienīgi kritušos un grūti ievainotos, gan žemaišus, gan zemgaļus un lībiešus, arī pārbiedētu sievu un bērnu baru, kurus sirenieki bija sadzinuši ciešā pulkā, pielikdami sargus, lai nedomā bēgt. Sargus pieveicām un nelaimīgās sievas un brēcošos bērnus aizgādājām tālāk no liesmām uz Daugavas ledu un pēdīgi atvācām šurp. Mūsu jaunie puiši lauzās atpakaļ uz mežu līdzēt pils karavīriem sist žemaišus. Ja būs izdevies no aizmugures ietriekties ienaidniekos, viņi tos krietni paplucinās.

Sievas stāsta, ka žemaiši pilī ielauzušies no strauta puses, gan tikai pils sētā, bet pils aizstāvji kopā ar pilsētniekiem atkāpušies pilī un tur nocietinājušies. Kā pils aizdegusies un kā karadraudze cauri liesmām un dūmiem tikusi no pils ārā, to nevaram saprast.

—    Zēl staltās pils, kas nule izkūpējusi gaisā, — sūrojās Ako. — Tā jau vairākkārt degusi, bet aizvien atkal atjaunota. Esmu tur bijis un pili labi pazīstu. Man liekas, pils vārīgākā vieta ir uzbedums, lai gan tas četru vīru augstumā. No Daugavas puses tikai putni var iekļūt pilī, jo 6tāvā radzes siena, uz kuras pils uzcelta, ir divpadsmit vīru augsta. Uz vakariem pret strautu, kur avoksnains dumbrājs, pilskalns šķiet labi nosargāts. Nesaprotu, kā tas gadījies, ka žemaiši no šīs puses varējuši piekļūt pilij. Gaidīsim puišus mājās, tad dzirdēsim vairāk.

Bet puiši vēl ilgi nenāca. Pārradās tikai ap pusdienas laiku un stāstīja, cik lieli bijuši žemaišu bari, kas uzbrukuši Daugmales pilij. Kad pilskungs redzējis, ka nespēs pārspēkam pretoties, pavēlējis ar strauju triecienu raut vārtus vaļā, gāzties no pils ārā un pēdējā brīdī to aizdedzināt.

— Žemaiši cīnījās kā nikns vilku bars, tomēr savu mācību viņi dabūja un tik drīz mūsu pusē nerādīsies. Kad svešos sireniekus padzinām un atgriezāmies pie pils, no tās maz vairs kas bija palicis — vienīgi liela pelnu kaudze, kurā gruzdēja un kūpēja resnie dziedru apdeguļi. Pilskungs Skaudris bija gauži noskumis, bet galvu pavisam nenokāra, sirsnīgi tencināja par palīdzību grūtajā brīdī un teicās to nekad neaizmirst.

Vīri izklīda. Kas bija dabūjis lielākas skrambas, gāja uz būdu tās apkopt un nedaudz atvilkt elpu pēc karstā cīniņa. Arī pārējie ļaudis devās prom, vienīgi vecā Kas- tūga nekustēja no vietas Daugavas krastā, lūkojās uz pārupē kūpošajiem dūmiem un nikni purpināja savā nodabā, sūtot lāstus sensenajiem naidniekiem — kareivīgajiem žemaišiem.

Vanema mītne

Vanems Ako bija pavēlnieks ne vien mazajā salā, viņam klausīja un maksāja nodevas labieši, kam piederēja lieli zemes gabali Daugavas labajā krastā līdz pat Mazajai Juglai. Ako vadīja ļaužu dzīvi saprātīgi, bez bardzības un lieka trokšņa. Ne reizi vien viņš bija izglābis savus ļaudis no briesmām un nebrīves. Viņam bija savs pussimts karavīru un labs skaits vīru, kas arī kalpoja kara- gaitās. Vajadzības gadījumā viņš savu spēku varēja vairākkārt palielināt.

Salas augstākajā vietā dienvidvakaru galā bija vanema un viņa karadraudzes mītne. Tur krastu vēl mazliet paaugstināja un uzcēla cietu ozola stabu sētu, kas apjoza visu pauguru. Sētā atstāja ieeju, ko noslēdza satapoti ozolšķilu vārti, kurus vajadzības gadījumā aizbultēja ar smagu koka vārstuli. Par pili šo nocietinājumu nevarēja saukt, jo nebija ne torņu ar šaujamlūkām, ne aizsarg- grāvja ar paceļamo tiltu, nebija arī uzbeduma. Redzams — Ako cerēja, ka Daugavas straume pietiekami labi nosargās salu, un tālab savai mītnei uzcēla vienīgi sētu. Pagalmā gar to blīvi cita pie citas gulēja ēkas. Lielākajās dzīvoja pats vanems, bajāri un citi labieši, kā arī prāvā karadraudze. Mazajās piemita precētie karavīri ar sievām un bērniem. Pārējās ēkas kalpoja saimniecībai. Tur bija kūtis, klētis, maltuve, maizes ceptuve, pagrabs, pirts un kaltuve. Sienu un salmus glabāja nojumēs.

Vanema karavīri bija tie paši lībiešu zemnieki, tikai atrauti no arkla un maizi neaudzēja, bija apgādāti ar ieročiem un apmācīti kara iemaņās. Visi, kas mita nocietinājumā: lībieši, karavīri, brīvie ļaudis un neļaudis — karagūstekņi, — bija vanema apgādībā. Paēdināt lielo ļaužu pulku nebija nieka lieta, tur vajadzēja daudzas sieviešu rokas. Te labi noderēja precēto karavīru sievas, kas dzīvoja nocietinājumā.

Tuvojās sērsnu mēnesis, pavasaris vairs nebija aiz kalniem, bet pieturējās stingrs aukstums kā lielajā spelgoņā ziemas vidū. Sals neatlaidās. Bez plikā kažociņa ne domāt ārpus būdas rādīties, ziemeļrītenis līda drānām cauri līdz pat kauliem. Pārupē naktīs gaudoja vilki, un ciema suņi žēlabaini piebalsoja.

Pēdējās dienās netika snidzis un puteņojis, ceļi bija no- šļūkti gludi un līgani, varēja droši staigāt un jāt gan pa salu, gan pa Daugavu, protams, ne jau krāču tuvumā, kur dienām un naktīm kūlās baltas putas.

Nocietinājuma pagalmā kurējās uguns, kur apsildīties sargiem un ļaudīm, kas darīja darbu ārā. Aukstajā laikā visi gan vairāk turējās siltumā, tālab sargs pagalmā lielāko tiesu bija viens un, pie ugunskura sildīdamies, garlaikojās.

No lielā nama izskrēja karavīrs pēc malkas klēpja, pagrozījās, paskatījās un jau gribēja jozt atpakaļ siltuma, bet, pametis acis pāri sētai, iesaucās:

— Kas tu par sargu, guļava! Vai neredzi, kas notiek lejā, — upes krastā ceļš ļaužu pilns!

Sargs bažīgi pašāva acis uz mežu un tūdaļ tvēra pēc taures. Izdzirduši tauri, no namiem izbira vīri. Ko, vai tiešām sirenieki? Kāds sirms labietis, roku pār acīm aizlicis, lūkojās uz braucējiem, brīdi minstinājās, kas tie varētu būt, un tad noteica:

—    Raugieties, man liekas, dažās ragavās iekrauts siens. Vai tikai tie nebūs kādi nosebojušies atbaru vedēji…

Braucēju rinda tuvojās salai un nule bija pavisam labi redzama.

—    Apžēliņ, tas, kas brauc priekšgalā, taču labieša Met- sas dēls Gūnkal Tad jau nepaies bez trača! — iesaucās vecais Louja, vīrs ar grumbainu vaigu un sirmu galvu.

—   Kā tad, Metsas Gūnka gan! — noteica vairākas balsis.

Arī citi pazina aizkavējušos nodevu vedējus, un viens jau aizskrēja meklēt vīru, kurš zina, cik un kas kuram nododams.

Vezumnieku rinda uzlīgoja uz salas un pagriezās uz nocietinājuma vārtiem, kas nu tika atgrūsti līdz galam vaļā.

—    Kā tas nāk, ka tu pavasara pusē ved pērnā gada atbaras? Ja visi tā kavēs, tad ļaudis še apmirs badā! — vecais Louja pārmeta atbraucēju barvedim, bet šis neturēja par vajadzīgu atbildēt un grieza savu labības vezumu pie maizes klēts. I

Atsteidzās ražena izskata vīrs un atbultēja klēts durvis. Gūnka steidzināja savus ļaudis, lai nes maisus drīzāk iekšā un ber labību apcirkņos, bet klētī kāds nikni sauca:

—    Maizes labības vietā esi atvedis cūku barību. Tavos maisos pelavu un lāčauzu vairāk nekā labības graudu. Neber apcirkņos, ved atpakaļ un pasaki tēvam, ka pie mums cilvēki pelavas neēd. Gādā šurp labi drīz tīru labību, jau tā esi nekaunīgi ilgi licis vanemam gaidīt!

Jaunais Metsas Gūnka bija saģērbies siltā aļņādas vamzī un galvā uzlicis kažokādas cepuri. Dzirdēdams klētnieka pārmetumu pilnos vārdus, puisis tikko valdījās. Taču pretī neko neteica un apkārt neskatījās, lai nebūtu jāredz izsmiekls ļaužu acīs.

Arī gaļu pieņēmējs nopēla: atvestās cūkas un gotēns esot pārlieku vāji un zilganā pļaukā. Sienā atrada daudz vīgriežu un citu meža zāļu ar lieliem kauliem.

Tad Gūnka vairs nevaldījās un kliedza, ka viņam tiekot nodarīta liela pārestība. Diži noskaities, puisis klupa pēlējam krūtīs un sāka palaist rokas, bet tad pašu ķēra tāds sitiens, ka paceltā roka notirpa un atšļuka lejā bez spēka. Nodevu pieņēmējs, spēcīgs vīrs, apsauca nesavaldīgo puisi un kaunināja, ka uzdrošinājies vest kaulainus lopus un kaulainu sienu un vēl sācis ķīviņu. Lai rādot, kas šim citos vezumos. Bija atvests medus un vasks, kaņepāji un sukāti lini. Tos atrada labus un pieņēma bez vārda runas, bet vēlreiz cieši piekodināja nekavēties un gādāt šurp tīru labību un vērtīgu gaļu,

Labieti Metsu salā visi pazina, jo viņš savu nesavaldīgo dabu un lielo skopumu bija bieži parādījis. Bija arī zināms, ka viņam apcirkņos labība turas līdz jaunajai maizei, jo līdumi viņam plaši un zeme auglīga, tikai šķirties no sava labuma vīram bezgala grūti, tālab visādi mānās un blēdās, lai mazāk būtu jādod projām.

Uz vanemu Ako labietis Metsa sen neturēja labu prātu, jo sevi ieskatīja par vairāk piemērotu vecākā godam.

Gūnka saprata, ka šoreiz tēva viltība nav izdevusies, nekas nelīdzēs, būs vēlreiz jābrauc šurp ar pilniem vezumiem. Ar to bija jāsamierinās, Gūnka kļuva lēnīgāks, un nule ar viņu varēja tīri prātīgi aprunāties.

—   Kā labi raujaties savā sētā, vai esat daudz jaunu līdumu pieplēsuši klāt? — prasīja sirmais Louja.

—    Strādājam, cik spējam, bet nav jau nekāda prāta, — jo vairāk izaug, jo vairāk jaunu nodevu vanems uzliek, viņam nekad nav īsti diezgan.

—    Tas nu gan nav tiesa. Vanema attieksme pret zemes ļaudīm arvien bijusi godīga un skaidra kā avota ūdens. Tavs tēvs nevar aizmirst kādreizējās salēkšanās ar vanemu un dzīvo naida pilns līdz šai dienai. Pats vainīgs, kālab blēdās un atrauj, kas vanemam saņemams. Jāprot arī parādīt gods, kāds vanemam pienākas.

—    Ko tu tur gvelz! — uzkliedza Gūnka vecajam vīram.

—    Tas netikums būs jums jāatmet, tas nodara jums pašiem ļaunu. Ako ir ciets, tiesa, bet taisns vīrs, lieku neprasīs, bet to, kas pienākas pēc veciem likumiem, viņš dabūs, tur jums nelīdzēs nekādi niķi, — Louja vēl noteica un aizgriezās projām.

No lielā nama iznāca Ako. Viņš bija vecs un sirms, bet stingri turējās savā gaitā. No tērpa nevarēja zīlēt, ka viņš ir virsaitis, jo nekādi karuļi neliecināja par viņa augsto stāvokli. Vienīgā amata zīme bija baltais spieķis rokā. Arī zobena vanemam nebija.

—    Karaceļus vairs nestaigāju, kālab lai zobens velti rūsētu, ieliku to dižlabieša Kogaza stiprajās rokās. Kad vedis vīrus pretī nedraugiem, zobens lieti noderēs, — tā kādreiz vaļsirdības brīdī pateica Ako, kad viņam uzstāja, kālab nenes zobenu pie sāna, kā tas viņam īsteni piederētos.

Ako apskatīja bajāra Metsas atsūtītās atbaras un noklausījās, ka gaļa un labība mazvērtīga un nav pieņemta, tālab uzdots atvest vietā citu — labāku. Ako atrada tādu rīcību par pareizu.

No lielā nama iznāca ēstvārītāja un sauca karavīrus tūdaļ nākt pusdienās, bet pati steigšus iemetās atpakaļ nama siltumā. Ako vedināja arī atbaru vedējus nākt un iestrēbt karstu putru.

—    Mums pašiem savs aizdars līdzi! — vīzīgi attrauca Gūnka, tomēr kādi no viņa ļaudīm paklusu murmināja, ka pēc izsalšanās ceļā derētu gan iestrēbt kaut ko karstu, un gāja salas vīriem pakaļ. Kad Ako vēlreiz sauca iekšā, sagāja visi un sasēda pie garajiem plēstu koku galdiem, arī pats Ako un vīzīgais Gūnka. Sievas ienesa kūpošas māla bļodas un līdz ar koka karotēm izlika uz galdiem. Neviens vairs nerunāja, un kādu brīdi namā dzirdēja tikai veselīgus strēbienus. Pagāja vēl labs brīdis, un ierunājās Ako:

—    Man atausa prātā kāds notikums no manām jaunām dienām, kad pats vēl biju karstgalvis puisis vanema ka- radraudzē. Gribu par to jums tagadiņ pastāstīt.

Tolaik lielo zemes gabalu un mežu valdnieku vidū bija kāds skops bajārs, saukts Ustobs. Viņš ne visai labi sapratās ar citiem kaimiņu bajāriem lielā skopuma un skarbās valodas dēļ. Ne ar labu, ne ļaunu nebija piedabūjams atbērt vanemam pienākošās nodevas. «Manis dēļ karavīri var badā atstiepties, man viņu un vanema palīdzības nevajag. Neatgrūdīšu dīkdieņiem savu labumu. Tie zina vienīgi ēst un gulēt,» — tā atcirta, kad viņam atgādināja labieša pienākumu un nodevas.

Vanems mums tolaik bija lēnīgs vīrs, maz prasīgs un neuzstājīgs, izmocījās dažādi, bet neko nepanāca. Pagāja kādas divas vai trīs gadskārtas, un kādā rāmā liepu mēneša vakarā ievērojām dūmu grīstes ceļamies pāri mežam. Līdumu līšana tā nelikās, tad uguns apņemtu plašāku gabalu, redzams, tur bija notikusi kāda nelaime un ļaudis sauca pēc palīga. Lēcām zirgos un drasējām uz uguni, bet kājnieku bars steidzās mums paka]. Uguns zīmi bija sūtījuši Ustoba ļaudis no savas sētas, kas atradās Daugavas tuvumā. Sētā bija iebrukuši skandu sire- nieki, aizdedzinājuši kādas ēkas un, kamēr nelaimīgie sētas ļaudis tās dzēsa, staigāja apkārt laupīdami, un nesa svešo labumu uz savu kuģi Daugavā. Uzklupām laupītājiem un strādājām ar dzelzīm kā līdumnieki. Tika dots pret dotu, jo sentēvu tikums prasa atmaksāt ar to pašu, ko otrs darījis. Aizjūras skandi ir droši vīri, cieši bruņoti un nenokausējami cīnītāji. Nezin kā mums vēl klātos, jo svešie apjauta, ka esam atskrējuši mazs pulciņš, bet drīz piesteidzās mūsu krietnie kājnieki. Tikko ieraudzījām viņu šķēpu galus melnējām pret blāvajām debesīm, kritām no jauna nejaucēniem virsū un ietriecām visus upē. Sirenieki sarāpās kuģī un atīrās no krasta, bet mēs steidzāmies palīgā dzēst degošās ēkas. Istaba vairs nebija glābjama un nodega līdz pamatiem, bet kūti ar lopiem, tāpat klēti izdevās apdzēst. Tomēr zudums bija liels. Pats Ustobs gulēja pagalma maurā ar pārdurtu gurnu, bet divi sētas kalpi bija aizgājuši pa veļu aizsaules ceļu. Maizes labība, kuras vasaras vidū jau tā maz, bija aizvākta, arī vairums drānu bija projām. Nebūtu mēs atsteigušies, sirenieki Ustoba sētu pilnīgi izpostītu. Ustobs bija dzīvs un, kad ienesām klētī, atguva atmaņu. Diži nokaunējies, sāpes ciezdams, vecais tiepša nezināja, kā mums pateikties par palīdzību grūtajā brīdī.

«Tu lielījies, ka no mums negribot nekādu palīdzību,» pārmetām Ustobam.

«Nedusmojiet muļķim par muļķa valodu,» novaidēja vecais vīrs un aizvēra acis.

Kālab visu to jums stāstu? Lai Metsas Gūnka apjaustu, cik aplama bijusi tēva izrīcība. Viegli var pienākt brīdis, kad bez karadraugu palīdzīgajām rokām nevarēs iztikt. Es necietīšu patvaļu, katram jāpilda savs pienākums, un, ja kāds iedomāsies to nedarīt ar labu, piespiedīšu ar varu. To, Gūnka, mājās pasaki tēvam.

Saule, vējš un lietus salauza ziemas varu, un pavasaris pieteica savas tiesības. Šis pavasaris atšķīrās no citiem ar to, ka bija ļoti agrs. Sniegs kusa ar joni. Pauguru gali drīz metās melni. Atmodās strauti, guldza nepacietīgi un pietūka tik pilni, ka salauza ledus vāku. Nu ūdenim bija brīve skriet uz Daugavu, kura jo dienas kāpa augstāk, ledus plīsa skanēdams, un virspusē izplūda lāmas.

Tad kādā naktī bija sakustējies viss lielais ledus lauks. Tikusi vaļā no ledus žņaugiem un atguvusi brīvību, Daugava ar skubu traucās uz leju pāri krācēm un akmeņiem, kas nu gulēja dziļi zem ūdens. Straume ar varenu spēku rāva līdzi ledus gabalus, trieca citu pret citu, blīvē ja, krāva kārtu kārtām, līdz sadzina augstos ledus kalnos un aizsprostoja upi līdz dibenam. Ūdenim nule atlika lauzties pāri krastiem un applūdināt pļavas un tīrumus.

Vanemam tā bija grūti vadāma nakts. Briesmu draudos viņš neaizdarīja acis, jo bieži bija nācies piedzīvot, ka Daugava kļūst ļauna un nežēlīga. Plosījās vētra, un nevarēja dzirdēt, kas notiek ārā. Tālab Ako laikiem rausās no lāvas un gāja skatīties satrakoto upi. Ja straumei neizdosies pārraut ledus aizsprostu, tā nodarīs salai lielu postu — noslīcinās lopus un cilvēkus, aizraus uz jūru mājokļus.

Ako raudzījās melnajā tumsā, bet neko lāgā neredzēja, vienīgi dzirdēja pavasara auku, kas joņoja šurp no vakariem.

Klau, vai tie nebija kliedzieni? Vai kāds nebrēca pēc palīdzības?… Tomēr ne, tie droši vien ir tikai vētras auri. Kaut nu drīzāk nācis rīts! Gaismā cilvēks jūtas drošāk, arī glābties vieglāk, kad redz draudošās briesmas.

Aiz "kažociņa līda vējš. Vecajam vīram kļuva auksti, un viņš steidzās patverties namā, lai mazliet sasildītos. Kad pa- dūmu augšeni iespraucās gaismas blāzma, viņš atkal izgāja ārā. Nakts dzīrās uz rīta pusi, ausa tik ļoti gaidītā gaisma, lai gan vēl pavisam vārga. Tomēr redzēt varēja. Ledus aizsprosts bija iedragāts, un ūdens sāka kristies. Virs ledus gabaliem jau šaudījās un brēca kaijas. Vanems uzelpoja vieglāk — šoreiz nelaime bija pagājusi salai secen.

Nākamajās dienās lielā upe mutuļoja pati savā gultnē. Visgarām krastiem baloja ledus kaudzes, kas, lēni kūstot, pamazām dila.

Tikko ūdens vara kļuva rāmāka un mazāk bīstama, pa Daugavu uz augšu un leju atkal peldēja laivas un kuģi. Zvejas vīri izbrauca pēc pirmajiem lomiem, kā katru pavasari lejup laidās kriviči, bet uz augšu kuģus ar trīskrāsu burām dzina ziemeļu jūrasbraucēji — vikingi. Viņi veda pāri dižjūrai no tālās ziemeļu zemes labas un derīgas preces, kuras te iemainīja pret mežos kauto zvēru ādām, vasku un labību. Acis gan bija cieši jātur vaļā, jo svešie mantu mijēji, labi apbruņoti, dzelžu cepurēm galvā, palaikam tiecās laupīt, bija droši un varmācīgi vīri. Kad viņi aizbrauca, salā nereti bija pazudis kāds neuzmanīgs puisis vai meita. Patīkami šie ziemeļzemes precinieki nebija, bet bez viņiem bija grūti iztikt. Kur lai lībieši ņemtu visai vajadzīgo sāli, ja to neatvestu jūrasbraucēji? Jaunās meitas kāroja svešzemju košās rotas, večiem nesās prāts pēc rīkiem un ieročiem, kas viegli cilājami un ilgu mūžu. Visu to varēja dabūt no ziemeļniekiem par mantām, kuru te netrūka.

Reizēm te ieradās pa kādam gotzemiešu vai dāņu kuģim, garāmbraucot uz krievu zemi. Kuģotāju Daugavā nebija mazums, šī upe tiešām bija kā tāds pasaules lielceļš.

lībiešu zemē ierodas vācieši

Kādā dūmakainā pavasara dienā, tikko ledus bija aizpeldējis uz jūru, bet ūdens vēl turējās augstu, ļaujot kuģiem tikt pāri krācēm un sēkļiem, Daugavā iebrauca pavisam sveši ļaudis, kas runāja nedzirdētā valodā un teicās esam no Vāczemes. Bija uzdzinušies pa Daugavu lielu gabalu uz augšu, tikuši pāri krācēm, pabraukuši garām salām un ieradās pie Ikšķiles. Tur vācieši piestāja malā, noenkurojās un cēla krastā mucas un lādes. Uz tām viņi nokrāva savas preces un aicināja mīt pret tām lībiešu akotainās lūšu un lapsu ādas.

Ikšķiles vīri sprieda:

— Nule pa Daugavu sākuši braukt dažādi ļaudis, tas mums nenāks par ļaunu, drīzāk gan par labu.

Visu cauru vasaru svešie precinieki darbīgi mija atvesto sāli, dzelzi, rotas lietiņas, karulīšus, krellītes un citus nieciņus pret meža zvēru ādām. Ņēma savai pārtikai arī labību, gaļu un zivis. Kraujot visu to kuģos, viņi apmierināti smaidīja par maiņas darījumiem, bet acis nerimtīgi skraidīja pāri ciemam un laukiem, mežiem un ūdeņiem.

Kad iestājās lapbiris un drīzumā bija sagaidāmas pirmās lielākās rudens vētras, vācieši aizbrauca, bet nākamajā pavasarī bija atkal klāt, un viņiem atbrauca līdzi vīri ar cērtamiem un duramiem ieročiem, kā arī mūki garos, melnos svārkos un skūtiem pakaušiem.

Svešie bija no tiesas pārsteigti, ieraudzīdami lībiešu auglīgo zemi, biezos mežus un bagātos ūdeņus. Precinieki neko nebija samelojuši, kad pērno rudeni pārbrauca no šīs zemes. Vāciešiem iegailējās acis, viņi tīkoja visu tūdaļ dabūt savās rokās, pat sāka raut projām sievas un lūku virvēm siet vīrus, bet sadūrās ar sīvu pretestību. Tad gan izlikās rāmi un centās apslēpt savus alkatīgos nodomus.

Mūkiem ieročus neredzēja. Viņi arī nevienam neuzbruka, toties vairāk strādāja ar muti un neapnikuši slavināja savu dievu, kurš gan krustā sists, tomēr esot dzīvs un varens, zinot un redzot visu, kas notiek pasaulē. Viņš esot vienīgais un īstais dievs, bet lībiešu dievi neesot nekas, tikai māņi un cilvēku aplams izdomājums. Tādas runas dzirdot, lībiešu vīri neizturēja un grāba šķēpus. Tikai tad viņi nomierinājās, kad mūki apsolījās likt lībiešu dievus mierā un godīgi palīdzēt pie preču mīšanas.

Vasarā dzirdēja preciniekus gaužamies, ka šiem lietus līstot uz galvas un bojājot dārgo preci. Ciema vīri taču atļaušot viņiem uzcirst namiņu, kur paslēpties no negaisa un glābt mantu. Kāds iebildums tur varēja būt? Katram taču zināms, cik ļauni, ja slapoņā nav jumta virs galvas. Un vīri atļāva, lai ceļ.

Galvenais runātājs bija kāds vecs mūks vārdā Mei- nards, precinieku skrīveris un grāmatu vedējs. Kā jau mūks, viņš prata rakstus, kurmet preciniekiem šī māka nebija padevusies. Vācieši uzcēla sev namiņu, tādu pašu koka kaķējumu kā lībiešiem, tikai krietni lielāku.

Rudenī karakalpi pateica Meinardam, ka braukšot projām.

—    Ko jūs esat sadomājuši! Vai gribat, lai pagāni priesterus un preciniekus pa vienam vien apsit? Jūs taču labi zināt, kas lībieši par mežonīgu tautu, un gribat atstāt mūs bez sargiem, — Meinards pārmeta.

—    Mums plānas drānas, mēs te ziemā nosalsim, tālab gribam braukt mājās.

Meinards lūkoja gan ar labu, gan ar bardzību atrunāt, bet ko te līdzēja viņa pūliņi, kad bruņukalpu prāti bija nelabi sagrozījušies. Meinards nezināja, ko iesākt, un staigāja smagu domu pilns. Viņš to neizrādīja un centās valdīties, lai dusmās nepateiktu ko aplamu. Ceturtajā diena pie viņa aizgāja vecais karakalps Vincents, pastomījās, nokāsējās un klusu teica:

—    Mēs, pieci vīri, sarunājām palikt te arī ziemā. Pieci nav daudz, tomēr vairāk kā nekas. Citi brauks projām, bet svēti nosolījās pavasarī atkal atgriezties.

Meinards uzelpoja vieglāk. Tagad viņš un citi mūki varēs mierīgi piegriezt lībiešu pagānus baznīcai. Ar jaunu sparu Meinards dedzīgi ķērās pie darba, cenzdamies pierunāt lībiešus kristīties. Kad jaunās ticības ļaužu pulks būšot lielāks, tad arī dzīve kļūšot drošāka. Bet lībieši nebija pierunājami. Nē, nē, viņi negrib! Šai zemē jau agrāk kristījuši Krievzemes priesteri, bet pēc tam nācies maksāt Polockas kņazam meslus. Viņi jau esot piedzīvojuši, ka no kristīšanas nekas labs nav gaidāms. Meinards pavisam sadrūma, nebija cerību, ka varētu kas grozīties uz labo pusi, — te dzīvoja stūrgalvīgi ļaudis.

Sekoja auksta un dziļa ziema. Koki stāvēja kaili, sastinguši un nosarmojuši. Jau salnas mēnesī dubļi uz takām bija sasaluši, varēja droši iet un jāt. Vilku mēnesī aizsala ezeri, upes un dziļākās dūkstis un dangas mežos un purvos. Sals bija pārvilcis ūdeņiem biezu un cietu ledus vāku. Ej, kur acis noskatās, vai tas mežs vai lauks, viss ciets un līdzens.

—    īsts sirotāju laiciņš, — runāja veči.

—    Nepiesauc nelaimi, — kāds brīdināja.

—   Vai nu tik traki būs, — mierināja cits.

Nekas bīstams nerādījās, vienīgi mežā kauca izsalkuši vilki un rēja lapsas. Mēness naktīs zvēri līda no biezokņiem uz ciemu, cerēdami nokampt kādu neuzmanīgu suni vai ielauzties saburbušā kūtiņā.

Kādā agrā rītā līdz ar gaismiņu Ikšķiles ciemā kliegdami un brēkdami iebruka žemaišu siras, kas pa ledu bija pārnākuši pāri Daugavai un nu laupīja un postīja, kur vien tika klāt, rāva vaļā durvis un sita zemē visus, kuri stājās pretī. Izcēlās liels apjukums, visapkārt skanēja izmisīgi kliedzieni. Paķēruši, kas pagadījās, pārbiedētie ciema ļaudis skrēja uz mežu glābties no uguns un nāves. Arī Meinards, mūki un precinieki lēkšoja līdzi. Kas bēgot pakrita, bultas ķerts, palika asiņu peļķē. Žemaiši pakaļ nedzinās.

Izbēgušie drūzmējās mežmalā un vēroja, kā aizdegās viņu mājas, kā liesmas pārlēca no viena lubu jumta uz citu. Varēja pat sablenzt pinkainus kažoķeļus nirstam starp dūmu 'mutuļiem un nesam nastas ar ciema ļaužu piederumu. Manīja caur dūmiem cirvjus pazibam. Tur Ikšķiles vanema karavīri cirtās ar sirenieku pārspēku. Pārbiedētie ļaudis tomēr neuzdrīkstējās iet atpakaļ un stāties laupītājiem pretī. Stāvēja vēl tad, kad redzēja nedraugu baru aizveļamies uz upi un dzirdama bija vairs tikai viņu sasaukšanās.

Nu uzdrīkstējās iet mājās. Arī mūki un citi vācieši līda no priežu pakrēšļa ārā un vēroja ciemu, kur starp degošajiem namiņiem redzēja cilvēkus tekalējam. Vācieši nezināja, ko darīt. Nosaluši viņi neizturēja un brida pa balto sniega klajumu uz postažas pusi. Precinieki bija aizrāvuši uz mežu pa sainim līdzi un nule stenēdami vilka tos atpakaļ.

—    Kas ar mums tagad notiks? Eadā būs jānomirst, nedomājiet, ka ciemā ko atradīsim, viss būs izkūpējis gaisā, — gaudās kāds gados vecāks mūks.

Tā arī bija. No mazajiem namiņiem tikai retais stāvēja liesmu neskarts, durvis visiem bija izgāztas un labības bedres iztukšotas. Kādu namiņu, kas tikko bija aizsvilis, vīri raudzīja vēl glābt, ar kārtīm rāva degošos dziedrus un meta sniegā, kur tie čukstēdami un kūpēdami apdzisa. Pēdīgi uguni savaldīja, tomēr namiņš bija stipri cietis.

Nu varēja atvilkt elpu un atliekt muguru pēc smagās cīņas ar uguni un sireniekiem. ^īri lasījās ap vanemu un gaidīja, kādu padomu viņš dos, bet vanems klusēja. Likās, viņš neatrada vārdus, kas būtu sakāmi. Tad viņš pacēla galvu.

—    Posts ir liels, bet ne tik liels, kā sākumā likās. Visas būdas nav nopostītas, un dažas gaida savus iemītniekus. Daudz barības nolaupīts, bet laukā apraktos labības krājumus siras nav atraduši. Daļu lopu arī esam izglābuši, un bads mums nedraud. Zēl krietno vīru, kas cietuši, mūs sargājot. Liekas, daži atlabs, bet vairāki jau beiguši elpot.

Kad izbēgušie vācieši atgriezās ciemā, Meinards gāja pie lībiešu vīriem, kas vēl stāvēja ap vanemu, un sirdīgs pārmeta:

—    Tāds bars jaunu, spēcīgu puišu un nevarējāt izglābt ciemu! Sargus vajadzēja izlikt, it sevišķi gar Daugavu, bet ko tagad vairs līdz muti dzesināt.

Lībieši no Meinarda vārdiem daudz nesaprata un skatījās mūkā jautājošām acīm. Pienāca Kirjāns un Laijāns, divi kristīti lībieši, kuri kaut cik prata vāciski. Viņi at- kartoja mūka vārdus lībiski. Vanema acis iezibējās. Paceltu galvu viņš piegāja tuvāk Meinardam un teica, cieši viņā skatīdamies:

—    Tu esi dieva kalps, bet tavi vārdi ir netaisni. Lībieši tādus nav pelnījuši. Viņi izglāba mums un jums dzīvību, par ko daži samaksāja ar savu galvu. Saki — ko grūtajā brīdī darīja tavi karakalpi? Kā tramīgi brieži viņi aizjoza citiem līdzi uz mežu!

Meinards tikai pēc laiciņa atguva drošu valodu.

—    Ko tas līdz, ka esat krietni turējušies, bet vai tā karo! Jums vēl daudz no mums jāmācās. Jāceļ nevis koka pilis, vajadzīgi akmens cietokšņi. Tādos var droši briesmu brīžos patverties, un sirenieki, lai cik daudz to būtu, pili nespēs ne sagraut, ne nodedzināt.

Kad šos Meinarda vārdus darīja lībiešiem saprotamus, viņi gribēja vēl ko vairāk par pili dzirdēt.

—    Gotzemē dzīvo amatnieki, ko sauc par mūrniekiem. Viņi prot sastiprināt akmeņus kopā un no tiem uzcelt stipras un augstas mūra sienas. Kad Daugavā izies ledus, varu aizbraukt un atvest kādus no viņiem, lai uzceļ mums Ikšķilē arī tādu akmens pili. Par to jums jāapsolās kristīties, kad pils būs uzcelta.

Tai dienā Meinards nekādu atbildi nedabūja un negaidīja arī, jo ļaužu prātus nomāca kas cits. Bija steidzīgi jāgādā pajumte cilvēkiem un mājlopiem, bet klusībā par pili domāja visi — gan vāci, gan lībieši. Līdz pavasarim un ledus iešanai bija tālu, pietiks laika visu līdz galam izdomāt.

Dzīve ciemā iegriezās parastajā gaitā. Ievainotie pamazām atlaba un pacietīgi gaidīja, kad atkal spēs ķerties pie darba. Tikai viens, dziļi sadurts, ilgi vārguļoja un neizturēja. No pelniem un gruvešiem pacēlās jauns Ikšķiles ciems. Pie tikko uzcelta namiņa vēl stāvēja vīri ar cirvjiem rokās un priecināja acis pie dzeltenajām sienām. Ciema vecākais neskopojās labiem vārdiem, cildinot krietno darbu.

Kādu dienu pie vanema atnāca Meinards un noprasīja:

—   Jau gaisā jūtams pavasaris, un no Daugavas dveš silti vēji. Ko man darīt — braukt vai nebraukt uz Got- zemi?

—    Gotzemes mūrnieki mums derētu gan, par to nav ko runāt, bet ir kāda cita lieta, kas spiež padomāt. Gotze- mieši rādīs, kā jāstrādā, bet darba īstenie lauzēji būsim mēs, lībieši, tālab būs taisnīgi, ja jaunā pils piederēs mums. Vienīgi ar tādu norunu ķersimies pie darba, — vanems skaidri pateica ciema vīru domas un kopējo gribu.

—    Bet kur mēs paliksim, kad jūs glābsieties pilī? Tā nevar, pilij jābūt kopējai, — Meinards neapmierināts nerimās.

—   Tad arī jums jālauž radzes un jāpalīdz uzcelt pils, — cieti noteica Ikšķiles vanems.

—    Esmu par vecu, lai lauztu akmeņus, arī precinieki nav raduši smagu darbu, bet es varētu kādu da|u darba samaksāt ar sudrabu.

Vanems un Meinards par to vēl ilgi runāja, līdz tika pie lēmuma, kas bija abām pusēm pieņemams. Pils piekto daļu cels Meinards par savu naudu, un šī pils daļa piederēs viņam. Visa pārējā pils būs lībiešu daļa par viņu darbu. Vanems pieteica Meinardam ar braukšanu pasteigties, jo žemaiši nākamgad būs atkal klāt, kur viņiem šoziem tik labi veicies un saņemts bagātīgs laupījums.

Kad viss bija tā skaidri norunāts, ļaudis mierīgi gaidīja, kas notiks tālāk, bet Meinards posās ceļā uz Got- zemi.

gotzemieši ceļ ikšķilē pili

Kādā jaukā pavasara dienā Meinards pārbrauca no Gotzemes un atveda līdzi mūrniekus, remešus — namdarus un dzirkaļus — akmens kalējus. Kad viņi sāka rīkoties un strādāt, ciema ļaudīm bija ko redzēt un brīnīties.

Lejā pie upes skanēja balsis un dzirdēja dobjus klaudzienus. Tur rāvās vīri ar kapļiem un laužņiem, atskaldot no klints sienas radžu gabalus. Citi vilka tos krastā pie jaunceļamās pils. Šais darbos lībiešiem nekādas īpašas iemaņas nebija vajadzīgas. Spēks — tas gan bija vajadzīgs, jo cietā klints tik viegli nepadevās laužņu asmeņiem.

Pie bedrēm, kurās radzes dedzināja un dzēsa, pārvēršot kaļķos, darbs prasīja māku, tālab sākumā tur lībiešu vīriem diez kā neveicās, lai gan bija vērīgi skatījušies un uzmanīgi klausījušies gotzemiešu runā un darīšanā.

Mūrniekiem, kā viņi paši teica, vajadzīga vienīgi laba acs, lai sienas celtos taisnas un gludas. Kad maisīja kaļķu javu, arī te bija sava zināšana vajadzīga. Grants ar ziņu piejaucama kaļķiem, ūdens pielejams ar mēru, lai java būtu vajadzīgā biezuma un stipruma. Jauca meistari paši, bet lībieši visu pamazām noskatījās un ņēma vērā.

Reizēm mūrnieki atnāca pie kaļķu bedrēm un apvaicājās, kā tur darbi sokas.

—    Nevaram žēloties, — vaicātie mundri atsaucās. — Sākumā gan šis tas nogāja greizi, bet nule esam iemanījušies un darbs rit gludi. Nav jau arī nekāda liela gudrība vajadzīga, jāraugās vienīgi, lai visu darītu pareizā kārtībā. Kad radzes sakarsētas, tās aplej ar ūdeni. Tad jāuzmanās, jo bedrē rodas karstums, un suta var applau- cēt seju un rokas. Dzēstajiem kaļķiem ļauj trīs dienas no- gulēties, tad rok ārā un izsijā. Tā visa gudrība, kā no radzēm tikt pie kaļķiem.

—    Mūrēšana arī nav nekāda burvestība, kā to sākumā domājām, — atsaucās mūrnieki. — Jābrīnās, kā mūsu tēvu tēvi paši to nav atraduši. No rāvakmens dzelzi tecināt taču prata, un šis darbs šķiet daudz āķīgāks par mūrēšanu.

Kad mazajā salā aizklīda baumas, ka Ikšķilē sabraukuši svešu zemju amatnieki un ceļot tādu kā pili, kā cietoksni, sākās runas un minējumi, kas tā par mūra pili. Arī salas vanems Ako bija nesaprašanā un runāja ar Rakti, vecu, daudz piedzīvojušu vīru, bet tas arī neko tādu agrāk nebija dzirdējis. Viņš solījās aiziet uz Ikšķili un pats savām acīm apskatīties, kas tur notiek un kā tur strādā.

Raktis bija mazliet sakumpis gara auguma vīrs, bet kājas viņam bija stipras. Raktis uzcēlās agri, drīz pēc pirmajiem gaiļiem, kad ciemā vēl bija klusu un nedzirdēja ne govis maujam, ne arājus cilājam lemešus. Zvejnieki gan bija kājās, ņēma no vabām tīklus un nesa uz laivām. Vecais Raktis pasteidzās saposties, sataisīja ceļakuli un nogāja pie zvejniekiem, lai pārceļ uz labo krastu.

Ticis otrā malā, Raktis par spīti lielajam vecumam it naski aizsoļoja gar krastu uz augšu, pretī straumei. Ceļš viņam bija zināms, jau daudzkārt staigāts, un ciema sievas vēl nebija arājiem rītišķi nesušas, kad naskais soļotājs jau nonāca Ikšķilē.

Raktis bija ziņkārs redzēt, kādus brīnumus svešie amatu pratēji rādīs. Viņš aizgāja pie bedrēm, kurās dedzināja kaļķus, un brīdi pastāvēja, līdz kādai bedrei vīri uzgāza ūdeni. Uzšāvās suta, un Raktis dabūja dažus soļus atkāpties, līdz viss norima. Atkal piegājis tuvāk, viņš ievēroja, ka radzes bedrē sakritušas par baltām smiltīm. Vecais pasmējās par neizdarīgajiem Gotzemes amatniekiem, jo nekas prātīgāks nebija iznācis kā vien baltas smiltis. Viņš tā arī pateica mūrniekiem, kas nule jauca tādu kā baltu putru. Mūrnieki pavīpsnāja, bet neko neatbildēja. Brīnumi nāca vēlāk, kad citu uz cita sāka kraut akmeņus, iemetot pa vidu no balto smilšu putras. Akmeņi nenogruva un turējās arī tad, kad krāva jaunas kārtas virsū. Jā, tas bija gan kas neredzēts un nedzirdēts. Pārnācis salā, Raktis stāstīja par savādajiem darbiem Ikšķilē, un ļaudis klausījās, galvas neticīgi grozīdami.

zemgaļi grib ieraut pili Daugavā

Pils celšanas darbi Ikšķilē kustējās uz priekšu ātrā gaitā; jo nule strādāja daudzi lībiešu vīri. Pamazām, bet droši no zemes cēlās četras biezas mūra sienas. Vīru valodās reižu reizēm gan ieskanējās tāds kā nemiers un satraukums. Ne jau par darbu, kas nu bija labi zināms, bet par gluži citu vīri bija spiesti domāt.

—    Tagadiņ mēs šādu pili varam uzcelt bez svešu ļaužu palīdzības, — prātuļoja jauns puisis un lielīgi atgrūda lūku cepuri pakausī.

—    Tad kālab mums jākristās? — uzprasīja vecs mūrnieks.

Bija aizķerts vārīgs jautājums, par kuru klusībā daudz domāts, bet runāt vairījās.

—    Man nenāk ne prātā kristīties! — iesaucās puisis ar lūku cepuri. — Vāciem tur sava zināšana, līdzko esi kristīts, maksā desmito.

—    Kurš būs tas, kas uzdrīkstēsies spiest pie kristības? Ja daudz uzmāksies, trieksim Daugavā un Meinardu pašu pirmo! — atskanēja skaļas balsis.

Parunājuši vīri aizgāja atpakaļ katrs pie sava darba, pārliecināti, ka līdz pils pabeigšanai visi solījumi būs aizmirsti. Vai tad tiešām jāļauj mūkam liet ūdeni uz galvas un par to jāatdod desmitā tiesa no sava labuma? Sievas pārmeta vīriem, ka tik neapdomīgi mētājušies ar solījumiem, bet vīri spurojās pretī, ka neko neesot solījuši.

Strīdi un bāršanās skanēja visos ciema stūros, līdz iejaucās Ikšķiles ciema vanems Lemdiks. Viņš uz ciema ceļa apturēja Sipreku, maza auguma vīriņu, un viņam bargi noprasīja:

— Siprek, kālab laid sievai vaļu? Vai esi devis vārdu kristīties? Ja neesi, tad nav ko baiļoties un sievai tālab nav jābrēc un jāklaigā pa ciemul

Tas līdzēja, ļaužu prāti nomierinājās, bet nu bija reize vāciešiem uztraukties. Visvairāk norūpējies bija Meinards — stūrgalvīgie pagāni atsakās kristīties. Viņš saprata, cik grūti būs piegriezt lībiešus baznīcai. Šim uzdevumam viņa spēki rādās par maziem. Ja nu lūgtu palīdzību pāvestam?

Pils mūrēšanas darbi turpinājās ierastajā gaitā. Vīri bija darbā iemanījušies, katrs zināja savu vietu un pūlējās no rīta līdz vakara krēslai. Mūris cēlās uz augšu kā blīva četrstūru siena ar divām ejām, kas atstātas vārtiem. Darbs tuvojās nobeigumam. Itin drīz atliks abas ieejas nodrošināt ar ozola šķilu vārtiem, kāšiem, bultām un uzvilkt mūros ballistas akmeņu mešanai, kā to Meinards bija vēlējies.

Kādā agra, miglainā rītā Ikšķiles ļaudis uzrāva no miega brēcieni un koka zvanu klaudzieni. Vanems Lemdiks, padzirdējis nelaimes zvanu, steidzīgi rausās no lāvas un taustījās pēc drānām. Saģērbies viņš aizbāza cirvi aiz jostas un, trīs reizes nospļāvies pār plecu, vēra durvis. Kad pārkāpa pār slieksni, iekļuva ļaužu barā, kuri steidzās uz pili meklēt glābiņu. Vanems, pavēries uz Daugavas pusi, raudzīja saskatīt, kas tur īsteni notiek. Cauri miglai un krēslai viņš redzēja vīrus, kas dzinās šurpu pāri Daugavai, un daži jau rāpās krastā. Varēja pateikt droši, ka tie ir zemgaļu vīri, bet nerādījās tā, ka viņi būtu širu gaitās, jo neredzēja cirvjus rokās. Tie bija aizbāzti aiz jostām. Vēl dīvaināk likās, ka zemgaļu vīri vilka līdzi kuģu tauvas. Tās tiešām bija tauvas, maldīšanās nebija iespējama. Vanems neko nesaprata, iegāja līdz ar citiem pilī un kāpa mūros, ziņkārs redzēt, ko tas viss nozīmē un kas zemgaļiem padomā. Kamēr zemgaļi izturējās godīgi, nepostīja, nededzināja, tikmēr arī lībieši nemeta šķēpus un neraidīja bultas. Un tad vanems saprata.

Šoreiz zemgaļi nāca nevis sirot, bet ar ciešu nodomu izpostīt jaunuzcelto pili, ieraujot to Daugavā. Viņi tekalēja gar pils sāniem, vilkdami tauvas, līdz atrada kādu izcilni, kuram uzmest tauvas cilpu. Tad tūdaļ pie tauvas saķērās zaļoksnu puišu rinda un pēc uzkliedziena ar varenu piepūli rāva uz Daugavas pusi, bet pils nepadevās — stāvēja, kā stāvējusi. Zemgaļi bija ne mazumu izbrīnījušies, kā tas var būt, ka pils noturas pret tādu diženu spēku. Izmēģinājās vairākos stūros, bet bez kādiem panākumiem, nenogāzās neviens akmens, pat nepakustējās.

Kad Ikšķiles ļaudis apjauta zemgaļu nāciena nodomu, prāti nomierinājās un bailes vērtās jautrībā. No mūru augšas skanēja sirsnīgi smiekli, bira atjautas un pamācības.

Izmēģinājušies velti un nokaunējušies, ka nokļuvuši muļķu kārtā lībiešiem par apsmieklu, zemgaļi meta mieru. Viņi sāka apjaust, ka te ir kāds noslēpums, kāda burvestība, kuru nepazina, jo nebija neko dzirdējuši par kaļķiem un mūrēšanu. Vācu karakalpi nenocietās, neuz- metuši zemgaļiem ar ballistām pa smagam akmenim. Tad zemgaļi atkāpās pāri upei un aizgāja uz savu zemi.

arī salā ceļ pili

Vācieši bija kā uzmācīgi odi — kustīgi un nemierīgi ļaudis. No Ikšķiles viņi klīda uz visām pusēm, meklējot maiņas vietas, lai pirmie būtu tur klāt. Mazajā salā, kas bija tuvu Ikšķilei, vācu precinieki ieradās pavisam drīz un sāka rosīgi mīt preces ar salas iedzīvotājiem. Viņi prata izkaulēt no vanema Ako atļauju apmesties salā un uzcelt mājokļus, kur dzīvot un glabāt preces. Preciniekiem itin drīz sekoja mūki un karakalpi.

Ik pavasari pēc palu ūdeņu noskriešanas līdz ar preciniekiem atbrauca atkal jauni karotāji un mūki, un bija atkal jāceļ nami, kur viņus novietot. Lai dzīve salā būtu drošāka, Meinards nolēma arī te celt mūra pili un, lieki nekavējoties, ķērās tūdaļ pie darba. Te, tāpat kā Ikšķilē, cēla vienīgi četras kailas sienas apkārt vācu ēciņām, kas bija uzceltas ciešā pudurī. Vācieši steidzās ar pils būvi, jo neuzticējās lībiešiem.

Salas viri vēroja pamūrim izrakto grāvi un brīnījās, cik tas dziļš un plats, tomēr neko neteica, bet, kad arī mūri cēla tik pārlieku biezu, tad nenocietās un uzprasīja vīram,. kas citus rīkoja:

—   Kālab ceļat mūri tik aplam biezu, ka šķērsām uzgūlies vīrs pat ar izstieptām rokām nesasniedz abas malas? Vai domājat laist Daugavas ūdeņus mūriem pāri?

Svešie nesmējās par šādu taujāšanu un nopietni paskaidroja, ka mūri būšot stipri diezgan izturēt visniknākos uzbrukumus, arī Daugavas straujākie palu ūdeņi nespēšot tos iedragāt un aizraut. Ko šie klimstot bez darba, lai palīdzot akmeņus velt. Salas vīri, kad viņus atkal sauca un piesolīja par darbu sudrabu, kļuva domīgi, aprunājās un pateica mūrniekiem, ka ir ar mieru strādāt, bet tad jāatļauj arī lībiešiem dzīvot aiz mūriem kopā ar vāciešiem. To nevarēja apsolīt ne mūrnieki, ne mūki, tālab viņi sūtīja kādu uz Ikšķili pēc atļaujas. Sūtītais atgriežas un atnesa ziņu, ka Meinards atļauj dažiem lībiešiem uzcelt sev namiņu aiz mūriem cieši blakus vāciešiem un tur dzīvot.

Tad salas vīri ķērās pie darba. Viņiem uzdeva piegādāt akmeņus. No pievestajām akmeņu kaudzēm bija jāizlasa radžu gabali ar taisnām un līdzenām malām, kādu lielajās kaudzēs nebija mazums. No šādām radzēm cēla mūru ārējās un iekšējās malas, bet pārējās radzes un šķembas iemūrēja vidū. Tā strādājot, mūrniekiem izdevās uzcelt gludas un līdzenas sienas.

Rudenī darbus pārtrauca, bet pavasarī atkal ar skubu atsāka. Kad mūri jau bija pacēlušies krietni augstu no zemes, notika nelaime — krītošs akmens uzgāzās lībiešu vīram. Strādājot augšā, kādam mūrniekam bija izšļucis no rokām prāvs klints klucis un gāzies lejā, kur tobrīd gadījies nelaimīgais vīrs. Kad atskrēja cietušā sieva un viņa dēlēns, tēvs jau bija miris. Brēcošajai sievai nolaidās rokas, kājas sagrīļojās, un viņa nokrita pie mirušā. Sieva uztraukumā slaucīja asinis, kas vēl sūcās no rētas vīra galvā. Nelaimīgās balss likās zaudējusi skaņu, vienīgi asaras bez mitas tecēja pāri nobālušajiem vaigiem. Kad pirmie sāpju uzplūdi pārskrēja, viņa atdabūja balsi un brēca, rokas pacēlusi pāri galvai:

—    Kas tevi trieca vergot vāciešiem un velt šos nolādētos akmeņus! Kaut jūs, neliešus, pērkons nospertu!

Strādnieki pacēla mirušo biedru un aiznesa no būv- vietas. Sieva, galvu nokārusi, vilkās lēni nopakaļ.

Vēlāk tai vietā mūrī, kur strādājot cilvēks zaudēja dzīvību, iemūrēja krietni lielu radzes šķilu, atstājot vienu galu ārā no citādi gludās sienas.

Mūri slējās gausi, un tas labi saprotams, jo vajadzēja pārcilāt milzīgus lēveņus akmeņu. Kad krastmalā to pietrūka, pieveda ar zirgiem no attālākām vietām. Veda bez gala, bez malas, un visi tie pazuda biezajā, augstajā mūra sienā.

Pili cēla ar trim mūra sienām, bet ceturto — Daugavas krastā — no gariem un resniem koka pāļiem, kurus ieraka "zemē. Ja arī šī siena būtu ceļama no radzēm, nezin vai ciema vīri izturētu līdz galam un neaizietu pirms pils darbu beigšanas.

Jo augstāk cēlās mūri, jo smagāk vajadzēja strādāt. Dabūt akmeņus augšā nebija viegli. Taisīja sastatnes — citu par citu augstākas, slēja klāt kokus un pa slīpumu vēla akmeņus augšā. Jā, mūru celšana nebija nekāda izprieca! Vīri kļuva domīgi — vai pavisam vērts mocīties. Tiešām, mūri, aiz kuriem slēpsies mūki un precinieki ar savām precēm, vajadzīgi vienīgi vāciem. Tas mazumiņš lībiešu, kuriem atļauts tur dzīvot, gan atradīsies drošībā, bet citi salinieki tāpat kā agrāk būs padoti sirenieku nežēlībai. Tāpat kā agrāk būs jāpamanās pie laika slēpties mežā. Nevar arī zināt, vai Meinards maz turēs doto vārdu. Arī par maksu nekas skaidri nav norunāts. Var iznākt, ka smagais darbs velti strādāts.

Ļaudīs modās nojauta, ka viņi tiek krāpti un runātais paliks tukši solījumi.

—    Meinards atļauj dažiem no mums celt būdas aiz mūriem. Bet "kuri būs tie izredzētie, kas tiks pilī, un cik to būs? — prasīja Greiluss, plecīgs pusmūža vīrs.

—    Visi gribēs dzīvot pilī drošībā, un mūsu vidū plauks nesaderība un naids, — lēnīgi piebilda kāds vecāks vīrs.

—    Tad iesim pilī visi, kas vien gribēs! — iesaucās Greiluss.

—    Bet to taču neatļaus, — klusu ieminējās Kārtuks, garš, izkāmējis cilvēks.

—    Kas mums to var liegt! Atļauju nevienam neprasīsim. Tev liekas — vācieši liegs? Lai piesargās, kādā dienā var atrasties Daugavā! — draudēja Greiluss,

Lielie mūra darbi vēl nebija pabeigti, kad salā atnāca ziņa, ka Brēmenes arhibīskaps iesvētījis Meinardu par bīskapu jaunajā Ikšķiles bīskapijā. Lībiešiem no tā nebija ne silts, ne auksts, bet vācieši, it īpaši mūki, bija visai priecīgi, ka nu būšot pašiem savs bīskaps.

Kad pils aizsargsienas bija uzmūrētas, iekšpusē gar mūriem triju soļu platā joslā ierīkoja nojumes. Tās balstījās uz stabiem un veidoja koka virsbūvi sešu vīru augstajiem mūriem. Kad vēl pagalmā izraka desmit vīru augumu dziļu aku un malas izkrāva ar plieņakmeņiem, pils skaitījās pabeigta un apdzīvojama. Tai bija viena koka siena un trīs akmens sienas, kurās bija divi dzelžiem apkalti vārti. Vāciešu namiņi nu bija ieslēgti mūros, un ļaudis, kas tur dzīvoja, bija jaunās pils iemītnieki.

Kādā pavasara rītā Ako stāvēja Daugavas krastā un raudzījās pāri ūdenim. No lejas kāpa krastā zvejnieks ar airiem pār plecu.

—    Vanem, vācieši pie pils rok grāvi — kam tas viņiem vajadzīgs?

—    Izskatās, ka grib vēl ciešāk nodrošināt savu pili, — vanems atsaucās.

Ako bija pareizi minējis — vācieši raka grāvi un pie šī- darba bija norīkojuši bruņukalpus. Tie laiski dūra lāpstas velēnā un negribīgi meta zemi sānis. Bruņinieks skubināja pasteigties, bet racēji neapmierināti rūca:

—   Mūsu darbs zobenu cilāt, nevis grāvjus rakt. Tas zemnieku darbs.

Arī ciema ļaudis bija atnākuši pavērot, ko vācieši tur rok.

—    Ko čīkstat! Saspļaujiet delnās, ies vieglāk un labāk.

—    Bailīgi ļaudis šie mūsu salas vācieši. Dzīvo biezos mūros, vēl nav diezgan, jārok apkārt grāvis, — sprieda vīri. Kad racēji sauca pie darba, nikni atkliedza, ka bez sudraba ne pie kāda vācu darba neķersies.

Ļaužu valodas grozījās ap pils grāvi un jauncērtamām zvejnieku būdām. Daži no viņiem bija ziemā cirtuši un tēsuši kokus un prasīja citiem padomu, kur tās būtu ceļamas.

—    Ja man būtu jācērt jauns mājoklis, es to celtu tukšajā zemes strēķī starp grāvi un mūri. Tur visdrošākā vieta — apkārt ūdens, — runāja pavecs vīrs.

—    Par to ir vērts padomāt, — piebilda vanems. — Vieta tur tiešām izdevīga. Lai to sev nodrošinātu, varētu pielikt arī rokas pie grāvja rakšanas. Strādātu taču paši sev un savai drošībai. Tomēr bīskapam par darbu jāmaksā.

Kad visu mierīgā garā pārlika, Ako padoms rādījās labs, un būdu cēlēji solījās uzzināt, kā ir ar maksu.

—    Kad sēkla būs iekaisīta sasilušajā zemē un atliks vaļīgāks brītiņš, varēsim palīdzēt kaimiņiem, — solījās citi salas vīri, kam būdas nebija ceļamas.

Nākamajā dienā daži lībiešu vīri aizgāja pie mūkiem un pateica, ka ir ar mieru palīdzēt izrakt lielo grāvi, bet par velti viņi nestrādās, par darbu jāmaksā.

Mūki bija aizdomīgi un nerunīgi, tomēr vienu no savējiem aizsūtīja uz Ikšķili pie bīskapa. Meinards bijis priecīgs par tādu ziņu un apsolījies maksāt ar sudrabu, bet grāvis izrokams tik dziļš, lai tajā ieplūstu Daugavas ūdens. Tikai tāds grāvis būšot grūti pārvarams šķērslis tiem, kas pilij tuvotos ar ļauniem nodomiem.

Pie grāvja sanāca lībieši ar lāpstām un kapļiem, sāka kustēties čaklas rokas, un darbs tūdaļ ieguva citu straujumu. Pili no trim pusēm apjozīs divpadsmit pēdu1 dziļš grāvis, no ceturtās puses pili sargās Daugava. Starp pili un grāvi paliks trīsdesmit piecas pēdas plata zemes strēmele, kurā daži ciema iedzīvotāji noskatījuši sev vietu mājokļiem. Jauns vīrs bija izraudzījies savai būdai vietu pie vārtiem un jau rīkojās ar mietiņiem.

—   Grāvis vēl tikko aizsākts, bet Atronts jau vīkšas celt būdu, — citi zobojās par vīra lielo steigu.

—    Pašlaik man virs galvas nav cita jumta kā mākoņu klājiens, pēdējais laiks gādāt cietāku! — Atronts smējās platu smieklu, spraužot mietiņus zemē.

Grāvi raka ar maziem pārtraukumiem visu cauru vasaru. Jo tālāk raka, jo mazāk vāciešu redzēja pie grāvja, līdz pēdīgi pie tā vairs strādāja lībieši vien.

Kamēr grāvis bija vēl sekls, rakšana šķīrās viegli, bet, tikko vīri ierakās pāri galvai, arvien grūtāk nācās izmest zemi, un darbs gausi kustējās uz priekšu.

Un tad pienāca diena, kad bija pārrokamas pēdējās zemes pēdas, kas vēl šķīra grāvi no Daugavas. Saskrēja ļaudis un ar nepacietību gaidīja brīdi, kad ūdens dabūs

' Apmēram 3,5 m.

brīvu ceļu uz grāvi. Gaidīja arī mūki un bruņukalpi. Tad uzšalca skaļi prieka saucieni — ūdens burzguļodams skrēja grāvī.

Vācieši bija apmierināti un teicās pie abiem vārtiem uzcelt tiltus. Tie būšot paceļami un nolaižami. Vakarā tos pacelšot, un tad līdz nākamās dienas rītam grāvim pāri nebūšot staigāšana.

Pavasarī pie mūra radās dzīvība, tur cita pēc citas slējās jaunas būdas, un ciema ļaudis, kas tās cirta, cerēja, ka tur viņiem būs mierīga dzīve.

Precinieki un mūki sevišķu prieku neizrādīja. Kaut arī viņus sargāja akmens sienas un dziļais grāvis, māca bailes, it īpaši rudeņos, kad lielākā daļa bruņukalpu aizbrauca. Bīskaps Meinards lauzīja galvu un domāja par kristīgo nedrošo stāvokli šajā tālajā pagānu zemē. No lībiešiem varēja sagaidīt visļaunāko. Kristīties viņi negribēja, un desmito tiesu nedrīkstēja pieminēt. Salas iedzīvotāji acīs pateica, ka viņiem krusta ticība nav vajadzīga, ka nekādu desmito tiesu nemaksās un savas zivis, maizi un gaļu ēdīs paši, bet zvērādas atdos tikai par sudrabu.

Bīskapa Meinarda domas bieži kavējās un maldījās nākotnes tumsā. Šīs zemes pakļaušanu un ļaužu kristīšanu viņš bija uzsācis cerībā uz lieliem panākumiem un bija zvērējis virsbīskapam, ka drīzā laikā pabeigs dievam patīkamo darbu, bet nule viņš sāka šaubīties, vai pavisam kādreiz to beigs. Šie ļaudis bija viņam ciets rieksts. Nereti gadījās, ka reiz nokristītie tiecās kristību noskalot Daugavā un kļūt atkal no viņa neatkarīgi.

Bīskaps Meinards nebija velti raizējies. Kādā dienā viņam Ikšķilē atlaida ziņu, ka salā notiekot nedzirdētas nelietības. Lībieši nesot pilī egļu klučus, rokot bedres, kaķējot kokus un ceļot sev mitekļus. Mūki cerējuši aizkavēt neatļauto darbu, bet vīri tikai pasmējušies un strādājuši tālāk. Sūtījuši karakalpus, lai padzen nekauņas no pils, taču lībieši nevis iztrūcinājušies, bet cēluši cirvjus pretī. Viņiem atskrējuši palīgā vanema karavīri, un sācies īsts kautiņš, cirtušies un dūrušies. Vācu vīri neizturējuši un pabēguši savos mitekļos, bet lībieši ceļot savas mājas tālāk. Arī naktī vāci nejūtoties īsteni droši un trīcot par savu dzīvību. No sacītā bīskapa tēvs varot apjaust, kādās bailēs viņi te dzīvojot.

Tad Meinards atgādājās savu palīgu Dītriķi, kas Turaidā mācīja un kristīja Gaujmalas lībiešus. Meinards ātri izšķīrās sūtīt Dītriķi pie pāvesta Romā pēc palīdzības.

Dītriķis bija drošs un uzņēmīgs vīrs. Viņš nelūdzās lībiešus, lai tie kristās, bet pavēlēja kristīties. Par tādu patvarību viņš ne reizi vien nokļuva dzīvības briesmās.

Liels sašutums un nemiers cēlās ļaudīs, kad Dītriķis, salasījis bariņu mazgadīgu Turaidas zēnu, lūkoja viņus slepeni aizsūtīt uz Vāczemi un nodot klostera tēviem, lai izaudzina par paklausīgiem dieva kalpiem. Viltīgais nodoms nāca zināms un tā satracināja Turaidas lībiešus, ka viņi sagrāba mūku Dītriķi un būtu uz vietas nosituši, ja neiejauktos lībiešu dievu burtnieki, kas zem svētozoliem upurēja, izzināja dievu prātu un darīja to zināmu tautai. Sie lībiešu zintenieki vēlēja nodot Dītriķi dieva tiesai, lai likteņa zirgs izšķir, vai mūkam dzīvot vai mirt. Dītriķi ieslodzīja tumšā šķūnī, durvis aizbultēja un apsargāja, bet saniknotajam ļaužu baram pateica, kad jānāk noraudzīties dieva tiesā.

No tuvienes un tālienes sanāca ļaudis svētajā birzē. Dažas neiecietīgas balsis sauca ziedot mūku dieviem bez tiesas. Dievi tad gādāšot, lai sējumi kļūtu auglīgi, laukus nepostīšot lietus un krusas negaisi. Bet šie saucieni netika uzklausīti. ļ

Pie ziedokļa stāvēja zintenieks, lībiešu burtnieks. Svinīgi apgājis apkārt ziedokļa akmenim, uz kura bija sakrauta smirdīga ievas koka un melnalkšņa malka, viņš pielika uguni un kaisīja liesmās zarus un ziedus. No ziedokļa pacēlās vieglām strūklām balti upura dūmi, izvijās cauri ozola zariem, kāpa augšā un virs galotnes savijās taisnā, saules staru cauraustā dūmu grīstē. Bija skaidri redzams, ka upuris dieviem patīk un viņi vēl ļaudīm labu.

Atveda baltu zirgu, un mazs zēns nolika tam priekšā Šķēpu. Ļaudis ziņkāri gaidīja, kad zirgs spers pirmo soli un kuru kāju cels pār šķēpu: labo — dzīvības vai kreiso — nāves kāju. Dītriķis stāvēja blakus, skaitīja lūgsnas pantus, pacēla roku un likās svētot apkārtstāvo- šos ļaudis. Ar vieglu sirdi viņš tur nestāvēja, kad izšķīrās viņa liktenis. No sejas neko lielu nevarēja manīt, tikai sviedri spiedās uz tās bagātīgi, lai gan zem lielajiem kokiem karstumu nejuta.

Zirgam vēlēja iet, un viņš cēla kāju pār šķēpu. Tā bija labā kāja. Lībieši jutās vīlušies un bija neapmierināti. Zintenieks notikušo izskaidroja tā, ka zirga mugurā uzsēdies vācu dievs un ceļot zirga labo kāju, lai mūks paliktu dzīvs. Zirga muguru cieši noslaucīja, lai svešais dievs noveltos zemē. Nu veda zirgu vēlreiz pāri šķēpam. Arī šoreiz zirgs cēla dzīvības kāju. Ļaudis jutās piekrāpti, tomēr atstāja Dītriķi dzīvu un . izklīda-klusu, drūmu nojautu pilni.

Un nu Dītriķi sūta uz Romu. Meinardam viegli sūtīt, bet mūkam nav viegli šo uzdevumu izpildīt, jo lībieši neuzticīgi vēro katru viņa soli. Kā lai izmanās tikt no zemes ārā?

Dītriķis izdomāja viltību. Viņš devās ceļā jāšus, ap korkreklu krustiski apsējis stolu — priestera saiti, bet rokā turēja grāmatu un svētītā ūdens trauku. Kad viņam prasīja, kurp jādams, Dītriķis pazemīgi atbildēja, ka esot ceļā pie grūti slima vīra. Viltība izdevās, mūks netraucēts tika ārā no Līvzemes un laidās tālajā ceļā.

Dītriķis ziņoja pāvestam par kristiešu grūto stāvokli lībiešu zemē un lūdza pēc palīdzības. Pāvestu ļoti vilināja jaunas zemes, pār kurām viņš būtu neierobežots kungs un pavēlnieks. Pāvests apsolīja izsludināt krustakaru pret pagāniem, kas dzīvo pie Baltijas jūras, un visiem tiem, kuri piedalīsies šai karā, apsolīja atlaist grēkus, lai arī cik smagi tie būtu.

salas vanema raizes

Pa ciema ielu gāja vanems Ako. Par spīti lielajai gadu nastai viņa gaita bija stingra un solis plats. Ako izspraucās cauri tiklu rindām, kas viegli šūpojās vakara vējā, un tuvojās būdām. Pretī izskrēja suns un ņēmās nācēju apriet.

— Kaunies, Tuntab! Vai negribi mani pazīt? — Ako kaunināja.

Vecais vīrs piegāja pie būdas, kurai augstu pāri jumtam grozījās vēja rādītājs — vēlogs, piestiprināts kārts galā. Pēc vēloga zvejnieki vēroja, vai laiks zvejai solās būt izdevīgs vai ne.

Kamēr vanems meklēja durvju turekli, durvis pašas vērās, un pretī iznāca plecīgs pusaudzis. Ako uzrunāja zēnu:

—    Labvakar, Kotkanes! Vai vecaistēvs iekšā?

—    Iekšā gan, nāc, lūdzams, tālāk.

Vanems pārkāpa pār augsto slieksni, pieslēja nūju kaktā, kur pie sienas ārdiņos kaltējās skali. Loga caurums bija aizbīdīts, un lākturī dega skals, birdinot līkas oglītes apakšā paliktās silītes ūdenī. Vecaistēvs bija izcēlis plāna vidū arķi, ko lietoja, aužot un lāpot tīklus. Vecā zvejnieka saiviņa skopajā gaismā naski mežģīja aci pēc acs. Par ciemiņu viņš bija priecīgs.

—    Tas labi, ka atnāci, sen neesam tikušies. Jau taisījos iet pie tevis, sak, vai neesi sasirdzis.

—    Jā, no mūsu paaudzes necik vairs neesam atlikušies, — rāmi runāja vanems. — Ļaudis agri apmirst. Daudzi izdziest no sērgām, no bada un aukstuma, vīrus nokauj karā. Maz tādu, kas sasniedz četrdesmito mūža vasaru, bet tik baltas galvas kā mums abiem piedzīvo visai reti.

Skala šaudīgā liesmiņa meta vārgu gaismu uz abu veco vīru pleciem. Raktim bija labsirdīga seja ar stūrgalvīgu rieviņu starp uzacīm. Acis bija pelēkas un cieši raudzījās sarunu biedrā. Vanems izstiepa rokas pret uguni un domīgs raudzījās liesmās.

—    Kas noticis, ka tavs vaigs visai samācies? — prasīja Raktis, nolikdams saiviņu.

—    Sāku manīt, ka dažiem salas lielmaņiem neesmu īsti pa prātam, tie pinas ar vāciešiem un strādā man pretī. Nākot šurpu, redzēju rotkali čukstamies ar garo mūku. Saki, kādas kopīgas darīšanas viņiem varētu būt! Un nav jau tas vien. Reizēm skatos — ļaudis sagājuši bariņā, runā čukstus, rādās rokām, bet, līdzko ierauga mani, ap- valdās, un valodas notrūkst. Kas viņiem slēpjams no manis? Līdz ar vācu atnākšanu nav vairs skaidrības un atklātības, daudzi slēpj savas domas, it īpaši par vāciem un viņu ticību. Nav arī sirsnības un savstarpējas uzticības. Novada labieši nīstas, neklausa aicinājumam ierasties salā, un dažs pat vilcinās ar atbaru nodošanu.

Bet lai nu tas paliek, nācu pie tevis, vajadzības spiests. Man teica, ka šinīs dienās no Ikšķiles braukšot šurpu bīskaps. Nevar zināt, kas viņam padomā, bet velti Meinards nebrauks, tas ir droši, un viņš gribēs ar mani runāt.

Varbūt bīskapam nemierīgs prāts par pili, kurā sabū- vējušies un dzīvo ciema vīri ar sievām un bērniem. Bet gan jau redzēsim. Es nesaprotu vācu mēlē teikto, tālab man labi noderētu tavs mazdēls. Vai nepalaidīsi man Kotkanesu līdzi?'

—    Kālab ne, to var. Padzīvojis Ikšķilē, viņš brangi ielauzījies vācu runā.

—    Zinu, ka bijis Ikšķilē, bet, kādus darbus tur strādājis, to gan nezinu. Kālab laidi zēnu projām no salas?

—    Kad Ikšķiles mūki meklēja viedīgus, spēcīgus zēnus, no mūsu salas izraudzīja Kotkanesu, no Lielās salas arī kādus piecus, bet citus bija salasījuši turpat Ikšķilē. Teicās mācīt nez kādas gudrības. Negribēju laist zēnu projām no mājas, bet viņš pats uzplijās — kārojot redzēt, kā ļaudis citur dzīvo. Sev pāri darīt neļaušot, par to es varot būt drošs. Izstāsti vanemam, ko tur strādāji, — mudināja Raktis.

—    Nekāda īsta darba nebija, nesu mūkiem ūdeni un kuramo, slaucīju klonu un kaisīju baltām smiltīm. Liekas, mūki cerēja mani apmulsināt un nokristīt savā krusta ticībā, jo ik dienas daudz runāja par savu mirušo dievu un biedēja ar tā dusmām. Teica, ja es būtu kristīts, varētu palīdzēt bīskapam aplikties grezno baznīcas svārku un dievkalpojuma laikā pašūpot kvēpināmo trauku, bet es spurojos pretī, sak, kas tas jums par dievu, ko var piecirst kokā. Mūki skaitās par tik negantiem vārdiem un draudēja ar žagariem. Tad man apskrējās dūša un es kādā naktī aizbēgu.

Kotkaness bija savam vecumam spēcīga un liela auguma zēns. Ik sejas vaibstā varēja nojaust viņa veselīgo saprātu. Vanems Ako ar patiku vēroja brašo puisi, Kotkanesa gaitā un izdarībā Ako redzēja nākamā karavīra sparu.

«Būs īsts Kotkaness — vanags,» nopriecājās vanems.

Zēns prata atbildēt, kad viņam jautāja, bet prata arī klusēt, ja ar viņu nerunāja. Par uzbāzīgu viņu nevarēja saukt. Bērniem neklājās runāt pirmajiem, tas bija pretrunā ar labiem tikumiem.

Brīdi namā bija klusums, tikai skals knikstēja, liecot sarkanu ogli. Tad Ako ierunājās:

—   Man nemierīga sirds. Tā vien liekas, vāciešiem prātā atkal kaut ko celt. So to pa ausu galam esmu dzirdējis.

—    Vai nu tīri vēl otru pili cels! — pasmējās Raktis.

—   Otru pili gan ne, bet tādu namu, kur dievu lūgt, it ka dieviem nevarētu ziedokli nest zem kura katra kup- Idka ozola. Lai nu būtu kā būdams, jāzina, ko darīt, ja sauks pie saviem darbiem.

—    Kas tur ko domāt! Lai cel veseli, bet lai mūs liek mierā. Jau pie pils grāvja izstrādināja mūsu Jaudis tikpat kā gluži par velti, — pikti atsaucās Raktis.

—    Ja sāks pārlieku uzmākties, tā arī pateikšu. Bet, ja nu ļaudis vaļīgākā brīdī gribētu nopelnīt kādu drusku sudraba, ko tad?

—   Meinards aizvien gaužas, ka nespējot maksāt, neesot sudraba. Varen skops un sīksts tas vācu bīskaps, — bilda Raktis.

—    Ja viņam nav naudas, lai dod sāli. Tā vienmēr noder un visiem vajadzīga. Par to iepriekš jāaprunājas ar vīriem■ Bet tam visam laika diezgan, vēl jau nemaz nezinām, ko vācieši īsteni nodomājuši.

Zēns strauji pacēla galvu, un bija redzams, ka viņš grib ko jautāt.

—   Nu, dēls, ko teiksi?

—    Kur vācieši ņem sāli, ko mums te atved?

—    Ak tu par sāli? Paga, pagfi, tās vietas vārdu es zināju, ne vienu reizi vien tas dzirdēts. Lineburga, jā, par Lineburgu sauc to vietu, kur no zemes rokot sāli, un tas esot Vāczemē. Rīt, Kotkanes, runāsim ar vāciešiem, — noteica sirmais vanems. Piecēlies no bluķīša, parāva uz brīdi vaļā loga aizvirtni, kas klaudzēdams atkrita sānis, pavērās laukā un vēl piebilda: — Bet nu gan jāiet, ārā jau nolaidusies melna tumsa.

Kad rīta migla izklīda un izkūpēja pāri ūdeņiem, atdarījās zilas tāles, tik spožas, kādas mēdz būt atvasarā. Ciema ļaudis steidzās āra darbos un tūdaļ pēc rītišķa izklīda tīrumos un mežā, bet citi cēla lomus Daugavā.

— Brauc, brauc! — pēkšņi iesaucās zēni un, cits citu apdzīdami, drāzās uz krastu. Jā, vairākas laivas peldēja pa upi lejā uz salu. No pils mūra izskanēja gaisā taures sauciens, un pa vārtiem izsoļoja karakalpu kopa un nostājās ūdens malā.

Nule varēja laivas it labi saredzēt: pavisam nāca sešas, turēdamās ik pa divām blakus, pāris aiz pāra. Saulē mirdzēja bruņu cepures un šķēpu gali.

—    Pavej, karakalpus ari paņēmis līdzi. Baidās no mums, domā, mēs šo aiztiksim, — sprieda salinieki.

—    Tas darīts tālab, lai izskatītos cienīgāk, ne jau aiz bailēm, — kāds gudri paskaidroja.

Tikko pirmā laiva atdūrās krastā, sardzes priekšnieks atsteidzās palīdzēt bīskapam izkāpt. Bīskaps bija vecs un nevarīgs, ar gudru, savītušu seju. Skatienu nodūris, viņš lēnām kāpa augšā pa krasta slīpumu. Ticis augšā, pacēla rokas un latīņu mēlē teica skaļi, cik to atļāva vecā balss:

—   Miers ar jums!

Salinieki stāvēja upmalā un mierīgi noskatījās. Kāds bruņukalps, gribēdams rādīt, ka vīriem bīskapa priekšā jānoceļ cepure, ciešāk piedūrās tuvākā salinieka galvai, bet saņēma tādu grūdienu, ka tikko noturējās kājās. Bezmaz būtu izcēlies tracis un plūkšanās.

Aiz bīskapa nāca melns mūks, tam sekoja jauns zēns pagariem, gaišiem matiem un gaišu seju. Pēc viņiem kāpa krastā atbraukušie karakalpi ar savu priekšnieku. Pār grāvja tiltu nodunēja smagi soļi, atbraucējiem aizejot uz pili. Vārti aiz viņiem aizkrita, bet salas ļaudis vēl ne- izklīda.

Pie pils vārtiem kavējās mūks un acīm ļaužu barā kādu meklēja. Tas bija Ako, pie kura mūks piegāja un teica lauzītā valodā, no kuras bija grūti ko saprast:

—   Tu esot šīs salas vanems. Vai taisnība?

Ako saprata vienīgi vārdu «vanems» un ka ar to domāts viņš, tālab pameta ar galvu, tā apstiprinot mūka teikto.

—    Bīskapa tēvs grib ar tevi runāt un žēlīgi sauc uz pili. Ej un neliec viņam gaidīt!

Ako vērīgi klausījās un centās saprast, ko grib no viņa šis vecais vācu dieva kalps, bet saprata tikai vārdu «bīskaps». Bija jāsauc palīgā Kotkaness.

Ako nesteidzās, jo gribēja iepriekš kādus vārdus pārmīt ar salas vīriem. Viņš pateica, uz kurieni ies un ka nezina, kas bīskapam padomā. Bet ļaudis var būt droši, ka viņš vāciem neko nesolīs un nekādās darīšanās ar viņiem neielaidīsies.

ar baznīcas celšanu neveicas

Otrā dienā jau no paša rīta ciema zēni grozījās pie pils un gaidīja, vai neredzēs kādu no atbraucējiem, bet pilī bija klusu, arī ārpusē neviens nerādījās. Tikai pēc laba laika nočīkstēja pils smagie vārti atveroties un noklaudzēja aizsitoties. Aiz vaļņa pazibēja gaišs stāvs, nodunēja tilts pāri grāvim, un klajumā iznāca vakar atbraukušais zēns. Ciema puikas saņēma viņu jautriem kliedzieniem. Svešais nelikās zēnus redzot un gāja svilpodams uz upi, kur straumē šūpojās vakar atdzītās laivas. Ciema zēni arī sāka svilpot un gāja svešajam nopakaļ. Viņš apstājās, pagriezās pret tiem, un augstprātīgajā sejā pavīdēja nievājošs vaibsts, bet tikko pavērtās lūpas izmeta:

—    Muļķa zvejnieki!

Uz to Kotkaness nosauca viņu par gaili, un nu visi klaigāja:

—    Gailis, gailis, gailis!

Svešajam iezalgojās acis. Viņš jau grasījās brukt zēniem virsū, bet Kotkaness nostājās citiem priekšā.

—    Tu gribi spēkoties? Labi, nāc šurp, viens pret vienu, vīrs pret vīru, pa godam!

—    Tu proti runāt vāciski?

—    Protu, bet vai tu lībiski runā? Nekā! Bet lielīgs un kauslīgs kā gailis!

—    Nelieto tik lielu muti! Kaut arī proti vāciski, tomēr esi tikai muļķa pagāns.

Kotkaness nesteidzās, viņš rīkojās mazliet gausāk, nekā citkārt mēdza to darīt, nometa svārķeļus, atrotīja krekla piedurknes un, krietni saraustījis bikses, uzsauca vācie- tēnam:

—    Ei tu, kā tevi sauc, nāc un rādi, ka neesi bailīgs zaķis, bet spēj arī ko vairāk nekā dižoties vien.

—    Mani sauc par Mārtiņu, un svētais Mārtiņš ir mans aizstāvis, — svešais lepni atsvieda un vilka nost savus svārkus ar baltajiem kruzuļiem, rūpīgi salocīja un nolika zemē, bet cepuri uzlika virsū.

Pretinieki saķērās rokās un raudzīja viens otru nogrābt ap vidu un nogāzt zemē. Ne vienam, ne otram tas negribēja izdoties.

Mārtiņš bija augumā padevies kādu nieku garāks par Kotkanesu, kurš toties bija plecīgāks. Abi bija lukni kā jauni lūši, bet cīnījās godīgi, kā tas krietniem puišiem piederas, elsa vien no lielas piepūles. Labu bridi spēkojās bez panākumiem, izspārdīja zāli, izvandīja zemi, bet nespēja gāzt pretinieku no kājām,

Mārtiņš pirmais sāka pagurt un tikai ar lielu piepūli turējās kājās, bet Kotkaness stāvēja stingri, un viņa tvērieni nekļuva vājāki. Dusmās Mārtiņš ņēmās Kotkanesu knaibīt, kur vien pietapa. Tā nu vairs nebija godīga cīņa, un Kotkaness noskaitās, izrāva roku no Mārtiņa apkampiena un iegāza viņam tik spēcīgi pa zodu, ka svešais nokrita zemē.

—    Kālab necīnījies godīgi? Tu tomēr esi tikai gailis. Puikas, ejam projām, lai viņš guļ!

Mārtiņš noskatījās uz aizejošajiem zēniem, bet augšā necēlās. Labu brīdi viņš dzirdēja vienīgi savus ātros elpas vilcienus un sirds sitienus. Arī kauns bija — nosvieda zemē kā salmu kūli, labi vēl, ka to neredzēja karakalpi. Tikai pamazām viņš sāka atgūties.

No jauna mūros vērās apkaltie vārti, pāri tiltam nāca ļaužu bariņš. Priekšgalā gāja bīskaps, viņam blakus soļoja Gotzemes remesis.

—    Kas tad tev, Mārtiņ, ka tā guli? — jautāja bīskaps izbrīnījies.

—    Nekas man nekait. Tāpat vien novilku svārkus un atlaidos zālītē, — atbildēja zēns, pietrūkdamies kājās.

—    Bet tev vaigā zilums, liekas arī uztūcis.

Mārtiņš nosarka un ātrumā neatģidās, ko teikt. Par laimi, ierunājās remesis, rādot bīskapam uz pauguru kādus pāris simt soļu no pils.

—   Tur būtu baznīcai īstā vieta, ļaudīm viegli pieejama gan no upes labā krasta, gan no Lielās salas pa kreisi.

—    Tad iesim turpu un apskatīsim tuvāk. — Un viņi aizgāja uz paugura pusi.

Mārtiņš jutās nelāga. Ne jau sāpju dēļ, tas bija tīrais nieks pret nejēdzīgo sajūtu, kas grauza sirdi: pazemots, noniecināts, pagānu puikas piekauts.

«Vajadzētu sūdzēties bīskapam, lai soda, lai vismaz pabaida šos nekaunīgos zeņķus,» viņš domāja, tomēr klusībā atzina savu vainu. «Redz, cik muļķīgi iznāca,» viņš pukojās. «Un tas tālab, ka necīnījos godīgi. Bet kas tādam lībiešu puikam par smagu roku, man zils un zaļš nošķīda gar acīm.»

Svešais remesis pārstaigāja uzkalniņu krustu šķērsu un teica bīskapam:

—    Atmērīju ar soļiem četrstūri jaunās baznīcas vietai un iespraudu stūros pa stibiņai. Stefan, — viņš norīkoja karakalpu, — pagādā mietiņus un iespraud stūros stibiņu vietā, lai vieglāk atrast, kad sāksim rakt. — Tad viņš pagriezās pret bīskapu.

—    Vajadzīgi strādnieki, daudz strādnieku.

—    Es liku aicināt salas vīrus, sarunāt baznīcas celšanas darbā, bet atnācis vienīgi lībiešu vecākais un kāds zēns, — norūpējies pukojās bīskaps.

Viņš staigāja pa atmērīto zemes gabaliņu un nepacietīgi skatījās uz ciema pusi.

—   Labais cilvēk, saki — kālab ļaužu nemana? — bīskaps prasīja vanemam. — Kas noticis, ka neviens nerādās?

Kotkaness pārtulkoja bīskapa vārdus, un Ako atbildēja:

—   Ēs jau tev vakar teicu, ka ļaudis nenāks. Viņi strādā, lai ziemā būtu ko ēst.

—    Bet kā tad tā! Ko es iesākšu, ja neviens nenāks palīgā! Darba te daudz, un vajadzīgas daudzas strādnieku rokas.

—    Ja esi nodomājis celt baznīcu, cel vesels, mēs tev neliedzam. Mums tava baznīca nav vajadzīga, un tālab salas ļaudis pie tās nestrādās.

Bīskaps bija gaužām noraizējies, viņam pat sāka trīcēt rokas.

—    Ak tā gan! Ko lai nu daru, amata pratēji atbraukuši, visu labi izdomājūši Un uzzīmējuši, nule būtu jārok ozola bluķi pamatam, jātēš dziedri sienām, bet salas vīri atsakās.

—    Ja tu gribi dzirdēt manu padomu, — Ako bilda, — atved strādniekus no Ikšķiles, būsi tur jau daudzus nokristījis savā krusta ticībā, varbūt tie tevi klausīs, bet salinieki necels ne par naudu, ne par velti, — to pateicis, Ako apgriezās un gāja atpakaļ uz ciemu.

—    Pagānam pagāna valoda — viņi necelšot dievnamu! Cilvēki te tādi, ka ne uz vienu nevar paļauties, — sūkstījās Meinards, gluži nošļucis.

Meistars neziņā skatījās uz bīskapu, bet tad atplauka.

—    Jums te salā esot kristīti lībieši, arī bruņukalpi 1ais- kojas bez darba. Sauciet visus kopā, gan es viņiem ierādīšu, kā cirvis rokā turams.

Meinards pamāja bruņukalpam, kas grozījās tuvumā, un aizsūtīja pēc kristītā lībieša Vakra. Sauktais drīz bija klāt un bijīgi skatījās bīskapā padevīgām acīm ar lišķīgu smaidiņu vaigā. Meinards sūtīja Vakri apstaigāt salas kristītos lībiešus un sirsnīgiem vārdiem aicināt pie baznīcas būves. Šis dievam patīkamais darbs būšot pirmais solis uz dvēseles pestīšanu, ūn Vakris drīkstot teikt, ka par darbu drusku arī maksāšot.

Pēc dažām dienām Meinards redzēja baznīcas laukumā prāvu ļaužu bariņu un nopriecājās, ka nu par strādnieku trūkumu nebūs vairs bēda, bet bija rūgti maldījies. Tikai retais no vīriem bija nācis strādāt, pārējie čaloja un smējās, visvairāk par Vakri.

—    Būtu labāk pielāpījis savu greizo būdu, lai ūdens netek uz galvas, nevis skrējis strādāt vāciešiem, — sauca no vīru bara.

—    Sargies, Vakri, nelien zem kokiem, ka tevi nenosit un mums neiznāk gauža raudāšana! — pamācīja viens, bet smējās visi.

Tomēr daži kristītie saspļāva delnās, cēla cirvjus un ķērās pie savestajiem baļķiem, nošļaupjot tiem apaļos sānus. Citi nesa aptēstos kokus uz vietu, kur tos pēc mēra sagarināja, Meistars uzdeva vienā pusē dziedriem iekaķēt ierobus, bet otrā — iegulšņus. Pārējie vīri nebija iekustināmi, viņus nekārdināja bīskapa sudrabs.

Atnāca vecais Raktis un pagalam noskaities uzbrēca vīriem, kas cilāja cirvjus.

—    Jūsu tēvi te nolīda mežu, padzina vilkus un lāčus, iekopa tīrumus un uzcēla mājokļus. Bet ko jūs darāt? Gādājat atklīdušajiem vāciešiem vieglu dzīvi un vijat cilpu paši savam kaklam. Kaunēties jums vajadzētu!

Jaunās ticības lībieši vairījās pacelt acis, tomēr strādāja tālāk. Un tā dienu no dienas, bet darbs vilkās gausi, un beigas tik drīz nebija paredzamas.

Bīskaps nemierīgu prātu kavējās salā — viņš raizējās, ka baznīcas būvei nav tik ātrs gājums, kā būtu gribējis. Izmēģināja likt pie darba karakalpus, bet no tā nekas prātīgs neiznāca.

Laiks bija atmeties aukstāks, kā jau uz rudens pusi. Dvašoja salts ziemeļu vējš, purināja no kokiem nodzeltējušās lapas, dzina uz Daugavu.

Sādā vējainā vakarā Ako atkal gāja pie Kotkanesa vectēva. Ako sirds bija smaga nemiera pilna, un viņš gribēja dzirdēt, ko teiks Raktis.

«Nekas tā nenospiež un nesarūgtina kā šķelšanās,» viņš nobažījies domāja, soļojot uz Rakša būdu.

Vanems atrada Rakti skalus plēšam un mācam Kotka- nesam dzīves gudrības.

Ieraudzījis Ako, Raktis priecīgs iesaucās:

—   A, vanems nāk! Tas labi, tūdaļ cepsim treknu lasi un mazliet ieturēsimies.

—    Labvakar, Rakti, vecais draugs, nācu raudzīt, kā dzīvojat.

—    Ko nu mēs, dzīvojam savu mazo dzīvīti un esam apmierināti. Bet tu? Vai tavā nocietinājumā valda miers un vecu vecā kārtība?

—    Ir labi, arī vesels esmu, tikai acis negrib vairs gaiši rādīt.

Parunāja vēl par šo un to, un tad valodas aizvērpās uz bīskapa baznīcu, kas balta pacēlās uzkalniņā.

—    Nesaprotu, kur bīskaps ņem sudrabu, ar ko maksāt amatniekiem un strādniekiem, — bilda Kotkanesa vectēvs.

—    To gan nezinu, bet nule nauda viņam turas, — atteica Ako. — Tolaik, kad vācieši te pirmo reizi atbrauca un Meinards sāka uzmākties ar savu dievu, es pie sevis nodomāju — kurš gan noliegs savus tēvu tēvu dievus un noticēs svešo vīru stāstiem. Tādu salā nebūs. Un tomēr tādi ir uzradušies. Arī salu bīskaps sācis dēvēt par Baznīcas salu.

Arā dzirdēja soļus nodunam, vērās durvis, un sarunu pārtrauca vēlīns ciemiņš. Tas bija vecs un līks vīriņš tramīgām acīm. Aizvēris durvis, viņš sparīgi noteica:

—   Labvakar visapkārt!

—   Labvakar, Vakri. Ko labu sacīsi?

—    Rīt pats bīskapa tēvs jaunajā baznīcā teiks pirmo sprediķi un lūgs dievu par neticīgajiem.

—   Lai lūdz vesels, man gar to nav daļas. Tev un tiem citiem atkritējiem jāiet baznīcā, ne mums vecajiem, stingrajiem vīriem.

—    Tā jau ir, kā tu saki, bet bīskapa tēvs grib sapulcināt pie baznīcas visus salas ļaudis, lai stāstītu par kristīto ļaužu dievu. Cerēju, ka palīdzēsi man sasaukt ļaudis, tevi vairāk klausīs.

—    Mani nejauc savās darīšanās! Ja tu nebūtu tik vecs un līks, es ņemtu koku rokā, varbūt varētu no tava pakauša izsist šīs vāciešu blēņas, — vanems ne pa jokam bija noskaities un noskaldīja vārdus kā ar cirvi. Vecais, vairāk neko neuzdrīkstēdamies teikt, klusu izlīda pa durvīm.

—    Te tev bija viens kristītais lībietis, lišķīgs blēdis. Muļķis viņš nav un par velti neko nedara. Ļaudis skarbajā dzīvē vieno grūtības un pienākumi, kopīgiem vajag būt arī priekiem un bēdām. Tas viss labi saprotams, bet vai visi arī tā rīkojas? Reizēm gadās salēkties ļaudīm, kas dzīvo no rokas mutē, ar tādiem kā dzelzs tecinātāji, dzelzkaļi un rotkaļi, kam visādu labumu gana un bedrē būdas kaktā aprakts glabājas savs sudraba krājumiņš. Palaikam salā radās ķildas starp tiem, kas iedomājās sevi pārākus par citiem, kuriem tādu krājumu nav, bet līdz šim tās negāja tik dziļi. Nule nesaskaņas ātri pieaug.

Ako sēdēja noliektu galvu un grūtu sirdi. Viņš netika vaļā no uzmācīgās domas, ka ļaudīs bīstamā šķelšanās jo dienas iet dziļumā. Kas būtu darāms, lai to novērstu, kamēr vēl nav par vēlu?

—    Bet nesaskaņas salas ļaudīs nav tas ļaunākais. Dažs ciema vīrs, ar izdevīgu preču maiņu sarausis mantu un sudrabu, sāk draudzēties ar mūkiem un bruņiniekiem, jā, pat gatavs palīdzēt viņu alkatīgajos nolūkos. Ļaudis ar mazu rocību turpretī ir nesamierināmi vācu pretinieki, gatavi ik brīdi aizstāvēties ar duramiem un cērtamiem rīkiem.

Starp šiem pašiem mūsu ļaudīm, kas tik dažādi jūt un spriež, viegli var uzliesmot naida ugunis un nodarīt lielu postu. Nezinu, cik stipri miers iedragāts, bet jūtams tas ir.

—    Vai domā — es neredzu, kas te notiek? — atsaucās Raktis. — Tu esi vanems, tev vara un uzticamu vīru pulks. Tas ir daudz, un neturi bēdu.

—    Labākie vīri stāv taisnības pusē, tas tiesa. Tādi ir Krēks, Kogāzs, Silda, Tubars, Tāvāzs. Tie nekad nelocīsies vācu priekšā, ies un pildīs savu pienākumu, par to es gādāšu. Šiem vīriem ir plati pleci un smagas dūres — bet kas ir klusajiem mūsu pretiniekiem, kaut vai tam pašam rotkalim? Ne viņam spēks kaulos, ne dūrēs …

—   Viņam ir sudrabs un mīksta mēle, ar to var daudz panākt.

—   Par sudrabu pārdosies vienīgi tādi kā Vakris, bet to pie mums nav daudz. Es aprunāšos ar stingrajiem lībiešu vīriem, ceru, ka viņi mani sapratīs.

Gan vecs un sirms, Ako garā jutās stiprs diezgan nosargāt salu. Viņš bija par vecu, lai liektos, un klusa stūrgalvība viņam piemita jau no laika gala.

—    Neļausim tumšām domām nomākt prātu un nospiest mūs pie zemes, — viņš teica un skatījās pēc cepures.

Otrā dienā bērnu bars jau no agra rīta skraidīja apkārt, sagaidīdams un acīm pavadīdams katru laivu, kas atpeldēja no Lielās salas vai no Daugavas labā krasta. Laivu bija maz, arī ļaužu maz, un tie negribēja iet iekšā baznīcā, tālab bīskaps pats iznāca pie ļaudīm, tērpies or- nātā, ar mitru galvā un bīskapa zizli rokā un sāka runāt. Viņš pūlējās runāt skaļi, acis pacēlis uz dzidro debesu zilumu. Meinards dedzīgiem vārdiem slavināja savu dievu.

—    Es še stāvu kā debesu valdnieka sūtnis, un manas sirds karstākā vēlēšanās, lai jūs, Baznīcas salas ļaudis, drīz taptu par dzīvā dieva bērniem. Neapnicis gādāšu par jūsu dvēseļu glābšanu un ceru ar dieva palīgu piedzīvot priecīgo dienu, kad jūs visi zemosieties baznīcas altāra priekšā. ļt

Bīskaps runāja ilgi, bet salas ļaudis klausījās nevērīgi, jo viņš stāstīja to pašu, kas vairākkārt jau agrāk bija dzirdēts no salas mūkiem.

Krastmalā uzšalca jautru balsu čala. Zēni ar skubu joza uz baznīcu un sauca, ka no Lielās salas nule atpeldējušas laivas ar lībiešu karavīriem.

Atbraucēji kāpa krastā un soļoja uz ļaužu bariņu pie baznīcas, kur bīskaps steidzās beigt svētīšanas vārdus, jo neko labu no apbruņoto vīru nāciena negaidīja. Steidzīgi pametis gaisā pa labi un pa kreisi krustus, viņš pazuda baznīcas durvīs, bet bruņukalpi nostājās tās sargāt.

lielajā salā

Dienas gaisma nodzisa agrāk, un zeme elpoja smagāk, sijājās auksts lietus, sala tinās miglā, un tai cauri neredzēja ne Daugavu, ne pārupes silus. Līņāja vairākas dienas no vietas, bet, kad beidzot lietus pārstāja, dienas atkal atmetās siltākas. Zvejnieki vāca kopā tinas un tīklus, nesa uz laivām garos oša airus un laidās straumē, kur netrūka zivju, vajadzēja tikai prast tās dabūt laivā.

Kādā rēnā pievakarē vecaistēvs un Kotkaness sēdēja uz bluķīša būdas priekšā.

Krastmalā baloja jauncērtama laiva, pie kuras vecaistēvs un Kotkaness strādāja jau no cūkpieneņu ziedēšanas laika. Viņiem piepalīdzēja divi prasmīgi zvejas vīri, kas savā mūžā bija uzcirtuši ne vienu vien krietnu laivu. Kad pietapos andru un dulbutu, ieliks dujļus, varēs drīvēt un darvot. Un tad laivu ielaidīs Daugavā.

Sēdēdams būdas priekšā, vecaistēvs šķetināja atmiņas par dzīvi tolaik, kad vēl nepazina gotzemiešus un vāciešus, par niknām cīņām ar ziemeļniekiem un kaimiņiem zemgaļiem. Stāstīja jau kuro reizi arī par lielo nelaimi salā, kad zemgali nodedzināja pusi ciema un līdz ar labajām mantām aizrāva līdzi arī lībiešus sasietām rokām.

— Tanī niknajā rītā sirenieki kā asinskāri vilki slepeni iebruka salā, tiku tikām ļaužu nosita un vēl vairāk aizdzina līdzi. Kad redzēju zemgaļu vīru posta darbus, pa- tapu tevi iegrūst azotē un jozu uz krastmalu, kur paslēpos biezā kārklu audzē. Vēl redzēju, ka tavs tēvs un māte ar mazo brālīti uz rokām aizskrēja pie vanema nocietinājuma, laikam cerēja tur paglābties. Tēvs turēja rokā šķēpu, gatavs cīnīties.

Kad kara troksnis norima, nācu mājās. Ai, kādu postažu es te atradu! Dažas būdas vēl kūpēja, citas jau bija sakritušas. Apkārt sacirsti un sakropļoti cilvēki, no kuriem dažs vēl nāves mokās cīnījās pēc elpas. No pār- upes ciemiem atsteidzās kaimiņu vīri, bet ko tas vairs līdzēja! Postīšanas darbs bija pastrādāts, laupījums un ļaudis ierauti laivās un aizvesti svešumā.

Tos nelaimīgos, kas vēl bija dzīvi, apkopām, bet mirušos apbedījām ar gaužām žēlabām. To vidū bija arī tava māte. Tēvu un brālīti neatradām, lai gan izmeklējām visu salu. Redzams, sirenieki bija viņus aizrāvuši līdz.

Kopš tās dienas mēs te dzīvojam divi vien. Es gaidu, gaidu, vai jel kāds no mūsu mīļajiem neatgriezīsies. Ir taču dzirdēts, ka aizvestie un par kalpiem padarītie kādreiz izpirkti vai aizbēguši, bet laikam ceru veltīgi, jo pagājušas daudzas jo daudzas gadskārtas, tomēr neko neesmu sagaidījis. Šai garajā laikā esmu kļuvis vecs un liks, bet tu no mazuļa izaudzis par spēkotu puisi.

—   Kurš no mums vecāks — es vai brālis?

—    Tu esi vecākais.

—    Un mans tēvs un māte — kādi viņi izskatījās? — Kotkaness pēc brīža atkal uzņēma valodu par saviem vecākiem.

—    Abi bija īsti lībieši — slaidi, liela auguma. Tēvs bija spēcīgs vīrs, viņa rokās ne viens airis vien bija lūzis, pret baltu vilni rauts. Mātei bija koša, ziedoša seja, pelēkas, mirdzošas acis. Viņas lielākais krāšņums bija kuplie, brūnie mati. Mātei labi šķīrās visi darbi, gan mūs apkopjot un aplāpot, gan aužot un šūdinot jaunas drānas. Tikpat čakli viņa strādāja āra darbos. Visu darīja dziedādama. Tava māte dzimusi un augusi Lielajā salā, kur vēl tagad dzīvo viņas brāļi un māsas. Tos taču tu visus esi redzējis un pazīsti, jo nereti esam braukājuši pie viņiem un viņi pie mums. Vai atceries Velpu, mātes jaunāko māsu? Viņa gaužas, nez vai tevi vairs pazīšot, nule būšot izaudzis par lielu puisi. Ceru, ka varēsim aizlaivot pie viņiem vēl šai pašā rudenī.

Kopš tā vakara Kotkanesam nebija vairs miera, pārlieku bija sadomājies par braucienu uz Lielo salu. Viņš neuzplijās vectēvam, jo laiva vēl nebija gluži pabeigta, bet ilgi kavēties arī nevarēja, — tiklīdz uznāks lielāks aukstums, Daugava būs vižņu pilna, un tādā ūdenī nav vairs nekāda braukšana.

Vectēvs solījumu neaizmirsa. Kādu rītu, gaismai svīstot, viņš modināja Kotkanesu:

—   Lec ātrāk biksēs un aunies labi drīz, lai varam braukt pāri uz Lielo salu!

Pārraut laivu pāri Daugavai Kotkanesam bija tīrais nieks, un vectēvs varēja mierīgi sēdēt laivas galā pie stūres aira. Kad laiva atdūrās Lielās salas krastā, to piesēja, un Kotkaness kopā ar vectēvu kāpa augstajā, krūmiem noaugušajā kraujā. Degunā iesitās vītušas zāles, zemes un kalmju smārde. Caur alkšņu un kārklu brikšņiem taciņa izlocījās klajumā. Acīm pavērās līdzeni lauki ar ciema ēkām. Vectēvs negāja uz ciemu, bet vēlēja nogriezties pa labi.

—    Tas ir Raušu ciems, sāņis paliek Vampeniešu ciems. Uz šiem ciemiem neiesim, mūsu radi dzīvo salas lejas- galā. Tur salas krasti zemāki, zeme līdzenāka un auglīgāka. Vai atceries?

—          Atceros, bet skaties, cik te daudz govju, arī zirgi, mūsu salā govju maz, vairāk kazas vien.

—           Runā kā bērns! Mūsu salā pļavu un ganību maz, tālab lielos lopus pagrūti izturēt. Kaziņām nevajag daudz, tās pagana šur tur gar žogmalām, bet sienu ziemas iztikai sagramsta meža lāmās.

Gājēji soļoja garām nokoptiem laukiem, no kuriem zemnieki aizveda vasaras devuma pēdējos vezumus. No Kurzemes sarkanajiem priežu mežiem atskrēja spirgts vējš, bet aukstumu nejuta. Bija jau nostaigāts prāvs ceļa gabals, kad vecaistēvs rādīja uz salu Daugavā.

—   Vai to pazīsti?

—          Pazīstu. Tā ir Nulpes sala. Esmu tur vairākas reizes bijis kopā ar citiem mūsu zēniem.

—   Vai Zirņu salā arī esi bijis?

—    Neesmu. Vai tur ir ko redzēt?

—           Sala kā sala. Tā ir divas reizes lielāka par mūsējo, no Lielās salas to šķir neliela atteka — Pižaga, kuras stāvajā krastā ir sens pilskalns.

—   Nezināju, ka mums tik tuvu pils.

—           Pils tur sen vairs nav, palicis vienīgi pilskalns, ko sauc pār Ķivutkalnu, tas ir, Akmeņkalnu. Pa ceļam pieiesim paskatīties, tas nav tālu. Turpat būs arī bīstamā Baltkaula krāce, kur Daugava puto, krāc un raušus rauj ūdensvālus radzēm pāri.

Vectēvs iegriezās pa taku mežā, kur tā līkumoja starp kreveļainiem kokiem. Kad tika klajumā, gājējus priecināja skopā saules gaisma, kas lija uz krūkļu puduriem, bet augstu gaisā plēsīgi putni meta lokus. Sīkie putniņi sakrita tuvējos krūmos. Arī garspārnes kaijas piekliedza ausis nemitīgiem brēcieniem.

—          Vai redzi augsto klinti? Pret Zirņu salu pilskalna sāns stāvs kā siena un būs sešu vīru augstumā.

—   Kā tu zini, ka te kādreiz bijusi pils?

—          Te redzams cilvēku roku darbs. Pilskalna malas uzbērtas turpat divu vīru augstumā, bet vidū plakums at- Stāts mazliet iedobts. Vai redzi?

—    Bet kur varēja palikt pils?

—          Vai tā bijusi pils vai cits kāds ļaužu miteklis, to tagad neviens nepateiks, bet cilvēki te dzīvojuši. Tas bijis sensenos laikos. Manās jaunās dienās sen vairs nebija neviena šis vietas aculiecinieka.

Kotkaness noliecās, kaut ko pacēla un nesa rādīt vectēvam.

—   Skaties, ko es atradu!

Vectēvs ilgi grozīja pirkstos sīkojietiņu.

—    Tā taču adata, kaula adata! Are, viens gals bijis ass, bet, ilgus gadus zemē guļot, mazliet apdrupis. Resnajā galā jābūt caurumam. — Viņš pabakstīja to ar asu skuju, un tiešām atvērās adatas acs, no kuras izbira zemes. — Mēs lietojam dzelzs adatas. Var iedomāties, cik aplam sen tas bijis, kad cilvēki vēl nav pratuši dzelzi tecināt un izlocīt par derīgām lietām.

Puisis labu brīdi staigāja un raudzījās ar zāli un krūmiem apaugušajā laukumā, bet bez māla trauku lauskām neko citu neatrada. Jau gribēja iet tālāk, tad pacēla savādu atskabargainu krama gabaliņu un nesa rādīt vectēvam.

—    Šis krama gabaliņš cilvēka roku apdarināts, bet, kur tāds derējis, to grūti pateikt. Pag, vai tik nebūs seno cilvēku šķēpa uzgalis, tolaik tādus lietojuši. Vai nu vēl netici, ka šai kalnā dzīvojuši cilvēki?

—    Bet kur viņi varēja palikt?

—    Vai sirotāji maz mājokļu nodedzinājuši un ļaužu apkāvuši? Dzīvie varēja kalnu' pamest un aiziet uz drošāku un mierīgāku vietu. Kas te kādreiz noticis, mēs nekad neuzzināsim.

Pie radiem viņi nonāca, kad saule jau bija augstu, bet vēl ne pašā pusdienā, tālab mājās atrada vienīgi vecos ļaudis un bērnus. Vecais Ķibars pirmajā brīdī bija atturīgs, bet tad pazina Rakti un priecīgs apsveica abus ar mazdēlu. Kotkaness pārlaida acis istabai un apstājās pie sienas, kur karājās ieroči.

—    Cik te daudz šķēpu un garkātu cirvju, līkstenīcu un ādas bultu maku!

Ķibars bija vectēva sievasbrālis un abi seni draugi. Viņš sēdēja atvāzta loga gaismā un darbojās ar kaltu pie prāva koka kluča.

—   Ko tur darini? — gribēja zināt Raktis.

—    Taisu mazmeitai kokli. Viņa jauki dzied un veikli spēlē kokli, un mums visiem tīk paklausīties. Līdz šim piecu stīgu kokle bija laba diezgan, nu saka, vajagot lielāku, ar septiņām stīgām. Labi, uztaisīšu lielāku, laika man gana, jo āra darbos vairs neeju. Un tu? — Viņš jautājoši paskatījās Raktī.

—           Mēs ar kotkanesu arvien vēl dzīvojam divi vien un par abiem veicam visus mājas darbus. Ko tur var darīt, jādzīvo arī tā. Vai tas liepas koks?

—           Uzminēji, liepas gan, bet esmu darinājis arī no bērza un pat no egles. Tomēr vislabāk man patīk darboties ar liepu, tā mīkstāka, un vieglāk izgrebjama četrstūrainā skaņu lāde. Vai jūsu salā arī spēlē kokles?

—    Kā ne, strinkšķina arī pie mums.

Pa tam vecmāmuļa bija sameklējusi maizi, pienu, medu un visu to labumu cēla galdā.

—           Iebaudiet kādu kumosiņu, būsiet ceļā nokausējušies un izsalkuši, — viņa aicināja un rādīja uz klucēniem, kur piesēst.

Abi vecie vīri uzsāka garas runas par pagājušiem laikiem, kad bija vēl jauni un spēka pilni.

—    Kur tagad Velpa? — Raktis ieprasījās.

—          Velpa tagad ar savējiem dzīvo pati savā namiņā. Kam tev viņa vajadzīga, ja tā prasi?

—          Viņa man uzplijās, lai atvedu Kotkanesu, gribot redzēt, vai izskatoties arī pēc mātes.

—          Lai tad bērni aizved viņu pie Velpas. Ovat, Luika, kur jūs palikāt?

Plānā iznāca plecīgs zēns Kotkanesa vecumā un meitene, kas varēja būt nedaudz jaunāka par brāli. Jaunieši devās ceļā. Kotkaness reizēm zagšus pavērās Ovatā, šis atkal — Kotkanesā. Kad iznāca saskatīties, abi gaiši iesmējās, un Ovats iegrūda Kotkanesam krietnu dunku sānos. Ar to tad draudzība bija nodibināta.

—    Pie jums salas pilī esot vācu bruņukalpi. Vai tiesa?

—           Ir, bet nedaudz, pavasaros atbrauc un rudeņos aizbrauc.

—    Nu, un kādi izskatās, vai ir diži spēkavīri?

—          Nav nekādi lielie spēkoņi un mūsu puišiem netiek līdzi, tikai nobruņoti gan ciešāk par mūsējiem. Viņiem smagi zobeni, stopi, dzelžu cepures un bruņukrekli.

—    Bruņukrekli?

—          Jā, savīti no mazām dzelzs cilpiņām, lokani, labi pieguļoši un, pavilkti zem vamžiem, nemaz nav redzami.

—          Paskat, kas viss nav šiem aizjūras karakalpiem! — Ovats grozīja galvu.

—    Mūsu viri neraugās uz to vienaldzīgi, trin vecos un kaļ jaunus dzelžus, mācās cirst un durt. Mēs atkal mācāmies no viņiem, — stāstīja Kotkaness.

—    Vai proti mest šķēpu? — jautāja Ovats.

—    Mēs, savas salas lielākie zēni, ik dienas vingrināmies šķēpa mešanā un šaušanā ar līkstenlcu, jo drīz būsim karavīri, — Kotkaness lepni atbildēja.

Pretī nāca citi lejas ciema zēni un piedāvājās Kotkanesam par pavadoņiem.

—    Vai gribi redzēt, kā mēs metam šķēpus? — taujāja Ovats, un Kotkanesam iemirdzējās acis.

—    Gribu gan! — viņš priecīgs atsaucās.

—    Vispirms aizskriesim pie Velpas, tad šausimies uz noru pie vecajiem ošiem. Jūs citi ejiet jau turp, sameklējiet visu, kas vajadzīgs, mēs drīz būsim klāt! — Ovats uzsauca zēniem.

Tik drīz uz noru netika. Velpa bija viesmīlīgā kūma, sauca Kotkanesu par mīļo māsasdēlu un gribēja dzirdēt, kā viņi abi ar vecotēvu dzīvo, ko strādā. Vēl pēdīgi sadomāja meklēt cienastu. Kotkaness gan atrunājās, ka nule ēdis, bet tas neko nelīdzēja, bija arī te jāieturas. Ovats mīņājās kā uz karstām oglēm, gāja ārā, nāca iekšā, meta Kotkanesam ar acīm, bet velti. Tikai pēc laba laika Kotkaness tika uz noru, kur zēni viņus gaidīja pie resna oša ar piekārtu vairogu. Tas bija1 cīņai nederīgs un dabūts no karavīriem par mērķi šķēpu mešanai. Zēniem bija rokās vieglie metamie šķēpi.

—    Kurš metīs pirmais? — noprasīja Ovats ar miermīlīgu viltībiņu skatienā, jo labi zināja, ka viņu kā labāko metēju sauks pirmo no bara.

—    Tev pašam jāmet pirmajam, — atkliedza zēni, un Ovats pagāja uz priekšu.

Viņš pavērās Kotkanesā ar tādu skatienu, kam vajadzēja nozīmēt — vai nu tu redzi, kas es par vīru, — tad nostājās uz zemē novilktās rankas soļus divdesmit no mērķa, atvēzējās, un šķēps aizlidoja. Ar dobju troksni tas ietriecās mērķī un iesita jaunu robu starp neskaitāmiem veciem.

—    Tagad kārta ciemiņam, — apmierināts paziņoja Ovats.

Kotkaness nespurojās pretī, saņēma pasniegto šķēpu pa tvērienam, nostājās uz rankas un lēnām pacēla šķēpu pleca augstumā. Viņš par savu metienu nešaubījās, jo bija mājās daudz vingrinājies, Vēlreiz labi apskatījis mērķi, novērtējis attālumu un vēja virzienu, viņš atvēzējās un meta. Šķēps ielidoja vairogā blakus Ovata svaigi sistajam robam, un zēniem par tādu ciemiņa veikumu acis ieplētās jo platas. Nu meta citi lielākie zēni — gan sekmīgi, gan zilā gaisā, kā pagadījās.

—    Uz otro robu! — sauca nepacietīgākie. Otrais robs bija otra ranka, novilkta uz zemes labu tiesu tālāk no mērķa. Bet arī no šīs vietas Ovats un Kotkaness turējās braši, un viņu trāpījumi bija labākie.

—    Tagad skriešus garām mērķim!

Ovats paķēra šķēpu un auļoja garām vairogam. Ar drošu sviedienu viņš ietrieca šķēpu mērķī. Kad Ovats sniedza šķēpu Kotkanesam, viņš atteicās to ņemt.

—    Nekad neesmu redzējis tā šķēpu metam, tālab to neprotu.

Kāds zēns bija atjājis pie ošiem ar nelielu zirdziņu. Zēni pēc kārtas sēdās tam mugurā un dzina straujos rikšos garām mērķim. Bija vajadzīga liela izveicība, lai jājot trāpītu mērķī. Un tomēr daži to veica. Kotkanesam tas bija kas jauns un neredzēts un viņu tūdaļ iejūsmoja. Arī viņu salā bija daži zirgi, ar kuriem uzara dārzus un mazos tīrumiņus.

Pār noru un sakarsušajiem zēniem nolaidās krēsla. Gribot negribot šķēpu mešanai bija jāmet miers. Mazākajiem uzdeva sakraut ugunskuru, un, tikko liesmas sāka lodāt pa kaudzē samestajiem žagariem un gaisā uzvijās dūmu strūkliņas, jautrais bars uzsāka dziesmu. Kotkaness pieliecās Ovatam pie auss un čukstēja:

—    Kā tu domā — vai Luika būtu ar mieru padziedāt?

—   Kas tur ko domāt! Luika, kur tu paliki? Nu tava reize spēlēt un dziedāt!

—   Jā, jā! — sauca viss bars. — Gan jau Luika dziedās, lai tikai kāds atnes kokli.

Pāris mazo zēnu aizdrāzās un drīz bija atpakaļ ar kokli padusē. Koklei bija maiga, klusa skaņa, ari Luikas balss bija maiga. Nule viss bars aizrautīgi dziedāja. Zēni rāva no kulēm spiedzes, stabules un tridēkšņus — dzelzs klabināmos, ar kuriem ieturēja dziesmai rakstu. Dziedāja, stabulēja un klabināja lielā aizrautībā. Luikas kokle klusēja, tādā troksnī to tikpat nedzirdētu.

Jau debesīs mirguļoja zvaigznes, kad beidzot dziedāšanai meta mieru.

— Atlaivo nakošgad atkal, — Luika sacīja Kotkanesam.

Rīts atausa silts un rāms. Ciema ļaudis uzsaka dienas gaitas, un darbi iegāja parastajā tecējumā. Vīri posās uz lauku. Ciemiņi atvadījās no viesmīlīgajiem radiniekiem un devās atpakaļceļā.

mazās salas lielie zēni

Zēnus bija grūti novaldīt piesmakušajās būdās. Jau rīta agrumā viņi lauzās ārā spirgtā gaisā, šaudījās pa salu drīz uz vienu, drīz uz otru iemīļoto spēļu vietu.

Kad Kotkaness atlaivoja no Lielās salas un izstāstīja, kā tur met šķēpus gan skrienot, gan aulekšojot zirga mugurā, zēniem nekur vairs nebija miera. Atkal un atkal meta šķēpu, skrienot gar mērķi, un liels bija viņu prieks, kad izdevās trāpīt.

Tad zēnu uzmanība pievērsās pilij. Pa vārtiem soļoja ārā karakalpi un nāca bīskaps. Viņi aizgāja uz salas augšgalu un sasēdās laivā. Krastā palika trīs karakalpi un Mārtiņš. Bīskaps kaut ko sauca Mārtiņam, tad laiva iekļuva straumē un ātri aizpeldēja uz leju — uz jūru.

—   Aizbrauca uz jūru! Varbūt aizbrauca pavisam un vairs neatgriezīsies, — sprieda zēni, bet šķēpa mešanu vairs neatsāka. Kotkaness rādīja uz Mārtiņu.

—   Lielīgais gailis palika! Ei, kālab nebrauci citiem līdz?

Zēni negaidīja atbildi, bet palekdamies drazas uz krastmalu, kur viņi mēdza lidināties no augstās kraujas. Smilšainais krasts bija izdrupis, sausā smilts iztecējusi, bet velēna palikusi karājoties. Krasts bija stāvs, vismaz triju vīru augstumā, bet lejā pie ūdens — irdena smilts. Priecīgi klaigājot, zēni lēca no kraujas lejā un iekrita irdenajās smiltīs kā mīkstās cisās.

—    Mēs lidojam kā kaijas, — viņi priecīgi stāstīja meitenēm un aicināja arī viņas lidināties, bet meitenes baidījās lēkt no tāda augstuma.

Mārtiņš arī pagājās un skatījās, kā citi līksmojas. Viņu neviens nesauca lēkt.

Kad zēni bija atliku likām izlidojušies, Kotkaness vedināja iet pie caurā vītola, bet vispirms sūtīja mājās pēc lokiem un bultām.

Mārtiņš piegāja pie stāvās kraujas, no kuras zēni nule bija lēkuši, un labi apskatīja krasta izgruvumu. Viņš apmierināts pasmaidīja, izplēta rokas kā spārnus un lēca. Uh-ā, tas bija jauki! Laimīgi nonācis lejā, Mārtiņš steidzās atkal augšā un lēca atkal. Tā bija jauka rotaļa. Protams, zēnu barā lēkt būtu vēl patīkamāk.

Tad Mārtiņš gāja skatīties, kur viņi palikuši, un atrada visus pie caurā vītola. Lielākie zēni stāvēja ciešā rindā līkstenīcām rokās un laida bultas mērķī, kas bija piekārts caurā vītola resnajam augumam. Ikšķilē Mārtiņš bija redzējis līkstenīcas, bet bultas gan no tām netika laidis. Kādreiz bruņukalpi viņam iedeva stopu un parādīja, kā uzliek bultu, kā mērķējot piespiež laidi vaigam un kā nolaiž sprūdu. To viņš prata, bet ar šaujamo loku nekad nebija rīkojies un bija visai pārsteigts, cik labi zēni ielaida bultas mērķī. Daža gan aizlidoja garām, bet tādus neveikļus citi saņēma ar zobgalībām, un tad tie cītīgi pūlējās, lai bultas skrietu apaļajā koka galdiņā.

Atskrēja Raža. Tas bija varen apaļš un sārts puika, tālab arī dabūjis vārdu Raža — taukums. Citādi viņš bija veikls, izdarīgs un labi ieredzēts. Viņš pašreiz bija mazliet aizkavējies, stāvēja aizelsies, bet acis smējās. Raža bija liels zobgalis, bet labsirdīgas dabas zēns. Viņš dzīvoja aiz pils mūriem kopā ar māti un divām māsām, tēvu bija nositis akmens, kad mūrēja pili. Dzīvojot blakus vāciešiem, Raža bija daudz ko noskatījies, daudz ko apbrīnojis, bet arī daudz smējies par bruņukalpu jocīgajām izdarībām. Par pilī redzēto viņš labprāt pastāstīja zēniem, bet melu nevalodas apkārt nenēsāja. Tagad pat viņš, mazliet atvilcis elpu un izšāvis veiksmīgu bultu, laida vaļā par jocīgo atgadījumu ar karakalpiem.

—    Vai jūs zināt, ka mums pilī ir dumpis?

—   Vai tu viņu redzēji? — prasīja mazs zeņķis. — Dumpis esot kārns putns ar garu kaklu un brīnum asu knābi. To viņš iebāžot ūdenī un maujot kā govs.

—    Ko tu! Mums ir īsts dumpis — lašu dumpis. Pils karakalpi, — pasteigdamies stāstīja Raža un vēroja draugu pārsteigtās sejas, — vācu karavīri atteikušies ēst lašus, tie viņiem esot līdz kaklam — apnikuši. Viņi negribot lašiem vairs virsū skatīties un prasot, lai precinieki gādā lopu gaļu, ja ne, nekāpšot vairs mūros pili sargāt. Preciniekiem tas nācis negaidot, un viņi nezina, ko tagad iesākt. Lašus dabūja no zvejniekiem, bet karakalpiem laši nav vairs labi diezgan. Neies taču kaut govis un atdot par sudrabu. Beidzot sarunājuši tā, ka pils sargi ari turpmāk ēdīšot lašu gaļu, bet tikai divas reizes nedēļā, pārējās dienās jādod viņiem kas labāks.

Zēni nezināja, ko par to domāt. Ļaudis salā no zivīm vien vairāk pārtika, it sevišķi no lašiem, kuru upē netrūka, un nevienam nenāca prātā aplamā doma, ka šī ierastā barība varētu kādam nepatikt. Skaties, kādi kārumnieki, lai kaujot govis! Kas tad dos pienu, ja apkaus govis!

—    Vai zināt, zēni, kas man iekrita prātā? — Kotkaness ieminējās. — Ja mēs aizbrauktu uz pārupes mežu, ko var zināt, varbūt par visiem nogāžam kādu meža kustoni, būtu mums gaļa, ko par sudrabu atdot preciniekiem.

—   Nez vai nevajadzētu paprasīt vanemam atļauju, — ieminējās Raža.

—    Mums prātā nav nekas nebijis. Katram atļauts nogāzt pa zaķim vai stirnai. Lielās medības, kad vīri barā dodas biezokņos izsekot aļņus un mežacūkas vai arī ziemā lenc lāci, — tās iepriekš jādara vanemam zināmas, jo viņam no medījuma jāsaņem sava vanema tiesa karavīru uzturam.

Zēni bija sajūsmā un gatavi tūdaļ drāzties uz laivām, jo šaujamie un duramie rīki bija rokās.

—    Pagaidiet, pagaidiet! Viss bars nev§r braukt, mazākajiem jāpaliek šai pusē. Brauksim pāri tikai mēs — kādi pieci seši lielākie, — norīkoja Kotkaness un izvēlējās no bara spēcīgākos un veiklākos. Viņš žigli sakārtoja vectēva laivu un aizskrēja uz tīklu šķūnīti pēc airiem. Zēni smiedamies un grūstīdamies saklupa laivā. Četri nosēdās pie airiem, viens valdīja stūres airi, bet Kotkaness, kā jau laivas saimnieks, rīkoja pārējos.

—    Raujiet uz augšu pret straumi, citādi mūs nonesīs uz Glumo krāci, kur ūdens gāžas pa slīpumu lejā. Var vēl laivu uztriekt uz slīpajiem kumbriem.

—    Tu, Kotkaness, runā tik gudri kā pats bīskapa tēvs. Tev tikai jāuzvelk melnais svārks un jāiekar kaklā krusts, tad varēsi baznīcā sprediķi teikt, — ķircināja Raža, bet Kotkaness uzsauca:

—   Nesnaud! Vai neredzi, ka laiva griežas uz krastu, pievelc savu pusi!

—    Labi, labi, pievilkšu, bet paraugieties uz augšu, kur dzērves bēg no mūsu zemes.

—    Tās nav ne dzērves, ne zosis, jo laižas nevis kāsī, bet rindā, — aizrādīja Kotkaness draugam.

—   Nu tad pasaki — kādi putni lido rindā?

—   Pīles un gulbji. Tie tur augšā ir lieli, smagi putni.

—    Gulbji! — sauca jaunās balsis. Zēni māja ar rokām un vēlēja putniem nokļūt tur, kur nav sala un sniega, un pavasarī atkal laimīgi atgriezties mājās. Raža pat cepuri uzsvieda gaisā, bet tā iekrita ūdenī, un straume to aizrāva projām par lielām gavilēm citiem zēniem.

—   Neraudi, Raža, tava lūku cepure aizpeldēja uz siltām zemēm, un tev nu jāpin jauna.

Zēni pavadīja ar acīm lielos putnus tik ilgi, līdz plīvojošā rinda pazuda aiz meža. Tad laiva atdūrās krastā un laivotāji lēca ārā.

Kotkaness vilka laivu gar krastu, kur ūdens malā auga alksnis. Ledus gabalu apdauzīts un pavasara palu aplauzīts, tas tomēr vēl zaļoja un turējās, cieti ieķēries akmeņainajā zemē. Nejauši Kotkaness pacēla acis uz upi, un laiva palika nepiesieta. Viņš ieraudzīja upē vientuļu airētāju, kas cīnījās ar straumi. Bet tas taču bija Mārtiņš, kas brauca tik aplam! Straume rāva laivu uz leju, kur draudēja krāču akmeņi, asos sānus kā šķēpus izcēluši pretī.

—    Brauc uz augšu! Uz augšu jābrauc, ja gribi palikt dzīvs! Tevi ieraus mutulī! — kliedza Kotkaness.

Zēni krastā tikko sadzirdēja bailēs aizsmakušu balsi. Kotkaness iegrūda laivu atpakaļ ūdenī. Kad tā jau peldēja, tajā ieklupa arī Raža. Draugi sakampa katrs pa airim un dzinās pakaļ nelaimīgajam braucējam.

—    Nevar taču ļaut cilvēkam noslīkt, — sacīja Kotkaness, raujot airi no visa spēka. Raža neteica neko, tikai airēja un smagi pūta. Ar katru aira vilcienu viņi tuvojās Mārtiņa laivai, kas bija ierauta tādā straujumā, ka zēna spēki bija par vājiem, lai tiktu atpakaļ rāmākā ūdenī. Kotkaness saķēra mazās laiviņas sānu un uzsauca Mārtiņam:

—   Met airus mūsu laivā, turi cieti savas laivas saiti un lec pie mums!

Mārtiņš krišus iekrita laivā pie zēniem. Abi glābēji kā veci zvejas vīri rīkojās ātri un droši.

—    Rausim tuvāk krastam! Tur uz krāču kauliem tači, — mudināja Raža, un Kotkaness jau grieza laivu pret krastu. Tači kā gara sēta bija salikti upē un turējās uz resniem trijkājiem — āžiem, apkrautiem ar akmeņiem, lai straume tos neaizrautu.

Puiši rāva airus, cik jaudas, tomēr straume nesa laivu uz dunošajām krācēm. Pagāja daži mirkļi, tad laivas pazuda ūdens mutuļos.

Raža iznira virspusē, viņam palaimējās pieķerties taču āzim, un pagaidām viņš bija drošībā. Lielākās briesmas bija garām, un viņš skatījās pēc biedriem. Pie kājām ūdenī ķepurojās Mārtiņš. Raža saķēra viņu. Mārtiņš gulēja bāls un nekustīgs. Pāri zēna pierei un acīm tecēja asinis. Kotkanesu neredzēja, arī abas laivas bija pazudušas. Raža kliedza pēc palīga, bet balss nosmaka ūdens šņākšanā.

Mazie zēni, kuri palika salā, redzēja visu, kas notika Daugavā, un nule kliedza, cik jaudas. Drīz ūdensmalā atskrēja puiši un, turoties pie taču kokiem, pa glumajām akmens mugurām, ūdens apšļākti, lauzās pie cietušajiem. Ar lielām grūtībām aizvilka Mārtiņu uz krastu. Nu Ra- zam bija brīvas rokas, un viņš varēja pats sevi glābt.

Kad abi bija laimīgi krastā, neviens nesaprata, ko tālāk darīt. Ražas ceļš zināms — uz pili, bet kā lai tur nogādā sasisto Mārtiņu? Atskrēja ciema sievas un sacēla lielu brēku. Katra teica savu padomu un piedāvāja savu palīdzību.

Izdzirdis sacelto troksni, Daugavas malā atsteidzās Kotkanesa vectēvs.

—    Kur Kotkaness? — bija vectēva pirmie vārdi, kad, aplaidis acis apkārt, nekur neredzēja savu mazdēlu.

Kad viņam pateica, kas noticis, Raktis aizsūtīja kādu karavīru uz nocietinājumu parunāt ar Ako, lai sūta vīrus meklēt pazudušo Kotkanesu, bet Mārtiņu steidzināja nest uz savu būdu.

—    Viņam vajadzīga īsta kopšana, bet vispirms iztaustīšana, vai nav kas lauzts, — pateica Raktis.

Būdā Mārtiņu noguldīja uz ādām apklātās Kotkanesa lāviņas. Vecais vīrs ilgi taustīja un spaidīja zēna sadauzītās miesas, bet neko nelabu nevarēja atrast. Galvā bija brūce, bet kauli likās veseli. Lai gan smagi, zēns tomēr pūta, un sirds arī sita, tad jau dzīvs vēl bija, acis gan vaļā nevēra. Raktis izmazgāja brūci, pielika pie tās ceļmallapas un notina galvu baltiem linu autiem. Nu atlika gaidīt, ko nesīs rīts. Naktī Raktim likās, ka dzirdētu vāj- nieku vaidam. Vecais vīrs rāvās augšā un uzšķīla uguni, aizdedzināja skalu un gāja pie lāviņas. Zēns, pacēlis skatienu augšup, čukstēja sausām lūpām:

—    Kotkaness? …

—   Ar Kotkanesu notikusi nelaime — pazudis, salas puiši viņu meklē.

Tai naktī Raktim neiznāca daudz miega, jo sirds bija nemiera pilna par pazudušo mazdēlu un par savainoto zēnu, kas gulēja viņa būdā. Kad logā caur aļņu pūšļiem manīja zilganu blāzmu, Raktis cēlās kurt uguni. Zēns bija nomodā un skatījās viņā lielām acīm, kurās bija mēma pacietība. Bedrē iedegās uguns un pielēja mazo namiņu ar gaismu un siltumu, bet būda pieskrēja arī pilna sīviem dūmiem, kas krājās pie nomīdītā kula un lēnām vilkās uz augšu pretī nokvēpušajiem jumta kokiem, un izkūpēja ārā pa augšeni — jumta caurumu. Jo gaišāk iedegās uguns, jo mazāk dūmu krājās būdā, un tad jau varēja tīri labi redzēt un elpu vilkt.

Raktis nocēla vāku būdas kaktā izraktajai bedrei, kuras vēsumā glabāja savu ēdiena aizgādu. Viņš izņēma maizes donu, ceptu zivi un podiņu ar piena lāsi un jau gribēja nest pie Mārtiņa lāviņas, kad izdzirda ārā smagus soļus. Nāca ciema vīri apprasīties, kur vēl pazudušo meklēt, jo vakar izmeklējušies tepat gar salu un neko nebija atraduši. Atnāca arī vanems, un viņam attecēja līdzi pinkainais Tūntabs.

—   Jums derētu sadalīties divās daļās, — izrīkoja Ako. — Vieni lai izstaigā pakrasti gar lielo taku. Citi apbraukājiet un izlūkojiet kaimiņu Nulpes un Zirņu salu. Apstaigājiet arī krāces lej pusē. Mūsu salā nav ko meklēt, te zēni vakar visu izlodājuši un neko nav atraduši. Pasauciet arī suni līdzi, kas zina, varbūt saodīs kādas zēna pēdas.

Vīri nekavējoties devās ceļā. Vēl viņi nebija aizgājuši, kad būdas durvīs iekārās ziņkāras galvas, aplaida acis apkārt, bet tālāk spraukties neuzdrīkstējās. Raža, kā jau lielāks un drošāks, iegāja būdā un apstājās pie Mārtiņa lāviņas. Viņš bija vairākas vasaras nodzīvojis pilī un, diendienā sastopoties ar karakalpiem, šo to ieklausījies no viņu vāciskās runas. Ne daudz, bet dažus vārdus viņš varēja pateikt svešajā valodā. Nule viņš sāka ar Mārtiņu garu runāšanu, ņemot palīgā rādīšanu ar rokām un sejas vaibstīšanu, vārdus labāk paskaidrojot.

—    Vai tev sāp arī kas? — prasīja Raža. Mārtiņš klusu kaut ko teica un purināja galvu par zīmi, ka nesāp.

—   Tad jau ir «gut», — teica Raža (tas vāciski nozīmē «labi»).

—    Gut, gut, — apstiprināja Mārtiņš.

—    Bet galva nav «gut»? — Raža rādīja uz brūci Mārtiņa galvā. Mārtiņš bēdīgs pamāja.

Būdā sanāca arvien vairāk zēnu. Viņi stāvēja pie slimnieka lāviņas un drošināja viņu gan draudzīgiem smaidiem, gan labiem vārdiem. Raktis uzbārās:

—    Ko saskrējāt visi kā zvirbuļu bars, rau, būdā nav vairs vietas, kur apgriezties. Taču redzat, ka svešais zēns sadauzīts un tagad viņam par visu vairāk vajadzīgs miers. Ejiet mājās un atnāciet atkal citu reizi, tikai ne visi barā.

mārtiņš mācās lībiski

Pazudušā Kotkanesa meklētāji atgriezās bez meklētā. Pie Nulpes salas bija atraduši vienīgi mazo laiviņu ar ielauztiem sāniem, uzsviestu uz krāces akmeņiem, bet no lielās laivas un zēna nebija nekādas pēdas. Arī Tuntabs bija pazudis.

Zēni nāca pie Mārtiņa katru dienu, par prieku pašiem, bet īpaši Mārtiņam, kas atspirgā jo dienas jo vairāk. Vēl pēc laiciņa viņš cēlās no lāviņas un gāja pasēdēt saulītē būdas priekšā. Zēni nometās mauriņā, un tad tika runāts par darbiem, kas vēl šai rudenī darāmi, kādas takas ap- skrienamas. Bet nepagāja neviena diena, kad nepieminētu pazudušo Kotkanesu.

Kad zēni aizgāja un Mārtiņš ar vectēvu Rakti palika būdā vieni, Mārtiņam bija daudz jādomā par briesmām, kādās vieglprātīgi bija devies, viņš saprata, cik lielas tās bijušas, bet liktenis pažēlojis. Ko liktenis! Kotkaness pažēloja.

Vectēva galvā grozījās citas domas. Viņš nekādi nevarēja saprast, kālab no pils ne mūki, ne karakalpi netaujā pēc Mārtiņa. Pēdīgi atmeta ar roku, sak, tā vācu pašu darīšana, šim, vecajam Raktim, jārūpējas par vājnieku, ja nu tas atrodas viņa būdā un uzraudzībā.

Mārtiņš arvien vairāk atguva spēkus. Reiz, kad būdā bez Mārtiņa un vectēva bija arī Raža, vectēvs lika, lai Raža uzprasa Mārtiņam, vai viņam ir kādi brāli un māsas.

—     Nezinu, vecotēv, — skanēja bēdīga atbilde,

—    Bet tēvs un māte?

—    Neko nezinu.

—    Bet kur tu tāds gadījies?

—    Mani atveda bīskapa tēvs no Ikšķiles.

—    Zinu, — bet kā tu tiki Ikšķilē?

—           Arī to pavisam skaidri nezinu. Mani kaut kur atraduši, mūki barojuši un guldījuši. Bīskaps ieģērba mani baltās drānās un lika baznīcā nēsāt un šūpot mazu kvēpināmo trauku. Tas ir viss, ko es zinu par savu mazotni.

—    Vai tu esi vācu dzimuma?

—           Nezinu. Ikšķilē maz dzirdēju citu valodu, tālab sarunāties varu tikai vāciski.

Raktis ilgi klusēja, līdz pēdīgi teica:

—           Es domāju, ka tu neesi vācietis, jo nekad nav dzirdēts, ka vācieši vestu no Vāczemes šurp mazus bērnus. Arī zemgaļi un žemaiši, nākot karagaitās uz mūsu zemi, nevadā bērnus līdzi.

—           Bet tad jau Mārtiņš ir mūsu ļaužu! — nenocietās Raža. — Tev, Mārtiņ, labi jāieklausās mūsu valodā, un tad tu būsi tāds pats lībiešu puika kā mēs citi.

Mārtiņš smaidīja. Redzams, viņam bija tīkama doma, ka viņš varētu būt lībietis, nevis vācietis, kurus šai zemē ne visai labi ieredzēja.

—           Tev tagad jārunā mūsu valodā, — teica Raža un paņēma maizes gabalu. — Redzi, tā ir maize.

—    Maize, — atkārtoja Mārtiņš.

—    Jā, un maizi var ēst.

—           Est, — arī šo vārdu atkārtoja Mārtiņš pavisam skaidri.

—           Vai zini, Mārtiņ, skriešu pastāstīt to citiem zēniem! — Un Raža izsteidzās no būdas. — Tas tik ir prieks!

Pēc brīža pie Rakša būdas saskrēja trokšņains bērnu pulks.

Kad Mārtiņš izgāja laukā, jautrais bars viņam uzgavilēja. Mārtiņš nebija mazāk priecīgs, vajadzēja tikai paskatīties uz viņu, lai zinātu, kā viņš jūtas.

Drīz pēc atlabšanas Mārtiņu uzmeklēja divi pils bru- ņukalpi un bargi noprasīja: — Mārtiņ, kālab tu slēpies no mums?

—   Es neslēpjos, biju slims, vēl tagad pušums galvā nav pilnīgi sadzijis.

—   Nebūtu plēsies ar ciema zēniem, galva būtu vesela.

—   Neesmu plēsies, braucu pāri Daugavai, straume norāva lejā un uzsvieda uz akmeņiem. Ja zēni neatsteigtos palīgā, es būtu nosities.

—   Labi, labi, bet nu taisies mums līdzi uz pili.

—   Es nekur neiešu, man te ir labi.

—   Tu iesi! — uzkliedza bruņukalps, uzrāva Mārtiņu kājās un stīvēja uz vārtiem, kur sadūrās ar Ražu.

—   Kālab raujat Mārtiņu projām, ja viņš negrib dzīvot pilī?

—    Tur viņam jādzīvo. Tā noteicis bīskaps.

Mārtiņu aizveda uz pili, bet Raža sasauca kopā lielos zēnus un pateica, kas noticis. Zēni drāzās uz pili. Pretī nāca vanems Ako, ievēroja zēnu uztraukumu un saprata, ka atgadījies kas neparasts.

—   Kas noticis? — viņš prasīja.

Raža ātri visu izstāstīja.

—    … Sarunājām iet barā uz pili un atņemt Mārtiņu, paķērām arī duramos līdzi, — viņš pabeidza.

—    Jūsu rīcība ir aplama, — cieti nobrīdināja vanems. — Tādas lietas kārtojamas vīriem, ne jums, pusaudžiem, un kārtojamas bez steigas, saprātīgi, citādi tām var būt bīstamas sekas. Vai sapratāt? Dodieties tagad mājās un uzmeklējiet lāviņas, jo ir jau vēls. Rīt aiziešu uz pili, raudzīšu satikties ar Mārtiņu un runāšu ar mūkiem. Ceru, ka viņi neliegs zēnam arī turpmāk dzīvot pie mums.

Atnāca jauna diena. Ako izgāja no nocietinājuma un soļoja uz pili. Pirms tikšanās ar mūkiem bija jāuzmeklē Raža, kas mazdrusciņ saprata vācu vārdus.

Vanems nebija pilī pirmo reizi, tomēr vērīgi aplūkoja pils iekārtojumu. Gar mūra sienām triju soļu platā joslā uz koka balstiem uzceltās nojumes veidoja mūriem koka virsbūvi. Dažu soļu attālumā no mūriem uzbūvētās dzīvojamās ēciņas bija mazliet zemē iegremdētas. Pagalma ziemeļvakaru pusē, tieši pretī vārtiem, atradās pils lielākā ēka. Tās garums varēja būt kādi desmit un platums septiņi soļi. Turpat blakus bija izrakta aka. Pils vidusdaļa nebija apbūvēta un tika izmantota par sapulcēšanās vietu. Nule tur skrēja, lēca un sirdīgi cirtās ar zobeniem karakalpi, protams, ne jau no tiesas, tikai vingrinoties kara- mākā.

Lielākās ēkas priekšā stāvēja mūki un ar neslēptu ziņkāri aplūkoja vanemu un Ražu. Ako piegāja pie veca, cienījama izskata mūka, sveicināja un teica:

—    Vai jaunais zēns Mārtiņš atrodas pili?

Raža šos vanema vārdus pateica mūkam vāciski. Saņēmis apstiprinošu atbildi, Ako turpināja:

—      Šis zēns nesen nokļuva dzīvības briesmās, triekts uz krāču akmeņiem, tika stipri savainots. Viņu izglāba mūsu zēni, aiznesa uz zvejnieku būdu un tur kopa. Brūces ar laiku sadzija, un zēns izveseļojās. Apradis ar lībiešiem un atradis labus draugus, viņš grib palikt pie zvejniekiem, bet karakalpi ar varu atrāva viņu uz pili. Kālab neatļaujat zēnam dzīvot pie lībiešiem, ja viņš to tik ļoti grib?

—      Bīskaps noteicis, ka zēnam jādzīvo pilī, — atsaucās mūks.

—      Kamēr zēns bija sadauzīts un nevarīgs gulēja pie mums būdā, jūs par viņu nelikāties ne zinis, droši vien nemaz nezinājāt, kur viņš atrodas, arī bīskapa pavēli bijāt aizmirsuši un tikai nule atcerējāties. Pajautājiet zēnam, kur viņš grib dzīvot.

Mūks minstinājās un nebija pierunājams atlaist Mārtiņu.

—      Vai nu lieciet atvest zēnu, vai arī es iešu un atvedīšu karavīrus, lai parunā ar jums ieroču valodā! — Ako vārdi skanēja cieti un pavēloši.

Tad mūks piekāpās un lika atsaukt Mārtiņu. Zēns atnāca ar skaidri redzamu sarūgtinājumu sejā un asaru pilnām acīm. Uz mūka jautājumu, kur viņš grib dzīvot, Mārtiņš bez apdomāšanās atbildēja:

—    Vectēva Rakša būdā!

Mūks manāmi apjuka, tad kļuva pielaidīgāks:

—      Pagaidām puisis varētu palikt pie jums, līdz bīskaps izlems, kur viņam dzīvot.

Mārtiņa acis staroja, tomēr viņš neizrādīja savu prieku. Vakarā zēni šo lielo uzvaru noslēdza ar lidināšanos no kraujas, un Mārtiņam bija jālidinās pirmajam.

svešais vājnieks

Bet Kotkaness? Kur palika Kotkaness?

Kad ūdens mutulis uzdzina laivu uz krāču akmeņiem un Raža kopā ar Mārtiņu pazuda ūdens vērpetēs, Kot- kaness, smagi triekts pret brangu, atkrita atpakaļ laivā, un straume aizrāva to ar pusdzīvo puisi tālāk. Kotkaness neko nejuta, nedzirdēja un neredzēja — kā nedzīvs koka gabals viņš gulēja laivā, kuru straume nemitīgi raustīja, grozīja un nesa uz leju — uz jūru.

Vakara pusē Kotkaness sāka kaut ko apjaust. Viņam likās, ka pasaule griežas un viss deg. Sāpēja mugura, it sevišķi pleci, ceļgali un galva. Bija tā, it kā mugurā būtu šķēps, kas kustoties duras aizvien dziļāk un rada neciešamas sāpes.

Pamazām puiša apziņa noskaidrojās, gurdās acis atkal atvērās, un migla tajās bālēja. Viņš saprata, ka guļ ūdenī un viņam jātiek sausumā uz dzeltenām smiltīm. Viņš cēlās augšā, bet, cik tas viņam izdevās, vairs neapjauta, un viss, kas pēc tam notika, bija tikai murgi.

Jau vakara krēsla klājās pār ūdeni, kad upē nāca redzama liela laiva ar vīriem platos kažokos, jērādas cepurēm galvā. Tie bija kriviči, kas laidās lejā pa Daugavu.

—   Sasodītie vāci, arī te jau ieperinājušies, — skaitās vecs krivlču precinieks.

—    Spiežas aizvien tuvāk mūsu zemes robežām, negausīgie!

—    Paši esam vainīgi. Stāsta, Polockas kņazs Vladimirs, kam šī zeme maksā meslus, atļāvis vācu priesteriem te dzīvot un kristīt vietējos ļaudis.

—    Bet viņi ceļ cietokšņus, ved šurp karaspēku un nocietinās.

Tad ierunājās kāds cits no laivotājiem, kas valdīja stūres airi:

—    Mums tepat būs jāpavada nakts, tumsā varam ieskriet krācēs.

—    Griez tikai malā!

Laivu piegrieza krastā un nostiprināja. Divi atbraucēji pakāpās kraujā un salasīja kurināmo, un drīz ūdens malā sprēgāja ugunskurs. Liesmas šaudījās un plaka, metot kraujas plienakmeņos kuprainas ēnas. Uz žākļiem kārtiņā pāri ugunskuram pakāra katliņu. Kad ūdens katliņā burbuļoja un atbraucēji nosēdās vakariņot, tuvumā gari, žēli ierējās suns.

—    Vai dzirdat, suns rej! Kur te, mežā, varēja suns rasties? — ierunājās jaunākais krivičs, gandrīz vēl zēns. 1 — Iešu raudzīt, kas tur ir.

—   Ej vien, tikai paķer līdz degošu pagali, ka neuzdu- ries kādam lielākam meža kustonim.

Jaunais krivičs aizgāja, bet citi palika ēdot un runāja par rītdienu, kad nonāks lībiešu ciemā pie Rīgas upes, kur iecerējuši mainīt preces ar lībiešu preciniekiem.

Jaunais puisis atsteidzās aizelsies un, vārdos pīdamies, stāstīja, ko redzējis:

—    Ūdens malā gul gaužām savainots cilvēks, un tas ir viņa suns, kas tur rej. Turpat upē uz akmeņiem apgāzta laiva. Ko nu darīsim? Nevar taču atstāt cilvēku vilkiem un lapsām par barību!

—    Bet kā tu zini, ka šis cilvēks vēl dzīvs, ja tik sasists?

—    Ir dzīvs, es paklausījos, vēl pūš, un sirds sit.

Tas bija Kotkaness, kuru kriviči atnesa pie savas laivas, novilka viņam slapjās drānas, apskatīja un apspaidīja, lielākās brūces apsēja un noguldīja laivā zem kažoka.

Kotkaness no visa tā neko nejuta, un, ja viņš neelpotu, viņu varētu noturēt par mirušu. Kotkaness nejuta arī, ka agrā rītā laiva aizpeldēja tālāk un piestāja krastā, kur Rīgas upīte ietek Daugavā. Viņš nejuta, ka viņu aiznesa uz lībiešu ciemu un atstāja zvejnieku būdā. Zvejnieka dēlēns Tullis izbijies skatījās, kad savainoto zēnu nejūtīgu kā malkas kluci nolika uz lāviņas.

Sai būdā svešais puisis nogulēja daudzas dienas un nebija ne dzīvotājs, ne mirējs. Labie ļaudis svešo- pabaroja un padzirdīja, bet vairāk neko viņa labā nespēja darīt. Citi ciema ļaudis, ienākuši būdā, paskatījās, nogrozīja galvu, bet neviens tādu puisi nebija redzējis un nepazina.

Ar laiku svešinieka brūces sadzija, nekādas citas kaites nepiemetās, bet svešais nerunāja. Kad viņam ko sacīja, viņš izturējās tā, it kā lībiski teikto nesaprastu, un pateikt neko nevarēja.

Pienāca vilku mēnesis, un tikai tad zēns raudzīja teikt pa kādam vārdam, bet, kā jau tāds, kas tikko mācās runāt, — ar lielu piepūli un ilgu domāšanu. Kad citi saprata viņa vārdus, bija apmierināts, un iekritušajos vaigos pavīdēja vājš smaids.

Drīz viņš varēja paprasīt nodzerties, varēja mājas ļaudis pasaukt vārdā. Puisis juta, ka dienu no dienas aug arī viņa spēki, un, kad pagāja ziemas saulgrieži, raudzīja celties. Varēja it labi nostāvēt un spēra arī kādu soli gar būdas sienu, pie kuras turējās. Tullis stāvēja blakus, balstīja un drošināja. Tā pamazām puisis atspirga, un kādā saulainā dienā, kad sniegs dzirkstīja un sals knieba vaigos, vājnieks, Tuļļa saturēts, spēra pirmos soļus pāri būdas slieksnim ārā baltajā pasaulē. Varēja redzēt, cik satraukts un laimīgs viņš jutās. Kad atgriezās būdā, apmierināts atlaidās uz lāviņas.

Tullis viņu izprašņāja, vai nevarot atcerēties, kas viņu tik stipri sadauzījis un pusdzīvu atstājis ūdens malā. Puisis ilgi domāja, līdz saprata, ko viņam prasa.

—   To es nezinu.

—    Kur tavas mājas, kur agrāk miti?

—   Es nezinu, — viņš apjucis atbildēja.

—   Bet saki — kā tevi sauc, to taču tu zini?

—    Nezinu, — bija vienīgā atbilde.

Kad Tullis darīja darbu, svešais arī gribēja strādāt. Kad iedeva cirvi, puisis to vērīgi apskatīja un ilgi domāja. Kad redzēja Tulli cērtam žagarus, raudzīja darīt tāpat, un darbs viņam ātri un veikli šķīrās. Tāpat tas bija ar šķēpu. Viņš to ilgi grozīja rokās, redzams, tas viņam kaut ko atgādināja, bet, ko ar to dara, netika gudrs. Kad redzēja Tulli metam šķēpu, tad gan satvēra gludo kātu un lidināja mērķī ar tādu spēku kā vecs, rūdīts karavīrs. Tā tas bija ar visām lietām. Viss bija jļauns un neredzēts, tālab bija jāmācās ar to darboties, un visu viņš iemācījās ātri.

Kādu vakaru būdā, kur piemita svešais puisis, ienāca ciema vanems Sumars apjautāties, kad vīri domā gāzt kokus jauncērtamām būdām un šķūnīšiem. Nupat esot klāt īstais laiks — jauns augošs mēness, kad cērtamas egles un priedes. Tur nebija ko domāt, visiem labi zināms, ka jaunā mēnesī cirsti skuju ko"ki izturīgāki par tādiem, kas cirsti citā laikā.

—    Tad nu norunāsim dienu, kad iesiet mežā, jo bez talkas neiztiksiet. Meža darbi nav vienas būdas vīriem pa spēkam, — Sumars runāja kā jau vanems.

—    Varam iet kaut rīt pat, kamēr dienas turas rāmas un saulainas, — atteica būdas saimnieks.

—    Cik vīru nāksiet? — prasīja vanems.

—    Trīs — es, mans dēls Tullis un atradenis, — skaitīja saimnieks un rādīja uz puisi, kas stāvēja pie durvīm.

—    Jā, jā, atceros, bija aplam sadauzīts. Par kādu izskatīgu dēlieti nule izvērties! Kā viņu sauc?

—    Viņam nav vārda, viss izsists no atmiņas, nezina ne savu vārdu, ne vietu, kur dzīvojis, — stāstīja namatēvs.

—    Bez vārda nevar dzīvot, katram cilvēkam vajadzīgs savs vārds, — cieti noteica vanems.

—    Maziem bērniem vārdu dod tēvs un māte — kas dos lielam? Tas jādara tev, tu esi ciema vecākais.

—    Nevienam nav jādod, lai izvēlas pats, — sacīja vanems un pajautāja atradenim, kādu vārdu viņš vēlas.

—    Tulli.

—    Tulli nevar, tāds vārds ir šim puisim, un divi Tu|ļi vienā būdā neder. Tev vajadzīgs cits vārds.

Mājnieki sauca puisim priekšā dažādus vārdus: Uisks, Kreza, Budars, Ķibars, Paints, Imants. Atradenis izvēlējās sev vārdu Imants. Visi bija apmierināti, bet visvairāk Imants pats, jo vārds Imants viņam likās sevišķi skaists.

Jo dienas, jo Imants kļuva vingrāks, jo dienas, jo vairāk apjauta briestošos vīra spēkus. Reizēm gadījās redzēt puisi jautru un prieka pilnu. Tad viņa pelēkās acis spulgoja un lūpās ievilkās smaids. Arī prāts kļuva asāks, un nu viņš bija tāds pats kā citi viņa vecuma puiši.

Reiz Tullim un Imantam gadījās iet gar mežmalu. Draugu prātus bieži nodarbināja mežs un zvēri. Tullis bija padzirdējis, ka ciema vīri pošoties iet mežā gādāt gaļu un ādas. Laiks medībām turējās izdevīgs. Soļojot gar mežmalu, draugi sprieda, cik labi būtu, ja tiktu medniekiem līdzi.

—    Bet paklau, Imant, tev taču nav ne šķēpa, ne līkste- nīcas. Kas tu par mednieku bez rīkiem!

—   Jā, kur lai tos ņem?

—    Šķēpa uzgali nevaram paši izdarināt. Tur vajadzīgas dzelzkaļa prasmīgās rokas, viņš no rāvakmens prot iztecināt dzelzi un kaļot izlocīt par derīgām lietām. Šķēpu un bultu kātus gan paši izdrāzīsim, arī līkstenlcas drāzīsim paši.

—    Kātus izdrāzt nav nekāda liela māka, bet līkstenīcu gan nepratīšu, — sprieda Imants.

—    Aiziesim pie Dukuma, paskatīsimies, kā viņš strādā. Dukumam mūsu ciemā labākā šāvēja un līkstenīcu drāzējā slava.

—   Tad nav ko gaidīt, — vedināja Imants, — pameklēsim tievas, gludas kārtiņas šķēpu kātiem.

—    Bet cirvis? Vajadzīgs arī cirvis garā kātā, kas noder ne vien zvēru kaušanai, bet arī tādai reizei, ja iznāktu satikties ar sireniekiem, — runāja Tullis.

—    Kad iesim pie Dukuma?

—    Man liekas, līkstenīcas būs jāatstāj vēlākam laikam. Šodien sameklēsim kārtiņas šķēpiem un steigsimies mājās sakārtot ieročus, kādi man ir. Tad izstaigāsim mežu, kamēr vīri tur vēl nav bijuši. Kas zina, varbūt palaimējas nogāzt kādu mazāku meža kustoni. Gaļu atdotu tēvam, bet ādu aiznestu dzelzkalim, lai izkaļ tev cirvi.

pie lĀČa migas

Tullis atmodās agri, lielā tumsā, un modināja Imantu. Puiši ātri saģērbās, iebāza kulēs pa maizes rikai un klusu izlīda no būdas. Rīta gaisma gulēja uz sniega un kokiem, bet nakts atkāpās no ciema mežā. Gaiss bija auksts un dzidrs kā avota ūdens, un saltums līda cauri drānām pie muguras. Puiši spēra ašus un garus soļus, lai drīzāk sasildītos.

Tad viņi iznāca uz zvēru takas. Neko aizdomīgu nemanīja, tomēr piesardzību nezaudēja. Nule viņi zagās uz priekšu klusi un uzmanīgi, cerību pilni vēroja sniegā dzīvnieku pēdas. To bija daudz, arī pavisam svaigas. Tās bija mazo dzīvnieku — visvairāk zaķu pēdas, aļņu un briežu nemanīja. Tikai pēc garāka pārgājiena zēni uzdūrās vietai, kur taku bija šķērsojis briežu bars: lielos laukumos sniegs bija izkārpīts, sūnas meklējot, apsēm apgrauzta miza un zari.

— Ar saviem diviem tutenīšiem un vienu šķēpu pret tādu baru neko nevaram iespēt un nedrīkstam arī bez vanema ziņas kaut. Meklēsim vēl, varbūt atradīsies kas mums pa spēkam, — čukstēja Tullis, un draugi klīda tālāk.

Kādā vecā un biezā egļu audzē, kur kokiem zari bija noliekušies līdz sniegam, Tullis apstājās un piebikstīja draugam. Viņš rādīja uz tumšu caurumu zem apsnigušajiem zariem. Pēdu pie cauruma nebija, un sniegs vizēja balts un neskarts. Tullis sažņaudza šķēpu ciešāk rokā un zagās caurumam tuvāk, skatījās, klausījās, pieliecās un ostīja gaisu, kas nāca no alas. Tad viņš panāca atpakaļ un čukstēja Imantam:

—    Tā ir lāča miga, tur viņš izguļ ziemas miegu. No alas nāk lāča smaka. Šī vieta jāielāgo, lai varam atrast.

Vieta bija zīmīga un viegli paturama prātā, jo blakus alai uzkalniņā ziemas saules skopajā gaismā atsarka balti bērzi.

—    Lāča migu atcerēsimies pēc bērziem un uzkalniņa, bet nu nekavēsimies, — aicināja Imants un pagriezās uz iešanu.

Palaikam puiši apstājās, paklausījās egļu vieglajā šņākšanā un brida tālāk, uzmanīgi vērojot mežu. Vai nu tīri tā būs, ka neko nepārnesīs. Jaunie mednieki spraucās cauri biežņai, kur koki bija saauguši cieši kopā ar krūmiem apakšā. Tullis uz mirkli pagriezās atpakaļ — kaut kas saistīja viņa uzmanību. Tas bija kāds tikko dzirdams troksnītis. Un tad no apsnigušās egļu jaunaudzes puišiem priekšā izlēca stirna. Pārlieku sabijusies un apstulbusi, viņa uz mirkli sastinga, bet ar to pietika, lai Tullis iecirstu viņai krūtīs savu vieglo šķēpu. Stirna sabruka, un tutenis nogalēja straujo meža dzīvnieku.

—    Tavs metiens bija ātrs un trāpīgs, — priecājās Imants. — Redzams, tev ir ķēriens.

—    Kas neprot ar bultu caururbt zaķi vai stirnu, spiests badoties, — teica Tullis.

Stirnu uzšķērda, iekšas izgāza. Cauri sasietajām kājām izbāza kārtiņu, un puiši priecīgi nesa medījumu uz mājām.

—    Par atrasto lāča midzeni pastāstīsim ciema medniekiem, gan jau viņi zinās, kas darāms, — Tullis noteica apmierināts.

—    Būtu labi, ja mēs arī tiktu uz mežu līdzi.

—    Ja neņems, neteiksim, kur atrodas lāča miga, — smiedamies puspajokam sacīja Tullis.

Ziņa par atrasto lāča migu ātri apskrēja ciema būdas. Ziemā Daugava labprāt neatdod savas bagātības, tālab ziņa par iespējamu gaļas guvumu ļaudis priecīgi satrauca.

Vakarā trīs pieredzējuši mednieki sēdēja Dukuma budā un cepināja uz oglēm laša šķēles.

—    Kur gan Tullis kavējas? — kāds ievaicājas, bet durvis jau vērās, un Tullis un Imants pārkāpa par būdas slieksni.

—    Stāstiet, kur atradāt lāci! Vai tālu no ciema?

—    Ko tā var izstāstīt, gan jau mēs jūs tur aizvedīsim, par to varat būt droši.

—    Vai tad jūs taisāties nākt līdzi uz lāča lenkšanu?

—    Kā tad citādi, mēs lāci atradām, palīdzēsim arī pieveikt, — atteica Tullis.

—    Un bail nebūs?

—    Neesam vairs bērni.

—    Nu, ko darīsim? Puiši grib nākt līdzi.

—    Lai nāk, lai redz, ka lācis nav kaķītis vai sunītis, ar ko var kaitēties, — noteica Dukums un cēla vīriem priekšā podu ar saceptas zivs gabaliem. — Savāksim visu, kas vajadzīgs, uztrīsim nažus un šķēpus un tad mazā gaismiņā iesim meklēt pekaini.

Kad mednieki izgāja no ciema, nakts jau bālēja. Jaunie puiši soļoja vīriem pa priekšu, spraukdamies cauri piesnigušajiem krūmiem, un veda droši uz lāča migu. Tullis palaikam apstājās un pavēroja, vai neieraudzīs bērziem apaugušo uzkalniņu. Vīri nopietnām sejām brida priekšgājēju pēdās.

—   Tulli, paklausies, — klusu teica Imants. — Kālab Dukumam līdzi stakle? Ne ar to var durt, ne cirst.

—    Kad lācis uzbrūk, ar stakli viņu uz mirkli atvaira, uzraujot zvēra galvu uz augšu, tad arī vieglāk ietriekt tuteni sirdī. Lāču mednieki tā parasti dara.

Kad vīri nonāca pie alas, saspringtās sejas rādīja, ka viņi te ir nevis vienaldzīgi skatītāji, bet gan bīstama darba darītāji. Dukums sabradāja paldeno sniegu alas priekšā, tad pieliecās un brīdi klausījās, bet alā bija klusu. Kamēr vīri atkārpīja sniegu un paplašināja alas ieeju, Dukums aizdedzināja žagarus un iemeta alā, kliedza un badīja alu ar šķēpu, bet zvērs nerādījās un nedeva nekādu dzīvības zīmi. Vīru sejās bija pārsteigums un neziņa — vai tiešām ala būtu tukša? Bet lāča smaka nevarēja maldināt.

—    Lūkosim vēlreiz, — aicināja Dukums, — gan jau viņš modīsies.

Tullis atnesa celmu, un vīri to ietrieca alā. Atskanēja dobjš rūciens un tūdaļ apklusa. Pēc brīža smagais zvērs izsvempās no alas un ar negaidītu ātrumu metās vīriem virsū. Lāča mednieki nepaguva atlēkt, kad zvērs ar spēcīgu ķepas vēzienu aizslaucīja visus, kas pagadījās priekšā, ieskrambājot vienam plecu. Stipras rokas mests, šķēps iecirtās lācim gurnā. Zvērs paklupa, bet ātri uzrāvās kājās un skatījās pēc vainīgā. Tullis bija pasists pie zemes. Viņa izstiepto šķēpu lācis samina kā skangalu. Imants stāvēja lācim pretī ar sviedru lāsēm norasojušu pieri.

—    Nestāvi lācim ceļā! — sauca uztrauktas balsis.

Tikai nebēgt! Imants sažņaudza šķēpu.

Lācis mirkli kavējās, tad gāzās uz priekšu. Drebošu sirdi Imants gaidīja šo brīdi. Viņš pacēla ieroci un ar varenu spēku trieca to lāča spalvainajās krūtīs. Dzelzs iecir- tās dziļi, iestrēga un nebija izraujama. Rēcot no niknuma un sāpēm, zvērs sabruka zemē.

Dukums pielēca nāvīgi ievainotajam zvēram klāt un iedūra sirdī. Lāča galva bez spēka atkrita atpakaļ, kājas vēl dažas reizes noraustījās, lielais augums izstiepās un palika nekustīgs guļam.

—    Beigts… — tikko dzirdami izdvesa Dukums un atviegloti uzelpoja. Arī citiem medniekiem sejas noskaidrojās, acīs bija prieks, ka visi dzīvi.

—    Šis ir vecs tēvainis, liels un smags, — kāds vērtēja nokauto zvēru, un otrs piebilda:

—    Kas nokauj lāci, tam pieder āda. Tā veca paraža.

—    Imants nu jāgodā par lāča kāvēju. Negaidīju no jaunā puiša tādu drosmi un spēku, — brīnījās Dukums.

Nu vajadzēja padomāt, kā smago medījumu aizdabūt uz ciemu. Imants piedāvājās iet pēc zirga. Protams, Tullis tūdaļ taisījās draugam līdzi. Tikām vīri lauza egļu sausos zarus un meta kaudzē ugunskuram. Vīri varēs mierīgi pasēdēt un pasildīties, kamēr puiši atgriezīsies no ciema ar zirgu un ragavām.

Imants soļoja gaišu domu pilns. Ar lāča noduršanu viņš bija izaudzis ne vien pats savās acīs, arī mednieki raudzījās viņā ar cieņu. Neparasts vieglums un prieks šūpojās puiša krūtīs.

—    Vai bail nebija, kad stāvēji lāča rīklei pretī? — vaicāja draugam Tullis.

—    Bija, pat nosvīdu no bailēm, bet es par varēm centos tās nomākt.

—    Tev ir stipras rokas un droša dūša, un lāča kāvēja lielais gods, tev pieder arī lāča āda. Par to tev dzelzkalis izkals ne vien cirvi, bet arī šķēpam uzgali.

Vakarā ciema ļaudis gatavojās bagātīgam mielastam un daudzināja drosmīgo lāča kāvēju. Tāds medījums salā negadījās bieži. Arī Tuļļa tēvam tika savs prieks. Viņš ci-

lēja lāča taukus, sadalīja gabalos un salika podā. Taukus viņš izkausēs un glabās. Ieberzējies ar lāča taukiem, cilvēks kļūst mazjutīgs pret karstumu un aukstumu, pret sauli un vēju. Lāča tauki labi palīdz iekšējās kaitēs tāpat kā bebru tauki — ārējās, tikai tie jādzer vai jāziež karsti.

Abi draugi tai laikā steidzās uz ciema kalvi. Viņi tikko spēja stiept kārti ar smago ādu, par kuru bija iecerējuši dabūt karavīram nepieciešamos ieročus — kaujas cirvi un šķēpu.

Imants mita tai ciema daļā, kas tuvāk Daugavai, tur bez zvejnieku būdām un tīklu rindām citu neko neredzēja. Uz Rīgas upes pusi ciems visai pārvērtās. Augstas, no priežu dziedriem kaķētas mājas cēla gaisā šaurus un stāvus jumtus. Te dzīvoja un strādāja amatnieki. Kur pagrieza acis, visgarām rosījās cilvēki un bija dzirdami darba trokšņi.

Rīgas upes platākajā daļā, ko sauca par Rīgas ezeru, bija ierīkota osta. Krastus nostiprināja pāļi, kas garu gadu gaitā bija apzaļojuši un noglumējuši, nemierīgu ūdeņu apskaloti. Tur gulēja ziemas guļā noenkuroti kuģi.

—    No kurienes šie kuģi atbraukuši? — taujāja Imants.

—    Kā nu kurais — no Krievzemes, Gotzemes, bet visvairāk no Vāczemes. Tas ar krāsainajām burām tagad pie mums rets viesis, atzēģelējis pāri jūrai no vikingu Skandu zemes.

Kad nonāca pie vāciešu preču šķūņiem, puiši pa atvērtajām durvīm iekšā samanīja preciniekus rosāmies pie ādu saiņiem, medus kubliem un vaska rituļiem, kas bija sakrauti kā malka augstās grēdās.

—    Redz, kā pošas un kārtojas pavasarim, kad visu to labumu šķūtēs uz Vāczemi un no turienes saņems pretī jaunus sāls un vadmalas krājumus, — klāstīja draugam Tullis. — Rādās, ka amats dod preciniekiem labu peļņu, citādi nestaigātu tik apmierināti. Redz, kādi viņiem balti un apaļi vaigi, no sliktas dzīves tādi nemēdz būt.

Imants tikai izklaidīgi norūca, redzams, cieši domādams par kaut ko citu. Tikai pēc brīža viņš ierunājās:

—    Tu kādreiz man stāstīji, ka vācieši daudz vaska izniekojot svecēm. To es saprotu, mēs jau arī pa kādai izle- jam. Bet, ka vāci daudz vaska iztērē rotas lietu veidņiem, tas man nelien galvā. Vasks taču necieš karstumu un ātri kūst.

— Es arī agrāk par to grozīju galvu, līdz man gadījās pašam redzēt, kā rotkalis strādā. Iecerēto rotas lietiņu, teiksim, čiekuriņu vai citu kādu karulīti, izlipina no vaska, apziež ar māla kārtu, ļauj izžūt un pēc tam ugunī apdedzina. Vaska čiekuriņš sadeg, apdedzinātais māls kļūst ciets un slēpj vidū tukšumu ar čiekuriņa apveidu. Tad mālā pakaļ caurumu, tukšajā viducī ielej kausētu sudrabu un ļauj tam visam atdzist. Kad māla kārtu sadauza, no lauskām izveļas sudraba čiekuriņš. Vai nu saprati, kur aiziet tik daudz vaska? Katram pakariņam taču jālipina jauns vaska veidnis.

Puiši gāja tālāk. Imants visu vērīgi apskatīja un drīz atkal ierunājās:

—    Tu teici, ka ciems cieši nodrošināts. No trim pusēm to tiešām labi sargā ūdens, bet ceturtā puse — vaļā. Pa to nedraugiem viegli iebrukt.

—   Tik viegli nav, kā tev liekas. Gar ciemu no Rīgas upes augšgala līdz Daugavai izrakts dziļš grāvis, smiltis samestas uzbedumā, un uz tā uzcelta cieta stabu sēta.

—   It kā es to nezinātu, — Imants atsaucās. — Tas viss viegli pārrokams un izjaucams.

—   Grāvi padziļinās un sētu uzcels augstāku, gan jau redzēsi. Bet nu iesim, nekavēsimies vairs.

Abi nonāca pie kalves, kur bija cerējuši tikt pie ieročiem.

—   Tūdaļ redzēsi vīru, kas ir senas dzelzkaļu dzimtas pēcnieks, labi pazīst dzelzi un uguni. Daži no viņa bīstas un viņa māku tur par burvestību.

Kad nācēji pavēra durvis, pretī sitās un lēca dzirksteles no nokaitētas dzelzs, ko uz laktas dauzīja līdz vidum pliks vīrs ar apdegušu skoteli priekšā. Viņš placināja dzelzi no visām pusēm, tad iemeta gabalu ūdens silē. Gaisā uzšāvās sutas mākonis un ietina vīru baltā mutulī. Imants negribot izbijies sarāvās, viņam likās, ka te tiešām ir burvestība.

—   Ko nesat man nemītu ādu! — uzbārās dzelzkalis, kad Tullis pateica puišu vajadzību. — Vai man vaļa ādu raudzēt un miecēt? Tas ādmiņa darbs!

Iznāca gara runāšana, bet, kad izklāja ādu sniegā aiz kalves un nāca redzams, kas tas bijis par diženu zvēru, tad gan vīrs kļuva pielaidīgāks un apsolīja nokalt kāroto cirvi, ne visai lielu un smagu, bet ar cietu tērauda zobu. Kā piedevu viņš uzdāvināja šķēpa uzgali un desmit bultu

galus, kas viņam jau bija gatavi krājumā. Draugi ar nācienu bija apmierināti, uzmeta ari acis otram vīram, kas mina ādas maisu un dzina gaisu ēzē, atstāja kalvi un pagriezās uz Daugavas pusi. Vēl apstājās pie augstas krāsns, no kuras vēlās dūmi un dvašoja karstums.

—    Kas tas tāds? Ko tur dedzina? — Imants ziņkārs prasīja vīram, kas locījās pie savādās krāsns.

Uzbilstais bija runīgs un izstāstīja, ka šai krāsnī no purva rūdas tecina dzelzi.

—    Un tad no tās kaļat cirvjus?

—   Ne vien cirvjus, kaļam arī lemešus, izkaptis, tuteņus un citas ikdienā vajadzīgas lietas.

Bija auksts ziemas vakars. Mēness meta zilganu gaismu pāri sniega klātajam ciemam. Būdas slēpās ēnās, un tikai retai no augšeņa pret melnajām debesīm stiepās gaismas stabs ar pelēku dūmu strūklu. Arī Tuļļa tēva būdā visi vēl negulēja. Imants sēdēja pie uguns un meta kuldā sve- ķotus egļu zarus. Citi mājas ļaudis klāja un kārtoja lāviņas, lai drīzāk tiktu pie miera, tikai Imants vēl kavējās pie uguns un nedomāja par gulēšanu. Viņam bija prātā Turaidas ciemiņš, kas te pēcpusdienā stāstīja garus stāstus par dzīvi pie Gaujas.

—   Ko tā sēdi? Vai domā sprikstis ko izzīlēt? — pazobojās draugs Tullis.

—    Ko es varu zīlēt, neesmu ne zīlnieks, ne pareģis. Domāju par to pašu Turaidas ciemiņu, kas te šodien sērsa.

Imants piegāja pie loga, atvilka aizbīdni un paraudzījās naktī. Pretī sitās auksta vēja uzvandīti sniega putekļi. Puisis pasteidzās aizgrūst logu, tad noliecās, pameklēja zem lāviņas un izvilka cirvi, pagrozīja rokās un pieslēja pie durvīm.

—    Kālab slien cirvi pie durvīm?

—   Vai tev piemirsies, ko ciemiņš stāstīja?

Pieminētais ciemiņš bija Urlis, Tuļļa tēva vecs paziņa,

dzimis šepat ciemā .un pazina visus ciema vecos ļaudis. Viņš bija daudz klīdis gar Daugavu, bijis Ikšķilē, Lielajā un Baznīcas salā. Stāstīja, ka vācieši rīkojoties nekautrīgi, un lika pie sirds būt modriem. Pie viņiem Gaujmalas ciemā iegājuši vācu karakalpi un prasījuši ēst un dzert. Cik no viņu runas sapratuši, vāciešiem gaidāmi lieli

svētki, bet aptrūcis svecēm vaska. Lībiešiem atradies arī vasks — bet kālab lai viņi atdod savu labumu svešiem ļaudīm par neko? Prasījuši ko pretī. Vācieši paņēmuši vaska rituli un gājuši tikai pa durvīm ārā. Izcēlies juceklis, saskrējuši arī kaimiņļaudis, bet karakalpi aizgājuši smiedamies.

—   Jā, viņš lika uzmanīties, — noteica tēvs.

Arā bija dzirdami soļi. Imants piegāja pie durvīm un paņēma cirvi. Kas tik vēlu nāk pie viņiem? Durvis vērās, un tajās iestājās mūks ar diviem līdzgājējiem.

—    Tas dieva miers lai ir ar jums! — mūks noskaitīja.

—   Tencinām par vēlējumu. Miers ir salds, — atņēma būdas saimnieks. — Ko teiksi, ja tik vēlu nāc?

—    Mēs, dieva kalpi, staigājam pa ciemiem un slavējam dieva vārdu. Vai jums sirds nekāro vairāk par viņu dzirdēt? — prasīja Turaidas mūks Dītriķis, jo tas bija viņš, kas ienāca būdā, un viņa vaibsti rādīja glaimīgu viltību.

—    Mums sen diezgan tavu pātaru. Ej uz Ikšķili vai Baznīcas salu, kur tavi brāļi dažam labam sagrozījuši prātu, bet mūsu ciemā labāk nerādies, — saimnieks teica ar īgnumu balsī, bet Imants cilāja cirvi un nenovērsa no mūkiem acis.

—    Liec pie sirds šo krusta zīmi… — mūks vēl gribēja turpināt, bet Imanta izrīkošanās ar cirvi tapa tik izteiksmīga un neapvaldīta, ka mūks turēja par prātīgāku atkāpties un aizvērt aiz sevis durvis.

—    Tādi nekauņas! — dusmojās Tuļļa māte. — Lien dīkdami būdā un dzīšus dzenami ārā. Kur viņi te naktī gadījās un uz kurieni aizgāja, taču ne uz mežu! Skaidri redzams, ka viņiem te, ciemā, savi slepeni palīgi, kas šos pātarniekus pietur.

—   Mūs tik viegli nepiekrāps kā ciltsbrāļus Turaidā un Ikšķilē, — teica Tuļļa tēvs.

—   Tā dzird runājot, ka vanems Kaupo arī esot kristījies, — iekrita valodā Tuļļa māte.

—    Tas taisnība, Kaupo esot pieņēmis krusta ticību un kļuvis vāciem par lielu draugu un palīgu. Bet vai jūs arī zināt — Kaupo zaudējis savu ļaužu uzticību, viņa kara- draudze atsakās klausīt, pat radi nostājušies pret viņu, un Kaupo nonācis neapskaužamā stāvoklī. Redzēs gan, vai galu galā nebūs spiests atstāt savu pili un meklēt drošu patvērumu pie vāciem. Atcerieties, ko teica Urlis. Zeme gar Gauju slepeni kvēlo kā uguns zem pelniem.

slimais Meinards

Ikšķiles pilī mazā kambarītī ar kailām sienām un akmens klonu sēdēja vecs vīrs, ietinies melnā mūka mēteli, kas bija šūdināts no rupjas vilnas drānas un sajozts ar resnu mezglotu valgu. Sis vecais vīrs bija mūks Meinards. Ik brīdi viņš cēla acis uz krustā sistā tēlu, un sausās lūpas čukstēja garus pantus.

Pagāja nakts, un pienāca jauna diena. Meinards vēl sēdēja sagrauzts drūmajā kambarī. Izmisums neatlaidās no vecā vīra. Viņa dzīves uzdevums nav izpildīts — viņa bīskapijas pagāni nebija atgriezti.

Ēdiens un dzēriens bīskapam sen vairs negāja pie sirds, un viņš nīka jo dienas, jo vairāk. «Slims, esmu slims!» viss viņā kliedza. Viņam sala, aizvien vēl sala. Viņš piecēlās pasaukt kādu, kas iekurtu pavardā uguni. Meinards sauca velti, neviens nenāca. Acu priekšā iznira ainas no nesenās pagātnes. Atausa atmiņā kāda diena, kad viņam laimējās nokristīt pirmo lībieti.

Netālu no Ikšķiles pils dzīvoja pagāns, kas bija apveltīts ar lielu mantu un varu, un viņam bija daudz draugu. Šo vīru sauca par Kobi. Meinards viņu tikmēr mācīja un skubināja, līdz Kobis ar saviem draugiem apsolījās kristīties. Meinards ar prieku atcerējis dienu, kad viņu nokristīja.

Šīs atmiņas saistījās ar kādu citu neaizmirstamu notikumu. Meinards atcerējās, kā viņš kopā ar dievbijīgu mūku pulciņu brauca uz Vāczemi pēc palīdzības. Brēme- nes virsbīskaps viņu žēlīgi uzklausīja, sīki izprasīja par darbu lībiešu zemē un iesvētīja viņu par bīskapu jaunajā Ikšķiles bīskapijā. Meinards nekad neaizmirsīs brīdi, kad viņš kā nabaga grēcinieks, ceļos nometies, gulēja pie virsbīskapa kājām, saņēma svētību un bīskapa zizli, zvērēja neapnicis mācīt un vest lībiešus pie atziņas, ka kristīgā ticība labāka par pagānu māņiem. Viņš apsolīja lielo kristīšanas darbu savā bīskapijā dedzīgi turpināt.

Kur nu palicis lielais zvērests un svinīgie solījumi?

«Ak, es necienīgais, uzņēmos vairāk nekā spēju nest!»

Ārpusē atskanēja soļi, atvērās durvis, un tajās iestājās cilvēks. Aiz ienācēja muguras mirdzēja spoža diena un lauzās tumšajā kambarī. Tad durvis aizvērās, un gaisma nodzisa. Ienācēja acis nemierīgi šaudījās gar kambara sienām.

—    Vai tas tu esi, brāli Tomas?

—          Nē, bīskapa tēv, tas esmu es, necienīgais dieva kalps Dītriķis.

—   Ko teiksi, Dītriķi?

—          Gribēju izlūgties padomu, kā mežonīgos pagānus ātrāk piegriezt svētajai baznīcai.

—          Kādu padomu varu tev dot? Esmu darījis visu, kas manos spēkos, bet naidu un izsmieklu vien mantojis.

—           Kā tu domā, bīskapa tēv, — klusinātā balsī sacīja Turaidas mūks, — vai nederētu dievvārdu mācības sākt ar bērniem, ar jaunatni?

—          Ko tas dos, ja pat pieaugušie negrib mūs saprast, negrib pat klausīties.

— Viņiem nekas nebūs jāsaprot.

—    Ko tu esi nodomājis?

—          Es domāju, bīskapa tēv, — teica Dītriķis, un viņa valoda kļuva vēl klusāka. — Mums derētu savākt zēnus, atšķirt no vecākiem un turēt cieti savās rokās, gan tad no viņiem iztaisīsim padevīgus baznīcas kalpus.

—    Vecāki neatstās mums savus bērnus.

—           Drīz uz Vāczemi brauks precinieku kuģis. Tas aizvedīs no pagāniem iemainītās ādas, lai Vāczemē apgādātu jaunu preci. Viņiem varētu droši uzticēt zēnus, lai aizved uz Vāczemi un nodod klosterī baznīctēvu rokās. Viņi savu lietu prot.

Meinards klausījās Dītriķa valodā, bet viņa domas kavējās pie nesenajiem notikumiem, kas citkārt labsirdīgos un rāmos lībiešus bija darījuši nežēlīgus. Bīskaps saprata, ka turpmāk jābūt piesardzīgākiem.

—          Nē, Dītriķi, to es neuzdrīkstos, lai vēl vairāk nesa- niknotu pagānus. Mūsu pulciņš mazs, un pie labas gribas viņi var mūs iznīcināt.

—   Vecais muļķis! — Dītriķis izgrūda caur zobiem.

—   Ko tu teici, brāl Dītriķi?

—   Es teicu, lai slavēta svētā jaunava.

—    Mūžīgi mūžos, āmen!

Pēdējos vārdus Dītriķis vairs nedzirdēja, noskaities viņš aizgāja uz precinieku namu. Meinards palika viens aukstajā kambarī, un sīki drebuļi kratīja viņa vārgās miesas.

salas zēni darina ieročus

Mārtiņš sēdēja būdas ēnā un cītīgi strādāja ar nazi.

—   Ko tu tur drāz? — prasīja Raktis, iznācis no būdas.

—   Gribu izdrāzt līkstenīcu.

—   No kāda koka drāz?

—   No oša, vecotēv.

—   Oša koks labs koks, ciets un pietiekami lokans. Bet vai atceries, kā tevi mācīju?

—   Jā, vecotēv. Koku pirms kaltēšanas gareniski pāršķeļ un apdrāž, lai vidusdaļa būtu īkšķa resnumā, bet gali nedaudz tievāki. Zinu, ka līkstenīcas iekšmalai jābūt taisnai, bet augšmalai apaliskai, ar gropēm galos stiegras piesiešanai.

—    Redzu, redzu, esi visu labi iegaumējis.

Atnāca Raža, apskatīja Mārtiņa darbu un arī atzina par labu.

—   Vai zini, pārbaudīsim savus ieročus, tad būs redzams, kas labs un kas vēl labojams. Runāju ar Vieķi, ciema dižo šāvēju, viņš ir ar mieru pamācīt mūs šaut.

Lībiešu zēnu karstākā vēlēšanās bija drīzāk izaugt lieliem un tikt ieskaitītiem karavīros, jo būt par savas zemes sargu bija liels gods. Tālab zēnu parastās spēles bija ieroču darināšana, šaušana ar līkstenīcu, šķēpa mešana, cīkstēšanās un dažādu cīņas iemaņu apgūšana. Bija jāiziet barga skola, līdz iemācījās visu, kas jāzina un jāvar katram medniekam un karavīram. Kad zēni būs tik lieli un stipri kā viņu tēvi un lielie brāļi, pratīs cīnīties, būs sīksti un veikli, tad būs sasniegts kārotais mērķis — karavīra gods.

Trīs lielākie puiši — Mārtiņš, Raža un Mikass vienmēr turējās kopā. Viņi bija spēcīgi diezgan strādāt lielo vīru darbus, darīja visu, ko vien vēlēja, gan laukā, gan mežā, gan siena talkās, ko ciems rīkoja Daugavas labajā krastā, kur meža lāmās un ieplakās auga lekna zāle, kas bija pļaujama, kaltējama un laivās vedama pāri uz salu.

Tādā siena talkā Mārtiņš bija tuvāk sadraudzējies ar Mikasu. Šis jautrais un bezbēdīgais puisis necieta mūkus ne acu galā. Mārtiņš bija lēnas un kautrīgas dabas zēns, arī augumā padevies smalkāks, tomēr runas un darbi abiem labi sakrita.

Šie puiši allaž bija redzami kopā, un, ja kāds iedomājās aiztikt vienu no viņiem, tāds varēja būt drošs, ka būs darīšana ar visiem trim.

Kādu dienu Daugavas krastā bija sapulcējušies lielākie zēni, lai rādītu biedriem savus ieročus.

Mikass pienāca pie draugiem un nobažījies stāstīja:

—   Nule pa ceļam piegāju pie vecā oša baznīcas priekšā. Tur uz redeles stāvēja mūks un graizīja zaru. Skaidri var jaust, ka izgriezta cilvēka galva. Mūks to vēl gludināja.

Mārtiņš un Raža arī bija redzējuši mūku darbojamies pie oša zara, tikai nezināja, ko par to domāt.

—    Es arī redzēju izgriezto galvu, bija tāda pavisam maziņa, — sacīja Raža. — Es to labi apskatīju, un man šķiet — tas ir vācu dievs. Kā jums liekas, vai izgrieztais dievs nevar mums ko ļaunu nodarīt? — viņš nobažījies prasīja. — Ne jau velti mūks tik daudz pūlējies.

—   Varbūt derētu nocirst zaru ar visu galvu? — ieminējās Mikass.

—    Kas tādam uzdrīkstēsies ķerties klāt? Var vēl uzkrist kāda nelaime vai sērga, — Raža sabijās, bet Mārtiņš zināja stāstīt, ka Ikšķiles baznīcā altārī stāvējuši vairāki izgriezti koka tēli. Tie esot svēto tēli.

—    Būs jāuzprasa vanemam. Ako ir gudrs vīrs un aizvien zina padomu. Zinās arī, kas darāms ar šo koka galvu, — noteica Mikass un piebilda: — Bet nu rādiet savus ieročus! Neaizmirstiet, ka rīt mums šaušanas mācības. Vieķis jau apsolīja.

Vispirms apskatīja šķēpus. Tie bija labi šķēpi, gludiem kātiem, ne par resnu, ne par tievu. Dzelzs uzgaļi bija notecināti asi jo asi. Naži un cirvji bija dzelzkaļa darināti, labs darbs, tikai dažam cirvis bija par smagu. Bet ar lik- stenīcām bija gatavais negals, un Mikass dusmojās:

—   Jūs laikam nekad neesat dzirdējuši, kā katrs pats var noteikt savas likstenīcas garumu. Izstiepiet rokas uz sāniem plecu augstumā. Attālums no vienas rokas pirkstgaliem līdz otras rokas pirkstgaliem ir jūsu līkstenīcas garums. Nu, lieciet klāt līkstenīcu. Redziet nu, nesakrīt!

Mārtiņa līkstenīca visiem patika. Loka galiem bija raga uzgaļi ar gropēm. Stiegras vidusdaļa notīta ar rupju vaskotu diegu, lai tik drīz nesadiltu. Arī pati līkstenīca vidū bija notīta, lai rokā neslīd.

Mazie puišeļi stāvēja vaļējām mutēm un klausījās, cik nopietni viņu lielie brāļi gatavojas vīru gaitām.

Otrā dienā lielie zēni pulcējās aiz ciema, kur Vieķis viņus jau gaidīja.

—    Veicīgāk, puiši, veicīgāk! Stājieties rindā ar kreiso plecu pret mērķi. Līkstenīcas turiet ar galu uz leju, ar labās rokas trīs pirkstiem atvelciet stiegru, līdz tā skar degunu vai zodu. Labi, tagad atlaidiet stiegru!

Vieķis neapnicis laboja līkstenīcu stāvokli un zēnu stāju, līdz beidzot bija apmierināts.

—   Tagad raudzīsim izšaut bultu. Ievērojiet, ka bulta jāsaņem ar labo roku un uzliekama loka kreisajā pusē. Ar labās rokas īkšķi un rādītāja pirkstu uzlieciet bultas gropi uz stiegras un atvelciet to kopā ar bultu. Jums vienlaikus jāredz mērķis, bultas uzgalis un kreisā roka. Vai redzat? Tad atlaidiet stiegru.

Dažam bulta lidoja mērķī, bet tādu nebija daudz, lielākajai daļai bultas aizlidoja neceļos. Tūdaļ bija redzams, ka zēniem būs daudz jāvingrinās, vajadzēs daudz laika un pacietības, līdz bultas droši skries mērķī.

Vislabāk veicās Razam. Izskatījās tā, it kā brangulis būtu vecs strēlnieks, kas daudz rīkojies ar līkstenīcu un bultām. Acis puisim bija vērīgas un rokas spēcīgas. Vieķis pasauca Ražu pie sevis.

—    Es tagad iešu pie darba, bet tu raugies, lai zēni pareizi tur līkstenīcas un nekļūdīgi izlaiž bultas, tad trāpīs arī mērķī.

Vieķis aizgāja, bet zēni turpināja vingrināt acis un rokas. Apkārt bija sastājies skatītāju bars, visvairāk mazie zēni, bet bija arī meitenes. Lielākās uzstāja brāļiem, lai pataisa arī viņām līkstenīcas, viņas arī gribot šaut. Zēni zobojās par viņām, bet meitenes atcirta:

—    Kad mūsējie dzīs vāciešus ārā no salas, mēs palīdzēsim.

Tad zēni vairs nesmējās.

Ciema vanems Ako bija sasirdzis un jau otro dienu necēlās no lāviņas. Atsauktā riebēja solīja aizdzīt slimību ar spēcīgiem vārdiem, bet tas neizdevās. Kāda cita veča vanema slimību nosauca par karstuma guļu un teicās zinot pret to drošas zāles. Ari šīs zāles nelīdzēja, un vanems gulēja karsonī nu jau vairākas dienas.

Pie vājnieka atnāca Vakris, kristītais lībietis, un atnesa mazu podiņu ar brūnu ūdeni. Mīlīgi smaidot, viņš to sniedza vanemam. Ako nekad nebija turējis labu prātu uz šo vīru ar viltīgajām acīm un lišķīgo mēli, tālab cieti noprasīja:

—    Kas tas ir? Kur to ņēmi?

—    Dzer un neprasi, tad tiksi drīz vesels, — atčukstēja Vakris. — Deva dieva vīri pilī. Šai podiņā ir viņu lielā burvestība, tā droši vien uzveiks tavus karstumus.

Ako no mūkiem neko labu negaidīja. Vācieši ienīda viņu tikpat stipri kā viņš vāciešus, tālab Ako nevienā lietā viņiem neuzticējās. Viņš saņēma zāļu podiņu un vispirms paoda brūno dziru. Nekādu nelabu smaku nejuta, degunā iesitās tīri patīkama smārde. Ako gribēja zāles nobaudīt, ieņēma mutē un norija mazu guldzienu. Tūdaļ viņu sagrāba asas sāpes, kuras kā uguns dedzināja muti un rīkli. Kad neko vairs nevarēja izspļaut, ķēra piena bļodiņu, kas bija nolikta blakus lāviņai. Nesen slauktais piens darīja labu. Ako dzēra vēl un vēl, un tad viņam likās, ka tik ļoti vairs nededzina.

Mikass pavēra vanema mājas durvis un palika neziņā stāvot. Kālab pie vanema tik daudz ļaužu, un kālab visi raugās tik satraukti un nelaimīgi? Kad puisim pateica, kas noticis, viņš pirmajā brīdī gluži apmulsa, tad paķēra zāļu podiņu un skrēja uz laivu. Pa ceļam satika Ražu un pasauca sev līdzi:

—    Skrien tu arī! Mūki, redzēdami, ka ar viltu vien neko lielu nepanāks, nule ķērušies pie nāves zālēm.

Puiši lielā steigā pārīrās pārī Daugavai un joza pa meža taku uz biezokni, kur svēto koku ēnā mita lībiešu zintenieki — burtnieki. Pretī iznāca gauži sirms vīrs garā, baltā svārkā. Viņš lielā mierā noklausījās uztraukto puišu stāstu par vanema slimību un mūka doto dziru. Kad paoda atnesto podiņu, noteica droši un cieti:

—    Joda rutks — stiprākās nāves zāles, kādas aug mūsu zemē. Mūki nodomājuši vanemu nonāvēt. Dodiet vājnie- kam labi daudz silta, tikko slaukta piena, gan jau tad vanems atlabs, vaininieku mūku atvediet šurp!

Puiši steidzās atpakaļ uz salu un sameklēja Vakri, nāvīgo zāļu atnesēju.

—    Kurš mūks tev deva nāves zāles?

—          Kālab nāves zāles? Zāles deva veselībai, — stostījās Vakris, aplam sabijies.

—    Tās bija nāves zāles. Kurš tās deva?

Kad Vakris vēl grozījās un vilcinājās, Raža nogrāba viņu tik cietām rokām, ka vecajam vīram aizrāvās elpa.

—   Es … viņš … — stostījās Vakris.

—   Nerīsties, runā skaidri! Kurš tas bija?

—    Garais Einis.

—          Vai tu arī saproti, ko esi nopelnījis? Par tādu negoda darbu lielā sapulce var tev piespriest nāves sodu. Ja gribi glābt dzīvību, tad ej pie garā mūka un saki viņam, ka zāles vanemam labi līdzējušas, lai iedod vēl kādu drusku, tad vanems atspirgs pavisam. Ej un dari, kā teicu, un nedomā izlocīties!

Vakris aizgāja, galvu nokāris, bet draugi palika gaidot pie pils vārtiem. Viņi bija pārliecināti, ka iznāks arī mūks. Gaidīja ilgi, tomēr nāca gan. Vakris pirmais, nesot rokā zāļu bļodiņu. Bailīgi apkārt skatīdamies, Vakrim pa pēdām sekoja mūks. Tikko viņš spēra soli ārā pa vārtiem, puiši sagrāba pagalam pārsteigto melnsvārci, atlieca viņam rokas atpakaļ, aizbāza muti, lai nesakliedz citus pils iemītniekus, un noveda pie laivas.

Tālāk viss notika tā, kā to zintenieks bija vēlējies. Kad garais mūks bija pievests un piesiets pie koka, zēniem lika atgriezties mājās, un zintenieks vēl piebilda:

—          Šodien nesīsim dieviem ziedokli un lūgsimies vanemam veselību un ilgu mūžu.

Par garo mūku nekas vairs netika dzirdēts, arī vēlāk ne — nekad. Ako atveseļojās, gāja atkal zemes vadības darbos, kārtoja un rīkoja ļaudis salā, bet uz vāciešiem turēja vēl ļaunāku prātu nekā līdz šim.

jaunais bīskaps

Kādu dienu salā piestāja laivas un atnesa ziņu, ka miris bīskaps Meinards.

—           Kas tik nu notiks, ja zemei nebūs vairs bīskapa? — gaudās kristītais Vakris, bet salas vīri smējās.

—   Nekas nenotiks, būs par vienu vācu kungu mazāk.

—          Tā jau nu nepaliks, gan no Vāczemes atsūtīs jaunu bīskapu, — tiepās Vakris.

— Dzīsim atpakaļ, mums nekāds bīskaps nav vajadzīgs.

Nekas arī nenotika. Mūki sasēdās laivā un aizbrauca pa Daugavu uz augšu, bet otrā dienā bija atkal atpakaļ. Teicās bijuši Ikšķilē parādīt pēdējo godu mirušajam bīskapam, kas apbedīts Ikšķiles baznīcā zem altāra.

Salā viss gāja pa vecam. Mūki palaikam baznīcā skaļi dziedāja un skaitīja pātarus, aicināja arī ļaudis turp, bet lībieši bija kļuvuši vēl atturīgāki nekā agrāk, pat kristītie vairījās no baznīcas.

Nākamās vasaras vidū Ikšķilē ieradās jauns bīskaps, vārdā Bertolds, un līdz ar viņu pulciņš apbruņotu pavadoņu. Bertolds rādīja mīlīgu vaigu, runāja jauki un ilgi, ka vienīgi lībiešu dēļ atstājis dzimteni un braucis uz šo tālo un tumšo zemi nest pagāniem gara gaismu.

Ikšķiles, kā arī apkārtējo novadu vanemi, kas bija pul- - cināti sagaidīt jauno bīskapu, godbijīgi atbildēja, ka šie nemaz neesot tādi tumši pagāni, par kādiem bīskaps viņus turot, ar kristīgo ticību jau agrāk iepazinušies un daži pat kristīti, bet pareizticībā. Vai kristīšana bīskapam neesot tikai iegansts, kā vieglāk pietapt pie šās zemes labumiem?

Bertolda vaigs samācās, un viņa vārdi nule skanēja asi. Sis vīrs nebija tāds kā nelaiķis Meinards, kas ar pacietību gribēja zemi pievērst baznīcai. Bertolds neprata valdīties, kļuva uzstājīgs un parādīja savu īsteno dabu. Kad Ikšķiles novada vanemi redzēja, kas Bertolds par vīru, viņi tieši pateica bīskapam, ka viņš atbraucis te iedzīvoties.

Nākamajā dienā Bertolds bija nodomājis runāt Baznīcas salā un cerēja tur gūt labākus panākumus, arī iesvētīt kapsētu pie baznīcas. Kapsētai apkārt bija sakrauts ak meņu valnis un sagatavots liels koka krusts, kuru pie iesvētīšanas ieraks kapsētas vidū.

Ako zināja, kas noticis Ikšķilē, pasauca pie sevis dažus uzticamus vīrus, lai aprunātos, kā vieglāk tikt no jaunā bīskapa vaļā.

Bija satumsis, kad Raža un Mārtiņš gāja gar Ako nocietinājumu. Pa atvērtajiem vārtiem puiši redzēja no Ako lielās mājas mazu gaismiņu pretī spīdam. Kā sarunājušies viņi iegāja pa vārtiem, jo sardzes virs, viņu labs draugs, ierunas necēla, un tuvojās gaismai logā. Tur viņi pamanīja kādu vīru slapstāmies. Draugi saskatījās un sapratās.

Katrs no savas puses viņi tuvojās logam. Pieplacis pie spraugas un aizmirsis katru piesardzību, cilvēks neko citu nedzirdēja un neredzēja kā vien to, kas notiek iekšā. Kad viņu nogrāba aiz apkakles, bija par vēlu bēgt. Tas bija Vakris, kristītais lībietis un uzticamais vācu draugs.

—    Ko tu te dari? — cieti noprasīja Raža.

—   Neko, neko, es tikai tāpat apstājos.

—          Tāpat apstājies, lai noklausītos, ko runā pie vanema!

Raža atstāja Mārtiņu un Vakri pie loga, bet pats gāja iekšā un pateica, ka Vakris aiz loga noklausījies, ko te runā. Loga slēģi tūdaļ aizšāva, bet par vēlu, Vakris jau bija dzirdējis, ka gatavojas nomaitāt bīskapu. Vīri tikai nevarēja vienoties, kā to izdarīt.

Raža izgāja no nama un viņam līdzi divi salas vīri, bet viņi pie loga atrada vienīgi Mārtiņu.

—   Kur Vakris? — uztraukts prasīja Raža.

—    Aizbēga, — vainīgs atteica Mārtiņš.

—          Viņš jādabū rokā, citādi pados ziņu uz Ikšķili bīskapam, ka viņu te pošas nomaitāt, — nemiera pilni iesaucās vīri.

—    Kur lai naktī zina Vakri meklēt?

—          Skriesim pie laivām! Droši vien viņš dzīsies uz Ikšķili, — uzkliedza vīri un drāzās uz salas augšgalu, kur bija ierīkota tāda kā osta un visvairāk laivu.

—          Lūk, tur viņš cīnās pret straumi! — Mārtiņš rādīja uz laivu, kas bija triju līkstenīcas šāvienu tālumā no krasta.

—          Pareizi! Lec drīzāk laivā, par visiem mēs viņu viegli panāksim.

Tā arī notika — bēgli panāca.

—           Ko tu uzdrošinies? No tevis pa gabalu dvako nodevība un gļēvulība! Brauc atpakaļ! — vecākais no vīriem sauca.

Vakri atveda atpakaļ, viņam vēlreiz piekodināja nestrādāt savējiem pretī un palaida, lai iet mājās. 2ēl, ka vīri ciešāk neieskatījās Vakrim sejā, būtu vecajās grumbās manījuši slēpjamies viltu un nodevību.

Jaunais bīskaps ar pavadoņiem un karakalpu pulciņu atbrauca uz salu divās lielās laivās. Salas mūki un karakalpi sagaidīja bīskapu ar pienācīgu godu. Bīskaps, pilī neiegriezies, taisnā ceļā devās uz baznīcu, kur teicās noturēt slavas un pateicības dievkalpojumu. Baznīcā iegāja tikai maza saujiņa kristīto, bet lielais ļaužu pulks palika ārpusē.

Kad bīskaps iznāca kapsētā, ļaudis saviļņojās, runājās, čukstējās, un skaidri bija redzams, ka svešie te nav vēlami ļaudis.

Bīskaps pagājās uz priekšu, kur stāvēja viņa sargi, paraudzījās vērīgi apkārt un sāka runāt. Viņš ilgi stāstīja par kristīgo dieva žēlastību un varenību. Tad sāka nopelt lībiešu tikumus un senās paražas.

— Jūs, — viņš sacīja, — savus mirušos aprokat mežā, kur pagadās, zem koka vai krūma. Vai tā piederas kristīgiem cilvēkiem? Nelaiķiem jādus svētītā zemē krusta ēnā. Šo jauko zemes stūrīti te pie baznīcas tagad iesvētīšu par dieva dārzu — kapsētu. Es prasu, lai vienīgi še jus guldītu savus aizgājējus. Jāatmet arī nelāgā pagānu paraža rudeņos barot gariņus, ko jūs saucat par veļiem. Turpmāk šādas paražas nedrīkst vairs piekopt.

Lībieši kļuva arvien skaļāki un nemierīgāki, bet bīskapa acis šaudījās apkārt, un sejai pārlaidās drūma ēna. Vardi, kas baznīcā plūda tekoši un skaļi, kapsētā nosmaka un pat vāciešiem nebija labi saprotami.

Pie kapsētas pulcējās vīri, kas nesa cirvjus aiz jostas un rokās turēja īsos šķēpus. Viņi nāca pulciņos no nocietinājuma uzkalniņa un stājās lokā ap kapsētu. Drošais un pašpārliecinātais bīskaps arvien biežāk sāka skatīties apkārt un pēdīgi apklusa. Uz brīdi iestājās klusums kā negaisa laikā pirms pērkona spēriena. Bet Bertolds drīz attapās, saņēmās un runāja tālāk — nu jau aizgūtnēm, steidzoties drīzāk beigt svētīšanas vārdus, jo nojauta, ka te kaut ko gatavo pret viņu. Kālab izaicināt likteni un ļauties briesmām? Kad viņš būs liels un varens, tad šos negantos salas vīrus locīs pēc sava prāta, un lai dievs tad lībiešiem žēlīgs, ja tie iedomāsies viņam pretoties. Bet tagad viņš aizbrauks …

Tai dienā bīskaps Bertolds atbrauca kā uzvarētājs, bet aizbrauca kā bēglis.

Bīskaps redzēja, ar kādu cietu apņēmību salas pagāni stājas pretī viņa nodomiem, viņš saprata, ka vajadzīgs spēks, kas piespiestu lībiešus kristīties. Ir taču atļauts izliet asinis, ja tās līst baznīcai par godu. Ar mazo kara- viru pulciņu, kas pavasaros atbrauc, nekas nav panākams.

Visu labi pārlicis un atzinis, ka bez palīdzības no dzimtenes nevarēs iztikt, bīskaps nolēma pats braukt uz Vāczemi žēloties virsbīskapam par kristīgo sūro likteni lībiešu zemē un meklēt karotājus. Neko tur nepanācis, viņš nenolaida rokas un lūdza palīdzību pie pāvesta Romā. Arī pāvests nevarēja dot karakalpus, bet atļāva Bertoldam pašam tos vākt, par ko deva līdzi rakstu ar savu svētību un apsolīja visiem, kas cīnīsies pret neticīgajiem, piedot grēkus, lai kādi tie arī būtu.

atgriežas pazudušais Gārbans

Dienas salā gāja atkal klusas un vienmuļas. Vīriem neatlika laika skaļākam priekam, dienas ritēja darbā un rūpēs, kā sagādāt visu, bez kā dzīvē nevarēja iztikt. Ja aptrūka sāls, gāja uz pili pie preciniekiem, paķerot līdzi kādu medus ķocīti vai vaska ritulīti. Ja bija vajadzīgs jauns lemesis vai cits kāds dzelzs rīks vai arī bija jāgādā jauns ierocis, gāja pie dzelzkaļa, kur par caunas vai lūša ādu varēja iegūt izkapti, cirvi vai nazi. Meitas zināja uzmeklēt rotkali. Šis smalka darba pratējs bija izvēlīgāks un prasīja sudrabu. Par to viņš atdeva ilgi un rūpīgi darinātas rupuču saktas, spožas važiņas un jaukus karulī- šus. Ciema meitu aplam kārota rota bija kreļļu virtene, bet pie tās viegli netika, jo par divām krellītēm bija jāatdod vesela caunas āda.

Tik krāšņs saulriets kā tai vakarā sen nebija redzēts. Mākoņi dega kā kvēlojoši .sārti. Tiem pāri krāvās tumši zili, gandrīz melni padebeši, sarkanas bija tikai to lejas malas.

Vīri, beiguši darbu, atsēdās būdu priekšā noaut pastalas vai vīzes un izkratīt no tām zemes. Arī Mārtiņš un vecaistēvs sēdēja savas būdas priekšā, un zēns no sirds priecājās par skaistajiem padebešiem.

— Debesis laistās vienās ugunīs. Tās varētu aizdedzināt visu pasauli, un tā sadegtu, pat pelni nepaliktu pāri! — Mārtiņš saviļņots čukstēja, bet Raktis mierīgi noteica:

—    Jā, palaikam gadās tādi koši padebeši. Tie sola vēju.

Pa taciņu uz būdu nāca ražena auguma vīrs savecēju- šās drānās, padeva labvakaru un smaidīgs skatījās mājas saimniekos.

—    Ko teiksi, svešiniek?

—    Kas es par svešinieku! Vai tad mani vairs nepazīsti? Es gan tevi tūdaļ pazinu un Kotkanesu arī.

—    Pag, pag, ko tu teici? Kas tāds esi, ka mani pazīsti? Bet šis nav Kotkaness, tur tu alojies.

—    Tēv, savu dēlu vairs negribi pazīt!

—    Ko, vai tiešām Gārbans? Apžēliņ, bet esi gan visai pārvērties!

—    Viss pie jums gandrīz tā kā tolaik un tomēr citādi, ciema būdu vairāk un nocietinājuma sienas augstākas, un pils, un baznīca, — runāja Gārbans, apkārt skatīdamies.

Tai vakarā Rakša būdā ilgi dega skals, jo tiem trim tur bija daudz ko prasīt un daudz ko atbildēt.

—    Nu stāsti, kā izglābies no sireniekiem un kur miti visu šo garo laiku, — gribēja zināt vecaistēvs.

—    Es neizglābos, mani nogrāba zemgaļu siras, sasēja kopā ar citiem vaņģiniekiem un aizdzina uz Zemgali. Daži cilvēki ātri pierodot svešā vietā un jūtoties kā savējo vidū. Es nevarēju pierast.

Zemgalē bija ko redzēt. Kas tur par labības laukiem, pļavas ar leknu zāli, tālab govis tur pienīgas un zirgi lieli un stipri. Biju kalps bajāra sētā, strādāju āra darbos, visvairāk pie zirgiem, kopu un baroju. Sētas saimnieks bija pārticis labietis, kuram netrūka ne maizes, ne lopu, ne citas mantas, tālab kalpiem pie viņa neklājās visai ļauni.

Palaikam mans saimnieks jāja uz Mežotni un ņēma līdzi ādu saiņus, pret kuriem iemija nepieciešamās preces, it īpaši sāli. Mežotne ir liels zemgaļu nocietinājums, arī tirgus vieta.

Saimnieks nekad nejāja viens, jo ceļš tāls un nedrošs. Viņu pavadīja dēls un divi kalpi ar cirvjiem un šķēpiem. Reiz izgadījās arī man jāt līdzi uz Mežotni. Izjājām ap saules lēktu un rītišķa laikā bijām pie Lielupes. Drīz ieraudzījām Mežotnes pils torņus. Diženā pils stāv kraujā krastā, kas ir desmit vīru augstumā. Jājām uz precinieku ciemu, kas slēpjas starp diviem uzbedumiem aiz augstas pāļu sētas. Saimnieks saņēma par atvestajām ādām no pazīstama precinieka prāvu sāls kuli. Nu varētu jāt mājās, bet bija jāļauj zirgiem atpūsties. Mēs sēdējām un skatījāmies tirgus raibajā drūzmā. Pie saimnieka pienāca tas viņam pazīstamais precinieks, paveda sāņus, un abi kādu brīdi runājās, pa reizei pametot acis uz manu pusi. Es neko no viņu runas nenojautu. Drīz saimnieks kāpa zirgā, es arī biju gatavs darīt to pašu.

«Gārban,» teica saimnieks, «tu paliksi Mežotnē, tagad tavs saimnieks būs šis precinieks.»

Tā es nokļuvu pie jauna saimnieka. Sim Mežotnes preciniekam bija vajadzīgs spēcīgs vīrs, kas dzītu laivu pa seklo un akmeņaino Lielupi, kur braukšana smaga un gausa. Upe pie Mežotnes dziļi iegrauzusies zemē, krasti augsti, un no laivas redzamas vienīgi stāvās kraujas un ūdenī saaugušie meldru biezokņi. Tālāk uz leju krasti top zemāki, un acīm paveras plašāka apredze. No tās vietas, kur Lielupē ietek mazā Svitenes upīte, Lielupe jau tik dziļa, ka līdz turienei uzbrauc mazāki kuģīši. Tur preces no laivām pārkrauj kuģos, bet laivinieki cīnās pa upi atpakaļ uz Mežotni.

Tā es braukāju vairākas vasaras, bet ilgas pēc mājām un savējiem negribēja rimties un urdīja uz bēgšanu. Bet kā lai aizbēg, ja svešie vēro katru tavu soli! Pagāja vasara pēc vasaras, bet es vēl arvien dzinu laivu pa Lielupi augšā un lejā.

Reiz man izdevās nemanītam ielavīties un paslēpties gotzemiešu kuģī, kas bija sagatavots braucienam uz Visbijas pilsētu. Lielās izbailēs gulēju starp mucām un gaidīju, kad kuģis dosies ceļā. Dzirdēju atlaižam tauvas, kuģis sazvalstījās, un es jutu, ka braucam. Atviegloti uzelpoju, gulēju un pūlējos mazāk kustēties. Nobraucu laimīgi visu cauru nakti, bet otrā rītā mani nejauši atrada kāds kuģa vīrs un aizrāva pie kapteiņa. Šis mani tā sadauzīja, ka līdz vakaram nogulēju pusnemaņā. Kad atžirgu, mani nodeva bocmanim, lai iztaisa par kuģinieku. Nākamās dienas pagāja daudzmaz mierīgi. Paguvu sadraudzēties ar kuģa ļaudīm, iemācījos pateikt dažus vārdus viņu valodā, iemanījos satīt un attīt buru, berzu kuģa klāju un cītīgi domāju par bēgšanu.

Līdzko tikām jūrā, es jau skaitīju dienas, kad ieraudzīšu daudzināto Visbiju. Kādā vakarā stūres vīrs ilgi vēroja apvārsni, nospļāvās, nikni kaut ko noburkšķēja un pateica, ka drīz varam sagaidīt lietu un negaisu. Vecais vīrs rādīja uz pamali, kur gubu mākoņi krāvās kaudzēs. Pašlaik tās vēl turoties gaisā augstu, bet, tiklīdz pienāk- šot tuvāk, celšoties vējš un iešot vaļā.

Man tev, vecam zvejniekam, nav jāstāsta, kā ap dūšu, kad mākoņi nokrīt līdz pat ūdenim, līst un gaudo vētra. Cīnījāmies ar negaisu un cerējām, ka viss beigsies laimīgi. Kādā spēcīgā vētras brāzienā nokrakšķēja kuģa masts un iegāzās jūrā. Tā vēl bija maza nelaime, lielākas briesmas sākās, kad kuģim norāva stūri un tas vairs nebija vadāms. Tad arī drošuļiem saplaka dūša. Kaut kā tomēr noturējāmies uz ūdens un nenogrimām.

Pienāca nakts, sabangotā jūra mūs vēl arvien svaidīja un, gaismai austot, kuģi piedzina tuvu zemei, kur tas uzskrēja sēklī, bet mēs izbridām smilšainajā krastmalā.

Dzīvi bijām visi, bet nezinājām, kur atrodamies. Kad satikām pirmos šīs zemes ļaudis, es priekā tikko neiegavilējos: viņi runāja lībiski. Nelikos valodu saprotam, bet nojautu, ka esmu nokļuvis pie tautas brāļiem, kas dzīvo gar Maģo jūru līdz Gaujai. Pie pirmās izdevības nošķīros no citiem kuģa vīriem un aiztecēju uz ciemu. Tur mani labi ļaudis paēdināja un parādīja ceļu uz mājām. Iznāca daudz maldīties pa svešiem novadiem, pa dūkstīm un meža biezokņiem, izbrist muklājus, un tomēr esmu mājās, — apmierināts beidza Gārbans.

—    Ilgi biji projām, būs visas četrpadsmit vasaras. Labi, ka nu reiz atkal esi -veseliem locekļiem pie mums.

—   Bet kur ir Kotkaness? Ja šis nav Kotkaness, tad saki — kur viņš ir?

—   To neviens nezina. Toreiz, kad Kotkaness glāba šo te Mārtiņu, puisis pazuda.

Vectēvs izstāstīja, kā Mārtiņš iekļuvis lielajā straumē un rauts uz radzēm, kā Kotkaness viņu izglābis, bet pats pazudis.

—   Un Mārtiņš? Kā viņš te gadījās?

—    Viņš pats par sevi neko nezina. Kad nelaiķa bīskaps Meinards atveda viņu uz mūsu pili, noturējām par vācu zēnu, jo viņam bija vācu drānas un puisis lībiski neko nevarēja pateikt, bet pilī negribēja dzīvot un par varēm lauzās pie mums. Tad sākām gudrot, vai tikai nebūs mūsu ļaužu, jo vāci mazus bērnus šurpu neveda.

—   Nu, par mazu šo garo puisi nevar vis saukt, — bilda pārnācējs.

—    Kad viņu atraduši, bijis pavisam mazs tekatnis, kas mātei pie rokas vadājams. Audzis pie vāciešiem pilī un vēlāk bijis par baznīcas zēnu.

—    Man iesitās galvā skaidri neprātīga doma, — Gārbans sacīja drebošā balsī. — Pag, jārauga atgādāties, kā tas viss notika toreiz pirms daudzām vasarām tai vaidu dienā, kad nosita Kotkanesa māti un es ar bērnu uz rokas slapstījos krastmalā. Bija dzija krēsla, kad ielēcu laivā un īros pāri Daugavai, lai glābtos dižmežā. Tiku laimīgi pāri, bet bijos kāpt krastā, kur dega ugunskuri un klaigāja vīri. Nedrīkstēju kavēties uz vietas un līdu gar ūdens- malu uz priekšu. Nezinu, cik ilgi biju tā slapstīdamies gājis, kad sablenzu tumsā namu puduri. Tā bija Ikšķile. Domāju, nu būšu glābts, jo ciemā nekādi trokšņi nebija dzirdami. Likās, sirotāji jau projām. Taustīdamies tumsā uz priekšu, atdūros sienmali. Sameklēju arī durvis, bet tās bija aizbultētas. Kad pagrabinājos, iekšā padzirdēju klusu ļaužu murdoņu. Sapratu, ka tur slēpjas ciema ļaudis, glābjoties no sireniekiem. Droši vien tās bija sievas ar bērniem.

Līdu gar sienu uz priekšu. Sirenieki bija izdzirduši gra- bināšanos, pamanījuši mani un skrēja šurp. Izbīlī iegrūdu bērnu piebūves ēnā, bet uzbrucēji bija jau klāt. Pagāju dažus soļus pretī. Mani sagrāba un aizrāva projām. Es nepretojos, tas tikpat neko nelīdzētu. Kas pēc tam notika ar manu mazo Okši, to vēl šodien nezinu.

Vecaistēvs sēdēja nemierīgs un nevarēja vien sagaidīt, kad varēs bilst kādu vārdu.

—    Bet tad jau Mārtiņš …

—    Kad stāstīji par zēnu Ikšķilē, es tūdaļ iedomājos par Okši, bet mani mulsina, ka zēns atrasts pilī. Kā Okšis varēja iekļūt pilī? Mārtiņ, vai nevari atcerēties, kā tiki pilī?

—    Neatceros, — Mārtiņš klusu atteica.

—    Pagaidiet, pagaidiet! Kad Okšis tikko sāka kājām tecēt, māte reiz ar abiem dēliem atnāca pie manis upmalā. Es tikko biju atgriezies no zvejas, un mazais Okšis ar skubu stiepās man pretī, krita un uzsita zodiņu uz laivas celtas. Zodiņš bija pušu, no tā tecēja asinis. Brūce sadzija, bet rēta palika. Nāc šurp, Mārtiņ, un rādi zodu!

Mārtiņš piegāja un pacēla zodu, bet Gārbans iesaucās lielā priekā:

—    Mans mīļais dēls Okšisl

—   Tēvs! Nu man arī ir tēvs, un vecaistēvs ir mans īstenais vecaistēvs!

—    Un Kotkaness tavs brālis, — nenocietās Raktis.

—    Jā, Kotkaness, kura vairs nav …

bīskaps Bertolds

Tūkstoš simt deviņdesmit septītā gada pavasarī Daugavā iezēģelēja bīskapa Bertolda kuģi un pie grīvas noenkurojās. Karaspēku izsēdināja malā, lai pēc vienas dienas atpūtas to vestu uz Baznīcas salu. Jaunā vēsts ātri apskrēja plašu apkārtni un sasniedza arī mazo salu.

Par atbraucējiem stāstīja tīri neticamas lietas. Starp Bertolda karavīriem esot dažādi ļaudis, esot arī tādi nelieši, no kuriem bail, pat dienas laikā sastopoties. Tie tempjot vīnu kā ūdeni, klaigājot un ālējoties. Atbraukuši arī bruņinieki — no galvas līdz kājām spožās bruņās. Viņi atveduši līdzi arī savus smagos kaujas zirgus.

Salas vīri domīgi cēla no sienām kara rīkus, lai stātos atbraucējiem pretī, līdzko viņi lietos varu. Vanems Ako palaida ziņu arī uz Lielo salu un ciemiem Daugavas labajā krastā, lika ziņot arī tālāk, lai lībieši būtu gatavi cīņai.

Līdz ar rītausmas bālo gaismu bija sācis pūst dienvidu vējš, nesot līdzi trūdošu ūdenszāļu smaku, bet salā bija mierīgi un tāds klusums, ka dzirdēja ūdens čalošanu upē. Taču klusums bija mānīgs. Krastmalas krūmi lāgiem sakustējās — tur slēpās vīri, lai viņus nepamana pirms laika.

Līdz ar saules lēktu salas nocietinājuma vārti atsprāga vaļā un izlaida ārā vanema karadraudzi, kas raitā solī aizdrasēja pa ciema ceļu līdz galam, kur klajumā apstājās. Daudzas acis tūdaļ raudzījās pāri Daugavas plūdumam, vai kur nemanīs vāciešus. Bet lielā taka starp mežu un krastu bija tukša un bez dzīvības.

Nu arī krūmos paslēpušies Lielās salas vīri, kas bija atlaivojuši melnā naktī, droši līda no biezokņa ārā un ziņkāri vēroja vanema karavīrus.

Tie visi bija ģērbti pelēkos vamžos ar briežādas jostām, aiz kurām aizbāztus matīja šaurasmeņu cirvjus. Pie jostām karājās ari ādas makstis ar nažiem. Vīru kājas bija ieautas briežļādas pastalās un lieli notīti ar autiem līdz pat ceļgaliem, bet galvās karavīriem bija briežādas ausaines. Labajā rokā viņi nesa uzmavu šķēpu ar šauru asmeni, kreisajā — ādas vairogu ar punu vidū.

Daži barā bija brūnos svārkos, apmetņiem plecos un zobeniem pie sāniem. Tie bija karadraudzes desmitnieki un posminieki.

Cauri miglai un dūmakai, kas vēl turējās virs Daugavas, krastā piestāja laivas. Vīri no tālākiem novadiem steidzās palīgā cīnīties ar svešzemniekiem. Sejas vīriem bija nopietnas, nedzirdēja ne smieklus, ne klaigāšanu.

Tad vīri pašķīrās,' kā pašķiras viļņi, kad dod ceļu kuģim; atsteidzās vanems, un karavīri nu gaidīja, kas viņam sakāms. Ako pateica maz, bet viņa vārdi bija pilni ticības cīņas labam iznākumam;,

—    Vīri, mūs nav spējuši uzveikt ne sirenieki, ne bads, ne sērgas, mūs neuzveiks aVī svešzemnieki! Lai neviens neuzdrīkstas izstiept rokas pēc mūsu labuma!

Saule jau bija labi pakāpusies debesu kalnā, kad atskrēja ziņa, ka nāk vācieši. Ap pusdienas laiku salā ieradās trokšņains karakalpu bars, Bertolds bija pārsteigts par bruņoto lībiešu lielo skaitu un brīnījās, kad viņi paguvuši saziņot tādu pulku.

—    Mēs nācām jums mieru nest un atvedām arī priesterus, kas jūs mācīs un ar svēto kristību ievedīs kristīgā draudzē. Vai esat ar mieru kristīties?

—    Ja esi nācis mieru nest, kālab atvedi līdzi šos biedēkļus spožajās ķiverēs? — prasīja Ako, valdot dusmas.

—   Tas drošības labā, lai neviens neuzdrīkstētos jums pāri darīt, — izvairīgi atbildēja Bertolds.

Lībiešu vīri spiedās arvien tuvāk vāciešiem un ieslēdza viņus ciešā lokā. Bertolds nejutās vairs īsteni drošs, tomēr lūkoja vēlreiz:

—    Kā tad palika, vai pieņemsiet kristību ar labu?

—    Tu mums draudi? Prasi karavīriem, ko viņi darīs, ja sāksiet cilāt zobenus! — stingri noteica Ako.

Tā bija nepārprotama atbilde, un Bertolds nojauta, ka miera ceļā te nekas nav panākams. Arī vieta cīņai neizdevīga — visapkārt ūdens un lībieši. Viņš nolēma piekāpties un deva pavēli celties uz upes labo krastu. Tas aizņēma daudz laika, un Bertolda karavīri tikai vēlu vakarā varēja uzņemt ceļu atpakaļ uz Rīgas ciemu. Arī lībieši cēlās pāri upei, un viss viņu lielais pulks sekoja vāciešiem pa pēdām.

Raža, Mārtiņš, Mikass un vēl daži spēcīgākie puiši bija karavīru rindās. Viņiem uzdeva turēties vāciešu tuvumā un novērot, kas tiem padomā. Ar cirvjiem aiz jostām un šķēpiem rokās puiši lodāja pa zaru apakšu un, tikko kāds svešs rādījās tuvumā, pazuda kā nebijuši. Viņi prata negaidīti nozust un tikpat negaidīti atkal parādīties citā vietā.

Nākamajā dienā jaunie izlūki ziņoja, ka Bertolda karaspēks apmeties pie Rīgas upes. To vēroja arī lībiešu karavīri no dūmu strūklām, kas vērpās pāri mežam. Redzams, tur dega daudzi ugunskuri. Lībieši apmetās netālu no vāciešiem. Lai pretinieks ar pēkšņu uzbrukumu viņus nepārsteigtu, lībieši prasīja noslēgt pamieru. Bertolds vēl nebija izlēmis, ko darīt tālāk. Gribēdams iegūt laiku, viņš bija ar mieru mīt šķēpiem.

Klajā vietā starp abām nometnēm izgāja pa trim vīriem no katras puses un sami ja šķēpus, kā to prasīja paraža. Ar to pamiers bija noslēgts, un kādu laiku abas puses bija drošas, ka pretinieks tām neuzbruks.

Salas puiši bija izstaigājuši tālas takas, tikuši vācu nometnes aizmugurē un vēroja, kā no kuģiem veda krastā labi koptus, lielus zirgus. Uz nometni veda arī bruņas, dzelzs cepures, akmeņu metamās ierīces, bīdāmos torņus un citus kara piederumus.

Lai nebūtu lieka trokšņa un kņadas, Raža, Mārtiņš un Mikass negāja barā ar citiem, bet turējās par sevi trīs vien. Viņi bija spēcīgi un acīgi, prata labi rīkoties ar ieročiem un kjūmā brīdī varēja sevi aizstāvēt. Mežā viņiem bija sava apslēpta vieta — maza ieplaka, apaugusi bieziem kadiķiem. Te noslēpušies, viņi labi pārredzēja apkārtni, bet paši palika neredzami.

Kādā novakarē, kad ēnas bija izstiepušās garas un līdz saules rietam nebija vairs tālu, draugi ievēroja divus karakalpus, kas, nastām apkrāvušies, soļoja uz vācu nometnes pusi. Puiši sapratās bez vārdiem, palaida vāciešus garām un tad zagās tiem pakal. Izdzirduši aizdomīgu troksni, vācu vīri metās sāņus, bet Raža un Mārtiņš sakampa katrs pa vācietim, un Mikass atņēma viņiem ieročus.

—    Mārtiņ, pasaki viņu valodā, ka nastas jānes atpakaļ, no kurienes tās paņemtas.

Kad vācieši mēģināja pretoties, Raža viegli iebadīja tiem mugurpuses mīkstumos. Vācieši nosvīduši dabūja stiept nastas atpakaļ uz ciemu, nolika tās uz ciema ceļa, un sievas gāja raudzīt, kas kurai pieder.

'— Te nu ir jūsu mantiņas, ņemiet veselas, bet zagļus ieslodzīsim drošā vietā, no kuras nevar izbēgt. Mēs palaidīsim ziņu jūsu vīriem, lai atnāk mājās un spriež garnadžiem tiesu. Vismaz krietnu pērienu viņi pelnījuši, lai uz priekšdienām zina, ka šai zemē nedrīkst zagt. Kā sauc jūsu ciemu?

—    Vanakīla.

—    Vanakīla? Tas būtu tā kā Vecciems. Labi, pateiksim jūsu vīriem, lai šonakt pat pārnāk, kaut vai uz īsu brīdi.

—   Paldies, dēli, ka izglābāt mūsu labumu.

—   Nav par ko! Citreiz turieties pretī. Kāds sitamais vai duramais taču jums ir?

Citu rītu puiši ziņoja, ka cauri mežam uz ziemeļrītiem aizbraukušas divas vācu ores. Lībieši tūdaļ izsūtīja vīrus uzzināt, kas braucējiem padomā. Svešos atrada ezera malā, kur viņi bija iekārojuši sienu, kas gulēja sauss, sakrauts augstās, apaļās tupās. Pie reizes bija sākuši ciemā pasirot, jo lībiešu vīri bija nometnē pie Rīgas upes un mājās redzēja vienīgi sievas un bērnus, Bruņukalpi neklausījās sievu gaudās, smiedamies staigāja pa namiem un aplasīja labāko, kas iepatikās. Meitām uzstāja, lai atdod rotas, un daža lībiešu zeltene pazaudēja sudraba saktu, smalku važiņu vai zītara krelles.

Kad uz dzimto ciemu atsteidzās vīri, tie tūdaļ apjēdza, kas te notiek. Neļaus taču izlaupīt savus mājokļus, to lai vācieši negaida! Vīri sažņaudza dzelžus ciešāk delnās un gāzās laupītājiem virsū. Tie nedabūja ne attapties, pat ne lāgā iekliegties, kad īsajā cīņā neviens no viņiem nepalika dzīvs.

Tai vakarā vācu zirgu kopēji nometnē velti gaidīja sienu, lai pabarotu izsalkušos zirgus. Zāli tie sen jau bija nograuzuši un jau otru dienu krimta egļu skujas. Siena vedēji neatgriezās arī naktī, bija pazuduši līdz ar zirgiem un orēm. Par to ziņoja bīskapam, kas nekavējoties izsūtīja vīrus meklēt pazudušos siena vedējus. Ciemā pie ezera viņus atrada, bet nedzīvus.

Kad to pateica Bertoldam, viņš kļuva bezgala nikns un pavēlēja pūst tauri, aiznest lībiešiem viņu miera šķēpu un atprasīt vācu. Pamiers bija lauzts, un kuru katru dienu varēja gaidīt cīņu. Zeme jāiekaro un pagāni jādara paklausīgi — domāja vācieši. Arī lībieši gaidīja cīņu, lai padzītu no savas zemes uzmācīgos svešiniekus. Kuru cerības piepildīsies?

Kad pāri Juglas mežiem ausa rīts, taures sauca kaujā. Bīskapa karaspēks sakustējās, karogi plandījās, žvadzēja ieroči, zviedza zirgi… Bertolds gribēja pārsteigt pagānus ar strauju uzbrukumu, bet lībieši jau stāvēja starp Rīgas upīti un smilšu kalniem, kur bija ieradušies nakts tumsā.

Pamanījuši vāciešus, lībieši izkliedza kaujas saucienu, rokas ar šķēpiem pacēlās, vairogi nolaidās. Neganti kliedzot un vairogus dārdinot, lībieši drosmīgi metās uz priekšu. Lāsti, asmeņi pret tēraudu un koku, zobens pret cirvi, vairogs pret šķēpu, dobji sitieni, vaidi.. Pirmās lībiešu rindas vācu bruņukalpi notrieca pie zemes un sabradāja. Kas vēl bija dzīvs, zobus sakodis, rāvās uz priekšu, bet vācu rindas stāvēja cieši un turējās droši. Lībieši vēl cirtās, viņu bultas un īsie šķēpi vēl lidoja uz ienaidniekiem, lai gan metējiem prāti mulsa.

Arī daži bīskapa karakalpi, satracinātu lībiešu ielenkti, ļima pie zemes sacirstiem locekļiem.

— A-ā-ā! — auroja lībieši un no jauna lauzās pretī svešzemju nedraugiem. — Arī vācu vīri nocērtami!

Šī bija lībiešu pirmā īstenā kauja ar vāciešiem, tālab viņi vēl nepazina pretinieku. Cīņās ar zemgaļiem, kuršiem vai žemaišiem viņi varēja droši mēroties spēkiem — uzvara bija atkarīga no vienas vai otras puses karavīru skaita vai arī uzvaru izšķīra nejaušs gadījums. Šai cīņā vāciešu bija mazāk nekā lībiešu, kas bija pulcējušies no tuvienes un tālienes, bet lībieši nepazina vācu ieročus un bruņas, viņiem bija sveša pretinieku karošanas māka. Bruņiniekus sargāja dzelžu bruņas un cepures, kuras pārcirst vai caurdurt gandrīz nebija iespējams. Turpretī lībieši stāvēja vāciešiem pretī plānos linu kreklos, un koka vairogs bija cīņā vienīgais aizsegs. Tālab viņi arī krita kā labības stiebri zem izkapts asmens. Tā bija lībiešiem rūgta mācība, ka, dodoties kaujā, jāzina ne vien ienaidnieku skaits, kam stājas pretī, jāzina arī viņu kaujas paražas.

Nule vācieši gāja strauji uz priekšu, un aiz viņiem palika nocirstu lībiešu klājiens. Kauja bija zaudēta, un vajadzēja glābties. Lībieši sviedās apkārt un lielā nekārtībā metās bēgt.

Bīskaps Bertolds vēroja cīņu, kad viņam pieveda kaujas zirgu. Tas sprausloja zem galvas bruņām un slējās pakaļkājās. Sēdot augstajā zirgā, Bertolds labi redzēja bēgošo pretinieku barus un tā aizrāvās, ka kļuva pārgalvīgs. Spēcīgiem piešu dūrieniem viņš trieca savu melno rumaku uz priekšu, līdz zirgs kļuva nevaldāms, neklausīja vairs pavadai un auļoja tikai uz priekšu pakaļ bēgošajam ļaužu baram. Bīskaps iekļuva jūklī, kur drūzma bija tik bieza, ka tālāk vairs netika. Zirgs satramdīts un izbijies cēlās pakaļkājās. Tad Bertoldu no abām pusēm sagrāba spēcīgas rokas un norāva zemē no zirga, un tai pašā brīdī kāds no mugurpuses Iecirta bīskapam šķēpu ribās ar tādu spēku, ka tikai ar lielu piepūli spēja to atkal izraut. Bertolds pakļuva bēgošajiem zem kājām, kas viņu sabradāja līdz nepazīšanai. Tas notika labības brieduma un saules svelmes divdesmit ceturtajā dienā.

Trīs lībiešu puiši, kas nonāvēja bīskapu, paskatījās cits citā un pasmaidīja — visi trīs taču bija veci, labi draugi. Raža un Mārtiņš bija bīskapu saķēruši, bet trešais… trešais bija kā izliets Kotkaness. Jā, tieši kā pazudušais Kotkaness.

Lībiešu vīri izbailēs bēga un rāvās tikt drīzāk mežā. Vācieši dzenāja viņus pa klajumu un bez žēluma cirta zemē.

Salas puiši pacēla šķēpus un uzņēma ceļu gar Rīgas upi uz leju, uz Daugavu, kur aizvilkās nelaimīgu ļaužu bari, kas vēl rīta agrumā bija cerējuši uz lielu uzvaru un vāciešu padzīšanu no Daugavas krastiem. Smagi bija redzēt, cik daudz asiņu izliets un ļaužu nomaitāts. Nokārtu galvu un asiņojošām brūcēm lībiešu vīri vilkās uz mājām, zaudējuši ticību savu roku un šķēpu spēkam. Baznīcas salas puiši iejuka nelaimīgo ļaužu pulkā un veda sev līdz Kotkanesu — Imantu.

—   Kotkanes, — nedroši ieminējās Raža. — Vai mani vairs negribi pazīt? Esmu taču tavs draugs Raža, un šis otrais ir Mārtiņš, atceries?

—    Raža, Mārtiņš, — Imants minstinājās. — Šos vārdus kaut kur esmu gan dzirdējis, tikai nezinu, kur tas bija.

—           Kotkanes, tas bija salā, kur kopā ar citiem zēniem lēkājām, bradājām Daugavā un mācījāmies šķēpus mest. Šodien tavs šķēps veica brīnumu, tu nocirti pašu bīskapu.

—          Jūs mani saucat par Kotkanesu, es neesmu Kotkaness. Jūs maldāties, mani sauc Imants.

—    Mēs nemaldāmies. Nevar būt divi tik līdzīgi cilvēki.

—    Vai tu nevari mani atcerēties? — prasīja Raža.

Imants lūkojās viņā, acis nenolaidis.

—    Var jau būt, ka esmu tevi kādreiz redzējis.

—           Kur tu toreiz pazudi, kad straume mūs uzsvieda uz krāču akmeņiem? Mēs domājām, ka esi noslīcis.

—    Neatceros, ka būtu kādreiz uzsviests uz radzēm.

—    Vismaz pasaki, kur tagad dzīvo!

—    Rīgas ciemā pie zvejniekiem.

—    Cik ilgi jau tur piemājo?

—           Skaidri nezinu, stāstīja, ka esot tur atvests pirms pāris vasarām. Krievu precinieki atraduši tik sadauzītu, ka viss izkūpējis no atmiņas. Neko nevaru atgādāties, pat to, kā sauc, arī runāt biju aizmirsis.

—           Bet mēs domājām, ka esi beigts, nosists vai noslīcis. Iesim uz salu pie vecātēva, viņš tev visu izstāstīs. Salā tagad daudz kas negaidīts noticis. Atradies tavs tēvs un arī brālis. Rau, šis te, Mārtiņš, ir tavs brālis Okšis. Toreiz mēs to nezinājām un saukājām viņu par vācietēnu.

Imants skatījās Mārtiņā platām acīm.

Vectēvs Raktis neparedzēja nākotnē neko labu, jo pareizi atskārta, ka notikumiem pie Rīgas upes sekos drūmas dienas, bet gaidīja tās mierīgi kā nenovēršamu likteni. Raktis bija saprātīgs vīrs, zvejas darbā gan vairs nejaudāja raut smago kārbes airi, toties galvā glabāja lielu pieredzes gudrību.

Nule viņš sēdēja saviešu vidū — te bija Gārbans, Okšis, Kotkaness.

— Nu esam atkal visi kopā, žēl tikai, ka mīļās mātes nav mūsu vidū, viņa atpūšas meža kapulaukā.

Šie cilvēki varētu būt laimīgi, ja viņus, tāpat kā citus lībiešus, sirds dziļumos nemāktu bailes. Šīs bailes laupīja mieru un dzīvesprieku.

Vāciešus redzēja staigājam gar Daugavas labo krastu. Tur viņi kavējās ūdens malā un raudzījās pāri uz mazo salu. Kādu dienu no Ikšķiles atlaivoja vecs zvejnieks, ieklupa Rakša būdā un izmisis stāstīja, kādus briesmu darbus vācieši strādājot pie viņiem otrpus upes: dedzinot ciemus, postot sējumus un dravas, nežēlojot nevienu, kas liedzoties kristīties, tālab tagad daudzi slēpjoties mežā. Lībiešiem pienākušas vaimanu dienas.

Vectēvs noģida, ka vāci mazo salu nesaudzēs. Tomēr diena pagāja mierīgi, un cerība cīnījās ar nemieru, drosme ar bailēm.

—   Neturiet velti bēdu, kam jānāk, tas nāks, bet cērtamos un duramos glabājiet pie rokas.

Arī vanems Ako staigāja pa ciemu, drošināja ļaudis un ar nepacietību gaidīja, ko nesīs nākamās dienas.

—   Grūti nāksies atvairīt uzbrucējus, — vanems runāja sadrūmis. — Salā pavisam maz palicis vīru, jo daudzi aizgāja bojā kaujā pie Rīgas upes. Arī no maniem ļaudīm dzīvi vairs tikai nedaudzi.

Kad atausa gaisma, arī vācieši bija klāt, un karakalpi un mūki jau rīkojās salā. Kurai būdai piegāja, tūdaļ noprasīja:

—   Vai pieņemsiet kristību ar labu? Ja ne, laidīsim uguni klāt!

Un, kā sacīja, tā arī darīja. Salā jau dega vairākas būdas. Vectēva Rakša acis kvēloja pretestībā un naidā, kad pie viņiem pienāca mūks un karakalps. Mūks nepaguva pateikt savu teicamo, kad Raktis cēla roku ar smago cirvi un ļāva tam krist uz karakalpa galvas. Uz mūka kliedzienu saskrēja citi karakalpi, un vecaistēvs saļima zem cirtieniem. Arī Rakša būda uzliesmoja. Visapkārt skanēja kliedzieni un vaidi, dūmi pildīja gaisu un kā melna migla vilkās pāri upei.

Tajā dienā Baznīcas salā tika kristīti piecdesmit lībieši. Pēc tam mūki un karakalpi cēlās pāri Daugavai, atstājot aiz sevis kūpošas krāsmatas, nocirstus un sakropļotus ļaudis.

Mūki un bruņukalpi staigāja pa lībiešu zemi un lieca lepnās pagānu galvas pie zemes. Viņiem likās, ka nu reiz lībieši galīgi uzveikti un zemē ieviesta bijība un paklausība. Pagāni kristījās, apņēmās turēt jauno ticību svētu un maksāt nodevas, kādas jaunie zemes kungi uzliks. Lībiešiem bija jānodod katram priesterim mērs labības no zemes arkla — zemes gabala, ko apstrādāja ar vienu zirgu.

Salu māca izmisums. Sievas staigāja apsarkušām acīm, jo dažai būda pārvērsta pelnos, citai vīrs vai dēls nocirsts. Rakša būdas vieta stāvēja vientuļa un aizmirsta. Veco zvejnieku Rakti salinieki apbedīja ar godu, bet viņadēls un dēla dēli bija no salas pazuduši un dzīvoja mežā.

Vācu karakalpi nekur nestaigāja pa vienam, bet gan barā, jo dzirdēja runājam, ka vientuļi karotāji pazuduši un neesot zināms, kur viņi palikuši. Varbūt saplēsuši vilki, varbūt notikusi kāda nelaime, kas to lai zina.

Ļaudis pamazām laboja sagrautos mājokļus, nodedzināto vietā cēla jaunus. Kam nebija kur palikt, ielūdzās pie kaimiņa un kaut kā iztika. Arī citos lībiešu novados ļaudis pamazām nomierinājās. Mūki priekā berzēja rokas par prāvo skaitu kristīto, kurus nu uzskatīja par piegrieztiem baznīcai. Bruņinieki priecājās par iekaroto zemi un bagāto desmito, kuru cerēja drīzumā saņemt. Medus, vasks^ lini, ādas — visai vērtīgas mantas, un precinieki labprāt ņem tās pretī. Ar pagāniem jāapietas cieti un nesaudzīgi. Vienīgi tā viņi valdāmi, un svētā baznīca ari neliedz lietot stingrākus līdzekļus. Tagad viņi brauks mājās uz dzimto Saksiju, kur pavadīs jauku ziemu, padižosies, cik sirdīgi kāvuši pagānus un kādu bagātu zemi iekarojuši.

Lībieši gaidīja, kad kokiem lapas dzeltēs un iegriezīsies skarbāki vēji. Viņi zināja, ka vācu sirotāji, aizbrauks, pirms jūrā sāksies rudens vētras. Un tad… Jā, tad palikušie mūki redzēs, cik uzticīgi baznīcai kalpo lībiešu dēli.

Bet pagaidam kokiem lapas vēl nedzeltēja, arī zosis vēl nelidoja projām. Bezdelīgas gan bija pazudušas, un laiks lēnām griezās uz rudens pusi.

salā svētki

Bertolda vīri neaizbrauca visi reizē. Kur lai viņi būtu ņēmuši tik daudz kuģu, kuros visiem sasēsties? Viņi allaž piemetās uz preču kuģiem, kuru ceļš gāja uz Vāczemi vai Gotzemi. Tomēr līdz vēlam rudenim vācu bruņukalpi bija zemi atstājuši, un ļaudis uzelpoja vieglāk. Vienīgi pilīs palika neliela sardze un mūki, kurus te sauca par priesteriem.

Kad apbruņotie vācieši bija projām, atgriezās Gārbans ar dēliem Mārtiņu un Imantu — Okši un Kotkanesu. Viņu pirmais gājiens bija uz vecātēva Rakša būdu. No tās bija palikuši vienīgi pelni un atmiņas. Visi trīs gāja uz pili pie Ražas un pie vārtiem ieraudzīja slaistāmies vairākus pils sargus.

—    Kālab netriecat šos ārā no pils un projām no salas? Lai lasās pakaļ citiem savas sugas brāļiem! — bārās Gārbans.

—    Aiziesim pie vanema, dzirdēju viņu ieminamies, ka nupat esot īstais laiks padzīt vāciešus, tikai spēka maz, — priecīgs atsaucās Raža.

—    Tad iesim, nav ko velti dīkot! — Un viņi aši pagriezās uz nocietinājuma pusi.

Vanems, viņus uzklausījis, teica Gārbanam:

—   Ej vesels un dzen svešiniekus projām, tikai neceri, ka viņi ar labu prātu aizies no šejienes. Var gadīties, ka iznāks ciršanās, tālab paņem līdzi kādus no maniem vīriem, cik nu man viņu vairs atlicis.

—    Nebūs vajadzīgs, pietiks, ja man nāks līdzi Raža un abi dēli. Vēlāk atnāksim ar ziņu, kā mums veicies, — atrunājās Gārbans un steidzās tūdaļ projām.

Ļaudis, padzirdējuši, ka atgriezies Gārbans un viņa dēli, iznāca uz ciema ceļa, un Razq ieteica ciema vīriem paķert kādu cērtamo un gaidīt, šie ar Gārbanu iešot uz pili dzīt vāciešus ārā.

Gārbans kopā ar dēliem un Ražu iegāja pilī un pagriezās uz sardzes vīru mājokļiem. Kad viņš pateica, lai tie vācas ārā, karakalpiem bija lielas mutes pretī.

—   Mēs nekur neiesim! Pats bīskapa tēvs mums pavēlēja te dzīvot!

Gārbans nepārprotami pacēla šķēpu.

—    Arā, un tūdaļ uz vietas!

Tad gan katrs ķēra savas mantas un manījās uz durvīm. Ar mūkiem gāja grūtāk. Viņi nemaz neklausījās, ko Gārbans saka, un virpināja tik savas pātaru krelles. Resns mūks nekaunīgi smējās Gārbanam acīs.

—    Ko ņirdz, resnais dīkoni! Ievērojiet visi, kurš no jums rīt ap šādu laiku nebūs projām, to mēs nomaitāsim kā kaitīgu meža zvēru! — Un Gārbans spēcīgi piecirta ar šķēpu pie klona.

—    Tagad iesim pie preciniekiem!

Precinieki nelietoja lielu muti, nesmējās, bija pazemīgi, bet arī viņi negribēja aiziet no salas un sāka solīt:

—    Mēs dosim tik daudz labu mantu, ka jums pietiks ilgam laikam gan sāls, gan vadmalas, tikai atstājiet mūs pilī, lai varam preces mīt. Tas mūsu amats, ja to nepiekopsim, mūsu sievas un bērni Vāczemē nomirs badā.

Gārbans izgāja no pils pie citiem vīriem. Tā un tā, pils sargus padzinām, mūkiem pieteicām aizvākties līdz rītdienai, bet precinieki sola dāvanas, lai atļaujot palikt.

—    Nu, kā domājat, vīri? — viņš noprasīja.

—   Vai nebūtu gudrāk preciniekus atstāt, tad par sāls trūkumu nebūs jātur rūpe?

Vīri nevarēja izšķirties, kā būtu labāk — padzīt preciniekus vai par dāvanām atstāt. Beidzot norunāja, lai to izšķir vanems, viņš zināšot labāk.

Pēc divām dienām vācieši bija projām. Viņi bija zīlējuši salinieku bargajās acīs, ka lībiešu vīri cieši apņēmušies viņus padzīt un dzīvus neatstās, bet galvas zaudēt viņi negribēja. Karakalpu bariņš tai pašā dienā aizgāja gar upi uz leju, cerot upes grīvā atrast kuģi, kas gatavs pacelt enkuru un peldēt uz Vāczemi.

Mūki bija pazuduši naktī un tik klusu, ka neviens nebija ne dzirdējis, ne redzējis viņus aizejot. Preciniekiem tomēr atļāva palikt un saņēma par to no viņiem dāvanas — sāli un vadmalu.

Kādu dienu pāri Daugavas sudrabotajam plūdumam uz salu īrās Gārbans. Viņš veda no Pārdaugavas mežiem lazdu kūļus, kurus tur bija cirtis mucu stīpām. Pie salas Gārbans ieraudzīja vīru, kas, novilcis kreklu un iekāpis upē, lēja sev uz galvas ūdeni. Pabrīnījies par neparasto mazgāšanos, Gārbans uzsauca vecajam vīram:

—   Ūmar, vai mazgāties sadomāji? Vai nesalst, ūdens jau krietni vien atdzisis!

—   Nē, mazgāties tagadiņ netaisos, gribu tikai noskalot kristību, lai būtu atkal tīrs, bez vācu smakas.

—    To tu esi labi izdomājis! Kāp ārā, mazgāsim kristību nost visi reizē. Šodien pat aprunāsimies ciemā, kad vislabāk tas būtu izdarāms. Dienai jābūt jaukai, saulainai, tādai kā šodien. Pēc tam ēdīsim, dziedāsim, dancosim un dzersim medaļu. Kā tu domā — vai tie nebūs priekpilni svētki?

Ari vanems neatrunāja no svētku vīkšanas, tikai lika paskubināties, kamēr vēl laiks nav apmeties auksts.

Ciems sparīgi posās uz svētkiem. Sievas mazgāja un tīrīja, cepa un vārīja. Puiši veda no meža eg]u zarus durvju un vārtu pušķošanai, bet vecie vīri saimniekoja uz ciema ceļa, kur uzstādīja galdus un solus, sagādāja un sarindoja uz galdiem alvas kannas un koka kausus, rotātus lībiskiem krusta zaru rakstiem. Vecākie vīri stīvējās gar alus mucām. Puiši bija apvilkušies labākās drānas un uzlikušies zvērādu cepures, bet brīnījās:

—    Kur mūsu meitas?

Meitas rosījās būdās, izkravāja tīnes, lādes, vāceles un cēla ārā visu, kas tur bija labākais: bezroču brunčus ar lencēm augšdaļā pāri pleciem, garas virsjakas, pār galvu maucamas, bārkstainas villaines, greznus kājautus un jostas. Visi drānu gabali bija bagātīgi rotāti lībiskiem rakstiem, visvairāk krusta zaru dažādiem izveidojumiem.

Kad viss krāšņais un raibais meitu un sievu bars atnāca upmalā, puišiem apžilba acis, un viņi tikko pazina savas māsiņas un iecerētās.

—   Kur Eldoma? Rotkaļa Eldomu nekur neredz!

—   Lūk, viņa! — iesaucās jauns puisis un steidzās pretī savai meitenei.

Pienāca meita smuidra kā liepa. Zila, gara villaine apņēma viņas plecus, bet uz krūtīm šūpojās vairākas spožas važiņas, kas bija garas jo garas.

—   Eldoma, kur ņēmi villaini ar ieaustiem gredzeniem? Ak, to jaukumu, lielo krāšņumu! — sauca draudzenes, apbrīnojot Eldomas villaini un kājautus, kas arī bija rotāti spožiem gredzentiņiem.

—    Tas gan daudz maksā! Tavs tēvs, salas dižmanis, sakrājis daudz sudraba un spēj to dot, — jūsmīgi trieca meitas, un viņu vārdos skanēja gan patiess prieks, gan arī maza skaudībiņa.

—    Ek, lai gan viņai smagas rotas un greznas drānas, mēs toties esam pašas daiļas, un vai mūsu dancojamie rinduciņi nav koši diezgan?

Meitu vainadziņos mirdzēja visas varavīksnes krāsas. Pie katra pleca bija piesprausta pa rupuča saktai ar caurumotiem važiņu turētājiem, kuros šūpojās važiņas ar piekariņiem. Skanēja piekariņi gan ripu, gan duncīšu veidā, gan kā mazas atslēdziņas. Un viss šis košums, meitām lēkājot, jautri žvadzēja un šķindēja. Dažai daiļavai ap kaklu bija zītara vai glāžu krelles, un meitas prata savas rotas koši nēsāt.

—    Kur Vakris, lielais baznīcas draugs un kalps? Zēni, skrieniet un sameklējiet, kur viņš ielīdis, un vediet šurp, mēs viņam nomazgāsim jauno ticību, ja pats nepratīsies darīt, — sauca skaļas balsis.

Zēniem šāds uzdevums bija īsti pa prātam. Vakris neparko negribēja iet uz upmalu, jo tur smejoties par kristīgo dievu, bet zēni tikmēr stumdīja un grūstīja vīru, līdz atvilka pie jautrā bara upmalā. Ako ar rūgtumu balsī teica Vakrim:

—    Vai tu vēl ceri sagaidīt atpakaļ aizdzītos mūkus?

Vakris neko neatbildēja, stāvēja, galvu nokāris, ciema ļaužu apsmiekla apliets, bet Ako turpināja:

—    Saka, duļķains ūdens noskaidrojoties pats no sevis. Cerēsim, ka arī no tevis noskalosies necienīgās duļķes. Bet jums, zēni, vēl mazs darbiņš darāms. Sameklējiet cirvi un nocērtiet oša zaru, kurā izgriezts vācu dieviņš. Nesiet zaru šurp, sūtīsim uz Vāczemi kopā ar nomazgāto ticību un vācu burvestību.

Zēni aizjoza cirst zaru, bet Ako pavērās Vakrī un bilda:

—    Man liekas, tev mūsu svētki īsti nepatīk.

Gar visu krastmalu upē iebrida vīri, sievas un bērni. Tie bija salas kristītie ļaudis. Krastā palika vienīgi nekristītie. Viņu pamudināti, kristītie lēja sev uz galvas ūdeni, berzējās, mazgājās un sauca:

—    Atstājies, pazūdi, izgaisti, melno mūku burvestība!

Zēni atnesa zaru ar izgriezto galvu. Puiši sasēja mazu

plostiņu, uzlika uz tā zaru un ielaida ūdenī. Un resnais zars aizpeldēja, lēni līgojoties straumē.

Nu sākās jautrība pie ēdienu un dzērienu galdiem. Atnesa bļodas ar kūpošu gaļu un zivīm, Umars ar palīgiem uzstādīja mucas, bet to spundes kurš katrs neuzdrīkstējās raut, jo iekšā bija spēks, kas neizdarīgu rāvēju sit no kājām, apšļācot ar saldo dzērienu. Ļaudis apmētājās jokiem un asprātībām. Jautrība taču vienmēr bijusi mielasta labākais aizdars. Eda, cik gribēja, un dzēra, no kuras mucas patika. Tie bija svētki, ko salinieki svinēja lielā vienprātībā, tāpat kā vasaras saulgriežus, kad priecājās visu nakti cauri, un gaiss bija pilns zāļu un zemes tvana.

GARBANA DĒLUS SŪTA UZ RlGAS CIEMU

Kad sāka čalot atkušņa ūdeņi, ciemā atkal bija manīts Turaidas mūks Dītriķis. Zēni bija noskatījušies, ka mūks ielīdis pie preciniekiem, bet iznākam no pils netika redzēts. Kur mūks palicis, neviens nezināja. Vēlāk atklājās, ka mūks tiešām bijis pie preciniekiem. Prasījis, kā viņi te dzīvojot, vai pagāni neaiztiekot. Atbildējuši, ka neviens pāri nedarot, jo viņi atstāti pilī par dāvanām, un lībieši doto vārdu turot.

Tad mūks čukstējis, ka drīz atkal būšot labi. Šai zemē atkal iecelts jauns bīskaps, gudrs un slavens vīrs, gaužām stingrs un patvaļu neciešot. Tad vēl mūks stāstījis, ka jaunais bīskaps esot no Brēmenes pilsētas Vāczemē. Precinieki prasījuši, kad jaunais bīskaps atbraucis un kur pašlaik uzturas. Mūks atbildējis, ka vēl nemaz neesot atbraucis un ātrāk nebraukšot, līdz nesavākšot lielu karaspēku, jo šejienes pagāni esot visai nikni dieva pretinieki un viņš negribot tikt nomaitāts kā Bertolds.

Salas ļaudis kļuva domīgi. Skat, atkal briesmas draud gāzties pār viņu galvām.

Kādu vakaru pie Gārbana atnāca vanems Ako. Viņa piere bija samākusies un vaigā redzamas rūpes. Parunājies par šo un to, vanems klusu teica:

—    Ziņas par gaidāmo bīskapu, kas vedīšot līdzi karapulku, draud mums ar nelaimi, to saprot liels un mazs, tālab jābūt modriem un gataviem uz visu. Derētu kādam no taviem dēliem pastaigāt gar Daugavu uz Rīgas pusi un apklausīties, ko domā un cer ļaudis citos ciemos.

—    Nebūtu vis par ļaunu, bet tādam gājienam vajadzīgs veikls un apķērīgs prāts. Varbūt sūtīt abus? — prasīja Gārbans un pameta skatienu uz dēliem.

—   Nu, puiši, vai nenesas prāts pastaigāt pa ciemiem un pilīm? — Ako noprasīja brāļiem.

—    Labi, — teica Kotkaness, — varam iet šonakt pat, tikai pasakiet, kas mums jāuzzina.

Vecie deva brāļiem labus padomus, brīdināja būt piesardzīgiem un par salu neko nestāstīt. Varot teikt, ka meklē pilskungu, kurš pieņemtu karadraudzē. Puiši solījās padomus visnotaļ ievērot un būt uzmanīgi.

Brāļi aizsteidzās pie Mikasa, lai nu viņš ir tik labs un nakts melnumā pārceļ pāri Daugavai, jo nevienam nav jāzina, ka viņi aiziet.

—    Vai ilgi būsiet projām? — prasīja Mikass, atvadoties no brāļiem upes labajā krastā.

—    Vismaz savas desmit saules.

—    Atgriezieties bez caurumiem ādā! — vēlēja Mikass.

—    Nebīsties, mums līdzi asi rīki, — atsaucās Kotkaness un piesita šķēpam un līkstenīcai.

Vēl pirmie gaiļi nebija dziedājuši, kad Okšis un Kotkaness soļoja pa naksnīgo taku, kas vijās starp kokiem uz jūras pusi. Palaikam taka izlīda no meža tumsas krastmalā, kur zāle mazgājās rīta rasā. Mežs vēl snauda, iegrimis klusumā. Tad tas atkāpās, un pāri ziliem pakalniem izplūda uzlecošās saules iesārtā blāzma. Kāpjot augstāk debesis, saule meta uz vakarvēja atnestajiem mākoņiem dzeltenu gaismu. Puiši negribot apstājās, kad redzēja saules staros atsarkstam miglu, kas nekustīga gulēja pār Daugavas dzelmi.

Ilgi locītās kājas atgādināja, ka laiks tās pūtināt. Takas malā vietu bija aizņēmusi sirma egle, smagos zarus lejup nokārusi. Zem raženajiem zariem nemanīja rasu, tur sūnā varēja uz brīdi palaisties guļus vai atspiest muguru pie resnā stumbra. Puiši tā arī darīja. Viņi norunāja, ka Okšis ies uz Rīgas upes augšciemu pie amatniekiem, bet Kotkaness uz zvejnieku ciemu, kur viņam labi draugi. Atpūtušies abi devās tālāk.

Uz Smilšu ceļa brāļi šķīrās.

Visgarām zvejnieku ciemam vējā šūpojās tīklu rihdas. Aiz tīkliem slēpās namiņš zivju kūpināšanai. Tam blakus stāvēja zvejnieka mājoklis — prāva būda, gan veca un negaisos nomelnējusi, bet rudens vētras nebija spējušas to sašķobīt. Pāri jumtam blakus vēlogam plīvoja pelēka dūmu grīste.

Kotkaness nezināja, ko darīt, — iet iekšā vai gaidīt kādu iznākam ārā, bet durvis jau vērās, un uz sliekšņa nostājās meitene, kuras spožās acis, garās matu pīnes un brūnais saules iedegums vaigos ikkuram būtu paticis. Viņas kaklu rotāja diegā savērti zītara gabaliņi. Kotkaness skatījās meitenē kā brīnumā. Kad meitenes acis satikās ar puiša acīm, viņa nosarka, bet Kotkaness netika vajā no apmulsuma.

—           Gribēju paprasīt ūdeni nodzerties… — viņš stostījās.

—           Vai tad Daugava izžuvusi, ka prasi ūdeni? — meitene brīnījās, gaišu smieklu pilna.

Kotkaness galīgi apjuka un aplaizīja sausās lūpas.

—    Nē, ne ūdeni, gribēju paprasīt gabaliņu maizes…

Viņš nepaguva to izteikt, kad meitene apsviedās, bizes

noplīvoja, un tūlīt viņa bija atpakaļ ar siltas maizes riecienu.

—    No kurienes tu esi?

—    Nāku no Baznīcas salas.

—           Paipa, kas te notiek? Kas tas par puisi? — iesaucās kāda balss, un ātriem soļiem viņiem tuvojās jauns zvejnieks.

—           Vai nu vēl liegsies, ka bez iemesla esi aizdomīgs un grīns! — meitenes vārdi izskanēja reizē ar bezbēdīgu smieklu straumīti.

Jaunais zvejnieks Kotkanesam nepatika. Viņa skatiens maldījās apkārt un vairījās no Kotkanesa acīm, seja bija nelaipna.

—           Kālab neēd maizi? Šis puisis ir Dabars, un man patīk viņu kaitināt, lai neiedomājas pārāk daudz.

Viņa uzlūkoja Kotkanesu ar savām pelēkajām acīm tik cieši, ka tam saskrēja asinis vaigos, bet Dabaram Paipa uzsauca:

—           Ko stāvi kā miets! Ved ciemiņu iekšā pie tēva, lai pacienā ar medalus kausu.

Kotkaness ciemojās pie zvejniekiem līdz vēlai pēcpusdienai. Paipas tēvs bija runīgs vīrs, labprāt stāstīja pats, bet gribēja arī zināt, kas notiek citur, tālāk no Rīgas ciema, arī par vāciešiem sīki izprašņāja.

Kotkaness tikko spēja atbildēt.

—           Iesēdušies kā savās mājās, dara, kas pašiem tīk, un vanemam atļauju neprasa, — vecais dusmojās.

Tad Kotkaness noprasīja, vai viņi dzirdējuši, ka te būšot jauns bīskaps.

—          Tā jau runā, bet rādījies vēl nav, braukājot pa svešām zemēm un vācot karaspēku. Mums nekas labs nav gaidāms, būs atkal jādzīvo neziņā un bailēs. Kā atnāca svešie, sāpju un asaru vairāk nekā saules gaismas, — noteica Paipas tēvs, un viņa balsī varēja saklausīt dziļas rūpes.

Parunājušies Kotkaness un Dabars atvadījās un izgāja āra gaisā, kur vēlreiz atrokojās no Paipas. Kad meitene iegāja atpakaļ namā, Dabars vēl mirkli aizturēja Kotkanesu.

—           Staigā vesels, bet ņem vērā — to manu meiteni tu liec mierā, citādi… Saproti, es to necietīšu!

—    Dabar, ko tu … Es taču nepavisam …

—           Ir jau labi, — Dabars viņu pārtrauca un aizgāja, atpakaļ nepaskatījies.

Vakarā Kotkaness atnāca Daugavas krastā. Upe te bija platāka, zaudējusi straujumu, tecēja rāma, valdot savu lielo spēku. Krāču nebija, tālab ūdens plūda mierīgi. Upē redzēja mazas un lielas laivas, arī kuģi nāca un gāja uz Rīgas ostu.

Turpat pie Daugavas viņu atrada Okšis.

—    Vai pie amatniekiem biji? — Kotkaness apvaicājās.

—          Biju pie vairākiem — pie stīgu vilcēja, pie naglu kalēja, arī pie katlu kalēja.

—    Nu, ko šie saka?

—           Brīnījās, ka pagānu puisis runā viņu valodā, un prasīja, kālab neģērbjot kungu drānas. Atbildēju, ka baidos, jo lībieši kungus neieredz.

—    Vai par vācu nodomiem kaut ko uzzināji?

—           Jauno bīskapu saucot Alberts. Taisnība, viņš pulcējot lielu karaspēku, bijis Gotzemē, un tur viņam laimējies savākt pieci simti vīru, tad aizbraucis pie dāņu zemes ķēniņa un pierunājis, lai neliedz viņa kuģiem pārvest krusta karotājus no Vāczemes uz šejieni. No Romas pāvesta jaunais bīskaps dabūjis svētību krusta karam mūsu zemē.

Kotkaness domīgs klusēja, tad teica:

—    Nav patīkamas vēstis.

Kā norunājuši, abi brāļi pagriezās un sāka soļot atpakaļ uz mājām.

bīskaps Alberts

Ļaužu prāti bija uztraukti, neziņa mocīja vecus un jaunus. Dažādas runas klīda no salas uz salu, pārsviedās no viena upes krasta uz otru.

Tad kādu ritu Daugavā iebrauca garas kuģu rindas. 1 Nekad šai upē nebija vienkopus redzēti tik daudzi kuģi.

Viegli piepūstām burām tie peldēja pa upi uz augšu un ' iegriezās Rīgas upes ostā. Divdesmit trīs kuģos bīskaps ; Alberts atveda uz Līvzemi savus krusta karotājus.

Klāji bija karavīru pilni. Tur bija sadrūzmējušies apbruņoti vīri un vēroja zemi, kur būs jākaro ar pagāniem. Saulē mirdzēja bruņucepures un bruņas, bet pāri galvām līgojās šķēpi un plandījās karogi. Tikko kuģi pietauvojās, karotāji sāka izkāpt. Tie bija raupji vīri, rētu izvagotām sejām. Laipnu vaigu redzēja maz, viss lielais vairums blenza kā vilki.

Alberts bija ģērbies kā visi mūki — melnā, garā svārkā. Plecos bija uzmests melns apmetnis ar sarkanu iekšdrēbi, bet kaklā šūpojās zelta krusts — bīskapa augstā amata zīme. Bīskaps rādījās lielmanīgs un pašapzinīgs — kā vīrs, kas radis pavēlēt.

Kopā ar atbraukušajiem bruņiniekiem viņš vēroja karakalpu izkāpšanu un stāšanos slēgtās rindās laukumā pie ostas. Bīskaps bija apmierināts — ar šo karaspēku viņš salauzīs mazās zemītes pretestību.

—    Lūdzu godājamos bruņiniekus nākt man līdzi, — viņš aicināja. — Rīgas ciema uzticamie vācu tautības iedzīvotāji ierādīs jums mājokļus.

Bīskapam sekoja trīsdesmit bruņinieki, kurus viņš ieveda lielā kambarī — nesenā darbnīcā, kas bija iztīrīta, uzkopta.

—    Man jāatvainojas, ka nevaru uzņemt jūs tā, kā tas piederas jūsu augstajam stāvoklim. Kā redzat, mums te vēl nekā nav, bet ticiet droši, drīz būs viss, kas vajadzīgs.

Bīskaps apsēdās platā krēslā un noklausījās bruņinieku ziņojumā, cik izturīgi un cīņās nenogurdināmi viņu vīri, kas labprātīgi braukuši šurp un grib palīdzēt bīskapam atgriezt pagānus pie kristīgā dieva. Tie ir vīri, kam nav sveša ieroču šķinda un kaujas troksnis. Vīriem liela pieredze — gan ne ikreiz gluži atļautās lietās, tālab kāda daļa sodīta ar izraidīšanu. Viņi alkst izdarīt varoņdarbus un ar dieva palīdzību izpirkt savus noziegumus.

Tad bīskaps teica apsveikšanas runu, kuru beidza ar vārdiem:

—    Jūs esat aicināti izcīnīt šai zemē dievam un viņa svētam vārdam drošu vietu. Jūs paklausījāt aicinājumam, braucāt pāri jūrai strādāt dieva druvā, netaupot pūles un, ja vajadzīgs, upurējot dzīvību.

Bīskapa runai sekoja bruņinieku zvērests. Adas vamžos un bruņukreklos tērpušies, ķiverēm galvā viņi izvilka no makstīm zobenus un teica zvēresta vārdus:

—    Zvēram pie sava zobena kā pie krusta, ka cīnīsimies par godu dievam un svētajai jaunavai, cik mūsu spēki atļaus.

Pēc zvēresta viņi ar zobenu krustveida spaliem pārkrustījās un iebāza zobenus atpakaļ makstīs. Bīskaps vēl brīdi pakavējās pie bruņiniekiem un pirms aiziešanas paskaidroja:

—    Blakus mājā jums sakārtotas guļvietas. Varat iet tūdaļ turp un saposties, bet vēlāk lūdzu gaidītos ciemiņus ierasties dzīru namā uz mazu mielastu.

Bīskaps aizgāja, un bruņinieki uzmeklēja namu, kas bija paredzēts viņiem dzīvošanai. Ar steigu bija jāsāk posties un greznoties, jo bruņinieki pievērsa lielu uzmanību apģērba un matu sakārtojumam. Novilka baltos mēteļus un ar steigu ķērās pie matiem. Nocēla mazās, apaļās cepurītes, kurās sabāza garos matus, kad lika galvā bruņucepuri. Matus sasprogoja un iezieda ar olas baltumu, lai tie spīdētu un sprogas ilgāk turētos. Smagos un abpusēji griezīgos zobenus un citus ieročus noņēma un atdeva kalpiem, atstājot pie jostas vienīgi tievos, strupos dunčus — mizekordijus. Kamēr bruņinieki nomazgāja putekļiem un sviedriem klātās sejas, kalpi iztīrīja viņu drānas. ,

Blakus namā vācu jaunavas gatavoja bruņiniekiem mielastu. Saposušās labākajās drānās, viņas raiti nāca un gāja, un dzīru kambarī uz galdiem krājās aizvien vairāk trauku ar dažādiem gardumiem. Bīskaps nebija skopojies.

Kāds jauns bruņinieks, kura sasprogotās cirtas nokarājās līdz pleciem, staigāja gar galdiem un priecājās par bagātīgo cienastu, bet visvairāk par ņiprajām amatnieku un precinieku meitām, kas te saimniekoja.

Slaida tumšmate zilā tērpā ar baltu ņieburu un sarkanu cepurīti patlaban ienesa lielu bļodu un novietoja galda vidū.

— Kā tevi sauc, daiļā meitiņ? — pajautāja bruņinieks, kuru citi uzrunāja par Eilardu.

—    Par katlu kalēja Tillu, grāfa kungs.

—    He, hē, tik tālu vēl neesmu ticis!

—    Ja ass zobens un drosmīgs prāts, tad tiksiet.

—    Un tad tu nāksi pie manis par grāfieni?

—   To nevar vis zināt, — iespurdzās meitene.

—    Kas tie par ēdieniem? Es tādus nepazīstu!

—    Lielajā bļodā, kuru nupat ienesu, mīklā cepta cūkas galva ar sutinātiem kāpostiem. Tur tajā traukā ir sarkanvīnā vārītas briežu ribiņas, bet vēderainajā podā — kviešu klucīši ar gaļas pildījumu. Tūdaļ nesīšu zivis un iesmos ceptus putnus.

—    Redzu, redzu, te ir gardas lietas. Un tur tajās mazajās muciņās droši vien vīns, bet lielajās alus. Pagaidi, nesteidzies, pasaki vēl… — Bet meitene jau aizskrēja.

—    Kā tev liekas, Valhard, šai zemē nebūs slikta dzīvošana? — Eilards smiedamies teica jaunam vācu puisim, gandrīz vēl zēnam. — Jā, starp citu, no kurienes tu esi?

—    No Harpenštates, Eilard.

—    No augstdzimušajiem? Tēvs varens zemes kungs? Tas redzams no ieročiem: dārgas bruņas un Damaskas tērauda zobens, smalka meistara darbs. Nu, vai nav tā?

—    Ko līdz tēva varenība! Taču zini, ka jaunākais ģimenes dēls ir bez titula un mantojuma tiesas. Tālab braucu šurp, lai iekarotu sev stāvokli, — ne bez rūgtuma atteica Valhards un vēl piebilda: — Nevaru lielīties par. labu ieroču pazinēju, bet tu, liekas, šai ziņā esi lietpratējs.

—    Damaskas zobenu viegli pazīt no sīkajām līkloču svītriņām uz asmens, nelaime tikai tā, ka ar katru gadu tērauds kļūst netīrāks un zobenu rūdījums sliktāks, bet bruņas… — Eilards nepaguva pabeigt, jo ienāca bīskaps un aicināja:

—    Lūdzu dārgos viesus sēsties pie galda un iebaudīt pieticīgo mielastu, nesmādējiet arī dzērienus, kas muciņās.

Mielasts izvērtās par skaļām dzīrēm. Bruņinieki vilka nažus no makstīm, nogrieza pa gabalam, ēda un uzdzēra sūru un saldu, kas nu kuram labāk gāja pie sirds. Apgrauztos kaulus un negaršīgos kumosus meta pagaldē. Troksnis un jautrība ik brīdi auga un vērtās aizvien skaļāki.

Eilards un Valhards sēdēja blakus, mierināja izsalkumu, atcerējās braucienu pāri jūrai un vēroja savus galdabiedrus, par kuriem nebija visai augstās domās.

—    Resno Helmondu taču pazīsti? — prasīja Eilards.

—   Vienīgi, cik uz kuģa redzēju, — atbildēja Valhards.

—    Esmu par viņu daudz dzirdējis. Helmonds ir nodzēries bruņinieks, kam bez bruņinieka vārda un zobena cita nekā nav. Dzimtajā pusē nav varējis atkauties no parādu piedzinējiem, un bīskapa aicinājums stāties krusta karotājos nācis viņam īstajā laikā.

—   Var redzēt, ka dzērieni iet viņam pie sirds! — Valhards izbrīnā raustīja plecus.

—    Engelbertu no Tīzenhauzenas būsi ievērojis? Izskatīgs, brašs jauneklis, bet vējš galvā. Aiz tīras muļķības braucis šurp piedzīvojumus meklēt. Pats uz kuģa munis stāstīja — tēvs skaities par viņa nodomu, māte raudājusi, viņš tomēr pieteicies un braucis.

—   Es to saprotu, ar mani nebija labāk.

—    Kad Saksi jā un Vestfālē vāca krustnešus karam Livonijā, mums stāstīja, ka šīs tumšās zemes ļautiņi pielūdzot dzīvniekus, lapotus kokus, dzidrus ūdeņus un nešķīstus garus. Atceries, Eilard, vai tā nebija? Bet te redzami krietni vīri un daiļas meitenes.

—   Tie ļaudis, kas te dzīru namā par mums gādā, ir vācu tautības amatnieki un precinieki, un tās ir viņu meitas. īstus pagānus vēl neesmu sastapis, bet gan jau drīz redzēsim, — atbildēja Eilards.

Ap pusnakti daži dzīrotāji bija tiktāl apdzērušies, ka runāja visi reizē, klaigāja un uzbruka cits citam gan vārdiem, gan dūrēm. Eilards, Valhards un vēl kāds cienījams bruņinieks, kam laiks bija izbalinājis matus, aizgāja no dzīrēm. Pārējie labdzimušie viesi turpināja dzīres, līdz cits pēc cita nogāzās pielaistītajā kambarī zem galda turpat, kur dzēruši, sāka skaļi krākt, gulēdami starp kannām un salda vīna krūkām.

Sveces un lāpas izdega un nodzisa, vīriem bija jāizguļ dullums tumsā.

Alberts jau pirms diviem gadiem bija iesvētīts par bīskapu Livonijā, bet vēl ne reizes nebija savu bīskapiju redzējis. Viņš dega nepacietībā drīzāk apskatīt kā Ikšķili, tā Baznīcas salu un nolēma nākamajā dienā doties turp.

Diena atausa tumša, smagu mākoņu pilna. Rasināja smalks lietus, un pamazām pieņēmās vējš, bet Daugavā skraidīja vilnīši baltām mugurām. Tādā laikā cilvēki parasti nekust ārā no mājas. Bīskaps tomēr pavēlēja sakārtot braucienam divus nelielus kuģus un pēc rīta maltītes kāpa kuģī kopā ar mūkiem, diviem bruņiniekiem un piecdesmit karakalpiem. Viņš pavēlēja pacelt enkuru, uzvilkt buras un braukt pa Daugavu uz augšu. Seklā ūdens un krāču dēj kuģi netika tālāk par Rumbulu. Divdesmit piecus karakalpus viena bruņinieka vadībā izcēla krastā, un bīskaps tos aizsūtīja uz Ikšķili. Pārējos vīrus un bruņinieku pavēlēja zvejniekiem aizvest uz Baznīcas salu. Bīskaps un viens mūks brauca līdzi.

Drošs par sevi un savu varu salā, bīskaps tūdaļ sāka rīkoties. Bruņiniekam Breithauzenam ar dažiem karakalpiem pavēlēja iet uz pili, izdzīt no turienes lībiešus, ieņemt, sadalīt un iztīrīt telpas. Kamēr tiks izpildīta šī viņa pavēle, bīskaps lika pasaukt vanemu.

—   Sit zvanu un pasaki, ka visiem salas pieaugušajiem ļaudīm jāsalasās pie baznīcas, gribu ar viņiem runāt.

Atskanēja dobji koka klaudzieni kā sirenieku uzbrukuma dienās. Sākās skraidīšana, saucieni, kliedzieni. Visi, kas nebija aizbraukuši zvejā, steidzās uz laukumu pie pils. Atnāca bīskaps, mūki un karavīri, kas nostājās divās ciešās rindās aiz bīskapa un mūkiem. Tā bija raiba rinda: bruņukalpi stāvēja sarkanpelēkos kamzoļos, vilkādas cepurēm galvā. Viņu vadonim bruņiniekam bija melns, spožs kamzolis ar baltu kruzuļu apkakli. Visiem priekšā stāvēja bīskaps. Viņš nesteigdamies aplūkoja salas iedzīvotājus, un viņa cietais skatiens bija nievājošs. Šis bīskaps bija citāds vīrs, ne tāds kā divi iepriekšējie — miermīlīgais Meinards vai straujais un pārsteidzīgais Bertolds. Bīskaps Alberts bija auksts aprēķinātājs, viltīga lapsa ar lūša skatienu. Nopētījis sapulcētos ļaudis, viņš teica:

—    Daži salas iedzīvotāji jau kristīti, bet savu kristību nomazgājuši. Tad ziniet, tā nav nomazgājama, jūs esat un paliekat kristīti. Pārējiem salas pieaugušajiem iedzīvotājiem uzdodu desmit dienu laikā pieņemt svēto kristību un maksāt desmito, kā tas visā kristīgajā pasaulē pieņemts. Nepaklausīgos es sodīšu.

Atbildi bīskaps nesaņēma un, jādomā, arī negaidīja.

Ļaudis atlaida, lai iet mājās strādāt, bet bīskaps devās tālāk uz Ikšķili. Bīskaps, bruņinieks un mūks jāja gājiena priekšgalā, viņiem sekoja karakalpi kājām. Tikko vācieši pazuda mežā, salas viri skrēja uz būdām, ķēra vairogus, šķēpus, garkātu cirvjus, un tad visi lielā steigā lasījās atkal kopā.

—    Rīkojieties gudri un nepalaidiet garām izdevīgo gadījumu, kad bīskapam tik maz laužu līdzi, — Ako teica vīriem. Viņš mudināja pasteigties un izrikoja: — Sadalieties divos pulciņos. Jaunie puiši lai skrien citiem pa priekšu un rauga nemanīti tikt vāciešiem garām. Noslēpieties krūmos pie takas. Kad būs īstais bridis, brūciet vācu baram virsū, bet pārējie lai sit viņus no sāniem. Gan jau tad ko panāksiet.

Ako nebija vēl lāgā beidzis, kad Kotkaness un Raža ar draugiem jau joza uz laivām. Tikuši pāri Daugavai, kādi divi desmiti jauno karavīru, slēpjoties meža ēnās, pusteciņus skrēja pakaļ nule aizgājušajiem vāciešiem.

—   Kotkanes, paklausies, ko teikšu, — Raža čukstēja draugam. — Tev tagad izdevība nogāzt vēl otru bīskapu. Nemaz nesmejies — kālab tas nevar notikt?

Salas vīri asiem dzelžiem rokās steidzās pa vācu pēdām. Bīskapu un vina pavadoņus panāca pusceļā starp salu un Ikšķili. Lībiešu karavīri drošā triecienā uzbruka no slēpņa pārsteigtajiem krustnešiem. Tai pašā laikā pārējie uzbruka no aizmugures, un dažs labs karakalps krita sakapāts, bet viņu priesteri Nikolausu, kas pavadīja bīskapu, trāpīja šķēps, un mūka zirgs aizauļoja bez jātnieka meža biezumos. Bīskaps un bruņinieks, kuri arī bija zirgos, paglābās ātrā skrējienā, netaupot piešus un pātagas. Karakalpu lielākajai daļai palaimējās izklīst mežā un aizbēgt.

Lībiešu uzbrukums nebija izdevies tā, kā domāts, bet vīri neko daudz nezūdījās un cerēja atlikušos vāciešus iznīcināt, kad viņi dosies atpakaļ.

Ticis Ikšķilē, Alberts nevarēja vien atgūties no izblļa un trakās auļošanas pa dūkstaino meža taku, kur aiz kokiem slēpās lībieši ar asmeņiem rokās. Bīskaps klusībā skaitās:

«Daudz netrūka, un mani būtu piemeklējis Bertolda liktenis. Nikolauss taču auļoja man cieši blakus, kad šķēps nogāza viņu no zirga.»

Viņš lika pasaukt Breithauzenu un pavēlēja ielenkt nodevīgos lībiešus, kas vēl kavējās mežmalā.

Breithauzens rīkojās ātri, karakalpi gāzās ārā pa pils vārtiem un joza uz mežmalu. Salas vīri nemēģināja stāties pretī, jo spēki bija par vājiem, lai cīnītos atklātā vietā ar rūdītiem karakalpiem. Lībieši ielīda mežā un sauca, ka gribot- nevis karu, bet gan mieru.

Ar runām par mieru viņi cerēja apklusināt vācu modrību, lai pagūtu apkārtējos ciemos savākt palīgus, uzbrukt vāciem atpakaļceļā uz Rīgu un iznīcināt viņus kopā ar bīskapu.

Alberts bija apmierināts, ka lībieši nedomā viņu aiztikt, — redzams, nobijušies no vācu dzelzs spēka un dosies mierīgi uz mājām. Tālab viņš atsauca bruņukalpus atpakaļ. Pilī viņš jutās drošs, te viņu sargāja mūri un bruņots spēks. Pussimtu vīru viņš bija atvedis līdzi, bez tiem Ikšķiles pilī bija pulciņš sardzes vīru no agrākajiem laikiem.

Bīskaps apskatīja pili un baznīcu, tad izstaigāja visus kambarus un atrada bīskapijai piemērotus. Viņam nepatika vienīgi tas, ka Ikšķile tālu no jūras aiz vairākām Daugavas krācēm, kas grūti kuģiem pārvaramas — it īpaši vasarā, kad upē maz ūdens.

Bīskaps aizsūtīja arī uz Rīgas ciemu vēstnesi, lai atgādā uz salu viņa amata lietas: bīskapa krēslu un citus piederumus, — un pats kopā ar pavadoņiem devās uz Baznīcas salu.

Paklausīdami bīskapa pavēlei, mūki veda no Rīgas ciema pieprasītās lietas. Viņi brauca kopā ar karavīru pulciņu divos kuģos pa Daugavu uz augšu, bet pie Rumbulas kuģiem uzbruka lībiešu karavīri. Vienam kuģim izdevās aizbēgt, otru lībieši sagrāba un visus vīrus, kas bija kuģī, nomaitāja. Tad lībieši priecīgā barā steidzās atpakaļ uz salu un īsteni kareivīgā noskaņā ielenca bīskapu un viņa pavadoņus. Izlika sargus, lai neviens vācietis netiktu no salas projām un nevarētu paziņot, ka bīskaps salā sagūstīts. Tomēr uzbrukt vāciešiem lībieši neuzdrīkstējās.

Ielenktajiem sākās grūtas dienas — cilvēkiem un zirgiem aptrūka pārtikas, un drīz vīri cieta badu, bet zirgi grauza koku zarus. Daži nakti mēģināja laivā aizbēgt, bet šos drosuļus notvēra un noslīcināja.

Drīz ielenktajiem tomēr radās palīdzība — uz salu atbrauca kuģis ar karavīriem meklēt pazudušo bīskapu. Atbraukušie vācieši izlaupīja salu, dedzināja sējumus un nodarīja lielu postu.

Lībieši lūdza bīskapam mieru. Bīskaps piekāpās, bet prasīja, lai lībiešu vadoņi brauc līdzi uz ciemu pie Rīgas upes un ļaujas kristīties. Kad citas izejas nebija, salas lībieši un viņu sabiedrotie padevās. Bīskaps netraucēts atgriezās Rīgas ciemā, un viņam aizbrauca līdzi daži lībiešu vanemi ar saviem ļaudīm. Tos tad arī bīskaps nokristīja.

Braucienā pa bīskapiju Alberts bija devies drošs un pārliecināts par savu varu un lielo spēku. Atgriezies atpakaļ, viņš varēja būt laimīgs, ka palicis dzīvs. Lībiešu mieram nevarēja daudz uzticēties. Kā savaldīt spītīgos un nepaklausīgos pagānus?

Drīz pēc bīskapa aizbraukšanas Daugavā atrada noslīkušu Vakri. Ļaunas mēles melsa, ka seklā, rāmā ūdenī zvejnieki neslīkstot, Vakris būšot noslīcināts.

Līdz ar bīskapa Alberta iebraukšanu Rīgas ostā un bru- ņukalpu izcelšanu krastā ciema mierīgajai dzīvei pienāca gals. Bīskapam bija daudz rūpju par karaspēka izvietošanu, jo karavīru bija daudz, bet namu — maz. Bruņiniekus iemitināja precinieku un amatnieku namos, bet karakalpi ierīkoja sev nometni zem klajas debess. Katru dienu ciemā rībināja bungas, pūta taures, un vīri stājās rindās, soļoja, kā uzbrūkot ienaidniekam un cīnoties ar to. Trokšņi nerima augu dienu, šķindēja ieroči un bruņas. Zirgu- puiši spodrināja seglus, tīrīja zirgus un ik dienas veda tos uz Daugavu peldināt. Zirgu bija daudz — katram bruņiniekam divi vai trīs.

Vakaros sakūra ugunskurus, un ilgi nakts mitrajā tumsā šaudījās liesmas. Karakalpi vaļojās pie ugunskuriem un klaigāja kara ziņģes par lielām cīņām un uzvarām.

Ciema mierīgie iedzīvotāji nule dzīvoja kā kara nometnē. Bieži viņiem acīs iedegās dusmas, kad redzēja karakalpu izlaidības, kuras tie paši sauca par «jociņiem». No šādiem jociņiem namniekiem bieži mati cēlās stāvu, un, vakarā gulēt ejot, viņi drošības labad pie durvīm nolika dakšas vai cirvi.

Bīskaps visu to labi zināja. Viņš saprata, ka steidzami jāgādā, lai ciemā paceltos jauni nami karavīriem un nākamajiem namniekiem, kas visā drīzumā ieradīsies no Vāczemes. Atlika tikai uzzināt, kur jaunie nami būtu ceļami. Bet bīskapam iznāca steidzīgi braukt uz Baznīcas salu, kur bija piekauti mūki un kopā ar karakalpiem ieslodzīti pilī.

Nekārtības izcēlušās tīri par niekiem. Bīskaps, aizbraucot no salas, bija pieteicis, ka desmit dienu laikā visiem pieaugušajiem salas iedzīvotājiem jābūt kristītiem. Mūki cerējuši, ka nu lībieši ar skubu steigsies pie viņiem, bet pagājusi diena pēc dienas un lībieši nerādījušies. Kāds nepacietīgs mūks iedomājies lietu pasteidzināt. Viņš apturējis vārgu vecīti un rādījis ar rokām, it kā lietu ūdeni uz galvas, — tam vajadzējis nozīmēt, ka laiks kristīties. Vecais sākumā nesapratis, ko mūks grib no viņa, bet tad pasmējies un gājis tālāk. Mūks noskaities, nogrābis veci pie rokas un rāvis uz pili.

Te nu gadījies Kotkanesam iet garām. Viņš bija izaudzis par raženu puisi. Seja gan vēl izskatījās zēniska, bet pats bija plecīgs, kļuvis liels un spēcīgs, salā viņam nebija pretinieka.

Kotkaness sagrābis mūku, pacēlis un nesis uz Daugavu, bet mūks tirinājis kājas un kliedzis kā kaujams lops. Tas neko nelīdzējis, Kotkaness iesviedis mūku upē, ka ūdens ar šalti uzšļācies gaisā.

Saskrējuši ļaudis, atjozuši arī pils mūki un karakalpi, un sācies kautiņš. Salinieki paķēruši, kas ātrumā gadījies pie rokas, bet Kotkaness sagrābis krietnu mietu un strādājis ar to kā ar spriguli.

Kad vācieši manījuši, ka nebūs labi, viņi atkāpušies uz pili un tur ieslēgušies, bet salas vīri pasteigušies aizkraut abus pils vārtus, lai naktī vācieši nevarētu ļaunu nodarīt. Daži gulējuši vārtu priekšā ar pārsistām galvām un sadurtiem sāniem. Stipri cietuši arī salinieki. Upē iemestais mūks ieklupis laivā un, ticis pāri Daugavai, skrējis sūdzēties bīskapam, ka pagāni uzbrukuši dievbijīgajiem mūkiem.

Mūks bija cerējis uz bīskapa uzslavu, ka atsteidzies ziņot, kādas ļaunprātīgas lietas notikušas salā, bet, kad ieraudzījis bīskapa sejā dusmu sārtumu kāpjam un acīs zibeņus, izbijies pār mēru.

— Gļēvie nejēgas! — bīskaps uzbrēcis mūkam. — Apbruņotu viru pulks nevar savaldīt saujiņu pagānu! Ej mājās un gaidi, aizbraukšu uz salu un pārmācīšu stūrgalvīgo vilku baru.

Salas vecie vīri sēdēja vanema Ako miteklī un gudroja, kas nule būtu darāms, lai novērstu lielāku nelaimi.

—    Puiši ievārījuši īstu putru, tik viegli tas nepāries, — sprieda Ako. — Bīskaps ir ciets vīrs.

—    Atsūtīs kādus piecdesmit karakalpus, ar kuriem mēs viegli tiksim galā. Pats jau tālab šurpu nebrauks.

—    Ko tie tur pili dara? — gribēja zināt Ako.

—    Tas viņu bruņinieks ārdās kā pats nelabais, kliedz, lai laiž ārā, ja ne, solās mums visiem apgriezt kaklus. Mūsu puiši kā sadzina šos pilī, tā tur abējus vārtus nosprostotus, un ārā neviens netiek, ja negrib lēkt pāri mūrim un lauzt kaklu.

—    Kaut ko jau bīskaps darīs, gan nu redzēsim. Dažus puišus derētu aizsūtīt uz Rumbulu novērot upi un ceļu. Ja tuvojas karaspēks, lai ziņo. Līdz tam ko sagudrosim.

Trešajā dienā atskrēja sargs no Rumbulas un vēstīja, ka nākot liels karaspēks — par simtu mazāk nebūšot.

Ako mierīgi pateica:

—    Ar tik lielu spēku nevaram mēroties, tālab izlaidiet ielenktos no pils un runājiet par mieru un saderību. Nekavējoties sūtiet uz Lielo salu un ciemiem labajā krastā pēc palīdzības. Kad būsim pietiekami stipri, raudzīsim sist vāciešus, varbūt izdosies pieveikt.

Ako aizgāja pie pils un lika atvērt vārtus, bet pašiem ātri steigties projām. Tikko vārti pavērās, bruņukalpi, iz: slējuši šķēpus uz priekšu, gāzās pa vārtiem ārā un notrieca Ako no kājām. Kad apjauta, ka pie vārtiem vienīgi vecais vanems, mazliet aprāvās. Ako piecēlās un vairākas reizes atkārtoja: «Miers, miers!»

Redzot vīrus un sievas rāmi darām parastos dienas darbus, karakalpi pamazām nomierinājās. Vienīgi bruņinieks Breithauzens neuzticīgi noraudzījās uz Ako, un viņa drūmais skatiens nesolīja neko labu.

No pils mūra atskanēja taure, un visas acis tūdaļ pagriezās uz upi. Tai pāri putekļu mākonī redzēja pamirdzam dzelzis, un pils karakalpi uzgavilēja. Drīz no upes labā krasta atlaivoja spožs bruņinieks ar diviem karakalpiem un pavēlēja zvejniekiem tūdaļ ar visām laivām braukt un celt pāri atnākušos karavīrus. Ko tur varēja darīt? Vīri gāja, lēja ūdeni no laivām, sēdās airos un veda vāciešus uz salu. Sanāca liels bars, tiešām varēja būt viss simts. Bija arī divi bruņinieki, kas aizgāja uz pili, bet karakalpi pie baznīcas iekārtoja sev nometni. Sie bija sīksti vīri, apraduši ar aukstumu un badu. Labi apbruņoti, viņi nebijās neviena. Drīz tur dega ugunskuri, un virs tiem burbuļoja uz kārtiņām uzmaukti katli.

Pēcpusdiena pagāja mierīgi, ja neskaita dažus gadījumus, kad karakalpi bija ieklupuši zvejnieku kūtiņās un aiznesuši vistas, kuras nometnē cepa uz iesmiem.

Saules ripa ielaidās meža ēnās, nometnes trokšņi norima. Daži vīri vēl sēdēja pie ugunskuriem un trieca savā valodā vai klusu svilpoja. Sargi staigāja gar nometni, kas klusu ieslīga miegā.

Kad austrumos manīja vieglu rīta blāzmu, nometnē atbalsojās kliedzieni. No visām pusēm turp joņoja lībiešu bari, cirta, dūra un kapāja svešiniekus. Tik briesmīgs bija vīru naids. Tad atdarījās pils vārti, un bruņukalpi, kurus veda divi bruņinieki, steidzās savējiem palīgā. Lībieši tūdaļ sviedās pretī pils vīriem, bet nometnes karakalpi, kas vēl spēja kustēt, sabēga baznīcā un tur nocietinājās.

Kotkaness cirtās lielākajā drūzmā. Aizelsies un nevaldāms viņš lauzās uz priekšu, kur bruņinieks Breithauzens mācās virsū Razam. īsais resnītis, bruņiniekam cērtot, ikreiz veikli pieliecās, un bruņinieka zobens šņācot pārcirta tukšu gaisu virs puiša galvas. Kotkaness tika pie bruņinieka brīdī, kad Raža sacirsts ļima pie zemes. Kā bezprātis Kotkaness uzbruka Breithauzenam, ar varenu grūdienu pāršķēla viņa bruņu savienojumus, un lepnais bruņinieks nogāzās ar klusu vaidu.

īsā, bet asiņainā kauja bija beigusies. Daži vācieši gulēja beigti, citi slēpās pilī un baznīcā, kas ar biezajām dziedru sienām un mazajiem lodziņiem bija kā cietoksnis.

Lībieši nostādīja vīrus pie pils un pie baznīcas, lai sargā durvis un logus. Tad steidzās apkopt savus ievainotos. Razam plecā bija dziļa brūce, dzīvs tomēr bija un atguva arī samaņu. Mazajiem zēniem, kas skraidīja un maisījās lielajiem pa kājām, uzdeva salasīt gan pašu, gan vāciešu ieročus. Karavīri priecājās par vācu stopiem, kas bija vērtīgāki nekā viņu līkstenīcas, bet sevišķi par zobeniem, kuri bija pārāk dārgi, lai lībieši varētu tos iemīt.

Par labu zobenu vajadzēja dot pretī septiņus zirgus. Kur nabaga zvejnieks to varēja ņemt?

Kotkaness pasauca brāli palīgā, un viņi par abiem mēģināja kritušajam Breithauzenam noņemt bruņas, jo pēc senas paražas kritušā ieroči pieder uzvarētājam.

—    Nākamajā kaujā iešu, ielīdis dzelžos, — Kotkaness runāja, — tikai nezinu, vai pratīšu tajos diezgan veikli kustēties.

Kotkaness pacēla arī bruņinieka zobenu, pasvārstīja rokās un nopriecājās:

—    Laba un derīga manta. Sen pēc tāda biju noilgojies, nu tas man rokā, spožs un smags, īsti piemērots manai platajai delnai.

Lejpus ciema salinieki raka garu kapa bedri, kur guldīt savus kritušos. Kad tas bija izdarīts, vīri un sievas stāvēja pie savējo kapiem noskumuši, bēdu mākti.

—    Cik ilgi gaidīsim uz tiem, kas tur slēpjas? — jautāja kāds nepacietīgāks vīrs, pamājis uz baznīcas pusi.

—    Par to mums galva nav jālauza, — mierīgi atbildēja Ako. — Par to lai domā ielenktie, kam drīz pietrūks, ko likt uz zoba.

— Taisnība, baznīcā nav nekā ēdama, arī ūdens nav. Lai nu padomā, ko ēdīs un dzers.

Sabiezēja vakars, saule nogrima pamalē aiz mākoņiem, un gar būdām staigāja ēnas. Cilvēki ļāvās klusumam un laidās miegā, lai pēc briesmu pilnās dienas atspirgtu un gūtu jaunus spēkus.

Bija pāri pusnaktij, kad salu pārskanēja izmisuma pilni kliedzieni:

—    Deg! Celieties, glābieties!

No būdām izskrēja puskaili cilvēki raudzīt, kas noticis. Salā vairākas būdas dega gaišās liesmās. Arī Lielajā salā vietām kūpēja dūmi un plaiksnījās uguns. Cēlās apjukums, sākās vaimanas un skraidīšana.

Lielās salas vīri lēca laivās un traucās uz mājām, lai vēl ko glābtu, jo uguns iekvēlojās arvien jaunās vietās.

Kas bija noticis? Jādomā, kāds no baznīcas sargiem iesnaudies, karakalpi izlīduši caur logu un, slēpjoties miglā un tumsā, aizdedzinājuši būdas abās salās. Apjukuma brīdī atvērās pils vārti, un vācieši uzkrita lībiešiem.

Cīņa bija īsa. Lībiešu vīrus izklīdināja un padzina no salas, bet tos, kas nepaguva glābties laivās, ietrieca Daugavā vai nosita. Sala ātri bija nomierināta un bīskapa vara atjaunota. Dala atsūtīto karavīru palika pilī, bet pārējie nākamajā dienā atgriezās nometnē pie Rīgas upes.

bīskapa dzīres

Bīskaps Alberts neturēja rokas klēpī, bet rīkojās ātri un droši. Viņš kopā ar bruņiniekiem izstaigāja abus Rīgas ciemus, ostu un visu tuvāko apkārtni, novērtēja dabas labi aizsargāto vietu un bija apmierināts. Šo zemes stūrīti no trim pusēm sargāja Rīgas upes loks un Daugava ar pārpurvotajām attekām. Vienīgā sauszemes pieeja bija pa Smilšu ceļu gar Kubes kalnāju. Aiz tās atradās lieli meži, kas lieti noderēs, kad cels jaunas mājas. Vieta bija izdevīga, labi aizsargāta un atradās lielu ūdens un sauszemes ceļu tuvumā. Ne velti lībieši bija šo vietu izvēlējušies savām apmetnēm.

Bīskaps Alberts izsūtīja uz lībiešu ciemiem un pilīm vēstnešus, aicinot ciemu vanemus un pilskungus pie sevis uz dzīrēm. No lielākā nama izvāca iedzīvi, kambarus izmēza un uzposa. Pāri visai dzīru telpai uzstādīja galdus un solus, no plēstiem kokiem satapotus. Galda galā, tuvu pie ieejas, nolika ozolkoka krēslu bīskapam.

Noliktajā dienā saradās ciemiņi līdz ar pavadoņiem, lielāko tiesu jaunajiem puišiem — saviem dēliem. Vanema Ako pavadoņi bijā Kotkaness un Okšis, jo pašam viņam nebija vairs neviena tuvinieka. Ako un citi Daugavas lībieši atbrauca laivās, bet gaujmalieši ieradās jāšus. Tā bija juceklīga Jaužu kopa, jo ciemiņu vidū bija arī kristītie. Viens tāds bija Kaupo, jau kļuvis par uzticamu vācu draugu. Viņš varēja lepoties ar spožiem vācu ieročiem, zem viņa svārkiem varēja jaust bruņukrekla cilpas. Citi viesi bija brūnos goda svārkos, sajoztos platām ādas jostām. Roku gredzeni, aproces un kakla riņķi bija viņu rotas. Gaujmalieši nokāpa no zirgiem un atstāja tos dēlu gādībā, bet paši gāja tālāk, kur viņus sagaidīja bīskaps un veda dzīru telpā. Pavadoņus namā neielaida. Viņiem lika gaidīt ciema nomalē, kur par viņiem un zirgiem turēja rūpi bīskapa karakalpi.

Dzīru telpā bija krēsla, jo nelielie lodziņi laida maz gaismas iekšā. Tālab istabas kaktos dega lāpas, bet uz galdiem — vaska sveces. Galdi bija apklāti ar linu autiem un tīri vai lūza no cienastu pārpilnības. Mucas ar medaļu zvilnēja gar sienām, un brūnais dzēriens, strauji plūstot alvas kannās, šņāca un putoja. No Vāczemes upes Reinas krastiem atvestais vīns sveču gaismā mirdzēja asinssarkans. Ciemiņi pārsteigti vēroja vāciešu lielo izšķērdību. Pats bīskaps stāvēja pie sava krēsla, un viņa acu aukstais skatiens iedvesa bijību, arī bīskapa vārdi skanēja vēsi. Augstais kungs gan centās rādīt laipnu seju, bet tas viņam negribēja izdoties. Kā valdonīgs kungs viņš runāja īsi un skarbi, un katrs viņa vārds viesa spēku un noteiktu gribu.

—    Cilvēkiem, kam dievs nolicis dzīvot kaimiņos, kādreiz gadās saķildoties, tomēr labāk, ja starp kaimiņiem valda saticība. Esmu jūs saucis pie sevis, lai gūtu izdevību tuvāk iepazīties. Ēdiet, dzeriet un ņemiet par labu, ko spēju celt galdā.

Kāds padzīvojis vīrs, kas stāvēja bīskapam aiz muguras, tulkoja viņa vārdus lībiski. Pārtulkoti tie skanēja sausi un negāja pie sirds. Kad kannas piepildīja ar saldo dziru un ciemiņi bija vairākas iztukšojuši, viņi kļuva runīgāki un valodas skaļākas.

Tad runāja atkal bīskaps:

—    Jums būs daudz no mums jāmācās, jo mēs visas lietas saprotam labāk par jums. Kristīgā ticība ir pirmais solis uz labāku nākotni. Lai gan daudzi no jums kristīti, jūs tomēr vēl klusībā pielūdzat pagānu dievus.

Kaupo apmierināts pamāja ar galvu, bet citi sēdēja kā mēmi, acis nodūruši. Ako noskaitās — ko šis īsti iedomājas, atsauc uz dzīrēm un ņemas kā bērnus strostēt! Vecais vīrs nenocietās:

—    Lībiešiem pavēlēja kristīties, un viņi kristījās, bet vai mums žēl maizes mi gaļas gabaliņa vecajiem lībiešu dieviem, dodam arī tiem, drošs paliek drošs. Saki — vai tavam dievam pāri darīts?

Kad Ako vārdus pārtulkoja bīskapam, viņa piere samācās un atbilde skanēja skarbi:

—    Tu runā kā jau pagāns, kas nesaprot dzīvā dieva lielo žēlastību. Es domāju, darīsim tā: atstājiet man katrs vienu no saviem dēliem, es viņus aizsūtīšu uz Vāčzemi, lai viņiem tur iemāca lasīt, rakstīt un lai izskaidro kristīgās ticības augstās gudrības. Vai esat tā ar mieru?

—   Nē, nē! Neesam! — atkliedza lībiešu vadoņi, tomēr ne visi. Kaupo tūdaļ iekrita valodā:

—    Mīlu prātu uzticu tev, godājamais bīskapa tēvs, savu dēlu Bertoldu. Ved viņu pie gara gaismas!

—   Nē un vēlreiz nē! — asi nodārdināja Satezeles pilskungs Dabrelis.

—    Labi, labi, — noteica bīskaps, un viņa sejā noplaik- snījās tikko jaušams smīns. — Man kāds jautājums Rīgas ciemu vanemiem. Kur jūs beigu beigās dosiet vietu jaunajiem namiem?

Iestājās klusums. Dažiem lībiešu vīriem draudīgi savilkās pieres un iekvēlojās acis. Bīskaps to pamanīja, bet teica mierīgi:

—    Ko mēs te strīdamies! Ēdīsim, dzersim un priecāsimies, kā tas labiem kaimiņiem piederas.

Sarunas neveicās. Abās pusēs bija radušās dusmas un nepatika, tālab visi dūšīgi ķērās pie ēšanas, taču gardie ēdieni un bagātīgais cienasts nepriecēja sērsējus. Reizēm sarunas aprāvās un iestājās nepatīkams klusums. Šādā klusuma brīdī kāds no lībiešiem iesaucās:

—    Kur palicis bīskaps? Bīskapa vairs neredz!

Tiešām — bīskapa nebija starp dzīrotājiem. Lielākajā

sarunu troksnī viņš bija nozudis no sveķoto lāpu piedūmotā kambara. Bija aizgājis arļ tulks un citi vācieši. Kad labi apskatījās, bija palikuši vienīgi lībieši. Aizdomas sagrāba vīrus. Viņi pietrūkās no galdiem un klupa pie durvīm, bet tās bija aizbultētas, metās pie logu lūkām — arī tās bija nosprostotas. Vanemi bija pārsteigti par nedzirdēto krāpšanu un juta bailes no vīra, kas bija rīkojies ar labi apdomātu viltību. Sacēlās neganta kņada, un sveču mēlītes uz galdiem sāka raustīties. Par ēšanu neviens vairs nedomāja, klaudzināja un sauca, lai laižot ārā. Tad pa kādu neredzamu spraugu izdzirda bīskapa balsi, kas skanēja tāla un sveša:

—   Jūs esat mani gūstekņi. Ja nedosiet prasītos trīsdesmit dēlus un zemi jaunajiem namiem, jūs sasies un aizvedīs uz Vāczemi.

—    Tici nu vēl vācietim, kaut tas arī būtu pats bīskaps! — sūkstījās ieslodzītie. — Šis vīrs ir spēcīgs un nekaunīgs, tālab arī bīstams.

—    Ko citu nule varam darīt kā izpildīt visu, ko no mums prasa. Jādod zeme un trīsdesmit puiši.

Nams iegrima klusumā, un varēja dzirdēt uztraukto vīru smago elpošanu.

—    Kas tad tas, vai dzirdat?

Arā atskanēja kliedzieni, bet drīz viss atkal apklusa. Kā no tālienes viņi izdzirdēja bīskapa balsi:

—    Vai esat apdomājušies? Tiepšanās nelīdzēs, jūsu dēli ir manās rokās. Tie, kas pretojās, gul sasieti šķūnī. Vai dosiet dēlus ar labu un zemi pie Rīgas upes ostas?

Lībiešu balsis notrūka uztraukumā un izmisumā. Vīri tikko dzirdami izdabūja:

—    Dosim.

—   Labi, varat nākt laukā.

Durvis atvērās, un apkaunotie dzīru viesi izgāja saulainajā rudens gaisā. Zirgi mīņājās vecajā vietā, piesieti pie žoga, tikai jauno puišu nebija pie viņiem.

«Kas tagad notiks ar Kotkanesu un Okši?» guģojās Ako.

Viņš cerēja ielugties Krasta ciema laivā, jo viņam vairs nebija airētāju. Sava laiva nemaz vairs nebija prātā, viņu grauza doma par Gārbana dēliem. Toties Daugavas krastā vanemu gaidīja patīkams pārsteigums: abi brāļi piebrauca krastā sveiki un veseli.

—   Mēs jau domājām, ka tevi vairs neredzēsim, būsiet visi sasieti un ieslodzīti, — brāļi runāja norūpējušies.

—    Ko nu par mani, — bet kā jūs tikāt no vācu nagiem vaļā?

Kotkaness smaidīja, un atbildēja Okšis:

—    Brālis kā sāka strādāt ar savu smago šķēpu, griežot ap galvu, tā vācieši pajuka gluži kā circeņi. Kamēr viņi attapās, mēs jau līgojāmies laivā. Pakaļ nedzinās, redzams, brāļa sitamais bija viņus krietni nobiedējis. Otrā Daugavas krastā nogaidījām, līdz norima lielais tracis, tad vēl brīdi sēdējām un vērojām, kas nu notiks. Tikko mūsu ļaudis rādījās ārā no bīskapa dzīru mājas, laivojām šurp.

Vēlāk dzirdēja, ka sagrābtos lībiešu dēlus bīskaps ar pirmo precinieku kuģi aizsūtījis uz Vāczemi.

Bīskaps Alberts bija uzņēmīgs un neatlaidīgs vīrs, savus mērķus viņš sasniedza, vienalga, kādā ceļā — godīgā vai negodīgā. Nule viņam bija vajadzīgi nami, daudzi jauni nami karavīriem, mūkiem un nākamajiem namnie- kiem, kurus Vāczemē čakli vāca bīskapa brālis Engel- berts. Alberts ar skubu ķērās pie darba. Viņš sapulcēja lielu baru strādnieku un lika lauzt plienakmeņus Daugavas krastā pie Baznīcas salas un Ikšķiles. Izlauztās radzes pavēlēja kraut liellaivās un dzīt uz Rīgas ciemu. Darbs labi veicās, un radzes plūda uz Rīgas ostu, kur tās dzina krastā un nokrāva četrstūru grēdās. Kad pienāca ziema un upe aizsala, darbs bija jāpārtrauc līdz pavasarim. Arī ostā un ciemā darbs ziemā pierima, jo nepienāca vairs kuģi no aizjūras zemēm. Tad bīskaps pavēlēja vākt brīvos ļaudis, arī zvejniekus, kas ziemā nestrādāja, un sūtīja darbā uz mežu aiz Rīgas upes.

Agrā rītā vīri sāka gāzt simtgadīgos kokus — sarkanās priedes un sveķainās egles, taču strādnieki vēl nezināja, kam tie derēs. Tas viņiem arī nebija jāzina, bīskaps pavēlēja, viņi paklausīja. Smagais darbs karsēja miesas, un vīriem drīz nācās nomest biezos ziemas vamžus. Kokiem nodarināja zarus, zaļās skujas sakrāva kaudzēs un aizdedzināja, un tās dega švirkstēdamas.

Tad vīri ar platajiem cirvjiem stājās pie sagarinātajiem kokiem un aptēsa par dziedriem ar četriem plakaniem sāniem. Labs ragavu ceļš ļāva dzīt dziedrus uz ciemu un kraut kaudzēs.

Tikko izgāja ledus un zvejnieki izbrauca pēc lašiem, Daugavā parādījās šīs vasaras pirmie svešzemju kuģi. Buras pa daļai jau bija satītas, tikai pie mastiem atstātas nedaudzas, kas, viegli piepūtušās, gausi dzina kuģus uz augšu — uz Rīgas ostu. Kas pirmo reizi brauca šo ceļu, bija ziņkāri redzēt zemi, kur būs jādzīvo. Bīskaps atveda atkal jaunus bruņinieku un karakalpu pulkus, bet bija ari amatnieki — mūrnieki un remeši.

Amatnieki apskatīja koku un radžu kaudzes un atzina visu par labu, tikai radžu esot maz, jo bīskaps iecerējis celt arī dažus lielus akmens namus.

Sākumā cēla koka namus uz ozolbluķu pamatiem. Tie bija ar stāviem un augstiem jumtiem pēc Gotzemes namu parauga. Jaunās mājas cēla nevis Daugavas, bet Rīgas upes krastā — paplašināja Rīgas ciemu, kas te pastāvēja jau no neatminamiem laikiem. Ciems auga, pletās un pamazām tapa par pilsētu.

Arī precinieki rīkojās rosīgi un aizvien plašāk, tikai žēlojās bīskapam, ka daži svešzemju kuģi nebraucot preces mīt uz Rīgas ostu, bet laivojot garām uz zemgaļu ostu un nodarot Rīgas preciniekiem zaudējumus.

Pēc tam pie ostas tika izkārta aprakstīta pergamenta lapa. Redzams, tā bija rakstīta bīskapa uzdevumā, jo tai apakšā bija krusta zīme. Ļaudis gāja lapai garām ar lielu bijību, bet pašu rakstu izlasīt neprata. Kad gadījās mūkam iet garām, ļaudis uzzināja, ka tā ir lāstu grāmata, kurā bīskaps nolād un sauc briesmīgas nelaimes pār to precinieku un kuģinieku galvām, kuri uzdrošināsies braukt uz zemgaļu ostu. Rīgas preciniekiem aizliegums bija īsti pa prātam, jo viņi cerēja, ka nu preču maiņa Rīgas ostā krietni augs. Tā arī notika — ar laiku maiņa Rīgā pieauga, turpretī zemgaļu ostā saruka.

Kuģinieki un precinieki bīskapa aizliegumu visnotaļ ievēroja, tomēr gadījās, ka nākamajā gadā kāds kuģis aizmirsa bargo aizliegumu un laidās Rīgas ostai garām. Pārdrošniekus panāca un notvēra. Kuģa kapteini un stūres vīru sodīja, un viņi mira briesmīgā nāvē, bet citus kuģa ļaudis piespieda doties atpakaļ.

Bīskaps rīkojās cerību spārnots par gaidāmajiem panākumiem un varu, kuru domāja iegūt šai zemē. Bet nami necēlās tik viegli un ātri, kā bīskaps to bija iecerējis. Viņš centās pats būt visur klāt un visu redzēt. Tā bīskapam iznāca daudz darba un rūpju tīri laicīgās lietās.

Bez namiem karaspēkam, preciniekiem un amatniekiem, bez lielām un mazām noliktavām bīskaps nolēma celt Domu un bīskapa pili. Par Domu dēvēja galveno baznīcu ar domkapitula — augstāko baznīckungu padomes mājokļiem.

Abas lielās ēkas cirta no vareniem simtgadēju koku dziedriem. Te strādāja labi lietpratēji, un pie darba tika sadzīti lieli strādnieku bari, tālab šīs ēkas cēlās ātri. Bīskaps paredzēja drīzumā celt arī akmens baznīcu, lai tā būtu izturīga un ilgu mūžu. Iecerētajai baznīcai bīskaps iesvētīja laukumu pie zvejniekciema. No tā maz vairs kas bija palicis pāri pēc kuršu sirojuma iepriekšējā vasarā. Būdas kurši izlaupīja un nodedzināja, bet cilvēkus, kas nepaguva paslēpties, nolietāja vai aizrāva līdzi uz Kursu. Ciema vietā bija pelniem un oglēm klāta postaža, un tikai reta būda bija vairs vesela. Šo laukumu bīskaps iesvētīja nākamā akmens Doma celšanai.

Kuršu uzbrukums bija gaiši rādījis, ka jaunajai pilsētai vajadzīga ciešāka aizsardzība, jo abu upju bija par maz, un bīskaps izšķīrās papildināt un nostiprināt koka un smilšu vaļņus apkārt pilsētai. Tie būs tikai pagaidām, jo šādi vaļņi viegli nodedzināmi, norokami vai noārdāmi. Bīskaps cerēja kādreiz redzēt Rīgai apkārt augstus un biezus mūrus kā Vāczemē. Tur pilsētām un pilīm bija apkārt sienas robotām malām, aiz kurām slēpās stopnieki. Gar mūriem slējās sargu torņi ar šaujamām lūkām. Aiz šādiem mūriem varēja būt drošs no naidnieku bultām un bailistu akmeņiem. Gan jau Rīga dabūs šādus mūrus, tikai dažus gadus vēlāk, kad būs uzcelti tik ļoti nepieciešamie nami un baznīcas.

nogrimst liellaiva ar radzēm

Salas ļaudis dzīvoja pilni nemiera. Vācieši bija Rīgu padarījuši par savu cietoksni, no kura bruņinieki un karakalpi nāca, gāja un darīja, ko gribēja. Rīgas ciema vanemam par ciemu sen vairs nebija nekāda runāšana un darīšana. Nule visu kārtoja vienīgi bīskaps ar uzticamiem kalpiem un kārtoja tā, kā tas viņam patika un bija izdevīgāk.

Bet Baznīcas salā trīs jauni puiši — Kotkaness, Okšis un Raža, jā, jā, arī Raža, kurš bija palicis dzīvs, — sprieda, kā varētu sariebt vāciešiem.

—    Sirds smeldz, domājot, cik nevarīgi esam, lai ko grozītu mūsu liktenī, — gaudās Okšis.

—    Kālab domā, ka nevaram grozīt? — Kotkaness iekvēlojās. — Vajag tikai cieši gribēt, gan tad varēsim.

—    Ko mēs par trim varam, tas nav nekas! — Okšis atmeta ar roku. — Paskaties uz mūsu vīriem un puišiem, viņiem nav vairs cerību, ka pie mums kas varētu mainīties.

—    Tā ir, ko mēs trīs varam, ja ļaudis paguruši un padevušies pārspēkam, tomēr, tomēr… — bilda Raža.

—    Kālab par trim! — Kotkaness iesaucās. — Salā vēl ir nocietinājums, Ako un karadraudze. lesiem pie Ako, lai viņš pasaka, ko mums darīt. Šai nemiera pilnajā laikā, kad mūsu dzīve jūk un brūk, mēs nevaram mierīgi braukt pēc lašiem. Iesim pie Ako!

Un visi trīs devās prasīt vanemam padomu. Puiši apvaicājās — varbūt Ako uzņemtu viņus savā karadraudzē, lielā barā varētu daudz ko darīt.

Vanems klusēja sadrūmis, tad ar rūgtumu balsī prasīja:

—    Kur tad man ir tas lielais bars? Vai daudz vīru sa- tikāt pagalmā? Mani līdumnieku labieši kļuvuši pārgudri un nekaunīgi. Daži no viņiem atbaras vairs neved, citi ved tikai kādas drusciņas. Nevaru vairs kā pienākas savus vīrus uzturēt un tos, kas vēlas, atlaižu, lai iet, kur acis rāda. To mani labieši neapjēdz, ka paliek bez sargiem, un daži jau luncinās ap vāciešiem.

Kotkaness iesaucās:

—    Nelgas, nesaprot, ka viņus grib padarīt par kalpiem, ar kuriem var rīkoties pēc patikšanas — sodīt vai žēlot. Ar Rīgas lībiešiem tas jau noticis, viņi dara, ko kungi pavēl. Vēl vairāk — viņi iet, ja sauc, un palīdz apspiest savus brāļus, kas vēl pretojas.

—    Par žēlumu, tas tā ir. Es redzu, ka paši saviem spēkiem netiksim no vāciem vaļā. Ja krievi gribētu mums palīdzēt, tad gan ko panāktu. Tas viss vēl labi jāpārdomā un jārīkojas, kā saprāts liek. Nezinu, kādu padomu jums dot. Pagaidām varat ņemt brīvu vaļu. Kad būsiet man vajadzīgi, saukšu jūs pie sevis.

Draugi ilgi klejoja gar ūdensmalu, tad pārlaivoja uz Daugavas labo akmeņaino krastu, kur vīri nosvīduši lauza radzes. Dusmodamies un bārdamies viņi cēla radzes uz krautuvi ūdensmalā. Puiši brīdi vēroja smago darbu.

—    Darba te daudz, pietiks ilgam laikam. Akmeņu netrūks, un Rīgai to nekad nebūs par daudz. Akmeņu laušana nav nekāds vieglais darbs, — teica Kotkaness. — Man labāk patiktu radzes kraut laivās un vest uz Rīgu.

—   Nu tad liksimies uz kraušanu un vešanu, — Raža ierosināja, — varēsim arī ko nopelnīt.

Draugi apsēdās augstajā kraujā zem čāpurainas priedes un gaidīja, vai neparādīsies kāda laiva. Tad viņi tālumā lejpus salas ievēroja dažus cilvēkus, kas ūdensmalā līkādamies kaut ko darīja. Akmeņu laušana tā nevarēja būt, jo vieta bija līdzena un tuvu ūdenim.

—    Iesim raudzīt, ko tie tur dara, — Kotkaness ierunājās. Piegājuši tuvāk, dzirdēja cirvju cirtienus un āmuru klaudzienus.

—    Cērt jaunu laivu. Tur mums būtu īstā vieta, iesim klāt, — vedināja Kotkaness.

Tā bija, kā puisis teica, — pieci vīri cirta liellaivu, kas drīz nāca gatava. Remeši bija vācieši un lībiski nesaprata. Kad Okšis ierunājās viņu valodā, šiem tūdaļ atdarījās mutes. Kā ne, strādnieki un palīgi vienmēr derot. Vēl iz- cirtīšot garos airus un tūdaļ ķeršoties pie jaunas laivas. Puiši tad varēšot drīvēt un darvot nule pabeigto. Lībieši nometa svārkus, uzrotīja piedurknes un ķērās pie darba.

Strādājot ar svešajiem plecu pie pleca, varēja it labi parunāties. Okšis nebija nekāds lielais pļāpa, bet vācieši nelikās mierā un gribēja zināt, kas viņi tādi un vai šai zemē varot arī labi nopelnīt. Okšis pateica, ka viņi zvejnieki, bet ko svešzemnieki te meklējot? Tad vācietis teica savu bēdu stāstu. Viņi visi pieci, kas te strādājot, esot atvilināti ar viltus solījumiem, stāstīts, ka šai bagātajā zemē, ja vien protot, varot ātri tikt pie turības. Viņi paklausījuši un atbraukuši kopā ar vēl daudziem, bet nu izrādoties, ka te cita darba nav kā ņemt ieroci un kaut pagānus. Viņiem nenesoties prāts uz tādām lietām. Līdzko otra laiva nākšot gatava un pietikšot ceļanaudas, viņi došoties atpakaļ uz savu zemi. Šodien vai rīt no Rīgas atbraukšot rentmeistars, kas izmaksāšot algu par pirmo laivu, un tad viņi tūdaļ ķeršoties pie otras. Līdz rudenim jātiekot mājās, kur viņus gaidot sievas un bērni.

Kad Okšis izstāstīja draugiem, ko dzirdējis, tie brīnījās:

—    Redz, visi vācieši nemaz nav tādi briesmoņi kā tie, kas te dedzina un slepkavo. ' ^

Pagāja divas dienas. Laiva bija nodrīvēta, un puiši dzīrās to darvot, kad atbrauca gaidītais rentmeistars. Samaksājis laivas cirtējiem par padarīto darbu, viņš steidzās tālāk pie akmeņu lauzējiem salā, kā arī Ikšķilē. Viņš solījās pēc divām dienām būt atpakaļ, un tad jaunajai laivai jābūt piekrautai, lai viņš ar to varētu braukt uz Rīgu.

Tai vakarā puiši nostrādāja līdz melnai tumsai un pabeidza laivas darvošanu. Ja naktī darva būs iesūkusies, laivu varēs laist ūdenī un dzīt pilnu ar akmeņiem.

Citurīt no krasta uz laivu pārmeta laipas, un visi vīri, arī laivas cirtēji, ķērās pie steidzamā darba. Laiva pildījās un pamazām grima dziļāk ūdenī.

—   Puiši, ja esat zvejnieki, varbūt varat novadīt laivu uz Rīgu? — prasīja vācu namdari.

—   To mēs varam, — atteica Kotkaness.

—    Tad pavisam labi, — nopriecājās laivas cirtēji, — nemaz netīk darbu kavēt un dzīties uz Rīgu. Jādomā, ka rentmeistaram viena alga, kas vada laivu, ja vien tiek laikā atpakaļ Rīgā.

Protams, šim naudas vīram bija viena alga, kas vada laivu, viņam vairāk rūpēja, lai drīzāk varētu doties ceļā.

Viss bija sakārtots, laivas pakaļgalā garā virvē piesiets arkls — resns miets, ar kuru apturēja lielās laivas un plostus, ļaujot ar aso galu arties krastā. Arī garie airi atradās savās vietās abos laivas galos. Tie nebija laivas dzīšanai, jo laivu nesa ūdens, bet noderēja laivas pagriešanai uz vienu vai otru pusi, tāpat kā to dara uz plostiem pie sēkļiem un krācēm.

Puiši atlaida arklu un atstūma laivu no krasta. Tā sašūpojās, iekļuva straumē un lēnām peldēja uz leju. Kotkaness laivas priekšgalā ar lielo airi dzina smago kravu uz upes vidu. Raža valdīja airi laivas pakaļējā galā, bet Okšis pagaidām bija bez darba. Rentmeistars ierīkoja akmeņos garajam braucienam sev ērtu sēdekli.

—    Vai līdz vakaram tiksim Rīgā? — viņš pajautāja, un Kotkaness atsaucās:

—    Diena tikko sākusies, vējš pa ceļam, jādomā, ka tiksim, protams, ja negadīsies kas negaidīts.

Lielā upe plūda vizēdama un tikko manāmi līgoja smago laivu. Krasti atkāpās, un laivas ceļā nebija nekādu šķēršļu — ne krāču, ne sēkļu. Saule uzkāpa pusdienā, un virs līdzenā ūdens lauka iestājās miers. Pat vēsmiņa laivas aizmugurē bija pierimusi. Naudas vīrs snauda, bet nastiņu gādīgi turēja klēpī. Arī Raža un Okšis snauduļoja, sēdot uz sakarsušajiem akmeņiem. Kotkaness stāvēja laivas priekšgalā, atspiedies uz smagā aira, un urbās acīm ūdenī. Laiks lēni, bet neapturami gāja saulei līdzi.

Te rentmeistars uzšāvās kājās un iekliedzās:

—    Laivā ūdens! Kur te ūdens varēja rasties!

Arī Okšis un Raža uzrāvās kājās. Tiešām, bedrē zem akmeņiem, kur bija sēdējis vācietis, spīdēja ūdens, un, ja labi ieskatījās, varēja vērot, ka nule arī pati laiva gulēja ūdenī daudz dziļāk nekā sākumā. Kotkaness apskatījās: jā, ūdens laivā cēlās.

—   Griez krastā! — vācietis sauca. — Mēs nogrimsim!

Lielā, smagā laiva nebija tik viegli vadāma kā maza un viegla, un steigā Kotkaness bija sagriezis uz pretējo pusi.

—    Griez ātrāk krastā! Es neprotu peldēt un noslīkšu! — gaudās rentmeistars. Kotkaness uzgūla ar visu spēku stūres kokam, bet bija jau par vēlu. Odens strauji plūda laivā, un tā neglābjami grima dziļāk, līdz ūdens šļācās pāri malām. Tālākais notika dažos mirkļos. Tiklīdz laiva pagāja zem ūdens, puiši peldēja uz krastu. Viņi drīz tika malā. Kad izkāpa no ūdens, paskatījās atpakaļ, bet uz upes neredzēja ne laivu, ne vācieti. Nevarēja zināt, vai rentmeistars noslīcis vai izķepurojies. Puiši novilka slapjās drānas, izgrieza no tām ūdeni un izkāra uz krūmiem žūt, bet paši apgūlās sausajās, siltajās smiltīs.

—    Kā tas varēja gadīties? — brīnījās Okšis. — Vai tu, Kotkanes, zināji, ka laiva grims?

—   Varbūt zināju, — atteica brālis, rādot baltus, veselīgus zobus.

—   Tad jau būsi paurbis laivai caurumu?

—    Kaut ko darīju gan, bet par to vairs nav ko runāt. Laiva ir dibenā, tāpat akmeņi un, liekas, bīskapa sudrabs. Rentmeistara nāvi es nevēlējos, bet iespējams, ka viņš palicis dzīvs, jo pavisam tuvu grimstošajai laivai bija sēre, — Kotkaness pabeidza nopietni un vairs nesmaidīja.

dieva bruņinieki

Rīgā cits pēc cita auga jauni nami. Tie bija koka nami ar augstām un stāvām ģēvelēm,, kā tolaik cēla Vāczemē un kaimiņu zemēs. Pirmos uzcēla Rīgas upes ielokā, jo grīvas labo krastu aizņēma lībiešu amatnieki un precinieki. Starp jaunajām mājām bija šauras un līkas ieliņas, noklātas akmeņiem un apaļiem kokiem, bet dažās vēl pa vecam vējš dzenāja smiltis. Pie ciema pienāca lielais Smilšu ceļš, kas izgāja starp abiem ciemiem, veco — lībiešu un jauno — vāciešu, līdz izbeidzās ostā.

Rīgas Domu un bīskapa sētu cēla no Rīgas pievārtē gāztajām priedēm. Darbu ļoti steidzināja, tālab namdari pūlējās no gaismas līdz tumsai. Jau tā lielo strādnieku skaitu vēl papildināja, lai darbs veiktos ātrāk.

Kad ēkas nāca gatavas un stalti pacēlās pāri citiem Rīgas jumtiem, Domā bija atlikuši tikai sīki apdares darbi, un drīz tur bīskaps svinīgi iesvētīs dievnamu.

Kristītie pagāni sagādāja bīskapam lielas rūpes. Vasarā krusta karotāji piespieda lībiešus kristīties, bet rudenī un ziemā, kad karotāji aizbrauca, pagāni atkrita no ticības un viss gāja pa vecam. Bīskaps daudz domāja par to, un viņam bija jāatzīst, ka vienīgā izeja ir radīt Rīgā pastāvīgu bruņotu spēku, kas būtu viņam padots un arvien viņa rīcībā.

Doms un bīskapa sēta nu bija pabeigti un nodoti dom- kapitulam. Bīskaps bija ar darbu apmierināts un kopā ar augstākajiem garīdzniekiem pārvācās uz dzīvi bīskapa sētā.

Drīz pēc tam viņš aicināja pie sevis ļaudis, kas vēlētos ziedot savu dzīvi diženam mērķim — izplatīt svēto ticību ar ieročiem rokās, uzturēties pastāvīgi Rīgā pie bīskapa un tā kļūt par dieva bruņiniekiem.

Noliktajā dienā bīskapa sētas lielās divviru durvis virināja dažādi ļaudis: bruņinieki un karakalpi, precinieki un vīri ar nezināmu pagātni — tie visi gribēja kļūt par dieva bruņiniekiem.

Ārpusē lasījās ziņkārie. Neviens skaidri nezināja, ko iekšā dara un ko spriež, zināja vienīgi, ka top jauns karaspēks.

Vēlāk no bīskapa sētas tecēja ārā ļaužu straume, pavīdēja balti un pelēki apmetņi, uz kuriem kreisajā sānā virs sarkana zobena bija uzšūts sarkans krusts. Šie vīri bija jaunuzņemtie zobenbrāļi.

Ziņkārie gaidītāji padzirdēja šo to, kas noticis bīskapa sētā. Nodibināts jauna veida karaspēks — zobenbrāļu ordenis. Tā vīri būšot pa pusei karavīri, pa pusei mūki, jo devuši solījumu neprecēties, atteikties no naudas un mantas un akli klausīt saviem priekšniekiem. Viņi daloties bruņiniekos jeb baltajos brāļos un kalpotājos jeb pelēkajos brāļos.

Pie bīskapa sētas atnākušie amatnieki mēļoja:

—    Šie nu gan nav īstie vīri, kas atteiksies no mantas un būs paklausīgi! Mēs viņus labi pazīstam. Tie ir sakšu zemes klaidoņi, un tādi būšot paklausīgi dieva bruņinieki!

—    Arī precinieki neatteiksies no naudas un mantas, ko visu mūžu rausuši un krājuši. Viņi tagad arī gribēs ieraut, kaut būtu nez kādus nabadzības solījumus devuši!

—   Lai nu lai, gan jau redzēsim, kas tur iznāks…

Ļaudis aprima un šķīrās, bet bīskaps, palicis viens, staigāja pa plašo klostera kambari un apmierināts smaidīja. Katrs viņa solis dobji atbalsojās augsto griestu spraišļos.

Viņš savā jaunajā ligzdā jutās drošs un varens. Nule viņa rokās bija divas varas — zemes valdnieka un baznīcas vadītāja vara. Kurš pacels roku pret vienu no tām, to uzskatīs par nolādamu ķeceri, kas uzstājas pret svēto krustu. No šīs dienas viņš ir drošs Livonijas bīskapijas kungs, var ar paļāvību raudzīties nākotnē un gaidīt, kad sāks piepildīties viņa lielās cerības — visu pie šīs jūras krastiem esošo zemju iekarošana.

Viņš zināja, ka tur nedzīvo lībieši vien, zināja daudz par zemgaļiem, sēļiem, kuršiem, latgaļiem. Ja visas šīs ciltis izdotos pakļaut savai varai, kāds varens valdnieks viņš tad būtu!

Jaundibinātais zobenbrāļu ordenis nekavēja velti laiku un sāka rosīties. Vispirms tam bija vajadzīgs stiprs un drošs mājoklis, tālab tika nolemts blakus bīskapa sētai uzcelt ordeņa pili, kas ar laiku varētu kļūt par stiprāko cietoksni pie Rīgas upes. Pilij jābūt nedegošai, bieziem mūriem, lai briesmu brīžos aiz tiem droši varētu patverties. Sī pils būs pirmā mūra ēka Rīgā un sauksies par Jura pili. Bruņinieki ticēja, ka svētais Juris viņus sargā, vairo drošsirdību un palīdzēs arī sakaut pagānus. Jura pili ordenis cels pats saviem spēkļiem, jo ordenim krājas ienākumi jau no dibināšanas dienas.

Ordenis saņēma no iekarotajām zemēm vienu trešo daļu, zemi izdalīja izredzētiem, uzticamiem vīriem — lei- maņiem, kam bija kļūt par ordeņa balstu. Tie bija ordeņa vasaļi, kam bija jāpilda kara klaušas, kas gāja ar saviem ļaudīm ordenim līdzi karā un maksāja nodevas. Īstenībā visas nodevas un klaušas bija uzliktas vienīgi zemniekiem, kas dzīvoja uz kunga zemes un to apstrādāja.

Jura pils būvei veda akmeņus no lauztuvēm Daugavā pie Baznīcas salas un Ikšķiles. Pilij ar biezajiem mūriem vajadzēja daudz akmeņu, bet lauztuvēs savukārt vajadzēja daudz darba roku.

Kotkanesu sūta uz Polocku

Rīgas bīskapa Alberta garās rokas sniedzās arvien tālāk gar Daugavas labo krastu uz augšu, un lībiešu koka pilis krita cita pēc citas. Ļaudis, kas nepaguva aizbēgt un paslēpties meža biezumos, tika iznīcināti, bet nocietinājumi un ēkas nodedzinātas.

Līdz tūkstoš divi simti piektajam gadam visas pilis gar Daugavu līdz pat Koknesei izkūpēja gaisā. Koknesē valdīja Polockas kņaza ielikts pakungs, tālab bīskaps vēl pagaidām kavējās šai pilij uzbrukt.

Pienāca un pagāja rudens. Pienāca ziema ar sniegu, salu un puteņiem. Mazās salas ļaudis staigāja gurdi un drūmi — ne tik daudz netīkamā laika dēļ, kā bargo kungu iebiedēti. Gandrīz visa lībiešu zeme bija bīskapa cietajās rokās, un, kas vēl nebija uzveikts un spiests klausīt, varēja to sagaidīt tuvākajā laikā. No lībiešiem reti kāds bija palicis neskarts. Ļaudis raudzījās bikli un neuzticīgi bailēs no zobenbrāļu nesaudzīgā spēka.

Vīri nespēja izprātot, no kurienes varētu nākt cerību stariņš gaišākām dienām. Savā vienkāršībā un paļāvībā uz labiem ļaudīm viņi iedomājās, ka palīdzību varētu gaidīt rio Zemgales. Bet lībiešu vīri rūgti maldījās. Vācieši prata tik veikli samulsināt zemgaļu vadoņus, ka viņi ne vien nenāca lībiešiem palīgā, bet noslēdza ar bīskapu līgumu, ka vajadzības gadījumā palīdzēs lībiešus galīgi pieveikt un pakļaut. Tā lībieši kļuva vēl par vienu cerību nabagāki.

Bija atkal pavasaris, tikai bez pavasara prieka. Ako staigāja drūms un nelaimīgs, viņu māca domas par lībiešu likteni. Bija skaidri redzams, ka lībiešiem draud bojā eja.

Noguris un nevarīgs vecais vīrs stāvēja pie Daugavas, kur straume skalojās gar akmens radzēm. Likās, arī krūtīs ir akmens, tik smaga bija vīra sirds.

Ako apsēdās sagumis uz radzes bluķa un, galvu rokās iespiedis, platām acīm raudzījās ūdenī. Prātā atkal iekrita doma: Polockas kņazs, varbūt viņš palīdzēs …

Ako piecēlās, viņā no jauna bija iestrāvojis možums, un vanems steidzās atpakaļ uz ciemu. Pretī nāca jauns puisis, Kotkanesa labs draugs.

— Pagaidi, gribu ar tevi runāti — Ako apturēja jaunekli, kas apstājās un ar bijību raudzījās vanemā. — Redzi, esmu daudz ko pārdomājis un tagad gribu satikt kādu no mūsu salas krietnajiem dēliem, vienalga, kuru.

—    Vanem, es tevi aizvedīšu pāri upei uz Daugmales mežiem. Tur mitinās nodedzinātās pils ļaudis, nolīduši prāvus zemes gabalus un uzcēluši jaunu ciemu. Viņi kopj zemi un pacietīgi gaida, vai dzīve nevērtīsies gaišāka.

—   Tavs padoms šķiet labs, tikai neviens nedrīkst mūs redzēt tūrp braucam. Tas jādara slepeni.

—   Brauksim sebu vakarā. Mazā tumsiņā aiziešu pie tevis.

Nakts gulēja melna, pielijuši, un laivu tikko varēja manīt aklajā tumsā. Klusie airu šļaksti nosmaka ūdens klajumā, krastu nesasnieguši. Ceļš nebija tāls, bet nesenais lietus bija pacēlis ūdeni Daugavā, un straume kļuvusi lielāka. Kad iebrauca kreisā krasta klints ēnā, laivo- tāji zināja, ka te ir strauts, pie kura kādreiz stāvēja Daugmales pils. Tur viņus apsauca sargs, kas bija acīgs diezgan saskatīt tumsā laivu.

—   Puis, netrokšņo, labāk palīdzi man tikt krastā, — uzrunāja sargu Ako, bet sargs pasauca vēl otru, jo neuzticējās svešā vīra laipnajai valodai. Bija taču lībiešu vidū visādi ļaudis. Ako pateica, ka viņš atbraucis no Baznīcas salas un grib satikt kādu no salas puišiem.

Laiviniekam pieteica gaidīt, bet vanemu sargi ieveda mežā. Gāja pa iestaigātām takām garām muklājiem, kuros spīdēja ūdens. Pēc ilgas līkumošanas aizveda Ako uz ciemu. Tur viņš dabūja redzēt daudzas pazīstamas sejas, arī Daugmales pilskungu Skaudri. Tur bija arī pilskunga uzticamie pavadoņi. Visi brīnījās, ieraugot tik vēlā laikā salas vanemu Ako. Kad citi aizgāja un viņi palika divatā ar Skaudri, Ako pateica, ka nodomājis sūtīt Kotkanesu un viņa trīs draugus uz Polocku pie kņaza Vladimira. Sūtņiem jāizklāsta, kā te vācieši rīkojas, un jāpiedabū kņazs kopējai cīņai pret iebrucējiem.

—    Tie ir drosmīgi un apķērīgi jaunekļi, kas par to vien sapņo, kā palīdzēt savējiem cīņā pret vāciešiem. Kā tu domā, — Ako teica, — ir taču pēdējais laiks raudzīt vēlreiz cīnīties, citādi nelaime arī Polockai nepaies secen. Ja es nebūtu tik vecs un nevarīgs, brauktu pats, gan man izdotos pārliecināt kņazu, bet es neizturētu garo ceļu.

Pilskungs bija vīrs, kas visam piegāja ar apdomu. Brīdi klusējis, viņš teica:

—    Vai nebūs nokavēts? Bīskaps tagad stiprs, krustnešu viņam daudz. Polockas kņazs droši vien to zina, un neticu, vai viņš gribēs jaukties tik nedrošā lietā, bet mēģināt var.

—    Būtu labi, ja puiši izjātu, neviena nemanīti. Salā tas nav iespējams, taču zini, ka cilvēki kļuvuši ļauni, nesati-? cīgi.

—    Labi, nestāstīšu nevienam, kas puišiem darams. Likšu viņus pasaukt, tad varēsi pats aprunāties. Es tikai brīnos, ka esi nodomājis sūtīt viņus jāšus tālajā ceļā. Tas būs smagi gan zirgiem, gan cilvēkiem. Nav drošu ziņu, kādi tur ceļi un takas. Jādomā, purvu nav mazāk kā pie mums. Vai nebūtu izdevīgāk dzīties laivā pa upi uz augšu. Kā tu domā?

—    Četriem cilvēkiem nav pa spēkam dabūt laivu pāri krācēm.

—    Taisnība, četriem tas nav iespējams, bet es varētu sūtīt līdzi kādus no saviem vīriem, kas tai pusē bijuši un pazīst upi.

—    Tencinu par apsolīto palīdzību. Tāds pulciņš varēs droši laisties krācēs, nebūs arī jābīstas no ļauniem cilvēkiem, bet man tomēr prāts nav mierīgs. Mūsu puiši gan krietni karotāji, droši un uzņēmīgi, tomēr mani māc smaga doma, vai Polockas kņazs neņems ļaunā, ka godpilna virsaiša vietā sūta ar svarīgu uzdevumu pie viņa jaunus puišus. Nezinu ari, kādas dāvanas dot līdzi. Vai pietiktu ar dažām mīkstām caunas un akotainām lūšu ādām? — teica Ako, gaidīdams, lai pilskungs kliedē viņa bažas.

—    Man liekas, vērtīgās ādas būs kņazam laba un tīkama velte. Par sūtņu jaunību gan derētu padomāt, — atsaucās Skaudris, bet Ako uzlika viņam roku uz pleca, paskatījās acīs un aicināja:

—    Bet tu pats, vai tu nevarētu un negribētu braukt puišiem līdzi, ievest viņus pilī un iepazīstināt kņazu ar mūsu jaunajiem karotājiem?

Skaudris neko neatbildēja un klusu raudzījās naksnīgajās debesīs, apdomājot negaidīto priekšlikumu. Ako ar nepacietību un saspringtu uzmanību gaidīja viņa atbildi.

—    Ceļa grūtības mani nebiedē, par to nav ko runāt, bet vai kņazam neliksies aizdomīgi, kālab lībiešiem palīgus meklē zemgalis.

—    Nebūs, nebūs aizdomīgi, jūs, Daugmales zemgaļi, taču tāpat esat vācu apdraudēti kā mēs, lībieši. Bet mums nav ko sūtīt, vecie vanemi vai nu nokauti, vai padzīti, bet jaunieceltie tiktāl vācu apmāti un iebiedēti, ka par pretošanos vairs nedomā.

Klusums ieilga. Tad Skaudris saslējās un piesita ar roku pie sāniem, kur karājās zobens.

—   Labi, esmu ar mieru! Sūti pēc dāvanām, kas vedamas uz Polocku kņazam.

—    Adu sainis ir jau atvests un atstāts laivā. Dzirdēsim, ko teiks mani puiši. Lūk, viņi jau nāk!

Puiši izbrīnījušies skatījās pilskungā un salas vanemā, bet neko neprasīja. Tas viņiem, jauniem puišiem, arī neklātos, tālab viņi pacietīgi gaidīja, ko teiks vecākie vīri.

Pilskungs runāja pirmais:

—    Nav jāstāsta, cik daudz Jauna mums nodarījuši vācieši. Tad nu mēs domājam, ka jārauga sazināties ar Polockas kņazu, kas uz vāciešiem netur labu prātu, un jārauga piedabūt, lai cīnās kopā ar mums. Jūsu uzdevums — mūsu laužu vārdā aicināt kņazu, lai palīdz mums cīnīties ar krustnešiem. Šim svarīgajam uzdevumam vanems izvēlējies jūs četrus.

Tad runāja Ako:

—    Jūsu uzdevums nav viegls, arī ceļš uz Polocku ir grūts, bet pilskungs Skaudris brauc līdzi un dod vīrus, kas pazīst upi. Vai ir dūša laisties tālajā ceļā?

Draugiem tas nāca pēkšņi un npgaidīti, bet viņi zināja, kas darāms, paskatījās cits citā, un Kotkaness atbildēja par visiem, it kā jau iepriekš būtu sarunājuši.

—   Esam jauni un no briesmām nebīstamies. Varam braukt kaut vai tūdaļ!

Puišu balsis bija drosme un apņēmība darīt to labāko, kas viņu spēkos, jo runa taču bija par viņu tēvzemi.

—    Tādu atbildi gaidīju no jums, un man prieks, ka neesmu alojies. Brauciens jātur slepenībā, lai mūsu nedraugi iepriekš neko neuzzina. Saviem zemgaļu biedriem par brauciena mērķi pastāstiet ceļā. Tad nu labi apdomājiet, kad brauksiet un kā nemanīti tiksiet no šejienes projām.

Kad puiši aizgāja, Ako vēlreiz pateicās zemgaļu vadonim par palīdzību un steidzās uz laivu.

Bija nakts, un pār zemi gulēja dziļš miers. Pāri Daugavas dzelmei un tumšajam mežam klājās zilgans mijkrēslis — droša zīme, ka jauna diena nav vairs tālu.

Krastmalā pie padzisuša ugunskura paslējās tumšs stāvs un uzmeta oglēm žagarus. Uzvijās dūmu strūkliņa, pamirdzēja vājas liesmiņas un stiepās uz augšu. Drīz žagaros snaikstījās kārīgas uguns mēles.

—    Puiši, laiks celties! — uzsauca vecais Vieķis un, uguni aprūpējis, ar katliņu rokā nokāpa lejā pie upes.

Atmodās vējš, uzpūta žagaros liesmas. Daugavas līdzenais ūdenslauks sakrokojās sīkos vilnīšos. Kaut kur iečirkstējās atmodies putniņš, un vārnu bari laidās no meža pāri upei uz klajākām vietām.

Vieķis atnesa ūdeni un pakāra katliņu virs uguns. Nule arī citi vīri, vēl miega guruma pārņemti, cēlās, āvās un posās, lai drīzāk tiktu laivā un dzītos tālāk pretī Poloc- kai.

Cēlās arī pilskungs Skaudris un apmierināts noraudzījās, cik veikli pie uguns rīkojās viņa uzticamais Vieķis.

—    Cik reižu esi braucis šo ūdensceļu? — viņš prasīja.

—    Neesmu skaitījis, bet mazums nav. Pazīstu Daugavu visā tās garumā, esmu novērojis krāces un citas nedrošās vietas visos gadalaikos. Viegli nebūs, jo vasarā ūdens upē sekls un krāču kauli bīstami slienas no ūdens ārā. Rietumos ceļas vējš, būs mums pa ceļam. Uzvilksim buru, lai nav jāplunčojas ar airiem kā vakar, un brauksim bez bēdu.

Drīz laiva ar četrpadsmit vīriem peldēja upē, krietna ceļavēja dzīta. Bura klusu dūca, un gar laivas sāniem sitās ūdens šļakatas. Ja vēl piepalīdzēja ar airiem, tika brangi uz priekšu. Bija paveikts krietni tāls ceļa gabals, pārvarētas dažas mazākas krāces un redzēti kaili pilskalni, kur agrāk stāvējušas pilis.

—    Kur vairāk krāču, tur vairāk pilskalnu. Vieķi, kālab tas tā sakrīt? — Okšis gribēja zināt.

—    Tā tas ir. Tie, kas dzīvoja gar Daugavu, turēja upi stingri savās rokās. Lai tiktu pāri krācēm, laivinieki reizēm kāpj krastā un velk laivas virvēs, tad vietējiem zemes apdzīvotājiem jābūt sevišķi uzmanīgiem. Tā tas bija agrāk, tagad pilis sagrautas, nodedzinātas, un pilskalnos vējš dzenā pelnus pa gaisu.

Upe līkumoja, meklēdama zemākās vietas. Augstie un stāvie krasti vietām bija noauguši krūmiem vai pat greznojās staltiem ozolājiem. Citur tie rēgojās kaili, saplaisājuši, un strautiņi ilgu gadu tecējumā bija izgrauzuši dziļas gravas.

—   Kur mēs tagad atrodamies? — vaicāja Raža, piecēlies laivā kājās, un skatījās straumei pretī.

—    Vai redzi priekšā baltu putu svēdru? Tas pats būs Ķegums, viena no bīstamākajām krācēm šai novadā. Bet gan mēs tiksim pāri ar veselu ādu. Ja neies ar airiem, lēksim krastā un ķersimies pie virves.

—   Tev, Vieķi, jāpaliek laivā, tu vienīgais no mums pazīsti šo nedrošo ūdens ceļu, — norīkoja Skaudris.

—   Labi. Seši vīri ar airiem stājieties laivas malās — katrā pusē pa trim. Jums jāizstumj laiva cauri ūdens virpuļiem.

Laiva uzgrūdās Ķeguma akmeņiem, baltas šļakatas pašķīda gaisā, un ūdens rūkoņa aprija vīru balsis. Vaigus piepūtuši, viņi stūma laivu pāri akmeņiem. Gāja smagi, laiva tikko kustējās, beidzot stāvēja uz vietas un bija grūti valdāma un turama, lai straume to neaizrautu atpakaļ.

—   Ka nu tiksim ar virvi krasta?

—    Pagaidiet mazliet! — iesaucās Kotkaness, norāva kreklu un bikses un ielēca mutuļos. Ar savu spēcīgo plecu puisis uzgūla laivas pakaļējam galam — astrāgam, laiva sagrīļojās, salēcās un atkal pavirzījās uz priekšu.

—    Puiši, piepalīdziet ar airiem! — sauca Vieķis, un puiši spieda, cik spēka, un vareņiem vēzieniem dzina laivu uz priekšu. Kotkaness tikko paguva ieklupt pie biedriem.

—    Tas mums labi izdevās! — priecājās Raža. — Redzēsim, kā ies tālāk. Bet ir gan tev, Kotkanes, spēks!

Viņi bija tikko pārvarējuši Ķegumu, kad no upes likuma pretī izpeldēja divas laivas.

—   Laižas lejā uz Rīgu. Vieķi, tu mums tas gudrākais, zināsi arī, ko tādās laivās ved.

—    Visbiežāk zvērādas un medu. Par šo mantu Rīgā labi maksā, to sūta tālāk uz Gotzemi un Vāczemi. Tur daudz vaska pieprasa rotkaļi, kas to lieto veidņiem, lejot lutaslietas. Arī sveces lej no vaska. Kriviči, kas ir slāvu cilts un dzīvo Daugavas, Dņepras un Volgas augšgalā, ved savās laivās arī medu, labību un kaņepājus.

—    Bet kā viņi tiek mājās smagajās laivās pāri krācēm, pret straumi?

—    Parasti lielās laivas atpakaļ nedzen, bet Rīgā saskalda malkā. Kad prece pārdota, precinieki lielā barā kuļas kājām mājās. Šai braucienā mēs daudz laivu nesatiksim, jo vasarā upē maz ūdens. Laivas vairāk braukā pavasaros, kad ledus izgājis, ūdens daudz, labi apsedz krāču akmeņus un tie nevar laivām postu nodarīt.

—   Patlaban akmeņu mazāk, krāces arī neredz, — kāds ieminējās.

—    Tā ir, no Lielvārdes līdz Aizkrauklei ies vieglāk. Tālāk būs atkal krāces, krastos redzēsim atkal pilskalnus. Tā tas būs līdz pat sēļu pilij, kur mūs gaida lielākās grūtības, — stāstīja Vieķis. — Tur Daugava laužas cauri plienakmeņu slāņiem, kas stāvām un augstām sienām norobežo akmeņaino upes gultni. Augšpus Aiviekstes ietekas Daugavā sākas garā Priedulāja krāce, bet sevišķi bīstama tā nav. Paskatieties upes labajā krastā. Tur savu ūdeni Daugavai atdod nelielā Pērse, un augstajā krastā saulē gozējas Kokneses pils. Tur valda Polockas kņaza pakungs Vēsceke. Pie Pērses mēs varētu pārlaist nakti, vieta te sausa. Kamēr gaišs, jaunie varētu palūkoties Pērsi, kas izgrauzusi gultni akmeņos. Netālu no grīvas upītei ceļā stājas paaugsts slieksnis. Ūdens gāžas pāri, un ir jauki uz to paskatīties.

Laivu piegrieza malā un izvilka krastā. Vieta bija apdzīvota un nedroša, tālab derēja uzmanīties. Izšķieduši spēkus smagajā darbā, dzenot laivu pret straumi, vīri atkrita krastmalas zālē, no kuras dvesa pretī spēcīga zemes dvaka. Nokausējušies, slapji līdz ādai, viņi drīz sāka just drebulīgu vēsumu, tādēļ cēlās meklēt kritalas un iekūra uguni sasildīties un pažāvēties. Tad atlaidās atkal zemē, jo diena bija pavadīta uz cietiem laivas kokiem un patika just zem sevis mīkstu zāli.

Jaunie aizskrēja skatīties Pērsi, bet ūdens katliņā vēl nebija uzviris, kad nāca atpakaļ un stāstīja, ka satikuši žemaišus un ka tie viņus iztaujājuši, gribējuši zināt, kas viņi par ļaudīm un kurp brauc. Kad pateikuši, ka brauc uz Polocku, tad atstājušies un aizgājuši.

—    Kur te labajā krastā varēja rasties žemaiši? — brīnījās lībieši, bet Vieķis arī to zināja.

—    Pie sēļu pilskalna Daugavā ir brasls, pa kuru žemaiši ne reizi vien briduši pāri Daugavai un izsirojuši Vidzemes novadus. Es tikai nesaprotu, kālab viņi nākuši lejā uz Koknesi.

—    Dzīsim laivu upē un brauksim tālāk. Šī vieta nav laba, man tā vien liekas, pie Kokneses kaut kas notiks, — ieteica pilskungs.

—   Jā, koknesiešiem nevedas, — norūca Vieķis.

—    Kā tad nevedas! Citas pilis gar Daugavu — kā Lielvārde un Aizkraukle — nolīdzinātas līdz ar zemi, bet Kokneses pils stāv uz augstā klinšainā raga, kā stāvējusi, bet tu saki — nevedas.

—    Stāv jau gan, bet dabūja krivičus uz kakla, un Polockas kņazs ielika pili savu pakungu Vesceki. Šim savukārt bail no Rīgas bīskapa, bet nu arī žemaiši mācas virsū. Ja viņi ložņā apkārt, tad tiešām būs ko sadomājuši, un labs tas nevar būt, — nesteigdamies runāja Vieķis. — Tālu nevaram braukt, pameklēsim mierīgu vietiņu, kur netraucēti atpūsties. Rīt sāksies smagākais ceļa gabals, vajadzēs daudz spēka, jo vietām laiva būs jāvelk virvē. Līdz šim visām krācēm esam laimīgi tikuši pāri, bet pagaidiet vien, kad tiksim pie Priedulāja. Laiva būs jāvelk krastā pa noklātiem apaļkokiem garām krācei, bet gan jau mēs arī to veiksim.

—    Labi, ka mums cirvji līdz, būs taču koki jācērt, — sacīja kāds jauns zemgaļu puisis.

—    Varbūt būs jācērt, varbūt arī ne. Parasti koki mētājas pie krācēm, iepriekšējo laivinieku atstāti, tikai jāpavelk uz augšu, kur krāces sākas.

Nākamajā dienā lībiešu laiva pabrauca garām Asotes pilskalnam, kur Daugava dziļi iegrauzās plienakmeņos un upes gultni norobežoja stāvas un augstas sienas. Vieķis stāstīja, ka nu nākšot garš un puslīdz taisns upes gabals, ieleja kļūšot platāka, krasti lēzenāki un straume mierīgāka, bet vietām esot sanestas smilšu salas un sēkli.

Vējš vēl arvien pūta no rietumiem, un laivinieki varēja atvilkt elpu pēc smagā rāviena iepriekšējā diena, kad cīnījās ar krācēm. Pie Jersikas viņi pārlaida nakti, un nākamajā rītā laiva atkal līgoja uz augšu. Negaidīti Daugava meta asu elkoni uz ziemeļaustrumiem. Upe te nebija viegli braucama, bet vīri izturīgi un droši cīnījās uz priekšu.

Pagāja atkal viena diena, nu jau astotā, un vakarā Vieķis, atlaidies pie ugunskura, stāstīja biedriem:

—    Šonakt vēl izgulēsimies savā zemē, bet rīt iebrauksim Polockas tiesā, tad arī pati Polocka nebūs vairs tālu. Pēc pāris dienām redzēsim pilsētas augstās sienas.

—    Vai nu esam Polockas tiesā? — laivinieki otrā dienā gribēja zināt. — Viss tāpat kā pie mums: krasti noauguši simtgadīgiem mežiem, tikai pati Daugava kļuvusi tā kā šaurāka. Vieķi, vai krāces arī būs?

—    Būs. Vietām akmeņu krāvumi aizsprostos upi visā platumā. Straume tur spiežas pie krastiem, skalo klintis un draud satriekt laivas uz krasta radzēm.

Puišus tas vairs nebiedēja, iemanījušies braukt pa akmeņiem, viņi zināja, kā ar krācēm jācīnās un kā tās jāuzvar.

Uzvarēja arī šīs krāces un tika pāri mierīgā ūdenī. Tai dienā atkal satika laivas, kas straujā skrējienā laidās pa upi lejā. Svešie vēdināja sprogainām cepurēm un kaut ko sauca savā valodā, bet slikts tas nevarēja būt, jo skanēja jautri un draudzīgi.

—   No kurienes viņi nāk? — Okšis gribēja zināt.

—   To grūti pateikt. Varbūt no Vitebskas, varbūt no Polockas, varbūt no tālām austrumu un dienvidu zemēm, kur dzīvo grieķi. Daugava ir kā lielceļš, gan grūti braucams, bet visai noderīgs, un precinieki pa to pārvadā preces no austrumiem uz rietumiem un otrādi".

—    Ir gan varena mūsu Daugava, pa to var aizbraukt pat uz grieķu zemi, — priecājās Okšis, bet Vieķis sāka garu stāstu par to, kāds ir šis ceļš.

—    Viegli pateikt, nevis izdarīt. Pa Daugavu vien līdz grieķiem nevar aizbraukt, jābrauc arī pa lielo Dņepras upi. Lai tiktu no vienas upes'otrā, jālaivo pa pietekām, un, kur tās nesaduras, laivas pāri sauszemei ripina pa apaļkokiem. Kad tiek Dņeprā, laižas pa upi lejā pret dienvidiem, līdz nonāk Melnajā jūrā. Kad tiek tai pāri, tad arī grieķu zeme nav vairs tālu. Redzi, tas ir garš un grūts ceļš. Precinieki brauc gadiem, līdz tiek turpu un atpakaļ. Tālab ceļā iekārtotas nocietinātas apmetnes ar ēkām, kur apmesties, ja laiviniekus ceļā pārsteidz ziema.

Okšis kļuva domīgs.

—   Bet mēs taču nebrauksim gadiem ilgi!

—    Mēs braucam no Baznīcas salas līdz Polockai, tā ir tikai maza daļiņa no garā ceļa līdz grieķiem. Es runāju par jūrasbraucējiem — skandiem, kas no ziemeļzemēm brauc pāri mūsu jūrai un laivo tālāk pa Daugavu un Dņepru uz grieķiem.

Daugavas labajā krastā nāca redzams māju pudurītis un koku nocietinājumu sienas. Tā varēja būt kāda precinieku apmetne, par kādu nule stāstīja Vieķis.

—    Vieķi, vai šī pati nav precinieku apmetne? — tincināja Okšis, bet laivas vīri, kas rāva airus, pat lāgā nepacēla acis, jo saule bija zemu un viņi juta kaulos smagu nogurumu.

—    Te nevarēsim kāpt krastā, ej nu zini, kādi ļaudis še mitinās. Dzīsimies vēl gabaliņu uz augšu un pameklēsim vietu mežā, vai nu vilki mūs apēdis.

Polocka

Otrā dienā laiks samācās, vējš iegriezās austrumos un sitās laivotājiem sejā. Labi vēl, ka tas nebija stiprs. Airu vilcējiem nācās sparīgi rauties un bieži airos mainīties, un launaga laikā viņi ieraudzīja gaidīto Polocku pie Po- lotas upes. Senā pilsēta bija labi pazīstama ne vien mūsu preciniekiem, bet arī svešzemniekiem. Te piestāja laivas ar austrumu un rietumu zemju precēm, tālab Polockā dzirdēja dažādas valodas.

Lībiešu laivinieki iebrauca Polotas grīvā gluži kā ostā, kur garās rindās šūpojās piesietas laivas. Līdzko atbraucēji izkāpa krastā, pie viņiem piegāja vīrs ar bozi rokā, laikam ostas sargs. Sarunāties ar viņu nevarēja, tālab atbraucēji dūra ar pirkstu sev krūtīs un sauca:

—    Lībieši, lībieši!

Sargs saprotoši pamāja ar galvu, aizgāja un drīz atnāca kopā ar vīru, kas runāja lībiski. Viņš nebrīnījās, ka lībieši atbraukuši pie kņaza, un rādīja uz laivu.

—   Varat droši atstāt upē, to apsargās, nepazudis, bet paši nāciet man līdzi.

Pilskungu Skaudri un laiviniekus izveda, cauri nenocietinātai ārpilsētai līdz valnim. Sargu neaizturēti, viņi nokļuva pilsētas šaurajās ielās, kas, noklātas kokiem, veda garām lieliem un maziem namiem un pareizticīgo dievnamiem ar zili krāsotiem un zeltītiem tornīšiem. Redzams, krivičiem labi padevās koka darbi. Viņi bija teicami namdari, prata uzcirst gan krietnas laivas un namus, gan ari staltas baznīcas.

Lībiešus neveda tūdaļ uz pili, bet uz apmešanās vietu — mazu namiņu. Istabas kuls bija ciets un līdzens. Kaktā zvilnēja no akmeņiem un māliem sakrauts ceplis. Gar sienām bija uzstādītas lāvas.

—   Apēdīsim pa gabalam maizes, tad varēsim atpūsties, — runāja viri. — Kauli kā salauzti, un sirds kāro atlaisties garšļauku. Pašauri būs, tomēr labāk nekā laivā.

Tad vērās durvis un lībiešu sūtņus sauca uz pili. Aizgāja pilskungs, Kotkaness un viņa trīs draugi.

Pilsētā dunkstēja darba trokšņi. Tālu atbalsojās smagi āmuru sitieni un lika saprast, ka tur pie laktām strādā dzelzkaļi. Polockas mājas aizstiepās līdz pat pils nocietinājumiem. Pils sienas bija biezas un augstas, arī vārti bija lieli, plati, un tos apsargāja divi karavīri ar sakrustotiem šķēpiem. Bez sargu ziņas te neviens netika iekšā. Pavadonis bilda sargiem dažus vārdus, viņi atkāpās un ielaida atnācējus pils pagalmā. Tur bija krietns puduris ēku, arī baznīca, ar kuru pavadonis redzami lepojās, parādīja ar roku un nosauca par Sofijas baznīcu.

Lībiešus ieveda lielā kambarī ar tēstu koka grīdu. Gar sienām bija nolikti krēsli ar augstām atmugurēm, un šais krēslos sēdēja bārdaini bajāri. Pie loga lūkas bija galdiņš, aiz kura mūks cilāja bērza tāsis, sagatavojies rakstīšanai. Turpat uz galdiņa redzēja sarindotus dzelzs irbuļus, ar kuriem ieskrāpēja tāsīs rakstu zīmes. Atbraucēji nostājās pie sienas, kur stāvēja sardzes vīri.

Ienāca kņazs, apsēdās bajāru vidū, pamāja pie sevis tulku un kaut ko pavēlēja. Tulks piesteidzās pie lībiešiem un ziņoja, ka kņazs gaidot, kas viņiem sakāms.

Pilskungs Skaudris un Kotkaness izgāja priekšā un paklanījās. Kotkaness nolika ādu saini kņazam pie kājām,* bet Skaudris uzrunāja Polockas valdnieku:

—    Gaišais kņazi Esmu nodegušās Daugmales pilskungs. Mani ļaudis tāpat apdraudēti kā kaimiņi lībieši. Atbraucu līdzi Baznīcas salas lībiešu karavīriem, lai varētu ar tevi runāt. Mēs ar lībiešiem dzīvojam abējpus Daugavai, un mūs apdraud Rīgas bīskapa karakalpi, tālab lūdzu, gaišais kņaz, uzklausi jaunos karavīrus, kas lūdz pēc palīdzības, un neliedz to arī mums, zemgaļiem. Bet lai runā jaunais lībietis pats.

Skaudris runāja droši. Viņa vārdi bija labi apdomāti, un viņš tos pateica skaļi un brīvi — kā jau tāds vīrs, kas radis vadīt un valdīt. Nule viņš atkāpās dažus soļus, un Kotkaness palika kņaza priekšā viens. Kotkaness vēlreiz dziļi paklanījās, kā to Rīgā bija redzējis, un teica:

—   Augstais kņaz! Mūsu mazo tautu māc ciešanas un bēdas. Mēs nespējam vairs paši sev līdzēties, mūsu spēki izsīkuši, un mūs sūta pie tevis pēc palīdzības. Tu pazīsti Rīgas bīskapu un viņa varmācīgos bruņiniekus. Rīga visām apkārtējām tautām kā dadzis acīs, arī tev bīskaps nevar būt tīkams kaimiņš. Sūti savus pulkus uz mūsu zemi, trieksim kopējiem spēkiem vāciešus jūrā.

Kņazs nenolaida acis no jauneklīgā sūtņa, taču neko nesolīja, bet lūdzējus arī nenoraidīja. Kņazs negribēja pārsteigties. Viņam patika šie jaunekli nātnajās drānās, tomēr karš ir pārāk nopietna lieta, lai par to izšķirtos dažos acumirkļos. Kņazs velti meklēja viltu sūtņu sejās. Jaunajam spēkavīram, kas viņu uzrunāja, bija godīgas acis, kuras mierīgi raudzījās pretī. Nē, viltnieki šie ļaudis nevarēja būt.

—    Gribu labi apdomāt jūsu priekšlikumu, gribu arī dzirdēt savu bajāru domas, tad došu atbildi, — teica kņazs, un tulks šos vārdus darīja saprotamus lībiešiem, vēl piebildis:

—    Gaišais kņazs atjauj jums palikt pilsētā, līdz būs zināms viņa lēmums. Nāciet, es jūs pavadīšu.

Lībiešu sūtņi atkal zemu palocījās kņaza priekšā un aizgāja tulkam līdzi. Mazajā namiņā viņi atrada biedrus mielojamies ar ceptu lāča gurnu un uzdzeram no kubuliņa saldu dziru, kas gan nebija īsti medalus, bet laba gan. Visu to bija atsūtījis kņazs.

Vai nu tas bija no saldā dzēriena, vai lielās piepūles garajā ceļā, naktī lībiešu vīri gulēja kā nosisti un atmodās, kad saule jau zibināja Daugavas ūdeņos.

Puišus uzmeklēja tulks un uztraukts stāstīja, ka kņazs pavēlējis gatavoties karam, lai pavasara palos ar laivām un plostiem varētu laisties lejā pa upi uz Rīgu. Vēl tulks zināja, ka no Rīgas ieradies priesteris Dītriķis ar pavadoņiem. Rīgas bīskaps sūtījis līdzi dāvanas — kaujas zirgu ar apbruņojumu. To gan sūtņiem ceļā žemaiši atņēmuši. Arī citas mantas sūtņi zaudējuši un tikko dzīvi izglābušies no žemaišu nagiem. Kņazs tūdaļ saukšot priekšā vācu sūtņus un atļaujot zemgaļu kungam un lībiešiem būt klāt. Vācieši nezinot, ka lībiešu sūtņi Po- lockā.

Skaudris un Kotkaness ar draugiem tūlīt cēlās un gāja .tulkam līdzi.

Tikko salas puiši lielajā pils kambari nostājās blakus pils sargiem, ieradās kņazs un lika saukt vāciešus. Dītriķis ienāca, zemu klanīdamies, bārstīdams glaimīgus vārdus, slavināja kņazu, viņa zemi un drošsirdīgos karavīrus. Bīskapa karstākā vēlēšanās esot dzīvot mierā un saticībā ar vareno Polockas kņazu. Uz to lai viņam palīdzot dievs un svētā jumprava. Dītriķis runājot bīskapa vārdā, un viņa vārdiem varot droši ticēt.

Polockas bajāri pa daļai ziņkāri, pa daļai neuzticīgi aplūkoja bīskapa sūtni, bet kņazs sēdēja sadrūmis un skatījās Dītriķa viltīgajās acīs.

Kotkaness nenocietās.

—    Meli! — viņš iesaucās un nobijās pats no savas pārdrošības.

—   Runā, gribu dzirdēt, kas tev padomā, — kņazs uzmundrināja puisi.

Kotkaness paklanījās un, elpu dziļi ievilcis, droši teica:

— Vācieši daudz runā par mieru un saticību. Viņu solījumi ir tukši vārdi ļaužu mānīšanai. Vāciešiem rūp vienīgi citu manta un kā to vieglāk sagrābt savās rokās. Augstais kņaz, netici nevienam vārdam, ko šis viltnieks sola.

Kņazs nesacīja neko, cēlās no krēsla un lika vāciešiem, tāpat arī lībiešiem, atgriezties savās mājvietās,

Dītriķis bija nepatīkami pārsteigts, kad ieraudzīja lībiešus. Kņazs nesolīja mieru, tātad domā karot. Kā par nelaimi, bīskaps brauc projām pāri jūrai vākt jaunus krustnešus. Dītriķim izdevās no kāda bajāra izdibināt, ka kņazs tiešām devis rīkojumu gatavoties karam. Steidzīgi bija jābrīdina bīskaps. Viņam palaimējās atrast kādu vīru, kas par sudrabu apņēmās aizvest Dītriķa ziņu bīskapam uz Rīgu. Taču kņazs uzzināja par slepenas ziņas laišanu uz Rīgu un deva bīskapa sūtnim padomu braukt mājās. Viņš sūtīšot lībiešiem līdzi savus bajārus, kas uzklausīšot abas naidīgās puses.

Sūtņi posās ceļā. Dītriķis un viņa vīri segloja zirgus un jāja uz Koknesi, lai no turienes nosūtītu bīskapam ziņu ar lūgumu braukt viņiem pretī uz Ogres upi un tur satikties ar lībiešiem un Polockas bajāriem. Kņaza bajāri un lībieši sēdās laivās un devās ceļā.

Agrā rītā, svīstot tikko jaušamai gaismiņai, no Polo- las upes izpeldēja un ielaidās Daugavā trīs laivas. Straume satvēra tās un nesa uz leju. Polockieši brauca divās laivās, jo kņazs sūtīja bajāriem līdzi karavīrus. Lībiešu laiva bija trešā.

Diena solījās būt tīkama, un puišu prieks par straujo braucienu bija skaļš. Kas nekaitēja laisties pa straumi lejā! Uzvilka zēģeles, un laivas lidoja pa ūdens virsu kā ar spārniem. Kad ceļā gadījās krāces, lībieši turējās po- lockiešu pēdās, un laivas viegli izskrēja tām cauri.

Pusdienas maizi apēda braucot, lai nekavētu ātro skrējienu, bet vakara tiesu gan ieturēja krastā. Viri izlēca no laivām un sajuka raibā trokšņainā barā, kurināja ugunis, dziedāja, spēkojās un bija priecīgi izlocīt notirpušās kājas. Vienīgi sirmie bajāri turējās nopietni, ar cieņu.

Arī nākamā diena sākās labi, un laivinieku sirdis sita līksmi, redzot gaismu un ūdeni līgojot vasaras saulē. Tomēr dienas vidū gadījās kļūme. Laiva, kas skrēja citām pa priekšu, pārgalvīgi vadīta, uztriecās krāces akmeņiem un ielauza sānu. Gribot negribot bija jābrauc malā lūkot, vai kļūme bīstama. Nekas liels nebija noticis, ielauzta tikai viena celta, tā pati laivas augšmalā. Dažus vīrus pārsēdināja no bojātās laivas veselajās, un ceļu varēja turpināt, protams, uzmanīgi.

— Tepat tuvumā jābūt Jersikai, kur starp latgaļiem nometināti mūsu ļaudis, — stāstīja tulks, kas arī brauca līdzi, — Jersikā varam droši kāpt krastā un salāpīt laivu.

Jersika atradās Daugavas krastā starp divu upīšu gravām. Pilskalns bija augsts, droši savu desmit viru augumu. Tolaik Jersika bija ievērojama latgaļu pils ar prāvu pilsētiņu. Tur dzīvoja pareizticīgo mācītājs un valdīja Visvaldis, kas varu bija saņēmis no Polockas kņaza, tālab polockiešus tur sagaidīja kā labus draugus. Laivu nodeva remešiem, un tai dienā tālākbraukšana neiznāca. Vīri kāpa kalnā un iegāja pilsētā, kas rādījās esam bagāta un stipra. Tai bija krietni nocietinājumi ar vairākiem vārtiem, redzēja zili krāsotas baznīcas ar apaļiem torņiem un saulē mirdzošiem krustiem. Baznīcās bija ne mazums lielu un mazu zvanu un svētbilžu, rotātu sudraba apkalumiem un sarkanas drānas ielokiem.

Arvien uz priekšu, arvien tālāk, pāri rāmiem ūdeņiem, pāri putojošām krācēm, garām pilskalniem un stāvām klintīm, garām mežiem un kailiem akmeņiem skrēja laivas uz Koknesi.

Dītriķis ar pavadoņiem vēl nebija līdz Koknesei atjājis, tālab atbraukušajiem kņaza bajāriem un lībiešu sūtņiem iznāca gaidīt. Kad beidzot Dītriķis ieradās, viņu tūdaļ sūtīja uz Rīgu pie bīskapa, lai aicina braukt pretī Polockas sūtņiem, kas viņu gaidīs pie Ogres upes.

Lībieši izklīda pa zemi un skubināja savus tautas brāļus un latgaļus apbruņoties un lasīties vienkopus, jo gaidāmi lieli notikumi. Arī Daugmales pilskungs Skaudris sūtīja ziņu Daugavas zemgaļiem. Bija skaidri redzams, ka pret iebrucējiem gatavojas kas visai nopietns, ka Polockas kņazs grib apspiestajiem palīdzēt. Latgaļi tomēr nenāca un pat ar dāvanām nebija pierunājami cīnīties pret vāciešiem.

Bīskaps Alberts atteicās braukt uz Ogri. Grūti pateikt, vai viņš nebrauca aiz bailēm iekļūt slazdos vai tukšas iedomības dēļ. Viņš bija atbildējis:

—   Sūtņiem, ko sūtījis viņu kungs, pašiem jāuzmeklē tas, pie kā viņi sūtīti. Lai sūtņi brauc šurp uz Rīgu.

Ogrē pulcējās arvien vairāk apbruņotu lībiešu. Arī salas Ako ar saviem vīriem atstāja salu un brauca pa upi uz augšu, pa ceļam piestāja Ikšķilē un sauca līdzi uz Ogri turienes iedzīvotājus. Ļaudis bija nepacietīgi braukt uz Ogri. Viņi cerēja, ka varbūt no turienes sāksies ienīsto vāciešu padzīšana. Arā, pils priekšā, cēlās troksnis.

No pils iznāca divi Ikšķiles kristītie lībieši Laijāns un Kirjāns un asiem vārdiem uzbruka atbraucējiem:

—    Kālab dumpojat ļaudis un ceļat nemieru?

—   Cietiet klusu, nelaimīgie! — viņiem atsaucās Kotkaness. — Kālab pārdevāties svešzemniekiem? Sagribējāt dzīvot vieglas dienas, kamēr brāļi smok nebrīvē vai slapstās mežā!

—   Nekliedz, mēs labi zinām, no kurienes nāk tava gudrība. Kamēr būs dzīvs vecais kūdītājs Ako, salā miera nebūs. Visi prātīgie vīri sen iet kopā ar vāciešiem, pats Turaidas valdnieks kristījies.

—   Rimstieties, ka nenotiek nelaime! — sauca Kotkaness, tverot pēc šķēpa.

—    Nedomā biedēt ar ieroci! Mums arī dzelzis pie sāniem! Brauciet mājās un piekopiet mieru, kā to prasa bīskaptēvs. Pilis gar Daugavu izpostītas un ļaudis padevušies uzvarētājiem. Ko jūs, saujiņa, domājat iesākt pret bīskapu!

Ļaužu prāti bija sakarsuši, pie pils lasījās arvien vairāk vīru, un viņu drūmās sejas nesolīja neko labu. Bez Daugavas lībiešiem barā bija arī Turaidas lībieši, zemgaļi un žemaiši. Viss lielais ļaužu pulks lamāja bruņiniekus un kratīja dūres pret pili, izgāžot dusmas un ilgi krāto žulti. Nule viss saniknotais pūlis drūzmējās pie lībiešu atkritējiem.

—    Ko tik daudz ķēpājaties ar viņiem! — sauca nepacietīgas balsis, un pār Ikšķiles atkritēju galvām pazibēja dzelzis. Likās, tūdaļ viņi gulēs savās asinīs.

—    Vīri, brāļi, pagaidiet, tā nevar! — cik spēka iesaucās Ako, izcēlis roku pret saniknoto pūli, lai atturētu to no vardarbības. Mazliet atvilcis elpu, sirmais vanems atsāka:

—    Lai mūsu acis vienmēr vērīgas, bet sirdīm jābūt gudrām. Nedrīkst ļauties aklām dusmām, kas var būt pārsteidzīgas, lai padarītais vēlāk nav jānožēlo. Lūkosim iepazīt vīru pārkāpumus pret mums un, ja viņi būs noziegušies, lemsim kopīgi, kā viņus sodīt.

Nemierīgā pūļa vidū bija Laijāna un Kirjāna draugi un radi, kas gribēja palīdzēt un sāka savus draugus skaļi aizstāvēt, bet saniknotie vīri uz aizstāvjiem neklausījās.

—   Nāvi nodevējiem! — bija viņu atbilde.

—    Lai atsakās no vāciešiem un viņu ticības! Lai nāk kopā ar mums šķēpus cilāt pret nedraugiem! Lai upurē senču dieviem zem ozoliem svētajā birzē!

Vīri gaidīja, ko teiks apsūdzētie ciltsbrāļi, bet tie klu- i sēja.

—    Vai negribat nākt atpakaļ mūsu pulkā? — kā drošinādams vīrus, lēnīgi aicināja Ako.

—   Nevaram nomest Kristus ticību, tad pēc nāves nonāksim mūžīgās mokās, — viņi čukstēja.

No ļaužu bara iznāca vecs Ikšķiles lībietis, pameta ar roku uz atkritējiem un teica:

—    Nav jau tas vien, ka abi šie labieši kristībā pieņēmuši svešo ticību. Tā nebūtu nekāda lielā nelaime. Bet viņi abi ir klaji brāļu nodevēji, jo nāca no laba prāta ar pils valdnieka Konrāda uzdevumu izzināt mūsu nodomus, lai varētu par tiem dot ziņu vāciešiem.

—    Pakārt okstoņus! — dusmās kliedza vīri.

Ako pacēla roku.

—   Kādu sodu prasāt nodevējiem? — viņš jautāja.

Karavīri spiedās pie Ako, ilgi runāja, daudz stāstīja, un Ako beidzot paziņoja uztraukto laužu gribu:

—    Karavīri prasa saraut nodevējus gabalos.

—    Pareizi! Saraut gabalos citiem par biedinājumu! — skaļā kliedzienā atsaucās lielais ļaužu pulks, un vīri tūdaļ sāka rīkoties. Laijānam un Kirjānam, kas vēl cerēja uz glābiņu un izmisīgi skatījās pēc palīdzības, atņēma ieročus un pašus aizveda pie tuvējās birzs. Spēcīgas rokas nolieca divus jaunus bērzus ar galotnēm vienu pret otru. Pie katras piesēja vienu notiesātā kāju, tad kokus atlaida vaļā. Tie uzšāvās gaisā un pārrāva cilvēkus vidū pušu …

Lībieši un viņu sabiedrotie lielā steigā vāca kopā ka- rarīkus.

—    Brāļi, draugi! Steigsimies uz Baznīcas salu un izmēzīsim šo vācu mūdžu midzeni! Un tad uz Rīgu!

—    Uz salu, uz Rīgu! — sauca iekarsušie karavīri. Arī zemgaļi un žemaiši, kas bija barā, bāza aiz jostām cirvjus, grāba šķēpus un līkstenīcas un lielā vienprātībā steidzās uz laivām.

AKO GALVA

Mazo ceļa gabaliņu līdz Baznīcas salai laivas noskrēja ātri. Kareivīgie vīri steidzās drīzāk tikt krastā un izklīda pa salu, ķerstot mūkus un karakalpus. Viņiem izdevās notvert salas priesteri Johannesu un vēl dažus mūkus.

Dažiem kristītajiem bija palaimējies izbēgt no vajātāju dusmām. Viņi steidzās uz Rīgu pie bīskapa ziņot par asiņainajiem notikumiem salā. Saniknotais bīskaps apspriedās ar brāļiem bruņiniekiem un domkungiem, kas nule steidzīgi būtu darāms. Visi bija vienis prātis, ka nekavējoties jāsūta uz salu karaspēks un jāglābj, kas vēl glābjams. Bruņinieki sapulcēja karakalpus, apbruņoja arī kristītos lībiešus, krāva kuģos akmeņu metamās ieūces un steidzināja kuģiniekus, lai ātrāk nokļūtu salā.

Tikko dumpinieki pamanīja Rīgas kuģus, viņi skrēja uz krastu nelaist atbraucējus malā. Redzot lielo baru, vāciešiem pagura rokas, jo viņu kopā ar Rīgas lībiešiem bija tikai simt piecdesmit vīru, tomēr viņi lēca upē, un bruņinieks Arnolds, kas vadīja uzbrukumu, pirmais triecās

pagāniem pretī. Uz atbraucējiem nobira akmeņu krusa un metamie šķēpi. Vāciem tomēr izdevās ieņemt krastu, un varēja sākt strādāt stopnieki. Lībieši cīnījās varonīgi, bet neizturēja bruņukalpu spiedienu un atkāpās. Daži skrēja pie laivām, lai glābtos upē, bet lielais vairums atkāpās uz pili un paslēpās aiz mūriem. Pils dienvidu stūrī bija izmūrētas kāpnes, pa kurām varēja tajos uzkāpt. Tur bija koka nocietinājumi — nojume ar koka sienu un šaujlū- kām. Drīz uz mūriem starp šauj robiem parādījās vīri ar ieročiem. Aizslēpušies lībieši raidīja bultas uz ienaidniekiem ārpusē.

Rīgas karakalpi cerēja aizdedzināt pils koka nocietinājumus, svieda ar metamajām ierīcēm pilī akmeņus un degošas lāpas, nodarot aizstāvjiem lielu postu — daudzus ievainoja un ne mazumu nogalināja. Pils aizstāvjiem sāka ■ aptrūkt bultu un metamo šķēpu, bija palicis arī maz vīru, kas vēl spēja cīnīties. Dzīvie izmisuši pretojās, tomēr viņu stāvoklis ik brīdi kļuva ļaunāks, un vīru cīņas spars saplaka. Krustnešu pārspēks bija skaidri manāms, un tālāka cīnīšanās šķita tīša došanās nāvē. Turaidieši, kas ari bija pilī, pirmie lūdza mieru, solīja padoties un atvērt vārtus. Lielākā daļa pils aizstāvju bija smagi ievainoti, daudzi nonāvēti, un sirdīgajiem Rīgas pretiniekiem atlika tikai padoties.

Tie, kas vēl turējās kājās, ikrāvušies no pils, metās bēgt, un dažiem arī palaimējās nozust. Kotkanesu neatrada starp kritušajiem, arī viņa draugu nebija kaujas laukā, redzams, viņiem bija izdevies aizbēgt. Vanems Ako bija smagi ievainots.

Dumpis bija apspiests, un nu varēja sākt salas tīrīšanu. No paslēptuvēm līda laukā bailīgi gļēvuļi, kas gribēja sevi mazgāt tīrus un rādīties Rīgas kungiem padevīgi. Šie ļaudis nosauca dumpīgo salinieku vārdus un kā pirmo un nelabojamo vāciešu nīdēju un ļaužu kūdītāju uzrādīja Ako. Lai gan smagi ievainots, viņš vēl pūlējās nostāvēt kājās. Karakalpi aizrāva Ako pie bruņinieka Arnolda un ar dūres sitienu notrieca viņam pie kājām. Vanema krūtis žņaudza tādas skumjas, ka gribējās ātrāk nomirt. Viņš zināja, ka tas drīz notiks, pagriezās pret saviem mocītājiem, un viņa skatienā kvēloja naids. Bruņinieks Arnolds pavēlēja veco nodurt. Ako sakņupa bez skaņas. Nāve uzklāja vecā vīra sejai rāmu skaidrību, un viņa vaibstos iegūla liels miers.

Tai dienā Baznīcas salā daudzi bērni palika bez tēviem un daudzas sievas kļuva atraitnes.

Sodīšana vēl nebija beigusies, bet baltais brālis Arnolds pasteidzās nosūtīt uz Rīgu bīskapam priecīgo ziņu, ka salas pils ieņemta, dumpinieki sakauti un salā atkal valda vācu kārtība. Līdz ar ziņojumu bīskapam aizsūtīja salas nemiernieku vadoņa un kūdītāja Ako galvu, ietītu autiņā, kuru norāva kādai lībiešu sievai no galvas. Bīskapa pretiniekus, kas bija palikuši dzīvi, ielika ķēdēs, lai vestu uz Rīgu un aizsūtītu uz Vāczemi. '

Krustnešu pulki dzinās pa Daugavu uz augšu un nomāca pēdējo pretošanos, kas vēl vietām uzliesmoja. Baznīcas salā un Lielajā salā, tāpat arī Ikšķilē piespieda kristīties visus lībiešus bez izņēmuma. Baznīcas salu pirmo ķēra šis bīskapa trieciens. Atkal kūpēja būdas un vaidēja sacirsti vīri, raudāja sievas un bērni. Baznīcas pretiniekus, kas vēl bija dzīvi, sasēja un atstāja sargu ziņā; braucot atpakaļ no Lielās salas, viņus paņems un nogādās uz kuģiem. Sešus vīrus no savējiem atstāja pie gūstekņiem, un krustnešu pulks aizvēlās uz Lielo salu.

Starp sasietajiem bija arī Kotkanesa tēvs. Viņš gulēja mierīgi, bet redzēja un dzirdēja visu, kas notika apkārt. Guļot blakus citiem saistītajiem, Gārbans paklusu uzrunāja nevarīgu sirmgalvi sev līdzās:

—    Vai esi savainots, Kevad, ka guli tik kluss?

—    Savainots neesmu, bet sirds sāp par mūsu zemi un ļaudīm. Salā maz vairs kas palicis neiznīcināts un nenodedzināts. Ļaudis izklīduši kur kurais. Kas apraks nokautos, kas apkops savainotos?

Karakalpi uzkliedza nerunāt. Viņi pie ugunskura meta kauliņus, un metamais kauss staigāja no rokas rokā. Laiks vilkās gausi, un sasietajiem uz samīdītās zemes gulēšana ik brīdi kļuva grūtāka. Rokas tirpa, un valgi sāpīgi griezās miesā.

Negaidīti kliedzieni darīja galu nakts klusumam, uz- šalca cīņas troksnis. Šķindēja ieroči, skanēja dobji vaidi un lāsti. Drīz viss apklusa.

—    Grieziet saites mūsējiem! Šķiet, esam ieradušies īstajā brīdī. Ko, tētiņ, arī tu te? — Okšis pieliecās tēvam.

—    Jā, dēls, tas esmu es, un te ir vēl citi mūsu salas ļaudis.

—    Tagad ātrāk laivā un projām pa Sauso Daugavu!

Bija tikai viena laiva, tā pati, ar kuru puiši atbrauca,

gan īsti prāva, tomēr visiem tur nebija vietas. Sasēdās, cik laiva jaudāja nest, un stipras rokas rāva to pāri straumei. Pārējie palika salā, līdz laiva atgriezīsies.

—   Kā nu tiksim uz Daugmales mežiem? — ierunājās Raža.

—    Daugmales mežos arī nebūs vairs droši, mums jāpameklē nomaļākas vietas, — sprieda Kotkaness. — Man nesas prāts uz Satezeli pie Dabreļa. Ceru, ka viņš pieņems drošu vīru pulciņu. Ko tu uz to saki, tētiņ?

—   Vingrus, apbruņotus vīrus, tādus kā jūs, jādomā, Satezeles pilskungs neliegsies pieņemt savos karadraugos, kājojiet droši turpu. Es neiešu līdzi, gribu būt salas tuvumā, — norūca Gārbans.

Arī Kevuds un citi izglābtie gados vecākie vīri nedomāja doties svešumā un labāk palika šepat mežā. Gan tad redzēšot, kas un kā būšot vēlāk.

—    Bet jūs, jaunie, ejiet droši uz Satezeli, — deva padomu Gārbans. — Gaujas lībieši ir ne vien labi mednieki un krietni darvas tecinātāji, viņi prot arī šķēpu cilāt un rīkoties ar līkstenīcu.

Pie Gaujas lībiešiem

Gājēji turējās uz labi iestaigātas takas, tā locījās garām aizaugušiem ezeriem, cauri zemām, mitrām vietām, meklējot stingrāku pamatu. Šķērsojot strautus, veda no viena brasla uz otru, tad pamazām vērtās aizvien šaurākcf un grūtāk samanāma, līdz beidzot pagaisa pavisam. Priekšā bija slapjš sūnāklis bez stingra pamata zem kājām. Velēna, kad gāja tai pāri, šūpojās un ik uz soļa ieliecās, reizēm iegrima, uzšļācot brūnu ūdens strūklu. Ap galvu griezās un kliedza ķīvītes. Bija drīzāk jātiek ārā no sla- poņas grūti staigājamā sūnupurvā un jāmeklē vieta, kur sauss un ciets pamats zem kājām.

Kad staignāji beidzās, sākās auglīgāks apvidus ar sausiem mežiem un tīrumiem. Augu dienu iznāca iet garām pakalniem un pāri gravām, līst cauri biezām ataugām un tumšiem siliem. Kad saule laidās lejā no debesu augstumiem, viņi apstajās pie lielas upes ar mirdzošu plūdumu, kura atspulgā slīka krūmu skupsnas un meldru biezokņi.

—    Gauja! — iesaucās Okšis. — Tik liela nav kā Daugava, tomēr prāva upe.

—    Kā tu zini, ka tā Gauja? Varbūt Salace vai kāda cita upe Vidzemē, — iebilda Mikass.

—    Tādu Salaci dzirdu pirmo reizi, bet Gauju piemin katrs, kas te kādreiz bijis.

Četri draugi stāvēja un brīdi vēroja upes rāmo plūdumu un slaidos pagriezienus. Upes senleja bija plata, krasti zemi kā jau līdzenumā un apauguši alkšņiem.

—    Ceļa rādītājs mums nu būtu drošs, jo Dabreļa un Kaupo pilis esot abas pie Gaujas viena otrai pretī, tikai katra savā krastā, — zināja teikt Kotkaness.

Senlejā cilvēku mājokļus neredzēja, arī iekoptas druvas nekur nemanīja. Ciemi, lauki un celi bija augšā. Saule patlaban grima aiz mākoņiem segtās pamales, sabiezēja krēsla, un no upes kāpa migla, bet puiši vēl arvien soļoja.

—    Būs jāpadomā par naktsmājām. Raugies — vai tas aiz birzs nav ciems?

—    Liekas, ir gan, iesim turp! — sauca Okšis.

Ciems nebija liels, bet visai atšķīrās no zvejnieku ciemiem. Redzams, zemes kopējiem lielāka rocība nekā zvejniekiem. Mājokli bija lielāki — īsti nami ar maltuvi vienā galā, dažam bija pat sava istaba nama otrā_ galā.

Iegāja pirmajā, kas pagadījās priekšā. Tur pašlaik saime ieturēja vakariņas. Galda vidū lielā māla bļodā kū- • pēja putra, un saime, sasēdusi ap galdu, koka karotēm smēla no bļodas un piekoda klāt rudzu maizi. Mūsu puiši tai dienā nebija ēduši un jutās krietni izsalkuši, tālab ar prieku sēdās pie galda un tvēra karotes, kad namatēvs aicināja ņemt par labu, ko viņi baudīja. Tad arī šķetinājās valodas. Protams, svešos iztaujāja, kas viņi, no kurienes nāk un kurp dodas. Vārda pēc ļaudis Baznīcas salu pazina, lai gan tur nekad nebija bijuši. Tad Kotkaness apprasījās, kā viņi te pārlaiduši posta laiku.

—    Mums tās pašas bēdas kas citiem lībiešiem. Tolaik, kad nodūra bīskapu Bertoldu, vācieši trakoja kā bez prāta, slepkavoja un dedzināja. Kādu rītu abi ar dēlu gājām rudzus pļaut, skatāmies — mūsu rudzi deg. Nodzeltējušais un sausais tīrums vienā malā deg kūpēdams. Mūsu sirdis neizturēja, kad redzējām negantniekus dedzinām maizi, mūsu roku sūra darba augļus. Metāmies katrs no savas puses dedzinātājiem virsū, un dievi deva spēku viņus nosist.

—    Vai ciemu stipri izpostīja? — gribēja zināt Kotkaness.

Mājas mazā meitenīte klusu teica:

—    Brālīti un vectēvu dzelžu vīri sakapāja zobeniem.

—    Jā, zēns un vecaistēvs nepatapa iebēgt mežā, tika nogalēti, un viņi nebija vienīgie mūsu ciemā, kuri tolaik zaudēja dzīvību. Mūsu sēta kā par brīnumu bija palikusi neskarta. Tas, ko bruņinieki un viņu kalpi dara mūsu zemē, ir viņu negods, bet sauc šo nelietību par pagānu atgriešanu pie īstā dieva.

—    Pie mums runāja, ka daži no šiem slepkavniekiem esot savās mājās ko sliktu pastrādājuši un braukuši te, lai karā ar mums izpelnītos apžēlošanu.

—    Taisnība vien būs, jo neviens godīgs cilvēks nebrauks projām no savas dzimtās zemes un atbraucis tā • netrakos, lai kādam dievam ticētu. Bet ko mēs varam zi- nāt, vācu tikumi ir dīvaini un ačgārni. Lai nu kā, cilvēcības šais cilvēkos maz, — pabeidza saimnieks.

—    Tā ir, kā tu saki, tomēr vāciešu vidū gadās arī pa godīgam cilvēkam, — teica Kotkaness.

Saimnieks sāka rīkoties gar lāviņu, bet ciemiņiem vēlēja iet uz riju, kur atradīšot pērnos salmus, kas būšot viņiem sausa un mīksta guļvieta.

Kad otrā rītā saule uzkāpa apsarkušajos koku galos, mazais karavīru pulciņš bija nosoļojis garu ceļa gabalu. Gaujas senleja bija paplētusies platāka, upes krasti pacēlušies augstāki. Dažviet tie bija stāvi kā sienas, bieži izroboti gravām. Stāvot pie tādas sienas un raugoties lejā tumšajā straumē, viegli reiba galva. Tomēr Gauja ar mirguļojošo straumi bija skaista, te bija ko redzēt. Ik .nākamais upes pagrieziens pārsteidza ar kaut ko jaunu un vēl nebijušu. Drīz parādījās sarkanas smilšakmens klintis, tālāk nāca redzamas bērzu birzis, ozolu audzes, un pāri visam saule lēja savu spožumu.

Pret pusdienu pie apvāršņa uzradās mākoņi, lēnām līda gar pamali augšā, tūka, brieda un solīja lietu. Okšis saķēra Kotkanesu pie rokas un rādīja.

—   Vai redzi? Tā taču pils!

—    Tiešām pils — bet kas tā varētu būt par pili?

—    Tīrumā arājs dzen vagu, pieiesim un uzprasīsim.

Puiši novēlēja zemes kopējam labu dienu un prasīja,

kas tā par pili pa kreisi no viņiem.

—          Tā Kubezeles pils Gaujas otrā krastā, — atteica arājs, apturējis zirgu.

—          Mēs nākam no Rīgas un brīnāmies, ka neredz nevienas pils. Vai tiešām šī ir pirmā un citu te nav?

—    Kā ne, pilis ir, tikai tās ieslēpušās kokos un gravās.

—    Bet Dabreļa Satezeles pils?

—          Tā tepat netālu, kad paiesieties vēl uz priekšu, drīz ieraudzīsiet.

—   Un Kaupo pils?

—    Tā stāv pāri pretī Gaujas otrā krastā.

Atvadījušies no arāja, puiši naski soļoja tālāk.

Bet tad jau drīz nāca redzama arī Dabreļa Satezeles pils. Pāri krūmu skupsnām cēlās pils torņi, kas pelēki un drūmi, tomēr stalti slējās gaisā. Biedēja tumšās logu lūkas, tās kā aklas acis raudzījās no torņiem pretī. Kad tika krūmiem cauri, kļuva redzama resnu guļkoku siena.

Pils nestāvēja uz paša upes krasta, bet starp sīko strautiņu gravām, kas sargāja pili no trim pusēm. Ceturtajā — dienvidu pusē pili nodrošināja varens uzbedums, vismaz piecu vīru augstumā, tā ka nācās galvu krietni atgāzt, ja gribēja redzēt tā augšu.

Pilskalnu apjoza cieta priežu un egļu guļkoku sēta, bet ieeju noslēdza vārti. Tikko puiši piegāja tuvāk, virs vārtiem pacēla galvu sargkareivis un noprasīja, kādu ļaužu viņi un ko te meklē.

Kotkaness atteica, ka nākot no Baznīcas salas pie pilskunga Dabreļa. Sargs lika gaidīt un aizsūtīja citu karavīru ar ziņu uz pili. Iznāca ilgi stāvēt ārpusē, līdz sargs atvēra vārtus, atļāva ieiet un kāpt augšā pa sīkiem oļiem nobārstītu ceļu. Iznāca kāpt cieši gar valni ar labo plecu pret pili, tas ir, ar neaizsargāto pusi, jo vairogs turams kreisajā rokā. Ja Daugavas puiši nāktu kā ienaidnieki, viņi būtu viegli cērtami pie zemes. Redzams, te bija strādājušas gudras galvas.

Pie pils, kas arī bija cirsta no resniem guļkokiem un apmesta māliem, viņus atkal aizturēja. Sargs brīdi pavēroja svešos un vēlēja nolikt ieročus.

—    Kas jūs var zināt, kādu ļaužu esat, varbūt no nedraugiem sūtīti. Nolieciet te vienkopus savus kararīkus. Paskat, vienam pat stops plecos. Tas taču vācu ierocis, lībiešiem tādus neredz.

Kotkaness pasmējās un, ne vārda nebildis, nolika savu stopu un citus rīkus norādītajā vietā pie vārtiem, to pašu darīja arī viņa biedri. Tikai tad viņus ielaida pagalmā.

Te bija ko redzēt, cik cieši nodrošināti vārti. Katrā pusē tiem bija pa tornim, un starp tiem augšā varēja sastāties pils vīri. Ja naidniekiem arī izdotos nokļūt līdz vārtiem, te viņi būtu apdraudēti no abiem sāniem un no augšas.

Kad izgāja vārtiem cauri, nāca redzams, ka pili neieskauj tikai viena siena vien, blakus ārējai divu soļu attālumā stāvēja vēl otra. Puiši apstājās, lai visu to labi apskatītu. Starp abām pils sienām, kuras savienoja šķērssienas, bija sabērtas smiltis un akmeņi.

Kotkaness visu to novēroja un prātuļoja:

«Arējā siena augstāka par iekšējo. Tas labi saprotams, tai jāsargā vīri, kas cīņas laikā stāv sienas augšmalā. Sienas apmestas māliem, kāl^b tas darīts, katram labi saprotams.»

Pils pagalms jeb plakums varēja būt kādus deviņdesmit soļus garš un septiņdesmit plats. Gar plakuma malām bija uzcelti dzīvojamie nami, sarindojušās kūtis, klētis, maltuve, pirts, pagrabs un kalve. Eciņas bija mazas, tikai pilskunga un karadraudzes mājokļi bija lielāki par citiem. Visas ēkas klāja lubas, arī kalvi, kurā dzirdēja dzelzkalē- jus dimdinām, turpat blakus kūpēja dzelzs krāsns. Pagalmā rosījās pils iemītnieki, visvairāk karavīri.

Sargs ieveda atnācējus nelielā namiņā atpūsties, jaunas meitas ienesa koka bļodās gaļu, krūzē pienu un maizes donu.

—   Ēdiet un nekautrējieties. Neesat pie svešiniekiem, bet pie saviešiem, kas tādi paši lībieši kā jūs, — skubināja ēdiena nesējas.

Ienāca pilssargs, kas puišus ieveda pilī, jauns un jautrs puisis.

—    Nezin, vai šodien maz tiksiet pie pilskunga, jo atjājuši kaimiņu piļu valdnieki un jau pusi dienas spriež lielajā kambarī. Sakiet — vai labi atpūtāties, vai labi paēdāt? — apprasījās runīgais ienācējs un, nenogaidījis atbildi, turpināja: — Mani sauc Kiregs.

Otrā dienā tūdaļ pēc rītišķa Daugavas karavīrus sauca uz lielo namu pie pilskunga. Viņus ieveda plašā kambarī ar vaļā atšautām logu lūkām un lika gaidīt. Nu bija brīve priecināt acis pie jaukuma, kas te skatāms. Palodas un stenderes rotāja griezti raksti — skujiņas, krusti, lodziņi un stūraini dobulīši. Pie sienām karājās krāsainas seģenes ar zarukrusta rakstiem. Virs tām rotas lietiņas: rupuču saktas, krūšu važiņas un roku sprādzes. Pie pretējās sienas bija izkārti kararīki: zobens, garkāta cirvis, šķēpi un tuteņi. Atsevišķi bija pakārts vācu stops. Ieroči vizēja spoži kā tikko no aršanas nākuši lemeši. Lieli koka svečturi, sasieti pa vairākiem kopā, karājās dzelzs stīgās pie griestiem. Istabas kaktā zvilnēja no akmeņiem un māliem sakrauts ceplis, bet gar sienām bija sarindotas lādes, tīnes un guļamlāvas, apklātas ar lūšu un lāču ādām. Istabas vidu aizņēma plēstu ozolu šķilu galds, apsegts ar linu autiem. Uz galda sarindotas spīdēja vēderainas kannas un māla krūzes. Blakus galdam zvilnēja soli, bet galda galā — smags krēsls.

Atvērās durvis, un kambarī ienāca liela auguma vīrs, jau sirmot sācis. Tas bija Satezeles pilskungs Dabrelis, ar platu ādas jostu sajoztos brūnos svārkos. Pilskunga acīs varēja zīlēt ne vien drosmi un vīrišķību, bet arī labsirdību. Viss pilskunga stāvs izdvesa apvaldītu spēku un mierīgu pašapziņu.

Atņēmis sveicienu, Dabrelis apsēdās galda galā un aicināja:

—    Sēdieties un stāstiet, kas jūs te atvedis. Kiregs teica — jūs esot no mūsu brāļiem Daugavas lībiešiem un zaudējuši it visu, izņemot ieročus un cietu gribu cīnīties, lai atriebtu par nodarīto postu.

—   Tā ir, mums nav vairs ne māju, ne tēvzemes. Gauži lūcfzam, pieņem mūs savā pilī un esi tēva vietā! — iesaucās Kotkaness, noliecis zemu Dabreļa priekšā savu kuplo galvu.

—   Labi; lai tā būtu. Ja apsolāties sargat pili kā teva māju un grūtā brīdī palīdzēt ar ieročiem, tad mēs sadzīvosim, — teica Dabrelis.

—    To mēs cieši solāmies! — puiši atsaucās.

Pilskungs sasita plaukstas, un kambarī iesteidzās Kiregs.

—    Atgādā šurp šo viru ieročus un raugies, lai viņi pie mums justos kā mājās.

Kotkaness gribēja stāstīt par asiņainajiem notikumiem salā, bet Dabrelis pārtrauca viņu:

—    Vari nestāstīt, zinu, kas tur noticis, mani ļaudis izstaigāja Rīgas ciemu, bija Ikšķilē, arī jūsu salā. Cik var

- jaust, jaunais bīskaps ir gudrs vīrs, savos tīko jumos neatlaidīgs un, lai tos sasniegtu, spējīgs izdarīt katru ļaundarību, tālab mums it īpaši bīstams.

Lībieši pie Daugavas pavisam nomākti. Viss lielais ūdensceļš nule vācu rokās. Lībieši spiesti karagājienos iet krustnešiem līdzi zem ordeņa karoga, kā to jau darījuši Rīgas ciema lībieši, kad zobenbrāļi iebrukuši igauņu zemē laupīt un postīt.

Pilskungs nokāra sirmo galvu un apklusa. Kambarī iestājās drūms klusums, kuru neviens neuzdrīkstējās traucēt, jo visus māca mēmas sāpes.

Tad Dabrelis runāja tālāk:

—    Tā rādās, ka nu Alberts uzdos ordenim sagrābt Gaujas ceļu un drīz viņu pulki gāzīsies šurp. Mūs gaida drūmas dienas un asiņaini no'iikumi. Te mums blakus Turaidā vāciem uzticams palīgs — novada valdnieks kristītais Kaupo. Viņš pats vadīšot vācu pulkus pret savu pili, kurā nocietinājušies viņa nepaklausīgie radi un vāciem naidīgā karadraudze. Tur vispirms līs asinis.

SATEZELEI DRAUD BRIESMAS

Jau divas nedēļas Kotkaness ar draugiem dzīvoja Sate- zeles pilī. Nule bija apdraudēts viss Turaidas novads un tālab derīgs katrs bezbailīgs vīrs, kas spējīgs nest ieroci un prot ar to rīkoties. Ik dienas Kotkaness un viņa draugi kopā ar pils jauniešiem vingrinājās karamākā. Vakaros viņi parasti kavējās kalvē, kur ēzē kvēloja ogles un dzelzkalis uz laktas lieca jaunus kararīkus. Pēc saules, kacl krēsla tinās ap sētām un māju sienām, Kotkaness sēdēja pagalmā un risināja ar vīriem garas sarunas. Ar visu to viņiem bija par maz, un puiši sāka garlaikoties.

To bija ievērojis arī pilskungs, un kādu dienu, ejot pāri plakumam, redzēja salas puišus pie kalves sēžam bez darba. Dabrelis apstājās pie draugiem un ierunājās:

—    Man derētu daži bezbailīgi vīri.

Kotkaness uzšāvās kājās.

—   Esam gatavi darīt, ko pavēlēsi!

Pilskunga sejā pavīdēja vēlīgs smaids.

—    Tā jau domāju. Jums derētu paieties pa lielo Rīgas taku un pavērot, vai nejūt kādas zīmes no krustnešiem. Skaidri jūtu, ka viņi nāks, un mums jābūt gataviem uz visļaunāko.

Puiši norunāja, ka vispirms ies gar Gaujas labo krastu un pavēros, vai nemana ko aizdomīgu, tad dzīsies laivā pa upi lejā, kāps krastā un izlūkos Rīgas ceļu.

Straume līgoja laivu, kad tā peldēja upē kopā ar putu pūciņām. Lejpus Kaupo pils puiši grieza krastā, izkāpa un paslēpa laivu krūmos. Atbraucēji pagājās pa meža taku uz Rīgas pusi, bet drīz aprāva valodas un kļuva tramīgi, jo tālumā saklausīja apslāpētu balsu murdoņu. Drīz viņi meža krēslā pamanīja pretī soļojam karakalpus. Trīs vīri nāca no Rīgas puses, raudzījās vērīgi apkārt un turēja dzelžus gatavus grūdienam. Mikasam negribot cēlās roka uz augšu, bet Kotkaness purināja galvu, liekot izturēties mierīgi. Draugi sastinga, lai zāles čabēšana vai lūstošs zariņš viņus nenodotu. Karakalpi, gan vērīgas acis apkārt laižot, pagāja garām, neko aizdomīgu nemanījuši. Kad viņi bija tālāk, Kotkaness pačukstēja biedriem:

—    Liekas, no Rīgas nāk karaspēks, un šie trīs, kas iet citiem pa priekšu, ir viņu izlūki. Šos vīrus nav vērts aiztikt. Kas var zināt, varbūt izdodas sastapt kādu balto brāli. Gan redzēsim… Raža, ej un turi laivu gatavu, lai pēc trača, kas te notiks, varam lēkt iekšā un dzīties pāri upei. Ek, kā man kaist rokas un prasās pēc bruņinieka!

Raža nokāpa pie laivas, bet pārējie trīs paslēpās koku un krūmu lapotnē, gaidot Rīgas karaspēku.

—    Metiet šķēpus galvā, jājot bruņucepuru vāzekļi būs pacelti. Paši zināt, citur šķēps netiek bruņiniekam klāt, jo viņš visgarām iekalts dzelžos.

Pagāja vēl daži saspringti mirkļi, līdz atkal kļuva dzirdama ļaužu murdoņa. Ordeņa karaspēks nāca droši, jo paļāvās uz izlūkiem un bija pārliecināts, ka ceļš brīvs.

Priekšgalā jāja trīs baltie brāļi, viņiem sekoja pelēkie, arī zirgos. Tad soļoja liela, gara rinda bruņukalpu.

Nosvilpa šķēpi, un meža klusumā atbalsojās griezīgi kliedzieni, bet puiši ieklupa krūmos,_ ātri ielēca laivā, un Ražas spēkpilnās rokas rāva laivu pāri Gaujai.

—    Nezin, vai kāds dabūja just mūsu asmeņu asumu? — taujāja Mikass.

—    Dzirdējāt taču nelabos brēcienus, jādomā, būsiet trāpīgi metuši, — atsaucās Raža. — Tagad jāsteidzas drīzāk ziņot pilskungam, ka no Rīgas atnācis karaspēks.

Biedīgo ziņu pilskungs noklausījās mierīgi, tikai lūpas sakniebās ciešāk. Pils nocietināšanā bija darīts daudz, bet vispirms Dabrelis gribēja sastādīt no pils drosminiekiem nelielu pulciņu, kas dienu un nakti turētu acīs pils tuvāko apkaimi, lai krustneši nepārsteigtu ar negaidītu uzbrukumu. Viņš lika pasaukt Kiregu un izrīkoja:

— Sameklē no mūsu ļaudīm piecus brašus puišus, tu būsi sestais. Kopā ar salas puišiem būsiet pavisam desmit vīri, kam jāredz un jādzird viss, kas notiek pils apkaimē. No sava pulciņa priekšnieku izvēlieties paši un sadalieties divās daļās, lai būtu modra sardze dienu un nakti.

Kiregs žigli sameklēja piecufe bezbaiļus. Kad visi desmit bija kopā, par savu priekšnieku izvēlējās Kotkanesu.

Vakarvējš nesa no Kaupo pils puses dobjus, neskaidrus trokšņus. Kad uzkāpa Satezeles vārtu tornī, pāri koku skupsnām varēja saskatīt ugunskurus. Kotkaness un Raža ilgi vēroja kaimiņu pili un netika gudri, kas tur tik dobji dun. Izklausījās, it kā mežā gāztu kokus. Trokšņi aprima tikai vakara krēslā.

—   Vai zini, Raža, mums derētu pabraukties gar upes otru krastu, varbūt dabūtu redzēt, ko vācieši tur dara. Pasauksim brāli, Mikasu arī un vēl kādu no Satezeles puišiem, — vedināja Kotkaness.

—: Vai nebūs drusku par vēlu? Raugies, kas laukā par stingru vēja pūsmu, un tik tumšs kā akā.

—   Šāds laiciņš mums kā radīts, — Kotkaness atteica un bāza cirvi aiz jostas. Arī Raža, Mikass un Okšis cēlās braukt līdzi. Viņi nokāpa pie vārtiem un vedināja sargu palaist viņus ārā, gribot paieties gabaliņu un izlūkot apkārtni. Pilskungs to vēlējis darīt.

Vakars tiešām bija vējains un tumšs, slepenām gaitām īsteni piemērots. Puiši pārbrauca Gauju, bet palika laivā, noslēpušies krastmalas krūmos. Klajums starp upi un Kaupo pili bija karaļaužu un trokšņa pilns. Pie ugunskuriem gulšņāja vīri un īsināja laiku, kā kurš prata, daži bija aizmiguši.

Jau kāds pačukstēja, ka jābrauc atpakaļ, bet tad izdzirdēja mīkstus soļus, kas tuvojās upei. Pažūrējuši caur krūmiem, puiši redzēja karavīru, kas nāca uz upi ar podu rokās, jādomā, pasmelt ūdeni. Tikko vīrs noliecās pie ūdens, Raža sakampa viņa galvu kā spīlēs, pierāva klāt un aizspieda muti. Gūstekni ievilka laivā un atgrūdās no krasta. Kad tika pāri upei, atņēma rokas no aizslāpušā vīra mutes un vēlēja iet uz pili, bet svešais uzkliedza Razam skaidrā zemgaļu valodā:

—   Trakais, laikam gribēji mani nožņaugt, ka spiedi rīkli ciet. Gatavais zvērs!

Dzīvojot blakus zemgaļiem, salas puiši labi prata viņu valodu.

—    Vadzi, tu nemaz neesi vācietis! Kā tu, kārtīgs zemgalis, tiki vācu barā?

Nu savukārt gūsteknis bija pārsteigts, ka Gaujas lībieši runā viņa mēlē, un jau lēnīgāk atbildēja:

—    Zināms, neesmu vācietis, bet neesmu arī te vienīgais zemgalis. Mūs te atveda cīnīties pret nepaklausīgajiem pils ļaudīm, par to vācieši solīja sargāt mūsu zemi no žemaišiem.

—   Un jūs, muļķi, noticējāt vāciešiem, kas nekad nav vārdu turējuši un no meliem vien pārtiek. Jūs piekrāps tāpat, kā piekrāpa mūs.

—   Laikam piekrāps gan.

—    Mēs tevi aizvedīsim pie Satezeles pilskunga, varēsi viņam izstāstīt par zemgaļu atvešanu uz šejieni un visu citu, ko zini par vācu izdarībām un nodomiem.

—   To labprāt gribu darīt, jo mums visiem vāciešu uzkundzēšanās līdz kaklam.

Svešo zemgali aizvadīja pie pilskunga, kur no gūstekņa dabūja jaunas vēstis. Viņš zināja, ka Kaupo cerējis pats ieņemt savu pili, bet tas nebija izdevies. Nule viņam palīdzēšot vācieši un zemgaļi. Kad ieņemšot Kaupo pili, tad nākšot uz šejieni sagrābt Satezeles pili.

—   Ko tur mežā cērtat? — nenocietās Kotkaness.

—    Cērt egles. Tās pieslies pie pils vārtiem un koku aizsegā lūkos pili aizdedzināt vai parakties zem tās, to es īsti skaidri nezinu, — vaļsirdīgi stāstīja zemgalis.

Otrā dienā Kotkaness pils tuvumā lasīja akmeņus un nesa pilī, kur gar sienām krāva kaudzītēs. Akmeņi bija puslīdz viena lieluma — labas dūres izmērā.

—    Kam tos vāc? — neizpratnē prasīja brālis.

—    Gan noderēs, kad vācieši būs pie pils. Tāds akmens, ar spēku mests un labi trāpīts, var nosist uzbrucēju vai vismaz bīstami ievainot.

Dabrelis, apstaigājot pili, redzēja puišu darbošanos un vēlīgi pamāja ar galvu. Vēlāk viņiem piebiedrojās arī citi jaunieši. Tā pagāja visa diena, bet pie pils pāri upei nedzirdēja nekādus skaļus trokšņus, redzams, vācieši tur vēl nebija ielauzušies.

Pēc saulrieta, kad sabiezēja krēsla un no meža līda ārā ēnas, salas puiši satikās, vaicājošām acīm paskatījās cits citā un sapratās. Viņus urdīja viena doma: vai nemēģināt vēlreiz, varbūt laimējas ko redzēt.

Pagaidīja, lai vairāk satumst, un gāja uz laivu. Raža sēdās airos, un laiva ātri un klusi slīdēja uz priekšu — šoreiz uz augšu, pretī straumei, pēc tam šķērsām pāri uz otru krastu. Tur viņi izkāpa.

Mežā bija tumšāks nekā uz upes, atbraucēji ar grūtībām sameklēja taku un soļoja pa to atpakaļ uz Kaupo pils pusi. Tad ievēroja priekšā uguni. Salīkuši, taustīdamies tika vēl mazdrusciņ uz priekšu. Pie uguns cilvēku neredzēja. Tā kūrās takas vidū, un atnācējiem negribot bija jālien mežā. Puiši apstājās un brīnījās, kas tā par uguni un kur palikuši kūrēji. Te pēkšņi aiz muguras nočabēja soļi, un viņi tikko paguva aizrauties aiz kokiem, kad vācietis ar žagaru nastu tik tuvu aizspraucās garām, ka gandrīz uzgrūdās virsū, nosēcās, nosvieda nastu pie uguns, savā valodā ko nikni norūca un ielīda atpakaļ mežā, kur dzirdēja klusinātas valodas. Kotkaness manījās svešajam pakaļ, draugi sekoja.

Meža biezoknī daži runāja, bet tik klusu un piesardzīgi, ka neko nevarēja saprast. Slēpdamies aiz sīkām eglītēm, Kotkaness pievilkās runātājiem tuvu klāt.

—    Nāc pie uguns, te tik tumšs, ka acis var izbadīt, — teica savā valodā vācietis.

—    Nē, nē, mani neviens nedrīkst redzēt, citādi esmu pagalam, — stostījās otrs lauzītā vācu valodā.

—    Nu labi, tu gribi mums palīdzēt tikt pilī. Kā tu domā to izdarīt? — jautāja pirmā balss.

—    Rīt pirms saules, kamēr vēl tumšs, es atbultēšu mazos vārtiņus. Tad lielā barā gāzieties iekšā pils pagalmā, apjukuma laikā nebūs grūti ietikt arī pilī. Mani sauc Ar- gauss, dižlabietis Argauss no Kaupo pils.

—    Tad iesim pie brāļiem, mēs, bruņukalpi, nevaram nekādas slepenas lietas kārtot.

—    Nē, nē, es bīstos! Kāds no pils var mani pamanīt, un tad ar mani ir beigas — pie mums par nodevību nocērt galvu. Ejiet pie bruņiniekiem un sakiet, ka jums palīdzēs Argauss un cer pēc uzvaras saņemt uz lēni kādu zemes gabalu.

Kotkaness pamāja biedriem, metās uz priekšu un nogrāba nelietīgo nodevēju pie rīkles, bet citi nogāza un sasēja abus karakalpus. Kotkaness vēl uzsauca draugiem, lai paņem vāciešu ieročus, sevišķi stopus un bultas, un paskatās arī pie ugunskura, bet pats pa pusei nēšus, pa pusei raušus vilka nodevēju uz laivu.

Tikuši atpakaļ pilī, tūdaļ veda saķerto dižlabieti pie Dabreļa. Tur viņiem iznāca gaidīt, jo_pilskungs apspriedās ar ziņdevi no kādas lībiešu pils. Argauss stāvēja ne dzīvs, ne miris. Aizstreipuļojis līdz sienmalim, viņš krišus nokrita uz krāģa. Tad pacēla sirmo galvu, paskatījās uz saviem gūstītājiem, pavēra muti, bet vārdi palika neizteikti.

Kad Dabrelis ienāca lielajā kambarī un ieraudzīja savā pilī tik vēlā laikā kaimiņu labieti, viņš pārsteigts iesaucās:

—    Argaus, kā tu te gadījies? Kas uzdrošinājies tev rokas savalgot?

Argauss klusēja, un pilskungs saprata, ka noticis kas negaidīts, tāpēc prasīja Kotkanesam, ko viņš zina un var teikt. Puisis īsos vārdos izstāstīja, kas noticis Pārgaujas mežā. Dabrelis bija tik ļoti pārsteigts, ka stāvēja kā valodu zaudējis un ātrumā neapķērās, ko darīt. Brīdi lūkojies pazīstamajā sejā, viņš prasīja:

—    Vai tas tiesa, ko man stāsta?

—    Taisnība, — čukstēja Argauss. «Nocirtīs galvu,» šī mokošā doma neatlaidāsjio viņa smadzenēm. «Nocirtīs galvu, un glābiņa nav.» Argauss apzinājās sava stavokļa bezcerību, bet nežēlojās, netaisnojas, tikai raudāja ka nevarīgs bērns.

— Viens es nevaru un negribu šo lļetu izšķirt, par to spriedīs lielā sapulce. Pagaidām tu, Argaus, paliksi te, bet jūs, puiši, varat iet, un paldies jums, ka turat acis modri vaļā, kā to tikāt apsolījuši.

Pāri mežam un upei vējš nesa kliedzienu un gaviļu saucienu vāju atbalsi. Šķita, ka troksnis veļas tuvāk un vēl aug, cēlās dūmi, ko līdz ar gruzduma smaku vējš nesa pāri Gaujai uz Satezeles pils pusi. Uztrauktie ļaudis neziņā un neizpratnē vēroja un minēja, kas notiek kaimiņu pilī. Kad ieraudzīja liesmu kūļus izšaujamies gaisā, tad vairs nebija šaubu — Kaupo pils dega.

Pie vārtiem lasījās bēgļu bariņš no. degošās Kaupo pils. Nelaimīgos ļaudis ielaida pagalmā, un viņi stāstīja, kas noticis pilī, kur nocietinājušies pilskunga radi un karavīri. Pils lencēji aizkrāvuši vārtus egļu klučiem un to aizsegā kurinājuši uguni, līdz pils siena aizdegusies. Ļaudis lūkojuši glābties pa pils mazajiem vārtiem, bet, līdzko vēruši tos, iebrukuši ordeņa bruņukalpi un daudzus bez žēlastības apkāvuši. Citiem palaimējies izbēgt un glābties mežā.

Nākamā diena pagāja lielā satraukumā, bet krustneši nerādījās. Daži pat cerēja, ka vāci uz Satezeli nemaz nenāks. Dabrelis saprātīgi un bez steigas rīkoja ļaudis un kārtoja aizstāvēšanās darbus. Vai nu jāiztur uzbrukums, vai jāiet bojā, citu izeju viņš neredzēja. Apakšā un augšā gar sienām nolika toverus un piepildīja ar ūdeni — ja sienas aizdegsies, būs ar ko uguni dzēst.

Pēcpusdienā tornī atskanēja taure — zīme, ka tuvojas ienaidnieks. Ļaudis kāpa uz sienām, lai labāk redzētu, kas notiek ārpusē. No upes rāpās augšā krustneši. Viens pienāca pie pils un savā valodā kaut ko kliedza. Nekas labs tas nevarēja būt, jo citi vācieši smējās un visādi māžojās, bet nospindza bulta, lielais kliedzējs saviebās un nelabi iebļāvās. Viņš saķēra sānu, kurā bija iecirtusies bulta, un rava nost kamzoli. Saniknotie vāci skrēja pie pils, lāgā neapjēdzot, ko darīt, cēla dūres gaisā un draudēja.

Pils aizstāvji sāka sviest akmeņus, un daži uzbrucēji kliboja tālāk prom no pils, kur varētu justies drošāk. No upes kāpa augšā arvien jauni vāciešu bari, un pie pils drīz saradās liels pulks ordeņa karavīru, kuru vidū pavīdēja arī pa kādam baltam mētelim.

Pils aizstāvji pamanīja arī zemgaļu vīrus, kas kaunīgi turējās nomaļus, tālāk no vāciešiem. Zemgaļu ierašanās pie pils kopā ar vāciešiem nepatīkami pārsteidza lībiešus.

Pagaidām lencēji neko neuzsāka, sakūra ugunskurus, cepa un ēda. Baltie brāļi bija apsēdušies pie ugunskura paši savā bariņā, tālāk no citiem. Viens no viņiem varen plātījās rokām, tas varēja būt viņu barvedis.

Pienāca vakars. Kotkaness paklusu aprunājās ar draugiem, un, kad iestājās dziļāka tumsa, visi desmit pilssargi izgāja no pils. Seši palika sargāt vārtus, bet Kotkaness, Okšis, Raža un Mikass zagās pa nogāzi pie tuvākā ugunskura. Tur snauduļoja kāds desmits vīru, bet vai viņi varēja iedomāties, ka aiz muguras glūn nāve? Četri lībieši joņoja uz vācu ugunskuru. Kotkaness skrēja citiem pa priekšu un kā pļāvējs strādāja ar savu smago nāves ieroci, citi sekoja pa pēdām un kapāja tos, kas vēl turējās kājās.

Viss norisinājās dažos mirkļos, un, tikko sacēlās troksnis un kņada, lībieši atkal lēkšoja atpakaļ uz pili, paķēruši līdzi pa vācu kararīkam, bet pie ugunskura palika noasiņojuši ordeņa karakalpi. Daudzi vīri lēca kājās un dzīrās pārdrošniekus panākt, bet pie pils vārti aizkrita, bultas noklaudzēja, un no vārtu augšas viņus apmētāja ar akmeņiem. Izlamājušies pa savai iedažai, vācieši aizgāja atpakaļ pie biedriem apskatīties, cik liels posts nodarīts. Pie nelaimīgā ugunskura stāvēja bars bruņukalpu, un bruņinieks strostēja viņus, ka nav bijuši izlikti sargi, bet ko tas vairs līdzēja, kad nelaime jau notikusi. Vāciešiem bija jāatzīst, ka nebūs viegli šo pili ieņemt. īsā laikā zaudēti ieroči un dažs krietns karavīrs, bet īstā cīņa vēl nemaz nebija sākusies.

Šai naktī pils iemītniekiem atlika maz laika miegam, nācās bieži klausīties, kas notiek ārpusē. Līdz ar gaismu vācieši sāka gāzt mežā kokus, un pamale dunēja no saceltā trokšņa. Satezeles ļaudis ar bažām klausījās krītošo koku smagajos brākšķienos.

— Taisās mūs dzīvus dedzināt, — prātoja pils aizstāvji, — bet mēs esam sagatavojušies, lai gan, taisnību sakot, karā par iznākumu nekad nevar būt īsteni drošs.

Ap rītišķa laiku darbs mežā pierima. Bruņukalpi nesa jaunas egles ar īsi apcirstiem zariem. Bija labi saprotams, ko lencēji nodomājuši ar eglēm darīt.

—    Kāps uz pils sētu kā pa redelēm, Lai kāpj veseli, mēs protam ciemiņus saņemt, — zobojās karavīri.

Sagatavotos kokus sanesa pie pils un nometa pie sētas. Trīs vīri pēc pavēles atslēja katru egli un kāpa augšā, bet aiz sētas gaidīja lībieši. Tikko kāda galva pacēlās pāri, tā dabūja izbaudīt pilssargu cirvju asumu. Uzbrucēji krita no kokiem, raudzīja vēlreiz rāpties augšā un gāzās atkal lejā. Rets no viņiem nogāzās nesavainots, lielāko tiesu vācieši krita lejā, dabūjuši asiņainas brūces. Kāds retais arī tika sētai pāri, jo sēta bija gara un lībiešu vīri aiz tās nestāvēja ciešā rindā, tomēr arī tos pretiniekus, kas tika pāri, sagaidīja bēdīgs gals, atpakaļ viņi vairs nepārkāpa. Izmēģinājušies velti, uzbrucēji atkāpās.

Dabrelis iznāca priekšpilī, lika novākt kritušos, vēlreiz pārbaudīja vārtu bultas un važas, apstaigāja visu garo sētu, vai nav kur iedragāta, un paslavēja krietnos karavīrus.

—   Turieties droši, lībiešu vīri, lai jums nekad nebūtu jākļūst par vāciešu kalpiem.

Tad viņš lika izvest Argausu un vēlēja iet pie sienas. Nodevīgais labietis streipuļoja, sarka, bālēja un gribēja ko teikt, bet balss neklausīja. Viņu_ uzveda augšā uz sienas, lai vācu bultas viņu nonāvē. Argauss neizturēja un, uzkāpis augšā, metās uz galvas lejā. Kad lībieši paraudzījās pāri sētai, viņš vairs nekustējās.

Nakts tumsas segti, ordeņa karavīri vēlreiz lūkoja uzbrukt. Viņi piezagās tik klusu, ka pat suns tos nedzirdētu, bet sargi dzirdēja un sacēla troksni, modinot guļošos. Tikko svešās galvas cēlās pār sienu, lībieši cirta tās bez kāda žēluma. Bruņukalpi neatlaidās un mācās virsū, krita, cēlās un no jauna tiecās pāri pils guļsētai. Tā tas turpinājās labu laika sprīdi, bruņinieki bez apstājas dzina savus vīrus uz priekšu — pils taču beidzot jāieņem.

Tomēr uzbrucēju spēki apsīka, uzbrukums apstājās. Otrā dienā vācu karakalpi mežmalā raka garu un platu grāvi — kapu, kurā apglabāja savus kritušos. Gaujas klusajos līčos ilgi skanēja mūku žēlabainās gaudas.

—   Kauc kā vilki! — dusmojās vecs Satezeles karavīrs.

Pils iemītnieki gaidīja ar saspringtu uzmanību, ko svešie atnācēji darīs tālāk.

Redzot pili stipru un neieņemamu, likās, bruņinieki bija nolēmuši šoreiz atkāpties. Gan jau bīskaps norīkos lielākus spēkus, kas atnāks, ieņems pili un nodedzinās. Ap dienas vidu viņi savāca ieročus un kararīkus, nojauca un satina teltis, apsegloja zirgus. Bungām rībot, karaspēks stājās rindās, kārtojās, un ātri katrs vīrs bija savā vietā. Tad, taurēm skanot un standartiem plīvojot, viss lielais vācu bars iesojoja mežā pa lielo taku, kas veda uz Rīgu.

Satezeles pils bija laimīgi izglābusies no pakļaušanas bīskapa dzelzs dūrei. Tomēr ļaužu prieku aptumšoja nemiera pilna nojauta. To juta visi, bet negribēja par to domāt. Kālab vāci aizgāja? Kas viņiem padomā? Varbūt cer atgriezties ar karamašīnām, piestums pie sienām un baļķu aizsegā graus pili? Bīskaps nekādā ziņā neatstās Satezeli neieņemtu.

Ko par to domāja Kotkaness, to citi varēja tikai minēt. Tās bija smagas domas par nākamajām dienām, kas viņus gaida. Droši vien vācu karavīri atgriezīsies, bet, kad viņi nāks atpakaļ, to neviens iepriekš nespēja pateikt. Varbūt tas nebūs tik drīz, bet ziemā vai nākamajā vasarā. Patlaban viņš un viņa biedri Satezelē nav vajadzīgi.

Domājot par aiziešanu no Gaujmalas, sirds klusi iesmeldzās. Ko sacīt palicējiem draugiem šķiroties un atvadoties?

—    Nu, kur jūs gribat iet, vai tepat nav labi diezgan? Vai citur būs labāk? — pils ļaudis taujāja salas puišus, uzzinājuši, ka viņi gatavojas iet prom.

—   Mums nav māju, sala izpostīta, mājas nodedzinātas, mūsu tuvinieki nokauti.

—   Tālab palieciet pie mums. Te jums būs mājas, un mēs būsim jums mīļi tuvinieki.

Tomēr puiši nebija pierunājami. Viņi ies, kur visvairāk vēlami viņu ieroči, kaitēs nedraugiem, kur un kā vien varēs.

Rīts vēl nebija apveltījis zemi ar gaismu, bet mākoņu mala austrumu pusē jau sāka atlocīties, kad jaunie puiši cēlās un gāja, daudzu skumju acu pāru pavadīti.

Sadrūmuši un nerunīgi, domās vēl kavēdamies Dabreļa pilī, viņi lauzās cauri brikšņiem, līkumojot apgāja akačus un dūkstājus. Augu dienu viņi neatlaidīgi spraucas uz priekšu, arvien vairāk tuvodamies savai dzimtajaipusei. Mārtiņsalu viņi sasniedza, dienai dziestot un enam no meža lienot klajumā. Kad satumsa pavisam un pār Daugavu šūpojās biezas miglas vērpetes, mazais karavīru pulciņš nokāpa lejā pie upes, lai, svešām acīm nevērots, celtos pāri un steigtos tālāk uz novadiem, kur drosmīgi vīri sargāja savu tēvzemi no uzmācīgajiem iebrucējiem. Tur lībiešu puišiem bija īstenā vieta un viņu spēks un ieroči visvairāk vajadzīgi.

.

SATURS

Priekšvārds …………………………………………………………. 5

Zemaišu sirenieki………………………………………….. 7

Vanema mītnē………………………………………………………. 9

Lībiešu zemē ierodas vācieši …. 16

Gotzemieši ceļ Ikšķilē pili ….. 21

Zemgali grib ieraut pili Daugavai … 23

Arī salā ceĻ pili……………………………………………………. 25

Salas vanema raizes……………………………………………… 32

Ar baznīcas celšanu neveicas …. 37

Lielajā salā…………………………………………………………. 43

Mazās salas lielie zēni………………………………………….. 51

Mārtiņš mācās lībiski…………………………………….. 57

Svešais vājnieks………………………………………………….. 60

Pie lāča migas …………………………………… - . 65

Slimais Meinards . …………………………… 73

Salas zēni darina ieročus………………………………………. 75

Jaunais bīskaps…………………………………………………… 79

Atgriežas pazudušais Gārbans …. 83

Bīskaps Bertolds……………………………….. 88

Salā svētki………………………………………………………….. 96

Gārhana dēlus sūta uz Rīgas ciemu . . . 101

Bīskaps Alberts…………………………………………………. 104

Bīskapa dzīres …….. 117

Nogrimst liellaiva ar radzēm …. 123

Dieva bruņinieki………………………………………………… 127

Kotkanesu sūta uz Polocku…………………………….. 129

Polockā …………………………………………………………… 139

Ako galva . …………………………..

Pie Gaujas lībiešiem …. . . 149

Satezelei draud briesmas…………………………………….. 155

Alberts Gulbis TAS NOTIKA LĪBIEŠU ZEMĒ

Redaktore G. LIvensone Mākslinieciskais redaktors A. Liplns Tehniskais redaktors L. Rudzltls Korektore M. Ķikitlna Kodota salikšanai 02. 08. 77. Parakstīta iespiešanai 09. 03. 78. JT 18031. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs N". 2. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 8.82 uzsk. iespiedi.; 9 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Pašūt. M 2850-D. (jena 40 kap. Izdevniecība «Liesma», 226017 Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. J6 46:28851 J-2614. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Gulbis A. F.

Gu543 Tas notika lībiešu zemē. — R.: Liesma, 1978. — 168 lpp. — (Stāsti par vēsturi).

Alberts Gulbis (dzimis 1892. g.) ilgus gadus strādājis par vēstures skolotāju un rakstījis stāstus, kuru pamatā Ir tēlojamā laikmeta paliess vēsturisks fons. Stāsts «Tas notika lībiešu zemē» vēsta par notikumiem 12. gs. Daugavas krastos, kad tur ieradās vācu iebrucēji.

Content

Gulbis Alberts Tas notika Lībiešu zemē

priekšvārds

Žemaišu sirenieki

Vanema mītne

lībiešu zemē ierodas vācieši

gotzemieši ceļ ikšķilē pili

zemgaļi grib ieraut pili Daugavā

arī salā ceļ pili

salas vanema raizes

ar baznīcas celšanu neveicas

lielajā salā

mazās salas lielie zēni

mārtiņš mācās lībiski

svešais vājnieks

pie lĀČa migas

slimais Meinards

salas zēni darina ieročus

jaunais bīskaps

atgriežas pazudušais Gārbans

bīskaps Bertolds

salā svētki

GARBANA DĒLUS SŪTA UZ RlGAS CIEMU

bīskaps Alberts

bīskapa dzīres

nogrimst liellaiva ar radzēm

dieva bruņinieki

Kotkanesu sūta uz Polocku

Polocka

AKO GALVA

Pie Gaujas lībiešiem

SATEZELEI DRAUD BRIESMAS

SATURS