Dorbe Herberts

Uguns logā

Herberts Dorbe

Uguns logā

Romans

Stāsti par vēsturi

•

VELTĪJUMS

Pirms sešiem gadu desmitiem braucu uz toreizējo Kubeles skolu pajūgā ilgi un gari, verstis skaitīdams.

Pa šo ceļu Ernests Dinsberģis gandrīz pirms simt piecdesmit gadiem sojoja no pilsētas ar kanniņu petrolejas, ko iepildīt lampiņā — kaķacītī, lai skala vietā to aizdedzinātu tumšajos, garajos rudens un ziemas vakaros šajā atstatajā Dundagas novada dižo mežu nostūrī, kur mazajā četrrūšu skolas lodziņā tas bija redzamākais gaismas avots ne tikai vēlīnam ceļa gājējam vien.

Tagad nu pa šo ceļu braucu vieglajā mašīnā, caur mirdzošo stiklu omulīgi vērodams apkārtējās ainavas, un grimu dziļās pārdomās par dzīves straujajiem ritmiem un progresu, par ļaužu un tautas likteņiem secīgos laikmetu griežos.

«Dinsberģa pamatskola» — šī kādreizējā vienkāršā uzraksta vietā pie ieejas tagad mākslinieciski veidota un aicinoša izkārtne vēsta, ka te nu atrodas Ernesta Dinsberģa piemiņas muzejs.

Skan cildinājumi:

… Ernests Dinsberģis — apbrīnojams autodidakts, kura mūža sākums saistās ar verdziskajiem dzimtbūšanas laikiem, sarakstījis un laidis tautā ap simt divdesmit grāmatu, tulkojis pasaules klasiķu darbus …

.. . Krišjāņa Valdemāra līdzgaitnieks, viņa «Pēterburgas Avīžu» čakls līdzstrādnieks tautas apziņas modināšanā …

… Dundagas līvu 1860. gada nemieru iedvesmotāju tuvinieks un trimdinieks …

Šādu piemiņas godināšanu Ernests Dinsberģis — šis Dundagas kalpa dēls, tautskolotājs un rakstnieks pamatoti pelnījis …

Kuplā skaitā piemiņas muzeja atklāšanas svinībās pulcējušies novada ļaudis dundadznieki, ciemiņi no Rīgas, Ventspils, Talsiem, LPSR Zinātņu akadēmijas, Rakstnieku savienības, Raiņa literatūras muzeja pārstāvji, rakstnieki, dzejnieki, skatuves mākslinieki…

Bet kādreiz? ..,

PIRMĀ NODAĻA

1

Zīlīte pie loga!

Marija patīkami pārsteigta, ar pēkšņi uzradušos smaidu vaigā, lūkojas mazajā lidonī, kas, galvu žirgti grozīdams, mirdzošām ačelēm skatās virtuves logā, uz apsūbējušas ārējās palodzes uzmeties.

— Kādu tad tu man vēsti atnesi?— jautā Marija, zīlītei tikpat pēkšņi atkal aizlidojot.

Tad, smagi piecēlusies, viņa klusiem soļiem tuvojas istabas durvīm, tās uzmanīgi un lēni paver, brīdi vērīgi klausās un, nekā aizdomīga nesadzirdējusi, atsēžas atkal agrākajā vietā uz nekrāsota, balti noberzta koka ķebļa.

Ir pats vasaras vidus, saulains rīta cēliens, darbi gaida visā nelielā saimniecībā pie mājas, dārzā, laukā, bet Marija kā piesaistīta kavējas virtuvē. Kas vainas? Blakus istabā, tumšā un noslēpumainā, ar aizklātu logu, ko aizsedz bārkstaina, raibi musturota vilndrāna, šūpulī guļ mazais dēlēns, saslimis ar ļaunu sērgu — melnajām, bakām. Dievs vien zina, kādā kārtā tikai pusgadu vecais puisītis šo nelabumu saķēris, bet dzirdēts, ka šī nelaime piemeklējusi dažu labu māju tuvējā apkārtnē. Labi vēl, ka nav dzirdēti nāves gadījumi, bet dažs vārgdienis, kaut gan dzīvs palicis, mantojis piemiņas zīmi uz visu mūžu"— slimības izēstu, bakurētainu vaigu. No tā, protams, nebūs pasargāts arī nelaimīgās Marijas dēlēns, bet var arī sagaidīt daudz ko ļaunāku —* acu gaismas zušanu. Par to dziļi norūpējušies abi vecāki.

No muižas daktera viņi dabūjuši padomu slimnieka istabā turēt vienmēr aizklātu logu. Sargāt no gaismas, tas tā savādi gan, — māte bija nodomājusi, dzirdot šo padomu. Katrs stādiņš taču, tā sīkākā zālīte, vārgākais asniņš laužas allaž uz saules gaismu, bez kuras viegli var aprimt dzīvības dvaša, bet te jārīkojas otrādi, taču laikam gan dakteri zina, ko runā. Un vēl kas liekams vērā: no saslimušā kā no uguns jāsargā citi bērni, jāsargājas arī lieliem, lai no slimā riekas netiktu pie rokām un citādi. Viegli teikt — jāsargājas, ne tik viegli izdarīt. Kungiem jā, viņiem daudz istabu, viens otru ne redz, ne sasaukt var — bet kā lai iztiek kalpa cilvēks, kam tikai viens vienīgs kakts un tas pats piebāzts ar visu ko, ka ne apgriezties? Labi, ka vasaras laiks, abi brālīši mitinās pa klēti, saimniece savus bērnus ari zina un prot sargāt no sirdzēja, un māte visādi cenšas piesargāties.

Marija redz pa logu, ka pagalmā pie kūts rosās tēvs, pārnācis no lauka, kur viņš ņēmies ar kartupeļu aprušināšanu. Māte pieceļas, brīsniņu paklausās atkal pie mazliet pievērtajām durvīm uz slimnieka telpu, tad, durvis pievērusi, iziet sētā. Tēvs, pašlaik atsēdies uz dzirnakmeņa klēts priekšā, noloka uzrotītās bikšu staras, tās atposdams no zemēm.

—    Nu, kā ar Ernestiņu? — viņš norūpējies jautā.

—   Guļ mierīgi, neraud, aizmidzis. Liekas, iet jau uz labo pusi, — māte atbild.

—   Kaut jel tā būtu. Un kā ar… — viņš tikko neizteica «ar acīm», bet laikus apraujas un nolīdzina sakāmo: — Ar ņammu?

—    Pirms stundas pabaroju, zīda dūšīgi.

—    Vismaz tas labi.

Marija nojauta, ko tēvs domājis ar savu aprauto jautājumu, un saprata, ka arī viņš nevēlas klaji pieskarties sarunai par baigajām aizdomām, kas klusībā kremta abus viņus: puisēna acu gaisma. Dzirdēts jau, ka sērga var arī ļaunumu nodarīt acīm — izveseļoties izveseļojas, bet jaukā dieva pasaule paliek neredzama uz visiem laikiem. To iedomājoties, mātes sirds sažņaudzās un viņa cēla priekšauta stūri pie acīm.

—   Nevajag, Marij, — Pricis, viņu mierināja, — nevajag, — labi sapratis, kas nomāc viņa dzīves draugu.

—   Pirmīt zīlīte atlaidās pie loga, kas zina — varbūt ar jauku vēsti?

—   Cerēsim to labāko, Marij, un nedomāsim šoreiz likteni mums tik ļaunu. — Un viņš, redzēdams sievas vaigam pārlidojam rūpestu ēnu, gribējar no sirds sacīt ko labu, bet vārdi kavēdamies nenāca pār lūpām; un viņš, paņēmis tēšamo cirvi, taisījās uz iešanu.

—    Ko tu tagad darīsi?

—   Iešu skaidienā patēst tos pašus mājas pamatu baļķīšus. Brālis šad un tad par tiem ieminējies.

—   Būtu jel kādu bridi atpūties, visu rītu noņēmies pa kartupeļu lauku.

—   Gan jau pienāks arī mūsu lielā reize atpūsties tur,— viņš ar galvu pameta uz to pusi, kur vajadzēja atrasties ciema kapsētai, un salīcis aizsoļoja uz skaidienu.

Malkas un citu kokmateriālu krautuvē, gabaliņu aiz dārza, gulēja sakrauti, īstā laikā mežā cirsti ne visai resni baļķi, kas bija aptēšami, lai tad vēlāk iesvertu mājas pamatos.

Dundagas novada Ierniekos jeb Irbeniekos, kā sauca māju, kur kalpu kārtā, dzīvoja Pricis un Marija ar bērniem, saimniekoja Priča brālis, arī ģimenes x cilvēks. Dzīvojamā ēka jeb istaba sen kā uzcirsta, guldot netēstos, apaļos baļķus tieši uz zemes bez kādiem pamatiem, kā te tika celtas visas meža mājas; ar laiku baļķi satrunēja un, pakšķos šķiebdamās, ēka sēdās arvien vairāk zemē, tā ka garākam vīram, istabā ieejot, vajadzēja pieliekties, lai ar pieri neatsistos pret nomelnējušiem dziediem; tā mājoklis kļuva arvien knapāks un tumšāks, jo gaisma, kas telpā ieplūda pa zemajiem četrrūšu lodziņiem, bija pavisam skopa. >

—   Nevar ļaut tai Mdai pavisam brukt uz galvas, — tā bija sacījis saimnieks, un viņa kalps un brālis Pricis, būdams kārtīgs vīrs, it labi saprata, ka arī viņam roka jāpieliek.

Par savu dzimto vietu un ciltsrakstiem Dinsberģis vēlākos gados kādā vēstulē izsacījies:

«. .. Mana tēva tēva vārds bijis Jēkabs, un viņš Ierniekmājās bijis par saimnieku. Kas Jēkaba tēvam vārds bijis, to it nebūt nezinu. Kā pa ausu galiem esmu dzirdējis teiku, ka kāds Juitins no Zviedriem pārnācis un uzmetis Ierniekmāju un ka no tā laika cēlušies mūsu sentēvi; bet vai tas patiesi tā ir, to nevaru"liecināt. Ierniekam gan esot bijusi viena pļava, ko saukuši Juitiņu; bet vai tā vēl tagad ir, to ari nezinu. Nezinu ari, cik ilgi un kurā laikā tas bijis, kad tas Juitins pārnācis no Zviedrijas, laikam no Dānijas, jo Dānijas pussalu sauc par Juit jeb Juitiņu zemi, — nedz arī zinu, cik augumu (ģenerāciju) bijis starp Juitiņu un Jēkabu. Ja tā būtu, tad daudz nevarētu būt bijis, jo es, puika būdams, redzēju dažus no Zviedrijas pārnākušus. Tā pie Baža bija tāds vecs kurpnieks, arī no Zviedrijas. Resns, drukns vīrs, īsts ziemeļnieks. Iernieka Jēkabam bija trīs dēli: Kārlis, Jānis un Pricis. Kārlis palika tēva vietā īerniekmājās par saimnieku. Jānis, nezinu, kā, pēc kāda laika aizgāja Tūļa mājās par saimnieku, un Pricis, nezinu, cik gadus Iernieka mājās ir braucis darbos un tad dabūjis uzņemt Kvetelnieka jeb Dingeskalna mājas un tur kalpot muižai par mežsargu.»

Ernests nāca pasaulē drūmā laikā; viņš vēl bija dzimtbūšanas laikmeta bērns, tā laikmeta, par kuru vēsturnieks stāstīja, aprakstīdams miesas sodus Jaunbebros:

«Tā nebija ļaužu sodīšana, bet kaušana. Cilvēkus tādām kārtīm nesit, un sitienu skaits ir par lielu, nesamērots ne ar gadiem, ne ar kārtu (vīriešu vai sieviešu): 12—13 g. vecu puišeli tik dikti sita, ka ir pieaudzis nevarētu izturēt; kādai nespēcīgai vecītei, kura bija izkaltējusi un sasprēgājusi kā koka piepe, uzskaitīja līdz simt koku-, vecīti, kurš no redzes līdzinājās egles čiekuram, dzina caur stroju divas reizes, bet viņš lāgā nevarēja iziet cauri pat vienu reizi. Zaldāti uzlika viņu uz riteņiem un vilka nomirušu, sita nūjām kā pa maisu; bet virsnieki gāja gar abām zaldātu rindām no pakaļas ar krītu rokā un uzvilka uz muguras krustu kuram katram zaldātam, kurš vai neiesita, vai iesita gļēvi. Tos nelaimīgos turpat stiepa gar zemi un briesmīgi pēra. Bet bija arī varoņi pilnā vārda nozīmē… Viņu izdzina caur stroju trīs reizes, viņš neiekliedzās, neievaidējās, tik par katru sitienu nodrebēja; gāja modri, taisni, mērītiem soļiem un zaldātu rindu galos apgriezās ātri un pēkšņi. Tik trešo reizi sāka mesties gan bāls, gan tumšs. Izgājis cauri, apstājās. Viņam atnpsa kreklu, un zaldāti gribēja viņam to uzvilkt, bet viņš pats to paņēma, iekams ārsts ar kādu zalvi ierīvēja viņam muguru, kura bija sasista līdz kauliem, viņš pats ap raustīja savus, ādas gabalus, kuri kā lupatas vēl karājās uz viņa kauliem. Izdzēris ķipi ūdens, viņš plaši pārmeta par sevi svētu krustu, apsvētīja ar krusta zīmi arī savu kreklu un tad pats uzvilka to.»

Tas bija laiks, kad saule, iespīdējusi Dundagas muižas pils logā^ apgaismoja barona kabinetu, kur grāmatu plauktā glabājās bruņniecības likumu un tiesību biezs sējums. Tanī lasāms arī 1797. gadā Rīgā notikušā Vidzemes landtāga lēmums, kura 25. paragrāfs skanēja:

«Ja zemnieks sūdzējis bez pamata un veltīgi, tad, lai viņš labotos un citiem par brīdinājumu, viņš sodāms, un proti — pirmo reizi ar desmit pāriem rīkšu, otro reizi ar divdesmit pāriem, katrreiz pie baznīcas, bet trešo reizi viņš uz vienu gadu nododams cietokšņa darbos …»

Tas bija laiks, kad Ģipkas-Irves draudzes baznīcas rullī mācītājs ieveda šādu Dundagas jūrmalas iedzīvotāja nekrologu:

«Andrejs, Sēņa vietas, no Lejaskrustiem pagājis in no vietas izlikts, pēdējs vecais saimnieks, ko es šeit tapis kā saimnieku atradu. Viņš redzēja sava dēla Didriķa sievu Māri, šo savu dēlu Didriku in savu sievu Babu mirušu, in sevi pašu pie acīm gaudenu, no vietas izliktu, pagalam tukšu nabagu in ar karsoni vārgušu, tā kā tas, pie Poriešu Anša pirtī stāvēdams, ne cik ilgi pēc tam mira. Viņš iekš divi laulībām dzīvojis, četrus dēlus in vienu meitu Dieva rokā iedevis, divas meitas, vienu laulātu in otru nelaulātu, pametis, in par visiem vēl ne 59 gadu pilnus vecs tapis.»

Tas bija laiks, kad ciema aizgājēju apstāvētājs, pie vaļēja kapa stājies, teica bēriniekiem:

— Nu tad sāksim, brāļi iekš Kristus, to dziesmu:

Kad nāks man pēdējs gājums, Tad tas būs viss mans krājums — Zārks, palags, krekls, auts.

2

Un tad Ierniekos pienāca Jurģi.

Laiks šopavasar iegadījās jauks un piemīlīgs, jau dienu iepriekš govis izlaida no kūts, kur tās visu garo ziemu bija mitušas, un ievēroja arī vecum veco paražu — rumulēšanos, kur iesaistījās gan lielie ļaudis, gan mazie, īpaši pēdējiem tas bija pa prātam, un viņi būtu ņēmušies bez apstājas vēl ilgi, ja vien lielie tos neapstādinātu šajos ūdeņošanas priekos, kad dažs labs jau bija viscaur slapjš — noliets no augšas līdz kāju pēdām. Kaut gan agra pavasara zaļums klājās visapkārt, taču zālīte pastiepusies ne visai, kā paruna saka — vardei līdz krūtīm, bet aitām un govslopiem tomēr ir ar mēli ko saņemt un noplūkt; lejākās vietās arī pienenītes jau priecēja aci ar savu zeltaino lāsmojumu.

Ar Jurģiem parasti saistās pirmā ganu diena, un tā tas šogad notika arī Ierniekos; jauns tikai tas, ka puse no māju saimes pilnā sparā gatavojās aizbraukt. Jaukā diena arī jurģiniekiem bija kā radīta.

Jau no agra rīta aizbraucēji ņēmās pa istabu, klēti, kūti, lai nekas nepaliktu aizmirsts un atstāts, ar ko jaunajā dzīves vietā varētu rasties robs ikdienas tecējumā. Daudz kas bija jau vakar savākts vienuviet, lai no rīta tikai ņemtu un liktu vezumā. Bet tīri brīnums — dzīvojot no dienas dienā ierastā kārtībā, nemaz neliekas, ka to mantu būtu diez cik daudz, bet, kad viss tiek izcelts no savām vietām dienas gaismā un nolikts acu priekšā, izrādās, ka sanācis lielu lielais lērums un vēl arvien kas rodas klāt. Te istabas lietas, mājas^ un lauku darbarīki, labības maišeļi un daudz kas cits, bez kā lauku cilvēks nevar iztikt ne dienu, lai viss noritētu ierastā kārtībā un gaitā. Izrādās, arī kalpa cilvēkam, pārceļoties uz citu vietu, salecas mantu un dažādu lietu brangs krājums.

Pricis un Marija visu pēdējo laiku ceļa jūtīs, bet šodien nu līdz šim nosprostītais, nemierīgais dvēseles avots pavēries un jūtu straume uzbango jo augsti. Kur tie gadi, kā viņi minuši šeit visas takas un celiņus gurkstošā sniegā un rudens dubļos Ierniekū sētā, laukā, pļavā! Ierniekos viņi bijuši ne īsti vaļinieki, ne kalpi, un tomēr drīzāk jau pēdējā kārtā. Saimnieks paša brālis? Bet vai tādēļ nebija jāmērī solis un jāliec mugura no agra rīta līdz vēlam vakaram?

Zem viena jumta pieredzētas gaišas un apmākušas dienas — bet vai nu visas tās vienā brīdī pārskatāmas kā savirknētas sīpolu vierģeles pie nomelnējuša ķēķa dzieda? Un labi, ja aizmirstas nedienas, bet saglabātas labo vārdu, saticības ūn prieka aplidotas dienas, kur kavēties grūtā brīdī kā pie jautri burbuļojoša strauta vēsā pavēnī, kad dzīves pirtī tiek par karstu.

Tagad nu, pienākot atvadu stundai, krūtīs uzpeldēja vienīgi tas labais vienam pret otru, un ne rūgts, bet salds žēlums pildīja sirdis.

— Nu tad, mīļā svainien … — iesāka Marija un tālāk netika, elsjis aizžņaudza kaklu, un vārdi samezglojās lūpās.

Viņas sabučojās sirsnīgi, un abas cēla tad pie acīm priekšautus, kas šodien, ardievām par godu, bija svaigi un izgludināti.

Saimnieks ar otru vezumu sekoja brālim, lai pie vienas reizes visu dižumu aizvestu, kaut gan vēl šis tas mazāk vajadzīgs palika, kam Pricis atbrauks pakaļ vēlākā laikā.

Un aizbrauca no Iernieku māju sētas divi vezumi ar bērnu pulciņu, vienkāršām mantām, govi ratu pakaļā — visa bagātība, ko kalpa cilvēks pa ilgiem gadiem sapūlējis cietām rokām un salīkušu muguru.

Ardievu, senā sēta, kur klajā solī ne tikai sviedri lieti, bet klusībā nobirdināta arī daža laba asara.

Ceļš pašķīries uz jaunu dzīves vietu — uz Dingeskalniem.

Mazais Ernests, tikai divus gadus vecs, no visa tā ne nieka nesaprot; sēdēdams mātei klēpī, platām acīm 'apkārt lūkodamies, viņš it kā, vaicā: kas tad te īsti notiek?

Iernieki un Dingeskalni — šīs divas meža mājas Dinsberģa mūža ritējumā ieņēmušas nozīmīgu vietu; caur tām kā divām apsūbējušām kolonnām mazais Ernests iegājis lielajā dzīvē, vēlākus skatienus mezdams uz pasauli.

Ernesta vecākiem Dingēskalnos bija kupls bērnu pulciņš: dēli Kārlis, Ernests, Ansis, Krišus (Krišjānis), meitas Ede un Trīne. Ģimenē Ansis bija mīļākais bērns, saticīgs un nekad ne ar vienu neķildojās, sevišķi labi sapratās ar Ernestu. Bērniem sākās ganu gaitas. Ernests vēlākos gados liecināja, ka viņš reizēm kļuvis nepacietīgs, viņam apnicis, bet Ansis par to nekad nav žēlojies. Svētdienas rītos māte izgājusi ganos, lai bērni ilgāk varētu pagulēt, bet pa «paukeru», Dinsberģa vārdiem izsakoties, bērni ganījuši tālāk. '

Dingēskalnos sākās cita dzīve, te nu Pricis un Marija saimniekoja patstāvīgi, būdami saimnieku kārtā. Kaut arī pašam saimniekam nācās pildīt mežsarga pienākumus ārpus mājām, palika vēl laika strēķis saimniecības darbiem. Dzīvojamā māja jeb istaba vēl gluži ļauna ēka, tikai pirms trim gadiem cirsta no aptēstiem baļķiem, tāpat arī pārējās_saimniecības ēkas.

Ārpus ganu gaitām un citiem mājas darbiem, kas bērniem bija pa spēkam, viņos sāka raisīties un parādīties tieksmes uz savrupīgām nodarbībām. Vecākais dēls Kārlis labprāt ņēmās pie lielajo darbiem visur, kur spēja. Citas intereses radās ģimenes mīlulim Ansim: viņš tiecās atbilstoši savām spējām izprast apkārtējās parādības un lietas, tās pētīt un atdarināt. Un ne tikai atdarināja, bet arī pats izgudroja. Katru brīvu brīdi viņam rokās redzēja kabatas nazi, ar to viņš darināja ne tikai svilpītes un figūriņas — skatītas un iedomātas, bet ķērās arī pie sarežģītāku priekšmetu gatavošanas. Kādu dienu viņš sāka taisīt sienas pulksteni, pirms tam to tikpat kā neredzējis. No priežu mizas, kas viegli devās apstrādei, izgrieza lielākus un mazākus ritentiņus — zobratus, ciparnīcu, sviras. Viss jau būtu labi, ja ne mazizturīgais izejmateriāls: tikko zobratiņus sajūdza kopā, zobiņi sabirza, un rūpīgais darbs bija vējā. Bet tas mazo meistaru neatbaidīja: klētī stāvēja primitīva virpa, ar tās palīdzību zēns izvirpoja zobratus no brieža raga, no izturīgāka materiāla pagatavoja arī pārējās detaļas, un pēc laika sienas stundenis nāca pilnīgi gatavs. Pēc dažiem izmēģinājumiem to pielika pie sienas, un visiem mājiniekiem par izbrīnu pulkstenis uzsāka savu gaitu un uzticīgi nokalpoja saviem saimniekiem turpat vai veselu gadu desmitu.

Ne mazāk apbrīnojamu un pārsteidzošu darba lauku savām tieksmēm bija atradis mazais Ernests. Acu gaisma, par kuru tik ļoti bija norūpējušies vecāki Ernesta slimošanas laikā, slimībā tomēr nebija cietusi, un, kā redzi gandarīdams, zēns ar lielu dedzību piesaistījās drukātām vārdam un piecu sešu gadu vecumā jau tekoši un bez vainas lasīja grāmatu. Vienīgā grāmata, kas mājās atradās, bija baznīcas dziesmu grāmata, pēc tās arī mazais Ernests mācījās un iemācījās lasīt. Kādu reizi tēvs padzirdēja, ka vietējais mācītājs Rode izziņojis, ka grāmatu iespiedējs Stefenhāgens Jelgavā gatavojas izlaist jaunā izdevumā Manceļa sprediķu grāmatu, vācot iepriekš pasūtītājus. Tas nāca ausīs arī ņiazajam Ernestam, un viņš ļoti lūdza tēvu, lai arī viņš pasūtītu šo grāmatu. Grāmata maksāja brangu naudu — veselus piecus sudraba rubļus, taču tēvs tos nežēloja, lai sagādātu dēlēnam prieku. Kāpēc? Arī Ernests saviem vecākiem tika darījis prieku ar savu cītību un spējām burtniecībā, iemācījies ne tikai lasīt, bet daudzas garu garas dziesmas zināja arī no galvas, tās noskaitīdams bez kļūdām.

Drīz vien mācītājs piedāvāja Ernesta tēvam iegādāties vēl otru grāmatu — bībeli, kas maksāja gan tikai vienu rubli. Nu'mazajam Ernestam lasāmvielas netrūka. Pusdienas laikā, kad citi mājinieki pēc darba cēliena labprāt ļāvās atpūtai un diendusai, Ernests, kaut kur savrup vienatnē aizmanījies, lasīja un lasīja, lapu pa lapai šķirdams.

_ Ļaudīs paklīda valodas, ka no augstas valdīšanas pavēlēts katrā pagastā zemnieku bērniem ierīkot skolas — uz katriem tūkstoš iedzīvotājiem pa vienai. Dundagas pagastā skaitījās pāri par sešiem tūkstošiem dvēseļu, tātad būtu vajadzīgas sešas skolas. Par to nu radās lielas šaubas un neticība, taču valodas par skolu atvēršanu nerimās, līdz beidzot uzradās arī kas taustāms. Vairumam iedzīvotāju priekšstats par skolu bija visai neskaidrs, miglains, un tie gaidīja tās kā brīnumu, kas parādīsies un ļaudis aplaimos, taču no šīs aplaimošanas diemžēl maz tika.

Jūrmalas ciemā Košragā uzbūvēja skolas namu, un kāds vācietis sāka nodarboties ar bērnu mācīšanu grāmatas gudrībās. Kaut gan ziņa par šo skolu drīz vien atklīda arī līdz Dingeskalniem, mazajam Ernestam no tās nekāda prieka nebija: skola atradās kādas sešas jūdzes atstatu, un tādēļ nebija iespējams viņu tur sūtīt. Tomēr Ernestam beidzot pavērās ceļš uz skolu, kauču arī ne uz ilgu laiku. Un tas notika tā.

—   Ej, ej, dēls, tētis tādā labā prātā pašlaik, — kādu dienu māte skubināja Ernestiņu, kas no āra nupat bija ienācis ķēķī.

Ernestiņš priecīgu prātu iegāja istabā, kur, uz ķebļa apsēdies, tēvs nupat kā nolicis uz galda, kabatas šķiltaviņu.

Ernestiņš pabučoja tēvam roku.

—   Nu, nur dēls, ko teiksi? — tēvs vaicāja, noglāstījis zēna papūrušo matu cekulu.

—   Tēt, gribu iet skolā, — zēns droši iesāka.

Tēvs vērīgi paskatījās dēlēnā un, viegli smaidīdams, vaicāja:

—  Tu zini tautas dziesmiņu:

Gauži raud skolas bērni, Grāmatā vērdamies?

—Zinu, tēt, bet es neraudāšu. Man grāmatas patīk.

To tēvs zināja bez dēlēna apliecināšanas, iedomājoties, ar kādu neatlaidību Ernests piestāja tēvam ar lūgumiem iegādāties no mācītāja sprediķu grāmatu un bībeli.

—   Tas, ko tu saki, ir tiešām tiesa, un es to zinu. Bet vai tu zini, kur tā skola atrodas, kur gribi iestāties? — tēvs vaicāja, labi zinādams, uz ko dēlēns tēmē.

—   Tepat netālu, Dreimaņu muižā; tur muižas rentnieks pieņēmis saviem bērniem skolotāju un par maksu māca ari citus bērnus, kas pieteicas.

—   Un zini, kā to skolotāju sauc?

—   Sauc par Ērlihu, vācietis.

—   Tu brlnum sīki visu izpētījis. Bet vai tu ar zini, ka par bērnu mācīšanu tas vācietis prasa un ņem arī maksu?

—   Zinu, — Ernestiņš sērīgi atbildēja.

—    Sešdesmit kapeikas mēnesī viņš prasa, un tā nav maza nauda.

—   Mīļo tēt, es darīšu visu, lai to naudiņu atpelnītu, — pēc acumirkļa piebilzdams: — Kad būšu liels.

—    Tad nu gan nāksies it brangi pagaidīt, bet tavam solījumam jātic vien būs, jo līdz šim tu allaž pie vārda turējies esi, kā tas krietnam zēnam piederas. Būs vien tevi jāpieteic tam Erliha skolmeistaram.

Ernestiņš bija priecīgi pārsteigts par tēva labvēlību un saviļņots krita tēvam ap kaklu, čukstēdams:

—   Paldies, mīļo, labo tētiņ, simtu, simtu paldies!

Visu novembri turējās pavisam nelāgi rudenīgs laiks.

Lija un lija gandrīz bez mitas, un Teti kādu dienu ja arī apskaidrojās, tad tikai uz īsu laiku un tādā kā steigā. Visi grāvji un ceļi pielijuši, ka ne izbraukt, — mīcies kā pa dubļu skrīni. Un ko lai saka gājējs, kuru vajadzība spriež mērot ceļa gabalu uz muižu, pie mācītāja vai kur citur? Labi, ja kājās zābaki vai kāds cits stingrāks apavs, \>et pastalas un vīzes pēc maza ceļa gabaliņa kā no mārka izvilktas —žļakst un žļukst.

Tādā nemīlīgā dienā Dingeskalnu mežsargs aizveda savu dēlēnu Ernestu uz skolu; mežsargam bija jāierodas muižā, un pie viena viņš paņēma vāģos arī puiku, lai viņam nebūtu jārādās skolā ar sabristām kājām, jo skola, kaut arī ierīkota tikai ērbeģī, taču kungu istabās.

Telpā, kuru sauca par klasi, Ernestam atklājās visādi brīnumi. Kādiem pieciem sešiem puišeļiem, gados jaunākiem par Ernestu, kuram jau bija pilni desmit, priekšā uz galda atradās ienācējam vēl neredzēti daikti — pudelīte ar melnu percu, ko sauca par tinti, zoss spārnu spalvas, ar kurām rakstīja uz baltām papīra lapām, un koka rāmjos iespundēti četrstūrīģi dēlīši kā melni bībeles vāki, arī to lielumā; tās bija tāpeles, uz kurām rakstīja ar cietiem palsiem irbuļiem, ko sauca par gripelēm. Tāpele un

gripele — Ernests atkārtoja sevī, tā modīgi un rīmīgi gan skan, bet gaužām noderīgas lietas.

Notika rakstīšana, un tas Ernestam bija kas jauns. Lasīt viņš lasīja labāk un tekošākv par šiem te knauķiem, kas viņu varēja apskaust, bet raksta zīmes viņam bija svešas, ne jau nu gluži — kaut kur skatītas, bet vilcis ar savu roku tās vēl nekad. Nu ta brīnumi — aiz spalvas uz papīra paliek melna strīpa, uz tāpeles, velkot ar cieto irbuli, tāda baigi iepelēka, un šīm strīpām ar kāsīšiem un ritulīšiem nosaukumi gluži kā drukātiem burtiem. Ar lielu centību Ernests vilka rakstu zīmes uz tāpeles un nopriecājās pats par savu rokudarbu, kas devās gan ar lielu piespiešanos. Mācīja te arī vācisku izrunu, arī tas Ernestam bija kas nedzirdēts.

Bet nebija Ernestam ļauts daudz pasmelties no šīm gudrībām. Tēvs aprēķināja, ka tās sešdesmit kapeikas mēnesī, kas jāmaksā par dēlēna skološanu, no debesīm visnekrīt, un tādēļ Ernests turpina jau ieņemtās gudrības papildināt mājās pa vaļas brīžiem, viņš jau tā zina daudz vairāk par visiem savējiem — brāļiem un māsām, un varbūt arī par … par . .. nē, nē, to mežsargam negribas atzīt.

Vēl viens mēģinājums notika, lai smeltos no skolas gudrības avota. Dundagas muižā pie Ķesteru mājām savrup nīkuļoja kāda veca ēka, ar savu izskatu un apmēriem līdzīga zemnieku pirtij; tur mita kāds vecis, kas saņēma no muižas žēlastības maizi — dažus pūrus labības, par ko šim ziemas laikā jāmāca lasīt grāmatā tādus bērnus, kam nav apgādnieks, vai arī tos, kas izlūgušies no muižas valdīšanas vai mācītāja, lai viņu bērniem būtu Jauts mācīties šai skolā. Ja ļaužu vairumam nebija jēgas par bērnu mācīšanu grāmatu gudrībās, tad šim vecim tās ne vairāk. Šai skolā Dingeskalnu Ernestam nebija ko meklēt, viņš ar savām gudrībām, sacīt, iebāza maisā šo veci līdz ar visu viņa pirtiņu, kurai nepelnīti bija dots cēlais nosaukums — skola.

OTRA NODAĻA

1

Ja cilvēks diendienā bez kādām pārmaiņām iet vienu un to pašu soli, nekur sāņus nenogriezdamies, uzņem vienādus iespaidus, sastopas ar parastiem redzējumiem —

tāda gaita kļūst vienmuļa, apnicīga un prasīties prasās pēc kā cita, neskatīta, atšķirīga, jauna, vienalga — vai tas būtu piedzīvojis gaitnieks vai iesācējs, savu dzīves taku tikko labi uzņēmis.

Ernests apmierinājumu savām gara tieksmēm meklēja un tika atradis pie diviem avotiem — Manceļa un bībeles; abiem tiem bija liela līdzība, jo virda no vienas un tās pašas tumšās apakšzemes straumes, uzvandīdami no slēptajām dzīlēm niknuma, dusmības un atriebības gara strāvojumus; Vecās Derības praviešu vaigs bija bargs, viņu garās baltās bārdas tik bieži trīcēja un drebēja, lūpām pērkonīgus vārdus runājot. Vienīgi stāsti par Jēkaba dēliem — Jāzepu un viņa brāļiem neapnicīgi saistīja. Tādēļ nav brīnums un tīri dabiski, ka Ernests sāka meklēt savām mazās, nemierīgās dvēseles alkām citas pieturas, tālākas, ārpus bībeles un sprediķu grāmatas melnajiem vākiem.

Vairs neapmierinādamies tikai ar lasīto, no svešiem avotiem pasmelto, Ernests sajuta vajadzību arī pašam izteikties, lai atbrīvotos no tā iekšējā tirdltāja, kas viņam nedeva un nedeva miera. Savas domas un izjūtas viņš uzticēja papīra lapai, mēģināja vārdus rindot noteiktā kārtībā un tecējumā, kā viņš to mācījies redzēt dziesmu grāmatā. Viņš rakstīja pantiņus jeb rīmes, kā pats tās sauca, un lasīja priekšā brāļiem, kas tās apbrīnoja ne mazāk par brāļa Anša darināfo sienas pulksteni; arī vecāki dziļi sirdī nopriecājās par dēla neparastām spējām un to izpausmēm, kas radīja apbrīnošanu un pārdomas. Un tādās reizēs tēvs sajuta sevī tādu kā pārmetumu par to, ka naV ilgāk ļāvis Ernestam mācīties Dreimaņu muižas skolā, taču apmierinājās, ka skolotājs Erlihs drīz vien pēc dēlēna izstāšanās no mācībām nomiris… Bet no rīmē jumiem viņu autoram nekas iepriecinošs netika, jo viss jaucās un juka, ka pats rīmētājs netika gudrs, kas tajos pārņemts no lasītā, kas no viņa paša sacerēts.

Un Ernests sāka interesēties, meklēt, lai sev ko derīgu saklausītu un rastu. Dingeskalniem netālos kaimiņos atradās papfavas mājas, kur saimniekoja diezgan labi pārticis zemturis Biksiņš. Viņš visā apkārtnē bija pazīstams kā liels grāmatnieks un cilvēks ar gaišu galvu. Viņam bija branga mājas bibliotēka, tiem laikiem reta un izcila, kur varēja atrast agrāk un tolaik atklātībā parādījušos izdevumus. Var minēt Vecā Stendera grāmatas «Jaunas pasakas un stāsti tiem latviešiem par gudru mācību sarakstīti», «Augstas gudrības grāmatas no pasaules un dabas», «Ziņģu lustes», Stefenhāgena izdotā «Laika grāmata», Jaunā Stendera «2ūpu Bērtulis. Lustes spēle no zemnieka, kas par muižnieku tapa pārvērsts» un daudzas citas; bija pat pirmā leišu dzejnieka Kristjana Donelaiša-Donaleiša dzejojums «Gadskārtas» («Metai») — sacerējums par leišu dzimtļaužu dzīvi un darbu. Šajā mājas bibliotēkā varēja atrast arī kalendāru — laika grāmatu un pirmo latviešu laikrakstu «Latviešu Avīzes». Šis laucinieciskais darba vīrs katru brīvu brīdi izmantoja, lai pievērstos drukātam vārdam, un nav jābrīnās, ka viņš dažu labu reizi spēra sētā, laukā, piedarbā īsāku soli, nekā vajadzēja, bija valodīgs, bet ne tukšs pļāpa, un dažs kaimiņš viņu uzskatīja par savādnieku, bet gadījās arī balamutes, kas Biksiņu dēvēja par plātīzeri; bet tas viss šo vīru neizkustināja no tā dzīves pamata, ko pats bija droši cēlis un tikpat droši nostājies, par spīti nelabvēļiem un tukšiniekiem.

Sprediķis vilkās gausi un gari.

Tēvs sēdēja galda galā, viņam priekšā Mancelis, no kura viņš lēni lasīja sprediķi, kas rakstīts trešajai svētdienai pēc Lieldienām, bet ap galdu novietojušies visi ģimenes locekļi.

Ernests ar nepacietību gaidīja vienmuļīgās ceremonijas beigas, jo pēc tam viņam ticis atļauts kāds gājiens no mājām, uz kuru viņš ar lielu ilgošanos bija gatavojies: pie tā paša Biksiņa.

Tēva balss kā kāda soģa spriedums skanēja joprojām bargi, izrunājot vārdus:

«… Dažs plītnieks, pie savas kannas līksmodamies, iesāk ar citu bārties, bārdamies izrauj nazi in nodur to otru. Tad tas prieks lielā noskumšanā pārvērsts top. Dažs brandavīna piedzēries, izstiepjas ar lielām mokām in nomirst kā lops. Tas ķpniņš Belzacars bij piedzēries in ļoti līksms, bet viņš tapa tai pašā naktī nokauts. Tas bagāts plītnieks ik dienas dzīvoja kārumā in līksmībā; bet, kad tas malciņš gardumā noslīde, tad noslīde viņa dvēsele elles ugunī…»

Vēl sekoja pantiņš un beidzot āmen. Atskanēja bērnišķīgas, atvieglinošas nopūtas, un bērni kā pēdējo šīs pātaru stundas nodevu pabučoja tēvam cieto, sastrādāto roku un bija brīvi.

2

Ernestam ceļš zināms, viņš negāja vis apkārt pa braucamo ceļu, bet devās taisni pa iemītu taku caur meža strēķi, gar aizmilzušo grāvi, tad garām akmeņu kaudzei un iznāca laukmalā. Cik tad nu vairs tālu līdz ēkām. Un Ernests pielika soli. )

Sētā ciemiņu saņēma varen nikns mājas sargs, labi vēl, ka piesiets valgā, pie kura tas neganti raustījās, kā norauties gribēdams. Suni apsauca, redzams, ganu meitēns, kas steidzās pa sētu ar sietiņu uz klēts pusi. Ernests, labdienu padevis, jautāja pēc saimnieka.

—   Ko tad tu kā liels vīrs pie paša saimnieka? — skuķis, ar skatienu nomērījis no galvas līdz kājām, ķircīgi smiedamies, ievaicājās.

«Tāda knīpa vien ir, bet paskat, kas par mēli,» Ernests sevī nopukojās, tad svarīgi bilda:

—   Ir darīšana.

—   Nu, kad darīšana, tad tik ej taisni, — skuķis, ar galvu pamājis uz nama durvju pusi, aizsteidzās.

Priekšnamā pagadījās pati saimniece un uz Ernesta jautājumu _ pavēra kādas durvis, sacīdama, lai ieejot, tur būšot pats saimnieks.

—  Labdien, — Ernests teica, cepuri noņēmis, kā to māte bija pamācījusi.

—   Labdien, labdien, dēls, — sveicinājumu atņēma vīrs, kas sēdēja pie balti berzta galda ar atvērtu grāmatu priekšā, tas bija pats Biksiņu saimnieks. — Ko sacīsi, tādā vaļas dienā ciemā atnācis?

Ernests atbildēja, ka nāk no Dingeskalniem, lai dabūtu palasīties kādu derīgu grāmatu. Tāds milzums grāmatu? — Ernests ta$ nodomāja sevī, pamanījis pie sienas brangu plauktu ar grāmatām, grāmatas un papīru žūkšņi bija redzami arī turpat uz skapja augšas.

—   Ak tad esi grāmatnieks? Tas labi. Ko ta tu īsti zini no grāmatām? Esi. kādu lasījis?

Un Ernests pateica, ka viņu mājās ir dziesmu grāmata, sprediķu grāmata un bībele.

—   Tas nu gan nav daudz, un kalendāra ari nav?

Kalendārs? — Ernests minstījās, kas tas tāds varētu

būt? Tad uz labu laimi atteica, ka neesot gan.

—   Vai tad tu ar zini, kāds mums tagad gadaskaitlis?

—   Tūkstoš astoņi simti divdesmit sestais gads, — Ernests droši atbildēja.

—    Gluži uz mutes kritis neesi, — Biksiņš smaidīdams bilda. — Ir cilvēki, kas to nezina un domājas vēl dzīvojam krustakara laikā. Nu, nu, tu labi lasīt proti? — un padeva Ernestam no galda paņemto grāmatu, kas bija atšķirta. — Pamēģini.

Tas bija Vecā Stendera dzejojums «Grāmatas» no sena 1785. gadā iznākušā krājuma «Ziņģu lustes».

Cienījamas līgaviņas, Manas mīļās grāmatas! Jūsu runas, jūsu ziņas Ir man salda mutīte, Kas ar man', cikreiz es prasu, Taisni stāsta, ko neminu, Manu prātu izskaidro Un man sirdi ielīksmo.

Ernests lasīja priecīgu prātu, dabūjis rokā citādākus pantus, iepretī vienmuļām baznīcas dziesmām, turklāt viņam gribējās parādīt, cik labi viņš prot lasīt, — varbūt patmīlības, varbūt pašapziņas jūtas pamodās viņā. Biksiņš klausījās ar labpatiku, kamēr dziesma bija galā.

—    Nu, vai zini, tu jau lasi kā augstais priesteris. Tā ir lieta. Nemaz nedomāju, ka tu tik liels grāmatnieks. Kas tad tevi mācīja?

—   Neviens nemācīja,' pats vien.

—    Citam būtu teicis: nestāsti nu niekus, puis, bet tev jātic vien būs. Arī tavs tēvs tāds godavīrs, tad jau arī dēlēnā kas atsities — ābols nekrīt tālu no ābeles. Esi dzirdējis tādu sakāmo?

—   Esmu un zinu vēl citus sakāmos. — Un Ernests norunāja kādu duci parunu, ko bija noklausījies no lielajiem.

—  Tu esi brīnumīgs puika, — Biksiņš uzslavēja Ernestu. — Ko tad tu gribētu palasīties — kādu tad īsti grāmatu? Nu jā, tu jau nezini, kādas tās. Tad palūko.

Un Biksiņš saudzīgi izcēla no plaukta nelielu grāmatu kopu un nolika uz galda. Te bija Vecā un Jaunā Stendera dažas grāmatas, Neredzīgā Indriķa krājumiņš ar tā sakārtotāja un izdevēja mācītāja Elverfelda priekšvārdu, pirmais latviešu žurnāls — Stobes «Latviska Gadagrā^ mata».

Ernestam nu bija ko brīnīties par tādu vairumu neredzētu, nepazītu grāmatu, un viņš kā negausnieks ar skatienu aprija vēl neskatītus dārgumus, baidīdamies tiem pat pieskarties. Par ko tādu Viņš nebija nemaz iedomājies; par tādu krājumu nebūtu ko brīnīties, to ieraugot kāda kunga pils istabās, bet te? Tāda pati zemnieku istaba kā Dingeskalnos, tiesa, izskatīgāka un tīkamāk iekārtota, tāda pati zemnieku māja mežu ielokā, bet palūk vien, kas te slēpjas, jo mazais Ernests jau prata saskatīt vērtību drukātā vārdā. Tātad pasaulē ir un notiek brīnumi, un ne jau tikai grāmatās, bet arī īstenībā, tikai jāprot tos uzmeklēt, turklāt diezin nekādā pasaules malā, bet tuvu ap sevi. Patiesi dīvainas lietas notiek, prātoja tālāk Ernests, ne tikai ar lieliem cilvēkiem, bet arī ar tādiem knauķiem, kāds esmu es, Ernests, kas te nu, muti papletis, platām acīm vēro ko neredzētu sev priekšā uz galda.

—   Cik tad vecs tu esi? — viņu no uzmācīgām domām iztraucēja Biksiņa balss.

—    Pilni desmit gadi.

—    Redzi, — saimnieks tad turpināja, — dažas no šīm grāmatām un kas tur plauktā, vairāku gadu desmitu vecas. Ir grāmatas pasaulē, kuru vecumu mērī ar gadsimtiem, pat gadu tūkstošiem. Ko tas liecina? To, ka cilvēka mūžs ir tikai sīkas viendienas mušiņas īss lidojums pret grāmatu mūžu. Tāpēc grāmatas ir jāglabā un jāsaudzē, un ne tikai to lapu un vāku dēļ — tas pulka par maz, bet grāmatas jāglabā to gudro un vērtīgo domu dēļ, kas tajās atrodas, tās jākrāj kā zelta graudi arī priekš tiem cilvēkiem, kas dzīvos pēc mums. Tā ir gara bagātība, daudz vērtīgāka par zeltu.

Biksiņš tā aizrāvās ar savām apcerīgām domām par grāmatu vērtību un nozīmi, aizmirsis, ka viņa priekšā ne nu kāds liels izglītots cilvēks, bet desmitgadīgs knauķis, un viņš turpināja:

—    Iedomā tikai, vai nav savādi: pats cilvēks nomirst, aizved viņu uz kapiem, aprok, uzliek uz kapa kopas kādu puķīti, bet paša tā cilvēka domas, izsacītas rakstu zīmēs

uz papīra lapas, saglabājas dzīvas gadu simtus pēc tam, kad šis kādreizējais gudrinieks, ar dzīvu miesu un asinīm, senam sen jau pārvērties par zemes pītni — izčibējis. Vai nav modīgi? Protams, te krīt svarā vērtīgas domas, ko vērts katram zināt un paturēt, ne tukšas pļāpas. Cepuri nost tā krietnā vīra Gūtenberga priekšā, kas pirmais izgudroja grāmatu drukāšanas būšanu. Ja viņam celtu pieminekli arī mūsu zemē, es būtu ar mieru ziedot savu artavu šim piemineklim, ko tas vīrs ar uzviju pelnījis. Un, kad tā padomā, cik sīkas un niecīgas mūsu ķildas un citas nelādzības iepretim dižu vīru censoņu lielajiem darbiem, kas nāk par labu un svētību visai ļaužu ciltij, tad paliek tā kā kauns. Un dziļas domas jāprot arī pareizi lasīt, ar iedziļināšanos un vērīgi, ne tikai ar skatienu pārskriet pāri. Krietnu grāmatu var un vajag lasīt vairākkārt, lai visu smalki izprastu un paturētu. Redzu, arī tev gaiša galva, pildi to arī uz priekšu ar zinībām, ne tukšiem niekiem. Tā, dēls, tās lietas, — runātājs nobeidza, un Ernests it kā pamodās, jo visu laiku uzmanīgi klausījies grāmatnieka stāstījumā, no kura šis tas paskrējis garām īsti nesaprasts, bet daudz kas palicis atmiņā, jācer, uz visiem laikiem.

—   Tu vēlējies dabūt lasīšanai kādu grāmatu? Labi, dabūsi. Bet nupat stāstīju par grāmatas mūžu. Lai tas iznāktu jo garāks, grāmata jāsaudzē, tā jāņem tikai tīrām rokām, un vēl jo labāk, ja to ņem rokā ar tīru sirdi.

Tad Biksiņš pārskatīja uz galda izliktās grāmatas, viņam dedzīgu skatienu sekoja Ernests, apstādamies te pie viena, te pie otra izdevuma, līdz beidzot Biksiņš izvēlējās Vecā Stendera «Ziņģu lustes».

Pēc tam laipnais grāmatnieks noņēma no skapja augšas papīru žūksni un nolika to uz galda. Tās bija «Latviešu Avīzes», kas sākušas iznākt vēl tikai pirms dažiem ga-' diem — 1822. gada janvārī, kuras visas, sākot ar pirmo numuru, bija kārtīgi pa gadiem saliktas un ar auklu pārsietas, pie kam Ernests ievēroja, ka uz tām nebija putekļu pēdas, kaut gan uz skapja augšas gulējušas, tātad palaikam kārtīgi koptas.

—   Apskaties, — Biksiņš vēlīgi teica Ernestam, — kāda fā pirmā latviešu avīze izskatās. Te ir daudz kas vairāk nekā kurā katrā grāmatā. Ir visādas pamācības, ziņas par dažādām notikšanām pasaulē, sludināšanas un citas derīgas lietas.

Un Ernests izlasīja:

Latviešu Avīzes.

Ar augstas Ievešanas Kumisiones ziņu un novēlēšanu.

N 1 Cetortdienā 5tā Janvar 1822.

Jelgavā.

Ernestā auga liela kāre arī šīs avīzes dabūt lasīšanai. Biksiņš, kā viņa domas uzminēdams, teica:

— Šīs avīzes negribu nevienam ārpus mājām dot, tās nav sadiegtas, un kāda lapa viegli var pagaist. Ja nāksi uz priekšu, varēsi tepat lasīt, cik uziet, — un, piekodinājis Ernestam turēt godā katru grāmatu, ko saņems lasīšanai, un nelaist to nevienam citam nekur tālāk, laipnais namatēvs atlaida jauno ciemiņu, novēlēdams viņam krietni censties un ņemties gudrībās un labā prātā.

Oktobra beigās arī Dingeskalnos atnāca ziņa, ka pēc nedēļas tuvējās kaimiņu mājās jāsapulcina bērni, kas vēl nav iesvētīti; tur tad ieradīšoties mācītājs, kas bērnus pārklaušinās bībeles stāstos un baznīcas dziesmu prašanā, lai pārliecinātos, kā norit bērnu audzināšana mājās — cik stipri kristīgā garā, cik pasaulīgā, un vai tā nezāles sēkla nav pārmākusi kopjamo stādu.

Noteiktā dienā pats Dingeskalnu saimnieks, kā tas parasts, jau no rīta bija devies savas valstības apgaitā, mātei arī neiegadījās vaļas brīdis, un tā Ernests viens gāja uz sapulcēšanās vietu kaimiņmājās. Nebija jau tāli, un viņš labprāt devās patstāvīgās gaitās.

Kad Ernests ieradās, priekšā jau bija sapulcējies brangs bogs bērnu no šī ciema mājām. Te bija dažāda vecuma bērni, sākot no tiem sauktajiem ābeces gadiem, un tādi, kam nebija vairs tālu no iesvētības vecuma. Mazākie bailīgi turējās pie mātes, svārku ielokiem pieķērušies. Sanācēji uzturējās saimes istabā, kad pats cienīgtēvs — nesen uz šejieni pārnākušais mācītājs Kārlis Glēzers kavējās saimnieku kambarī, kur, saimniece palaikam iesteigdamās, viņam pateica par sapulcēšanās gaitu, pati ķēķī gatavodama cienastu, ko viesim celt priekšā pēc pārklaušināšanas nobeiguma.

Telpā, kur pamazām bija pulcējušies labs ducis bērnu un dažas viņu mātes, iestājās klusums, kad ienāca mācītājs un svinīgi apsēdās pie galda, ar baltu galdautu pārsegtu. Tad viņš teica tādu kā uzrunu, paskaidrodams, kāpēc bērni kopā aicināti un ko viņš vēlēsies dzirdēt no viņiem, ieteikdams būt drošiem un nebaidīties. Pēdējo sakāmo gan cienīgtēvs labāk būtu varējis paturēt pie sevis,. jo dažs labs no mazajiem klopačiem, to dzirdot, bailīgi pierāvās un ciešāk sažņaudza savā saujā mātes apģērba krokas* kurām bija pieķēries.

Varbūt tāpēc cienīgtēvs neko dižu neizdabūja no maza jo pulka uz saviem atkārtotajiem jautājumiem par bībeles stāstiem. Mācītājam bija jāvelk kā ar stangām, lai izdabūtu kādu apmierinošu atbildi no satrauktajiem bērniem, kuru mātes visādi kā mācēdamas skubināja un mudināja uz runāšanu. Bērniņu atbilžu vietā līdz mācītāja ausij pa brīžam nokļuva slēpti, čukstošā balsī izsacīti vedinājumi, labinoši: «Saki nu, dēliņ, — kā tu tā?» — «Nebaidies, cienīgtēvs jau tev nekodīsi» — bet pagadījās dzirdēt arī ko sulīgāku: «Runā, rakari!»

Bilde bēdīga, noguģojās cienīgtēvs, vai tad tā dievišķā sēkla, ko kaisījis mans priekšgājējs, būtu kritusi tikai akmeņainā zemē? Tā viņš brīnījās, taču negribēja tūliņ mest akmeni uz savu amatbrāli — priekšgājēju Georgu Rodi, kura darbību viņš vēl tā labi nebija papētījis un izpazinis.

Cienīgtēvs pārlaida meklējošu skatienu pār bērnu pulciņu, kas vēl arvien bailīgi stāvēja kā barga soģa priekšā, un viņa skatiens apstājās pie zēna, kas, kārtīgi apģērbts, rādījās samērā drošs; viņam bija bakurētaina seja, kurā gan visā īstenībā un izteiksmīgumā nevarēja atspoguļoties vaibstu daudzveidība un smalkums, tad tomēr tajā nebija lasāms ne izbīlis, bet drīzāk ziņkāre un tāda kā pašpaļāvība, sak, ko nu tie mazuļi, — nekāda prāta no viņiem, te vajadzīga vīra valoda. Tas bija Ernests, un mācītājs sāka viņu izklaušināt.

Uz visiem vaicājumiem Ernests atbildēja droši, attapīgi, zinoši, ka cienīgtēvam atlika tikai pabrīnīties. Beigās mācītājs teicās runāt ar Ernesta vecākiem par viņa spējām..

3

Ernests joprojām cītīgi nodevās lasīšanai, šad un tad apciemodams grāmatnieku Biksiņu, no kura dabūja vēl nepazītas grāmatas, tās apmainīdams pret jau izlasītām. Pēc toreizējās redzēšanās ar cienīgtēvu pātaru mācību pārklaušināšanā viņš bieži piedomāja pie mācītāja solījuma parunāt ar viņa — Ernesta vecākiem, bet, tā kā nekas tāds nenotika, tad ar laiku tam vairs vērības nepievērsa un gadījums atmiņā izbālēja, lai gan pirmajā laikā ziņkāre bija liela par to — ko gan mācītājs teiks vecākiem.

Ernests ne tikai lasīja grāmatas, bet dažas arī pārrakstīja no vāka līdz vākam. Tā viņš pārrakstīja Vecā Stendera «Augstās gudrības grāmatu». No kalendāru lasāmvielas viņam ļoti iepatikās leišu dziesminieka Donelaiša dzejojums «Gadskārtas», ko viņš pēc vairākkārtīgas pārlasīšanas zināja no galvas. Pie grāmatu pārrakstīšanas grūtības sagādāja papīra trūkums; šo robu mazais grāmatnieks reizēm it sāpīgi sajuta, un vienmēr pirmais viņa lūgums bija tēvam, kad tas taisījās uz Talsiem, pārvest papīru. Kaut gan tēvs sevišķi neiebilda pret dēlēna nodošanos grāmatām un rakstīšanai, tad tomēr šad tad izturējās ne tik atsaucīgi, kā to varētu gaidīt no tēva, kam tāds apdāvināts dēls.

Negals bija arī ar spalvām, sevišķi sākumā, kad Ernests vēl labi neprata veidot šo rakstāmrīku. Vēlāk arī šai ziņā viņš ieguva lielu veiksmi ar kabatas nazīti, ko mēdza saukt par spalvas nazi, kas savu nosaukumu vēl ilgi saglabāja pēc tam, turēja to vienmēr labi asinātu, lai tas cieto un gludo zoss spalvas pamatni pienācīgi «ņemtu». Pats mazais grāmatnieks pagatavoja arī tinti dažādās krāsās — melnu, zaļu, zilu, sarkanu, ņemot par izejvielu «spranču krītu» un dabīgās augu krāsas.

Kad tad Ernests lasīja, kad rakstīja?

Darbdienās, kad citi laidās diendusā pēc sūra rīta darba cēliena, Ernests kaut kur aizmanījās savrup vienatnē draugos ar grāmatu. Kaut gan pēc tik saspīlētiem dubultiem pūliņiem reizēm galva kļuva vai durna un brangi manījās locekļu nogurums, ar laiku pierada. Svētdienas pēc rīta pātariem palika brīvas, ja vien negāja ciemos pie Biksiņa vai kur citur kopā ar brāļiem.

Līdzās grāmatām Ernests kāri nodevās arī «Latviešu Avīžu» lasīšanai, ko vajadzēja izdarīt turpat uz vietas, jo piesardzības pēc, kā jau redzējām, Biksiņš tās ārpus mājas neteida.

Sākumā laikraksta divas lapiņas bija tikai labas plaukstas platumā, taču ietvēra sevī ne tikai rakstus un pamācības par dažādiem jautājumiem, bet arī visādas ziņas — iestāžu un citus sludinājumus, tirgus ziņas — lauksaimniecības ražojumu cenas un līdzīgu informāciju; netrūka ari dzejolīšu, joku, dažādu sīkumu. Tas viss ne tikai saistīja Ernesta uzmanību, bet radīja arī pārdomas, asināja prātu, lika vērot uzmanīgāk ap sevi, pavēra plašāku skatienu uz lietām, parādībām un notikšanām. Visiem rakstiem kā melns pavediens vijās cauri: būt paklausīgiem debesu tēvam un kungiem zemes virsū, un to kungu visapkārt nebija mazums: barons, muižkungs, mācītājs, vagars un vēl mazāki gari, nerunājot par augstiem kungiem un pašu «zemes tēvu», kas, par laimi, stāvēja kaut kur tālu, un, ja nepieejami, tad arī tiešas briesmas no viņiem nedraudēja, kā to varēja gaidīt no pašmāju kungiem un kundziņiem. Un visus tos — mazos un lielos vajadzēja lūgt, tiem zemoties, būt paklausīgiem, strādāt dienu un nakti bez miega un atpūtas, kad vien viņi to prasa un pavēl. Bet vienīgais pavēļu izpildītājs un strādātājs bija neviens cits kā zemnieks — zemes arājs, ģērbies pakulu drānās, āvies lūku vīzēs, kuru gatavošanai kungi atļāva trīs vīžu dienas gadā.

Visu to Ernests vēroja un redzēja notiekam ap sevi dienu nemainīgā ritējumā. Un ne tikai redzēja, to pašu atrada arī rakstos. Lūdz dievu un strādā! Tas bija mazā, pelēkā, darbā nodzītā cilvēka īstais un vienīgais bauslis, kas bargi stāvēja pār tiem citiem desmit, ko turklāt dēvēja par svētiem dieva baušļiem. Un tad Ernestam pie vienas lietas nācās atsisties kā pret dzelzs vārtiem: kāpēc tā zemošanās, paklausība, dieva lūgšana un gaitniecība nolikta tikai zemniekam, ne visiem vienlīdzīgi — vai tas kungs vai kalps? Visi taču vienādi radīti pēc dieva ģīmja un līdzības, visiem vieni un tie paši locekļi un viena galva uz pleciem. Un tomēr nē — ikdienas dzīvē pavisam citādi — vieni pavēl, otriem jādara, ko liek. Kurš tad nu sliktāks: pavēļu devējs vai izpildītājs? Abi vienādi tā kā būtu, bet rakstos sludināta nevienlīdzība. Kāpēc? Zemnieka cilvēks, lūk, nedrīkst kungam līdzās nostāties un stāvēt, viņam nolikts tikai paklausīt, strādāt, piesaukt, lūgt dievu grūtā brīdī. Te nu bija! Kur paliek vienādais ģīmis un vienlīdzība visa radītāja priekšā? Abiem acis piere, sirds krūtīs, domas galvā, bet palūk tik — tev nātna krekls mugurā un tādas pašas bikses, tāpēc tev jāstrādā, kungam smalkas drēbes un zīda krekls, tāpēc viņam dots tas jaukais bauslis — pavēlēt, ievākt, pievākt.

Paga, paga, Ernests prātoja, te kaut kas nav tā, kā tam vajadzētu būt. Ari es esmu tikai zemnieks, zemnieka puisis, spēju ne tikai lasīt un stāstus iemācīties arī no galvas ne sliktāk kā pats mācītājs. Un ne tikai atsevišķus gabalus, bet zinu dažu labu grāmatu itin visu no galvas. Kāda tad nu starpība starp arāju un kungu? Vienīgi tā, ka kungs grūti nestrādā ne druvā, ne pļavā, viņa dzīve rit viegli kā pa gludu zīda pavedienu, bet zemnieka dzīve līdzīga pakulainam, mezglainam, skrudzainam diegam, te tā lielā starpība, te nu izzudusi tā vienlīdzība.

Un šī šaubu radītā dziricsts Ernesta smadzenēs, reiz uzgruzdējusi, karsēja viņa domas arvien neatlaidīgāk kā ikdienas darba gaitās, tā atpūtas brīžos.

TREŠA NODAĻA

1

Ziņa par pavārdu došanu nonāca arī Dingeskalnos. Nosacītā dienā katras pagasta daļas iedzīvotājiem jāsapulcējas muižā, kur tad katra ģimene saņems vēl īpašu vārdu pie tā, kāds katram jau dots no mācītāja baznīcā pie kristīšanas, tā ka pie vārda Jānis vai Pēteris tiks pielikts vēl viens jauns, ko sauc par pavārdu jeb uzvārdu. Kam tas vajadzīgs? — ļaudis brīnījās, nenoskārtuši, ka vienas mājas un citu māju Mārtiņa vai Andža dēli, minēti ārpus.^ savas dzīves vietas, sadzīvē un citur, jūk un jaucas. Tā daudzos gadījumos notikuši vēlāk nelabojami pārpratumi un grūti atšķetināmi sarežģījumi. Lai tos novērstu, valdības iestādes izdevušas pavēli par pavārdu piešķiršanu visiem lauku iedzīvotājiem, ko vajadzēja veikt līdz noteiktam termiņam. Un vēl kas spieda likumdevējus uz šo soli: ar dzimtbūšanas atcelšanu latviešu zemniekam radās arī dažādi tiesiski darījumi, un, kaut arī viņš neskaitījās brīvs, pilntiesīgs pilsonis, bet tikai pavalstnieks, tad tomēr persona.

Izziņotā dienā uz muižu devās ļaudis pa visiem ceļiem. Kaut gan ierasties vajadzēja tikai ģimenes galvam, interese ļaudīsJ bija liela, tāpēc sanāksmē pulcējās arī daudz ziņkārīgo.

Kad Dingeskalna saimnieks piebrauca, laukums pie baznīcas līdz pat brūzim bija ļaužu un pajūgu pilns, visur

kņada kā gada tirgū. Visas slitas aizņemtas, mežsargs piebrauca pajūgu maliņā, pametis zirgam kušķi siena, teica Ernestam, kas platām acīm vēroja visapkārt neredzēto ainu:

—   Tā nu, dēls, pakavējies tepat, pasēdi vāģos vai pakusties, tik nekur tālu neaizej, neaizklīsti.

—   Tu, tēt, ilgi būsi prom? — Ernests Vaicāja.

—   Nevaru pateikt, redzēs, kā sanāks, kad tikšu priekšā. Redzi, ļaudis te jau visapkārt kā biezs mūris.

Mežsargs iejuka drūzmā; te bija saradušies ļaudis ne tikai no meža mājām, bet arī no klajākām vietām, viņa valstības otras malas, kas visi nebija svešinieki, saimnieki no Būdeniem, Kristiem, Balzariem, Tuskiem, Mūkiem, Purlīdumiem un citi.

Pirmais, kas uzrunāja Dingēskalnu; tuvākais kaimiņš; viņš turēja par savu pienākumu laipni uzrunāt, sak, kā nekā — amatvīrs un savā ziņā tā kā priekšnieks.

—   Tad nu kristīsimies pa otram lāgam, — viņš griezās pie mežsarga, — iznāk, ka ar mācītāja svētību vien par maz.

—   Tā nu izrādās, — mežsargs vilcinādamies atbildēja.

—    Kādā jaunā ādā tad nu lai līžam? Vecā āda gan nav jāpamet kā zalktim, bet jāpiedomā klāt vēl otra. Visu laiku gudrojām — pats, sieva, dēls, ar kaimiņu aprunājos — nekādā galā. Ir ko pārlikt, nav kā drēbe, ko pēc pārvalkāšanas aizmetīsi kā vecus svārkus, vārds paliks uz bērnu bērniem, uz mūžīgiem laikiem, tāpēc ir ko galvu palauzīt. Mūsmājās aug daudz sustreņu — krūms pie krūma. Visu laiku turējos pie kāda no šiem nosaukumiem: Sustriņš, Sustriņkalns, Sustriņleja, Sustriņkrūms? Kā tev, kaimiņ, šķietas?

Kaimiņam šī saruna diez kā nebija pa prātam. Uz kādu radinieku ieteikumu viņš bija pielaidies, ka vārdam Dingeskalns dotu vācisku pieskaņu Dingesbergs, kas vēlākā laikā izveidojās par Dinsberģi. Par šo pavārdu mājās bija vienojušies, pie tā arī viņš turējās, bet te nu kaimiņš nāca ar gluži pretēju — skaidri latvisku domu, kas nekādi nebija saskaņojama ar viņa galīgo pieņēmumu, un tāpēc mežsargs bez kāda tālāka pārsprieduma, arī bez iebildumiem vedināja sarunu nobeigt, atstādams kaimiņu pie viņa paša ieskata.

Kad mežsargs pēc ilgāka laika piekļuva pie skrīvera galda, ap kuru ļaudis nepārtraukti visu laiku spiedās un drūzmējās, viņš ar vienu čirkstošu zoss spalvas vilcienu uz papīra lapas no Dingeskalna pārvērtās par Dinsberģi, tādā pašā kārtā kā kļuva Bergi, Melenberģi, Blūmentāli, Feldmaņi, Ozolinkeviči, Drafeni, Derekeviči un vēl citi ergi un iči.

Visā šajā pasākumā dažās vietās notika gluži neglītas lietas. Muižas skrīveri, apnikuši uzklausīt ļaužu neskaitāmos vaicājumus, izsacījumus, šaubas, minējumus, lūgumus par pavārda izvēli, rīkojās pavisam vienkārši: pūlim, kas atradās no galda pa labi, deva uzvārdu en gros: tie būs Bergi, baram pa kreisi — Krūmingi un tur tālāk aizmugurē — Feldmaņi.

Daudzi dabūja pavārdus pēc savas nodarbības un amata: Maiznieks, Muzikants, Mūrnieks, Kalējs, Arājs, Zvejnieks, Venteris un citus tīri latviskus un daiļskanīgus. Notika arī tā, ka muižkungs vai kāds cits muižas dienderis, būdams turklāt nekauņa un ņirga, pačukstēja, lai skrīveris ieraksta nepatīkamam muižkalpam vai citam vientiesīgākam zemnieka cilvēkam, kas kādreiz kungiem aizdevis dusmas, tādam iezīmētam dumpiniekam necienīgu, cilvēku pazemojošu pavārdu, un tā radās neglīti uzvārdi līdzīgi iesaukām un nievām: Būzulis, Dusulis, Mēsls, Resnais, Puzdriekis, Cūkdziesma un līdzīgi, no kuriem nelaimīgie tikai ar lielām klapatām un brangu naudu vēlākā laikā tikuši vaļā, daudzkārt virinādami dažādu kroņa iestāžu durvis.

Tikai labi pret pavakari mežsargs atgriezās un taisījās uz mājām. Pirms tam gan vienureiz viņš atnāca, piebrauca pajūgu pie žoga posma, ko atbrīvoja aizbraucēji, un iedeva Ernestam brangu veģi, ko puika ar kāri ņēmās tūlīt notiesāt. Tiesa, mežsargs kā muižas dienestnieks varēja tikt pie skrīvera galda agrāk, citiem priekšā, bet viņš ar nodomu gribēja ilgāk pakavēties kopā ar citiem pāris mežsargiem, kas arī te šodien bija ieradušies pavārda saņemšanas vajadzībā. Nodarījuši savu lietu, viņi iegāja krogā, lai iedzertu pa mēriņam. Kā muižas mežsargi viņi varēja atļauties tās desmit kapeikas par stopu degvīna, ko krodzinieks saņēma tepat no muižas brūža.

Mežsargs nebija nekāds šnabjadeguns, bet pie reizes, ar draugiēm saticies vai ciemos aizgājis, mīlēja iztukšot pa kausam pašbrūvēta miezīša, arī ko sīvāku.

Iesēdušies vāģos, mežsargs saņēma no Ernesta pasniegto grožu un grieza bēri uz ceļa pusi.

—    Nu tu gan, dēls, mani veltīgi nogaidījies, — viņš tad ieteicās.

—    Man nemaz nebija garlaicīgi, pastaigājos starp pajūgiem, pabiju barā, paklausījos, ko ļaudis runā. Satiku arī vienu puiku manos gados, runājāmies, un kas izrādījās? Viņš vēl nepazina visus burtus, par lasīšanu nekāda jēga.

—   Nu jā, visi jau nevar būt tik gudri kā tu, — mežsargs ar lepnumu piebilda. — Un, kamēr dēls gudri runā, tēvs dzīvo pa šeņķi, dzer krambambuli. Nav smuki, nav smuki!

—   Kāpēc cilvēki dzer? — tā Ernests.

—   Lai priecīgs prāts ūn drošāka dūša. Kad špukteri ieņēmis, mēle atraisās, gribas savas domas un jušanas izteikt, tad paliek tā kā vieglāk. Protams, kad iet pāri mēram, tad vairs nav labi. Tad cilvēks tiek par lopu, kā rakstos pareizi sacīts. Nekad nezaudē pie vara stopa cilvēka ģīmi un saprašanu. Un vēl viena lieta, ja tu prasi, kāpēc cilvēki dzer: kad īgns prāts, arī tad gribas iekampt pa čarkai.

—    Bet tev taču tagad nav īgns prāts?

—   Nav — tu saki? Ek, dēliņ, visādi. gadās šai grēku pasaulē!

Mežsargs vēl vienmēr nevarēja aizmirst neseno sarunu ar kaimiņu, kas gribēja sevi nosaukt par Sustriņu. Kaut kas dziļi kremta, kāda iekšēja balss kā sūdzējās, kā pārmeta …

2

Kādu dienu it nejauši Ernests uzzināja, ka Dundagas mācītājam vajadzīgs kučieris, kam jāpilda arī dārza puiša un dažādi citi darbi. Ernestā radās un auga liela vēlēšanās ietikt šajā vietā, un viņš lūdza tēvu, lai runātu par to ar mācītāju.

Ernests atcerējās, cik grūti klājās tēvam Ierniekos, kur viņš bija par kalpu pie sava brāļa. Protams, brālis nav svešinieks un, pieņemsim, arī ne gājēja — tuvinieka izdzinējs, bet tomēr grūti pelnāma un sūra ir kalpavīra maize, to Ernests saprata visā īstenībā. Citādi dzīve iegriezās Dingeskalnos, kur tēvs ietika mežsarga amatā, — solis kļuva vieglāks un rieciens biezāks, to saprata visi ģimenes locekļi, lielie un mazie. Kas gaidīja Ernestu? Tāds pats tēvam līdzīgs kalpavīra liktenis, jo mežsarga pēdās un mājas saimnieka godā ar laiku stāsies vecākais brālis Kārlis, bet pārējie — kur un kā? Par to nevarēja nedomāt arī pusaudzis, ja viņš mēģināja ieskatīties savas turpmākās dzīves tuvākā posmā.

Ar dzīves kārtas un vietas pārmaiņu Ernests cerēja kā caur šauru spraugu izkļūt plašākā pasaulē ar vēl neredzētiem, lāgā neapjaustiem, bet karsti alktiem brīnumiem, ko var atklāt ne tikai grāmatas, bet vienlīdz arī cilvēki, kas tām tuvu. Tāds bija Biksiņš, vienkāršs lauku cilvēks, pelēcīgs gaitnieks; ar savu nelielo gara mantu — grāmatu krājumu, no kā Ernests negaidīti un necerēti bija smēlies šos dažus gadus, savā dvēselē kļūdams bagātāks, daudzpusīgāks. Un mācītājs, kas studējis augstskolā, stāvējis zinību avotiem tuvu un no tiem smēlies aumaļām, vai tad no šī vīra viņš, Ernests, nevarēs gūt daudz ko vairāk, nekā tas viņam bija iespējams līdz šim? Mācītājs taču nodarbojas ar rakstiem, to cilāšanu un pētīšanu, tāda vīra tuvumā katrs var ari sev ko mantot. Protams, arī tur būs jāstrādā, gan ne zemes darbus, bet Ernesta rokas pieradušas pie grūtumiem, cirvi cilājot, arklu valdot, ar izkapti strādājot.

Tēvs saprata Ernesta patieso vēlēšanos, saprata arī, ka no viņa nekāds īsts zemes kopējs neiznāks, jo viņa galvā allaž modrījās visādas grāmatu gudrības. Un vienu dienu, kad mežsargam bija nolikta ierašanās muižā, viņš nolēma pie tās pašas reizes iegriezties arī mācītājmuižā.

Saruna notika rakstāmkambarī, kā sauca istabu, kur mācītājs pieņēma apmeklētājus dažādās draudzes vajadzībās un citādi un kas skaitījās arī viņa darba istaba. Te, starp citu, bija arī daži skapji stikla durvīm, pildīti bieziem sējumiem, kas lepni un bargi rindojās cits pie cita.

Kad mežsargs izteica savu vajadzību, mācītājs, padzirdējis Dingeskalnu vārdu, kļuva uzmanīgs, kaut ko atcerējās un prasīja — vai viņa dēls esot tas pats puisis, kas kādreiz brīnum droši un zinoši atbildējis bērnu pārklaušināšanā? Mežsargs atbildēja, ka tas pats vien ir, un mācītājs tūdaļ kļuva laipnāks. Jā gan, esot vajadzīgs kučieris, kam no kučiera amata brīvajā laikā būs jāstrādā arī dārzā un citādi, jo līdzšinējais precoties un aizejot. Bet, iekams pieņemt sev kalpotāju, tas ir jāredz, un tāpēc lai vēl šonedēļ tas puisis atnāk rādīties. Pateica tēvam arī pienākumus un noteikumus, kas būs jāpilda dēlam, kurš vēl nav pilngadīgs un tātad atrodas vecāku aizbildniecībā. Alga būšot desmit rubļu gadā, un puisis atradīsies mācītāja apgādībā; ko cienīgtēvs domāja ar šo apgādību, mežsargs atturējās ko tuvāk izdibināt; protams, mācītāja rūme un maize — ar cik biezu garozu, kas lai zina, mežsargs nodomāja. Varēja gan cerēt, ka lonējums būs lielāks, bet nē, gluži tik, cik dižpuiša alga pie saimnieka: divi pūri rudzu, tikpat miežu un auzu, klāt vēl drēbju kārta, ko visu pārrēķinot naudā, sanāca tie paši plikie desmit rubļi. /

Šā vai citādi, darījums tika ja arī ne galīgi noslēgts, tad droši ievadīts, un abas puses pārliecinājās, ka var būt apmierinātas.

3

Pastorāts atradās kādu versti no Dundagas muižas, ceļa virzienā uz Melnsilu; to viegli varēja sasniegt, pārejot tiltam pie dzirnavdīķa, kur pašas dzirnavas atradās dziļi lejā pie dambja. Mācītāj māja bija veclaicīga ēka, celta «mūžīgiem laikiem» ar mansarda izbūvi, vienstāva, ar apakšstāvu — pagraba telpu, abos mājas galos ieejas kalpotājiem un apmeklētājiem. Uz galveno parādes ieeju veda akmens kāpnes, nama priekšā plašs nograntēts aplis piebraukšanai, to te sauca par rundāli; tā vidū kuploja pieci brangi ozoli, bet tiem visapkārt zaļoja maurs, vietām ar puķu dēstījumiem apļa malā. Pa labi no galvenās ieejas vienstāva māja kalpotājiem, bet iepretim dzīvojamai ēkai mūra ratnīca un klēts; aiz tās, paslēpušies divos spārnos, visam ēku komplektam veidojot burtu U, zirgu stallis un kūts.

Dzīvojamās mājas pretējā dienvidu pusē puķu dārzs, iepretī stiklotai verandai, pāris desmit soļu atstatumā tūju ierobežots laukumiņš, kur zem zaru zaļuma paslēpusies lapene. Tālāk augļu dārzs, aiz tā kaut kas nelielam parkam līdzīgs.

Tāda šī mītne, bet pats saimnieks? Kārlis Glezers dzimis 1806. gadā Liepājā, mācījies Jelgavas ģimnāzijā, studējis Tērbatas universitātē teoloģiju, pēc studiju beigšanas

t

* 33 pārnācis mācītāja amatā uz Dundagu. Viņš ne ar ko neatšķīrās no citiem saviem amatabrāļiem — vācu tautības mācītājiem, kas uzskatīja par savu galveno uzdevumu sēt un kopt latviešos kristīgas ticības sēklu, mācīt savas draudzes avis paklausīt kungiem un debesu tēvam, tā pelnot savu maizi, vieglas dienas turēdams.

Tāda bija Ernesta pirmā patstāvīgā darba un dzīves vieta, kad viņš ienāca tajā kā astoņpadsmit gadus vecs jauneklis, sākdams kalpot šīs mītnes saimniekam, kas bija par viņu desmit gadus vecāks.

Sastapšanās ar mītnes saimnieku, uz kuru Ernests bija iepriekš rūpīgi, ar iekšēju nemieru gatavojies, īstenībā notika vienkāršāk, nekā Ernests to bija iztēlojies.

Mežsargam bija darīšana pie mežziņa, ko toreiz dēvēja par mežkungu; tēvs izsēdināja Ernestu pie pastorāta, pamācīja, kur iet, uri Ernests devās uz sētas ieeju — kā tēvs iepriekš bija sacījis — ar nelielu sainīti padusē. Sainītī atradās daži veļas gabali un šādi tādi sīkumi, jo mājās neviens īsti nezināja, ko Ernestam jaunajā dzīves vietā ņemt līdzi.

Ernestu saņēma branga madama, tāda uzpūtīga, un noprasīja, kāda viņam vajadzība. Tā bija pastorāta saimniecības vadītāja, saukta spīzmane, pārējo kalpotāju rīkotāja, kas bāza savu degunu, kur vien atrada to par vajadzīgu un patīkamu. Kad Ernests pateica, kādēļ ieradies, madama mazliet tā kā atkusa un gāja pieteikt kungam. Pēc laiciņa atgriezusies, aicināja Ernestu sev līdzi. Apmulsumā Ernests gāja ar visu sainīti, madama, to pamanījusi, lika nesamo atstāt tepat kaktā, tad gaitenī pieveda pie vienām durvīm, pieklauvēja un atvēra tās.

Ernests iegāja.

Viņš labi atcerējās mācītāju no toreizējās pārklaušināšanas pātaru mācībās, un pa šiem dažiem gadiem mācītājs neko nebija izmainījies izskatā, arī balss, kad iesāka runāt, tā pati, un ienācējam kļuva tā kā mundrāk ap dūšu, lielais biklums pagaisa.

Pēc sveicināšanas mācītājs lika Ernestam apsēsties un sāka skaidrot viņa pienākumus šai namā, kur viņš būs kā mājas cilvēks un viss, ko viņš ap sevi redz, kopjams un sargājams kā paša manta.

Tad mācītājs noturēja tādu kā mazu pārbaudījumu — svēto rakstu un kristīgas dzīvošanas prašanā. Uz visiem jautājumiem Ernests deva drošas atbildes un, ja kas likās

neskaidrs, atklāti pateica, ka to nezina. Tāda Ernesta izturēšanās mācītājam patika, tā liecināja par cilvēka atklāto dabu un patiesīgumu.

Bet kā jutās Ernests? Viņš klausījās, pa brītiņam ar vienu aci palūrēdams uz prāvajiem grāmatu skapjiem ar stikla durvīm, kas viņa skatienam ieslīpi dižojās iepretī, pa kreisi no rakstāmgalda. Viņu pārsteidza, pirmo reizi redzot, Biksiņa saimnieka grāmatu krājums, bet te nu bija kas gluži cits un neredzēts. Zeltītiem burtiem apdrukātās sējumu muguras viņu vilināt vilināja tos tuvāk aplūkot, rokā paņemt, atšķirt un ielūkoties tajos, bet — cik no tālienes varēja saskatīt — uzraksti bija svešā, jādomā, vācu valodā, un Ernestā tūdaļ uzausa vēlēšanās apgūt šo valodu.

Beigās mācītājs iepazīstināja Ernestu ar viņa pienākumiem un ierādīja viņam atsevišķu kambarīti līdzās ķēķim, kur atradās vēl otra dienestnieku istaba, tajā mita spīzmane un istabene. Ar kučiera pienākumiem un darbarīkiem vēlāk Ernestu iepazīstināja mācītāj mājas rentnieks, kas ar ģimeni dzīvoja atsevišķā mājā, kur vēl mita kalpu pāris.

2*

Ja visi kungu un kalpu māju iemītnieki Ernestam šķita gluži patīkami ļaudis, viena persona uzkrītoši izcēlās no pārējiem — mācītāja madama, kuru kalpotāji godāja par cienmāti. Jau pie pirmās sastapšanas viņa nolūkojās uz Ernestukā no augšas, un viņas saltajā skatienā varēja nomanīt ko nepatīkamu — kā nicināšanu, sak, kas nu tas pelēkais latviešu puisis! Tālākais, kur viņš var sniegties,— kučiera amats pie zirgiem, bet uz ko vairāk gan nebūs spējīgs. Ernests tūdaļ noprata, ka šī vācu madama latviešus mērī ar tādu pašu mērauklu kā Būdeļu Ansis, par kuru viņš lasījis avīzēs: latviešu cilvēki nav attīstīti un neko citu nespēj kā vienīgi būt par kungu kalpiem,« art zemi, braukt mežā pēc žagariem, rakt grāvjus un pateikties debesu tēvam, ka šiem atļauj arī sēdēt uz bukas un vizināt kungu, kas pavēl, kur un kad braukt. Taču vienu nevarēja liegt šai saltajai dāmai — sievišķīgu skaistumu, un Ernests nevarēja saprast, kāpēc šī īpašība viņu tagad nevis pievilka, bet atbaidīja. Citādi Ernests varēja būt mierā — pats mācītājs likās tīri lādzīgs vīrs, pārējie kalpotāji tāpat, galvenais, ka pašā viņā versmoja darba prieks un dzīvot griba, viņš jutās savā jauneklīgā zaļoksnībā kā stāvam pavērtos ziedoša dārza vārtos.

Jaunajā dzīves un darba vieta Ernestam nu radās izdevība mācīties pazīt cilvēkus, viņu dabu, izturēšanos, jo saskare ar cilvēkiem iznāca katru dienu. Draudze bija liela, daži tūkstoši locekļu, visiem tiem radās dažādas vajadzības: kristības, iesvētības, laulības, nāves gadījumi. _

Visam šīm dažu dažadam norisēm Ernestam nu nācās būt par liecinieku un nereti par līdzdalībnieku, sākot ar apmeklētāju saņemšanu, izjautāšanu un pieteikšanu savam patronam.

PriekšdurVis vērās tikai kungiem no dižmuižas, pašam mācītājam un viņa ģimenes locekļiem, kā arī amatbrāļiem, bet visi vienkāršie mirstīgie nāca un gāja pa sētas vai tumšo pusi.

5

Ernests centās iedalīt vairāk laika pašmācībai, šī bija viņa vienīgā īstā skola. Patiesībā laika atpūtai Ernestam nemaz nebija: kad beidza darbadienu mācītāja saimniecībā, tūdaļ ķērās pie grāmatām, un sevišķi to varēja atļauties svētdienās un garajos rudens vakaros. Dedzīgi viņš noņēmās ar vācu valodas apgūšanu, bet viņam nebija nevienas mācības grāmatas, mācīties varēja vienīgi no noklausītas sarunu valodas.

Otra Ernesta lielā mīlestība bija dzeja. Viņš, burtiski, aprija tos nedaudzos dzejoļu krājumus, kas pagadījās pa rokai. Sevišķi viņš iemīlēja Neredzīgā Indriķa dziesmas, šī dzimtcilvēka un pirmā latviešu tautības ievērojamākā dziesminieka sacerējumus. Kāpēc? Arī Ernests bija dzimis vēl kā dzimtcilvēks, un māte viņam reizēm stāstījusi par viņa briesmīgo slimību — bakām mūža sākumā, kad vecāki ļoti baidījušies, ka viņš varētu zaudēt acu gaismu. Iespējams, ka šī apstākļa dēļ Ernestam kļuva tuvs neredzīgā dziesminieka liktenis, tāpat viņa dziesmas, ko viņš neapniciSj lasīja un pārlasīja no 1806. gadā iznākušā krājuma. Sevišķi viņam iepatikās «Mīlestības dziesma» ar sākuma rindām:

Skat, ka puķe dārzā zeļ, dārzā zeļ, Skaistumu in smaržu ceļ, smaržu ceļ!

Dziesminieks pantus veltījis savai līgavai, un, tos lasot, Ernestā modās vēl īsti neapjaustas jūtas, cēlas, nepazītas ilgas, kas viss radīja viņā savādu nemieru.

Ernests sāka savas jūtas uzticēt papīra lapai, viņam padevās dzejoļi ne sliktāk par tiem, kurus lasot viņš itin kā pārcēlās savu sapņu valstī. Viņš sāka rakstīt pantus arī atsevišķiem dzīves gadījumiem — jocīgus un pat zobgalīgus.

Daudzas cīņas Ernestam nācās izcīnīt, bet viena jo sevišķi bija grūta — cīņa ar tumsu. Mācītāja madama atļāva lietot sveci, tikai liekoties naktsguļā, citādi šo viņas dārgo mantu nedrīkstēja tērēt. Sākumā Ernests bija neziņā, kā līdzēties, jo sveces uz sava rēķina ar desmit rubļu lielu gada loni viņš nekādi nevarēja atjauties, petrolejas tolaik te nepazina. Beidzot Ernests atrada šai tumšai lietai tomēr atrisinājumu. Viņš kaut kā sameklēja atkritumus — tauku paliekas — ar spīzmanes labvēlīgu atbalstu; šīs tauku atliekas sakausētā veidā iepildīja izdobtā kālī, ielika tur dakti, un gaismeklis — īstenībā kvēpeklis gatavs; pie šī nabadzīgā gaismas avota Ernests pavadīja augus vakarus, mācīdamies vācu valodu, lasīdams saistošu grāmatu, mēģinādamies dzejoļu rakstīšanā, — mācījās un mocījās. Kāds tad brīnums, ka, tā piepūlēdamies, viņš reizēm turpat pie galda arī aizsnaudās un pat aizmiga.

CETURTA NODAĻA

1

Šī ziemas diena ne ar ko neatšķīrās no pārējām, visapkārt sniega bagātība, neliels salsj bezvēja laiks, bet vēsts, ko tā nesa, bija gluži jauna un neparasta/šīs puses ļaudīm nedzirdēta.

Ap pusdienas laiku notika brauciens uz kādām patālākām mājām, kur mācītājam kādai vārgdienei bija jāpasniedz svētais vakarēdiens, pirms vēl mirēja nebija aizgājusi pie tēviem. Turp braucot,'mācītājs Ernestam vēl neko tādu nebija minējis, kas būtu saistījis sevišķu vērību.

Atceļā, labu laiciņu braukuši un par dažādām lietām sarunājušies, mācītājs pēkšņi ieteicās:

—   Barona kungs apgalvoja, ka ir nodoms Dundagā celt jaunu skolas namu.

—    Paldies dievam, ja tas tā notiktu, — Ernests atsaucās.

—   Jā gan, par to stipri vien jau runāts,, un kungi sprieduši, ka vēl šoziem būs jāved baļķi skolas būvei.

—    Tas ir jauki. Bet kur tad to skolu nodomāts celt? Laikam taču pašā Dundagā?

—  Dundagā gan ne. Barons negrib vairot dienestniekus, kam jādod gatava maize un alga. Priekš tam grib ierādīt kādas mājas, lai paši tad iztiek, sevi apgādājot.

—    Kaut tikai nebūtu pārāk atstatu, kādā nomalē, — Ernests norūpējies bilda.

—   Cik man zināms, — mācītājs teica, — skolas vajadzībām izredzētas divas mājas: Kubeles un Bišķi.

—   Tas nu gan ir brīnums, — Ernests pārsteigts bilda. — Tās mājas jau nav nekādā parocībā. Bišķu mājas vēl tā puslīdz ceļa malā, ciemā un pie sudmalām, kur ļaudis apgrozās, .— bet Kubeles? Tās jau nu nekādi neder skolas ierīkošanai. Reiz tur esmu bijis un tās redzējis: dziļi mežā, atstatu no lielceļa, pie Tiņģeres robežām, un Tiņģere nemaz nav Dundagas dāļā. Kā tur var derēt skolas nams? Kā turp varēs aiztikt dundadznieku bērni? Vislielākais un apdzīvotākais novada gabals atrodas ap Dundagas muižu, bet skolas nams no turienes atrastos veselu jūdzi atstatu. Un kāds slikts, neizbrienams tas pāris verstu garais ceļa gabals līdz lielceļam. Manuprāt, tā nav nekāda skolas vieta, bet tikai mežsarga mājas, kādas tās pašlaik ir — biezā, purvainā mežā. Kāpēc gan skolai izmeklēta tāda nomaļa māja? Kā tur skolmeistars lai dzīvo, no kā lai pārtiek?

—   Kādas mājas tad pēc tava prāta būtu labākas skolas namam? — mācītājs jautāja.

—  Labāk derētu Dumberšalku mājas Anstrupciemā, mājas ar iestrādātiem laukiem. Skolotājam taču nebūs vaļas noņemties ar līdumu līšanu, kur iekaisīt sēklu maizei, viņam citi svarīgāki darbi, citas vajadzības, — Ernests runāja pēcf pārliecības un no sirds.

—   Kas mums tādas mājas dos par skolas vietu! — mācītājs bilda. — Turklāt muižkungs Freijs brīnum ieteicis Kubeles — tā esot visnoderīgākā vieta skolai, un tā laikam arī būs, — noteica mācītājs, neatsaukdamies jautājumam par skolotāja sevišķām vajadzībām.

—    Var tikai nožēlot, ka pirmo skolu Dundagā ceļ tik nepiemērotā, nepieejamā un nelāgā vietā, — Ernests nopūzdamies teica.

Protams, Ernests zināt nevarēja, ka barons un viņa dienderi ir pret skolas celšanu muižas tuvumā, lai zemnieku bērni netraucētu muižas mieru un nebūtu kungiem pa kājām un par piedauzību.

Saruna uz brīdi pieklusa, to tad atsāka mācītājs, nozīmīgi uz Ernestu palūkojies, sacīdams:

—   Esmu nodomājis un arī baronam par to minējis, kad jaunā skola būs uzcelta, tad lai tevi tur ieliktu par skolmeistaru, un barons ar šo manu priekšlikumu bija mierā.

Tas nu bija kas jauns un negaidīts. Es — Ernests Dinsberģis — skolmeistars? Skolmeistars Ernests Dinsberģis? Un viņš pēkšņi ieraudzīja sevi itin kā citā gaismā, viņa auga pašapziņa, cilvēciska pašvērtības sajūta. Kas viņš tagad bija? — Kunga kučieris, dārza puisis un vēl diezin kas. Bet nu? Kaut arī barons Sakens un mācītājs Glēzers šo jautājumu izlēmuši bez paša Dinsberģa piekrišanas, vienalga — Dinsberģis no sirds priecājās. Viņš bija dziļi saviļņots, bet tūdaļ uzradās arī šaubas un jautājums: vai varēšu būt noderīgs šim uzdevumam? Vai esmu tik tālu sagatavojies un nobriedis, lai uzņemtos augstos tautas skolotāja pienākumus? Un šādas šaubas bija vietā. Cik līdz šim Dinsberģis, grāmatas lasīdams, ielūkojies izcilu darbinieku dzīvē uņ, no tām pašām grāmatām smeldamies pamācības un gudrības, bija atzinis, ka tik ļoti maz vēl ko zina, ka tik gauži trūcīgas tās zināšanas, ko viņš līdz šim ieguvis. Bet vai tādēļ nolaist rokas un skatīties atpakaļ, mazdūšīgi atkāpties? Nu nē! Viņš grib būt bērnu mācītājs, viņu skolotājs, un viņš nekad neaizmirsīs dzelzs likumu sevis rūdīšanai un audzināšanai — griba gāž kalnus!

Todien pēc vakariņām Dinsberģis savā kambarītī ļāvās pārdomām par nākošo dzīves posmu, kas viņam paredzams pavisam necerētā kārtā. Turklāt, strādājot skolotāja amatā,„ Dinsberģis būtu brīvs no karadienesta.

Skola, jā. Viņam būs jāmāca bērni, kad pats viņš tikpat kā skolas nepazinis, ja neskaita tos pāris ziemas mēnešus. Kaut kādu nojēgu par nodarbībām ar bērniem viņš tomēr līdz šim ir guvis tepat, strādādams pie mācītāja, kad tas nodarbojās ar iesvētāmiem,, un ne tikai klausoties un vērojot no malas: kad mācītājam negadījās laiks vai bija saslimis, viņš sūtīja Dinsberģi savā vietā pie iesvētāmiem, lai pārbaudītu iepriekšējā reizē izklāstīto un uzdoto un lai izskaidrotu jaunu vielu; protams, tas viss attiecās uz tā sauktiem garīgiem rakstiem, taču arī šo vielu varēja saistīt ar dzīves ikdienas notikumiem un norisēm, un viņš to darīja, kā pašam likās, veikli un lietišķi. Parastas atprasīšanas un izskaidrošanas māku viņš pietiekoši pārvaldīja, kauču arī tās vienkāršākajā pakāpē; ar savām novērošanas spējām, prāta slēdzieniem viņš varēja būtmierā. Ne vienmēr viņš prata saskatīt savas kļūdas un trūkumus nodarbībās ar iesvētāmiem, šo vienīgo «kolu, kas viņam deva iespēju vingrināties mācību pasniedzēja darbā, turpretim trūkumus un paviršību viņš uztvēra Glēzera stundās, kad tas diezgan amatnieciski vadīja nodarbības un pārbaudījumos it bieži ar saviem jautājumiem slīdēja pa virspusi, bez dziļāka satura un lietas kodola atklāsmes, un Dinsberģis guva atziņu, ka cilvēks var mācīties ne tikai no savām, bet tikpat labi arī no citu kļūdām.

2

Pirms mācītāja Glēzera Dundagā ilgus gadus par mācītāju bija darbojies Georgs Rode. Viņš pazīstams arī kā Vairāku grāmatu autors un tolaik populārās sprediķu grāmatas sarakstītājs. Šo grāmatu iespieda Jelgavā pie Stefenhāgena un dēla, bet grāmatas korektūru nācās lasīt Dinsberģim kā latviešu valodas pratējam. Grāmata bija prāva apjoma darbs — 260 lappuses, iznāca 1834. gadā.

Nākošajā gadā «Latviešu Avīzēs» par šo izdevumu tika publicēts raksts, kura autors bija pats redaktors Vilhelms Panteniuss, parakstīdams savu apskatu ar iniciāļiem V. P. Savā diezgan plašajā rakstā autors pašas grāmatas recenzēšanai pēc satura un būtības veltījis tikai kādu trešdaļu, viss pārējais attiecas uz latviešu valodas, stila, izteiksmes pareizību, pie kam raksta autors ar pilnu krūti uzstājās latviešu valodas aizstāvētāja un kopēja lomā kā nemaldīgs pamācītājs un soģis, pie kam tiek sadots ir grāmatas autoram Rodemf ir korektoram Dinsberģim, pārmetot viņam latviešu valodas neprašanu.

Bet dosim vārdu pašam Panteniusam, sniedzot izvilkumu no viņa raksta:

«No latviešu valodas runādams, sacīšu arī kādu vārdu uz jums, mīļi latviešu draugi! kas latviešu valodā raksta. Lai patīk dzirdēt līdzību: kad es, pilsētā dzīvodams, izietu uz ielas, pieliktu pie kājām pastalas un apvilktu zilas zeķes un īsas zilas bikses — un nu ņemtu smalku melnu praku un uz vāc modi apsietu kaklu drānu-, izvilktu krekla apkakla stūri labi stipri aiz kakla drānas laukā un kreklī krūšu vietā iedurtu zelta adatu ar spiguļošiem, un ar zīda nēzdoģeli vienā rokā gaisu pērtu, un baltus ādas cimdus otrā spiestu, un cepuru viškin ielīki uz galvas liktu, ko domājiet, nēģi visi smietos, kas manis ieraudzītu? un kas būtu: sirma galviņa, kratītu galvu, sacīdams: redz kāds tas ģeķis! veca māmiņa nopūstos, sacīdama: tas ir nejēga! Voi nebūs tā? Un kālab tā? Vai smādēšu pastalas — jeb to krekla stūri? Nebūt ne. Ar pastalām staigā dažs Jēzus pēdās un ar praku mugurā dažs savam kungam, savam debesu tēvam kalpo. Bet neviens ne ir dzimis, un neviens nevar stāvēt ar vienu kāju Vāczemē un ar otru Kurzemē. — Vēl latviešiem vācu svārki nedien jeb caur vācu svārkiem tas cilvēks netop par vācieti…»

Redzams, Panteniusa vērtējums un spriedums visai vienpusīgs. To izlasījis, Glēzers ar rakstu iepazīstināja ari Dinsberģi. Nezinām, kam no viņiem pirmām radās doma apstrīdēt Panteniusu, bet tas arī mazsvarīgi; atbilde tikusi uzrakstīta un aizsūtīta uz «Latviešu Avīžu» redakciju. Ka šāda atbilde, ko parakstījis jauns iesācējs Dinsberģis, Panteniusam nevarēja būt patīkama, par ko liecina daudzās piezīmes pie šī raksta, bet viņš kā redaktors bijis tomēr tik iecietīgs, ka atvēlējis telpas rakstam, jo tas apjomā nav mazāks par paša Panteniusa apcerējumu. Nav arī zināms, cik lielā mērā pretraksta sacerēšanā Dinsberģim palīdzēja Glēzers, bet nenoliedzami, ka tas dažā ziņā diezgan nevarīgs. Dinsberģis starp citu rakstīja:

«Zināms, ka dažas grāmatas ir sliktākas un vājākas pēc uzskatīšanas, bet citas ir atkal jaukākas un tuklākas, kas tomēr par to netop uzteiktas, ne smādētas. Bet lai ir! es ar negribu tādas vainas dziļi meklēt, bet lēnām piedot.

Kauču draugam arī nepieklātos gar jauku papīri un košiem bokstābiem tādu garu runu celt, tad taču viņš pareizi dara, ka viņš no mūsu mīļā nelaiķa dvēseles gana saka: ka viņam esot bijusi mīlīga sirds un sap rāties ar grēciniekiem, vājiem un bēdās samisušiem mīlīgus vārdus runāt u.t.j.p. Tas ir tiešām taisnība, un par to labprāt viņam pateicību un godu dodam.

Bet nezinu, kāpēc rakstītājs, kas līdzinājās starp latviešiem, kas navaid mācīti, bet tikai mācekļi: tādi, kam ir jāmācās, šeitan iesāk no nelaiķa mācītāja vārdiem spriest, ka nebūšot kurzemnieks un ka viņa valoda griežoties uz vācu vīzi, ir tie vārdi tā neesot nolikti kopā, kā mēs, latvieši, to blakām liekot. Es, arīdzan latvietis un nemācīts būdams, ņemos drošu sirdi uz šiem vārdiem atbildēt. Tas nelaiķis ir īsti kurzemnieks, Padures muižā dzimis, un latviešu valodu jau no mazām dienām būs gan skaidri izmācījies. Mācītāju amatu viņš 36 gadus pareizi valdījis un šinī garā laikā katrā dienā ar latviešiem gan savā muižā, gan arī mūsu zemās būdiņās dažādi sarunājies … /77 es, viņam rakstus lasīdams, ne vien saprotamu, bet īsti jauku latviešu valodu un tos vārdus it pareizi un labi kopā saliktus atradu …»

Kā jau minēju, Dinsberģa rakstu Panteniuss bija saraibinājis ar pāri par divdesmit replikām, kas nebūt neliecina par Jelgavas Rīta draudzes dvēseļu gana iecietību, ko no viņa varētu sagaidīt. Dažas no šīm piezīmēm:

«Tādas garīgas acis kā Dinsberģim man gan ne ir.»

«Pateicu par jūsu Dinsberģa žēlīgu sirdi.»

«Esmu gan skolās bijis un mācījies, kā runas jātur, bet būs jāiet pie Dinsberģa vēl otru reiz mācīties, cik gari un kā jauki jārunā.»

«Kad Dinsberģis to valodu par skaidru latviešu valodu tura, tad gan citam piekritīs klusam būt!»

«Latvietis nesaka «atrauts top», bet «top atrauts».»

Tādas nu bija Ernesta Dinsberģa pirmās literāri avīžnieciskās ugunskristības.

.3

Glēzers negribēja Dinsberģa attīstību ierobežot, turklāt vēl tagad, kad viņš nozīmēts tik atbildīgā darbā, kāds ir skolotāja amats, un vēl pirmajā skolā Dundagā.

Un reiz, kad Dinsberģis atkal lūdza no viņa kādu grāmatu — Glēzers zināja, ka Dinsberģis ne tikai palasa grāmatas, bet tās cītīgi studē, par ko viņš nereti pārliecinājies, — Glēzers apmierināja viņa lūgumu, ieminēdamies, vai viņš, Dinsberģis, arī zina par dundadzniekiem, rakstniecības piekopējiem agrākos laikos.

Dinsberģis atbildēja, ka neko drošu nav ne dzirdējis, ne uzgājis rakstos un labprāt vēlētos par to ko dzirdēt.

Tad Glēzers viņam pastāstīja:

—    Dundagā laikam tāds gaiss, kas labvēlīgi ietekmē cilvēkus uz sacerēšanu, sevišķi manus priekšgājējus. Tāds literatūras kopējs bijis Johans Višmanis, kas še darbojies vairāk nekā pirms simts gadiem; viņš sacerējis arī pirmo latviešu dzejas mācību, kas iznākusi 1697. gadā; tajā atrodami lietišķi padomi un norādījumi dziesmu sacerētājiem. Jēkabs Bankavs, Dundagā darbodamies, sarakstījis ap deviņi simti lappušu biezu sprediķu grāmatu, kurās pirmizdevums iznācis Rīgā 1749. gadā pie grāmatu drukātāja Frēliha. Dundagā dzimis arī Ulrihs Cimmermanis, viņš sarakstījis un izdevis pirmo latviešu literatūras vēsturi, kas iznākusi 1812. gadā.

Arī Matīss Stobe dundadznieks, studējis Karalaučos Kanta laikā; viņš ir pirmā latviešu žurnāla «Latviska Gadagrāmata» izdevējs, ilgus gadus, pats būdams vācietis, Kurzemē laidis klajā gadskārtējo pirmo latviešu kalendāru, sākot ar 1800. gadu. Sarakstījis un izdevis kādas desmit grāmatas latviešu valodā, starp tām pirmā ārstniecības grāmata, pirmā pavāru grāmata, pirmā dārzkopības grāmata, kas saucas «Tas ābolu dārznieks»; viņš rakstījis arī dziesmas laicīgā garā un rakstus par psiholoģijas jautājumiem, būdams šai ziņā celmlauzis.

—    To visu vērā ņemot, — turpināja Glēzers, — nav jābrīnās, ka arī pār tevi, Ernest, nācis tas rakstu sacerēšanas gars.

—    Kur nu mani pielīdzināt tādiem vīriem, mācītāja kungs.

—   Nesaki vis, pats tu vēl nemaz lāgā nevari zināt, kas no tevis dienās var iznākt, cik grāmatu tu sarakstīsi un laidīsi klajā dundadzniekiem par patikšanu un vispārībai par svētību."

Šis diezgan sausais, bet lietišķais, saturā bagātais stāstījums dziļi iegūlās Ernesta apziņā. Cik lēni un kādām grūtībām audzis latviešu burtniecības koks, — Ernests nodomāja, — jo visi minētie literatūras darbinieki bijuši taču vāciešu tautības pārstāvji, kas gadsimtus kalpinājuši un gara attīstībā bremzējuši latviešus, tos turēdami vārda īstā nozīmē gara tumsībā un tikpat kā nāves ēnā… Un Ernestā modās griba izkopt sevī spējas, lai ar saviem sacerējumiem nestu tautai prāta gaismu, lai koptu latviešu rakstniecības druvu, lai tā reiz koši uzzaļotu un kuplotu afvien auglīgāka un bagātāka, par ko varbūt — kas zina! — arī viņam kādreiz piekristu savs, kauču neliels nopelns.

4

Drīz pēc tam Dinsberģim gadījās vēl otra, varētu sacīt, literāra lieta, kurā viņam piekrita pati galvenā un turklāt vaininieka loma; arī šī lieta prasīja neatliekamu izkārtojumu un tā, lai nenodarītu sev pāri, lai izietu sausā.

Kas vieglāks?

Reiz taisnībs dieven Temlden Sāk kārtīt dižes svars, Tos nopuce un noštimme, Nu brīnāms— ko šī dars?

Drīz atbroc muižkungs, māctes ar, Pats baronlielskungs Šneps, Vēl šād tād kundziņ, diž un maz, Un peliek svarem treps.

Tie viss nu kāps uz vien svar kouss, Le atsvērt otar gal, Kur .sēž trīs mākti g latvieš puiš Un karan kājs pa mal.

Tie kung grib visem perādīt, Ka ļatvieš ciliks mazs Un viegl sverams, ka pret kung Tas nevaid itnekas.

Kad nu tā kajād sakā pus Un gaid, ka celses svar, Sāk visem kungem izstieptes Nu ģīm pavisam gar.

Tas puiš gals nekustas nu viet. — Nav nepavisam smuk, — Teic baronkungs, uz svarem sviež Tad dzeltan deņķelbuk.

Vēl nelīdz, barons sasdusmjes: — Cik smag tie latvieš krup! — Un liek uz svarem blakam sev Kraut varen akmiņčup.

Tik tad tā drilsciņ paslīgjes Tas gals, kur latvieš sēž, Bet kungs no dusmām spļauj tik zil, Sov bārd un matiņš plēš!

Lapa ar šo dzejoli, kas sacerēts pa daļai dundadznieku, daļēji ventiņu izloksnē, atradās uz Glēzera rakstāmgalda, kad Dinsberģis, mācītāja aicināts, iegāja rakstāmkambarī.

Glēzers tad paņēma lapu, iedeva to Dinsberģim un, brīdi nogaidījis, jautāja:

—   Tas tavs sacerējums?

—   Tādu esmu rakstījis, bēt šis nav mans, — Dinsberģis atbildēja.

—   Kā tas saprotams? Uzrakstījis esi, bet ne tavs? — Glēzers izbrīnījies jautāja.

—    Pie pārrakstīšanas šā tā sagrozīts.

—    Nu vienalga, bet doma un saturs taču tavs?

—    Tas gan, — Dinsberģis piekrita.

—    Un tas ir bēdīgākais visā šai lietā, — Glēzers nopūzdamies teica. — Šie tavi panti izgājuši ļaudīs, kas tos lasa un smejas par baronu, par mācītāju un citiem, kas uzsēdināti uz tā viena svaru gala, lai uzsvērtu uz augšu tos latviešu puišus. Kā tu nāci uz domām rakstīt tādas lietas?

—   Jūs jau zināt, mācītāja kungs, ka kungiem tāds uzskats: latvieši neko citu nespējot — vienīgi staigāt arklam pakaļ un mežā pēc malkas braukt, bet īstenībā tā nemaz nav, arī latvieši spēj mācīties augstās skolās, ieņemt svarīgus amatus, sarakstīt grāmatas, tātad nav nemaz tik viegli sverami, — Dinsberģis droši pārliecināts atbildēja.

Glēzers vis neapjuka, arī nepiekrita, jo tas būtu pret viņa pārliecību un principiem.

—   Pieņemsim, ka tas tā būtu, tikai pieņemsim, — Glēzers uzsvēra, — bet tāpēc tas nav jāskandina pa visu pasauli. Ļaudis mīl daudz ko izpūst un pielikt tur, kas viņiem labi patīk, tā daudz ko sagroza un izkropļov īstenību. Labs piemērs ar šiem taviem pantiem: pats redzi, kas ar tiem noticis, kad gājuši caur ļaužu rokām. Tā tas var notikt un arī notiek ar visu ko. Vai tā nav?

—    Tā ir, mācītāja kungs,— Dinsberģis atbildēja,— bet tā rodas arī daža laba nepelnīta vaina tam, kas nemaz nav vainīgs.

—    Pieņemsim, ka tas tā var notikt, — Glēzers kā laipodams lēni un apdomīgi bilda, — bet tas pirmsākums taču no kaut kā ceļas, ļaunuma sakne dīgst no sēklas, kura tiek iesēta, lai izaugtu un nestu augļus, bet kādus augļus: sūrus, rūgtus, izspļaujamus, kā tas svētos rakstos pareizi norādīts. Tā, redzi, tās lietas. Tu zini, ka mēs ar pilskungu esam nodomājuši tevi celt par skolmeistaru jaundibināmā skolā. Bet, ja nu tu domā tādus pantus arī uz priekšu rakstīt, tad tevi tai amatā likt vis nevarēs, jo uz'tādu vīzi tu mazini mūsu cienību ļaužu acīs, un tas nav labi, tas nebūtu pieļaujams.

Ko Dinsberģis varēja atbildēt? Viņš saprata, ka savā ziņā Glēzeram taisnība, no otras puses, negribēja sevi aizliegt, un izvēlējās vidusceļu, lai negadījumu kaut kā nolīdzinātu, un sacīja, ka tad, kad strādās par skolmeistaru, nebūs vaļas rakstīt tādus pantus, tad būs daudz svarīgāki-,darbi, kas aizņems visus viņa prātus.

Glēzeru šī atbilde neapmierināja, bet varēja pieņemt, ka Dinsberģis izsaka to, ko domā; negribējās arī šo nepatīkamo jautājumu saasināt, tāpēc viņš beigās kļuva it kā pielaidīgs, sacīdams:

—    Zinu, ka tu vari uzrakstīt it košus pantus, un es tos ar. patikšanu esmu lasījis un par tiem nopriecājies; tādā garā turpini joprojām, bet atmet ar roku blēņu dziesmām.

Ziņas par to, ka Dinsberģis sacer pantiņus un veselas dziesmiņas par dažādām lietām un notikumiem, izplatījās pa novadu arvien tālākā apkārtnē.

Reiz vakara 'stundā pie Dinsberģa atnāca kāds jauneklis, kas Dinsberģim bija svešs; viņš izteicās, ka esot muižas dārznieka palīgs, un kautrīgi izsacīja lūgumu Dinsberģim. Izrādījās, ka jauneklis pavisam nopietni iecerējis meiteni no netālām mājām — ko viņš vaļsirdīgi, Dinsberģim uzticēdamies, atklāja — un meiteni dzimšanas dienā vēlas iepriecināt ar kādu dziesmiņu, jo viņa esot liela grāmatu lasītāja un dziesmiņu cienītāja, Savu vajadzību izsacījis, jauneklis bikli ierunājās, kā lai atlīdzinātu Dinsberģim par[1] pūlēm.

—     Mīļais draugs, — Dinsberģis teica. — Ja jūs nopietni domātu par ko tādu, tad es .savu jums doto solījumu par izpalīdzēšanu šai lietā ņemu atpakaļ. Jūs man esat sagādājis lielu prieku jau ar to, ka uzticējis man savu vēlēšanos,, būdams pārliecināts par manām spējām. Nekā vairāk nevēlos un neesmu arī pelnījis ko citu saņemt.

Un viņi šķīrās, vienojušies, ka ciemiņš ieradīsies pēc pāris dienām.

Šis gadījums pamudināja Dinsberģi uz dažādām pārdomām. Viņš juta tā kā gandarījumu par savām spējām, kā mazu lepnumu par to, ka ļaudis zina un pazīst viņu kā sacerētāju. Vai tad slavas sākums? Ko vēl ne, kas nu par muļķībām! — viņš aprāja sevi par tādām grēcīgām domām. Tikko labi iemācījies rakstu zīmes -un prot virknēt tās rindā — jau tūdaļ kāps mākoņos,—viņš nosmējās. — Nē, lieta pārāk nopietna, lai te piejauktu ko klāt no dzīves lētuma vai cilvēka dabas vājībām. Mani panākumi vēl tālu aiz kalniem, bet man atliek strādāt, censties, gribēt, tad varbūt palēnām tuvošos tam tālajam vilinājumam — ar laiku, kļūt par sacerētāju, nest prieku un apgaismību ar saviem darbiem mīļajiem tautiešiem. Pūliņi, sviedri, mācīšanās — tas tev tagad vienīgais un tuvākais pienākums pašam pret sevi, pret līdzcilvēkiem. — Dinsberģis aprāja sevi.

PIEKTĀ NODAĻA

[1]

Iekams Dinsberģis vēl atradās tiešā Glēzera kalpībā, nepārgājis neatkarīgā skolotāja darbā, mācītājs viņu vēl izmantoja kādā visai plašā pasākumā, kas prasīja lielas pūles un izturību. Patiesībā tas bija paša Glēzera pienākums, bet vispār zināms, ka patīkami noņemt sev no muguras nastu un ar dieva palīgu to uzkraut otram. Arī Glē-^ zers nebija izņēmums, un viņš ar mierīgu sirdi uzdeva Dinsberģim pārrakstīt draudzes locekļus. Ka šis darbs nebija nekāds izpriecas brauciens, par to liecināja daži skaitļi: nācās apbraukāt pagastā visas apdzīvotās vietas, skaitā daži simti, ievest attiecīgos sarakstos, tā sauktos baznīcas ruļļos, ap septiņi tūkstoši iedzīvotāju, tos iepriekš iztaujājot par dzimšanas vietu un laiku, ko daudzi zināja tikai aptuveni.

Protams, bijis taisnīgi, ja šis darbs būtu kristīgi sadalīts starp mācītāju un viņa kalpotāju, bet tas diemžēl nenotika; Glēzers kopīgi ar Dinsberģi apbraukāja tikai mācītājmuižas tuvākās mājas", lai Dinsberģim ierādītu, kā darbs veicams. Un Dinsberģis devās ceļā nedēļām no vietas, visus ziemas mēnešus. Tas bija ievērojams notikums visā novadā, un vēl pēc gadu desmitiem vecāki ļaudis, atcerēdamies kādu dzīvē svarīgu notikumu, mēdza sacīt: «Redzat, tas bija to gadu, kad Dinsberģis braukāja pa mājām, ļaudis rakstīdams.»

Taču šis ar daudzām grūtībām saistītais ceļojums Dinsberģim noderēja par labu skolu. Katrā mājā, lielā vai mazā, katrā zvejnieka būdā gan mājoja viena pagasta ļaudis, bet viņu dzīves veids un sadzīves audums katrā vietā bija savāds, īpatnējs, atšķirīgs no citiem, spēj tik visu to novērot un uztvert salīdzināšanai, pētīšanai, pieredzes uzkrāšanai un tās bagātināšanai.

Mājās ar plašāku, labāk nostādītu saimniecību ļaudis dzīvoja pārticīgāk, bezrūpīgāk, te bija gaišāki logi, durvis plašāk vērās pašiem un ciemiņiem. Tām iepretī trūcīgākās saimniecībās viss bija pelēcīgs, šaurāks, necilāks. Vienā vietā ļaudis bija skaļāki, runīgāki, atsaucīgāki, citur vairāk ierāvušies sevī, neuzticīgāk saņēma svešinieku; dažā vietā ļaudis saulainākām sejām, citā varēja sastapt trūkuma un rūpju izvagotu vaigu, kur smaids pavisam rets un negaidīts viesis. Kā raibā mudžeklī mainījās pārticība ar mazrocību, ziedoša veselība ar kaitēm un indevēm apzīmogotu vārgdienību, dzīves prieks ar smagām nopūtām, gaišs skatījums uz dzīvi un tās notikšanām ar gara tumsību un aprobežotību —tā pati dienas un nakts, gaismas un tumsas mūžīgā mainīšanās.

Kādā gan rakstu sējumā un no kādas bibliotēkas Dinsberģis lai būtu varējis skatīt tās ainas un lasīt par tām aprakstus, ko viņam nācās redzēt šai ceļojumā pa dzimtā novada ļaužu mājokļiem? Un tādēļ, kaut arī ceļojums bija savienots ar dažādām grūtībām, nerunājot par neērtībām, Dinsberģis bija atzinīgs gadījumam, kas viņam devis iespēju šādai ne ar ko neatsveramai tautas dzīves pētīšanai, jor no katra brauciena viņš atgriezās ne tikai ar iedzīvotāju sarakstu žūksni padusē, bet arī ar bagātīgu pieredzes un novērojumu guvumu, kas viņam varēja noderēt visu mūžu, kur smelties Vērtīgas atziņas ne tikai jaunas paaudzes audzināšanā un skološanā, bet arī nopietnā literārā darbā, kas viņam kaut ari vēl neskaidri, bet aicinoši tēlojās acu priekšā vai nu tuvākā, vai tālākā nākotnē. ~

Dinsberģim reizēm nācās pārnakšņot no dzīves vietas . attālākās mājās, kur iebrauca jau labi vakara reizē. Visur viņu atsaucīgi uzņēma un cienāja, ar ko mājinieki bija bagāti. Un ne tikai tas — viņš guva iespēju dziļāk ielūkoties tautas dzīvē, ar viņu dalījās un nereti uzticēja arī noslēpumus, kas citādi nebūtu pieejami, īpaši par tautas garamantām un ticējumiem, kas saglabājušies no paaudzes paaudzē kā dārgumi, līdzīgi tiem, kas glabājas zem dažas labas pūra lādes vāka visdziļākajā stūrītī. Un, ja viņam neliedza ielūkoties izrakstītu brunču, citu audumu un rotas lietu krātuvē, viņam atklāja arī mutvārdu noslēpumus.

Reiz gadījās nakti pavadīt kādā jūrmalas joslas zvejnieku ciematā, ko apdzīvoja līvi. Mājās, kurās Dinsberģis pārnakšņoja, dzīvoja arī kāda gados veca māmiņa, īsta zintiniece. Pēc ilgākas liegšanās, galu galā paklausot Dinsberģa lūgumam un mājinieku pierunāta, māmiņa atklāja kā lielu noslēpumu sensenu tiesību vārdus.

«Š7s ir tās laicīgas līvu — igauņu zemnieku tiesības, kuras devis bīskaps, dieva bruņinieki un līvu vecāji, pie kurām stingri un patiesi jāturas: ja izsit aci, sods divdesmit mārkas, kāja nost — divdesmit mārkas, roka nost — divdesmit mārkas, par rokas īksti — piecas mārkas, par pirkstu blakus īkstim — piecas mārkas, par vidējo pirkstu — četras mārkas, par ceturto — trīs mārkas, kas otru ievaino ar maizes nazi — noziedzies par pieci mārkām; kas piesmej sievieti, ja viņa to var pierādīt ar trim krietniem vīriešiem, — zaudē savu kaklu; kas uzar otra līdumu — deviņas mārkas; kas izar ežas starp savu un cita tīrumu — sešas mārkas; par ievainojumu ģīmī — sešas mārkas un trešā daļa piekrīt kungam, par zilumu ģīmī ārpus matiem — trīs mārkas; ja kāds otram iekož un pie tam ar četriem zobiem, tad katrs zobs jāizpērk ar trim mārkam; par asiņo jumu zem drēbēm — trīs mārkas, par zilumu zem drēbēm — viena mārka, par zilumu galvā — viena mārka; kas otru noslepkavo, sodāms ar ratu; burvi sadedzināt, ķeceri sadedzināt; kas neizpilda kunga pavēli, sodāms ar rīkstēm vai kokiem, kas nozog kungam vezumu siena, maksā kungam trīs mārkas; kas aplaupa ceļavīru par sešiem vērdiņiem, zaudē kaklu.»

Izrādījās, ka līvu apdzīvotos ciemos ļaudis dzīvoja vēl stipri senatnes ietekmē un valgojumā, kur vēl dzīvas saglabājušās senās tradīcijas, ticējumi, burvestības; vajadzēja tikai nākt negaidītai nejaušībai, kas pieskārās vārīgai vietai, un pavērās straume kā no zemē slēpta avota. Tā kādā citā zvejnieku ciemā Dinsberģim gadījās noklausīties no kādas astoņdesmitgadīgas večiņas buramus vārdus, ko viņš centās arī sev piezīmēt:

«Pret gruzdējumiem: Kungs Cebaot, nāc par palīgu, nāc par palīgu, nāc par palīgu! Stiepies, tapiņ, stiepies, tapiņ, stiepies, tapiņ,koks pret koku, kauls pret kaulu, dzīsla pret dzīslu, asins iekš asinīm; stiprs kā dzelzs, kā tērauds, kā krams, kā akmins, kā kalēja āmurs, kā pērkoņa lode; glums kā elles māte; vesels kā no mātes dzimis, iekš tā kunga, tā tēva, tā dieva vārdā, āmen.»

Piedevām vēl Dinsberģi kā retu viesi iepazīstināja ar jaunuvītes pūra lādi un tās saturu, kas izrādījās reti bagāts.

Tur bija musturainas villaines lielam rūtīm no ņaelnām, zaļām, violetām, sarkanām dzijām austas, krāsotas dabīgām augu krāsām, kas nekad neizbālēja, bet, vēdināšanai saulē izliktas, ieguva vēl spilgtāku mirdzumu; otra villaine bija austa melnām, baltām un pelēkām dzijām, kas savā apbrīnojamā saskaņā bija kā glezna melnā ietvarā, ko veidoja melnas garas bārkstis ap visām četrām malām; turpat divas baltas šalles, ko mēdz uzsegt plecos.

Tad nāca kārta svītrotiem brunčiem no melnām, sarkanām un zaļām vilnas dzijām; brunču apakšējo malu rotāja no krāsainām vilnas dzijām pīta aukla. Lādes dibenā kārtīgi salikti lina palagi, dvieļi un krekli; kreklu aproces platas, un to vienīgais rotājums caura vīle, ar kuru atšuva atlocīto malu.

Pūra lādes augšējā nodalījumā pa kreisi glabājās rotas lietas, to nebija daudz; starp tām sevišķi izcēlās sudraba kakla rota. Tā veidoja četras važiņu virknes, pie kurām piestiprinātas apaļas sudraba lodītes; lodītes veidotas ar izcilnīšiem, kur iestiprinātas sarkanas un zaļas stikla zīlītes.

Pati lāde taisīta no krietniem egļu dēļiem un turējās uz stūros taisnleņķi salaistām kājām. Priekšpusē uzkrāsoti divi melni gaiļi viens pret otru, lejāk zem tiem simbolisks stārķu pāris. Abpus atslēgas cauruma dzelzs rotājumiem gada skaitlis: 1782. Uz vāka ziedu attēls, pie kam visas lādes pamatkrāsa brūnganos lāsmojumos. Visos stūros dzelzs slokšņu apkalumi, nevienādi robotām malām. Galos no vīteniskas dzelzs veidoti rokturi, caurslēdzama atslēga ar vāku aizsitama.

Sarunās ar iedzīvotājiem reizēm uzpeldēja sabiedriski motīvi, netieši vai tieši, asi skarot jautājumus par klaušām un nodevām muižai. Par šķietami nevainīgu tēmu saruna nonāca līdz neparedzamam gala iznākumam. Kādās mājās ar večuku gadījās runāties par satiksmi un tās līdzekļiem.

—   Jā-ā, kas nekaiš kungiem nokļūt uz Ventspili, Rīgu vai pat uz Pēterburgu. Sēstas savā karietē vai pasta ratos, un skaties — jau gabalā. Ne tā kā zemnieka cilvēkam, ar kleperīti tālu vis neaizkļūsi pa kolkainu zemes ceļu, atliek tikai paša divas — drošākais līdzeklis, kā tikt uz priekšu. Šie divi zemes stampātāji un vēl ūdens ceļš, tā mūsu daļa. Saka, ka varot braukt arī lielus un tālus gabalus ar bāni. Vai taisnība?

—   Jā gan, pa dzelzceļu, — Dinsberģis atteica. — Tos, kā dzird, arī mūsu zemē sākšot vairāk būvēt. No Rīgas uz Dinaburgu tad varēšot īsā laikā aiztikt.

—   Brīnumi gan. Kā tad tas īsti notiek? — večuks jautāja.

—   Dzelzs ratus velk īpaša uzbūve, ko sauc par dampi un kurina ar akmiņu oglēm, tas velk vairākus ratus pa dzelžu sliedēm uz priekšu. Pašam braucējam nekas nav jādara.

—   Ne jāairē, ne berītis jāmudina?

—    Nekas nav jādara, sēdi tā kā dzelzs būdā ar glauniem sēdekļiem un glāžu logiem; dampis visu velk uz priekšu, bet tu, cilvēks, sēdi un priecājies par jauko padarīšanu, nekādi pūliņi, ne rūpes.

—    Patiesi gan, — večuks bilda. — Tā tu, cilvēks, nopūlies ar grožu raustīšanu un pātagas plikšķināšanu, lai savu lopiņu pamudinātu uz tecēšanu, taisni rokas reizēm pagurst, bet braukt tādā bānī pa kungu vīzei — tīrais špāss. Tiesa jau tiesa, taisa visādas noderīgas ieriktes pasaulē, bet kam tas viss tiek? Kungiem, kas no mums tālāk Pēterburgā vai tepatiņās mūsu tuvumā. Bet mums pašiem — kas mums? Tikai paklausīt. Es daudz par to domājis un vienmēr atdūros kā pret sienu — kā tas tā pasaulē ierīkots un nolikts? Par piemēru, ņemt uz tādu vīzi: jūra un tās ūdens taču pieder visiem, bet tomēr nē — muiža uzliek nodevu uz tām zivtiņām, ko tu izvelc no ūdens. Un vai tad- nevar notikt, ka vienā jaukā-dienā barons uzliek nodokli par to, ka tu pliks tanī jūrā izpeldies? Var notikt, un tu, cilvēks, maksāsi brēkdams. Jā-ā, pareizi tas nav un taisnīgi nepavisam.

Ko te Dinsberģis varēja atbildēt? Klusēt vai sarunu novirzīt uz citu lietu, un savā sirdī varēja būt pateicīgs, ka cilvēki viņam uztic savas rūpes, kuras noņemt nav viņa spēkos.

2

Varētu likties, ka cilvēks, apbraukājot daudzās mājas, iztaujājot tūkstošiem iedzīvotāju ar vieniem un tiem pašiem jautājumiem, dažu labu nakti pavadot visai nepiemērotā un neierastā dusas vietā, reizēm ciešot ceļā aukstumu un citas neērtības un nepatikšanas, ir tikpat kā iespīlēts žņaugos, taču Dinsberģis tā nejutās. Apziņā viņu kaut kas līdzsvaroja, paguruma brīžos pat pacilāja. Šis atbalsts bija cilvēks, kas ieņēma viņa jūtu pasaulē vietu, likās pat, pavisam drošu, varbūt pat paliekošu.

Šis cilvēks bija Agnēze, kā sauca istabeni mācītājmājā, uz kurieni viņa tikai vēl nesen pārnākusi darbā. Tā bija visai patīkama izskata jaunava, lēnīga, atturīga, labi padsmitos, vēl. nesasniegusi divdesmito mūža gadu.

Jau ar pirmajām dienām viņa ieguva visu simpātijas, vienlīdz arī Dinsberģa vērību, būdama atsaucīga, palīdzīga. Un vai kāds brīnums, ja šis jaukais un meitenīgais veidols aizvien biežāk ieņēma Vietu jaunekļa dzīvē; tā bija viņa pirmo mīlestības jūtu pamošanās, un viņš pagaidām nemaz necerēja pēc tūlītējas atbalss; viņam tāpat bija labi, viņš jutās apmierināts, ja viņi sastapās, pārmija dažus, kauču maznozīmīgus vārdus, ja zināja, ka viņa tepat kaut kur tuvumā zem viena jumta elpo vienu un to pašu mājas gaisu.

Kas viņa tāda un no kurienes?

Viņas tēvs — lauku amatnieks, ko tolaik zemnieku ļaudis turēja lielā cieņā, — skroderis. Tajā laikā tāds amata meistars katrā lauku sētā bija gaidīts viesis.

Drēbniekmeistars Lapiņš-Mačevskis, kā sauca Agnēzes tēvu, dundadznieks, ar pastāvīgu dzīves vietu Rocīšos pie Talsiem. Viņa ģimenē četras meitas. Vecākā, vārdā Trīne, jau izprecēta Košraga skolotājam Nikam Polmanim, līvu tautības pārstāvim, kas beidzis Irlavas skolotāju semināru un savā dzimtajā jūrmalas ciemā pazīstams kā rosīgs izglītības un sabiedrisks darbinieks, kas maz rēķinājās ar kungu prātu, būdams savā rīcībā patstāvīgs. Lapiņš-Mačevskis, cilvēks ar gaišu skatienu uz dzīvi un tās notikšanām, allaž stāvēja nomodā par savu ģimeni un tās labklājību. Kad Dundagas muižkungs sāka mest kāru aci uz viņa meitu Lizeti, tēvs pasteidzās ierakstīties Piltenes birģeļos, lai ar lielākām tiesībām stātos pretī muižas nekauņam. Vēlākos gados arī jaunākā meita Minna apprecējās ar Ģipkas skolotāju Štaueri, un tā. rosīgais tēvs ieguva par znotiem trīs skolotājus.

Lieki bilst, ka Agnēzes tēvs bija grāmatnieks un citādi liels rakstu zinātājs; visām, savām grāmatām viņš priekšlapā ierakstīja savu vārdu, un arī dziesmu grāmatā, kas bija nodota Agnēzes ziņā, greznojās ieraksts: Skrodera Lappiņa peedderums.

Tas bija pavisam kluss un lēns klauvējiens, un Dinsberģis, to tūdaļ pazina; uz viņa aicinājumu durvis pavērās un kambarī ienāca Agnēze.

Iegadījās tāds mierīgāks vakars, un viņa, visus savus darbus paveikusi, varēja pakavēties brīvē.

—   Es jūs netraucēju? — Agnēze vaicāja, nolikusi uz galda grāmatiņu, ko bija paņēmusi lasīšanai. — Te jūsu grāmatiņa.

—   Jūs mani nemaz netraucējat, bez tam tā nav mana, bet mācītāja grāmata, bet tas jau neko negroza. Kā jums" patīk Neredzīgā Indriķa dziesmiņas?

—   Labi patika, bet jūsu dziesmiņas nav sliktākas, ko esat man priekšā lasījis.

—    Mīļā Agnēze, lielu godu jūs man dodat, tā runādama. Neredzīgais Indriķis liels latviešu dziesminieks, es tikai tāds jauns iesācējs, kas šad un tad uzraksta pa pantiņam. Bet man prieks, ka ar tiem esmu varējis jums sagādāt patīkamus brīžus.

Pēdējā laikā Dinsberģis cītīgi bija nodevies dziesmu sacerēšanai; dažas no tām viņš iedevis Glēzeram, kas tās atzina par labākām un ieteica pārrakstīt, lai varētu aizsūtīt publicēšanai; līdztekus dziesmām viņš ieteica Dinsberģim rakstīt arī prozā stāstiņus un pamācības. »Arī

Agnēzei Dinsberģis reizēm bija lasījis priekšā savus pantus, vēlēdamies dzirdēt viņas domas.

—   Jūs vēl arvien rakstāt dziesmiņas? — Agnēze teica.

Tas bija jautājums īsti vietā, ko viņš ļoti gaidījis dzirdēt. Jūsmodams par Agnēzi, Dinsberģis nesen bija sacerējis dzejoli.

Pameklējies burtnīciņā turpat uz galda, izņēmis kādu lapiņu, viņš teica:

—    Rakstu, Agnēz, rakstu arvien, kad vien iznāk brīvs brīdis. Tagad es jums nolasīšu dziesmiņu, ko uzrakstīju vēl tik nesen; šis ir mans jaunākais sacerējums, un lasu to jums pirmajai.

Vai sapratīs? — Dinsberģis sev jautāja un iesāka lasīt.

Tas bija pagarš dziedājums, ko Dinsberģis rakstījis ar lielu centību, un to varēja pielīdzināt Neredzīgā Indriķa dziesmiņai, ko viņš veltījis savai līgavai un kas Dinsber, ģim labi patika.

Dinsberģis lasīja, kaut zināja dzejoli no galvas, un pazagšus uzmeta skatienu klausītājai. Viņš redzēja, ka satraukums, ko pats šai brīdī sajuta, pārņēma arī Agnēzi.

Lasītāja balss pierima. Iestājās klusums. Bet vai tad to varēja saukt par klusumu?

Abpusējs jūtu bango jums ar katru brīdi cēlās nemierīgāk, arvien dobjāk un spēcīgāk atbalsodamies asinszvanos — deniņos un sirdspukstos. Tā bija divu cilvēku pārpilnu jūtu jūra, kas draudēja pāršļākt krastus un velties neatturami, vairs nepazīdama un neatzīdama nekādus šķēršļus.

—   Agnēz, — Ernests beidzot teica un nedroši mēģināja saņemt meitenes roku. Viņa to atvirzīja, platām acīm vērdamās Ernestā:

—    Vai tā var, vai tā drīkst, Ernest?

Viņš samulsa, bet, pārvarējis brīža apjukumu, teica:

—   Mīļā Agnēze, — apklusa, tad, kā vārdus meklēdams, turpināja: — Sen jau gribēju tev ko sacīt, ļoti, ļoti vēlējos tev darīt zināmu … tu man esi gauži mīļa kā neviens cits cilvēks, ne kā māte, ne kā brāļi — citādi… Daudz par tevi domāju. Un, kad domāju par tevi, saule, liekas, spožāk spīd; zālīte spirgtāk zaļo, putnu dziesmas skaļākas un priecīgākas. Visu to tā grūti pateikt, ko pret tevi jūtu še, — un viņš piespieda roku sev pie krūtīm ar visu aprakstīto lapu, to sažņaugdams.

—   Vai! — Agnēze ieteicās. — Nesaplēs to mīļo dzies-, mu, tos mīļos vārdus, ko tu man esi rakstījis. Es zinu, ka tos tu man esi rakstījis, tikai vienīgi man…

—   Agnēz, es esmu laimīgs šai brīdī, laimīgāks par visiem pasaulē … Tu saproti mani, tu mani mīli, Agnēz, tāpat kā es tevi!

Agnēze aizgriezās, lai slēptu prieka asaras, laimes asaras, ko liek raudāt sirds dziļumos pamodusies pirmā mīla.

Un viņi sapratās, viens otru atraduši pavisam, uz visu mūžu.

SESTĀ NODAĻA

1

Var rasties jautājums: kas pamudināja Glēzeru izvēlēties Dinsberģi skolotāja, amatam un ieteikt viņa kandidatūru baronam, kam šai iecelšanā piederēja pēdējais vārds? Atbilde varētu būt tāda, ka Glēzers pa šiem četriem gadiem, ko Dinsberģis pavadīja mācītājmuižā kā viņa dienestnieks, mācījies vispusīgi pazīt Dinsberģi.

Dažkārt Glēzers slepus noklausījās mācību norisē, aiz durvīm stāvēdams, būdams svētā pārliecībā, ka viņa vietniekam nevarēja būt par to nekāda jausma. Taču tā tas nebija. Parasti pēc nodarbībām notika pārrunas starp mācītāju un viņa vietnieku, un tad Dinsberģim nenācās grūti secināt, ka cienīgtēvs klausījies, aiz durvīm stāvēdams.

Un labi, ka mācītājam neradās ne mazākās aizdomas, ka burša viņu pieķēris pie nesmukuma — klausāmies pa atslēgas caurumu; taču atziņu par savu mācekli cienīgtēvs šādā vai tādā ceļā bija guvis, turklāt pareizu, un tā Dinsberģim bija visai labvēlīga, jo cita, labāka kandidāta skolotāja amatam Glēzers nebija varējis sameklēt.

Bet pats Dinsberģis? Kādas bija viņa domas par šo izšķirošo dzīves pārmaiņu? Kas viļiš bija? Mācītāja kučieris — zirgu puisis, kas ar laiku var palikt par vecam kleperim līdzīgu, ko nodzīs līdz stīvumam un stulbumam un tad beigās aizvāks uz smiltaini… Protams, neviens dzīvē vajadzīgs darbs nav niecināms, bet tāda stāvēšana uz vietas nekam tālāk nerosina. Bet skolā gaida darbs ar bērniem, ar dzīvām dvēselēm, pats šai darbā aug un pilnveidojas.

Kad jau galīgi noskaidrojās, ka Dinsberģim būs jāpieņem skolotāja vieta Kubelēs, Glēzers sāka vairāk pievērsties Dinsberģa sagatavošanai šim atbildīgajam amatam; palīdzēja vācu valodas apgūšanā, pret ko sākumā iebilda mācītāja madama, arī citādi ievadīja savu audzēkni tais uzdevumos, kas viņu gaidīja nākošajā darba druvā, jo jaunais darba lauks Dinsberģim bija svešs.

Kādā pārrunā par nākotnes plāniem uzpeldēja jautājums par skolu lietām vispār un novadā it sevišķi. Dinsberģis izteicās, ka viņš nu būs pirmais skolu līduma līdējs apriņķī, bet Glēzers viņu apstādināja vārdiem:

—   Tā vis nebūs, mīļo Dinsberģi, -mēs ar Kubeles skolu nebūsim pirmie apriņķī.

Izrādījās, ka pirmās skolas dažos Ventspils apriņķa pagastos sākušas darboties jau agrāk. Zlēkās skola nodibināta jau 1796. gadā. Par šīs skolas pirmo skolotāju iecelts pagasta skroderis un baznīcas priekšdziedātājs Andrejs Gailis, ko kungi sev par patikšanu pārkristījuši par Hānu. Skolā mācīti bībeles stāsti, baznīcas dziesmas, lasīšana, rakstīšana, rēķināšana, bet vienīgie mācību līdzekļi: dziesmu grāmata, koka irbulis, smilšu kastīte.

Ēdolē skola uzsākusi mācības 1830. gadā ar kādiem divdesmit skolēniem; tos apmācījusi kāda atraitne, mācot lasīšanu, dziedāšanu. Piecus gadus vēlāk skola nodibināta Zūru privātmuižā ar simts skolēniem. Ēdolē par skolotāju vēl iesācis strādāt divdesmit vienu gadu vecais Krišus Nātiņš, Ēdoles pagasta vecākā dēls, miris 1837. gadā.

Popē 1837. gadā sācis strādāt tās pirmajā skolā skolotājs Blumbergs, Mežotnes dārznieka dēls, kas dažus mēnešus mācījies pie Bergmaņa Cīravā-Dzērvē.

—     Un. kur tad vēl mūsu pašu Dundaga, — Glēzers nobeidza savu stāstījumu par novada skolām. — Tur tu pats vēl taču dažus mēnešus irfācījies. Tātad mūsu Kubeles -skola būs pēc skaita piektā vai sestā apriņķī.

Šīs skolas bija pirmās novēlojušās bezdelīgas Ventspils apriņķī pēc skolu likuma izdošanas, kas tika izsludināts cara Aleksandra Pirmā valdīšanas laikā 1804. gadā.

Un tad notika.Dinsberģa pirmais ceļojums uz viņa gaismas pili. Par šo Kubeles pirmo apmeklējumu, ko viņš tur priekšā sastapis un kādas izredzes viņam atklājušās, pēc gadiem atcerējies un aprakstījis pats Dinsberģis neizmeklētiem vārdiem:

«Mājojamā ēka jeb, kā dundadznieki mēdz runāt, istabiņa veca un būvēta pēc vecas vīzes: mpziem lodziņiem, un tie paši izsisti, zemām durvīm un augstiem sliekšņiem, ka tikko nepaklups, iekšā kāpdams. Kā jau, kur visi ļaudis uz drīz projām iešanu: istabā un kambarī nekādas lietiņas vairāk kā pāris vecu gultiņu un galdiņu un veci krāšņa beņķi. Malka nepievesta nekāda, žogi nolauzīti un nodedzināti. Vārtu nekur priekšā: cūkas iet visur cauri uz sēju, izrok pļavu un sējas lauku. Vienas klēts bez durvīm, otras tādas [pussapuvušas. Staļļi (kūtis): divas pēc vecas vīzes būvētas, mazas un vecas, blakām stāvošas butkiņas, zveņģis vidū. Piedarbs pussagruvis, un jumts tāds šķidrs, ka visur lietus tek cauri. Ko lai tukšs, jauns cilvēks iesāk tādās tukšās nolaistās mājās? īpaši skolmeistars, kam nav vaļas darboties ar saimniecību, bet kam ir cits nolūks un citi rūpesti. Saimniece ar mazo meitiņu vien sēdēja pie krāšņa, un vecs nabags gulēja istabā pie krāšņa. Dievpalīgu nodevušam saimniece, asaras slaucīdama, atbildējat _

«Paldies!»

«Kāpēc raudiet, mīļā saimniec?»

«Kā tad neraudāšu! No bērnu dienām te dzīvojuši un pūlējušies līdz šo laiku. Kad nu drusciņ kas iepūlēts (kas te nu gan ir?), rau, te nu jāiet ārā. Jūs nāksiet virsū! Ej nu, meties, mocies atkal no jauna! Palikuši nu jau vecāki, spēki zuduši! Plēs, roc, cērt, krauj un strādā, kamēr tu izstiepies, lai varu sadabūt notīgu maizes kumosiņu! Kurš par nabaga cilvēku ko rēķina?»

Un tā vēl kā nekā viņa runāja. Pagaidīju, kamēr viņa pabeidza, tad lēniem vārdiem mierināju:

«Mīļā saimniec! Es jums virsū nenāku. Esmu pretojies cik varēdams, lai Kubeles mājās skolu netaisa; tā nav nekāda pieietama vieta visam Dundagas pagastam. Bet jūs jau ziniet, kā mūs, zemos cilvēciņus, klausa? Augstajie mūsu padomus jau nebūt neievēro. Viņiem vienalga, vai smejamies vai brēcam, vai gribam šā vjai tā, kā labāki. Kā viņi nodomājuši, tā dara. Un, ja es to vietu pavisam neņemu, tad pilskungs tūdaļ gādā citu tajā vietā. Bet jūs šajā vietā vairs nepaliksiet. Redziet, baļķi jau savesti; būvēs te skolu, un jūsu'mājas skolmeisterim atdos par mitekli un algu. Tas jau viss tā norunāts. Manim gan žēl, ka žogi visi tā nolauzīti un nodrupuši un cūkas un aitas izbradā visu sēju. Ko tad rudeni dabūšu klēti un abrā?»

«Knapi būs diezgan; bet ko darīt! Saimnieks jau neies šeitan vairs sētas un vārtus taisīt. Vēl pāris nedēļu līdz Jurģiem, tad jau visiem jāiet projām. Mēs te neko vairs nevaram zināt.»

«To zinu gan, bet es arī te vēl nevaru stāvēt, nedz cilvēku turēt,» skumīgi atteicu.

Izvilku tad piecpadsmit kapeikas no kabatas, devu tos tai mazai meitiņai ar to pierunu:

«Mīļā meitiņa, še tevim tas, un tad cik varēdama aizsargā cūkas no sējas.»

Tad, ardievas atdevis, aizjāju atpakaļ uz mācītāja muižu. Jau turpu jājot, sirds manim bija sērīga: dievs zina kas tur būs? kā varēšu dzīvot un pārtikt tādās knapās mājās, kur tikai pārudesmit pūravietas lauka aramas zemes? No tiem manim jāiztiekas, saime jāmitina un jāalgo! Pašam allaž būs jādarbpjas ar skolas bērniem. Nu atpakaļ jājot un visu to knapību redzējušam, sirds manim palika grūtāka, tā kā to visu pārdomājušam, noritēja daža bēdīga asara. Šo bēdību nu vēl pavairoja tās saimnieces nopūtas un gaudas, ka ietot viņiem virsū — uz viņu pūlēm un sviedriem un tā vēl.»

Pēc šī ceļojuma Dinsberģim bilde nu bija skaidra. Katru brīvāku vakaru viņš kavējās savā kambarītī, piemeties vienkāršajam galdiņam; viņam priekšā biezs sējums, tas ir slavenā čeha Komenska ievērojamais darbs «Lielā didaktika»; kauču arī tas iespiests vācu valodā, lasītājs cītīgi nopūlas, lai nekas nepaietu garām nesaprasts un neiegaumēts. Citureiz viņam priekšā uz galda Pestalocija pedagoģisku gudrību caurausts darbs «Līnhards un Ģertrūde».

Muižas valde pa tam atsūtījusi uz Kubelēm amatniekus "ar vajadzīgiem materiāliem, lai savestu kārtībā tās divas istabas, kur vienā no tām lemts mist skolotājam, otra domāta skolēniem, tur viņi mācīsies, ieturēs maltītes, pārgulēs nakti. Jāiestiklo logi, jāsalabo durvis, griesti un sienas jāizbalsina. Otrs amatnieks atkal pielabo šķūni un stalli; ar toJ ticis galā, viņš strādā pie vārtu un žogu labošanas. Un, kad sāks mācības, lai viss būtu kārtībā un izskatīgs, jo lietas, kas priecē acis, dod patikšanu arī sirdij un prātam.

…Jau no agra rīta kāds vīrs rokas pa grāvi tuvējā laukā. Vieta purvaina, stiegra, darbs nav viegls, un to, kas uz lāpstas uzņemts, katru reizi ar spēku jānokrata, stiepjoties pār grāvja malu, kad pats racējs kailām kājām iebridis līdz puslielam, mīcīdamies kā tāds purva velns. Lai gan tikai brokastlaiks, bet saule jau sāk cepināt neizturami, būs jāmetas vai gluži plikam. Tas jaunais skolotājs un Kubeles māju saimnieks Ernests Dinsberģis, nevis pie rakstāmgalda ar pedagoģisku gudrību sējumu priekšā, bet nostājies grāvja dubļos kā mālu skrīnē ar lāpstu cietajās rokās …

Tādi bija pirmie Dinsberģa soļi Kubeles skolā, kad viņš, 1838. gada vecajos Jāņos tur iegājis, sāka savu tautas gaismošanas darbu. Neatliekami bija jāsāk saimniekot, lai sev līdz rudenim nodrošinātu iztiku priekšā stāvošai ziemai. Precēts kalps ar sievu bija salīgts, par saimnieci atnāca māsa no Dingeskalniem, iegādāti divi zirgi un govis, no agrākā saimnieka atpirkti rati, arkls un citas saimniecības lietas, ecēšas kalps uztaisīja no egļu zariem. Lauki kaut kā tika apsēti, ar grūtībām sadabūja labības un kartupeļu sēklu. Par ierašanos savā dzīves un darba vietā Kubelēs pats Dinsberģis uzrakstījis šādas skaudras patiesības rindas:

«Bija svētdienas vakars pēc vecajiem Jāņiem, kad iejāju tajās tumšajās mājās. Kalps ar savu sievu bija aizgājuši uz pļavām, pļaut un grābt. Māsa mājās slauca tās trīs govis. Itin sērīgs apskatījos visu to pieminētu tukšību, un cik tas izrādījās pretīgi tai pilnībai, pie kā biju pieradis mācītāja muipā. Pienāca vakars; kur nu gulēt? Istaba un kambaris tukši. Māsa tur uztaisījuse sev guļu. Gulta pašam gan bija, bet tikpat tukša kā kambaris. No mācītāja kundzes es gan biju pa rubli nopircis divus vecus palagus, bet ar tiem vien nevar uztaisīt gultu; vajag arī, ja ne vairāk, taču arī čubas un maisu, kur tās iebāzt. Tās nebija. Tādēļ vakariņos drupantmaizi (tā dundadznieki sauc maizi, pienā iedrupinātu) sastrēbies, paņēmu savus palagus un vecus novalkātus paltrakus, jo cits seģis nekāds nebija, kāpu uz staļvirsu, kur atradu pāris klēpju vecas govju atēdas,tur uzklāju palagus un metos tur virsū; apsedzos ar saviem veciem paltrakiem; un tā Dinsberģu Ernests pirmo nakti pārgulēja savās jaunās skolas mājās!»

Un sāka Dundagā darboties skola purva malā, bieza meža ielokā, atstatu no dižceļa, tālu no pagasta centra. Barons tā gribēja, lai zemnieku bērnu bari netraucētu viņa mieru un atpūtu, lai tie būtu tālāk no acīm.

Grūti klājās Dinsberģim; kaut gan sākumā skolas bērnu nebija daudz, tikai ap desmit, vairāk arī nebija vietas tai kambarī, kuru iekārtoja mācībām. Nebija nekādu mācību līdzekļu, viena vienīga ābece priekš visiem un, protams, neiztrūkstošā baznīcas dziesmu grāmata. Un tā pati cīņa, kuru Dinsberģis it labi pazina, — cīņa ar tumsu visīstākajā vārda nozīmē. Petrolejas te nepazina, sveces iznāca par dārgu, un tāpēc nācās lietot to pašu tēvu tēvu apgaismošanas līdzekli — priežu vai bērzu skalu.

Un tā atspīdēja šī vājā skala uguns logā, ko dažs aizkavējies gājējs vēlā vakara stundā, iegriezies no dižceļa grūti izbrienamā meža ceļā,~ieraudzīja nejauši caur kokiem tikko mirgojošu.

Tie bija gari un grūti pieci gadi, kurus nācās aizvadīt Kubeles māju istabu toreizējās nokvēpušās sienās, taču domas par jauno skolas namu, tā celšanu deva ierosmi un modināja cenšanos darbā, bet darbs, jauku cerību un izredžu apskaidrots, vedās veiklāk, un grūtības vieglāk šķita pārvaramas.

Lai ar grūtībām, tas bija darbs vispārības labā, no vienas puses, cīņa par eksistenci skolas saimniecībā, no otras puses.

Nācis pie skaidrības par to, kas gaida Kubelēs un kādos apstākļos tur būs jādzīvo, Dinsberģis saprata, ka viņam grūti būs vienam izturēt dzīves nelabvēlību, vismaz sākuma posmā, kamēr uzcels jauno skolas namu, Dinsberģis arvien biežāk domās kavējās pie drauga, kur rast atbalstu grūtā brīdī. Šis draugs palika tur — mācītājmuižā, no kurienes viņš nu šķīries uz visiem laikiem, taču saites ar Agnēzi nošķirtībā nav atslābušas, bet kļuvušas vēl ciešākas.

Laiciņu pirms aizbraukšanas no pastorāta Dinsberģis bija visos sīkumos darījis zināmu Agnēzei, kāda dzīve viņus varJ gaidīt Kubelēs, vismaz sākumā, un vai viņa būtu ar mieru sākt kopīgu gājumu un cīņu ar šīs dzīves nelabvēlībām un grūtumiem. Agnēze tad bija atteikusi, ka viņas karstākā vēlēšanās jo ātrāk nodibināt kopdzīvi, runājusi ar vecākiem, kas viņas nodomu visā labvēlībā atbalstījuši. Tad jaunie ļaudis ieradās pie Agnēzes vecākiem un tur norunāja drīzas kāzas; arī Dinsberģa vecākiem nebija iemesla ko iebilst pret Ernesta nodomu.

Nav ziņu par Ernesta un Agnēzes gatavošanos kāzām, bet nebūs nekāds noslēpums, ka līgavaiņa kārtu Ernestam šūdināja neviens cits kā viņa nākošais sievastēvs drēbniekmeistars Lapiņš-Mačevskis un droši vien nevis ar cietu vesti, bet ar tās dziļu krūšu izgriezumu, vēlot līgavainim laimīgu dzīvi; par to liecina arī Dinsberģa ģīmetne, ko litogrāfiskajā tehnikā gatavojis Lange Darmštatē.

-*Ja personiskajā dzīvē Dinsberģis nu varēja būt apmierināts, ne tā ar darba lietām, bet jo īpaši ar jaunās skolas ēkas celšanu. Paredzēts to bija veikt pāris gados, taču darbi ieilga, jo ēku cēla klaušu kārtā: muiža deva būvmateriālus, pagastam vajadzēja gādāt darbaspēku. Eka bija paredzēta īsti prāva, ār kādām desmit istabām skolēniem un skolotāja vajadzībām, no tām divas klases telpas. Kaut arī lēnām, tad tomēr būvdarbi virzījās uz priekšu; to vērojot, līdz ar prieku Dinsberģī auga arī bažas. Vecajā ēkā ar desmit skolēniem viņš kaut kā bija ticis galā, bet, nākot gatavam jaunajam skolas namam, tajā pulcēsies jau vairāki desmiti skolēnu. Tie būs jāsadala pa nodaļām, visi reizē jānodarbina, būs jāmāca priekšmeti, kurus viņš pats vēl lāgā nav iepraktizējies mācīt, ,nav mācību grāmatu, mācību līdzekļu un daudz kas cits. Tas viss Dinsberģī modināja nemieru un rūpes.

Mācītājs Glēzers gan piesolīja savu palīdzību, drošinādams Dinsberģi nebaidīties no grūtībām un neprašanas, bet kāda varēja būt šī palīdzība, no kuras nekas liels nebija gaidāms, to Dinsberģis it labi saprata un paredzēja.

Apmierinājumu savās nestundās Dinsberģis meklēja pie Agnēzes, viņa draugu pilnīgi saprata un juta līdzi, bet tas arī bija viss, ko viņa spēja; tas, protams, bija maz iepretī tam nemieram un rūpēm, kas arvien pieņēmās un pieteica sevi it bargi un prasīgi.

Dinsberģim bija zināms, ka Cīravā-Dzērvē darbojas skola, kur skolas priekšnieks Bergmanis ne tikai māca bērnus, bet sagatavo arī skolotājus savam amatam. Dinsberģim radās vēlēšanās nokļūt šai skolā un tur kādu laiku pamācīties.

Par savu nodomu viņš ieminējās Glēzeram. Viņš, kā jau allaž, uzsvēra, ka Dinsberģa zināšanu pūrs pietiekoši pilns un ka šāds pasākums saistīts ar dažādām grūtībām, un tas maksās brangu naudu. Dinsberģim, protams, līdzekļu nebija, iekrājumu arī ne, jo — ko gan lielu varēja iekrāt ar desmit rubļiem gada algas! Dinsberģis tad apelēja pie mācītāja Glēzera sirdsapziņas — vai viņš nevarētu uz kādu laiku vajadzīgos līdzekļus aizdot? Glēzers aizbildinājās, ka viņam liekas naudas neesot, bet viņš par šo lietu solījās parunāt ar pilskungu.

Iegādījās, ka Glēzeram ap to laiku vajadzēja braukt uz Liepāju, bet pa ceļam uz turieni vai atpakaļ varēja iegriezties Cīravā-Dzērvē. Par to ierunājās Dinsberģis, un mācītājam nebija iebildumu, ja Dinsberģis brauktu līdzi, uzņemoties visus kučiera pienākumus šai ceļojumā. Dinsberģis tam piekrita, un tā viņi kādā februāra mēneša dienā devās ceļā.

3

Dinsberģis galvenokārt bija apbraukājis Dundagas novadu, bijis Talsos, Ventspilī. Šoreiz nu ceļš veda tālu pāri novada robežām: Dundaga — Talsi — Sabile — Saldus — Skrunda —: Aizpute ar gala punktu Liepāju. Tas bija pagarš ceļa gabals, verstis divi simti, ja ne vairāk. Bez tam Glēzers bija izteicies, ka pa ceļam pieturēs dažās vietās, lai atpūtinātu zirgu un paciemotos pastorātos, kur sastopami viņa radi un amatabrāļi.

Dinsberģis no šī ceļojuma varēja tikai iegūt, turklāt viņam braucienā galvenais mērķis bija Cīrava-Dzērve, kur paredzēts iegriezties atpakaļ braucot. Daudz ko Dinsberģis guva Vānē, kur viņi pārgulēja nakti. Skola atradās jaunā un plašā ēkā, kas ērti pielāgota un iekārtota skolas vajadzībām, tajā mācījās ap trīsdesmit skolēnu. Ciemiņus skolas saimnieks aicināja piedalīties lasīšanas, rēķināšanas, dziedāšanas stundās. Dinsberģis skolotāja darbā novēroja daudz ko tādu, kas viņam līdz šim bija nezināms; viņš cītīgi pierakstīja visu, kas varētu būt noderīgs klaseš darbā, kārtības nodibināšanā, attiecībās ar skolēnu saimi. Kā cītīgs vārpu lasītājs labības laukā Dinsberģis vāca un krāja to mazāko gudrības graudu, kas paplašināja viņa redzes loku, asināja prātu.

Un, kā arvien tādos gadījumos, viņam uzradās doma par to, cik maz viņš vēl zina, cik niecīgs , viņa zināšanu krājums. Ko gan es, neievērojams, no zemnieku ļaudīm nācis cilvēks, zinu no tiem milzīgajiem gudrību apcirkņiem, ko cilvēce krājusi no paaudzes uz paaudzi?

Braucēji jau tuvojās savam ceļa mērķim; atstājot Aizputi, Glēzers pavēstīja Dinsberģim ko interesantu, par ko viņam līdz šim nebija jausmas.

— Netālu no šejienes ir Lipaiķi, šī vieta ir ievērojama ar to, ka turienes pastorātā dzimis lielā vācu mūziķa Bēthovena draugs Amenda, un šai ziņā šis novads var būt lepns.

4

Jau otro nedēļu Glēzers uzturējās Liepājā, ciemodamies pie radiem un dažādās darīšanās; līdz ar viņu kavējās arī Dinsberģis šai pilsētā, kura viņam līdz tam laikam nebija pazīstama, bet nu bija izdevība to iepazīt. Dinsberģim palika daudz brīva laika, ko viņš vadīja savvaļā, klejodams pa pilsētu, tās ielām un laukumiem.

Kādu dienu Dinsberģis, staigādams pa pilsētu, nejauši ieraudzīja pie kāda nama tirgus laukuma tuvumā izkārtni, kas vēstīja, ka šeit atrodas grāmatu un rakstāmlietu tirgotava. Bet iegadījās svētdiena, kad veikals bija slēgts, un Dinsberģis nolēma te iegriezties kādu citu reizi, lai iegādātos sev kādu grāmatu, vismaz šim ceļojumam par atmiņu. Toreiz viņš nevarēja iedomāties, ka pēc gadiem Liepājas grāmatu izdevējs K. Ukstiņš laidīs klajā viņa grāmatas, turklāt apjomā prāvākās kā «Vispārīgā vēsture» četros sējumos, «Senie grieķi» un citas.

Vienu novakari, vaļu turēdams, Dinsberģis atkal izgāja pastaigā pa pilsētu. Šoreiz viņš negāja pa ielām, kuras pazina, bet izvēlējās nezināmas vietas. Aizgāja arī līdz ostai, vēroja, ka gluži brangi kuģi piestājuši krastā, bet viss tāds saspiests, šaurs, kā uz delnas; iedomājās Ventspils ostu, kuru pazina, plaša — ka ne pārbļaut, bet te tikai mazs lingas sviediens līdz otram krastam.

Vienu dienu viņš izlasīja uz kāda ielas stūra lielā sludinājumu lapā, ka viesnīcas zālē notiks teātra izrāde. Viņš par šādām izrādēm jau agrāk bija lasījis, bet nebija tās redzējis. Viņš nopirka ieejas biļeti, tā maksāja brangu

naudu — veselas trīsdesmit kapeikas, pie kam Dinsberģis paņēma to pašu lētāko. Dinsberģis ar nepacietību gaidīja nolikto dienu, kad izziņota izrāde, bet piedzīvoja vilšanos. Kad izsludinātā vakarā viņš ieradās, lai noskatītos neredzētos brīnumus, izrāde tika atcelta — bija tik mazs apmeklētāju skaits, ka rīkotāji neturēja par iespējamu izrādi sākt. Skāde gan, Dinsberģis nodomāja, saņēmis atpakaļ naudu par biļeti; redzams, liepājnieki ne visai mudīgi ver vaļā makus teātrim. Toreiz Dinsberģis gan nevarēja paredzēt, ka pēc gadiem pats viņš sarakstīs un publicēs savu pirmo joku spēli piecos cēlienos «Skaistais degons» (1862).

Ciemošanās un uzturēšanās laiks Liepājā tuvojās beigām. Dinsberģis pietiekoši bija izstaigājis un iepazinies ar pilsētu. Pāris dienu pirms aizbraukšanas viņš iegriezās dažos veikalos, lai nopirktu un pārvestu Agnēzei kādu velti. Pēc kopdzīves nodibināšanas viņi nekad vēl uz tik ilgu laiku nebija šķīrušies, un viņš skaudri izjuta vientulību.

Izlasījis izkārtni un palūkojies diezgan plašā veikala skatlogā, Dinsberģis iegāja, nesastapis neviena apmeklētāja. Kāds te liels klāsts audumu baķu un citas mantas apģērbiem, Dinsberģis nobrīnījās, pārlaidis skatienu letei un plauktu rindai. Viņu tūdaļ saņēma kāds izveicīgs pār„ de vēj s, zemu klanīdamies:

. — Bitte, was wьnschen Sie sich?

—    Man, jaunskungs, galvas drāniņu, bitte, lūk, ko . man vajaga.

—   Ak galvas drānine kungs vēlas? Bitte, bitte!

Un pakalpīgais bitētājs izklāja gaiši musturotus. katūna galvas lakatiņus, ka ne izvēlēties, un Dinsberģa skatiens apstājās pie kāda gaiši krāsaina.

—   Un kā ar cenu? — Dinsberģis jautāja.

Pārdevējs minēja katram lakatam savu cenu, kas visas

turējās ap rubli.

—   Dārgi, jaunskungs, — Dinsberģis teica, — tik dārgu nevaru pirkt, — vēl piebilda, labi zinādams, ka veikalnieki garasti daudz uzprasa.

Beigas pēc krietnas diņģēšanās vienojās par cenu, un pārdevējs iesaiņoja pirkumu rozā ietinamā papīrā, novēlēdams ilgu un labu nēsāšanu lakata valkātājai.

Nākošā dienā ceļš veda uz Cīravu-Dzērvi.

SEPTĪTĀ NODAĻA

1 —

Cīravas-Dzērves skola, to sauca arī par Bergmaņa skolu, deviņpadsmitā gadsimta pirmajā pusē bija īpatnēja mācību iestāde, kura ar savu labo slavu kļuva pazīstama tālu aiz sava novada robežām. Kad Kurzemē un Vidzemē sāka dibināties pirmās latviešu pagastu skolas, te vēl nebija nevienas mācību iestādes, kas gatavotu tautskolotājus šīm skolām. Pirmā tāda tipa izglītības iestāde radās Cīravā-Dzērvē: pie turienes pagasta skolas sāka darboties tāda kā īpaša skolotāju sagatavošanas nodaļa skolotāja Andreja Bergmaņa vadībā. Pats viņš skolotāja amatam bija izglītojies Prūsijā, apmeklēdams Rītprūsijā Mezdeksenes skolotāju semināru; šo pasākumu visai aktīvi atbalstīja un sekmēja Cīravas mācītājs Jānis Volters, kas pazīstams kā Herdera tipa darbinieks.

Bergmaņa skolotāju sagatavošanas skola, dibināta 1833. gadā, bija priekštece skolotāju semināram Valmierā, kas saka darboties 1839. gadā Jāņa Cimzes vadībā, un Irlavas skolotāju semināram, ko nodibināja 1834. gadā. Atzīmējams, ka pirmais skolotāja amata aspirants, ko Bergmaņa skola sagatavoja 1835. gada izlaidumam, bija no Ventspils novada, un šis aspirants, tūdaļ uzsāka strādāt Zūru skolā ar apmēram simts skolēniem.

Cīravas-Dzērves skola kļuva populāra arī ārpus Latvijas robežām — Krievzemē. Tā kņaziene Dolgorukija nosūtīja pie Bergmaņa mācīties savus dzimtļaudis Vasili un Naumu no Orlas, kuri, jādomā, bija ar nelielām zināšanām vācu valodā, jo Bergmanis krievu valodu neprata.

Bergmaņa skolas audzēknis bija arī vēlāk plaši pazīstamais skolotājs, tautas atmodas darbinieks un Krišjāņa Voldemāra līdzgaitnieks Andrejs Spāģis; viņš absolvēja skolas kursu 1836. gadā un pāris gadu darbojās turpat kā Bergmaņa palīgs, pēc tam aizgāja uz Meldzere.s pagasta skolu, kur pēc dažu gadu nostrādāšanas viņam iznāca sadursme skolas lietā ar turienes muižas īpašnieci baronesi Dortēzeni, pret kuru cēla prāvu tiesā, un šī tiesāšanās vilkās veselus septiņus gadus, aizgāja līdz valdošam senātam, un, protams, Spāģis zaudēja.

65

Cīravas-Dzērves skola bija Dinsberģa brauciena mērķis, un viņš ar lielāko nepacietību gaidīja brīdi, kad varēs

3 4426

tikties ar Bergmani un noskaidrot jautājumu, kas viņu urdīja: pamācīties kādu laiku Bergmaņa skolā, lai papildinātu savas zināšanas. Šo tikšanos un pirmos iespaidus vēlāk Dinsberģis dzīvi aprakstījis savā autobiogrāfijā; to nesniedzot atstāstījumā, dosim vārdu pašam Dinsberģim, izlaižot viņa aprakstā dažus nenozīmīgus sīkumus:

«Iegājām ar mācītāju pie skolotājā Bergmaņa kunga. Sasveicinājušies mācītājs Bergmaņa kungam, uz mani rādīdams, ierunāja, ka es gribot uz kādu laiciņu pie viņa nākt mācībā un tā labāk sataisīties uz skolmeistera amatu.

Uz to Bergmaņa kungs mani tā uzrunāja:

—    Mīļais, vai jūs no tiesas vēl gribat nākt manā skolā? Rādās, ka jūs skolas gadus jau pārdzīvojuši?

—    Tā jau būs gan. Esmu divdesmit četrus gadus vecs; bet nu manim jāpaliek par skolmeisteri. Mums taisa jaunu, lielu skodas namu, kur sanāks vairāk skolēnu, ko mācīt vajadzēs vairāk saprašanas; un, kad nu šī tā vienīgā skola Kurzemē priekš skolmeisteriem, tad gribētu arī labprāt še tikt un šo to vēl piemācīties.

—    Tā ir gan, •— mācītājs teica. — Skolmeistera būšana pie mums vēl ir jauna, neparasta lieta; tādēļ viņš še vēlētos ar to drusciņ tuvāk iepazīties. Jo dzirdam, ka jūs darbojoties ar jauniem skolmeisteriem.

—    Tā drusciņ ar tiem darbojos gan un vairāk vasaras laikā, tad nav pagasta skola un ir vairāk vaļas.

—     Tad labi. Pa vasaru arī domāju nākt, — es teicu.

—   Kad un uz cik ilgu laiku domājiet nākt? — tā Bergmanis.

—    Kad nu man pa ziemu bērni jāmāca un nav vaļas še palikt, jebšu to labprāt vēlētos, tad še būt un redzēt, kā ar pagasta bērniem jādarbojas: tad domāju no šī nākoša pirmā maija līdz. pirmām novembrim, — es viņam atteicu. — Bet, kad nu sešus mēnešus šajā jūsu skolā palieku, cik tad manim par skolu, ēšanu, apmazgāšanu un gaišumu, jo. rudeni paliks tumši vakari, būtu jāmaksā? Pats šinī tālā svešumā neko nezinu apgādāt.

—    No tiem, kas še atnāk uz vienu vai vairāk gadiem uz savu rēķinumu par skolmeisteriem mācīties, ņemu papriekš sešdesmit, bet pēcāk septiņdesmit rubļus par gadu.

—    To gan nevarētu teikt vis padaudz, — es viņam atbildēju. — Un, kas laikam pārtikuši jaunekļi, tie to gan

var, bet es esmu gluži nabaga virs un jauns iesācējs, kam nav nekādas naudas.

—    Tā ir gan tiesa, — mācītāfs piebilda. — Mans Dirisbergs knaps vīrs mantības ziņā. Otru gadu jau dzīvo gluži tukšās nabagu mājās, kas viņam atdotas par skolmeistera iedzīvi un algu, un viņam nav neviena, kas tam roku pasniegtu.

—    Nu, lai tad tikai nāk, gan jau iztiksim, — Bergmaņa kungs teica pasmaidīdams.

—    Nē, — es teicu. — Uz to nevaru. Lūgtos, skolmeistera kungs, pasacīt, bez kā jūs mani nevariet pieņemt uz tiem sešiem mēnešiem, lai zinu, vai to iespēju maksāt vai ne.

—    Nu ko tad no jums dņudz paģērēšu, kad jums tāda karsta luste te nākt un mācīties, tomēr divdesmit rubļi jums par to pusgadu taču būs jāmaksā. Rokas ziedu taču jau vajaga.

—    Labi! To raudzīšu kā varēdams sadabūt. Paldies, skolmeištera kungs, ka esiet tik laipnīgi manim, svešam cilvēkam, un uzņemiet tik lēti savā apgādībā un mācībā.

' Pirmā maijā ar dieva palīgu būšu klāt un te palikšu līdz pirmo novembri.

Tad sadevāmies rokas un saskūpstījāmies. Un tad, ardievas atdodami, atvadījāmies un pārbraucām mājās.»

2

Pēc atgriešanās Kubelēs no Cīravas-Dzērves ceļojuma ,un salīdzinot šīs divas vietas, Dinsberģis jutās kā dalīts savos redzējumos un izjūtās; cik tur skolā viss bija samērā labi nostādīts, redzami saistošs, patīkams, tik tam pfetstatā te viss tumšs un nepievilcīgs; tur skolas namā plaši un gaiši, saules pielijuši logi, te šauri četrrūšu lodziņi, un tie, kas laika gaitā tikuši izdauzīti, aizbāzti ai* lupatu vīšķiem… Viena vienīga caurstaigājama istaba, kur bērni mācās un uzturas, bet tur ērtas klases istabas, īpašas telpas, kur skolēniem ieturēt maltīti un pārgulēt. Kāda neizmērojama, starpība! Vienīgais apmierinājums, ka tā tas vairs ilgi nepaliks, jaunais skolas nams top, kauču arī ļoti gausi.

67

Drīz vien Dinsberģim vajadzēja atkal posties ceļā — uz veselu pusgadu Cīravā-Dzērvē, jo pirmais maijs vairs

3*

nebija tālu. Ar skumju vaigu Agnēze gatavoja visu vajadzīgo, ko līdzi ņemt, galvenokārt veļu; arī apģērbam un apaviem vajadzēja būt kārtībā: svešā malā un svešos ļaudīs viss līdz pēdējai podziņai lai būtu vietā viņaa Ernestam;. pats Dinsberģis pievienoja dažas personiskas lietas un sīkumus, bez tam papīru, kur pierakstīt nodarbībās svarīgāko, arī sacerējumiem, jo pēdējā laikā viņš arvien vairāk pievērsās literāriem darbiem, īpaši dzejā. Bet mājā arī vēl bija daži neatliekami darbi darāmi; sevišķi Dinsberģim rūpēja skolas saimniecība, kura nu.atstājama kalpa ziņā; tiesa, mājās paliek vēl sieva un māsa, bet lauku un pļavas darbu izkārtošanā un to veikšanā viņām būs jāvadās no kalpa labpatikas.

Visu to vērā ņemot, Dinsberģis nevarēja aizbraukt no Kubeles bezrūpīgs un nesaistīts — no savlaicīgas siena sastrādāšanas un labības ražas kārtīgas ievākšanas atkarīga viņa ģimenes labklājība uz veselu gadu, jo skolas saimniecība bija Dinsberģa vienīgais ienākumu avots — viņa alga un iztika, un viņš labi saprata, ko nozīmē, ja saimniecības darbiem kārtīgi neseko paša saimnieka visuredzīgā acs;taču šoreiz gribot negribot jāpaļaujas uz tuvinieku vērību un kalpa godīgumu: iztrūkšana uz pusgadu nebija nekādā ziņā atliekama.

Mācības ar pirmo maiju Bergmaņa skolā, kuru tikpat labi varētu dēvēt arī par semināru, iesākās tekoši. Šajā pusgadā mācījās kādi seši audzēkņi, Dinsberģi ieskaitot. Nodarbības notika galvenokārt priekšpusdienā, arī pēcpusdienas cēlienā priekšlasījumu un pārrunu veidā. Bergmanis bija pietiekoši izglītots un labi sagatavots savam uzdevumam; priekšlasījumi vienmēr bija rūpīgi izstrādāti un nodarbības interesantas; pārrunas turpinājās un notika nereti vēl ārpus darbu plāna, jo Bergmanis ar saviem audzēkņiem pavadīja kopā katru izdevīgu, brīvu laika strēķi. Viņam nekad netrūka vielas dalīties ar saviem audzēkņiem. Vecumā būdams tikai viņpus trīsdesmit gadiem, Bergmanis savu audzēkņu vidū, kuru vecums svārstījās ap divdesmit, jutās it iekļāvīgi, gadu starpība neā!tturēja viņu garīgo savstarpējo tuvināšanos.

Bieži vien Bergmanis dalījās atmiņās un iespaidos, ko guvis, mācoties Mezdeksenes skolotāju seminārā un ceļojumā pa Rītprūsiju.

Bergmanis mēģinājies arī daiļliteratūrā, uzrakstījis dažus dzejoļus, kuri tālu nesniedz viņa prozas līmeni. Būdams turklāt liels savas zemes patriots, veltījis Kurzemei šādas rindas:

«Kad nāks tas .laiks, kurā Kurzemes jaunekļi — ar augstākiem spēkiem pušķoti — tos varētu tēvuzemes dienestu no citādas puses spēs aplūkot kā tagad? Kad tas būs, kur dēls saviem vecākiem, brālis brāļam spēs pārrakstīt: «Es vēl dzīvoju, man gan labi klājas — mans bēdu biķeris nav vis tik rūgts, kā jūs bēdājaties, kā pats domāju.» Kad tas būs, kur Kurzemes īsta laime^ziedēt sāks? Kurzeme, Kurzeme! steidzies tavas tumšas palejas apgaismot, iekš viņām ieslēpts nesverams zelts. Mosties, Kurzeme! celies!!!»

Piezīmējams, ka Bergmanis savas vēstules rakstījis no Rītprūsijas latviešu valodā, pie kam liela daļa vēstuļu publicētas «Latviešu Avīzēs»; tai pašā šo avīžu 1831. gadagājumā četros numuros publicēts arī Bergmaņa diezgan plašais ceļojuma apraksts.

Šie Bergmaņa stāstījumi deva iespēju viņa audzēkņiem ielūkoties citu tautu dzīvē un tās dažādās izpausmēs, taču visvairāk viņi guva pedagoģijas jomā, un Dinsberģis visaugstāk vērtēja zināšanas, ko ieguva un varēs izlietot praktiskajā skolotāja klases darbā, sevišķi tas attiecās uz stundas novadīšanu, tās galvenajiem momentiem, tāpat uz disciplīnas jautājumu, skolotāja un audzēkņu savstarpējām attiecībām un citām svarīgām mācīšanas un audzināšanas lietām. Šos ieguvumus Viņš cerēja pilnā mērā izmantot darbam jaunajā skolā, kuras tapšana gan vilkās vēža gaitā, tačti par tās pabeigšanu nevarēja būt šaubu.

Lai kā Dinsberģis vēlējās savu mācību laiku Bergmaņa skolā pagarināt, tas diemžēl bija jābeidz norunātā teroniņā — oktobra beigās, kad Dinsberģim atbrauca pakaļ viņa brālis, kas viņu bija atvedis šurp maija sākumā. Vēlāk Dinsberģis savā autobiogrāfijā izteicies, ka Bergmaņa skolā pavadītais mācību pusgads viņam saglabājies atmiņā kā visjaukākais laika posms visā viņā mūžā.

Bija pienākusi šķiršanās diena:

Rudens mīlīgi pieļāvīgs, sauss un dažudien pat saulains. Tāds laiks pieturējās arī Dinsberģa aizbraukšanas dienā. Jau no vakara Dinsberģis visas savas lietas sakārtoja, lai nākošajā dienā nebūtu nekas tāds darāms, lai varētu justies brīvs atvadām. Sirdī bija drīzas šķiršanās skumju smeldze. Kā nekā vesels pusgads aizvadīts kopīgā darbā un interešu lokā. Tas radīja ciešas, biedriskas attiecības ne tikai starp audzēkņiem, bet arī ar viņu saimes dvēseli — skolotāju un draugu Andreju Bergmani. Visu mācību laiku viņš bija līdzīgs starp līdzīgiem, kā viens no nelielās saimes locekļiem, kā vecākais brālis. Patiesi, Bergmaņa izturēšanās pret saviem audzēkņiem — nākošajiem tautskolotājiem varēja noderēt kā krietns paraugs, un arī no šī viedokļa audzēkņi pārņēma no viņa daudz kā laba. Un nav brīnums, ka Bergmanis ar savu draudzīgo izturēšanos ieguva savu audzēkņu cieņu.

Izbija no audzēkņu sastāva vienīgi Dinsberģis, kam tūliņ vajadzēja stāties darbā, pārējie palika turpināt mācības līdz nākošajam pavasarim. Cik labprāt Dinsberģis būtu vēl palicis papildināt savu zināšanu apcirkņus, bet diemžēl nebija ne līdzekļu, ne laika.

Kad pietuvojās aizbraukšanas laiks, visi skolas biedri 'ar Bergmani priekšgalā devās Dinsberģi izvadīt. Pulciņā viņi gāja no skolas pa ceļu, kas veda no pakalnītes, aiz viņiem gabaliņu turējās pajūgs, ko vadīja Ernesta brālis Kārlis. Valodas diez kā negribēja veikties, visi izjuta atvadību tuvošanos, un kas zina — kad un vai jel kādreiz iznāks atkal tikties dzīves līkumotā un nelīdzenā ceļā.

Noskaņu uzmundrināja Bergmanis:

—    Draugi, neba nu uz mūžu šķiramies! Cerēsim, ka kādā ceļa līkumā var iznākt necerēta sastapšanās arī mums. Dzīve mīl sagādāt pārsteigumus — kā nepatīkamus, tāpat priecīgus.

Runātājam pārējie piekrītoši atsaucās.

—    Ardievu, mīļo Ernest, — Bergmanis teica. — Dari savu darbu joprojām ar tīru sirdi un atceries draugus, kuri katru brīdi gatavi sniegt tev palīdzīgu roku, kad vien tas būs vajadzīgs.

—   Mīļo skolotāj, — Dinsberģis teica, — no visas sirds pateicos jums par krietnajām mācībām, ko man sniedzāt, par laipnību un sirsnību, par pretimnākšanu, ko esmu no jums saņēmis. Paldies, paldies!

Un skolotājs ar audzēkni sirsnīgi saskūpstījās.

Tāpat no biedriem atvadījies, Dinsberģis novietojās ratos, atgriezās vēl, ar roku pamāja, un bērītis,\braucēju skubināts, uzņēma riksi.

Palicēji bridi palūkojās nopakaļ aizbraucējiem, tad saka lēni soļot atpakaļ uz skolu.

Kad pēc laiciņa Dinsberģis vēl atskatījās, viņa pavadītāji jau aizzuda aiz kuplā ceļamalas paegļa … Tur aizgāja tie, kas vēl turpinās sevi pilnveidot derīgām zināšanām, Dinsberģis nodomāja, bet mans skološanās ceļš nu ir galā. Kas mani vairs skolos? Tikai pats sevi, un vienīgais mans turpmākais skolotājs dzīve, bet dzīves skola •— barga skola.

3

Jau no pēcpusdienas Agnēze gaidīja Ernestu pārbraucam. Iedama saimniecības kopšanā no istabas uz klēti, aku vai kūti, viņa pameta acis uz ceļa pusi, kur neko daudz un necik tālu nevarēja saredzēt, jo tuvu mājām ceļš ievijās mežā un izzuda skatienam. Un kas nu tas par ceļu! Kokmateriālus vedot skolas būvei, tas izbraukts kolkains un līkumots, un tās pāra verstis no lielceļa līdz Kubelēm kā maza ellīte, kur mokās zirgi un lūst rati.

Metās jau novakare, bet no braucējiem ne vēsts, un Agnēze sāka bažīties, vai tik šodien sagaidīs? Būtu ceļš viegli staigājams, viņa, nelūkojoties uz nogurumu dienas solī, labprāt paietu pretī kādu gabaliņu, kaut līdz lielceļam, bet tumsā doties mežā'— tikpat kā pie vilkiem un lāčiem.

Tikai ļoti vēlā stundā ceļavīri pārradās, kad viņus nemaz vairs necerēja sagaidīt. Agnēze cēla priekšā uzsildītas vakariņas abiem, vēlā laika dēļ Ernesta brālis Kārlis palika pārnakšņot. Nu bija ko pārrunāt — stāstīt un klausīties. Ernests iztaujāja Agnēzi par visu, kas nozīmīgāks lēcies mājas dzīvē un saimniecībā; viņa rūpes bija vietā, jo ziema vairs nebija aiz kalniem, un dzīves iztikas prasības diemžēl nav noraidāmas.

Savukārt Agnēze izjautāja Ernestu, un Ernests, neko neslēpdams, stāstīja, kas sievu varētu interesēt; viņam bija patīkami, ka Agnēze netaujāja tikai par notikumiem un piedzīvojumiem, bet vēlējās zināt, ko viņš ieguvis klāt savām zināšanām par bērnu mācīšanu un audzināšanu.

—   Tu laikam tagad ļoti gudrs tapis, Ernest? — Agnēze jautāja.

—   Ak, Agnēz, cik nu cilvēks vispār var būt gudrs! Tiesa, esmu šo to piemācījies un uzkrājis, bet tas ir tik maz. 1

—   Bet bērnus tev tagad vieglāk būs mācīt?

—   Nenoliedzami, ka esmu daudz ko apguvis savam skolotāja amatam, bet tas ir pavisam savāds amats. Galdnieks, ja viņš prot pienācīgi rīkoties ar ēveli, kaltu, svārpstu, zin savārīt labu līmi un nopulierēšanas māku, ir jau gatavs meistars. Ar skolotāju tas gluži citādi, jo viņām darīšana ar dzīviem cilvēkiem, ar bērniem, kas katrs ir savāds. Mūžu dzīvo — mūžu mācies, skan tautas paruna, un tie nav tukši, bet ļoti gudri un pareizi vārdi.

—   Tas taču ļoti grūts darbs, vai ne?

—   Taisnība, grūts, bet vajadzīgs un svētīgs.

Un Dinsberģis iesāka savu grūto darbu ar bērnu pulciņu tai pašā zemajā Kubeles istabā, kas bija caurstaigājama ne tikai mājas iedzīvotājiem, bet arī visiem vējiem, lai arī no kādas puses tie nākuši. Tas bija smags darbs, grūtos apstākļos veicams, pa tumsu taustoties šī vārda tiešā nozīmē, jo skala uguns garajos rudens vakaros pavisam vājš apgaismošanas līdzeklis. Bet strādāt vajadzēja, nācās samierināties ar pašreizējo stāvokli. Un šis sauktais pagaidu stāvoklis vilkās vēl veselus divus gadus. Pa šo laiku arī Dinsberģa personiskajā saimniecībā gadījās viena otra nediena. Vēlēdamies tikt pie labāka zirga, viņš, sagrabinājis savus taupījumus, nopirka staltu ērzeli, ar ko izbraukt dažādās vajadzībās uz muižu, uz dzirnavām, uz Talsiem, bet nelaime nenāk brēkdama. Kādā klusā un tumšā rudeņa naktī, gājis apkopt savu staļļa saimi, Dinsberģis atrada tukšu steliņģi…

4

Rīts tāds apmācies, drēgns, salts, šķiet, lipīga migla nepatīkami lien tikpat kā^aiz apkakles. Muižas parka malā aug varena <goba, sliedama savu galotni augstu pret dū-' makainām debesīm; no vakariem atlido divi kraukļi, tie laiciņu riņķo, riņķo Virs muižas dakstiņu jumta, tad kārkādami nosēstas gobas galotnē, paķērc brīdi, tad apklust, Dundagas barona kabineta logs taisni pret gobu, tie divi tur gobā apklusuši, bet uzsāk sarunu citi divi ērtajā barona kabinetā: kas tie tādi?

Atzveltni omulīgi atlaidies barons Sakens, viņam iepretī tādā pašā krēslā vietu ieņēmis mācītājs Glēzers, kam nupat sulainis pavēris smagās durvis uz barona darbistabu. Barons licis ataicināt mācītāju, pēc viņa domām, svarīgā lietā, kas pārrunājama un noskaidrojama. Viņš iesāka:

—    Kā jau zināt, mācītāja kungs, jaunais skolas nams drīz nāks gatavs, ar rudeni sāksies mācības, Dinsberģis sāks tur mācīt zemnieku bērnus.

—   Tā gan, barona kungs. Viņš jau it brangi iestrādājies savā amatā.

—   Tas no vienas puses, bet katrai medaļai ir arī otra puse.

Mācītājs kļuva vērīgs, nebūdams skaidrībā, uz ko īsti tēmē barons.

—   Jūs man toreiz ieteicāt Dinsberģi skolotāja amatam, un es devu savu piekrišanu. Tas nu tā, un cik viņš derīgs savā darbā, jūs to zināt labāk. Bet man ienākušas par viņu ne visai labvēlīgas ziņas. Kāpēc viņam bija jābrauc uz to Cīravu-Dzērvi? Itin kā papildināties zināšanās? Cik vajadzīgs zemnieku bērnu apmācīšanai dievticībā un paklausībā, to, manuprāt, viņš zina, un ko tad vēl? Vai jums tā neliekas?

—    Pareizi, barona kungs, bet viņš brīnum uzstāja, tas viens, otrkārt, darba metodiskā puse viņam stipri kliboja, un to pamācīties derēja, jo katram amatniekam vajadzīga sava darba prasme, lai viņš kārtīgi varētu darbu veikt.

—    Pieņemsim, bet kāds viņš kā cilvēks savās domās, kas viņam īsti aiz ādas, arī uz to nevaram vienaldzīgi noskatīties. Dzirdēts, ka viņš savos rakstītos pantos zobojas par kungiem, bet izceļ un aizstāv savu zemnieka kārtu. Tā jau mūsu goda apskādēšana, kas nav pieļaujams.

Mācītājs juta mazu gandarījumu, ka par šo gadījumu ' barons dabūjis zināt tikai tagad, kad viņš, Glēzers, to jau tikpat kā aizmirsis, tātad barons nevar lepotres ar savu ziņu pienesēju ātru rīcību.

—    Bija viens tāds gadījums, tas notika diezgan sen, kad viņš uzrakstīja ko tādu. Es viņam toreiz stingri aizrādīju, un viņš solījās tādus rakstījumus neturpināt.

—    Labi tas nav, — barons noteica, ne visai apmierināts. —r Kā jau sacīju, drīz jaunais skolas nams nāks gatavs. Līdz šim Dinsberģis ņēmās ar dažiem bērniem tumšajā zemnieku istabā, viņa mācības un viņa balss turpat-ā^ī apklusa, nekur tālāk neaizskanēdama, tagad nu darbs būs plašāks ar daudziem desmitiem bērnu. Tādēļ gribēju šo lietu ar jums pārrunāt, lai vēlāk neceltos pārpratumi un nesaprašanās.

—    Jums taisnība, barona kungs, bet es viņu un viņa darbību neizlaidīšu no acīm, braukšu it bieži uz skolu kontrolēt, kas tur notiek. Tas jau arī mans draudzes.gana pienākums — vadīt ļaužu prātus un viņu kristīgu dzīvošanu pa īstu ceļu, lai neviena avs nenomaldītos un nenonāktu vilkam pa ķērienam.

—    Labi sacīts, — barons nopriecājās. — Tas nemiera gars slēpdamies lien starp ļaudīm tāpat kā vilks pa ganībām un uzglūn, kur tik kāda aita vai aunelis pa zobam. Tādēļ mums jābūt uzmanīgiem, mācītāja kungs, un ceru, ka mēs allaž sapratīsimies visās lietās.

'— Citādi tas nemaz nav domājams, barona kungs, tikai tā, — mācītājs piekrita.

Sulainis pieteica maltīti, barons un mācītājs devās uz ēdamistabu, kur viņus gaidīja otru brokastu galds.

ASTOTĀ NODAĻA

1

Beidzot notika jaunās skolas atklāšanas diena. Skolā tā bija īsta Jurģu diena, kaut gan parasti Jurģi katru gadu notika aprīlī, Kubeles skolā tie iegriezās decembra beigās, pašā Ziemsvētku laikā. Pārcelšanās aizvilkās visu svētku nedēļu, jo piecos gados, kas pavadīti vecajā ēkā,, bija uzkrājies ne mazums visādu mantu un krāmu dažādām dzīves vajadzībām. Vai visas nepieciešamās istabas lietas Dinsberģis pagatavojis pats brīvajā laikā, kaut gan īstā vārda nozīmē viņam tāda brīvlaika nemaz nebija.

Cik vecaja majā bija saspiesti un šauri, jaunajā nu varēja it brangi izvērsties, kur skolotājā dzīvoklim bija ierādītas trīs ērtas istabas. Divās klases telpās izvietoja

četrvietīgus skolēnu solus, tāfeli uz stakles, bet tas arī

% viss, nekā vairāk. Vajadzēja vēl pagatavot skolotāja katedri, skapi, kur vietot dažādus sīkus skolas piederumus.

Jaungadu nosvinēja jaunajā skolas namā, un pēc tā sauktās Zvaigznes dienas Dinsberģis uzsāka skolas mācības ar kādiem sešdesmit skolēniem. Tas bija negaidīti kupls skaits, kas liecināja, ka vecāki dzīvi atsaukušies ar bērnu sūtīšanu skolā.

Tagad nu bija gluži kascits un neparasts — jauns un plašs skolas nams, pāri pussimtam liels bērnu skaits, pats skolotājs braucis uz patālu skolu pirms tam vēl piemācīties klāt zināšanām, kādas jau bija apguvis un pārvaldījis, un tāpēc nav brīnums, ka bērnu vecākos radusies ne tikai interese, bet arī uzticība jaunajai skolai un tam, kas tur tiks darīts. Dažas dienas aizņēma skolēnu sadalīšana pa grupām; lielais vairums bija pilnīgi bez kādām priekšzināšanām, daži jau pazina burtus, pat rakstītos; visus vajadzēja pārbaudīt, iztaujāt, ievest sarakstos ar attiecīgām ziņām, nosacīt zināmu kārtību, katrai mācībai un grupai iedalīt savu laiku, sastādīt ko stundu sarakstam līdzīgu. Mācību līdzekļu nekādu, izņemot dziesmu grāmatas, ko bērni tika aicināti ņemt līdzi, un zoss spārnu spalvas rakstīšanai. Ar šīm spalvām bija lielas daļas — bērni neprata tās ne piegriezt, ne ar tām rīkoties, un no skolotāja prasīja daudz laika, pirms lielākie un apķērīgākie paši iemanījās spalvas pielāgot darbam. Pirmajā dienā daļai bērnu uz skolu atnāca līdzi arī vecāki, galvenokārt mātes, un radās visādi atgadījumi. Vienu dienu pie Dinsberģa atnāca māte ne ar dēlēnu vai pusaudzi, bet, redzams, gluži brangu vīru, kam, varētu likties, prāts vairs ne pie grāmatām, bet uz precībām, un tomēr .. . Pats tāds pavisam ierāvies, kautrīgs, un mātei gribot negribot bijis jānāk līdzi, lai ierunātu savu auklējumu skolā.

—  Redzat, skolas kungs" atvedu jums savu Ansi, viņam pašam tā kā kauns … — māte nenobeidza.

—  Par ko kauns? — Dinsberģis atjautāja. — Tāds liēls vīrs, saki jau pats savu vajadzību.

—  Viņam bail, ka nenoraida tā lielā auguma dēļ, paši tie gadi jau ne tik briesmīgi, tikai septiņpadsmit. Vai nebūs par vecu? — māte bažīgi jautāja, bet pats Ansis mēmi skatījās grīdā.

—   Mācīties nekad nav par vēlu, cilvēkam jāmācās visu mūžu, un labi, ja kam patīk to darīt. Cik tad tev īsti ir to gadu — vai pats arī zini? — Dinsberģis griezās ar jautājumu pie paša vainīgā.

—   Kā māte jau teica, septiņpadsmit, — Ansis atbildēja jau mundrāks.

—   Tik veci man līdz šim gan nav pieteikušies, bet tas nekas, — Dinsberģis mierinoši teica. — Ko tad tu proti?

—    Pilnīgi māku lasīt, bet gribu iemācīties arī rakstīt un daudz ko citu.

—    Tas jau skan itin jauki, — Dinsberģis bilda, — un es tevi labprāt pierakstīšu. Tikai tu sapurinies, esi drošs, no gadiem nevienam nav jākaunas. Es arī nekaunējos braukt mācīties, kad biju jau viņpus divdesmit gadiem. Tu man šķieti prātīgs puisis un varbūt varēsi man šo to piepalīdzēt pie mazajiem iesācējiem.

—   Re nu, dēls, bet tu kaunējies un baidījies. Bet jūs, skolas kungs, neļaujiet citiem viņu noraudzīt par to dižo augumu.

—   Par tādām lietām nav ko runāt, — Dinsberģis enerģiski noteica. — Tāda saukāšana pie manis nenotiks.

—   Paldies, skolas kungs, — Ansis it negaidot priecīgi bilda, lai gan, spriežot pēc līdz šim notikušā, tādu tencināšanu drīzāk varēja sagaidīt no mātes.

Ansis bija atplaucis visā sirsnībā, jutās pacilāts un, varēja domāt, arī laimīgs.

Pēc nedēļas mācītājs atveda muižas piešķirtos dažus mācību līdzekļus — kādu pussimtu šīfera tāfeļu koka rāmjos, grifeles, tinti, papīru un citu. Nu varēja uzsākt ar skolēniem daudzmaz tekošas nodarbības un pēc zināma plāna. Tā tas turpinājās kādu mēnesi, kad janvāra beigās bija nolikta skolas oficiāla atklāšana.

2

Skolas atklāšana galīgi tika noteikta uz divdesmit sesto janvāri, pirms tam izziņotos" divus termiņus nācās atlikt tādēļ, ka arī barons izsacīja vēlēšanos svinībās piedalīties, taču, nespēdams pārvarēt slimību, beigās atteicās, sūtīdams savu vietnieku — muižas pārvaldnieku, ko pavadīja muižkungs.

Kaut gan kalendārs rādīja ziemas vidu, daba izrīkojās pavisam untumaini: nedēļu pēc Jaungada dažas dienas nolija ražens lietus, aizdzīdams mīksto sniegu, un zeme kļuva pavisam neizskatīga — kā slapjdraņķī. Svinību dienā jau no rīta uzkrita ķēpa, kas, kusdama uz nesasalušās zemes, radīja neizbraucamus, dubļainus ceļus un takas. Bet, nelūkojoties uz slikto, nelabvēlīgo laiku, dundadznieki uz skolas svinībām saradās kuplā skaitā ne tikai no tuvējām, bet arī no atstatākajām mājām.

Bet, kā tas mēdza būt reti izcilos gadījumos, arī šoreiz neiztika bez starpgadījuma. Kad jau viss skolā bija līdz pēdējam izkārtots un varēja sākt svinīgo ceremoniju, vēl muižas kungi nebija manāmi, kaut gan noliktā sākuma stunda bija jau pāri.

—    Nu ta zili brīnumi! Neba tās septiņas verstis no muižas līdz skolai kāds akmeņu vezums vedams, bet ne kungi, kuri diezgan viegli sverami? — kāds no viesiem mēļoja, atcerēdamies kādreiz Dinsberģa sadzejotos pantus par kungiem un latviešu zemniekiem, jo šiepanti bija izgājuši tautā.

—    Gadās arī tā: tikko nesmukumu pieminētas tūdaļ klāt, — cits piebilda, un tā arī notika.

Kad nepacietīgākie bija vairākkārt, ziņkārīgi kaklus staipīdami, vērojuši ceļu, pa kuru gaidīja kungus ierodamies, kāds iesaucās:

—   Nāk! Kungi nāk kājām!

—   Kas neredzēts! — cits ieteicās.

—   Vācietis ar tieviem lieliem izbridīs ne tikai elles dibenu, bet arī Dundagas dubļu žumpīgās skrīnes.

Tā vai citādi, bet bilde bija acīm redzama: pa dubļaino un kolkaino meža ceļu brida muižas pārvaldnieks — barona vietnieks, viņam līdzās muižkungs un vēl pāris kundziņu. Viņi nāca, skaļi sarunādamies un,' likās, sviedrus slaucīdami.

Izrādījās, ka muižas smagā kariete ar vieglajiem iekšā sēdētājiem iegrimusi purvainā ceļā, tiklīdz nogriezušies no dižceļa. Starp celmiem, egļu saknēm izvandītajās bedrēs iejukusi kariete, kuru nebija Ј>a spēkam izkustināt no vietas pat muižas brašajiem meļņiem, kaut arī ar stumšanu nedaudz līdzēja no karietes * izkāpušie kundziņi, vēlēdamies īlegadījumu likvidēt pašu spēkiem; vilka un stūma, grūda un bļāva, bet, sacīt, vezums nekustējās no vietas, ne uz priekšu, ne atpakaļ; tā nekas cits neatlika, ka to versti līdz skolai nosoļot kājām, meklējot palīdzību no tiem pašiem zemnieku ļaudīm.

Bariņš vīru no sanākušajiem svinību .viesiem devās uz notikuma vietu. Vienprātīgs atzinums bija šāds: pats liktenis atmaksājis muižas kungiem, ka cēluši skolu purvā, kaut gan Dundagas muiža ar savu zemes platību lielākā un bagātākā ne tikai novadā, bet visā Kurzemē.

Dzirdējās piezīmes:

—   Paši kungi nu dabūja izbaudīt purvāja jaukumus!

—   Te jau pats nelabais var kāju izlimināt!

—    Ierādījuši zemnieku bērnu skolai zemes pleķīti muklājā, itin kā labākās vietas nezinātu.

—   Vai kā der, vai kā der šis likteņa pēriens kundziņiem!

—   Nemaz nav vajadzīgs bradāt pa elli, arī pašu purvājā kungiem pekle labu labā.

—    To viņi pieminēs uz ilgu laiku, bet vai no savas aplamās un kļūdainās rīkošanās arī ko mācīsies — par to gan jāšaubās.

—    īsts dieva pirksts!

Pienākuši notikuma vietai, vīri lietpratīgi visu apsvēra, tad ķērās pie lietas. Turpat tuvumā sadabūja kokus bomjiem, tos pabāza zem smago ratu asīm, pasvēra, pamatīgi sabļāva, kučieris nopluikšķināja pātagu pār zirgu mugurām, un smagā kariete izkustējās.

—    Bet tad iemāvusies līdz pat asīm!

—    īsts Noasa šķirsts!

Ar šo muļķīgo starpgadījumu šis tas pagaisa no svētku akta svinīguma. Pēc mācītāja izdarītās iesvētīšanas pa savai vīzei uzrunu teica arī barona Sakena vietnieks:

—   Iekš baronkung vārd es novēl to skol mācīb celt uz stingr, kristīg pamat par svētīb zemnēk bērnem un dēvam par good.

Tikai pēc tam varēja runāt skolas dvēsele Dinsberģis. Viņš sacīja:

—    Mīļie dundadznieki, mīļie bērnu vecāki un citi svētku viesi! Šodien mums patiesi ir liela svētku diena, mēs atklājam savu jauno skolas namu, kur mācības pirms kāda laiciņa gan jau tika uzsāktas. Šis ir liels notikums visa mūsu novada ļaužu dzīvē. Vairākus gadus mums bija jātiekas ar veco Kubeles'māju, kur pulcējās bērni mazā skaitā, jo šaurība vairāk neatļāva. Tagad nu ir citādi. Jau ar pirmajām mācību dienām sanākuši skolā pāri par pussimta bērnu. Tas liecina, ka vecāki saprot skolas lielo nozīmi, grib, lai viņu bērni smejas zinatnības, lai viņi taptu gaiši savā prātā visās lietās. Un šos garīgos labumus bērniem dod skola, tās mācības. Tās ir kā gaišums, kas ieplūst pa logu tumšā kambarī. Cilvēka prāts top. apgaismots ar zinātnībām. Ko tas dod? Visādas gudrības un pamācības, kas noderīgas cilvēkam, lai arī kādu darbu viņš darītu. Prāta gaisma atšķir cilvēku no citām dzīvām radībām pasaulē. Skolā mēs mācāmies lasīt, rakstīt, rēķināt, dziedāt un tā vēl. Un, tā kā skolā pašķiras grāmatas lapas, tā vēlāk, dižam esot, paveras priekšā dzīves grāmata, kuru arī jāprot uz savu vīzi lasīt, bet, kas skolā nebūs mācījies, dzīves grāmatu nepratīs ne atšķirt, ne izlasīt tās zīmes, kas tur ievilktas.

Un tāpēc, mīļie vecāki, sūtiet savus bērniņus uz skolu iekrāties zinātnības. Cik vien spēšu un pats pratīšu, es viņiem došu to, ko esmu mācījies no grāmatām, no saprātīgiem cilvēkiem. Palīdzēsim tikt bērniņiem pie gudrības skaidriem avotiem, kas. prātu gaismo un dvēseli spirdzina visos dzīves brīžos. Tad jūs būsiet savu darbu darījuši, savu vecāku pienākumu pildījuši krietni un godīgi. Uz to jums novēlu labu izdošanos un dievpalīgu!

Uzmanīgi sanākušie svinības dalībnieki noklausījās sava skolotāja uzrunu, ko viņš teica izjusti, no pilnas sirds. Pēc tam vēl runāja Glēzers, paziņodams, ka Dinsberģis ir likumīgi iecelts par šīs skolas skolotāju un vadītāju, kam vecāki var droši un ar paļāvību uzticēt savus bērnus.

Ar to tad arī svinību pirmā daļa, ievilkusies novakarē, bija pabeigta. Kungi aizbrauca, daļa svinību dalībnieku izklīda, bet neaizgāja neliels skaits viesu, kas iepriekš bija aicināti palikt.

Mudīgas rokas jau gādāja, lai blakus klases telpā tiktu salikti galdi un soli, bet uz galdiem kā no burvju katla drīz vien radās pilnas bļodas, terīnes, šķīvju un krūžu rindas, jo neiztrūka arī miezītis, turklāt nevis kaut kāds, bet ar ziņu brūvēts un pildīts vērpelēs, kur pašlaik lietpratīgi rīkojās veikls svīķu vilcējs.

Starp viesiem bija Dinsberģa tēvs — māte palika par mājas pieraugu — un brāļi, Dinsberģa svainis — Košraga skolotājs Niks Polmanis ar sievu — Agnēzes māsu, tuvākie kaimiņi, starp tiem Dravnieks no Kužniekiem, Adamovičs no Rīzemēm, Biksiņš.

Sevišķi ar pēdējo Dinsberģim iznāca sirsnīga sasveicināšanās.

—   Es nemaz nezinu, kā lai skolas kungu uzrunāju tādā lepnā amatā, — Biksiņš smaidīdams bilda.

—     Mīļo Biksiņ, priekš tevis esmu tas pats Ernests, sauc mani šai vārdā, lai man atnāk atmiņā manas bērna dienas, kad gāju pie tevis izlūgties pa grāmatai, ko tu man nekad neliedzi.

—   Jā, tie bija jauki laiki. Mān allaž tādās reizēs metās liels prieks, ka varēju tev izlīdzēt, jo redzēju tavas slāpes. pēc rakstiem.

—   Un paldies vēlreiz tev, — Dinsberģis sirsnīgi bilda, — ka darīji iespējamo, lai šīs gara slāpes remdinātu.

—    Un labs darbs, redzams, ir devis labus augļus, — Biksiņš turpināja. — No tevis, mīļo Ernest, iznācis darbinieks, ar ko pagasts var būt lepns. No tumšas zemnieku būdiņas izcēlies un ienācis šai namā, kur pat kungiem gribas pabūt. Jauki, jauki.

Viņi vēl būtu ilgi runājuši, bet arī citi viesi apstāja Dinsberģi, jo viņš te bija pirmais un pēdējais starp viesiem. Turklāt ar katru vajadzēja kādu vārdu pārmīt, atbildēt un tā vēl.

Drīz vien viesus aicināja pie galdiem, kas bija izvietoti divās rindās, un sākās pieticīgais mielasts.

—Ko ta tu mani, dēls, tikpat kā goda vietā, — kautrīgi teica Dinsberģa tēvs, vēl vienmēr ieņemdams mežsarga vietu Dingeskalnos, kad Dinsberģis tēvu bija nosēdinājis sev blaku.

—'Tā tev arī pienākas, tēv, — Dinsberģis sacīja.

—   Paldies, paldies, dēls. Un ir labi, ka tava dzīve beidzot šitā iegriezusies. Nemaz nevarēja iedomāties.

—   Tā tas bieži notiek, ka dzīve mums sagādā pārsteigumus, — sacīja Kužnieku saimnieks Dravnieks, kas sēdēja tuvumā. v

—   Un labi, ka tāds pārsteigums ir patīkams, tas priecē ne tikai pašu, bet arī citiem ir prieks. Vai nav jauki, ka mūsu lielajā skolā mūsu bērnus mācīs nevis kāds atnācējs vai caurbraucējs no svešas malas, bet pašu novadnieks, kuru labi zinām un kurš pazīst mūs un arī mūsu bērnus. Un tu, Dingeskaln, vari priecāties par savu dēlu, kas kļuvis ne tikai par skolotāju, bet arī par dziesminieku. Viņa sacerētas dziesmiņas dažs labs no mums zin un ar patikšanu noklausās.

Tuvējie galda biedri viens par otru izsacīja savu piekrišanu; tas Dinsberģi samulsināja, un viņš bilda:

—   Skolotājs varbūt nu esmu, bet no dziesminieka vēl gan nekas dižs, nav pat neviena grāmatiņa izlaista, tikai šis tas uzrakstīts.

—   Bet labi uzrakstīts, un, ja grāmatiņas vēl nav, tā ar laiku parādīsies, — kāds vēlīgi bilda.

—    Viss nāk ar laiku, — teica kāds padzīvojis vīrs no galda otras malas. — Mums nebija īsta skolas nama, tāds radās, nebija skolas vadītāja, tagad viņš ir mūsu vidū, — runātājs ar smaidīgu seju norādīja uz Dinsberģi, — mums vēl nav mūsu dziesminieka grāmatas — arī tās radīsies, tiķai visam, mīļie tautieši, savs laiks un sava atnākšana.

Viņam piekrītoši atsaucās galda biedri, tad caur sarunu troksni un čalošanu pēkšņi sadzirdējās asa skaņa, kas cēlās no naža piesišanas pret šķīvja malu. Visi palūkojās uz to pusi, pievēršot uzmanību viesim, kas bija jau piecēlies un gaidīja, kad troksnis pierims.

Tas bija Niks Polmanis, par kuru dzirdētas tādas neparastās atsauksmes. Pēc tautības līvs, dzimis Mazirbes Vaidēs ciemā, cēlies no jūrmalas zvejnieku cilts, enerģisks un uzņēmīgs būdams, jaunībā ietika Irlavas skolotāju seminārā un to sekmīgi arī beidza kā viens no pirmajiem šī apvida jūrmalniekiem, un pēc semināra beigšanas pārnāca atpakaļ dzimtajā pusē, Košragā nodibināja skolu, kur pulcināja apkārtējo zvejas ļaužu bērnus. Viņam jau bija radušās nesaskaņas ar vietējiem varas vīriem, kuriem viņš pazemīgi negrieza ceļu, kad bija pārliecināts par savu taisnību. Ar Dinsberģi viņš nāca radu attiecībās, kad pēdējais apprecēja viņa sievasmāsu.

Polmanis iesāka:

—   Man jālūdz piedošana no klātesošiem, ka iedrošinos atraut jūs no svētku mielasta galda ar savu runu, bet būsim vienis prātis, ka ne tikai miesai, bet arī garam vajadzīga sava iztikšana. Šeitan, šai zemes stūrī, kur mēs pašlaik atrodamies, baudīdami svētku priekus, kādreiz mituši vilki un lāči, tik atstāts tas bijis no ļaužu mājokļiem. Un redzat, ar laiku viss pārmainījies, savs zemes gabals atkarots purvājam, un uz tā pacēlies skolas nams, bet ar lielu nokavēšanos pēc tam, kad jau tūkstoš astoņi simti ceturtajā gadā valdības izdotais likums noteica lielajiem zemes īpašniekiem celt skolas. Ne jau barona atvasēm, tiem skolas labu labās tepat iekšzemē un ārzemēs, bet latviešu zemnieku bērniem, tādēļ tā vilcināšana un celšana ne labprāt. Pie mums nu tiktāl nonācis, ka šodien svinam šo svarīgo notikumu — skolas atklāšanu. Te nesen bija arī kungi, viņi arī runāja, pie kam dažs no viņiem izteica savu sakāmo itin kā latviešu valodā, bet latvietis netika gudrs, vai tas tika teikts vina mēlē — tik kroplīga tā bija.

Garajos gadsimtos nav kropļota tikai mūsu valoda, bet arī paši mēs kropļoti — liekti, šausti; latviešu zemnieka miesa lauzīta smagos darbos muižu tīrumos, pļavās, mežā, bet tautas gars — ko tas pārcietis garos gadsimtos? Miesas kaites un vainas var ārstēt ar dažādām zālēm, ja tās pieejamas, bet kā lai dziedē savainotu garu? Un te nu jārunā par skolu. Skolotājs ir tas ārsts, kas var dziedēt arī ievainotu dvēseli. Ja gars ir salauzts, tas nevar attīstīties dabīgā gaitā, un tā rodas otrs ļaunums, kas stāv blakus gara kroplībai, — gara tumsība. Tie svešinieki, kas kādreiz ielauzās mūsu zemē, nāca aizņemtām rokām — vienā bija svētie raksti, otrā šķēps. Un, ko šīs rokas vēlāk sēja mūsu zemē, labi zinām bez liekas atgādināšanas. Ir vīri, kas to skaidri pateikuši savos rakstos, kas nedrīkst klaji rādīties, tie jātur slepenībā. Šiem gaismas saucējiem pirmām kārtām jāseko tiem no mūsu vidus, kam galvas gaišākas un prāts asāks. Tādi ir un tādiem jābūt skolotājiem. Un mēs vairāk kā ceram — mēs ticam, -ka no šīs skolas plūdīs zināšanu gaisma, kas skaidros bērnu prātus. Par to būs prieks bērnu vecākiem un visiem novadniekiem. Un, ja tā, tad arī pats šis gaismas avota devējs vārēs būt apmierināts un teikt: mans darbs ir vajadzīgs un derīgs, to veikšu pēc labākām spējām un saprašanas.. Uz to, mīļo Ernest, mēs vēlam tev labākos panākumus. Lai plūst gaisma!

Ja kas tika pārlaidis skatienu pār klausītājiem, redzēja, ka katra acis, katra seja nepārprotami pauda tās pašas domas un vēlējumu, ko izsacīja runātājs; visi viņam, uzmanīgi sekodami, piekrita un katrs savā sirdī bija atzinīgs. Par Polmaņa drosmi liecināja viņa ( izturēšanās un izskats: vaigā pašpaļāvība, augstā piere, likās, bija dedzīgu domu aplidota, acīs dzirkstoša spīts un pārgalvība, pat jauneklīga nebēdnība, lai gan viņam jau pāri trīsdesmitiem.

Dinsberģim svaiņa runa šķita patiesa, bet asa, taču viņš mierinājās ar to, ka te tikpat kā pašu ļaudis vien ir un galda runa pie maltītes mērojama tikai ar saviesīgas dzīves mērauklu.

Arī turpmākās sarunās viņš nevairījās no atklāta vārda, savus spriedumus izsacīdams skaidri un tieši, bez aplinkiem un puķainiem maskojumiem. Uzpeldot sarunai par mācītājiem, Polmanis teica:

— Un viņi lai būtu tā saucamie dvēseļu gani? Dvēsēļu vajātāji viņi ir! Par ko tad viņi iesēdināti savās muižās, kur ar savu dzīves kārtu ne ar ko neatšķiras no lielajiem muižniekiem, kuru paēnā un gādībā viņi atrodas? Un muižniecības uzraudzībā viņi jūtas droši, ka nekas viņiem nevar kaitēt, un, ja arī kāda nediena draudētu, tā pati baronu vara kalpos un līdzēs arī viņiem. Kā krogs un baznīca, tā milzīgā barona muiža ar mācītāja mazāku labi kopā saderas.

Pagriezienu svinību norisē radīja muzikanti. Pagastā bija pazīstami divi, kas* neiztrūka lielākās dzīrēs un svinībās ar saviem instrumentiem — vijoli un senīgu kokli. Abi viņi tā bija saspēlējušies, ka viņu skandinātās polkas, valceri un citas dejas vedināt vedināja iziet plāna vidū ne tikai jaunus ļaudis, bet arī vecākus gadagājumus.

3

Dažos sekojošos gados jaunajā skolā Dinsberģim bija jāpārvar daudz grūtību. Pirmkārt saimniecība, šaura un nabadzīga, no tās bija jādzīvo, tas bija viņa vienīgais ienākumu avots, bet, lai no tā ko saņemtu, bija jādod arī pretī — sīvs, sviedrots, neatlaidīgs fizisks darbs. Dinsberģis vēlāk pats savā dzīves aprakstā liecināja, ka vasaru staigājis pakņla biksēs un basām kājām, apavus nācies taupīt skolas laikam, un, ja tie nonēsāti, pats salabojis, arī Agnēzes apavus vajadzēja pielabot, un notika galvas lauzīšana, lai nopirktu viņai jaunas kurpes. Tā tas turpinājās līdz tam laikam, kad skolotājs no muižas sāka saņemt noteiktu devumu naudā un graudā, kaut arī nelielu, bet stāvoklis ar to tika nodrošināts, vairs nebija nemitīgi jādomā un jācīnās par maizes kumosu rītdienai, jo līdz tam laikam nereti nācās ēst maizi, ceptu no sapelējušiem rudzu miltiem.

Klases darbā, kaut ari strādāja pēc labākās apziņas un spējām, tāpat radās dažādas grūtības. Skolēnu skaits ar katru mācību gadu pieauga, tos vajadzēja sadalīt pa nodaļām divās klases telpās. Ja skolotājs ar vienu grupu nodarbojās, pārējām vajadzēja dot patstāvīgu darbu, un tā tas mijās katru stundu katrā priekšmetā, no kuriem pēc noteikumiem pirmā vietā ticības mācība, pēc tam lasīšana, rakstīšana, rēķināšana, vēlāk Dinsberģis izkaroja, lai skolēniem varētu mācīt arī kaut drusciņas no ģeogrāfijas un vēstures. Kliboja arī metodiskā puse, bet sliktākais, ka trūka mācības līdzekļu.

Papīru Dinsberģis kaut kā sadzina no muižas darbvedības, tiesas skrīvera un citādi jau izmantotu papīru, kuram viena puse palikusi neaprakstīta. Tāpēc var apbrīnot Dinsberģa enerģiju, uzņēmību, neatlaidību, tādos apstākļos nenolaist rokas, bet iet savu vārda patiesā nozīmē ērkšķaino tautskolotāja ceļu, vedot pa to savu uzticīgo saimi.

Visiem šiem daudzajiem darbiem saimniecībā un audzināšanā nāca vēl klāt trešais darba lauks — iemīļotā rakstniecība. No agrākiem gadījuma sacerējumiem Dinsberģis bija pārgājis uz sistemātisku literāru darbību. Vajadzēja atrast un iedalīt stundas iemīļotajam darbam kaut arī nakts melnumā, līdz pat agrai rīta stundai, ko vēstīja vecais sienas stundenis vai gailis …

Atklātībā Dinsberģa sacerējumi bija sākuši jau parādīties trīsdesmito gadu beigās Treija «Latviešu ļaužu draugā», Māteru Jura izdotajā laikrakstā «Baltijas Zemkopis», Vēbera avīzē «Balss», parakstīti gan ar pilnu vārdu, gan šifrām E. D., -ģis, Kubelēs Ernests. Dinsberģis sāka jau domāt par savas pirmās grāmatas klajā laišanu. Bet kam lai darbu piedāvā? Labi zināmi bija izdevēji Hekers, Zīslaks Rīgā, Stefenhāgens Jelgavā; šo izdevēju apgādā bija iznākušas daudzas grāmatas, kuras Dinsberģis pazina, bija lasījis. Padomu šai ziņā deva mācītājs Glēzers, iesacīdams griezties pie jau zināmā Hekera Rīga. Hekers bija ar mieru jaunā autora grāmatu laist klajā, tā iznāca 1846. gadā un saucās «Kristīgs stāstītājs jeb 100 īsi stāstiņi».

Literārais darbs bija tas gaišais stars, kas apspīdēja Dinsberģa citādi grūto dzīves taku. Arvien pieaugošais skolēnu skaits darīja rūpes, un Dinsberģis visā neatlaidībā sāka domāt par palīgskolotāju, kura pieņemšana bija atkarīga no mācītāja un barona. Reiz pavisam nopietni Dinsberģis par to ieminējās Glēzeram; viņš sākumā tā kā negribēja atzīt palīgskolotāja nepieciešamību, taču solījās par to runāt ar baronu Sakenu.

4

Jau agrā pavasarī vairums skolēnu pārtrauca mācības, aiziedami visādos mājas darbos, galvenokārt ganu gaitās; skolā palika maza daļa, arī tie, kas mācījās vācu valodu. Tā nebija skolā mācāmov priekšmetu skaitā, bet gribētājiem to mācīja pret īpašu nelielu samaksu.

Sekojošā pavasarī pēc skolas iesvētīšanas kādu dienu maija beigās Dinsberģis uzrunāja savu skolēnu pulciņu:

—    Šodien, bērni, mēs mācīsimies derīgo, savienotu ar košumu.

Dinsberģis parasti mēdza nodarbības ievadīt ar. vārdiem, kas modināja bērnos interesi uz minējumiem; arī šoreiz uzruna darīja skolēnus uzmanīgus, un viņi viens par otru apbēra skolotāju jautājumiem:

—   Kas tas ir, skolotāja kungs?

—   Kas tas būs?

—   Kas par mācību?

—   Vai grūta?

—   To jau kāds būs redzējis un varbūt nedaudz pratīs arī. Vai grūti? Nu, protams, nekas labs un derīgs nenāk tikai no zila gaisa, viss jāsapūlē, un tas prasa kā miesas spēkus, tā galvas gudrību. Vairāk kā derīgs, taisni nepieciešams mūsu faunais skolas nams, nu tas uzcelts,bet tas nav viss. Vajadzīgs, lai tas būtu apkopts iekšpusē un no ārpuses, lai visur valdītu kārtība, un ne tikai kārtība; te nu mēs nonākam pie otras svarīgas lietas — pie košuma. Mājā, kuras pagalms un viss ap to nekārtībā — samests un samētāts, labprāt negribas iet iekšā, liekas mūs tur nepiesaista, un šķiet, ka iedzīvotāji tur tādi nekārtīgi. Turpretī tādā sētā, kuru iekļāvis koku puduris, kur redzama arī. daža puķu dobe, tā mūs pievelk, un mēs ar prieku to noskatāmies un tur ieejam. Cilvēki? Nu, cilvēki, slikti un labi, dzīvo gan jaukās, gan nolaistās mājās, taču gribas cerēt un reti kad pieviļamies, ka jaukā mājā mīt jauki un patīkami cilvēki. Vai jums tā neliekas, bērni?

—   Taisnība, skolotāja kungs!

—   Tā ir!

—   To saprotam!

Dinsberģis turpināja:

—   Nu, lūk, es runāju par mājām vispārīgi, bet, ja nu mēs piegriežamies skolai, vai arī tad nav jādomā par to, lai tā piesaistītu ar savu košumu aci un domas?

Bērni piekrītoši un priecīgi atsaucās, skolotājam bija prieks to dzirdēt, un viņš redzēja, ka bērni ieinteresēti, bet, ja tā, lieta droša.

Tālāk Dinsberģis pateica, ka aiz kūts paēnā atrodas kādas desmit ābelītes un dažas puķes, ko vajadzēs iedēstīt pie skolas, lai tās apkārtne izskatītos koša un pievilcīga ne tikai pašiem, bet arī garāmgājēja acij.

—   Bet kas tās ābelītes īsti ir, skolotāja kungs? — vaicāja kāds zēns. — Vai tā ir derīga lieta vai košums?

—   Tas labi, ka Gusts izsaka šādu jautājumu, — Dinsberģis bilda. — Redzat, bērni, ābelīti varētu ierindot vidū starp divi būšanām: ar saviem augļiem tā ir ļoti noderīga, bet ar visu citu kopā ņemot, ar zaļošanu un ziedēšanu, tā ir brīnum koša. Tā nu iznāk, ka augļu dārza žogs ir tikai noderīgs, lai kustoņi neizbradātu dārzu, puķu dobes pagalmā tikai košums, ābelīte tad nu būs starp šīm divām lietām.

To dienu skolas saime iedēstīja visas ābelītes nākamajā augļu dārzā, kam vieta tika iedalīta skolas nama gala dienvidu pusē. Skolas priekšā abpus ieejas rindā iedēstīja četras kļaviņas, visus kociņus bērni aplaistīja, pirms tam tos cītīgi pie mietiņiem piesējuši. Nākamai dienai atstāja puķu dobes galīgu izveidošanu skolas priekšā, kur tika iedēstītas ģeorģīnes, ko mēs tagad saucam par dālijām, štokrozes — tās pašas kāršurozes, salauzto sirdi un vēl citas sīkas puķes, ko Agnēze bija dabūjusi mācītāja muižā, bet augļu kociņus Dinsberģim atvēlēja muižas dārznieks.

Darbus beidzot, Dinsberģis teica:

—    Redzat,, bērni, ko kopīgiem spēkiem viegli iespēt, kas katram vienam par sevi būtu jau grūtāk izdarāms. Mūsu iedēstītie kociņi augs, un, ja arī varbūt notiktu tā, ka mums pašiem, tiem stādītājiem, neiznāktu redzēt tos zaļojošā plaukumā un kuplumā, par to nav jāraizējas, mēs esam labu darbu izdarījuši, un šie kociņi, lieli izauguši, iepriecēs katru, kas tos uzskatīs: vai nu tas būs kāds šejienietis, vai tāla ceļa gājējs — vienalga, jo sūram darbam — saldi augļi.

5

Kur dūmi, tur siltums, kad nav malkas, nav ne dūmu, ne siltuma. Jau gadiem pagasta tēvi strīdas ar muižas valdīšanu par malkas piegādi un sagatavošanu skolas vajadzībām un skolotāja dzīvoklim, taču nekas taustāms vēl arvien nav panākts, vienīgi tas, ka barons atvēlējis cirst malku skolas apsildīšanai tuvējā meža cirsmā, tas arī viss; kam tā būtu jācērt un jāsastrādā — tikpat kā eņģeļu ziņā.

Tagad ziema tuvojās neatvairāmi, oktobra beigās jau iegadījās salnas un brangi uzsniga. Pavisam maz kas palicis pie skolas pēdējā malkas grēdā, pagasts gan solīja ar šķūtniekiem malku pievest, bet nevarēja taču nolaisties līdz pēdējai pagalei.

—  Tā malka man patiesi sirmus matus pataisīs, — kādu dienu Dinsberģis guģojās Agnēzei. — Jāgatavojas atkal uz mežu kā tādiem slīperniekiem. Vai tas ir skolotāja darbs? Tā vietā cik daudz derīgu darbu -varētu paveikt, bet rle — ņem cirvi un zāģi spalvas vietā. yai jel kādreiz kāds pieminēs un stāstīs par visām tām grūtībām un nedienām, kas man tagad jāpārvar, kas atrauj no tieša skolas darba, no literatūras? Diezin.

—  Kā lai tev palīdzu, mīļo Ernest? — Agnēze līdzjūtīgi bilda.

—   Tu dari vairāk^ par saviem spēkiem, — Dinsberģis nomierinoši teica. — Pēc stundām mēs ar lielākiem puišiem iesim uz mežu kaujā pret ziemas bardzību un to pievārēsim.

Pēcpusdienā Dinsberģis ar vecāko skolnieku baru devās uz tuvējo mežu, bruņojušies ar zāģiem un cirvjiem no skolotāja saimniecības, ar tādiem pašiem rentnieka darbarīkiem piedevām, kas arī pats piedalījās šai talkā.

Runāts tika gāzt nelielos nokaltušos kokus un sausgaļus, kā sauca tos, kuriem galotnes bija jau nokaltušas

vai tikai aizkaltušas. Taču nepagāja garām arī dažam labam zaļam bērzam, kas pagadījās starp lielajām eglēm un šmaugajām priedēm. Tagad tikai gāza no celma, atzaroja un sagarināja, pārgādāšanu atliekot uz rītdienu, kad pie šī darba varēs piedalīties arī mazākie skolēni ar prāvāko zaru nešanu.

Kad labu laiku bija rauts — zāģēts un cirsts, daži uzņēmīgākie ziņoja skolotājam, ka tepat netālu viņi uzgājuši dažas asis jau sastrādātas malkas, kas brīnum noderētu.

—    Skolotāja kungs, pavisam gatava manta no barona meža, kas tai vainas priekš mūsu klases krāsnīm?

-— Un vēl pažuvušas šķilas, diezin kad cirstas, — cits piebilda.

—   Nē, bērni, tā vis nedarīsim, un mēs nemaz nezinām, kam tā malka pieder.

—   Muižai, baronam, — bērni atsaucās.

—   Kaut. arī tā, bet bez atļaujas to ņemt nedrīkst, tā būtu citam piederošas mantas zagšana, nekas vairāk. Un iespējams, ka tās asis mežnieki uzcirtuši ne muižai, bet kam citam.

—   Pārdošanai un aizvešanai, kad mums pašiem tā vajadzīga kā ēst, — bērni turpināja savu.

—   Vienalga, — Dinsberģis mierināja satrauktos bērnu prātus. — Bet mēs varam darīt tā: uzzināt pie muižas skrīvera, kādām vajadzībām malka cirsta, un, ja iespējams, dabūt to skolas apsildīšanai.

Pie tā tad arī palika.

Nākošās dienas pievakarē visa skolas saime devās uz mežu ar mazām un lielām ragavām, lai pārgādātu vakardienas sastrādā jumu. Protams, skolotājs jau visur nevarēja būt klāt, jo vairāk, tādēļ, ka koki bija gāzti izklaidus un viņa acs visu notiekošo nespēja pārredzēt; tad nu notika, ka rosīgākie un drošsirdīgākie puiši bija aizlavījušies pie uzcirstām gatavām malkas asīm, tās it pareizi novērtējuši un pamatīgi apčamdījuši, protams, bez muižas skrīvera atļaujas, jo muiža kādas septiņas verstis attālu, un kam gan vaļas darba drudzī rikšot uz turieni lietas noskaidrošanai un atļaujas izprasīšanai.

DEVĪTĀ NODAĻA

1

Lieldienu brīvlaikā viena diena iegadījās pavisam pavasarīga. Saule brangi pakāpusies, zeme visapkārt zaļot zaļoja. ^

Duksis, pie ķēdes raustīdamies, nikni iesāka riet. Dinsberģis palūkojās pa logu un ieraudzīja svešu ciemiņu nākam pa celiņu uz skolas priekšdurvīm. Ielūkojās labi, nē, tomēr ne svešinieks, bet jau zināms nācējs.

Namā ciemiņš sastapās un sasveicinājās ar Agnēzi, kas viņu veda istabā pie namatēva.

—   Nu sveiki, sveiki, amatabrāl, — Dinsberģis saņēma ciemiņu. — Tas jauki, ka atcerējāties un turklāt īstā laikā.

—   Vēl nu gan diemžēl nevaru jums līdzināties kā pilntiesīgs amatabrālis, — ciemiņš atteica.

—   Tādi jauni zaķi vēl esam abi, — Dinsberģis smaidīdams bilda.

.— Tā ,gan, bet ceru, ka līdz amata brālībai nav vairs tālu: jau tuvākā laikā sāksies gala pārbaudījumi.

—    Un varam būt droši, ka tos paveiksiet tikpat labi kā gadu no gada visus līdzšinējos. Par to nevar būt ne mazāko šaubu. Nu sēdieties, sēdieties, lūdzu, — un Dinsberģis norādīja ciemiņam uz krēslu, pats arī atsēzdamies.

—  Ceru, ka sevišķi jūs netraucēju ar savu ierašanos, — ciemiņš bilda.

—   Ak nu, —• Dinsberģis atbildēja, — diena dienu dzen vienā steigā, ka ne attapties, un tāda neikdienišķa pārmaiņa taisni patīkama. Nu stāstiet, kas un kā, ienācējam no tāluma vienmēr vairāk kas zināms nekā mājā sēdētājam.

-— Nav jau tie tālumi nekādi lielie, — ciemiņš teica, — un, ja vēl pazīstams taisnāks ceļš pa mežu un laukiem, 'tad nepavisam.

Un viesis Fridrihs Mālberģis pastāstīja, ka nācis tepat no Dundagas Antēm, kur viņa tēvs sekmīgi saimnieko joprojām. Mālberģim bija ap divdesmit, kādus četrus gadus jaunāks par Dinsberģi. Tēvs atbalstīja dēla centienus pēc izglītības, un tā viņam izdevies pirms Četriem gadiem ietikt Irlavas skolotāju seminārā, kura pilnu kursu gatavojas beigt šogad, tātad itin drīz.

Šai laikā — deviņpadsmitā gadsimta pirmajā pusē, bet sevišķi ap gadsimta vidu — Eiropas valstu tautu dzīvē revolūciju ietekmē norisinājās straujas pārmaiņas. Radās saikne, nostiprinājās attiecības starp inteliģenci un tautas masām, kuru tieksmes pēc brīvības Vairs nebija apslāpējamas, kas kā apakšzemes straume, augoši krādamās, meklēja izeju virszemē. Šī ietekme bija manāma arī Latvijā.

Kaut arī latviešu zemnieki juridiski bija atsvabināti no dzimtbūšanas, faktiski viņi, «atbrīvoti» bez zemes, joprojām bija pakļauti muižnieku varai, arī patvaļai. Bet piešķirtā brīvā kustība zemnieku ļaudīm tomēr pavēra nelielu izeju, un dzīve sāka iegriezties citādā gultnē.

Viens no pirmajiem nacionālās atmodas darbiniekiem bija Krišjānis Valdemārs; viņš rakstīja:

«Apdomājiet paši, vecie tēvi un mātes, cik pagalam citādi bij laiki priekš 30 vai 40 gadiem. Priekš tam, dzimtu ļaužu laikos, pa gadu simteņiem jūsu dzīve nepārgrozījās kā pēdējos 30 vai 40 gados.» Un tālāk: «Viss, ķo redzam pasaulē notiekam, parāda mums skaidri, ka visur, visās zemēs, tagad pasaule pārvēršas citādi.» Un pavisam nepārprotams šis Valdemāra sķubinājums: «Topiet žigli un knaši kā citas mācītas tautas visapkārt Eiropā,» — uzsvērdams, ka «pa vietām prāta cilāšana uti skolas būšana mostas».

Laikmeta nemieru līdz zināmam mēram nesa sevī arī topošais skolotājs Fridrihs Mālberģis. Viņš pazina Valdemāra mudinājumus un atzina tos, bet nebija īsti skaidrībā par sava sarunu biedra uzskatiem, jo pietiekami nepazina viņu. Zināja, ka Dinsberģis nostrādājis dažus gadus pie mācītāja par kučieri, izpildīdams arī vēl citus darbus, ka mācītājs viņu ielicis par skolotāju. Līdz šim viņi kā garāmejot tikai pāris reižu tikušies un nekādas svarīgas sarunas nav notikušas. Arī šodien skolas lietas izvirzījās kā pašas par sevi, un tas arī bija Mālberģa nāciena nolūks.

Viņš iesāka:

—    Esmu dzirdējis, ka jūsu skolā pēdējā laikā ļoti audzis skolēnu skaits un ierosināts jautājums par palīgskolotāja pieņemšanu.

—    Arī man tikpat kā uz mēles raisījās šis jautājums, pirms par to ierunājāties, — Dinsberģis bilda. — Jā gan, tas tiesa, stāvoklis tāds, ka vienam man grūti tikt galā, un jūs esat kā pašas Laimas sūtīts, lai šo lietu ievadītu un sāktu šķetināt līdz labvēlīgam atrisinājumam. Šoziem skolā mācījās pie septiņdesmit bērnu, un nav paredzams, ka šis skaits nākošgad varētu mazināties, drīzāk otrādi — var vēl pieaugt.

—   Kādas grāmatas jūs lietojat, lai bērnus iemācītu lasīt?

—    Pašlaik taisījos ievest Šaca «Pirmo lasīšanas grāmatu».

—   Tagad šai priekšmetā mums daudz kas labāks. Nesen iznākusi Andreja Spāģa grāmata «Bērnu prieks», kas ļoti atvieglo lasīt mācīšanu bērniem: līdz šim pazinām tikai burtošanas mācību, Spāģis ieteic jaunu mācīšanas paņēmienu — skaņošanas metodi, kas ir jauns virziens pedagoģijā.

—    Spaģis, Spaģis, — Dinsberģis minstījas. — Tā kā dzirdēts vārds. Pa, pa, pa, atceros, viņš pirms manis arī mācījies pie Bergmaņa Cīravā un pēc kursu beigām tur vienu gadu nostrādājis Bergmanim par palīgu, pēc tam kaut kur aizgājis par skolas vadītāju.

—   Tā ir, — Mālberģis teica. — Spāģis, kaut arī jauns vēl gados, bet cilvēks, kas aiz sevis atstāj droši iemītas pēdas.

—   Ir dzirdēts, tāds noteikts un stingrs pārlieku.

—   Tādiem arī mums jābūt.

—   Kā tad jums tur tai seminārā — stingra valdīšana? — Dinsberģis iejautājās.

—    Protams, viss tur kroņa gara apdvests, ko izjūt sevišķi iestādes sienās, bet audzēkņi iemanījušies gaisu tur atsvaidzināt ar spirgtajām vēsmām, kas nāk no ārienes. Tas ir tautiskās atmodas gars, par ko balsi pacēluši tautas apziņas modinātāji, pie kuriem pieder arī Spāģis, Biezbārdis, nerunājot nemaz par Krišjāni Valdemāru.

—    Tas jau tikpat kā mūsu novadnieks, no Talsu apkārtnes. Uzņēmīgs cilvēks, kas nepazīst šķēršļus savu nodomu izvešanā.

—     Viņi rāda mums priekšzīmi. Arī jums nav bijis viegls tas ceļš, pa kuru esat nonācis līdz šejienei — savā tagadējā skolas vadītāja vietā.

—    Tieša gan, viegls nav bijis, bet ticība saviem spēkiem un darba svētībai, kas nāk par labu tautiešiem — viņu bērniem, stiprina visās dzīves grūtībās un pārbaudījumos. Nu jā, bet kā tad nu palika? Jūs taču varētu nākt man palīgā ar šo rudeni kā jauns spēks?

—   Man taisni patiktu strādāt dzimtā pusē. Bet, kā jau teicu, kad būšu gatavs strādnieks ar visiem papīriem, ko tagad it stingri visur sāk prasīt.

—    Par laimīgu iznākumu pie gala eksāmeniem nevar būt iemesla šaubīties. Tad lai sākam to lietu ievadīt, līdz rudenim nav vairs diez cik tāli; lai tad ar jaunu mācību gadu abi varētu stāties darbā plecu pie pleca.

2

Naigiem soļiem Dinsberģis devās uz ķēķi, kur, sev par prieku, šai brīdī ieraudzīja Agnēzi, kura bija pagriezusies ar muguru pret ienācēju.

—   Agnēz, — viņš satrauktā balsī priecīgs teica, — neskaties, neskaties, lūdzu, atpakaļ, negriezies no vietas!

—   Vai tad palikšu par sālsstabu kā tā Lata sieva bībelstāstos? — Agnēze vaicāja neizpratnē.

—   Nē, nē, nē, nebaidies, nepaliksi, nekā, bet tikai uzmini: ko es pašlaik esmu apkampis un piespiedis sev pie krūtīm? :

-rVai dieviņ, tu nebiedē mani!

—   Un tomēr, tomēr, manu dūjiņ! Nu, nu, mēģini uzminēt.

—   To nevaru, — Agnēze atteica un atskatījās.

—    Kā jau sievišķis, visus jūs vada ziņkārība, — Dinsberģis teica smiedamies. v

Ko tad sievišķīgā ziņkārība ieraudzīja? Redzēja Ernestu ar priekā starojošu seju, pie krūtīm viņš bija piespiedis grāmatu. No pagasta nama nupat pārnesti pasta sūtījumi, un Dinsberģis tūliņ starp avīzēm pamanīja ko apjomā prāvāku par parasto vēstuli, Trīcošiem pirkstiem viņš tad attaisīja bandroles sūtījumu, izņēma grāmatu: tas bija viņa sacerētais darbs, jau iepriekš minētie «Simt īsie stāstiņi». Dinsberģis jau agrāk bija saņēmis atbildes vēstuli no grāmatu izdevēja Hekera Rīgā, ka viņš laidīs atklātībā Dinsberģa rokrakstā aizsūtīto darbu, un minējaaptuveni laiku, kad tas varētu notikt. Šis laiks nu bija pienācis, un Dinsberģis izbaudīja dziļu prieku, turot rokā savu pirmo grāmatu.

Katrs cilvēks sajūt sirdī patīkamu gandarījumu pēc labi padarīta darba: slīpernieks ar patiku nolūkojas uz apstrādāto brusu, tai aptēsis ar īpašu slīpernieka cirvi pēdējo — ceturto sānu gludu, līdzenu, bez neviena roba kā noēvelētu; kalējs vecajā lauku smēdē, devis pirmos āmura belzienus dzelzs gabalam uz dižās lakts kalves plāna vidū, ar nepacietību gaida brīdi, kad pacels āmuru pēdējam, sitienam un tad skatīs no sākotnēja dzelzs gabala meistariski izveidotu klēts durvju viru, kas ar savu glītumu priecēs darba darītāja aci; cimdu adītāja, aizsējusi pēdējo mezgliņu raukumam, izadījusi iecerētajam tautiskā rakstā dūraiņu pāri, to uz klēpja uzlikusi, ar patiku maigā rokas pieskārienā noglāsta vienu, tad otru cimdu.

Tas ir darba prieks, ko dzīvē izbauda krietns darba darītājs, šis prieks ir vienreizējs, pacilājošs, jo savā veidojumā darba veicējs ielicis savu ieceri, iztēli, māku — daļu.no sevis paša. Un ko lai saka par rakstnieku, kas ierauga savu domu, jūtu bagātību, negulētās naktis; šādi izauklētā lolojumā, kas nu iziets tautā? Šādu radoša prieka brīdi pārdzīvojis ikviens autors, turēdams rokā savu pirmo klajā nākušu grāmatu.

Bezgala priecīgs bija arī Dinsberģis par savu pirmo grāmatu. Tiesa, tās atsevišķi stāstiņi jau tikuši publicēti agrāk avīzēs, kas arī autoram sagādāja patīkamus brīžus.

Kaut gan Agnēze tīrām rokām bija griezusi no brūna klaipa maizes šķēli, viņa rūpīgi noslaucīja rokas priekšautā un sniedzās pēc grāmatas.

—    Tava grāmatiņa! — viņa aizkustinošā balsī bilda, saudzīgi un glāstīgi paņēma rokās izdevumu. — Kā maize, — viņa vēl piebilda.

—    Tev taisnība, Agnēz, divas maizes. — Dinsberģis nopriecājās par viņas atjautīgo salīdzinājumu, pametis skatienu uz klaipu galdā: — Šī te mūsu ikdienišķā rūpju maize, bet šī, — uz grāmatu norādīdams, — garīgā barība. No abām tām pārtiekam, smeļam spēkus.

Agnēze "Vēl rūpīgi aplūkoja grāmatu no visām pusēm, rokās grozīdama. Brīdi pamīlinājies ap grāmatu, Dinsberģis teica:

.— Nu iešu pie Mālberģa, viņam kā dzejniekam arī būs patīkami ar mani dalīties priekā par šo izcilo notikumu.

Jaunajā skolā Glēzers it bieži tnēdza ierasties, lai redzētu un pārbaudītu, kā norit mācības un kāds gars tur valda. Cienīgtēvs galvenokārt spieda uz ticības mācību — baušļiem un bībelstāstiem, pārējos priekšmetus ierindodams mazāk svarīgos, jo tie skaitījās pie pasaulīgām lietām, kaut gan -citādi viņš pasaulīgās mantas nebūt neniecināja.

Ar šo gadu Glēzeru vēl kas pamudināja tuvāk ielūkoties skolas dzīvē: ar rudeni par palīgskolotāju iesācis strādāt jaunais skolotājs Fridrihs Mālberģis, kura kandidatūru viņš ieteica baronam kā skolas aizgādnim. Dinsberģis gan tikpat kā galvoja par šo irlavieti, bet pilnīgi uz šo ieteikumu paļauties nevarēja: pašam bija jāredz un jāpārliecinās, kāds viņš darbā, kādu sēklu sēj tā kunga tīrumā.

Glēzeram bija zināms, ka dažā labā no Irlavas semināristiem iemājo nemiera gars. Bet viņš, Glēzers, gribēdams būt īsti atbildīgs sava amata nesējs, tādu ķecerību nedrīkst pieļaut, tāpēc allaž laikus jāskatās un jābūt nomodā, lai nekas nevēlams neieviestos viņam uzticētā draudzē. Vispār zināms, ka nemierīgākie un nesamierinār mākie allaž tie latvieši, kuri guvuši izglītību virs tās normas, kas līdz šim bija nosacīta arāju tautai — trīs ziemas pagasta skolā, ne vairāk, bet nu palūk tikai: viņi izmanās iekļūt semināros un pat augstskolās, vairs nestaigā vīzēs un pastalās, bet kāpj jau it spožos zābakos. Diemžēl laiki grozās un kungiem uz slikto pusi, to nedrīkst aizmirst, pret ļaunajām laikmeta parādībām jācīnās, lai viņam, draudzes mācītājam, nevarētu pārmest mīkstčaulību un — lai dievs pasargā! — liberālismu.

Šodien Glēzers vairāk piedalījās Mālberģa stundās, bet noklausījās arī vienu Dinsberģa vadītu stundu. Mālberģim mācāmie priekšmeti vairāk vecākajās nodaļās. Glēzers noklausījās, kā skolotājs māca latviešu valodu, rēķināšanu, arī ticības mācības stundā pabija, kur skolotājs atprasīja un izskaidroja līdzību par pazudušo dēlu.

Pēc stujidām notika pārrunas, kur Glēzers uzstājās pārlūka lomā, kam ir ko teikt un norādīt uz novērotām kļūdām un trūkumiem darba norisē, bet tas nu nebija tik vienkārši kā agrāk, kad strādāja viens pats Dinsberģis. Viņu Glēzers pamācīja pa paradumam bez kādas kautrības, kā to bija izdarījis visus tos gadus, ko Dinsberģis pavadījis Glēzera kalpībā. Tagad nu bija vēl piepulcinājies palīgskolotājs. Glēzers saprata, ka jaunais skolotājs, beidzis skolotāju semināru, nav tukšinieks, bet bruņojies zināšanām un mācīšanas metodēm; to Glēzers vēroja jaunā skolotāja stundās, kuras viņš klausījās, jo atšķirība starp Dinsberģa un Mālberģa klases darbu, kā katrs no viņiem strādāja, stundas novadot, bija acīm redzama. To Glēzers prata novērtēt, kauču arī pedagoģijā viņš nespēja būt visai stiprs. Tāpēc arī pārrunās pēc stundām Glēzers galvenokārt turējās pie bībeles vielas, tās izskaidrošanas, jo te viņš jutās kā zivs ūdenī, bet uzstāties vērtētāja lomā priekšmetos un to mācīšanas metodēs, kas viņam stāvēja attālāk, nebūtu diez cik gudri, tāpēc viņš uzmanīgi atturējās.

Pārspriedumos sastapās arī ar pazudušo dēlu. Glēzers, pārskatījis stundas norisi, visumā izteicās atzinīgi, apmierinošas bijušas arī skolēnu atbildes, tikai vajadzējis tuvāk ielūkoties šīs Kristus līdzības kodolā, mazāk vērības veltot pasaulīgajam momentam.

Seminārā Mālberģis līdz ar citiem domu biedriem bija mācījies rādīt priekšniecībai praķa virspusi, bet, kas ķešā un aiz oderes paslēpts, tas paša ziņā. Tādā noslēgtībā no direktora redzīgās un pētījošās acs turējās visi progresīvi domājošie semināristi, un šī atziņa Mālberģī vēl arvien mājoja dzīva.

Glēzers pievērsās arī Dinsberģa stundai, kurā tika atprasīts skolēniem no galvas iemācītais Līventāla dzejolis «Matīsiņš».

—  Tas ir jauks dzejolītis, kas māca bērniem paklausību un dievbijību, tā ir manta, ko rūsa un kodis nemaitā," — Glēzers bilda.

—   Un bērni labprāt mācās viņiem saprotamus dzejolīšus no galvas, — Dinsberģis teica. — Jūs pats redzējāt, mācītāja kungs, cik labi viņi bija iemācījušies un droši uzteica. Galvenais, ka bērns saprot to, ko mācās, un šai dzejolītī nav bērniem svešu domu.

—   Manuprāt, — Mālberģis bilda, — šī dzejoļa saturs rāda vēl ko un protiet: dzimtcilvēku grūto dzīvi. Dzeja neturas zilā gaisā, tai vajadzīga augsne, kur attīstīties un veidoties, — tā pati dzīvā dzīve, kas ap mums visnotaļ mutuļo. Ir dzirdēts jautājums: kas ko virza uz priekšu — dzeja dzīvi vai otrādi? Nesacīšu, ka šāds jautājum būtu nevietā, un atbildēt uz to arī nav grūti:' tās abas ir kā mīļas māsas, kas viena bez otras būtu nabagas: dzeja, šis īpatnais, rosinošais mākslas veids, neļauj dzīvei noslīgt kailā prakticismā, bet dzeja ārpus dzīves ikdienas nav nemaz domājama.

Nevēlēdamies iesaistīties tālākās debatēs par nepatīkamām lietām, ko skāra Mālberģis, Glēzers drīzi vien izbeidza pārrunas un atvadījās.

Ceļā uz mājām Glēzeram neatlaidīgi uzmācās kreņķis par jaunā skolotāja brīvdomību. Bez šaubām, Mālberģis nebijā nekāds radikālis, taču mācītājam pilnīgi pietika ar to mazumiņu, ko viņš šodien skolā dzirdēja no Mālberģa mutes, lai viņu ierindotu to cilvēku grupā, kas var būt bīstami, tādēļ pieraugāmi un pie reizes arī pieraujami. Velns ar ārā! — un Glēzers nospļāvās, nevilšus piesaucis nelabo, — kad tikai tas nemiernieks nesamaitā arī Dinsberģi?

4

Rozīte mācījās vecākajā nodaļā beidzamo gadu. Viņa jau skaitījās liela meita, pavasarī ies iesvētībās, jo palika pilni sešpadsmit. Gadi, kur gadi, bet augumā un attīstībā viņa savus nedaudzos mūža gadus bija apsteigusi, noaugusi kā niedre un koša kā ziedošs ābeles zars. Jauka meita. Un kāds tad brīnums, ja viņa visiem, ar ko sastapās ikdienas gaitā, patika, un visi labi ļaudis, viņā nolūkojušies, vēlēja viņai tikai labu.

Bet no laika gala pasaulē dzīvo arī slikti cilvēki, un tie pirmām kārtām domā par savu labumu.

Kādā ziemas dienā, kad barons rīkoja medības, tās skāra arī mājas Ģipkas pusē, kur dzīvoja Rozīte. Viņa, protams, nedzīvoja šais mājās viena pati, bet kopā ar tēvu un vecmāmiņu, jo māmuļa pirms gadiem bija nomirusi, un dažiem saimes ļaudīm. Todien viņu mājās nejaušās medību gaitās iegriezās muižas piķieris, bruņojies ar medību, bisi, tauri un suņu pātagu. Viņš tūdaļ meta aci uz Rozīti, kas tai dienā turējās pie mājas, un meiča viņam brīnum iepatikās, jo zināma lieta, ka muižasvaldnieki un dienderi visai acīgi un kāri uz zemnieku jaukumiem un šai acībai piemīt kas nelāgs, lai neteiktu ļauns.

Piķieris, lai iegūtu skaidras ziņas par nejauši pagadī-

jūsos medību priekšmetu, tūda] aicināja Rozītes tēvu dzinējos, ko tas labprāt darīja, jo bija tāds, sacīt, kā dievam nepadevies, ko ātri var uz visām pusēm paraustīt. Nav zināms, ko Justiņš — tā sauca Rozītes tēvu — sastāstījis piķierim, bet jādomā, ka visu to, kas muižas dienderi interesēja, viņš uzzināja un tā varēja būt apmierināts ar panākumiem un izredzēm. Kā tad citādi varētu izskaidrot to, ka Justiņš pēc tam nemitīgi piestāja Rozītei, lai viņa ietu uz muižu pieteikties par lopu meitu pie darbiem govju kūtī, kādu vietu piķieris apsolīja izgādāt. Viņa, Rozīte, tad nākšot lepnu muižas ļaužu kārtā un staigāšot, sacīt, kurpītēs ar zelta sprādzītēm, nebūšot vairs vienkāršs zemnieku skuķis, kas zin tikai no rīta līdz vakaram bradāt savu lauciņu mālus un sētas dubļus, noklusējot, protams, ka muižā lopu meitai būs jābrien ne vairs pa māliem, bet lopu laidaros pa svaigiem mēsliem..,.

Piķiera nolūks bija vairāk kā skaidrs: neaizsargāto zemnieka meiču, kurai nav mātes aizgādības un nomoda, ievilināt muižā un tā panākt savu. Ar vecmāmiņas nostāju Justiņš daudz nerēķinājās. Bet pati Rozīte? Iet savā noteiktībā pret tēva gribu? Tāpēc vecmāmiņa nolēma meklēt aizsardzību pie Rozītes skolotāja, par kuru viņa līdz šim, dzirdējusi daudz laba, kas nav tikai izcilā amatā, bet arī gudrs kā jau skolas kungs, kas pratīs nostādīt savu vīra svaru pret Justiņa vieglprātību.

Skola jau nestāvēja necik tālā gabalā, tās dažas verstis m viņa aizstaigās mierīgā garā, pie tam diena jau it brangi • icstiepusies garumā, kauču gan garākos ceļa gabalos «fe gadu nasta liek sevi just ir kaulos, ir sirdī — viņai jau

97

!

| aizkustējies septiņdesmitais, turklāt viņa neies pa līkloču i izbraukto ceļu, bet taisnāk pa meža taku, kura viņai f pazīstama no katras saknītes, no katras skujiņas, jo to w nostaigājusi neskaitāmas reizes garajos gados, nodzīvo® dama šais meža mājās lielāko daļu no sava grūtā mūža; īstenībā — kas nu par mājām, pārāk lepni skan, bet tikai ļ tāda mazmāja celmainā un akmeņainā klajumā, kas savā laikā uz muižas zemes iestrādāts ar kapli un lāpstu no viņas vectēva laika, un tā viņa te izaudzinājusi dēlu un meitu, kas abi nu jau atdus smilktiņās kur kurais — dēls krita krievu-turku karā, bet meita nu jau savi desmit ,4i gadiņi, kopš aizgājusi no šis dzīves, atstādama Rozīti viļ ņas uzraudzībā un kopšanā un tā otra — kā lai saka? — teiksim tomēr — gādībā.

4 4426

Skolā Sapa, kā sauca Rozītes vecmāmiņu, pirmāk. sastapās ar namamāti Agnēzi, jau zināmu no iepriekšējām apmeklēšanām Rozītes skolas gaitu labad. Šī bija brīvdiena, kad pats skolas saimnieks, to izmantodams, ņēmās pa savu otru darba istabu — darbnīcu, kas atradās saimniecības ēkā, līdzās klēts nodalījumam. \

Ja savā rakstāmkambarī skolas namā Dinsberģis katru brīvu stundu ņēmās ar zoss spalvu, to it bieži iemērkdams paša gatavotas melnas vai sarkanas tintes šķidrumā, veidodams rindu pēc rindas uz ne visai baltas krāsas, bet iepelēkas papīra lapas, tad šeitan viņš strādāja ar cirvi, kaltu, ēveli, gatavodams sev istabas lietas vai kādu citu priekšmetu, kas nepieciešams dzīves ikdienā, jo viņš it labi bija apguvis dišlera amatu, kā toreiz apzīmēja galdnieka amata pratēju; un ne tikai to — Dinsberģis laboja arī sev un dzīves biedrei apavus, jo šim vīram nekas nekrita rokās no zila gaisa, bet vienīgā manta paša sapūlētā. Visi vajadzīgie darbarīki bija cītīgi sarindoti savās ligzdās uz dēļa, kas piestiprināts pie sienas virs ēvelsola; tur atradās kalti, āmuri, svārpsti, svīmesti,. rokas zāģis ar līksti, ēveles; tie stāvēja priekšzīmīgā kārtībā katrs savā vietā, un nevarēja būt šaubu, ka Dinsberģis kuru katru no tiem vajadzības gadījumā atradīs un paņems pat nakts melnumā. Telpa bija diezgan paprāva, netālu no ēvelsola stāvēja strīsols lagzdu stīpu izdrāšanai, jo mājas saimnieks gatavoja arī saimniecībā vajadzīgos koka traukus — ķipīšus, spaņņus, muciņas un citus; turpat pie sienas uz naglas karājas bansteklis stīpu uzvilkšanai un koka āmuri. Vajadzīgā vietā stāvēja līmes katliņš, īpašā koka kastītē pat stikla gabaliņi, ko sekmīgi lietoja koka priekšmetu virsmas gludināšanai smilkšpapīra vietā. Priežu, bērzu, ozolu, apses dēļi un citi kokmateriāli, sausi un krietnu laiku nostāvējušies7 bija redzami telpas kaktā un pie griestiem piestiprinātās staklēs.

Dinsberģis pašlaik gatavoja nelielu ķēķa ķebli, kad viņu darbā pārtrauca Agnēze, ienākdama pavēstījusi, ka viņu grib sastapt Rozītes vecmāmiņa. Dinsberģis noraisīja darba priekšautu, norausa skaidiņas šur tur no apģērba un gāja uz istabu. Tur viņu gaidīja Sapa. Pēc sasveicināšanās viņa mulsi iesāka:

— Nemaz nezinu, skolas kungs, kā sākt. Es jau Rozītes labā.

—   Vai ar Rozīti kas gadījies? — Dinsberģis vērīgi jautāja.

—    Gadījies nu vēl nekas tāds slikts nav, bet notikt var, — viņa bilda.

Tālāk Sapa sīki pastāstīja par viņējo gadījumu ar muižas piķieri un Rozītes tēva apņemšanos nodot Rozīti tiešā muižas kalpībā.

—    Tās muižas būšanas to bērnu samaitās un varbūt arī pazudinās. Jūs, skolas kungs, saprotat, kā es to domāju?

Dinsberģis, bez šaubām, pareizi saprata viešņas aizdomas, kas slēpās viņas izsacītajos un jo vairāk noklusētajos vārdos. Tā bija nopietna lieta, kad nederēja krasi nostāties aizbildņa lomā, jo Rozīte taču nebija apaļa bārene un pats viņš, Dinsberģis, kā nekā skaitījās muižas maizē, bet palikt malā un neiejaukties sirds viņam neatļāva.

—    Un ko tad pati Rozīte? Grib brist to muižas lopu laidaru? — Dinsberģis pēkšņi iejautajās.

—   Viņa jau ne labprāt, bet negrib iet pret tēva gribu. Un tāpēc būtu gaužām labi, ja jūs parunātu ar Rozītes tēvu un raudzītu viņu atrunāt no tādas piespiešanas.

—   Pareizi jūs spriežat. Bet kādā kārtā lai es viņu satieku un sāku?

—    Pateikšu viņam, ka Rozītes iesvētības dēļ un citādi jūs, skolas kungs, vēlētos parunāt ar viņas tēvu. Viņš jau nav ļauņs cilvēks, tik tāds viegli bīdāms. Un viņam liela bijāšana pret biezām likumu grāmatām, varbūt tādēļ, ka pats rakstu valodas nesaprot. Tādi jau mēs visi, vecie, esam, bet mācīties kā jaunajiem nu par vēlu.

—   Labus darbus darīt nekad nav par vēlu, — Dinsberģis svarīgi noteica, — un sevi apgaismot ir teicams darbs. Nu labi, mīļā, es darīšu, cik iespēšu, savas audzēknes, labā, un tam, protams, jāpaliek vienīgi starp mums.

—   Simtu paldies jums, skolas kungs, kā tad citādi. Nevienam ne pušplēsta vārdiņa,

Piecēlās un aizgāja.

Kad vēlāk notikušo sarunu atstāstīja Agnēzei, viņa izsacīja bažas, vai tik būs labi iet pret muižu un tās ļaudīm, uz ko Dinsberģis cieši noteica:

4*

99

—   Tas nav nekāds priecas darbs, mīļo Agnēz, bet pienākums liek man to darīt. Piķieris nav ne barons, ne muižkungs, kuriem sava teikšana, bet tikai suņu puisis;

ja arī tie gribēs valdīt un lemt par zemnieku ļaužu likteņiem, tas nav ciešams, un te katram krietnam cilvēkam sakāms savs vārds.

Drīz pēc tam, kad Rozīte atkal parādījās skolā, Dinsberģis iesaka:

—  Tev kas lēcies?

Nekas nav noticis, skolotāja kungs, — Rozīte atbildēja.

—   Izskatās tomēr, ka esi tāda kā nomākta, pārāk domīga vai atkal nezin par'ko nemierīga.

Rozīte pabrīnījās par skolotāja redzību un spēju ielūkoties viņas dvēselē, jo viņa tik tiešām pēdējā laikā daudz domāja par muižu, par tēva nodomu nodot viņu muižas dienestā. Rozīte pateica, par ko viņa norūpējusies.

—   Vai tad tev patiktu pa tiem muižas laidariem bradāt?

—   Nē, skolotāja kungs, bet tēvs saka, man tur būšot viegla dzīve.

—   Nedomāju, meit, ka tur būtu meklējami un atrodami kādi dzīves vieglumi. Kas kaiš tēva mājās? Par tevi allaž nomodā labā vecmāmiņa, arī tēvs tev neko sliktu nedara, viņš tikai daudz ko dzīvē neizprot un nezina. Tu jau daudzmaz redzējusi muižas dzīvi un darbus. Esi tur bijusi vagara nosacītās dienās plūkt spalvas līdz ar citiem sapulcinātiem bērniem un vēlākiem pusaudžiem. Tas nav bijis viegli pat bērna gados. Un vispār būsi tak šo to dzirdējusi par muižas dzīvi, kas tur notiek un atgadās, pat lieli nesmukumi. Vai ne tā, Rozīt?

—   Tā ir, skolotāja kungs. Mani nemaz prāts uz turieni nevelk, tikai tēva griba, un tēvam jāklausa.

—    Tikai tā, Rozīt, bet jāredz arī, kur tēvs kļūdās un sper nepareizu soli. Tu esi vairāk mācījusies nekā tavs tēvs, kas skolā nav mācījies nevienu dienu. Tu vairāk zini arī grāmatu gudrības, tādēļ tev jāprot izšķirt — kas der, kas neder. Ja tēvs to kādreiz nezin izšķirt, tad jāpasaka patiesība, un pie patiesības mums vienmēr jāturas it visās lietās.

—   Es teikšu tēvam, skolotāja kungs, ka negribu iet uz muižu, lai viņš mani uz to nespiež.

—   Un tu pareizi darīsi, — lietišķi nobeidza Dinsberģis.

Pēc šādas sarunas Dinsberģim nenācās grūti izskaidroties ar Rozītes tēvu un lietu nokārtot, kā vajadzīgs.

s

Justiņš ieradās skolā, lai pārrunātu ar skolas kuņģu Rozītes iesvētības, kā to Sapa viņam sacījusi. Un bija ko pārrunāt, jo Rozīte viņa vienīgā meita, kas nu gatavojās iestāties pieaugušu ļaužu kārtā. Pēc šīm svarīgām pārrunām, kur abi sarunas vedēji bija vienis prātis par daudz ko, Dinsberģis pēkšņi iejautājās:

—   Dzirdēts, ka Rozīte gatavojas pāriet darbā uz muižu par govju meitu — vai tā ir?

—    Ir, ir, skolas kungs, — Justiņš it priecīgi atsaucās, būdams labā omā, ka arī skolas kungs par to zina un; jādomā, arī nopriecāsies.

—   Un ko tad pati Rozīte — grib iet?

—   Bērnam jāklausa vecāki, tā saka arī mācītājs.

—   Bet vai jūs esat aprunājies,arī ar pašu Rozīti un vecmāmiņu? Ko viņas saka?

—   Sapa jau pret to iešanu — bet kāda tad viņai teikšana?

—   Tā nu vis nebūs, vecmāmiņa Rozītei tikpat kā mātes vietā, tāpēc ari viņas balss jāuzklausa. Ģimenē jābūt saskaņai un vienprātībai visās lietās. Ja tādas saskaņas nav, tad to nosaka citi spēki.

Tad Dinsberģis lēnu soli piegāja pie grāmatu plaukta, izņēma biezu, melnos vākos iesietu prāvu grāmatu.

Šajā sējumā bija septiņpadsmitā gadsimta tā sauktie muižas likumi, kas pamatojas uz Piltenes un Kurzemes statūtiem un kas satur noteikumus par dzimtkunga privāto varu — 1 de potestante privaie; tos lielāko muižu īpašnieki, sekojot kādreizējā Kurzemes hercoga Jēkaba paraugam, izdeva savas muižas ļaudīm tā sauktās dzimtbūšanas atcelšānas priekšvakarā, nodrošinot varu pār zemniekiem jurisdikcijas robežās. Šādus likumus izdeva vairāki muižturi Kurzemē: Dundagas, Struteles, Smuku u. c. Tos Dinsberģis bija kaut kā sadabūjis un vajadzības gadījumos izmantoja kā vēstures izziņas avotu. Šoreiz viņš tos izlietoja gluži netiešā nozīmē.

Justiņš, greiziv un bikli uz sējumu noskatījies, bijīgi bilda:

—   Vai bez tas grāmatas nevar iztikt?

—   Ne, bez šīs grāmatas šoreiz gan iztikt nevar, — Dinsberģis svarīgi noteica un, nosēdies pie rakstāmgalda, atšķīra sējumu un jautāja Justiņam:

—   Jūs esat dzirdējis par valdīšanas ieceltiem desmitniekiem — kas tie tādi?

—     Žēlīga baronkunga ielikti goda vīri, kas apstaigā mājas un vēro, kā ļaudis dzīvo un vai pilda dieva likumus.

—    Ne tikai dieva, bet arī kungu dotos likumus. Pie jums ir bijis kāds desmitnieks kādreiz?

—   Liekas, dikti sen, un ko viņš pie mums darīs? Mēs neķildojamies.

—   Tā tam jābūt allažiņ. Un tagad uzklausiet, — Dinsberģis bilda un skaļā balsī iesāka lasīt:

«Likumi, pēc kuriem Dundagas valsts desmitniekiem būs turēties. Dundagā, 1816. gadā. Jelgavā, iespiests pie J. W; Stefenhagena un dēla.

Pirmais pants.

Desmitnieki iraid celti, lai ļaužu dzīvošanu un māju apkopšanu pēc kārtas ietu un lai tiem gļēviem saimniekiem un palaidniekiem īpaši uzraugi un skubinātāji būtu. Tāpēc ir par desmitniekiem tādi vīri izlasīti, kas par taisniem, godīgiem un uzticamiem tiek turēti!»

Šiem Dundagas izdotiem likumiem pieliekami vēl citu kungu izdoti likumi, un to astotās nodaļas pirmais pants skan tā:

«Tam desmitniekam uz to jāskatās, ka iekš tām mājām to saimnieku, kas viņam uzvēlēti iraid, viss mierīgi, pareizi un taisni notiktu. Ja nemiers starp tiem laulātiem draugiem jeb ķildas starp saimes celtos (…), tad tam desmitniekam pienākas tos nesaderīgus salīdzināt un uz miera dzīvošanu uzmodināt, tos vainīgos pārmācīt in uz labošanu un taisnāku dzīvošanu uzskubināt. Ja viņa uzmudināšana nekd nelīdz, tad tas desmitnieks to vainu un netaisnību baznīckungam sūdz. Ja ir mācītāja uzmudināšanas netop vērā ņemtas, tad tā vaina muižā top zināma darīta, in tad muižā tie vainīgie no visas tiesas, tā kā tie paši pelnījuši, taps strāpēti in par to gādāts, ka taisnība un miers visiem par labu iekš visām mājām valdītu.»

Tālāk Dinsberģis sāka pats savu sakāmo likuma panta veidā, un tas skanēja:

—    Un desmitniekam būs vērīgi skatīties un klausīties, vai saskaņa valda ne tikai starp laulātiem draugiem, bet arī starp ģimenes locekļiem, starp tēvu un bērniem, lai tēvs saviem bērniem neko neuztieptu, kas ir pret bērnu gribu un vēlēšanos, un, ja kas tāds tiek darīts, par tādu grēka darbu vainīgo tēvu sauc uz muižu, lai viņu tur nostrāpētu bargi un taisnīgi dievam par godu, ļaudīm par brīdiņu …

Dinsberģis, lasīšanas laikā vienu aci pa brītiņam uzmetis Justiņam, redzēja, cik ietekmīgi Viņa vārdi. Justiņš, bāls vaigā, pieri raukdams un atlaizdams, nemierīgs grozījās krēslā. v

—   Diezgan, diezgan, skolas kungs! Nevajag …

—   Vai jūs nu visu sapratāt, kas šai grāmatā rakstīts, gaiši un taisnīgi izlikts? — Dinsberģis jautāja.

—    Visu, visu, skolas kungs, visu sapratu… Nekad tā nedarīšu, neiešu pret savu Rozīti un viņas gribēšanu, patiesi, patiesi, skolas kungs …

Un Justiņš joprojām ar kreisās rokas plaukstas drebošu kustību atgaiņājās no iedomātā tiesātāja, kas viņam par nepaklausību draudēja itin kā ar pašas elles sodību un mocībām.

—   Tad labi, — Dinsberģis samierinoši bilda, — es šķiru šo melno grāmatu ciet cerībā, ka to mums nekad vairs nenāksies atvērt. Vai ne tā, mīļo Justiņ?

—    Nekad, nekad, skolas kungs … Lieciet to projām uz visiem laikiem.. . Lai dievs pas', lai viņa rokās

Ar to neparastā vizīte beidzās.

5

Laba diena ' kaut kurā gadalaikā arī cilvēkus noskaņo lādzīgi.

Svētdiena. Dinsberģis visu priekšpusdienu, jau no agra rīta nosēdējis pie rakstāmgalda, aprindodams lapiņu pēc lapiņas ar savu sīko rokrakstu, apbrīnojami veikli un precīzi veidodams rakstu zīmes, kas tik ļoti līdzīgas drukātiem burtiem.

Nu viņš ar patiku atlieca muguru pret krēsla atzveltni, atlicis zoss spalvu, kura, pamatīgi norakstīta, prasījās pēc uzasināšanas. Tagad nē, to viņš izdarīs pirms nākošā darba cēliena.

Dinsberģis gāja tādā kā mazā pirmsmaltītes atpūtā pie sava darba biedra Mālberģa, kas mita istabiņā blakus lielajai klasei.

Mālberģis pašlaik sēdēja pie skolēnu rakstudarbu pārlūkošanas. Viņa priekšā uz galda atradās kāda skolēna darbs, uz kuru norādījis sacīja:

—    Tikai palūkojiet, amatabrāl, kāds teicams darba izpildījums, un rokraksts tīri vai kaligrāfijas paraugs.

—    Kā vīņu sauc? — Dinsberģis painteresējās.

—    Barons, Krišjānis Barons.

—   Zinu, zinu, — Dinsberģis atsaucās.

—    Vispār teicams mācībās un kārtībā, par uzvedību jau mums vispār nav ko runāt. Stundās priekšzīmīgs un vispār ļoti apdāvināts zēns — apķērīgs, attapīgs, varētu pat sacīt — gudrs priekš sava vecuma. Viņam tā ap desmit gadiem.

—    Esmu ievērojis, — Dinsberģis teica, — no savas puses varētu sacīt to pašu, ko nupat dzirdēju no jums.

—     No kurienes viņš — viņa vecāki? — Mālberģis jautāja.

Dinsberģis, atcerēdamies ziņas par apdāvināto audzēkni, teica:

—     Viņš no, Valpenes pusmuižas, dzīvo pie precētas māsas. Atceros, viņa mazo Krišjāni atveda pierakstīt, atstāja labu iespaidu, liekas, izglītots cilvēks. Krišjānis iesācis skolu apmeklēt Dobelē, būdams tikai septiņus gadus vecs.

Neviens pareģis nespēja toreiz pateikt, ka mazais Krišjānis dienās kļūs par savas tautas darba, centības un kultūras virzītāja simbolu. Kad vecākā māsa Anna iemācījusi Krišjāni lasīt grāmatu, nomirst tēvs, kas no kalpa bija ticis Struteles muižā par vagaru. Uz nāves gultas gulēdams, tēvs licis mātei neatstāt dēlēnu bez skološanas. Māte, sekodama nelaiķa gribai, sūtījusi dēlēnu uz Dobeli, kur ķesteris un ērģelnieks Bērs ierīkojis privātskolu pilsētiņas bērniem. Šai skolā Krišjānis iemācījies vācu valodā lasīt un rakstīt. Bet Dobele no Krišjāņa dzīves vietas atrodas kādas desmit verstis, zēnu grūti apgādāt, apkopt, viņš sācis vārguļot un slimot. Viņu pārved mājās un nodod mācībās pie Īles mežkunga galdnieka. Te viņš mācās galdnieka amatu un grāmatu gudrības, bet vaļas brīžos jāpilda bērnaukļa pienākumi. Kad Krišjānim aprit desmit gadi, viņu paņem savā gādībā māsa Kristīne, kas dzīvo Dundagā, precējusies ar vagaru Kronbergu. Tā nu Krišjānis nonāk Kubeles skolā pie Dinsberģa un Mālberģa, diviem dziesminiekiem un audzinātājiem.

T 104

Sakārtojis skolēnu rakstudarbus un palicis tos sāņis, Mālberģis izņēma no galda atvilktnes akurāti un glīti aprakstītu lapiņu slipšķi dažu burtnīcu biezumā; to rokā pacilājis, teica:

—    Mans vaļas brīžu darbs.

Dinsberģis, ar interesi palūkojies, vaicāja:

—    Jaunākie dzejoļi, vai?

—   Netrāpījāt, mīļo amatabrāl. Pavisam kas ^cits un tāls no dzejoļiem. — Tad izņēma no atvilktnes grāmatu ar virsrakstu «Die Letten».

—    Merķelis? — Dinsberģis izbrīnījies bilda.

—   Darbu rakstīt iesāku semināra laikā un līdz šim arvien pie tā brīvākās stundās esmu piesēdējis un turpinājis^ nav vairs tālu līdz beigu punktam.

—   Bet to taču jūs nekur nevarēsiet izlietot? — Dinsberģis šaubās jautāja.

—    Varbūt tomēr, vismaz mēģināšu cenzorus piemānīt.

Protams, cenzorus piemānīt neizdevās.

Piezīmējams, ka šo Mālberģa biogrāfisko aprakstu, kas

saucās «G. Merķeļa mūža strauts», Juris Alunāns pēc savu «Dziesmiņu» iznākšanas 1856. gadā iesniedza cenzoram Tērbata, taču cenzūra šī darba publicēšanu aizliedza, jo «nav pieļaujams raksts tautai, ja rakstā aplūkoja personība, kas cīnījusies un cietusi par zemāko tautas šķiru atbrīvošanu no augstāko apspiešanas», un «ļoti apšaubāmi dot latviešiem rokās rakstu, kas viņiem atgādinātu dzimtbūšanas un apspiešanas laikos notikušo muižnieku varas aplamo lietošanu, jo tā, bez šaubām, tiktu atmodinātas un uzturētas rūgtas izjūtas, kas tagad snauž…».

Kā to paredzēdams, Dinsberģis bilda:

—   Laikam neizdosies vis. No Merķeļa un viņa «Latviešiem» mūs atvaira kā no uguns. Kur jūs ņēmāt viņa. rakstus?

—    Seminārā starp domu biedriem Merķeļa raksti staigāja no rokas rokā, vācu valodā, protams. Mēģināja tos tulkot vai citādi popularizēt. Ir tiešām brīnumaini, ka šis Lēdurgas mācītāja dēls, pēc dzimuma vācietis, pirmais atklātībā darījis zināmu pasaulei par latviešu tautas briesmīgo stāvokli, ko gadsimtus verdzinājis melnais bruņinieks. Pret šiem verdzinātājiem Merķelis visā skaļumā pacēlis balsi, nebaidoties par sekām, ko tas viņam varētu nest, pacēla balsi, kas lika nodrebēt šiem varmākām, kad vienīgi cara durkļi līdz šim spēja balstīt vācu despotismu Vidzemē. Protams, kā Vidzemē, tā visā Latvijā, — Mālberģis piebilda un, palapodams grāmatu, turpināja: — Pats Merķelis par sevi saka:

«Vienmēr esmu centies rakstniecībā un mākslā runāt par visu, ko atzīstu par patiesu, taisnīgu un nepieciešamu, pie tam runāt tādā tonī un valodā, kas šobrīd liekas vispiemērotākais, visiedarbīgākais, visnepieciešamākais.» Citā vietā Merķelis raida lozungu: «Rupju maizi un brīvību!» Es nemaz agrāk nezināju, ka Merķelis rakstījis arī romānus un apcerējumus par daudziem sabiedriskiem jautājumiem.

—  Jā? — Dinsberģis ar izbrīnu teica, jo viņš par Merķeli zināja vēl mazāk nekā viņa kolēģis.

—  Merķelis, starp citu, ļoti asi izsakās par Napoleonu, kuru kara dvingas cienītāji un iztapoņas izslavē par franču nācijas lepnumu, par tās slaveno dēlu; Merķelis arī šai jautājumā sauc lietas īstajā vārdā un glorificēto Bonapartu apzīmē vienkārši un patiesi par īstu kara bandītu, kas, varas kāres apstulbots, savā galvā perinājis pasaules iekarošanas plānus, lai paverdzinātu tautas, un uz laiku arī to panācis, pabūdams ar,saviem karapūļiem pat Ēģiptē, kamēr vēl varonīgā krievu tauta viņam nebija sadevusi ne tikai pa pirkstiem, bet, kā pienākas, nopērusi. Arī pret ļaužu apdzirdīšanu Merķelis uzstājies.

—  Tas mums visiem jādara vēl arvienu, — Dinsberģis bilda. — To krogu ir par daudz, un ļaunuma, ko tie nodara, jo vairāk. Nesaku, daļa no tiem vajadzīgi ceļavīriem, kas, atrazdamies ceļā augām dienām, atrod vietu, kur atpūsties pašiem un arī savus zirdziņus atpūtināt. Tāds ceļavīrs nekādu žūpošanu nepiekopj, bet atpūtinājies, kā nākas, brauc tālāk. Bet to nevar teikt par krogiem, kuri ierīkoti ļaužu saiešanas vietās. Un jārunā atkal ne par tiem, kas tur iegriežas izdzert kausu alus, bet par tādiem, kas tur dēd arvienu, nopļēguro pēdējo grasi, savu godu un cilvēciskoizskatu. Pret šiem krogus brāļiem ir stingri jāuzstājas, kā to dažs labs krietns vīrs ir darījis.

Laiciņa turpinājis sarunu par žūpošanas kaitīgumu, Mālberģis atģidās:

—   Bet paga, paga, ar ko tad mēs sākām un pie kā palikām?

•— Pie Bonaparta, — Dinsberģis atgādināja.

—   Piķis ar viņu — to pasaules iekarošanas plānotāju. Priekš mums vērtīgāks, ko Merķelis atstājis paaudžu paaudzēm par latviešu tautas likteņiem. Tā drošsirdība, ar kādu viņš iestājies mūsu tautas labā! Tikai paklausieties šī darba nobeiguma rindas:

«Jūs, visu tautu cēlākie gari! Jūs, kas esat patiesā cilvēce, paceliet savas balsis līdz ar mani! Nemeklējiet vairs objektu savai līdzcietībai viņpus okeāna! Palūkojiet, tepat Eiropā jums kaimiņos ir nācijas, kas pašas savā zemē ir nelaimīgākas par afrikāņiem,m ko mantkārīgi ierāvēji aizveduši uz Ameriku. Filozofi un cilvēku draugi uzstājās par viņu aizstāvjiem, un viņu liktenis kļuva vieglāks. Nu tad uz priekšu, filozofi un cilvēku draugi! Apvienojieties un sakiet arī Eiropas tirāniem, ka viņu rīcība ir riebīga. Runājiet skaļi, nepiekūstiet atkārtot, ka sava brāļa apspiedējs ir sliktāks par niknāko zvēru. Pierādiet apstulbotajiem mantraušiem, ka viņu pašu labums un viņu bērnu drošība prasa, lai viņi būtu cilvēcīgi. Beidzot jūsu balsis sadzirdēs, un varmācība, kaunā svildama, bruks atpakaļ ellē! Lai kāda būdama tā katastrofa, kas izšķirs latviešu likteni! Es nolieku savu grāmatu cilvēces acu priekšā kā apsūdzības rakstu tai šausmīgai prāvai, ko nākotne agri vai vēlu iesāks pret manas tēvzemes apspiedējiem. Lai tā spriež tiesu! — Un drīzi tā spriedīs savu tiesu! Drebiet, savu brāļu apspiedēji! Drausmīgi tā tiesās — un drīzi!»

—   Ugunīgi vārdi, — Dinsberģis sacīja, kad Mālberģis bija beidzis lasīt.

•— Tie vēl tagad svilina ausis muižniecībai, nav jābrīnās, ka Baltijas muižnieki gatavi kuru katru brīdi mest sārtā ne tikai Merķeļa rakstus, bet arī viņu pašu!

Mālberģis bija gatavs turpināt iesākto sarunu ar kolēģi, bet durvīs parādījās Agnēze un aicināja viņus pusdienās.

Pie pusdienu galda pārrunāja Dundagā, tās jūrmalai tuvējā joslā, notikušo dabas parādību, kas, jādomā, bija pirmā un pēdējā šai novadā — mirklīga zemestrīce, gan ar visai ierobežotu darbības rādiusu, taču laikraksts «Mājas Viesis», kas savu gaitu uzsāka gadu pirms šī notikuma ar Ernesta Dinsberģa ievada dzejoli, savā 1857. gada 40. numurā par neparasto dabas parādību pavēstīja saviem lasītājiem.

DESMITĀ NODAĻA

1

Tumša un drūma ir deviņpadsmitā gadsimta pirmā puse un gadi pēc tam latviešu un igauņu, vienlīdz iīvu dzīve' savā zemē.

Šo drūmo, nomācošo laika posmu iezīmēja arī valstij nelabvēlīgais Krimas karš, ko cara valdībai ar tās pienācīgi neapgādāto un neapbruņoto armiju nācās zaudēt, nelīdzēja krievu karavīru varonība uņ kaujas gars, kas sevišķi spilgti izpaudās slavenajā Sevastopoles aizstāvēšanā. Ienaidnieku uzbrukumu mierīgajiem zemes iedzīvotājiem izjuta arī dundadznieki tiešā kārtā; jūrmalas joslā angļu kara flote apšaudīja zvejas ļaužu apdzīvoto piekrasti, sapostīdama zvejnieku zvejas floti.

Bija gan notikusi tā sauktā zemnieku brīvlaišana, bet tā bija putna brīvība ar sasietiem un apcirptiem spārniem. Zemnieks bija «atbrīvots» no savas zemes, ko viņš iekopis, un gribot negribot jāiet no jauna muižas verdzībā, kas uzlika viņam kaklā smagas klaušu sakas. Zemnieku atbrīvošanas likumi atzina muižnieka neierobežotas tiesības uz zemi, atceļotdažus gadsimta sākumā izdotos likumus, kuri, kauču arī mazā mērā, tomēr bija labvēlīgāki par jaunajiem 1817. gada likumiem. Pagastu tiesās ieveda miesas sodus, nodibināja muižas policiju, pārraudzības iestādēs joprojām sēdēja vienīgi muižnieki, pagasta iestāžu un amatpersonu darbība bija pakļauta dzimtkunga neierobežotai varai un uzraudzībai. Dzimtkungs apstiprināja un atcēla pagasta sapulču un tiesas lēmumus, tik ar viņa ziņu varēja uzņemt pagasta sabiedrībā jaunus locekļus, muižas policija bija valdīšanas ierocis dzimtkunga rokās.

Tā tas bija ari Dundagā, kur no 1711. gada par dzimtļaudīm un viņu likteņiem' valdīja barona Sakena dzimta; viņa īpašumā bija ap divdesmit lielākas un mazākas tā sauktās malu muižas, ko zemniekiem vajadzēja apstrādāt klaušu kārtā.

Jā, zemnieks bija brīvlaists no zemes, kuru pievienoja muižas lafukiem, jo, attīstoties un paplašinoties lopkopībai, muižas lauku platības kļuva par mazām un tās paplašināja ar zemnieku iekoptām māju zemēm. Kur tēvi un vectēvi bija sviedrus lējuši, izcirtuši mežus un līdumus līduši, celmus un akmeņus izlauzdami, iestrādājuši druvas, tas viss tika atņemts, padzenot zemnieku pliku un nabagu no iekoptām mājām, un, kā lielu žēlastību parādot, ierādīja viņa lietošanā zemes gabalu tālāk no muižas kaut kur mežā vai purvājā. Tā zemnieka cilvēkam vajadzēja sākt dzīvi no gala.

Bet jaunajai dzīves vietai nāca līdzi nodevas un klaušas atkal tam pašam muižniekam par labu. Sevišķi smaga bija muižas riežu apstrādāšana ar pašu zemnieku darbaspēku un darbarīkiem. Zemniekam viskarstākajā darbalaikā nācās pamest savus lopiņus, iet kopt un novākt muižas plašos tīrumus. Labi vēl, ja palika kāda brīva stunda nakts melnumā, lai ko padarītu savā druvā, pļavā, sētā. Taču šādu brīvu stundu iegadījās maz, un, ja arī, zemnieks, līdz pagurumam izvergojies muižas gaitās, pārnāca mājās, tikko kājās turēdamies, un, kur krita, turpat arī aizmiga. Tā zemnieku saimniecības slīdēja, arvien lielākā postā, ēkas krita kopā, trūcīgais lauku darbu inventārs sadila un paputēja, nabadzības un bēdu rēgs uzglūnēja no katra būdas pakša.

Zemnieku garīgo dzīvi noteica un vadīja mācītāji, kuru sludinātais augstākais bauslis bija: lūdz dievu, esi paklausīgs kungiem un strādā, gan par visu to tev debesīs atmaksās. Viņi sludināja visās mēlēs un meldiņos, ka ķeizara vara un muižnieku valdīšana no paša dieva iestādīta, ka viņu nodibinātā kārtība labākā zemes virsū, bet, kas pret šo kārtību saceļas, tāds grēkagabals šaustāms un iznīcināms pašā saknē. Šī mācītāju sludinātā kalpošana debesu tēvam bija kalpošana valsts cietsirdīgās varas stiprināšanai, lai jo pilnīgāk izkalpinātu tautu un iedzītu paklausības garu — klausīt lieliem un maziem kungiem šeit laicīgi un tur mūžīgi…

Nospiesti šādā beztiesiskumā, necilvēciskā stāvoklī, zemnieki, nespēdami to izturēt, sāka meklēt izeju; tautas dzīlēs radās nemiers, auga pretestības gars, kas lauzās uz āru. Tā tas notika atsevišķās vietās Latvijā un kaimiņos Igauņos. Ar rungām un dakšām bruņojušos zemniekus sagaidīja dragūnu pletnes un, zaldātu šauteņu zalves, sodīja ar kokiem līdz nāvei, bet dzīvi palikušos aizsūtīja nometināšanā saltajās zemēs, no kurienes vairs nebija atgriešanās.

Kaut arī visnežēlīgākiem līdzekļiem apspieda zemnieku sacelšanās mēģinājumus, ziņas par to nonāca ne tikai līdz kaimiņu novadiem, bet vēsmoja arī pa visu zemi. Meklēdami atvieglinājumu savai verga dzīvei, daļa zemnieku, baumu skubināti, domāja to atraduši izceļošanā pāri dzimtenes robežām, kur citi likumi, kur «ķeizara valdība» dodot zemi visiem, kas to vēlas saņemt un apstrādāt. Bet, lai lieta būtu pavisam droša, vajadzēja pāriet, «ķeizara ticībā», t. i., pareizticībā, un valdošās baznīcas priesteri atkritējus saņēma atplestām rokām, lai pavairotu savus valsts nomalēs pašķidros ganāmpulkus.

Tas draudēja ar jaunām briesmām: luterāņu mācītāji varēja palikt bez avīm, muižas lauki bez klaušinieku darbaspēka. Kad izceļošanas kustība draudēja izvērsties par masu parādību, varas iestādes ar policijas un karaspēka palīdzību ķēra uz visiem ceļiem un iebraucamās sētās pilsētās bēgošos zemniekus, sūtīja atpakaļ uz viņu dzīves vietām un piedevām vēl piesprieda miesas sodus, ko izpildīja visā nežēlībā.

Labākā stāvoklī neatradās Dundagas novada zemnieki, Sevišķi tas sakāms par smilšainās jūrmalas joslas apdzīvotājiem līviem, šiem kāpu ļaudīm, kuru nomā bija dažas pūravietas neauglīgas zemes, bet galvenā nodarbošanās zveja. Līvi apdzīvoja jūrmalas ciemus, kuri saucas: Melnsils, Kolka, Veide, Saunags, Pitrags, Košrags, Mazirbe, Sīkrags, Lielirbe, Miķeļtornis, Lūžņas, Ģipka, Oviži. Visiem šiem nosaukumiem ir lībiska izcelsme, piemēram, Miķeļtornis — Pizakūla, kāds apzīmējums sastopams jau somu epā «Kalevala».

Līvi, somu-ugru tautu piederīgie, kādreiz apdzīvoja plašus apgabalus Kurzemē un Vidzemē. Trīspadsmitā gadsimtā viņiem bijušas lēņu tiesības, un viņi savu zemi pa-turējuši kā brīvzemi dzimtā līdz septiņpadsmitam gadsimtam, kad viņi pakāpeniski zaudējuši piešķirtās tiesības un noslīguši dzimtļaužu kārtā.

Jūra, no malas lūkojoties, bezvēja laikā šķiet klusa un mierīga, bet tās zemūdens straumes atrodas nemitīgā kustībā un virzībā negrozāmu spēku nosacītos ceļos no nezināmiem laikiem, no noslēpumainām dzīlēm uzvandot jaunus ūdens masas slāņus, tā paužot mūžīgu nerimtību un nemieru, jo jūra nepazīst pamiruma, bet vienmēr trauksmaina, mainīga, dzīva. Arī tauta, lai cik tā dziļi postā un nabadzībā grimusi, ieslēpj sevī dzīvinošu spēku, kas palaikam uzbango spēcīgāk vai vājāk, liekot just, ka tautas dzīvais gars nav miris.

Tuvojās tūkstoš astoņi simti sešdesmitais gads, kas tieši vai netieši skāra vietējos iedzīvotājus un ierakstīja ugunīgām zīmēm neizdzēšamu lapaspusi Dundagas novada vēsturisku notikumu hronikā.

Ziemas beigās Dinsberģis saņēma no mācītāja Glēzera negaidītu aicinājumu ierasties pastorātā. Savādi, Dinsberģis nodomāja, savādi gan. Mācītājs taču ne visai sen atpakaļ bija skolā kārtējā pārraudzībā, ko viņš darīja visus šos gadus, kopš Dinsberģis šeitan strādā par skolotāju, un droši vien nebūtu ilgi jāgaida uz viņa vizīti vēl pirms skolas mācību nobeiguma. Kas gan tāds pēkšņi varējis gadīties un kas par iemeslu šim izsaukumam? Taču vajadzēja braukt, jo kā nekā mācītājs skaitījās viņa tiešais priekšnieks, kura rīkojumus neder neievērot. Atstājis Mālberģi pabeigt stundas, Dinsberģis jūdza bērīti kamanās un devās ceļā.

Pēc labas pusstundas Dinsberģis pabrauca garām muižai, pārbrauca Dzirnavupes tiltam un nogriezās pa kreisi. Ceļš veda uz pastorātu. Neskaitāmas reizes viņš braucis pa šo ceļu, vezdams mācītāju amata darīšanās, braukdams dažādos uzdevumos un citās gaitās. Toreiz viņš nevarēja ne iedomāties, ka pienāks laiks, kad pats viņš būs cienījama amatpersonā pagastā, kuru ļaudis goddevīgi sveicinās, uzklausīs, pat apskaudīs. Taču viena lieta viņam nepatika, kas ēdās sirdī kā dēle, — atkarība no mācītāja, kā. tagad pat. Bet labi vēl, ka nav jādod norēķins pašam baronam, Dinsberģis nodomāja un grieza zirdziņu pa kreisi no liepu gatves pastorātā.

Jau pie sasveicināšanās Dinsberģis" uztvēra Glēzera atturību, lai neteiktu vēsumu, un noprata, ka sastapšanās nesola neko labu. Pa šiem gadiem, kopš Dinsberģis aizgājis no pastorāta, dažādas bijušas tikšanās, bet arvien radušās nesaprašanās tikušas kaut kā nolīdzinātas un izkārtotas, bet šodienas vizīte vēstīja ko neparastu, to Dinsberģis juta pavisam skaidri un gaidīja visu ko, tikai ne to, ar ko Glēzers viņu pārsteidza:

—   Kas par cilvēku ir Polmanis, skolotājs Niks Polmanis? — Glēzers pēkšņi jautāja, tikko Dinsberģis bija apsēdies uz stīvi piedāvātā krēsla.

—   Kā,tas jāsaprot, mācītāja kungs?

—    Tas jāsaprot tā — ar ko viņš nodarbojas, kādas viņa domas par pašreizējiem notikumiem Dundagā un kādi viņa plāni un nolūki šai lietā?

—    Tas, mācītāja kungs, ļoti plašs, vispusīgs jautājums, .un varu atbildēt tikai to, ko zinu.

—   Tas man taisni vajadzīgs, — mācītājs pasteidzās.

—     Ar ko Polmanis nodarbojas, man šķiet, arī jums tas labi zināms, viņš taču skolotājs, tas viņa amats.

—    Tikai?

—    Ko vēl vairāk? Vislabāk viņš pats uz šo jautājumu varētu atbildēt.

—    Polmanis taču jūsu tuvs radinieks — svainis, un kā tad jūs par viņu tik maz zināt?

—    Svainība vēl nav diez cik tuva radniecība, tā nav asinsradniecība, bet es nebūt nedomāju apstrīdēt šo tuvību mūsu ģimeniskās attiecībās.

—    Tā mēs novirzāmies no lietas, un šādas radu būšanas šoreiz mazsvarīgas. Man vajadzīgas ziņas par to, kāda un cik lielā mērā Polmaņa līdzdalība līvu dumpja izrīkošanā.

Tas nu Dinsberģim bija liels pārsteigums, viņam nebija nekas zināms par šādu svaiņa darbību, tāpat viņš maz ko zināja par pašu dumpi. «Ko lai atbildu?» Dinsberģis sev vaicāja. Ja svainis patiesi ko pasācis šai lietā, tad slikti, ka nav neko par to sacījis. Ja tā, tad savādi, ka tas nācis zināms vispār, arī līdz mācītāja ausīm. Dinsberģis atklātu vaigu saqīja:

—    Uz tādu jūsu jautājumu, mācītāja kungs, es neko jums nevaru atbildēt, jo Polmanis man par šādiem saviem nodomiem — ja viņam tādi būtu vai bijuši — man nav gan nekā sacījis. Kā lai es runātu par lietu, par kuru man nekas nav zināms?

Pēc visa spriežot, mācītājam šķita, ka Dinsberģis runā patiesību, un saprata, ka sācis par strauji, tikai pēc barona norādījuma, ko tas viņam devis vakar, būdams acīm redzamā satraukuma stāvoklī. Mācītājs mazliet pieļāvās, jo viņš Dinsberģi pa šiem gadiem it labi bija mācījies pazīt, un bilda:

—    Tik» tiešām? Kauču būdami radniecības saitēm saistīti? Un jūs taču gatavojaties adoptēt viņa meitiņu, tas jūs vēl vairāk tuvinās?

Arī tas viņam zināms, Dinsberģis nodomāja. Te ko slēpt viņš nemēģināja, tāpēc sacīja:

—   To mēs arī visā drīzumā darīsim,, jo mums, kā jūs zināt, pašiem bērnu nav.

—     Jā gan, tā debesu svētība nav piemeklējusi jūsu namu, — Glēzers bilda. — Bet tas ir dieva prāts, mēs te esam sākuši par zemes lietām. Jūs zināt, ko tie līvu saimnieki pasākuši?

—    Kādā nozīmē mācītāja kungs to domāja?

—    Taisni tādā, kā viņi to dara. Neklausa savam dzimtkungam, vēl vairāk — saceļas pret viņu. Vai tad jums par to nav nekādu ziņu?

'— Maz interesējos par to, kas ir ārpus mana skolas darba un kam ar to nav sakara, pie tam man priekš tam neatliek brīva laika.

—    Bet dzirdējis tak jūs par to esat? — neatlaidās Glēzers. — Par to taču runā visur, arī skolas bērni?

—    Ko visu bērni sarunā, tam ne vienmēr var ticēt, —Dinsberģis arvien vēl vairījās un tā cerēja drīzāk izbeigt nepatīkamo sarunu.

Bet Glēzers bija neziņā — vai Dinsberģis patiesi nekā tuvāk nezina par līvu pretestību vai tikai tīši izvairās, spēlēdams nezinātāja lomu.

—   Bet par Polmaņa izturēšanos pret savu mācītāju jūs taču būsiet ko dzirdējis? Vai tad svainis jums par to nekā nav stāstījis, itin nekā?

Tā jau nu gluži nav, Dinsberģis nodomāja, bet par to izteikties nepavisam nevēlējās. Viņš sāka no citas puses:

—    Jūs zināt, mācītāja kungs, ka esmu ticīgs cilvēks, ticu dievam un ticu arī cilvēku godīgumam. Cilvēks, kas iedziļinājies svētos rakstos, centies izlobīt to dziļāko saturu un jēgu, nevar būt nekāds ļaundaris. Polmanis ir pārtulkojis līvu valodā Mateja evaņģēliju, un. to taču nedarīs ļauns cilvēks. Šai ziņā varu būt lepns uz savu svaini, nevis pārmest viņam par darbiem, kas man sveši.

Ar tādā garā novirzītu sarunu Dinsberģis daļēji panāca savu, nemaldīgi uztverdams Glēzera dabā vārīgo vietu, viņa uzmanību ievadot neitrālākā jomā. Tādā kārtā saruna vēl turpinājās kādu laiku, līdz tā izbeidzās kā pati no sevis, Glēzeram paliekot tukšā; to viņš īsti saprata, kad Dinsberģis bija jau aizgājis.

Ir un paliek tikai latvietis, Glēzers sevī nosirdījās par Dinsberģi, varbūt ieņēmis savā galvā arī to latviešu censoņu garu, kas jau manāmi vītero gaisā visapkārt ap mums?

Kas tad par viru bija Nikolajs Polmanis, cilvēks, ar kuru Dinsberģim bija lemts saradoties? Zinām jau, ka viņš līvu izcelsmes, dzimis Vaidēs ciemā, netālu no Mazirbes, beidzis Irlavas skolotāju semināru, pēc tam sācis strādāt par skolotāju Košraga skolā, tur pulcinādams līvu bērnus, kuri nāca no zvejnieku ģimenēm, kas mita tuvākos un arī tālākos jūrmalas ciemos. Šeit vietā pieminēt, ka pirmā līvu skola sākusi darboties 1846. gadā Miķeļtornī, tās pirmais skolotājs — Didriķis Princjānis. Par neaicinātu Košraga skolas pārraugu bija uzmeties jūrmalas piekrastes mācītājs Bernevics. Ar viņu Polmanim iznāca asa sadursme, par ko cienīgtēvs Polmani nosūdzēja Dundagas baronam Sakenam, kas aizliedza Pplmanim skolā strādāt. Polmanis tad aizbrauca uz Pēterburgu, tur vadīdams vasaru, tikās ar igauņu zinātnieku Tartu universitātes profesoru Vīdemani, kas iepriekšējā vasarā līvu folkloras studiju nolūkos uzturējās, pie Polmaņa Košragā, tikās ar Krišjāni Valdemāru, ar kuru bija pazīstams jau pirms tam, rudenī atgriezās savā skolā un atjaunoja mācības, nelūkojoties uz Sakena aizliegumu. Tas nu baronam bija par daudz, viņš izsauca Polmani uz muižu, lai tur viņu, kā nākas, nostrostētu.

Saņēmis no muižas policijas paziņojumu ierasties muižā, Polmanis saprata, ka tas cienīgtēva Bernevica nopelns; viņš pēc pēdējās sadursmes Košraga'skolā bija Polmani nosūdzējis kā nepaklausīgu, dumpīgu cilvēku, ko visai viņa draudzei pats nelabais uzsūtījis par nelaimi, kas pelnījis, lai to krietni pārmāca. Taisni tādiem vārdiem Bernevics bija raksturojis Polmani savam patronam. Pēdējam jau agrāk bija ienākušas sliktas ziņas par Polmani, viņa īpašībām, kas nav savienojamas ar viņa ieņemamo amatu skolā: patstāvība, nerēķināšanās ar vadības, t. i., Sakena dotajiem rīkojumiem, viņa — mācītāja aizrādījumiem pārbaudēs, īsi sakot, īsts dumpinieks. Ventspils pilskungs Mirbahs savā naivitātē un naidā bija raksturojis Sakenam Polmani kā cilvēku, kam «zināšanas radījušas galvā sajukumu» un tādēļ kā pretvalstiski domājošs ievietojams gluži vai trako namā.

Viņš, Sakens, jau agrāk nepaklausīgo skolotāju būtu ne tikai atstādinājis no skolotāja vietas Košragā, bet vēl jūtamāk licis sajust savu varu un valdītāja roku, bet nebija skaidrībā par to, vai muižas valdei maz piekrīt sodīt Polmani, kas, beidzis Irlavas skolotāju semināra pilnu kursu, ieguvis ne tikai attiecīgu izglītības cenzu, bet arī zināmas pilsoniskas tiesības, un, ja muižas policijai būtu vara sodīt, tad — kādā kārtā un cik bargi. Turklāt Sakenam negribējās izdarīt ko tādu, no kā vēlāk nāktos atkāpties un par ko varētu nākt aizrādījums no augstākas instances, jo viņš zināja, ka Polmanim ir sakari ar muižnieka nīdēju Krišjāni Valdemāru, kam droša aizmugure augstās valdības iestādēs, bet kā jūrniecības lietu kārtotājam pat lielkņaza aizstāvība, un savukārt tātad Polmanim arī sava aizmugure, un viņam, Sakenam, tagad, kad dienas kārtībā jaunie nomas līgumi ar līvu zvejniekiem, kas jau radījuši krasu noskaņojumu pret muižu, nebija patīkami visam tam piejaukt vēl ko tādu, kas varētu radīt liekus sarežģījumus un nepatikšanas. Bet pārmācīt šo bezkaunīgo nemiernieku kauču ar stingriem un stipriem vārdiem — to Sakens uzskatīja par savu svētu pienākumu.

Taču no iecerētā pasākuma nekas neiznāca. Tikko Sakens pacēla balsi un nesavaldīgi bija sācis bārties, tiekoties ar dumpinieku vaigu vaigā, Polmanis asi atcirta Sakenam, lai šis nebūtu rupjš un pārāk netuvojoties, pie kam Polmanis satvēra krēsla atzveltni, uzsaucis, ka Sakenam nav tiesības viņu ne sodīt, ne^atcelt no amata, bet, ja patīk, varot iesniegt sūdzību konsistorijā.

Par šādu nepiedzīvotu uzstāšanos Sakens lika Polmani apcietināt un nosūtīja Ventspils pilskunga Mirbaha rīcībā pienācīgai sodīšanai, jo muižas valdes pavadrakstā bija minēts, ka muižas policijai neesot zināms, kādas tiesības tai piekrīt Irlavas semināra kursa beigušā sodīšanā.

Ventspils pilskunga tiesa noturēja Polmani nedēļu iepriekšējā apcietinājumā un tad sodīja ar trīs dienām arestā, iepriekšējo apcietināšanas laiku neieskaitot. Pēc atbrīvošanas Polmanis atgriezās Dundagā. Polmanis bija vispusīgi izglītots, liela autoritāte tautas brāļiem līviem, un Sakenam rokas izrādījās par īsām, lai šim morāli stiprajam vīram ko kaitētu.

Pēc visa tā, kāds tad brīnums, ka Sakens, nākošā gadā līvu nemieriem, uzliesmojot, Polmani sākumā uzskatīja par nemieru vadoni. Īstenībā nemieru organizētājs un vadītājs bija Niks Šubergs, arī stipras gribas cilvēks ar gaišu galvu, no Kolkas ciema Sarnastu mājām, zvejnieks un laivu īpašnieks, lasīt un rakstīt pratējs, kam pie saviem tautas brāļiem bija liela noteikšana un svars.

Par visu to, Dinsberģis, protams, nevarēja nezināt, tomēr lietišķi izvairījās no ziņu sniedzēja lomas Glēzeram par sirds sāpēm. Un ne tikai tas. Svaiņa Polmaņa drosmīgā uzstāšanās, nerēķināšanās ar mācītāja un barona noteikumiem un varu lielā mērā ietekmēja DinsberģL, kas pirms tam tādu iespēju nevarēja iedomāties, lika viņam daudz ko pārdomāt, pārbaudīt paša nostāju jautājumos, kas agrāk viņam šķita neapstrīdami.

2

«Cienīgs žēlīgs zemes un ļaužu tēvs, dieva un cienīga žēlīga augsta ķeizara vietnieks, kas par mums, zemes tārpiem, zin un gādā, apžēlojies. Neņemiet par ļaunu šo mūsu nemācītu vecu līvnieku jeb lībiešu lūgšanu un izstāstīšanu, kāda ir mūsu dzīvošana. Cienīgs žēlīgs augsti liels kungs, jūs esat tas starpnieks starp mums 77 atstātiem līvnieku saimniekiem un starp cienīgu žēlīgu zemes un ļaužu tēvu-, patiesi, jūs esat šodien tāds pats starp mums kā Jēzus ir pastarā dienā starp mums. visiem tas starpnieks, apžēlojies, apžēlojies par mums. Mēs, 77 līvnieku saimnieki, kas mēs ar saviem brāļiem un māsām pavisam esam 1648 dvēseles, kāds vairāk vai mazāk, mēs lūdzam pazemības un žēlastības lūgšanu.

Mūsu cienīgs kungs mums, 77" līvnieku saimniekiem, ar vienu vārdu uzteic pie pagasta tiesas. Mēs nu nevaram zināt, kur mēs nu varam palikt jeb rūmes vietu dabūt. Caur to mēs esam varen bailīgi, ka mūsu cienīgs kungs no mūsu līvnieku mājām jau četras mājas ir izplinderējis un stāv bez saimnieka; izdzen visus cilvēkus ārā no tām mājām. Visu savu darbu un naudu esam aizlīdzinājuši, ko cienīgs kungs ir uzlicis. Cienīgs žēlīgs augsts zemēs un ļaužu tēvs, ja jūsu lielā žēlastība un mīlestība apžēlosies par mums, ja mēs vēl varam palikt iekš tiem jūras malas smilkšu kalniem, tad mēs lūdzam vienu žēlastības lūgšanu, ka par. mūsu zemēm un dārziem viens spriediens jeb viena vērtība būtu. Zeme mums vienam saimniekam pavisam ir tik liela kā 7 pūrvietas, citam varbūt par vienu mazāk jeb arī vairāk; augļi no mūsu zemes uzaug tik daudz — kur vienu pūru iesēj, daudzreiz viens pūrs uzaug, kad auglīgi gadi, tad no pūra sējuma uzaug 3 pūri un līdz 5 pūriem. Par tādu māju, kur tik daudz zemes ir, saimniekam jāmaksā 60 rubļi sudrabā. Un vēl darbi jāstrādā: 7 riežas siena jāpļauj, jāiedzen šķūņos un jānoved uz muižu; bākas muižā jāved 2 asis 3 pēdu malkas, 6 pēdas gara un 6 pēdas augsta tā ass; priekš saķeru kazarmām jūrmalā jāved 1 ass 7 pēdu malkas, 7 pēdu gara un 7 pēdu augsta ir tā ass; 1 ass jāved bākas krieviem jūrmalā, 3 pēdu malkas, 6 pēdu gara un 6 pēdu augsta tā ass. Baznīcas apkopšana, baznīcas taisīšana, baznīckunga muižas taisīšana, skolas nama apkopšana. Tas mums jādara. Kuģu mantu berģēšana uz jūras malu, kuģu mantu aizvešana uz spīķeri, kuģu mantu apvaktēšana, kuģu mantu aizpostēšana uz Ventspili, tas mums viss par velti jāstrādā. Saimniekam ar saviem kalpiem un puišiem jāmaksā galvas nauda 3 rubļu sudraba. Jiem, kas nav saimnieka kalpi un puiši, jāmaksā galvas nauda 3 rubļi un 4 kapeikas sudrabā; tiem izpirktiem rekrūšiem jāmaksā galvas nauda 3 rubļi 40 kapeikas sudrabā; ja tie nespēj maksāt, tad saimnieki top izķīlēti jeb izplinderēti.»

Tā skan Dundagas lībiešu saimnieku lūgums ģenerālgubernatoram kņazam Suvorovam, lai tas viņus aizsargātu tāpēc, ka Dundagas muižas īpašnieks barons Sakens uzteicis viņiem māju nomas līgumus, liekot parakstīt jaukus nomas līgumus ar vēl smagākām klaušām; šis sauciens aizskanēja līdz Rīgai un vēlāk* arī līdz cara galmam Pēterburgā; šo kliedzienu dzirdēja arī Dundagas novada iedzīvotāji, tikai Dundagas muižas barons Sakens bija kurls pret šiem izmisuma saucieniem.

Nebija vairs nekāds noslēpums, ka barons sagatavojis jaunus nomas līgumus, lai tos ievestu ar Jurģiem uz divpadsmit gadiem. Līgumi rakstveidā, un tajos ievests tas pats, kas līdz šim pastāvēja uz mutvārdu vienošanās pamata. Ar rakstveida līgumiem barons gribēja panākt, lai zemnieki ne no kā nevarētu izvairīties, lai neko nevarētu apstrīdēt, kā to viņi-reizēm līdz šim bija mēģinājuši darīt, par ko muižai cēlās tikai nepatikšanas; tas tiks novērsts, ja viss būs skaidri izlikts melns uz balta, ar abpusējiem parakstiem apliecināts un pieņemts. Tādās domās bija barons.

Ko Sakena rīcībai varēja stādīt pretī līyi? Ja protestēt, tad kādā veidā? Nevarēja iziet atklāti ar cirvjiem un dakšām, tā būtu veltīga varonība, kura tiktu atsista, jo barona pusē bija spēks un vara, kas šādu pretestību

salauztu, tikko labi iesāktu. Un vai tad nebija dzirdēts, kas tādās reizēs noticis Igauņzemē, Bebros un citur? Tādēļ līvi izraudzīja apslēptu cīņas ceļu, uz ko viņi tomēr lika cerības, ka varbūt, varbūt pasākums nepaliks gluži bez panākumiem, jaunos nomas līgumus viņi neparakstīs. Bet šo spēku vajadzēja saskaņot, priekš tam nepieciešama vadība, vajadzīgs vīrs, kas to uzņemtos. Kur tādu rast? Arī par to līvi bija skaidrībā: šis vīrs bija pašu tautietis, jau mums zināmais 1832. gadā dzimušais Niks Šubergs no Kolkas Sarnastiem.

Tas bija drosms vīrs no sīkstas zvejnieku cilts, daudz ko redzējis un piedzīvojis, jau agrā jaunībā braucis jūrā gan zvejot, gan ar transporta laivām uz Ventspili, Rīgu, Pēterburgu. Krimas kara gados angļu admirāļa Čadsa eskadra, bloķējot Kurzemes piekrasti, sapostījusi un nogremdējusi Šuberga trīs laivas, taču paša spēkiem un līdzekļiem viņš atjaunojis savus zvejas līdzekļus. Viņa drosmīgo, noteikto, kraso uzstāšanos raksturo šāds gadījums. Saukts komisijas priekšā Dundagā kā nemiernieku vadonis līdz ar citiem rosīgākiem līviem, pratināts visdažādākiem paņēmieniem; viņam sacīts, it kā viena daļa saimnieku noteikumus jau pieņēmuši utt., uz ko Šubergs, kāju pret grīdu triekdams, atcirtis: «Jūs melojat, kungi, tā nav! Jūs esat uz šejieni sūtīti, lai lietas taisnīgi izmeklētu. ne tās sagrozīt!»

Ģenerālgubernators Suvorovs sūtīja uz Dundagu savu uzticības personu grāfu Kelleru ar uzdevumu panākt, lai' līvu saimnieki parakstītu jaunos nomas līguma noteikumus, taču Kellers, dienās četras veltīgi nopūlējies un nekā pie līviem nepanācis, Niku Šubergu un trīs viņa tuvākos līdzbiedrus lika apcietināt un sodīt. Nemieru apspiešanai Dundagā bija novietota Ņevas kājnieku pulka zaldātu rota; pret tādu pārspēku līvi, prot'ains, neko neiespēja un galu galā nemiernieku pretestība tika salauzta, bet līdz šim beigu cēlienam līvu ciemos norisa satriecošas ainas: nepaklausīgos sāka izlikt no mājām un viņu mantu — dzīvo un nedzīvo inventāru pievāca muiža.

Ja kāds dzimtās zemes apceļotājs, Dundagā iegriezies, vēlētos ko dzirdēt par šī novada senatni, notikumiem un nostāstiem par tiem, un; sastapis dundadzniekū, kas tai brīdī būtu saldi sērīgi noskaņots, tas svešiniekam savu

stāstījumu sāktu ar teiksmu par Dundagas pili un zaļo jumpravu; šī teika saglabājusies no senseniem laikiem, tā atrodama arī rakstos iespiesta — plānā grāmatiņā, ko par dažām kapeikām gada tirgos piedāvā grāmatnieki, kas savu bagātību pārkāruši virs grāmatu galda uz izvilktām auklām tā, ka greznā vāka bilde pavērsta pret pienācēju un arī garāmgājējiem, kas apstaigā tirgus būdas ar visdažādākām precēm ikdienas vajadzībām, sākot ar diegspolītēm, beidzot ar matadatām un ratu smēri.

Un viņš stāstītu jūsmīgu stāstu par rūķiem un zaļo jumpravu, stāstītu, nedomājot par to naivumu un rožainību, ko ļaudis ielikuši šajā dzejiskajā teiksmā. Tāds stāstītājs neiedomātos — kam šī pulka istabām celtā pils, kam šie lauki, kam meži un zāļainās pļavas? Vienam svešzemes klaidonim, kas, alkatīgos iekarojumu sirojumos klīzdams pa pasauli, iekūlies šai zemē un te palicis uz laiku laikiem. Šis ienācējs, uz krūšu bruņām iecirstu krustu nesdams, uz paverdzinātas tautas sviedros un asarās celtās pils sienas ar asiņainu pirkstu rakstīja — ANNO 1249 un iesāka valdīt ar paceltu krustu vienā, ar asu zobenu otrā rokā. Tikai kails gada skaitlis, bet cik daudz garās un sūrās darba dienās kūpējuši sviedru, nežēlīgi kapātu miesu asiņu izgarojumi un kautu dvēseļu vaidu slēpjas aiz šīm četrām skaitļu zīmēm! Barona Sakena deviņžuburotā ģerbonī, pēc visiem heraldikas likumiem saskaņotas, valda trīs krāsas: zils, sarkans, zeltains, taču ģerboņa nesēju vislabāk raksturo divi šajā ģerbonī simboliski; iekļautie plēsoņas — lauva un ērglis.

3

Vairākkārt Rozīte domāja un pārdomāja, iegriezties skolā vai paiet tai garām; turklāt.viņa jutās nogurusi, tās pāris desmit verstis nosoļodama, līdz mājām arī vēl atlika brangs gabals, tāpēc beigās apņēmās paiet tās verstis pusotras no dižceļa pa dambi līdz skolai. Diezgan ilgi viņa nav tikusies un redzējusies ar savu bijušo skolotāju, un apņēmīgi iesāka soļot pa dambi uz skolas pusi.

Daudz reižu skolas apmeklēšanas gados viņa mērojusi šo ceļi! puteņa laikā, salā un lietū, bet nekad nav žēlojusies par grūtumu šajās gaitās. Lai kāds bija laiks, tikai priecīgu prātu viņa gājusi šo ceļu. Varbūt tāpēc ari viņai visas .mācības tik viegli devās un par saviem skolotājiem paturējusi vienīgi labas atmiņas. Abu skolotāju veidolus viņa glabā sirdī kā vērtīgāko, ko viņai savos līdzšinējos dzīves gados nācies sastapt; tiklab pirmais skolotājs Dinsberģis, kā viņa palīgs Mālberģis bija vienlīdz tuvi, sevišķi pēdējais, kas viņā bija pamodinājis mīlestību uz dziesmu un dziedāšanu. Kur tas laiciņš, kur tie gadi? — Rozīte nopūtās. Īstenībā jau nemaz tik sen, tikai savi trīs gadiņi vien pagājuši no viņas mācību laika Kubeles skolā.

Rozīte pukstošu sirdi vēra āra durvis un iegāja priekšiņā ar ķieģeļu grīdu, durvis uz dūmu namu ar manteļskursteni bija pavērtas, tur pie kāsī uzkārta prāva katla pašlaik ņēmās skolas saimniece, skolotāja Dinsberģa dzīves biedre Agnēze.

—  Labdien! — Rozīte sveicināja.

Agnēze atgriezās, ieraudzījusi Rozīti, teica:

—   Ak Rozīte? Nu labdien, labdien, meit. Kādi vēji tad tevi atnesuši?

—   Gadījās iešana un iegriezos.

—   Tas labi, meit. Nu jau brangs laika gabals aiztecējis, kopš neesi redzēta. Varētu domāt, ka savu veco skolu esi aizmirsusi.

—   Savu skolu aizmirst? Nekad, madam, — Rozīte sirsnīgi atsaucās.

Agnēze sadrūva vaigā un sacīja:

—    Nesauc mani, Rozīt, par madamu, man šis vārds pavisam nepatīk. Neesmu nekāda muižas madama, ne gaspaža. Sauc mani par Agnēzes tanti, skolas saimnieci vai kā citādi. Kas es par madamu?

—    Labi, skolasmāt, tā es jūs saukšu, var? — Rozīte atklātu skatienu vērās Agnēzē.

—     Cik labu vārdu tu atradi, — Agnēze atbildēja. — Tas skan tik jauki.

Rozīte skumji pasmaidīja, un šis smaids rādījās kā izspiests, kā nevietā uz bālā vaiga.

—   Kam tu tāda… — Agnēze meklēja vārdu,tāda kā nobēdājusies, -»vai? Bet ko mēs te dūmu namā, nāc istabā.

—   Vai netraucēšu?

—   Skolotāja nav mājās, aizbrauca uz Talsiem. Jaunais kaut kur paklīdis.

Par jauno Agnēze apzīmēja palīgskolotāju Teodoru

Landsberģi, kas nu jau labu laiku strādāja sākumā uz Rīgu, pēc tam uz Sēci pārgājušā Fridriha Mālberģa vietā.

Agnēze pabikstīja ugunskuru zem lopu viras katla, tad abas iegāja istabā.

—   Nu stāsti, Rozīt, kas tevi tā nomāc, — Agnēze vaicāja, kad abas bija apsēdušās pie galdiņa loga pusē.

—    Tas ļoti bēdīgs stāsts… Nezinu, vai jums patiks klausīties… Sirds tik smaga, domāju, iegriezīšos pie labiem cilvēkiem, pie sava skolotāja, viņš sapratīs un kļūs vieglāk. Bet jūs kā māte …

—   Neraudi, neraudi, Rozīt, saņemies. Ja reizēm asaras nospiež, vārdi atvieglo.

—   Jūs jau zināt, kas tagad notiek ar līvu saimniekiem. Muiža viņus izliek no mājām, tos, kas vairāk pretojās. Arī manu krusttēvu piemeklēja tas posts. Zinājām to, un tāpēc no paša rīta turp nogāju. Ko es tur ieraudzīju, skolasmāt! Kad ierados, bija sākta tā izlikšana. Muižas skrīveris, stražs un zaldāti, tos izrīkoja kāds tresains komandieris ar melnām ūsiņām, nejauks un kliedzējs. No kūts veda gosniņas, tās negrib iet, pretojas svešām rokam, un tad viņām sita ar zaldātu pletnēm. Tad gāja, ko citu lai nabaga lopiņi darītu. Arī aitiņas trieca ar visiem jēriņiem, viens tāds maziņš, piespiedies savai mātei pie sāniem, kā glābiņu meklēdams. Vienu zirdziņu paņēma, otru atstāja par žēlastību… Un visus tos lopiņus uz muižu. Sētā izlikta visa iedzīve — dižbeņķi, dižgulta un šūpulis, māteskrēsls, dobj šķīvju galds un krēsli, pūra lāde vis. Tas viss mētājās juku jukām …

Un tie mājas ļaudis … Vecaistēvs un vecāmāte kā pamiruši, nekustīgi sēd kā mēmi, tik skatās, kā viss tiek izpostīts. Krusttēvs un krustmāte iet no vienas vietas uz citu kā apmāti, soļi jūk, viss krīt no rokām kā maziem bērniem… Ko te kāds varēja līdzēt? Mājās man lika teikt, lai ar to atlikušo zirdziņu un mantu vezumu brauc pie mums uz laiku kur palikt, bet viņi jau sarunājuši ar tuvāko kaimiņu, pie viņiem piestās abi vecie ļaudis. Pie skolotāja Polmaņa paliks krusta vecāki tad, kad visa tā māja būs galīgi izpostīta. Tā nu viņu dzīve izputināta pa visiem vējiem … Vai tā drīkst darīt, vai tas ir taisnīgi, skolasmāt?

—   Tas nav taisnīgi un tā nedrīkst darīt, meit, bet pasaulē tā ierīkots, kas vieniem liegts, citiem atļauts… Mazajiem cilvēkiem daudz kas liegts.

—   Tas tagad skaidri redzams. Un tiek atņemts tas, kas viņiem pieder no vectēvu laikiem. Ko tagad lai iesāk no mājām izliktie? Staigāt kā nabagiem pa pasauli ar kaklā pakārtu kuli ļaužu žēlastības vākšanai? Un kas to dara? Tā pati muiža tur kalnā pakāpusies kā ragana, lai visapkārt nolūkotu, ko pievākt. Un arī es toreiz biju tikpat kā uz muižas sliekšņa pakāpusies, atlika tikai soli paspert un … — Rozīte noskurinājās.

—   Ta gluži nav, Rozīt. Visi, kas muižā dien un strādā, nav nicināmi, slikti cilvēki. Starp viņiem ir arī labi, krjetni ļaudis. Un muižas gaiss piemīt visiem zemnieku ļaudīm, kas iet muižas darbos kā klaušinieki, bet ar to gaisu tomēr nav samaitāti. Tā, lūk, visās lietās jābūt redzīgam un jāsaprot, ka visi nav pār vienu kārti metami.

—   Taisnība gan, skolasmāt. Bet nu gan esmu jūs bez gala aizkavējusi.

—   Nekas, nekas, meit. Tagad redzu, esi daudzmaz nomierinājusies, — Agnēze vēlīgi bilda un piecēlās. — Pasēdi vien, es tūdaļ būšu atpakaļ, — un izgāja.

Rozīte palika viena, viņai bija jādomā par to, cik labi tas tā pasaulē notiek, ka skumju brīdim seko gaiša stunda, ka sliktu notikšanu nomaina kas patīkams.

Agnēze atgriezās ar krūzi piena un sviestmaizēm.

—   Būsi tak izsalkusi, iebaudi, tas kliedēs arī nogurumu.

—    Paldies, skolasmāt, — Rozīte bilda. — Cik labi, ka4 toreiz skolotājs mani atrunāja no muižas. Kāda toreiz

, biju muļķe. Muiža! Tagad zinu, jo pašas acīm esmu skatījusi, kādus grēka darbus dara muiža un tās dienderi. Un es lai būtu tās paspārnē? Arī tēvs no ^tās reizes, kad pārnāca no skolas, vairs ne ar vārdiņu neieminējās par savu nodomu. Diezin kādiem vārdiem skolotājam izdevās viņu izārstēt no tā sliktuma?

—   Labs, derīgs un vietā likts vārds reizēm palīdz vairāk nekā aptieķa zāles, •— Agnēze bilda.

Vēl laiciņu kavējusies, Rozīte cēlās uz iešanu un ardievodamās liecās pie Agnēzes rokas, lai to no pilnas sirds pabučotu. Agnēze viņu apskaudama pievilka sev klāt un nomutēja uz pieres kā mīļu bērnu.

Un Rozīte atstāja skolu pa to pašu ceļu, pa kuru pirmīt tika še ienākusi, bet viņas soļi bija it viegli, tāpēc ka sirds atvieglota ar Agnēzes līdzjūtību un patiesu saprašanu.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

1

Vecais sienas pulkstenis ar saviem gausiem sitieniem vēsta pusnakts stundu, bet Dinsberģis, kura prāvais stāvs salīcis pie darbagalda pār neaprakstītu papīra lapu, nedomā beigt, vēl nedomā par dusu. Visapkārt nakts klusums un miers, tikai asi izdrāzta balta zoss spalva vienmērīgi slīd pa papīra lapu, veidodama Dinsberģa rokrakstam īpatnējās rakstu zīmes, un, kad viena pierakstīta, roka, to atlikusi sāņš pa labi, sniedzas pēc citas, vēl neaprakstītas, un tā lapas viena pēc otras krājas kaudzītē, kas aug augumā.

Varētu likties, ka dziesminieka galds itin kā nekārtībā, tomēr tā nav. Visi materiāli atrodas priekšā uz galda tādā kārtībā, kā pašam darba darītājam nepieciešams, un šī kārtība pavisam stingri noteikta. Vērotājam no malas varētu rasties nepareizs ieskats, bet Dinsberģis skaidri zina, kur kas nolikts un atrodas, pa rokai vai galda maliņā, kuru katru brīdi vajadzīgs vai nostāk atlikts, un visam tam tāda iekšēja kārtība, kuru zina vienīgi pats šīs kārtības ievedējs.

Un lapiņas vairojās, to kaudzītes pieņēmās pa stundām, pa mēnešiem, pa gadiem. Laiks rit un rit neturami.

Jau piecpadsmit gadi pagājuši, kopš iznāca viņa pirmā grāmata, bet nu jau to skaits tuvojas apaļam divdesmitam. Starp tām oriģināldarbi, tulkojumi, lokalizējumi dzejā un prozā. Dažas īsti prāvas, kāda ir «Prīdis un Trute», «Tobijs» un vēl daža laba. Viņa grāmatu izdevēji vispār pazīstami — Hartungs, Hekers Rīgā, Stefenhāgens un Reihers Jelgavā. Patlaban Dinsberģis strādā pie grāmatas «Gumals un Līna» īsināta tulkojuma trijās daļās, kas paredzama pāri pieci simti lappusēm. Par tās izdošanu ievadītas sarunas ar izdevēju Reiheru, kas jau kādas četras Dinsberģa grāmatas laidis klajā; tā ir samērā plaša, izdevniecība, kura sūta darbus iespiešanai Leipcigā.

Tādus panākumus pirms gadiem Dinsberģis nevarēja ne sapņos viest. Cik tie nav prasījuši pūļu, raižu, braukāšanas un negulētu nakšu. Tagad nu tam pa daļai laimīgi pāri, jo, kā visās lietās, arī rakstnieka ceļš uz atklātību sākumā grūts un ērkšķains. Tagad Dinsberģa vārds tiek minēts grāmatu tirgotāju prospektos līdzās pazīstamiem laikabiedriem Jēkabam Zvaigznītēm, «Matīsiņa» autoram Ansim Līventālam, Ludvigam Hervēgēnam — «Skolas maizes» sastādītājam, daudzinātam entomologam Heinriham Kavalam, kas aizrautīgi nododas kukaiņu kolekcionēšanai un dabas zinību studijām netālos kaimiņos Puzes pastorātā, rakstniekam uņ redaktoram Ansim Leitānam. Vājākas gribas cilvēks varbūt nu varētu apmierināties ar šiem sasniegumiem, ka pakāpies ja arī ne diez cik augstā kalnā, tad uzkalniņā gan, bet ne tāds sīkstas gribas un izturības cilvēks, kāds ir Dinsberģis, nācis no Dundagas dziļo un dižo mežu būdiņas. Tikai tagad viņš labi iejuties radošajā darbā, sācis izjust šī darba prieku.

Jau tālu pāri pusnaktij, kad Dinsberģis ceļas no galda, sev sacīdams: rīt arī vēl diena, turklāt svētdiena. Viņš pārskata aprakstītās lapiņas, pacilā tās, jūtot dziļu apmierinājumu par paveikto.

Palaikam Dinsberģis mēdza sakārtot manuskriptus un citus materiālus, kas uzkrājušies tekošā darba gaitā, pēc kuriem nav vairs vajadzība; tie—1 pirmraksti, dažādi uzmetumi, izziņas, izraksti un citi materiāli. Vajadzēja atbrīvot galdu, pārkārtot atvilktnes, novietot kur nostāk, lai netraucētu. Parasti tiem atradās vieta plauktā vai skapī. Arī vēstules un cita veida sarakste uzkrājās, arī to nācās izvietot, pirms tam izšķirojot maznozīmīgākās no svarīgākām. Pēdējām atradās vieta galda atvilktnē, kuru zināja vienīgi Dinsberģis pats un Agnēze. Tā bija neliela atvilktnīte galda apakšējā daļā, atvāžama ar pirkstu, kuru vajadzēja pabāzt zara caurumā atvilktnes dibendēlī.

Šodien Dinsberģis pievērsās šai slēptuvei tādēļ, ka tur vajadzēja ielikt kādu sevišķi svarīgu dokumentu — Krišjāņa Valdemāra vēstuli, ko Dinsberģis saņēma nesen. Arī pirms šīs vēstules ar Valdemāru notika sarakste, sevišķi pēc tam, kad ievērojamais tautas atmodas darbinieks ciemojās Kubeles skolā pie Dinsberģa līvu nemieru uzliesmojuma sākumā. Ar to saistās kāds neparasts notikums.

Līviem kļuva zināms, ka caur jūrmalas ciemiem valdības uzdevumā ceļošot kāds augsts kungs. Zināmā dienā brangs bogs jūrmalnieku pulcējās ciema ceļmalā, lai valdības sūtni sagaidītu un nodotu viņam sūdzību rakstu par Dundagas muižturi Sakenu. Valdemārs stāstīja: tas .bija satriecošs skats. Kad es pasta ratos tuvojos ļaužu bariņam ceļmalā, visi viņi kā pēc pavēles noslīga ceļos, kāds vecs vīrs, ar sirmu bārdu kā krīvsf drebošā rokā sniedza man aprakstītu papīra lapu, žēlā balsī sacīdams: «Pažēlastīb, gospoģin…» Man sajuka soļi, un spēju tikai pateikt: «Brāļi, piecelieties…» Mana latviskā uzruna radīja neaprakstāmu izbrīnu un pārsteigumu, un pārpratums drīz vien noskaidrojās. Attiecīgu iestāžu uzdevumā es toreiz apsekoju Kurzemes jūrmalas zvejnieku ciemus dažu svarīgu jūrniecības lietu noskaidrošanai, un tā mani noturējuši par valdības augstmani.

Jau toreiz Valdemārs Dinsberģim bija izteicies, ka gaidāms kāds svarīgs notikums: viņš izdos Pēterburgā jaunu latviešu laikrakstu, tas būs tautas apziņas modinātājs, tautisko centienu rosinātājs, apciemojot latviešu sētas laukos un pilsētās. Un vēl kāds patīkams pārsteigums: laikraksta organizēšanā rosīgi piedalās arī kādreizējais Kubeles skolas audzēknis — Dinsberģa skolnieks Krišjānis Barons, viņš būšot arī viens no tuvākiem līdzstrādniekiem, solās sniegt rakstus par tautas apgaismošanas, tautsaimniecības un citiem svarīgiem jautājumiem.

Toreiz Valdemārs aicināja arī Dinsberģi avīzes tuvāko līdzstrādnieku pulkā, un Dinsberģis apsolīja savu līdzdarbību; tad arī tika norunāts, ka Dinsberģis uzrakstfs ievada dzejoli avīžes pirmajam numuram. Tā nu iegadījās, ka kopējā darba pašā sākuma posmā sastapās trīs Dundagas novada darbini'eki: arī Valdemārs dzimis tepat Dundagas kaimiņos Sasmakas miestiņa tuvumā Arlavas Vecjunkuros, un Barons tāpat daļēji šī novada piederīgais.

Tā bija nozīmīga tikšanās, kas ievadīja svarīgu posmu Dinsberģa samērā vientuļā atstātības dzīvē Kurzemes dižo mežu nostūrī.

Mazā, tikko saredzamā uguntiņa, ko Dinsberģis sākumā bija iespīdinājis ar bērza skalu Kubeles skoliņas zemajā un tumšajā sīku četrrūšu lodziņā, nu jau savu gaismu sāka mest arvien skaidrāk saredzamu pašiem novadniekiem un nejaušiem ceļa gājējiem no tāluma.

Šoreiz Valdemārs atsūtīja diezgan plašu vēstuli, kurā, starp citu, rakstīja:

«Latviešu lietās esmu daudz ko ar spalvu pasācis. Dažs pasākums ir izdevies, dažs vēl ne, daudz kas pašreiz ir darbā. Es cīnos galvenā kārtā par to, lai Kurzemes zemnieki kļūtu par patstāvīgiem zemes īpašniekiem. Paturiet šo ziņu sev un saviem draugiem, mācītājiem nav nekas par to jāzina. Līdz ar šo saņemiet arī manu apcerējumu par Kurzemes zemnieku apstākļiem, kas ir kļuvis pazīstams augstās valdības aprindās un kas apgāž Pastendes barona Hāna apgalvojumus. Glabājiet šo apcerējumu pie sevis un dodiet lasīt tikai labiem draugiem, mācītāji un muižnieki nedrīkst par to nekā zināt, iekams lieta nav novadīta līdz galam.»

Tolaik Krišjānis Valdemārs, pēc Tērbatas universitātes beigšanas nonācis Pēterburgā un ieņēmis maza ierēdņa j vietu finansu ministrijā — atbildīgāku vietu viņš nevarēja pildīt krievu valodas neprašanas dēļ —, sāka publicēt pret Baltijas muižniecību vērstus savus rakstus Krievijas Zinātņu akadēmijas izdotajā laikrakstā «St. Peterburger Zeitung», Maskavas avīzē «Moskovskije vedomosti», pirms tam, vēl students būdams, Tērbatas avīzē

«Inland»

2

Deviņpadsmitā gadsimta otrā pusē latviešu literatūrā sāka veidoties manāmi nacionāls kodols. Tas laiks, kad lauku mājās varēja sastapt vienīgi bībeli, Manceļa vai Bankava sprediķu grāmatu un baznīcas dziesmu grāmatu, bija pagājis, arī zināms pārejas posms ar vispilnīgākām sapņu grāmatām, mīlestības vēstulniekiem, Šablovska bilžotu vāku lubnieciskiem izdevumiem un līdzīgu lektīru.

Līdz 1860. gadam visa latviešu literatūra sastāvēja no 435 izdevumiem, tai skaitā: ābeces un citas mācību grāmatas — 52, stāsti un pasakas — 7, praktiska satura — 52, dzejas un dziesmas — 15, kopskaitā 126, pārējie 309 izdevumi — reliģiska satura. Kauču arī no visiem izdevumiem lauvas tiesa piekrita bībelēm, sprediķu un dziesmu grāmatām, laicīga satura izdevumi gluži nostumti nebija, lai arī saturā un valodas pareizības ziņā bija vēl ļoti neizkopti, kroplīgi, ar klerikāli reakcionāru tendenci, tad avīžniecībā stāvoklis bija vēl bēdīgāks. Ja arī pirmais latviešu laikraksts sāka iznākt jau dažus gadus pēc dzimtbūšanas atcelšanas, avīžniecības attīstībā nekādas dzīvinošas vēsmas nebija manāmas. Abi plašākie toreiz iznākošie laikraksti «Latviešu Avīzes» Jelgavā un «Mājas Viesis» Rīgā atradās vācu garīdzniecības aizbildniecībā un ietekmē, kas tūkstoš mēlēs sludināja: lūdz dievu, klausi kungus un strādā, gan par visu to tev atmaksās, kad laimīgs nonāksi debesu valstībā.

Šai laikā paklīda ziņas par jauna laikraksta iznākšanu ne vairs Rīgā, ne Jelgavā, bet pašā Pēterburgā, un tā arī saukšoties «Pēterburgas Avīzes». Tas bijā notikums, kas ļaudis darīja uzmanīgus. Sludinājumi par jaunā laikraksta iznākšanu parādījās valdības avīzēs — «Kurzemes Guberņas Vēstnesī» un tādā pašā izdevumā Vidzemē, jo pastāvošie latviešu laikraksti par viņiem naidīgo izdevumu klusēja, baidīdamies no konkurences. Un bija ko bīties.

«Pēterburgas Avīzes» bija jaunlatviešu roku darbs; to vadošie darbinieki bija Krišjānis Valdemārs, Krišjānis Barons, Juris Alunāns, kas pazīstami kā muižnieku un mācītāju pretinieki. Šie pretinieki sprieda tā: latviešu jaunlaika censoņi līdz tam tikai pie gadījuma un it kā no paslēptuves vērsās pret muižnieku — valdošās šķiras privilēģijām un netaisnībām, tagad nu varēs pilnīgi atklāti runāt. Laikraksta programmā kā galvenie pamatjautājumi uzsvērti tautas politiskās tiesības, zinātne, māksla. Kaut arī iestādes visai apgrūtināja un kavēja jaunā laikraksta pasūtīšanu iepretī «Latviešu Avīzēm», ko katrā laikā varēja pasūtīt pie vēlīgiem cienīgtēviem un muižu skrīveriem, «Pēterburgas Avīzes» jau pirms dzimšanas iemantoja plašu piekrišanu tautā, un to abonentu skaits sniedzās pāri par divi tūkstošiem, ar diviem rubļiem lielu gada maksu, solīdamas saviem lasītājiem ik pārnedēļas «Zobgaļa» pielikumu, pielikumu par zemkopību, tautsaimniecību, tiesību un citiem jautājumiem, kas bija sākuši nodarbināt latviešu zemnieku prātus.

Ērkšķains bija jaunā laikraksta ceļš pie lasītājiem, un tā vadošiem darbiniekiem nācās uzzināt un uzmeklēt lauku nostūros cilvēkus, kas uzņemtos laikraksta ieteikšanu, tā pasūtīšanu, jo tas viss bija savienots ar zināmu risku. Un te nu liels nopelns Dinsberģim, kas iespējami sekmēja progresīvā laikraksta ieiešanu tautā.

Kādu pēcpusdienu, kad Dinsberģis nebija mājā, skolā garāmbraucot iegriezās Būdenu saimnieks. Viņš bija viens no tiem netāliem kaimiņiem, ar ko Dinsberģis satikās, vaļas dienās viens pie otra ciemodamies un citādi uzturot labu kaimiņu attiecības. Šoreiz Būdens vēlējās ko tuvāk uzzināt par gaidāmo jauno avīzi, lai pie reizes to arī pasūtītu.

Diīisberģa dzīvoklī viņš sastapa palīgskolotāju. Landsberģi. Būdens, pārliecināts, ka arī Dinsberģa darbabiedrs zina un priecājas par šo jaunumu, tūdaļ uzsāka valodu par gaidāmo jauno laikrakstu, bet sajutās kā pret asu vēju pagriezies. Bija vērojams, ka Landsberģis par gaidāmo notikumu ne tikai nezināja, bet vairījās no sarunas vispār; viņa atturība bija acīm redzama, un Būdens palika lielā nesaprašanā. Pēc kāda laika Būdens, saticis Dinsberģi, pastāstīja viņam par savādo tikšanos, un Dinsberģis lieku reizi pārliecinājās, ka viņa palīgs nav patīkams cilvēks, bet viņam uzsūtīts kā ļauns gars, lai uzmanītu viņa soļus un rīcību.

Lai savam draugam Pēterim Dravniekam sagādātu patīkamu pārsteigumu, Dinsberģis kādu novakari <aizsoļoja uz tuvējām Kužnieku mājām. Viņi labi sapratās, atrazdami kopīgu valodu jautājumos, ko varēja pārrunāt svešai ausij nedzirdot. Dravnieks bija cilvēks ar gaišu galvu, kas redzēja un saprata tautas smago likteni, atbalstīja centienus meklējumiem izkļūt no šī stāvokļa, lai tauta reiz nostātos pati uz savām kājām bez vācu muižniecības un mācītāju aizbildniecības.

Dravnieks bija grāmatnieks, līdzīgs Biksiņu saimniekam, pie kura Dinsberģis puikas dienās atrada atsaucību savām tieksmēm uz drukāto vārdu. Kužnieku lielajā istabā stāvēja prāvs skapis, kura apakšējās kārtas pildīja grāmatas, toreiz tā sauktās pasaulīgās, kuras nejauca kopā ar baznīcas dziesmu un sprediķu grāmatām — tām tika ierādīta vieta īpašā nelielā sienas skapītī, kas atradās aiz širmja gultu nodalījumā. Labu ietekmi un priekšzīmi gara attīstībā Dravnieks guva no Krišjāņa Barona, ,kas nu jau bija kļuvis par Tērbatas universitātes fizikas un matemātikas fakultātes studentu.

—     Zini, Pēter, atnesu tev vienu jaunu, iepriecinošu ziņu, — iesāka Dinsberģis, pie kam ciemiņš ievēroja, ka Pēteris, viesim ienākot, it kā mēģināja aizslēpt, ko nupat bija lasījis.

Pēteris, pētījoši palūkojies ienācējā, bilda:

—   Bet vārbūt es tevi varu iepriecināt ar to pašu? Vai ne ar «Pēterburgas Avīzēm»?

—     Žēl, — Dinsberģis sacīja, manāmi vīlies, — ka esmu novēlojies.

—   Nekas, Ernest. Tautā saka, dubults neplīst.

—    Bet ko tu tādu manai redzīgajai acij paslēpi, man ienākot? — Dinsberģis ar galvas mājienu norādīja uz aizvērto burtnīcu.

—    Jā, acīgs tu esi, kā jau skolmeistars, un tādam tev arī jābūt, lai puikas stundā zem galda nevarētu knibināties ar niekiem.

Un viņš padeva ciemiņam diezgan nolasītu burtnīcu rokrakstā.

—   Man kādreiz bija saruna ar tavu palīgskolotāju Mālberģi, tas tik bija vīrs. Žēl, ka viņš tik drīz aizgāja no šejienes. Viņš man stāstīja par Garlibu Merķeli, viņa cīņu ar Baltijas muižniecību, pat viņa rakstiem, kur apcerētas latviešu tautas gadsimtu ciešanas muižnieku verdzības jūgā. Bet dažādi apraksti par to un citām lietām atrodami arī tais lapiņās, ko tu turi pašlaik rokā.

—   Kur tu tās ņēmi? — Dinsberģis painteresējās.

—    Ir tāds avots, no kurienes šad tad tiek pa lāsītei.

—    Saprotu, no pašas Pēterburgas. Tev jau tur kāds mans bijis audzēknis un tavs svainis Barons, kam tuvas tādas lietas, protams, ne bez Valdemāra palīdzības.

—    Tev jau arī viņi nav nekādi svešinieki. Gribi zināt? -— Pēteris norādīja uz burtnīcu Dinsberģa rokā.

Dinsberģis pašķirstīja dažas lapiņas, tad teica:

—   Ne visai skaidrs rokraksts, turklāt pamatīgi nolasīts, redzams, gājis caur daudzām rokām. Tu jau esi iepazinies? Nu tad palasi kādus gabaliņus, tev ies bez lielas burtošanas.

—   Tātad ne Merķelis, bet mūsu pašu Andrejs Spāģis, — bilda Pēteris un iesāka lasīt lēni, vērīgi uz padilušām lapiņām vietām jau brangi padzisušas rindas:

129

—    «… Baznīca tādā zemē»—t. i., Kurzemē, — Pēteris paskaidroja, — «kur luteriskā konfesija ir valdošā, līdzīgi savai sabiedrotai — muižniecībai no seniem laikiem ir baudījusi lielas privilēģijas, sākot jau no tā laika, kad viņas abas — garīdzniecība un muižniecība — 13. gadusimtenī nospiedušas visu zemi zem savas varas un iedzīvotājus arvien vairāk padarījušas par saviem kalpiem, tā kā jau 15. gadu simteņa beigās varēja dievam par godu visā zemē ievest dzimtbūšanu tās skaistākā formā. Ka pasaulīgie un garīgie kungi pie tam ļoti labi jutās, liecina mums kāds vecs vēsturnieks, kurš par zemes

5 — 4426

apstākļiem visā visumā izteicies šādi: «Vidzeme un Kurzeme bija muižniekiem debesu valstība, garīdzniecībai — paradīze; ārzemniekiem zelta bedre un iedzimtajiem iedzīvotājiem — elle.» Bet Sebastijans Minsters raksta savā kosmogrāfijā 1598. gadā:

«Vidzemnieku (t. i., muižnieku) galvenā nodarbošanās ir pārmērīga rīšana un žūpošana, it īpaši pilīs un muižās. Vienkāršie zemnieki šinī zemē atrodas smagā dzimtbūšanā un ar viņiem bargi apietas viņu virskungi, it sevišķi muižnieki, ordeņa brāļi, ierēdņi un kara algādži. Tie ir pret zemniekiem tik nežēlīgi, ka, tiklīdz viņi dabū zināt, ka kādam nabaga zemniekam ir labs zirgs, vērsis vai govs, tūliņ meklē ierņeslu, kā viņam to atņemt. Zemnieki te ir visnožēlojamākie un visapbēdinātie cilvēki, kuriem līdzīgi zem saules nekur citur vairs nav atrodami …»

. .. Kurzemes zemnieks nedrīkst: atstāt guberņu; pārcelties uz dzīvi pilsētā; vispārīgi izvēlēties kādu citu nodarbošanos, izņemot zemkopību; zemniekam un zemniecei nav atļauts doties laulībā bez muižas īpašnieka atļaujas; zemnieki nedrīkst likumā atļautos gadījumos sapulcēties bez muižas īpašnieka atļaujas; zemniekiem aizliegts bez muižas īpašnieka atļaujas turēt šaujamo ieroci; zemnieks, lai viņš būtu sūdzētājs vai apsūdzētais, nedrīkst savā vietā sūtīt tiesā pilnvarnieku; zemniekam aizliegts iesniegt tiesai vai administratīvām personām kādus rakstus; kas zemniekam sastāda šādus rakstus iesniegšanai, top sodīts; zemniekam aizliegts apsūdzēt savu kungu bez viņa katrreizējas rakstiskas atļaujas; zemniekam aizliegts pirkt muižnieka nekustamu mantu… Bez kunga atļaujas zemnieks pat nedrīkst būt nabaga lauku skroderis. Tādēļ arī tikai kropļi un bezspēcīgie dabū atļaujas nodarboties ar šo amatu…

… Talsu miertiesnesis Trompovskis kā tirgus tiesnesis, neraugoties uz visiem protestiem, kā arī uz to, ka likums viņam tādu tiesību nedeva, bet viņš izlietoja tikai rupju varu — lika tirgus ļaužu acu priekšā šaust ar kokiem kādu Rīgas pilsoni, kurš it kā būtu apvainojis kāda muižnieka bērnus. Par šādu nedzirdētu nekaunību ļoti daudzi bija visai izbrīnījušies, un pats šaustais uzsāka prāvu pēc visām likumā paredzētām formalitātēm. Bet kāds bija gala iznākums? Termiņi nāca un gāja, un laiks aiztecēja — līdz fon Trompovska svētītai nāves stundiņai.

Nelikumīgi šaustais varēja tikai noskatīties sava spīdzinātāja bēru gājienā…»

—    Tas tad ari viss, ar ko varēju tevi iepriecināt, — teica Pēteris un atlika burtnīcu sāņš.

—    Tie ir apbrīnojami tautas traģēdijas liecinieki, vai tu tos man neaizdotu uz kādu laiku?

—    Lūdzu, Ernest, ņem pie sevis, cik ilgi vien tas vajadzīgs. Tie tev var noderēt darbā.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

1

—    Mans muižnieka pienākums ir vērot un uzmanīt, lai mana īpašuma robežās nenotiktu nekas tāds, kas varētu kaitēt manām bruņnieka interesēm, labumam un drošībai. Tā es saprotu lietas, un man šķiet, ka arī jums tā jāskatās, ne citādi.

—    Tikai tā, barona kungs, un tā es arī to daru no laika gala.

—   Taču jūsu skatienam daudz kas pagājis garām nepamanīts, jūsu draudzes gana acs nav bijusi pietiekami modra un redzīga.

—   Kurš gan no mums bez grēka, barona kungs?

—   Tā būtu lietas principiālā puse, bet nu palūkosimies, kā tas noticis visā dzīves tiešamībā. Notikumi jāšķetina kā diedziņi, lai sameklētu galu, no kurienes viss tas nācis, kur īsti atrodama tā ļaunuma sakne. Man tā bilde rādās pavisam skaidra, vai jums tā neliekas, mācītāja kungs?

Kaut arī mācītāja kungam bija daudz kas skaidrs un saprotams, pašlaik viņš nezināja, kādu pavediena galu barons īsti domā meklējam notikumu kamolā, tāpēc viņš, lai neatklātu savu maldīšanos vai — vēl ļaunāk —. nezināšanu, vai neattapību, brīdi klusējis, izvēlējās parasto paņēmienu, kas bieži palīdz izkļūt no ķezas. Bet mums nav grūti uzminēt, ka tiek mesti kauliņi par Dinsberģa ādu barona Sakena kabinetā, kas mācītājam Glēzeram it labi pazīstams no iepriekšējām vizītēm. Te starp viņu un baronu notikušas patīkamas sarunas un tāda kā pašreizējā, no kuras viņš labprāt izvairītos, ja vien būtu iespējams, bet ko lai dara — dienests un atkarība, ko

barons arvien mīl uzsvērt un īpaši gadījumos, kad viņš, mācītājs Glēzers, kļūdījies, bet barons jūtas stiprs savā bezgrēcībā un pārākuma apziņā.

—   Kamēr viņš atradās manā dienestā un tiešā uzraudzībā, nevarēju par viņu neko sliktu teikt.

—     Vai tik tā bija? Atcerieties viņa rīmi par kungu vieglumu iepretī zemnieku puišu smagumam. Tā arī ir uzstāšanās pret kungu dzimumu.

—     Apustulis Pāvils Otrās Korintiešu grāmatas vienpadsmitās nodaļas divdesmitā pantā saka: «Panesiet labprāt tos nesaprašus, prātīgi būdami,» — bet Glēzers nedabūja pabeigt, barons viņu pārtrauca:

—    Apustuļi arī bija tikai cilvēki, varbūt svēti garā, bet ar to pašu grēcīgo miesu; te jāskatās dziļāk. Latvietis jau ar mātes pienu iezīdis naidu pret saviem no paša dieva ieceltiem kungiem. Ar katru paaudzi tas krājies un krājies, līdz parādījies uz āru ne tikai nepaklausībā, bet ar dakšu paceltā rokā un pret ko? Pret saviem maizes tēviem un barotājiem, pret dieva vietniekiem zemes virsū viņi vēršas un ne vairs pa vienam, bet jau baru bariem, kas valdāmi vienīgi ar karaspēku un dižgabaliem. Vēsture to rāda ar uzskatāmiem piemēriem, kas nav tālu jāmeklē. Vai nepietiek ar dumpjiem Igauņos, tepat mūsu Kurzemē, Bebros un citur? Un kāds tad brīnums, ja šie nemieru baciļi pārstādījušies arī pie mums, mūsu pašu novada robežās? Vai tā līvu pretošanās dzima no zila gaisa? Nepavisam, ja vēl viņiem pašiem radušies savi Robespjēri, Dantoni un kā ar viņus visus sauktu. Niks Šubergs, Niks Polmanis, Ernests Dinsberģis tie vistuvākie, tālākie Valdemārs, Spāģis un citi savas tautiskās apziņas lāpītāji.

Te Glēzers taisījās ar rokas kustību ko iebilst, varbūt papildināt, bet Sakens iekarsis turpināja:-

—   Nesakiet vis. Par mūsu mācītājiem jāteic, ka visumā viņi ir krietni muižniecības kalpi, bet viņiem piemīt viena nelaime — žēlsirdība; tas, protams, viņu amata zizlī iekalts, bet it bieži viņi šo žēlsirdību nevajadzīgi sēj pa kreisi un pa labi, kad tās vietā nāktos pacelt rokā liesmainu zobenu, kā to darījis, ja nemaldos, ercenģelis Gabriels, vai? Bet tas arī vienalga — Jānis vai Pēteris, Niks vai Ernests, Bebri vai Dundaga. Un ir taču pierādījumi pret šo pašu Dinsberģi: «Pēterburgas Avīzes»,-biedrošanās un sadraudzība ar šīs dumpīgās lapas vadoņiem, viņa sacerējumi. Jūs nezināt, ko viņš palaidis vienā Jelgavas kalendāri tā simts gadu jubilejas izdevumā? Lūdzu, — un Sakens, paņēmis no tuvākā grāmatu plaukta mapi un to pašķirstījis, lasīja:

Suņiem, zirgiem žēlastība bija, Gādāja, lai labi klātos tiem, Latviešiem gan maz! — tos daudzreiz mija Ar' pret suņiem, zirgiem, zābakiem!

—    Kā jums tas patīk, un kā to lai sauc? Dumpinieks! Revolucionārs! Reiz nodibinātas kārtības ārdītājs!

Glēzers mēģināja nieku iebilst, lai rādītu, ka viņš nemaz nav nogulējis savu modrību, bet šo to arī zina par savas valstības noklīdušajām avīm, sacīdams:

—      Nepavisam negribu Dinsberģi aizstāvēt tur, kur viņš tiesājams un savu likumīgu sodu pelnījis. Bet katrā noziegumā rodami arī savi vainu mīkstinoši apstākļi. Viņš izlaidis līdzjūtības sacerējumu ķeizara Nikolaja Pirmā nāves gadījumā.

Ar šo Glēzera repliku Sakens jutās nepatīkami ķerts un nodomāja: ta nelabais vien zin, vai tas mūsu cienīgtēvs tiešām tik muļķis vai gluži naivs un lētticīgs savos spriedumos un vērtējumos par svarīgiem politiskiem jautājumiem? Tik padomā — ķeizars, krievu ķeizars! Lika pagaidīt! — Un Sakens svarīgi bilda:

—    Pazīstu tikai vienu valdnieku, kam padots viss uz zemes, tas Fridrihs Otrais. — Un viņš ar galvas mājienu cienīgi norādīja uz Prūsijas karaļa ģīmetni smagā zeltītā ietvarā pie sienas, no kurienes bargs un nesaudzīgs noraudzījās viens no niknākiem tirāniem starp tādiem pašiem tirāniem.

Glēzers arī goddevīgi, līdzīgi Sakenam, pagrieza vaigu pret to tur Sakena dievekli smagā rāmī kā zeltītās karātavās pakārtu.

Tad, itin kā atguvies, kavarbūt pārāk atklāti izsacījies par savu elku, Sakens izlīdzinoši piebilda:

—   Valdnieki visi dieva svaidīti un iecelti goda krēslos, lai valdītu; pie viņu troņu pakājes ar bijību tur nolīkt visā padevībā ikvienam. Bet kas tad nu lai notiek ar to skolmeistaru Dinsberģi? Ļaut viņam arī vēl turpmāk palikt skolā un mācīt bērnus? Kādas būtu jūsu domas par viņu kā savas draudzes locekli?

—    Kā kristīgs draudzes loceklis viņš pilda savus pienākumus kārtīgi.

—   Bet kā skolmeistars?

—    Neesmu līdz šim novērojis, ka viņš savās stundās klasē sludinātu ko nevēlamu. Cik savās revīzijās esmu pabijis, viņa stundas kontrolēdams, un to es daru it bieži, viņš tās vada pienācīgi pēc savām spējām.

—    Nu, protams, stundās un jūsu klātbūtnē viņš bērniem dumpības garu vis nesludinās, bet ko viņš dara ārpus klases mācībām, to jūs nezināt.

—   Tā tas ir, barona kungs. Kas katram draudzes loceklim aiz ādas un ko viņš slēpj savās krūtīs, lai to paustu pēc viņa domām vajadzīgā brīdī, to neiespējami nozināt, bet dzirdēts, cik esmu klaušinājies, nekas tāds nav.

—   Nu jā, bet bez kādām klaušināšanām jau zināms, ka viņam cieša līdzdalība pie tās Pēterburgas dumpīgās lapas, sarakstās ar tautiskiem vadoņiem. Un tad — viņa brālis Krišjānis Dinsberģis nav ,ne par matu labāks. Arī tas ir pavisam tuvs Valdemāra sabiedrotais pie tām pašām dumpīgām Pēterburgas avīzēm. Viņš to avīzi palīdz izplatīt tautā, un pats arī raksta tajā lapā — un ko? Protams, pret mums, mūs viņš bezkaunīgi ēd un apmelo. Un, ka viņš uz to spējīgs, nevar būt nekādu šaubu, pietiekoši skolots, mācījies Irlavas skolotāju seminārā, jau strādājis par skolotāju kādā pagastā tuvu pie Ventspils un katrā ziņā gudrāks par savu brāli Kubeles skolā. Viena suga, viena banda! Un manas domas, ja kas ar tiem nemierniekiem draudzējas, arī pats nav labāks. Manuprāt, te lietojami citi, efektīgāki līdzekļi, ne tikai noklausīšanās. Visvienkāršākais —1 atstādināt viņu no skolas darba, — Sakens pašpārliecinoši bilda.

—   Bet kur lai dabū citu? Man nav zināms neviens, ar ko varētu aizpildīt vakanci.

—   Varbūt starp muižas ļaudīm atrastos kāds noderīgs šim amatam.

—    Bez īpašas izglītības?

—   Kāda te liela izglītība vajadzīga?

—    Jūsu noteikšana, barona kungs, tikai atļaujos piezīmēt, ka tagad skolotāju vietas arvien biežāk sāk ieņemt seminārus beigušie, un kā tad nu tā ar reizi kādu galdnieku vai kurpnieku skolmeistara amatā?

—    Jā, par muižas ļaudīm runājot, atcerējos: piķieris man stāstīja, ka Dinsberģis nikni atrunājis kādu zemnieku meitu un viņas tēvu no pāriešanas muižas dienestā; Dinsberģis izteicis par muižu un tās ļaudīm sliktu vien un tādā gadījumā, protams, sliktu arī pār pašu muižnieku. No tādiem buntavniekiem visu ko var sagaidīt.

Un Sakens no jauna nikni un žultaini atsāka savus uzbrukumus Dinsberģim.

Glēzers vairs nemēģināja ko iebilst, lai — pasarg dievs! — barons vēl nesāktu domāt, ka viņam, mācītājam, būtu kas pret Dinsberģa atlaišanu. Glēzera paša vēlēšanās, lai tik būtu miers, lai nebūtu nevajadzīgas klapatas ar tām skolas būšanām.

2

Neliela grupa skolēnu pēc vasaras brīvdienām skolas mācībās ieradās laikā, bet tā bija maza daļa no visa skolēnu skaita tekošajā mācību gadā. Toruden mācības ar šo grupu notika Dinsberģa dzīvokļa priekšistabā, jo laiks iesitās vēss, lai tādēļ nebūtu jāapsilda lielā klases telpa, ērtības un taupības labā turējās pie šīs kārtības. Šajā priekšistabā atradās arī palīgskolotāja Landsberģa gulta. Lai netraucētu jauno skolotāju, kas agrās nodarbībās ar skolēniem nepiedalījās, Dinsberģis atvēlēja viņam sava dzīvokļa vidus istabu; tur Landsberģis palaikam, kad ieradās skolā, pirms tam šad un tad pabijis tēva mājās vai kur citur, te uzturējās uņ nodarbojās, pie kam Dinsberģis ievēroja, ka reizēm Landsberģis kavējas dibenkambarī, kur stāvēja Dinsberģa darbagalds ar slepeno atvilktni.

Kādreiz Dinsberģis pārsteidza jauno cilvēku sēžam pie šī galda un apjautājās, ko viņš te darot; uzrunātais atbildēja, ka zīmējot skolas plānu. Tāda atbilde Dinsberģim likās dīvaina. Vispār Landsberģa izturēšanās šķita noslēpumaina; savāda bija arī viņa nozušana uz kādu laiku no skolas un atkal negaidīta ierašanās.

Septembra dienas priekšpusdiena bija apmākusies un drēgna, kad Dinsberģis iesāka parastās mācības ar sanākušajiem skolēniem; regulārās mācības sākās vēlu — novembrī, kad pulcējās skolēni pilnā skaitā pēc visiem rudens darbiem laukā un sētā.

Stunda bija labi iesākta, kad skolēni kļuva tramīgi: no āra atskanēja troksnis, dzirdamas balsis, sarunas. Drīz vien no priekšnama nāca soļu troksnis, istabas durvis trokšņaini pavērās, un tajās parādījās barons Sakens, kāds nepazīstams kungs, pagasta tiesas priekšsēdētājs un tiesas skrīveris. Ienācēju priekšgalā turējās Sakens; ne labdienu nepadevis, viņš un pārējie iziet cauri priekšistabai, kur lielā izbrīnā savos solos paliek pārsteigtie skolēni, un apstājas vidusistabā, kur ienācis arī Dinsberģis; viņš uztraukts un apjucis, būdams neziņā, ko tas viss nozīmē.

—  Mēs esam ieradušies jūsu papīrus pārlūkot, — saka Sakens.

Bet svešais kungs gluži kā savās mājās, piegājis pie gala kambara durvīm un tās pavēris, ieiet, ne vārda nesacījis.

Tad svešais kungs pieiet zināmam Dinsberģa darbagaldam, lietišķi pabāž roku zem tā un atvelk slepeno atvilktni. Tur atrodas Dinsberģa sarakste ar Krišjāni Valdemāru, vēstules no citiem domu biedriem, dažādi personiski dokumenti, kas nav domāti svešiem pirkstiem un acij. Dinsberģis neizpratnē nolūkojas neikdienišķajā ainā, neattapdamies paprasīt, vai tādai iebrucēju rīcībai ir atļauja. Bet ko tas ar dotu? Te notiek varmācīgā rīkošanās, kura nepazīst šķēršļus. Viņi taču izglītoti cilvēki, ar augstskolas izglītību, kā barons, tā, jādomā, arī tas otrs, bet rīkojas kā mežoņi, iebrukuši svešā dzīvoklī un darās kā pa savu kabatu. Tagad Dinsberģis skaidrībā arī par to, kas šiem okšķeriem pavēstījis par viņa darbagalda slepeno atvilktni un tās saturu. Bet tas taču darbabiedrs, arī izglītots cilvēks.

Bet tad Dinsberģim uzaust zibenīga doma: vakar vēlu viņš uzrakstīja Valdemāram vēstuli, to jau pilnīgi sagatavoja promsūtīšanai, bet nolika turpat uz plaukta galda tuvumā. Būtu varbūt to neuzkrītošā kārtā, svešajiem nepamanot, kaut kā pievācis, taču mirkļa uztraukumā neapdomīgi, vēstuli paķēris, turpat uz vietas to saplēsa gabalu gabalos.

Svešais-tūdaļ klāt, uzbļaudams:

—   Kā jūs to uzdrīkstējāties? Par tādu rīkošanos es jūs varu tūliņ arestēt! — un izrauj Dinsberģim no rokām papīra strēmeles.

Dinsberģis satraukts un aizskarts kliedzējam pretī:

—  Es jūs, kungs, nemaz nepazīstu, ka jūs te tādu varu rādāt?

—   Vai tad jūs neredzat, ka kungs ir formas apģērbā ar spožām kņopēm? — teic Sakens.

—   Tagad daudziem tādas spožas kņopes, — Dinsberģis atbild, — kas viņus visus var pazīt?

—   Ventspils pilskungs Mirbaha kungs viņš ir, — Sakens paskaidro.

Tad abu amata vīru klātbūtnē Dinsberģa papīri no slepenās atvilktnes, viņa rokraksti un daža laba grāmata tiek sabāzti maisā un aiznesti uz ratiem.

Un atklājas, ka iebrucēji zina ne tikai par slepeno atvilktni, bet arī par daudz ko citu. Dinsberģim bija Spāģa ārzemēs izdotā cīņas brošūra vācu valodā «Die Zustдnde des freien Bauernstandes im Kurland», arī tas kratītājiem nebija noslēpums.

—   Kur tā grāmata? — Mirbahs prasa.

—   Kas par grāmatu? — Dinsberģis atjautā neziņā.

—    Spāģa grāmata vācu valodā. Tai vajag atrasties šai skapī, bet te viņas nav, — Mirbahs saka, pirms tam pavandījis skapja apakšas saturu. — Jums slikti klāsies, ja neteiksiet, kur tā grāmata palikusi.

—   Tā atrodas pie svaiņa Ģipkas skolā, — Dinsberģis uztraukuriiā atbild.

—   To grāmatu visdrīzākajā laikā jūs nodosiet pagasta tiesā, — nosaka Mirbahs un turpina meklēties skapī. Neko pievācamu neatradis, viņš norāda uz otru skapi durvju tuvumā:

—   Tajā nav ko meklēt, tur cukurs un cits ēdamais.

Redzams, par Dinsberģa dzīvokli un visu, kas tur atrodas, okšķeri sīki jo sīki iepriekš tikuši pavēstīti; tas viss, protams, nodevēja darbs.

Iebrukums beidzās ar to, ka Dinsberģim tika pieteikts rīt ierasties muižā, un okšķeri aizbrauca.

Tā bija bēdīga aina, kas tika redzama pēc nelūgto ciemiņu aizbraukšanas. Dinsberģis bija tādā satraukuma stāvoklī, ka par darba turpināšanu klasē nebija ko domāt. Viņš atlaida brīvā uz laiku audzēkņus, kuru prāti ne mazāk aizņemti ar notikušo; tie bija skolēni jau labā pusaudzībā iesniegušies un nevarēja būt vienaldzīgi par redzēto, ko reti gadās piedzīvot lauku māju klusumā. Viņus īpaši interesēja svešais un bargais kungs ar spožajām pogām, kuru neviens no viņiem nepazina.

Dinsberģis taisījās uzmeklēt Agnēzi, kad viņa parādījās uz istabas sliekšņa un līdzjūtīgi saņēma viņa roku, nosēdināja sev līdzās un teica mierinošus vārdus, lai gan pati bija ne mazāk satraukta, bet centās valdīties un to neizrādīt. Tā viņi sēdēja labu laiku, vairāk klusēdami, nekā vārdus pārmainīdami, lūkodamies nekārtībā, kāda valdīja istabā. Parasti te vļsur bija priekšzīmīga kārtība un tīrība, kur katrai lietai sava stingri nosacīta un nemaināma vieta. To tā bija noteicis pats šīs istabas saimnieks, to ievēroja viņa dzīves biedre.

Pēdējā laikā gan ģimene paplašinājusies ar jaunu ģimenes locekli, te savu vietu ieņēmusi Agnēzes māsas meitiņa mazā Paulīne — Līnīte, kura no Polmaņu ģimenes nu bija pārnākusi pie Dinsberģiem uz visiem laikiem. Meitenītei kādi pieci gadiņi, viņa jau daudz ko sajēdz, bet jo vairāk mācāma, ievadāma jaunajā ģimenē, apstākļos, kārtībā. Sākumā ar Līnīti šai ziņā nācās vairāk padarboties, bet nu jau viņa kļuvusi pavisam atjautīga, vērīga pret visu — kur, kas un kā.

Ienākusi un pamanījusi māmuļu un tēti neparastā stāvoklī, viņu savādo izturēšanos, meitene, neizpratnē pieglauzdamās Agnēzei, vaicā:

—    Kas noticis, māmiņ? Kāpēc tu tā un tētis arī?

—    Nekas, bērns, mums ar tēti tāda maza runāšana.

—    Vai tie svešie onkuļi aizbrauca pavisam?

—   Aizbrauca, cerēsim, pavisam, — bilda Dinsberģis. — Ej nu, paspēlējies ar lellīti. Gan būs labi…

«Gan būs labi…» Agnēze sevī atkārto mazai sacītos vārdus; mazā gan nomierinājusies, bet viņa pati jūt sirdī jo lielāku nemieru, it kā paredzēdama, ka šodienas notikums tikai sākums kam nezināmam, draudošam, negrozāmam. Viņa to jūt un paredz kādā neizprotamā kārtā…

Dinsberģis saņem Agnēzes trīcošo roku, viņai acīs palūkojies, piekļauj sev pie pleca viņas galvu, kuras matos jūtams liegs dūmu sīvums no skursteņa nama, un saudzīgi saka:

—   Nebēdājies, nedomā par to, mīļā, dzīvē daudz kas atgadās, bet viss galu galā pārejošs.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

1

Tā nu Dmsberģa dzīvē iestājās tumšas dienas.

Nākošajā priekšpusdienā viņš ieradās pilī pie Sakena un lūdza atpakaļ savus vakar noņemtos rakstus un dokumentus. Sakens joprojām izturējās bargi, nekādās lielās sarunās neielaizdamies, un atbildēja, ka visus papīrus vedīšot uz Ventspili un tad gan redzēšot, kas ar tiem notiks. Uz Dinsberģa lūguma viņš nedeva nekādus paskaidrojumus arī par to, kāpēc notikušas kratīšanas un rakstu atņemšana, bet stingri noteica, ka Dinsberģim 19. septembrī jāierodas Jelgavā pie slepenpolicijas priekšnieka žandarmu pulkveža Kocebū.

Ceļš uz Jelgavu nebija viegls, vienlīdz arī līdz Rīgai. Parasti Dinsberģis brauca savā pajūgā, to atstāja Talsos kādā iebraucamā sētā staļmeistara ziņā un uzraudzībā un tad ar pasta ratiem par maksu devās tālāk. Šoreiz Dinsberģa rīcībā bija pagasta šķūtnieks, kas brauca līdz Jelgavai.

Pulkvedis saņēma Dinsberģi diezgan laipni, nopratis no Dinsberģa izturēšanās, ka šis cilvēks nevar būt nekāds briesmīgs noziedznieks. Uzaicināja Dinsberģi piesēsties, pacienāja pat ar brangu cigāru, ko Dinsberģis ļāvās aizkūpināt, kaut gan nebija pīpētājs, bet kā lai atsaka tāda augsta kunga laipnībai, Dinsberģis nodomāja. Iztaujājis Dinsberģi vispār par dažādām notikšanām un lietām, neko bīstamu nesaklaušinājis, Kocebū atlaida Dinsberģi, kas labā omā atgriezās Dundagā, bet tad notika kas nepatīkams.

Dinsberģa šķūtnieks, būdams jokupēteris un balamute, pēc tam krogā lielīgi stāstījis, ka skolmeistars Dinsberģis ir vīrs, kam neviens nekā nepadarīs; pat Kaķabuks — tā viņš sauca pulkvedi Kocebū — Dinsberģi pacienājis ar lepnu cigāru, tad abi, sēdēdami pie galda, draudzīgi tērzējuši, un ar to tad arī lieta beigusies; to visu viņš pats ar savu aci pa atslēgas caurumu nolūkojis. Par šādu šķūtnieka stāstījumu visi garzobīgi amizējušies, un tas nācis zināms Sakenam. Viņš vairs nav apmierinājies tikai ar dzirdēto, bet pats devies uz Jelgavu pie žandarmu pulkveža Kocebū ziņot par šādu ķecerību, un Dinsberģim bija otrreiz jāierodas Jelgavā pie Kocebū.

Šoreiz nu Dinsberģi sagaidīja ne agrākais, bet pavisam cits Kocebū — nelaipns un bargs. Redzams, barons pulkvedim par Dinsberģi sastāstījis briesmu lietas, raksturodams viņu ja arī ne gluži par lielceļu laupītāju, tad par bīstamu dumpinieku gan, kas nemitīgi grauj ķeizarvalsts drošības pamatus.

Kocebū tincināja Dinsberģi veselu nedēļu no vietas; katru rītu Dinsberģim bija jāierodas pie Kocebū viņa kabinetā, kur notika ne pratināšana, bet labi izstrādāta, metodiska spīdzināšana, ja arī ne fiziska, bet garu bendējoša.

Kocebū tincināja Dinsberģi par Dundagas līvu nemieriem, par ļaužu izturēšanos un valodām, par Krišjāni Valdemāru, Krišjāni Baronu; nākošajā dienā atkal par to pašu, sāktu no otra gala, pēc tam jauktā kārtībā un atkal atkārtoti no sākuma. Ko Dinsberģis varēja atbildēt? Viņš savaldījās, centās neizsacīties nevēlami un slikti ne sev pašam, ne pārējiem, ko nācās minēt un saukt vārdā; vairīdamies un laipodams stāstīja vispār zināmas lietas, kad tirdītājs centās izspiest un izzināt ko viņam nezināmu, slepenu. Dinsberģis izvēlējās dažādas izejas no Kocebū izliktiem tīkliem, atsaukdamies uz to, ka viņš dzīvo jūdzēm tālu no jūrmalas līvu ciemiem un nevar zināt viņu nodomus; ka Valdemārs no Kubeles skolas vēl daudz tālāk un tā joprojām. Tas saniknoja slepenpolicijas priekšnieku, un viņš ar lielāku niknumu piestāja savam upurim. Beigās pulkvedis mēģināja Dinsberģi padarīt par slepenu ziņu sniedzēju. Un tad Dinsberģī iedegās asa doma par notikušo skolā, viņa dzīvoklī, ko visos sīkumos izspiegojis tas . .. tas, ko negribējās pat vārdā saukt, — jaunais cilvēks ar takša ožu un zuša lunkano mugurkaulu, un kļuva riebīgi ap dūšu.

Pratināšanas nedēļas beigās Kocebū kādu dienu lika Dinsberģim rakstīt vēstuli Krišjānim Valdemāram. Dinsberģis atrunājās, un starp viņu un Kocebū, pēc Dinsberģa paša vēlākās liecības, norisusi šāda saruna:

Dinsberģis: — Ko lai rakstu? Man tādā ziņā nav ar Valdemāru nekāda darīšana.

Kocebū: -— Rakstiet, ko gribat, bet jums ir jāraksta. Jūs jau daudzreiz viņam rakstījis, tad kāpēc nu vairs ne?

Dinsberģis: — Rakstīju gan, kad vajadzēja, jo mēs no sendienām pazīstami, — kāpēc gan lai nevarētu sarakstīties? Bet ko es viņam tagad lai rakstu? Ka stāvu pulkveža priekšā un viņš mani tirda? Valdemārs man te nekā nevar līdzēt.

Kocebū: — Bet es jums pavēlu rakstīt!

Dinsben-ģis: •— Ja jūs, pulkveža kungs, man sakāt, ka jāraksta, kāpēc tad nerakstīt. Bet pats no sevis gan nezinu neko rakstīt.

Tad Kocebū licis Dinsberģim sēsties un rakstīt, norādīdams uz rakstāmlietām un papīru. Kocebū diktējis,

Dinsberģis rakstījis. Teksts bijis tāda satura, ka viņš, Dinsberģis, nožēlojot, ka Valdemārs tā-ielaidies ar ļaudīm, ka tos pavedinājis izceļot uz Krieviju, ar to sev pašam sakrājis postu un ienaidu ar valdību, arī Dinsberģi ievilcis šajos valgos. Vēstuli Kocebū paturējis pie sevis un solījies to aizsūtīt Valdemāram.

Var rasties jautājums: kā gan Dinsberģis, ja arī ne ar vieglu roku, tad tomēr uzrakstījis šādu vēstuli pēc Kocebū diktāta? Liekas tāpēc, ka dienu pirms tam Kocebū pateicis Dinsberģim, ka viņam vairs netiks atļauts skolā par skolotāju strādāt. Kaut arī par grāmatām honorāra veidā šis tas ienācis, taču no šiem ienākumiem dzīvot nevarēja. Lai nodrošinātu sev iztiku, Dinsberģis nolēma iepirkt no Valdemāra ar viņa pasākuma vidutājību zemi Novgorodas guberņā, un šāi lietā viņam nāksies ar Valdemāru tikties, tad viņš pateiks Valdemāram, kādos apstākļos un kārtā radusies šī vēstule.

Pienāca Mārtiņlaiks, kad vajadzēja sākt skolas mācības; nāca līdzšinējie audzēkņi, pieteicās jauni skolas, bērni, taču mācības nevarēja notikt. Mācītājs Glēzers pateica Dinsberģim, ka viņam aizliegts noturēt mācības skolā. Uz jautājumu — kāpēc? — cienīgtēvs atbildēja, ka valdība neatļauj. Tas nu Dinsberģim bija liels pārsteigums, tas bija kā negaidīts belziens, jo viņš visu laiku domāja, ka Jelgavā sacītais pulkveža aizliegums izskanēs bez atbalss turpat starp kabineta sienām. Ko nu darīt? Uz skolu nāca bērni, ieradās viņu vecāki un lūdza skolotāju sākt mācības. Ja sākumā bērnu sūtīšana skolā bija sveša, neparasta lieta, tagad nu pēc gadiem, kopš skola sākusi darboties, tieksme pēc skolas kā gara gaismas avota ļaudīs tiktāl iesakņojusies, ka viņi bez skolas jutās kā tumsā pamesti, ka līdzās maizes riecienam trūka vēl kas ne mazāk svarīgs un vajadzīgs — dziņa pēc prāta apskaidrības, ko šai meža valstībā Dinsberģis bija pamodinājis, nelūkojoties uz vācu bruņniecības un mācītāju nelabvēlībām un šķēršļiem.

Tad Dinsberģis meklēja izeju — lai viņam atļautu ja arī ne skolā, tad kaut kur citur — kādās lauku mājās noturēt bērniem mācības, bet arī tas tika liegts, arī šis aizliegums nāca no mācītāja, protams, ar barona ziņu. Taču kādu pirmdienu tomēr skolā ieradās kāds puika uz veselu nedēļu ar prāvu pārtikas kuli, ar ko viņu apgādājusi muiža, ari, protams, ar p>aša Sakena ziņu. Dinsberģim nevarēja būt šaubas par to, ka nelaimīgajam cilvēka bērnam bija tāds pats uzdevums kā jaunajam cilvēkam Landsberģim. Dinsberģis devās uz muižu ziņot baronam, ka viņš tādu lietu nevar pieļaut — ja reiz aizliegums, tad aizliegums pavisam, — kas tas tāds par izņēmumu? Un uzspiestais novērotājs tika atsaukts. Bet ar to provokācijas pret Dinsberģi nebeidzās. Pēc kāda laika skolā ieradās un apmetās kā savās mājās vāji maskots novērotājs «amatnieks», kam gribot negribot nācās dot skolā patvērumu.

Aizliegums strādāt skolā Dinsberģi smagi nomāca. Viņš jutās kā arājs tīrumi malā, kam izrauts a^kls no rokām, kad lauks, kas tikko aizsākts, gaida savu arāju, lai dzītu vagu pēc vagas.

Taču nebija tā, ka Dinsberģis būtu lemts tikai pamestībai un bezdarbībai. Tiesa, viņš tika atrauts no iemīļotās skolas saimes, bet vel bija ģimene ar diviem mīļiem cilvēkiem — Agnēzi un Līnīti, te viņš atrada vietu, kur grūtā brīdī piestāt un atpūsties .. . Atpūsties — no kā? Pēc darba, pēc radoša darba. Tagad viņa vienīgais darbs gaidīja pie rakstāmgalda, tas tagad aizstāja klases darbu. Ja līdz šim viņš sacerēšanas darbu veica līdztekus mācībām klasē, tagad tam varēja nodoties pilnīgi, bez atlikuma. Un šim darbam viņš nu atdevās ar visu degsmi. Starp mazāka apjoma sacerējumiem viņš bija pacerējis plašāka apmēra darbu — Bīčeres-Stovas romāna ^Krusttēva Toma būda» tulkošanu, ko viņš domāja veikt ar dažiem īsinājumiem. Tas pašlaik bija ļoti populārs darbs, tā slava izskanēja pa visu pasauli, atklājot Amerikas nēģeru vetdzisko stāvokli, un šī grāmata sekmēja ari nēģeru atbrīvošanu no verdzības. Bez tam Dinsberģis bija paredzējis darbus par vēsturi un ģeogrāfiju.

Nododoties ar visu sirdi radošam darbam, viņš atguva dvēseles līdzsvaru, taču negaidot pienāca ziņa, ka jāierodas atkal Jelgavā pie Kocebū, tikai bez šķūtnieka uz paša lēses. Kas tad noticis? Kad rudenī pēdējo reizi Dinsberģis bija slepenpolicijā, Kocebū piekodināja ziņot viņam par vjsu, kas Dinsberģim liktos šaubīgs un aizdomīgs vietējos notikumos un ļaužu sadzīvē. Dinsberģis to gariem zobiem arī apsolīja darīt, bet nu izrādījās, ka solītājs pazudis bez vēsts, kā akā iekritis, ne miņas no viņa paša, ne kāda ziņojuma, un Kocebū lika aicināt Dinsberģi, lai viņu kā nākas nostrostētu.

Ieradies Dinsberģis rādīja nevainīga cilvēka ģīmi, kad pulkvedis viņu bargi saņēma un pārmeta solījuma neturēšanu.

—    Tā nav vis, pulkveža kungs, — Dinsberģis aizstāvējās. — Ja nekas nenotiek, ko tad lai jums ziņoju? Vai tad man pašam tie notikumi būs jāizdomā un jāsūta jums tādas melu ziņas? Bet melot es negribu.

—   Tā tikai tāda atrunāšanās, — Kocebū skarbi sacīja. — Jūs neturat solījumu un izdomājat visādus niekus, lai tos man celtu priekšā par tīru patiesību. Jums slikti klāsies par tādu rīkošanos, saprotat? Es tūdaļ varu ziņot uz Pēterburgu par jums, un tad neviens gailis jums pakaļ vairs nedziedās! Par skolotāju jūs vairs nestrādāsiet ne Dundagā, ne citur; aizliedzu jums to darīt un uz priekšu jums nekādu drošību vairs nesolu.

Tā nu bija pavisam skaidra valoda, un Dinsberģim neatlika nekas cits kā nokratīt pīšļus no kājām un iet, kad pulkvedis viņu visžēlīgi atlaida.

No Jelgavas Dinsberģis uz pāris dienām ieradās Rīgā. Pirms aizbraukšanas no turienes atcerējās, ka Slokā dzīvo mācītājs Firhufs, kas agrāk strādāja Dundagas pastorātā par mājskolotāju Glēzera bērniem; Dinsberģis tolaik ar šo cilvēku it labi satika. Tagad nu pa ceļam Dinsberģis iegriezās pie vecā paziņas un izsūdzēja viņam savas bēdas, lūdzot arī viņa padomu un palīdzību. Firhufs, uzklausījis ciemiņa bēdu stāstu, saprata, ka stāstītājs nenāk no drošām mājām, bet kļuvis visai šaubīgs, pieklājības pēc izsacījās, kā vienā"skolā citugad būšot brīva skolotāja vieta, un, ja Dinsberģim acumirklī nebūtu ne maizes, ne pajumta, lai tad nākot pie viņa. Dinsberģis saprata, ka tas viss tika sacīts pieklājības un žēlsirdības vārdā, bez sirds siltuma, un ka labām cerībām te nav vietas, kas arī vēlāk visā īstenībā noskaidrojās.

Bezcerībā mājās atgriezies, ar Agnēzi kopīgi pārrunājis un atzinis, ka Dundagā bez darba un maizes nav nekāda palikšana, ar smagu sirdi nolēma teikt tai ardievas. To izdarīt gan nenācās viegli. Jau pāri pusmūžam nodzīvots dzimtajā pusē, pārdzīvoti gan skumji, gan sirdi un prātu priecinoši brīži; te sācies dzīves rīts, pusaudzība pārtapusi jaunībā, tad vīra gadi — ģimenes dzīves nodibināšana, darbs skolā, literatūrai un sabiedrībai veltītais.

Tas viss piesaistījis cilvēku vietai, paša dzīve ar dienām baltām un nebaltām kā raibs dzīpars cieši ieaudusies šejienes ļaužu kopas daudzkrāsainā audumā. Tagad nu to saārdīt — vai tas maz iespējams? Un tomēr — dzīvei^savi likumi un lēmumi, kam gribot negribot jāpakļaujas, ar ko jārēķinās, ar pieri sienu vis neizlauzīsi.

Jau agrāk Valdemārs savā laikrakstā bija sludinājis, ka gribētāji var iepirkt īpašumā zemi Novgorodas guberņā, un Dinsberģis nolēma šo izdevību izmantot. Bija pašiem savs iekrājums, daļu aizņēmās, un Dinsberģis noslēdza līgumu par simts pūravietu neapstrādātas meža zemes iepirkšanu, kas maksāja pieci simti rubļu. Visu laiku Dinsberģa soļiem un rīcībai sekoja uzmanītāji, arī tas jaunais cilvēks, kas apkaunojoši valkāja skolotāja vārdu; viņš uzradās atkal, pavēroja un tad nozuda, taču «amatnieks» arvien vēl mita skolā.

Kādu dienu abi jau zināmie kungi — viens ar spožām pogām, otrs bez tām, — pie skolas piebraukuši, lika kučierim pieturēt pie priekšdurvīm un, tikko no karietes izkāpuši, tūdaļ steidzās uz istabu. Dinsberģis pašlaik pārlasīja «Krusttēva Toma būdu», kad dzirdēja priekšistabā svešus ienākam. Viņš piecēlās, lai ietu ienācējiem pretī, kad tie jau vēra durvis uz viņa kambari, kas tiem jau bija pazīstams no iepriekšējā apmeklējuma.

—    Ieradāmies jums pasludināt valdības pavēli, ka pēc divi nedējām jums atbrauks pakaļ, lai jūs nogādātu uz Jaunjelgavu, — teica Ventspils pilskungs Mirbahs.

—    Kā — ieradīsies, lai aizvestu? Kas tad man būs jādara tai Jaunjelgavā? — Dinsberģis pārsteigts un brīnīdamies jautāja.

—   Jums būs jādzīvo tur, ne vairs Dundagā un vienam pašam, — atbildēja Mirbahs.

—   Vienam bez ģimenes? Kas tad notiks ar manu sievu un meitiņu? Un kāpēc ar mani tā izrīkojas?

—    Valdības pavēle, tas viens, bet par ko īsti — par sarakstīšanos ar Valdemāru un citiem nemierniekiem.

—    Vai pareizi dzirdu? Bet Valdemārs un citi, ar ko esmu sazinājies, nav nekādi noziedznieki, ne cietumnieki, tāpat dzīvo un strādā starp ļaudīm kā visi citi, kā jūs un es. Visi mēs-esam brīvi ļaudis.

—     Tur ticis rakstīts pret valdību, pret drošību un iekārtu, — paskaidroja Mirbahs.

—        Vai tad kādu valdību var sagāzt ar rakstīšanu uz

papīra? Kā tad tas nu sanāk? — Dinsberģis turpināja brīnīties. — Savādi gan.

Abi ienācēji stāvēja it tuvu galdam, kur arī Dinsberģis atradās, un viņš sacīja:

—    Augstie kungi, ja visas jūsu vēstules, ko jūs cits citam rakstāt, tik smalki izmeklētu, kā tas notiek ar manis rakstītām, tad tur laikam ko vairāk atrastu nekā manējās. Bet kas gan to iedrošināsies darīt?

Tas kungiem lika ja arī ne sakaunēties, jo kauna jūtu pakāpe ļaudīm svārstīga un dažāda, bet it kā mazliet padomāt. Pieteica vēl, lai laikus gatavojoties, jo aizvešanas termiņš stingri nosacīts. Uz Dinsberģa jautājupiu — ko lai dara ar savu mantību, kungi atbildēja, lai pārdodot, būšot no kā dzīvot pašam un sievai, un tad steidzīgi atstāja istabu.

Dinsberģis palika stāvot kā zemē ierakts, manīja, ka piere vīslo. Tad noslīga uz dīvāna un dvesa: kā lai to pasaku Agnēzei, kā lai pasaku? '

Bet viņa jau parādījās durvīs.

Dinsberģis sagaidīja Agnēzi ar dziļi izmisīgu skatienu, nosēdināja sev līdzās uz dīvāniņa, viņu ap pleciem apskāvis, čukstēja:

—   Agnēz, Agnēze mīļā, nejautā man tagad neko, neru-, nāsim … klusēsim abi… klusēsim ilgi… ilgi..,

3

—    Piecpadsmit kapeikas pirmo reizi, piecpadsmit kapeikas pirmo reizi! Sieks, mūža manta! Četri sieki pūrā,— un ūtrupnieks pacēla kreisajā rokā sieku, lai to lieku reizi rādītu solītājiem, kas, ciešā lokā visapkārt sablīvējušies, sekoja notiekošajam.

—   Viena kapeika klāt! — kāds sauca no -bara.

—    Sešpadsmit kapeikas pirmo reizi, sešpadsmit kapeikas pirmo reizi… Sieks ar stūra apkalumiem, diviem dzelzs rokturiem! Sešpadsmit kapeikas pirmo reizi…

—   Viena kapeika klāt! — atkal kāds sauca no solītājiem.

145

—    Septiņpadsmit kapeikas pirmo reizi, septiņpadsmit kapeikas otrreiz … Var mērīt pupas un zirņus, kartupeļus sivēnam, auzas kumeļam! Var atmērīt arī grēka darbus un labos, kam tādi ir!

6 4426

Tas drūzmā sacēla jautrību, atskanēja saucieni, smiekli.

—     Septiņpadsmit kapeikas pirmo reizi, septiņpadsmit kapeikas otro reizi un… — ūtrupnieks pacēla labajā rokā it augsti āmuru, lai piesistu nosolīto mantu pircējam.

—   Viena kapeika klat! — sauca no pūļa.

—   Divas! — kāds pārsolīja.

—    Divdesmit kapeikas pirmo reizi, divdesmit kapeikas otrreiz, divdesmit kapeikas … — nupat, nupat likās, ka ūtrupnieks piesitīs, bet, pavērojis visapkārt, — neviena vairs? Tad: — Divdesmit kapeikas pirmo reizi, divdesmit kapeikas otro reizi un trešo reizi! — spēji uzsita ar āmuru pa sieka dibenu, ka tam visapkārt uzšāvās putekļu mākulis, jo siekā pēdējo reizi, redzams, ticis mērīts miltu vai kliju bērums.

—   Tava manta, Jēkab, — ūtrupnieks teica sieka saņēmējam, — vērtīga, taisni par pusvelti, — un sniedzās pēc cita priekšmeta, kas atradās turpat tuvumā — tā bija tecila, un solīšana sākās no jauna, bet sieka īpašnieks gāja pie galda, kur par sarakstā ievesto priekšmetu samaksāja savas divdesmit kapeikas un priecīgs rādīja guvumu pārējiem.

Tā notika pasaules priekšā Ernesta Dinsberģa mantas izūtrupēšana Kubeles skolas pagalmā, kur pulcējušies dundadznieki no tuvienes un tālienes, tā ka laukums starp skolas namu un klēti bija stāvgrūdām pilns, bet nostāk pie slitas un gar žogu — pajūgi. Ja arī ne visus varēja uzskatīt par mantu vairāksolītājiem, lielum lielā daļa taisni tāpēc bija ieradusies, lai ko nosolītu, jo tika izziņots, ka izūtrupēs ne vien mantas, bet arī labību un lopus, turklāt ļaudis zināja, ka skolotājam kārtīga saimniecība, tātad arī kārtīgas lietas — dzīvas un nedzīvas. Visiem bija skaidrs, ka tiek paputināta ne tikai skolotāja manta, bet arī visa skolas dzīve, kura jau bija apstājusies.

Divi nomaļāk stāvošie laucinieki sarunājās:

—   Jā, tādam ūtrupniekam vajag būt attapīgam cilvēkam, lai prastu piesaistīt solītājus.

—   Kā citādi. Un, jo dzīvāka solīšana, jo lielāka ienākšana tam, kam to mantu izūtrupē.

—   Tādi meistari vis apkārt nemētājas, par labu ūtrupnieku vajag piedzimt.

—         Jā, balamute ne balamute, bet tāds, kam pēc vār

diem ilgi ķešā nav jāmeklē. Tāds, kā šodien šis te, pušķo visu to notikšanu, pašam saimniekam nekas nav darāms.

-— Pats nemaz nav redzams.

—    Tu domā, patīkami noskatīties, ka dzīvi putina. Es arī nevēlētos sevi tādā stāvoklī redzēt. Cilvēks, uz vietas dzīvodams, pamazām sapūlē sev un ap sevi visu, kas nepieciešams ikdienai. Tas ir tikpat kā iestādi kociņu kailā pakalnē, un skaties — pēc laika rodas jaunaudzīte visapkārt ap to, bet pēc gadiem jau it kupla birzīte. Tāpat arī ar cilvēka mantību un iedzīvi: vietā, kur apmeties un dzīvē iestiprinājies gluži kā koks ar saknēm zemē, bet ar galotni uz sauli, lai laba dzīvošana, ja nu nāk kāds negaisa jonis, kas, pāri drāzdamies, ne tikai pieliec, bet izceļ no iemīļotās vietas, tad vairs nav labi, tad ir pagalam bēdīgi. Un tu domā, ka skolotājam tagad viegli? Turklāt viņš taču cilvēks, kam dzīves notikšanas ne tikai labi zināmas, bet arī smalka jušana. Māca ne tikai bērnus, bet sacerē arī grāmatas, kas cilā prātu un iepriecina sirdi.

—   Bet nu jau laikam vairs nevarēs?

—    Ko nevarēs?

—   Tās grāmatas rakstīt.

—   Kas lai zina. Domāju, ka rakstīs gan. Viņi jau tādi cilvēki, kas bez sava nevar ne mirt, ne dzīvot. Tikpat kā mums ēšana, bez kā nevaram iztikt, tā viņiem sacerēšana.

—Dzi, atkal kāds raibs stiķis tur lēcies, —sarunas biedrs pamāja ar galvu uz to pusi, kur notika izsolīšana un pašlaik dzirdējās skaļums, kas pavedināja abus virzīties uz drūzmas pusi.

Izsole turpinājās, un pārdoto mantu saraksts gan pamazām stiepās, taču nekādas lielas summas tas neuzrādīja, un ko tad var gribēt no parastām iedzīves lietām? Prāvāki ienākumi gaidāmi par lopu dzīvībām, ja arī to nebija daudz, bet labi turēti mājas kustoņi, ko katram būtu patīkami iegūt par savu.

6*

147.

Bet kur tad pats Dinsberģis? Kaut arī jau laikus bija izlemts, ko laist izsolē, ko paturēt, vēl arvien atradās pa priekšmetam, pie kura nācās apstāties un padomāt, ko ar to iesākt — aizlaist vai paturēt? Te vēl bija ko padomāt kā Agnēzei, tā Dinsberģim. Tas tā tīri no praktiskā viedokļa, bet katrs priekšmets, kas nepārtraukti kalpojis savam uzdevumam ilgāku laiku, glabā sevī ari vēl ko citu — lietas dvēseli, kas ieslēpta ne tikai ārēji izskatīgā

priekšmetā, bet arī šķietami pelēcīgajā un ikdienišķajā. Kauču tas būtu panēsāts pusvadmalas praķis — kas viss ar to nav pārlaists gadu gaitās? Lietū, salā, saulē tas sedzis plecus cilvēkam visdažādākās dzīves gaitās, smagām domām kaujoties, cerības lolojot, prieka brīžus pārlaižot. Ir tā, ka varētu tam ar glāstīgu pieskārienu sacīt: vecais, laiks pienācis ardievoties, tad nu šķirsimies ar to mīļo mieru un visa laba pieminēšanu.

Gandrīz visas istabas lietas pagaidām vēl palikušas savās vietās un tur stāvēs līdz drīzai aizvešanai; tām jau zināms ceļš uz Ģipkas skolu pie Dinsberģa svaiņa skolotāja Štauera. Bija taču vēl viena liela bagātība: Dinsberģa rokraksti, sarakste, dažādi izziņas materiāli un piezīmes, grāmatas — paša sarakstītās, ko saņēma kā . brīveksemplārus no izdevējiem daļēji honorāra veidā. Bez tam it branga mājas bibliotēka, pa gadiem sagādāta. Turklāt dažas rīses rakstāmpapīra. Šis papīrs vēl saglabājies no Ventspils novada Popes muižas papīrdzirnavu produkcijas, kas tika ražots deviņpadsmitā gadsimta vidū. To visu vajadzēja kārtīgi salikt un ievietot kastēs, kas sastādīja it brangu daļu no pārvadājamās mantības uz Ģipkas skolu. Lai arī cik dzīvi ārdošs bija Dinsberģim nolemtais ceļš uz svešu malu, taču maza cerības dzirksts kaut kur dziļi krūtīs vēl slēpās un modrināja: varbūt, varbūt tomēr kādreiz… Nekas nevar būt smagāks par pilnīgu bezcerību, cilvēka dabā saglabāt šo cerības dzirksti, kaut arī tikai mānīgu, pat aplamu… Arī Dinsberģis loloja dvēselē šādu sīku cerības dzirkstelīti uz kādreiz atgriešanos dzimtajā ligzdā, agrāk vai vēlāk, tad tomēr…

Dzīve līdz šim Dinsberģi nav lutinājusi, viņš mācījies veidot un rūdīt raksturu, kaldināt nākotni, un arī šis belziens viņu neizsitīs no līdzsvara, lai bezspēcībā nolaistu rokas un drūmi nokārtu galvu. Viņš cīnīsies ar likteņa izaicinājumu un izturēs, ir jāiztur!

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

1

Beidzot pienākusi Dinsberģa aizbraukšanas diena. Cariskās patvaldības vietējais Muhameds barons Sakens un viņa jaunākais pravietis mācītājs Glēzers panākuši savu, jo tas debesu tēvs uzklausījis viņu lūgšanas, lai gados

jau vecīgais nemiernieks Kubeles skolas skolotājs Ernests Dinsberģis tiktu pienācīgi sodīts ar pārmācības rīksti tādējādi, ka tiek izraidīts no dzimtā novada, šķirts no savējiem, no skolas darba un nosūtīts kā valsts noziedznieks uz svešu malu, lai tur viņš nīkdams nonīktu, savus grēkus pret šīs zemes varenajiem nožēlotu, kā tas kristīgam cilvēkam pienākas.

Bez šaubām, Jaunjelgava nav Sibīrija, uz kurieni daudz labprātāk kungi vēlējās redzēt grēcīgo skolmeistaru aizsoļojam katordznieku gājienā uz nekad neatgriešanos, bet nu jāiztiek ar to pašu mazumiņu. Nekas, arī tai pašā miestiņā Jaunjelgavā. īsta vieta tādam, kāds ir Kubeles skolas skolmeistars.

Bet tiklab pats lokālais Muhameds, kā viņa jaunākais pravietis par savu rokudarbu bija sakaunējušies, nelika vedējam braukt uz skolu un paņemt Dinšberģi aizvešanai, bet pavēlēja viņam rīta agrumā būt muižā pie tiesas nama, kur visādi notikumi un ļaužu kustība allaž dzīva un skolotāja aizvešana nebūs tik uzkrītoša.

Nakts pirms izsūtīšanas likās neganti īsa. Ne Agnēze, ne Ernests tikpat kā negulēja, arī Līnīte gāja pie miera tikai labi pēc pusnakts. Par ko šis sods? — nemitīgi sevi tirdīja Agnēze un vienmēr atsitās kā pret sienu, neat, rada neviena Ernesta pārkāpuma, par ko varētu viņu tik smagi nosodīt.

— Tavs Ernests atgriezīsies I — Dinsberģis teica Agnēzei, kāpjot pār mājas slieksni, ejot abiem uz ratiem, kas. gaidīja durvju priekšā.

Kad piebrauca pie tiesas nama, tur jau bija salasījies pulciņš izvadītāju, starp tiem Dinges Adamovičs, Dravnieks no Kužniekiem, citi tuvākie kaimiņi, draugi un paziņas. Un kas gan Dinšberģi še nepazina? Patīkami Dinšberģi pārsteidza tas, ka starp pavadītājiem pamanīja arī Rozīti, viņa izskatījās bēdīga, noraudājusies. Tik sen viņš meiteni nebija redzējis. Šie mīļie cilvēki droši vien ierastos arī tad, kad mani izvadītu pēdējā gaitā… Dinsberģis nodomāja un tūdaļ aprāja sevi par tādu aplamu iedomu.

Draugi paņēmuši līdzi mazu cienaštu, arī miestiņu ceļakājai, ko turpat iebaudīja, vīrišķas valodas turēdami, pa sīkam labvēlības jociņam ieskanoties. Un tomēr kā veļu mielasts … Dinsberģim atkal uzradās nelūgta, nelāga doma, un šoreiz viņš par to sevi nenorāja. Uz aizbraucējiem turpat pie tiesas mājas gaidīja divi šķūtnieki,

viens Dinsberģim, otrā sēdēja ministeriālis, kam uzdots Dinsberģi nogādāt Jaunjelgavā un tur nodot attiecīgas iestādes ziņā. Aiz gatves kokiem redzējās daži stāvi un kāds jātnieks, laikam norīkoti katram gadījumam, ja notiktu kas neparedzēts un nevēlams. Jā, Dinsberģis nepavisam nevarēja žēloties, ka varas vīri būtu viņu pēdējā laikā pametuši bez uzmanības, bet galvenais — bez apsardzības; šai ziņā viņš varēja būt drošs par sevi, ka nekur nekādos apstākļos nepazudīs. Kad jau taisījās atvadīties, pie Dinsberģa piesteidzās Rozīte un spieda viņam rokā vīstoklīti.

— Edz, kāda tu liela un jauka izaugusi, kā īsta rozīte dārza malā, — Dinsberģis sacīja. — Dzīvo vesela, Rozīt, un gaidi savu veco skolmeistaru pārbraucam, — vēl piebilda un padeva vīstoklīti Agnēzei, kas to novietoja kādā ceļa somā, kur vēl atradās vieta vīstoklītim ar cimdu pāri un siltu kakla drānu, ko Rozīte pati adījusi, līdzi dzīparotām dzijām tur ieadīdama arī laba vēlējumus un sirsnīgas atvadas savam mīļotajam skolotājam, kas viņai darījis tik daudz laba.

Un tad šķiršanās …

Lēni aizkustējās trīs pajūgi, pēdējā no tiem tikai braucējs, kas no robežkroga pēc atvadībām vedīs atpakaļ Agnēzi. Trīs pajūgi, divu cilvēku šķiršanās — uz laiku? pavisam? To neviens no viņiem nezināja.

Geļa maršruts jau iepriekš nozīmēts: līdz Talsiem šķūtniekos, pēc pārnakšņošanas tālāk pasta ratos līdz Jelgavai, no turienes diližansā uz Rīgu, tad vilcienā līdz Skrīveriem, ko oficiāli sauca par Remershofu, un gan jau tad redzēs.

Kas dažureiz vērtīgāks — cilvēks vai papīra strēmele? Par to Dinsberģis nepārprotami pārliecinājās, stāvēdams pie sava mantu maisa uz ielas, izmests svešā pilsētā. Tā viņu atstāja ministeriālis, līdz šejienei atvadīdams, bet tad steigdamies atpakaļ uz mājām, lai laikus tiktu pie dievgalda, kā pats izteicās, kur savu grēku nastu atvieglināt. Atvedis Dinsberģi šai pilsētā, viņš bija norūpējies vienīgi par to, ^kam drīzāk nodot savā somā cieši glabāto un sargāto kroņa iestādes izrakstīto papīru, pie kura kā kāds pielikums cilvēks, vārdā Ernests Dinsberģis. Papīru tikpat kā ar varu iespiedis tiesas skrīverim rokās, ministeriālis palika pārliecībā, ka tas nekur nezudīs, bez atskatīšanās aizbrauca, veltīgi galvu nelauzīdams par to, kas notiks ar dzīvo pielikumu pie nedzīvā papīra, kur šis cilvēks paliks, ko ēdīs, kur nakti pārlaidīs. Tā nu šis pielikums pamazām nonāca citās rokās. Pirms tam vienu brīdi Dinsberģis bija pārdomās — vai labāk nelaisties atpakaļ? Taču viņš ļāvās savam liktenim.

Palicis uz ielas ar savu maisu, Dinsberģis pamanīja aiz kādas sētas žoga rosāmies malkas zāģerus. Sasveicinājās. Uz Dinsberģa jautājumu, kur viņš varētu nakti pārlaist, vīri norādīja uz kādu namu ar sarkanu dakstiņu jumtu, sacīdami, ka tas ir traktieris un tur ceļinieks droši vien atradīs mājvietu. Uz turieni tad ari devās Dinsberģis, ar pūlēm stiepdams savu maisu.

Pamanījis šai namā aiz loga sievieti ar šuvekli, Dinsberģis to sveicināja, un starp viņiem, kā vēlāk Dinsberģis izteicās, notika saruna:

Dinsberģis: — Labdien!

Kundze: — Labdien. Ko laba vēlaties?

Dinsberģis: — Vai pie jums naktsmāja dabūjama?

Kundze: — Jā! Vai uz vienu nakti?

Dinsberģis: — Nezinu. Varbūt ilgāk.

Kundze: — Uz cik ilgi tad?

Dinsberģis: — Nezinu.

Kundze: — Varbūt uz divi, trīs naktīm?

Dinsberģis: — Nezinu. Varbūt uz nedēļu, vai mēnesi, vai gadu, vai vairāk gadiem, nezinu.

Kundze: Kas tad jūs esat, ka nezināt, cik ilgi te gribat palikt? No kurienes?

Dinsberģis: — Kundze, kad nu tā gribat zināt, tad teikšu. Esmu no Dundagas, un mani sauc Ernests Dinsberģis.

Kundze: — Ah, nu, zinām, zinām. Mums jau pieteikts, kad Dinsberģis te atnāk, tad pie mums viņam jāmājo, lai neiet pie žīdiem, jo Jaunjelgavā daudz žīdu korteļu. Mans vīrs ir ministeriālis pie pilstiesas, un viņam uzdots jūs saņemt un pie sevis paturēt. Vai jums kāds čemodāns?

Dinsberģis: — Ir gan. Priekšnamā vesels maiss.

Kundze: — Nu tad nesiet to iekšā.

Ienesto maisu lika novietot maizes kambari, lika kalponei uzklāt gultu, tika pagatavotas vakariņas, un Dinsberģis pēc gavēšanas ceļā ieturēja kārtīgu maltīti.

Saimniece visu laiku bija ļoti runīga, iztaujāja Dinsberģi par visu ko, kas viņu interesēja. Dinsberģis atbildēja ar tādu pašu laipnību, taču ceļa nogurums prasīja savu tiesu, un Dinsberģis drīzi pēc tam devās pie miera. No visa šai dienā pārdzīvotā viņš jutās noguris, nomākts, satraukts, un domās par nezināmo rītdienu viņš ilgi valstījās bezmiegā, kad nogurums pievarēja un līdz rītam nogulēja kā pēc smaga darba cēliena.

Nākošās dienas rītā Dinsberģis iejadās maģistrātā, uz kurieni viņu pavadīja ministeriālis, vārdā Brozovskis. Tur Dinsberģis centās noskaidrot, kāpēc viņš uz šejieni izsūtīts, uz cik ilgu laiku, taču saņēma pilsētas kungu atbildi, ka viņi par visu to neko nezina. Tikai noteica kārtību, kas viņam stingri jāievēro: jādzīvo pie Brozovska traktierī, jāuzturas tikai pilsētā, to nedrīkst atstāt, bet nepieciešamības gadījumos to drīkst atstāt vienīgi ar ikreizēju atļauju. No kā nometinātais lai pārtiek, par to kungiem nekāda daļa. Ko lai dara? Lai zāģē un skalda kaut klučus — nav aizliegts. Uz citiem Dinsberģa jautājumiem, lai noskaidrotu savu tagadējo stāvokli, kungi nemaz neatbildēja un bargi noteica, lai viņus nekavējot ar visādām prasīšanām, bet lai ejot vien laukā savā nodabā.

Neziņa ir ļaunākais cilvēka sabiedrotais, tādā neziņā par savu turpmāko likteni bija Dinsberģis. Nokratījis pīšļus no kājām, Dinsberģis atstāja maģistrātu un, lai izklaidētos, devās pastaigā pa pilsētu, iepazīties ar savu pašreizējo dzīves vietu. Pasēdēja Daugavas krastā, upes vienmērīgo plūdumu vērodams; tās ūdeņi brīvi traucās starp krastiem uz jūru, kur plašums un vaļa, tikai viņš, nabaga dziesminieks, kā tīklā savalgots, nezinādams, ko nesīs rītdiena, ko sola tālākā nākotne.

Traktierī pārnācis, Dinsberģis ieturēja sausas pusdienas no savas ceļamaizes, bet saimniece pasniedza šķīvi siltas viras. Tad viņš pa daļai izkravāja savu nelielo bagāžu, izņēma rakstāmās Zoss spalvas, ar kurām nodrošinājies pietiekami, lai nebūtu jāmeklē un jānabago no citiem, jo labas spalvas skaitījās arī laba manta; izņēma žūksnīti papīra lapu^'

Šodien 7. aprīlis, Dinsberģis atcerējās un nolēma rakstīt dienu piezīmes, uzticot papīra lapai visu nozīmīgāko, kas notiks trimdas laikā, jo — kas zina? — tās kādreiz

var lieti noderēt. Ari mūzu viņš neatstās, jo tā viņam, līdz šim bijusi uzticīga dažādos dzīves brīžos — baltos un nebaltos — un neatstās arī tagad, kad viņš ir viens un pamests.

Jaunjelgavas pilskunga amata krēslā sēdēja vācietis Štempels. Šeit Štempels, Ventspilī Mirbahs, citur Cirbahs, Bierbahs vai Trempels — viena suga, viena maksa. Tā visi viņi, zem cariskās valdības ērgļa' platajiem un siltajiem spārniem izperēti un izauklēti, savairojušies pa visu zemi un tup savos perēkļos, uzglūnēdami katrai kustībai, kas varētu apdraudēt vai kaitēt viņu sugai, lai tad laikus tādu viņiem kaitīgu pārdrošnieku savalgotu un šaustītu visnežēlīgākiem līdzekļiem.'

Kad nākošā dienā Brozovskis pateica Dinsberģim, ka pilskungs viņu aicina pie sevis, Dinsberģis nekavējās ierasties, cerēdams ko tuvāk uzzināt par savu izsūtīšanas lietu. Taču ari šoreiz Dinsberģis piedzīvoja vilšanos, jo pilskungs atrunājās ar nezināšanu un pateica Dinsberģim, ka viņš atrodas maģistrāta ziņā.

Taču vienā lietā Dinsberģim laimējās. Uzzinājis, ka Dinsberģis prot rakstīt — ko gan visu tie latviešu bauri piesavinājušies! — Štempels nodomāja —, lika savam skrīverim Dinsberģa rakstīt māku pārbaudīt; tas atrada to par teicamu, un pilskungs' pieņēma trimdinieku savā kancelejā par otru skrīveri, maksājot septiņiarpus rubļa algas mēnesī. Tā, protams, bija bada maize, tomēr vairāk kā nekas. Dinsberģis saņēma arī atļauju pārnākt uz dzīvi kancelejas kaktā, kur novietoja viņa vajadzībām gultu un skapi. Nu Dinsberģis tika iejūgts maizes darbā — bija jāstrādā no astoņiem rītā līdz desmitiem* vakarā. Kauču arī tā, Dinsberģis nodomāja, tad tomēr savs kakts, kur piemist, un jumts virs galvas.

2

Nav sliktuma bez labuma, saka paruna, un Dinsberģim drīz nācās atzīt šo vārdu patiesību. Dziesminieka dzīve nu bija tikpat kā malā izgājusi, darbs kancelejā no agra rīta stundas līdz vēlam vakaram, tomēr tas kaulus nelauza, turklāt viņš jau bija pieradis mājās stundām no

vietas sēdēt pie rakstāmgalda. Pēc kāda laika iepazinās ar vietējo mācītāju, no kura mājas bibliotēkas varēja saņemt dažu labu grāmatu ko brīvāku brīdi īsināt, ja nekā cita nebija padomā. Un tad Dinsberģa pelēcīgajā dzīvē iespīdēja pa saules staram.

Dziesminieka Ernesta Dinsberģa vārds tautā jau bija plaši pazīstams. Ap to laiku atklātībā nākušu grāmatu skaits sniedzās jau pie četriem desmitiem. Tās bija visdažādākā satura, to vidū arī «Kabatas ziņģu grāmatiņa» trīs daļās, kuras pirmā daļa nāca klajā jau 1857. gadā. Sevišķi jaunietes bija iecienījušas Dinsberģa dziesmu krājumiņus un tos glabāja gultas pagalvī līdzās «mīlestības vēstulniekam» un «vispilnīgākai» sapņu izstāstīšanas grāmatai. Un nav jābrīnās, ka toreiz dziesminieka Ernesta Dinsberģa slava no Dundagas ar Rīgas un Jelgavas grāmatu izdevniecību vidutājību bija nonākusi arī līdz Jaunjelgavas miestiņam. Latviešu grāmatniecība tolaik bija samērā trūcīga, bet klajā nākušās nemaz tik viegli nebija pieejamas, visvieglāk gada tirgos vai no apkārt klejojošiem kolportieriem, kas tad tikko sāka uzrasties. Un, ja kāds grāmatu iegādājās, tad turēja to lielā cieņā, bet dažs labs izdevums tika «nolasīts» tiktāl, ka palika bez vākiem vai melniem diegiem sadiegts, lai dārgo mantu paglābtu no galīgas bojāejas.

Ziņa par Dinsberģa izsūtīšanu un viņa grūtajiem dzīves apstākļiem svešumā izplatījās līdz ar viņa dziesminieka slavu, un tad nu sentimentālo jaunavu sirdis saviļņojošo dziesmiņu autoram pelēkajā ikdienā gadījās piedzīvot pacilājošus brīžus. Kādu vakaru kancelejā ienāk jaunava ar sainīti rokā un lūdz pēc Dinsberģa kunga. Dinsberģis pats viņu sagaida un jautā, ko viņai vajag. Tā un tā, jaunava atbild, viņš jaukas mīlestības ziņģes sarakstījis, gribot viņu dzīvu redzēt pašas acīm un pasacīt paldies par jaukajiem pantiņiem. Dinsberģis nu atklāj, ka viņš pats jau ir meklētais dziesminieks. Tā nu notikusi patīkama iepazīšanās un sarunas, bet par paldies jaunava atvadoties atstāj Dinsberģim ciemkukuli — lauku svētību: šķīvīti sviesta un siera ritulīti.

Pēc šī apmeklējuma Dinsberģis vēlā vakara stundā ļāvās pārdomām. Kas gan šo jaunavu un pārējos ciemiņus, kas viņu pēdējā laikā apmeklējuši, skubinājis pēc manis taujāt, uzmeklēt un uzdāvināt šos pienesumus? Pirmkārt, līdz viņiem nonākušas ziņas par to, ka šeit esmu nometināts; tālāk — viņi secinājuši, ka mana iztikšana var būt tikai trūcīga, svešā malā mītot. Bet vai tikai šīs domas par dzīves ikdienas vajadzībām viņus skubinājušas? Taču nē, ir vēl kas cits, no kā viņi vadījušies, kas viņus mudinājis — sirds valoda, sirdsbalss ņēmusi jo dzīvu dalību šajā apdāvināšanas reizē. Un ir iespējams, ka ar atnesto dāvinājumu pats devējs savas vajadzības sašaurinājis. Bet ne jau tikai manis piemeklētā likteņa vaina likusi mani atcerēties; nu nē, te kas vairāk jaušams, un šis vairāk ir mani raksti, manas grāmatas.

Tātad mans darbs, mani pūliņi, negulētas naktis nav zudušas bez pēdu, tie sasnieguši savu mērķi — modināt ļaužu sirdīs labo, kas gaismo dzīvi, darot to patīkamu un saldu. Iznāk, ka savu rakstnieka uzdevumu esmu pienācīgi veicis, iznāk, ka esmu darījis ne tikai labu, bet arī vajadzīgu darbu, nepieciešamu kā ūdens un maize.

Citreiz bija tāds gadījums. Vakara reizē kāds pieklauvē pie kancelejas durvīm, uz aicinājumu bijīgi ienāk laucinieks un taujā pēc Dinsberģa. Dinsberģis atbild, ka svešiem ar Dinsberģi liegts satikties un sarunāties, bet, ja ko gribot teikt, tad lai sakot vien, kas uz sirds, jo viņš esot tas meklētais vīrs. Svešinieks tad pateikdamies sniedz Dinsberģim roku un iespiež viņam saujā papīrīti. Dinsberģis aplūko papīrīti un ierauga tajā desmit rubļu naudas zīmi; viņš steidzas saukt apmeklētāju atpakaļ, bet tas jau gabalā.

Pirmajās Lieldienās kancelejā pie Dinsberģa ienāk Brozovskis un aicina viņu sev līdzi uz viesnīcu, kur divi sveši kungi gaidot, gribēdami satikt Dinsberģi. Un tad notiek necerēta sastapšanās. Ciemiņi izrādās dzejnieks Fridrihs Mālberģis, Dinsberģa pirmais palīgskolotājs Kubeles skolā, un Sēces muižas rentnieks Brūntāls. Mālberģis, kā zinām, no Dundagas pārcēlās uz Sēci, tur apprecējās un iesāka strādāt par skolotāju un ērģelnieku. Ciemiņi tūdaļ pasūtīja bagātīgas pusdienas ar tādās reizēs pienācīgām piedevām, un draudzīgās pārrunās laiks aizritēja nemanot. Ne mazāk pārsteidzošs bija ciemiņu ierašanās iemesls: viņi pateica, ka likuši uz savas lēses viesnīcā izsniegt Dinsberģim katru dienu krietnu pusdienas maltīti par visu to laiku, ko viņam nāktos pavadīt šeit, atrodoties trimdā.

Protams, šādam darījumam bijusi vajadzīga pilskunga Štempeļa atļauja, liekot viņam saprast, ka trimdinieks nevar dzīvot tikai no kroņa iestādes papīru priekšrakstiem, bet vajadzīgs arī kārtīgi paēst.

Pēc neilgas uzturēšanās, kopīgi iebaudījuši kārtīgu maltīti viesnīcā, ciemiņi devās atceļā; Dinsberģis viņus pilsētiņas robežās gabaliņu pavadīja, un, atceroties pie pusdienas galda iesākto sarunu, Dinsberģis iejautājās, griezdamies pie Mālberģa:

—    Ko dara jūsu Merķelis? — zīmējoties uz Mālberģa darbu par Merķeli, ko viņi savā laikā pārrunāja, kad Mālberģis vēl strādāja Kubeles skolā par palīgskolotāju.

—    Merķelis? — Mālberģis atjautāja. — Vēl nav pienācis laiks, kad viņš varētu sākt atklāti runāt drošu valodu, kādu lieto savos «Latviešos». Lai mans darbs vēl paguļ un nogatavojas. Bet jūs arī ko esat pasācis?

—   Ko lai saku? Mana tagadējā sacerēšana — aprakstīt kroņa papīrus un saņemt par to honorāru — septiņarpus rubļa mēnesī, — Dinsberģis grūtsirdīgi atbildēja.

—   Tas nu tā, bet no tādas barības dvēselei nekas netiek, — tā Mālberģis.

—    Tiesa gan, bet pašreizējos apstākļos neko labu un derīgu sacerēt nespēju. Nesen iznāca manā tulkojumā «Unkela Toma būda» par Amerikas nēģeru vergu dzīvi. Tas man pēdējā laika prāvākais darbs, ko tiku iesācis, vēl brīvs cilvēks būdams. Tagad pavaļākā brīdī uzmetu kādu dziesmiņu, tas viss. Kad esmu izcelts no savas ierastās dzīves kārtas^ atrauts no iemīļotā skolas darba, nespēju pilnīgi nodoties sacerēšanai. Vienmēr vēl jūtos kā lielceļa malā izmests un atstāts savam bēdu liktenim, kas grauž sirdi un nomāc prātu.

Jums droši vien kas labs un noderīgs, ko celt priekšā tautai?

—    Nemīlu iepriekš izklāstīt savus literāros nodomus, kas sākti vai tikai iecerēti. Bet mūsu amatbrālības un kopdarbības vārdā gribu pavēstīt, ka esmu sācis plašāku dzejojumu, kas saucas «Staburags un Liesma». Darba saturā mūsu tautas senatne, ļautas teiksmainie notikumi un, gribētos jSacīt, cīniņi, cīnīšanās starp dienu un nakti, tumsību un gaismu, labo un ļauno; mūsu tautas vēsture cauri gadsimteņiem, cīniņi par patiesību un laimi. Tā tas izdomāts un arī pasākts, kā man šo sacerējumu izdosies novest līdz laimīgam nobeigumam — nezinu, bet — cik liela mūsu griba pie kāda darba, par tik tas ari izdodas, — nobeidza Mālberģis.

— Varu jums, mīļo amatabrāl, vēlēt visu to labāko šī nodoma izvešanā. Bet nu mums arī jāšķiras, jo iet vēl ar jums tālāk no pilsētas nevaru, tas man nav atļauts, kā redzat, esmu cietumniekam līdzīgs.

Viņi aVadījās, un Dinsberģis, domās kavēdamies pie šīs dienas bagātīgajiem notikumiem, lēni soļoja atpakaļ uz savu mītni.

3

Kādu vakaru, laikāk pabeidzis dienas darbus, Dinsberģis, vienkāršas vakariņas iebaudījis^ sēdās pie galda, lai uzrakstītu Agnēzei garāku vēstuli. Par to, kad un kā še ieradies, viņš jau ziņojis, tagad nu gribējās ar sievu dalīties domās sīkāk par to, kas svarīgāks noticis viņa • ikdienā un kas pārdzīvots. Sāka ar to, ka pakavējās tuvāk par darba vietu pilskunga kancelejā, kas viņam kalpoja arī par mītni. Siltiem vārdiem atsaucās par tiem ļaudīm, kas, sveši būdami, nav baidījušies viņu apciemot un apveltījuši viņu ciemkukuļiem. «Tā ir kā dzīva atbalss maniem dziesminieka panākumiem, kas nozīmē, ka mani darbi atraduši ceļu uz cilvēku sirdīm, un šī apziņa mani stiprina un rada apziņu, ka darbs nav bijis veltīgs, ka nav izsētas pelavas vējā, bet kaisīts dažs labs vērtīgs grauds,» Dinsberģis rakstīja, zinādams, ka arī Agnēzei tas sagādās īstu prieku, jo viņa vienmēr bijusi atsaucīga un rūpīga, lai viņas Ernests ārpus skolas darbiem un ikdienas dzīves nepatikšanām justos labi un netraucēts rakstniecības darbā, kam viņš ziedojis ik brīvu stundiņu.

Ar pateicību rakstīja par tiem draugiem, kas ar savu pašaizliedzību atvieglinājuši viņa rūpju nastu, sagādājuši viņam iespēju tikt kārtīgi pie labas maltītes vismaz reizi dienā, jo, «ja arī cilvēks nedzīvo no maizes vien, taču miesa ar prasa savu tiesu, lai gars varētu būt mierīgs un netraucēts,» tā nobeidza Dinsberģis rindkopu vēstulē. Beigās rakstīja par sirdsdomām, kas tik bieži aizlido pie mīļotās Agnēzes tur tālajā meža klusumā, un ka viņu neatstāj pārliecība, ka drīz vai pēc drusku ilgāka laika viņi tiksies un dzīve iegriezīsies atkal uz droša ceļa.

Aizsūtīja vēstuli, ko vajadzēja pirms tam nodot pilskunga iestādē caurlūkošanai, un sāka gaidīt atbildi, daždien sevi gluži vai norādams par nepacietību.

Tikai pēc ilgāka laika pienāca atbilde. Agnēze rakstīja:

«Sirdsmīļo Ernest!

Vispirms sveicu Tevi ar šīm nedaudzām rindiņām no visas sirds, no Līnītes arī. Mēs abas sirsnīgi vēlam, lai Tev labi klājas, lai Tu allaž būtu pie mīļas veselības un laba prāta uz pasauli un cilvēkiem. Es zinu nu, kā Tev tur svešumā klājas, no sākuma man bija gauži jāskumst un jābēdājas par Tevi, vienmēr domāju, kā tik Tev tur starp svešiem ļaudīm. Tagad redzu, ka labi cilvēki dzīvo visur, laime ir, ja Tev nācies ar viņiem sastapties, ka viņi Tevi uzmeklējuši un snieguši palīdzīgu roku Tavā bēdu liktenī. Arī es viņiem esmu pateicīga par viņu labo sirdi un labiem darbiem, ko viņi Tev darījuši gan ar pusdienām, gan ar citu ko. Tagad nu varu mierīgākām domām vakarā gulties un no rīta celties. Sākumā gan tā nebija, brīžiem bija gauži jāraud par mūsu šķirto dzīvi, centos gan to darīt slepenībā, bet gadījās, ka Līnīte mani atrada asarās, tad viņa palīdzēja man bēdās par audāt, bet tas^grūtais laiks nu tā kā pāri. Tu prasi, kā mums klājas? Labi. Dzīvojam tak ne pie svešiem, bet tuviem radiem. Māsa man visādi līdz un mierina mani, švāģeris arī labs cilvēks, tāds pats skolotājs kā Tu, tikai viņš gan, kā jau Tu pats zini, ne dziesmas, ne citus rakstus nesacerē. Viņam daudz skolas bērnu, ar tiem viņš noņemas, lai viss būtu labi. Tu par mums nebēdājies, domā tik par sevi, vakaros lūdzu mīļo dieviņu, lai viņš mums palīdz. Līnīte vēl arvien vakaros savā gultā skaita pantiņu: «Nu es gribu gulēt iet, tēvs, slēdz manas acis ciet, tava acs lai nomodā stāv par mani miedziņā.» Un nu es beigšu, mīļo Ernest. Tu jau zini, ka man tā pagrūti ar tādām lieļām rakstīšanām. Cik mana roka klāt pie šīm rindiņām, vēl vairāk manas domas un sirds pie Tevis. Zini, ka Tava Agnēze Tevi karsti mīlē un nekad nebeigs par Tevi domāt un pēc Tevis ilgoties.

Tevi karsti mīlēdama Tava sieva Agnēze.»

PIECPADSMITĀ NODAĻA

1

Pirms došanās trimdā Dinsberģis savu Novgorodas guberņā iepirkto zemes gabalu atvēlēja svaiņa ziņā; pēdējam ar šo, sacīt, apsolīto zemi kaut kā neveicās, un viņš rakstīja Dinsberģim, lai pats mēģinot uz šejieni pārcelties. Tas bija padoms vietā, un]Dinsberģis cerēja, ka nebūs varbūt neiespējami pārcelties no vienas trimdas vietas uz citu, un nopriecājās par šo ieteikumu, kas pašam nebija ienācis prātā. Vispirms Dinsberģis griezās pie maģistrāta, tur viņam ieteica sūtīt lūgumrakstu Kurzemes gubernatoram Jelgavā un Baltijas ģenerālgubernatoram Rīgā. Dinsberģis nekavējās to darīt. Bez tam bija saņēmis ziņu, ka viņš it kā tikšot atlaists pārcelties uz dzīvi Novgorodas guberņā iepirktajā zemes īpašumā. Lai kuru katru brīdi varētu būt nekavēts, Dinsberģis uzteica skrīvera vietu pilskunga kancelejā, kur pieņēma citu darbinieku.

Taču šim plānojumam stājās pretī dzīves īstenība. Dinsberģis gaidīja, gaidīja atbildi uz saviem diviem lūgumrakstiem, bet nesagaidīja nekā. Nu viņš bija kļuvis tiktāl brīvs, ka nebija ne vairs grašiem atalgotā darba vieta, ne kaut cik nodrošināta iztika. Labi vēl, ka nedzina ārā no līdzšinējā? mītnes kancelejā, vismaz jumts virs galvas. Vaļu turēdams, viņš reizēm palīdzēja jaunajam skrīverim darbā, daudz klejoja pa pilsētiņu, pievērsās literārajam darbam. Bet tad atkal uzausa cerība — varbūt, varbūt?

Kļuva zināms, ka Kurzemes gubernators Brēverns ieradīsies Jaunjelgavā, lai izdarītu tiesas darbības revīziju, tas pats Brēverns, kas ierosināja Dinsberģa izsūtīšanu trimdā. Par gaidāmo revīziju Dinsberģim pavēstīja asesors Klopmanis, ar kuru Dinsberģim bija pazīšanās; viņš deva arī padomu, kā Dinsberģim rīkoties. Brēverns arī ieradās un pieņēma' Dinsberģi audiencē, taču nekādu panākumu nebija. Gubernatora kungs bija kļuvis pavisam aizmāršīgs, viņš vairs nekā «neatcerējās» Dinsberģa izsūtīšanas lietā un ieteica viņam palikt mierīgi vēl tepat, nedomājot par pārcelšanos ne Novgorodas guberņā, ne kur citur. Tas, ka Dinsberģis palicis bez darba un maizes, Breverna kungu neinteresēja.

Laiku pa laikam, cik apstākļi atļāva, Dinsberģis pamazām turpināja iesāktos literāros darbus ģeogrāfijā un vēsturē. Šai laikā Stefenhāgens Jelgavā izdeva viņa grāmatu, kuras pilnīgs tituls šāds: «Atlasa izstāstīšana, kurā tās vajadzīgākās un vērā liekamas ģeogrāfijas ziņas īsi saņemtas un izstāstītas, ko īpaši skolas bērniem par palīgu pie ģeogrāfijas mācības sarakstījis E. Dinsbergs». Grāmatas ievadā Dinsberģis turpināja:

«Jau vairāk nekā divi gadi aizritējuši, kamēr arī mūsu valodā ir apgādāta atlass jeb landkaršu grāmata, kurā visas (pasaules) zemesdaļas un sevišķi Eiropā arī visas tās lielākās valstis, katra uz savu īpašu lapu uzbildēta. Šis nu tas pirmais latviešu atlass, un ceru, ka ar to atkal labs solis pie prāta gaismošanas uz priekšu būs pakāpts. Kad atlasu gatavu dabūju, tad jau tūdaļ man uzdeva arī gādāt par atlasa izstāstīšanu …»

Kādu laiku pēc tam Dinsberģi apciemoja «Mājas Viesa» izdevējs Platess no Rīgas ar ziņu, ka viņš bijis personiski pie ģenerālgubernatora Līvena, lūdzis to, lai atļauj Dinsberģim pārcelties uz dzīvi Rīgā, un ka Līvens solījis ko darīt šai lietā. Tas atkal spārnoja cerībās trinidinieku, un viņš bija pateicīgs Platesam par palīdzīgu roku. Kāpēc Platess nostājās Dinsberģa gādnieka lomā? Tam daži iemesli. Dinsberģis bija Platesaizdotās avīzes «Mājas Viesis» rosīgs līdzstrādnieks, turklāt Platesa izdevniecība laidusi atklātībā trīs vai četras Dinsberģa grāmatas, kurām bija pieklājīgs noiets, un uzņēmīgais izdevējs cerēja uz Dinsberģa rosīgu līdzstrādību viņa izdevumos jo sevišķi tad, kad Dinsberģis dzīvos Rīgā.

Par Ernestu Platesu (1821—1887), šo vācu tautības rosīgu sabiedrisku darbinieku un latviešu grāmatu izdevēju, jāsaka, ka viņš vispār daudz darījis latviešu kultūras jomā. Sevišķi viņa darbības aktivitāte latviešu grāmatu izdevniecības jomā izpaudās pagājušā gadsimta otrajā pusē. Pirms tam, apguvis izdevēja amata prasmi Jelgavā un Pēterburgā, ap gadsimta vidu nodibināja Rīgā patstāvīgu izdevniecību ar savu spiestuvi un vēlāk arī grāmatnīcu. Kopīgi ar Hartungu, arī izdevēju, nodibināja un izdeva laiķrakstu «Mājas Viesis»; savas firmas spiestuvē drukāja latviešu izdevumus — grāmatas un periodiku. Platesa izdevumā vairāk nekā pussimta gadus iznāca kalendārs «Laika grāmata», kas savu gaitu beidza tikai pēc pirmā pasaules kara sākuma.

Lai lieku reizi atgādinātu par sevi, savu likteni, Dinsberģis nosūtīja ģenerālgubernatoram lūgumrakstu, taču pagaidām tas palika saucēja balss tuksnesī. Ap šo laiku Dinsberģis saņēma kādu bēdīgu vēsti, kas vēl jo jūtamāk pavairoja viņa nospiestību. Valdība bija aizliegusi Krišjāņa Valdemāra «Pēterburgas Avīžu» izdošanu, kuras cenzēšanu no Pēterburgas pārcēla uz Rīgu, bet pēc dažiem mēnešiem notika laikraksta iznākšanas galīgs aizliegums. Baltijas vācu muižnieki bija pratuši atkal pieluncināties cariskajai valdīšanai, lai tā viņiem par prieku un patikšanu aizžņaugtu rīkli preses balsij — pirmajam latviešu progresīvas domas paudējam un apziņas modinātājam.

Valdemārs pats savam gara auklējumam, starp citu, bija devis līdzi vēlējumu: «Mēs sakām skaidri: Pēterburgas avīzēm pieklājas iet droši savu ceļu uz priekšu, būt netaisnības un māņu pretiniekiem, neskatot uz vīra cepuri.» Taču pēc divdesmit pieciem gadiem Valdemārs rakstu krājumā ««Pēterburgas Avīžu» piemiņai», ko 1887. gadā izdeva ī>tgas Latviešu biedrības Derīgu grāmatu nodaļa, rakstīja: «Šai lapai bija tas īpašīgs un sūrs liktenis — daudz svarīgas lietas neteikt, lai gan lasītāji ilgodamies gaidīja, ka par tām runās.» Sevišķi tas attiecas uz to laiku, kad avīzes cenzēšanu pārcēla no Pēterburgas uz Rīgu.

Tad notika kas līdzīgs tam, kā pazīstamā parunā sacīts: pienāk laime, bet pietrūkst naudas. Rudenī pienāca ģenerālgubernatora raksts, ka Dinsberģis var pārcelties uz dzīvi Rīgā, bet to tik drīz nebija iespējams izdarīt, kaut gan Dinsberģis rautin rāvās ātrāk prom no šejienes. Viņš bija uzņēmies aizpildīt jaunpieņemtā skrīvera vietu pilskunga kancelejā, jo pats aizstājamais jaunais cilvēks slimoja. Pilskungs Štempels Dinsberģi neatlaida, iekams nav sameklēts vietnieks. Lai saka viens cilvēks — tāda ķeza, Dinsberģis sūrojās. Turklāt Štempels labi pazina Dinsberģi kā cītīgu un krietnu darbinieku un viņa vēlēšanās bija Dinsberģi pēc iespējas ilgāk paturēt darbā par to pašu pusalgu. Galu galā Dinsberģim izdevās atraisīties no nejaukā valga, ka varēja teikt savam līdzšinējam kungam un pavēlniekam ardievas.

Saņēmis no maģistrāta atlaišanas rakstu, Dinsberģis devās pa to pašu ceļu atpakaļ no savas trimdas vietas, pa kuru toreiz še ieradās. Kauču arī ceļš neveda uz mājām, bet uz Rīgu, kāda starpība! Tad viņš brauca nezināmai nākotnei pretī, kas nesolīja neko labu, tikai draudīgu tumsu, tagad turpretī, atraisījies no līdzšinējās neziņas, ar cerības dzirksti krūtīs, paļāvīgi raudzījās nākotnē, kas vairs nedraudēja, bet šķita pieļāvīga, pat vēlīga un atsaucīga.

Iedomājoties, kā ticis līdz šejienei, Dinsberģim nācās norīt dažu labu rūgtu pilienu. Lai varētu atkal justies brīvs no varas žņaudzīgās aizbildniecības, kā nožēlojamam lūdzējam bija dažreiz jāklanās. Ar sevišķu rūgtumu Dinsberģis atcerējās gājienu pie gubernatora, kad tas pēc medību priekiem bija apstājies Skrīveros, kur Dinsberģim notika saruna gan ne ar pašu gubernatoru augstmaņu pārpilnā salonā, bet ar kādu augstāku ierēdni, kas no iebildības augstumiem nolūkojās uz lūdzēju…

Ceļā viss tagad Dinsberģim likās gauss — gauss vedējs, ko viņš nolīga pilsētiņā, jo maiss, ar kuru atbrauca uz šejieni — tīri brīnumi! — kļuvis smagāks, gauss Daugavas plostnieks, kas cēla uz upes otru krastu, bezgalīgs šķita laika gabals, ko nācās vadīt Skrīveru stacijā, gaidot vilcienu, kas viņu aizvizinās uz Rīgu, bet katrai gaidīšanai reiz pienāk gals.

2

Rīgā Dinsberģis atrada patvērumu svaiņa samērā ērtajā dzīvoklī priekšpilsētā, tā sauktajā Maskavas Arrīgā. Ar rakstu, ko viņam izsniedza trimdas vietā, viņš ieradās Rīgas policijas valdē. Tur kāds no ierēdņiem izsaucies: «Dinsberģis Rīgā! Tad mums nevienam še nav vairs droša dzīve!» Tas liecina, par kādu dumpinieku Dinsberģi uzskatījuši uzraudzības iestādēs kārtības sargātāji, tāpēc nav jābrīnās par to gauso vēža gaitu, ar kādu nāca viņa atbrīvošana no trimdas.

Nu vajadzēja no kaut kā dzīvot un iztikt ne tikai pašam, bet arī^ ģimenei — Agnēzei un Līnītei, kuras drīzi vien pēc nošķirtības pārcēlās uz dzīvi Rīgā, Noskaidrojās, ka Jāņa draudzes baznīcas skolā brīva skolotāja vieta, un Platess skubināja Dinsberģi pieteikties uz šo vakanci. Bija jāiet pie draudzes mācītāja Veiriha, kas skaitījās arī skolas priekšnieks un aizbildnis. Vācietis Dinsberģi laipni pieņēma un vēl laipnāk noraidīja. Iejaucās štatrāts, un cienīgtēvs, mainījis ģīmi un izturēšanos, piekrita Dinsberģa kandidatūrai. Kā pirmais skolotājs skolā darbojās Ciritis. Abi skolotāji, pārrunājuši mācību plānu un kārtību, sadalīja darbu tā, ka Cirītis paturēja savā ziņā pirmo klasi, kur mācījās līdz trīspadsmit gadus veci skolēni, Dinsberģis nodarbojās ar vecākiem audzēkņiem, kas mācījās otrā klasē.

Tā kā telpas skolas vajadzībām bija nepiemēroti šauras, mācības notika divās maiņās — rīta pusē jaunākā klase, vecākā klase mācības beidza trijos pēcpusdienā. Atalgojums itin pieņemams — ap trīs simti rubļu gadā, bez tam Dinsberģis nodarbojās arī ar tulkošanas darbiem. Muižas tolaik pastiprinātā kārtā slēdza ar zemniekiem māju pārdošanas — pirkšanas līgumus, šos kontraktus vajadzēja no vācu valodas pārtulkot latviski, ko labprāt uzņēmās Dinsberģis, jo laika priekš tam netrūka. Par tulku viņš iesāka strādāt ari «Vidzemes Guberņas Avīžu» redakcijā, par šo darbu saņēma trīsdesmit rubļus gadā, tā ka viņa materiālo stāvokli varēja uzskatīt par nodrošinātu.

Dundagas pagasta tēvi, uzzinājuši, ka viņu Dinsberģis iesēdies pieklājīgi atalgotā skolotāja vietā un citos amatos, ar policijas iestāžu vidutājību mēģināja no viņa piedzīt pagasta locekļa nodevu — tā saukto galvas naudu, no kādas maksāšanas viņu atbrīvoja trimdas laikā. Dinsberģis šādai nodevas piedzīšanai pretojās un, izstājies ne Dundagas pagasta sabiedrības locekļu skaita, pierakstījās Rīgā, kļūdams par tā saukto Rīgas birģeli.

Rīga gatavojās lielām svinībām —1866. gada maijā gaidīja ierodamies caru Aleksandru Otro. Valdošās varas pārstāvji, valsts un pilsētas iestādes līda vai no ādas laukā, lai valdnieku sagaidītu un uzņemtu ar jo lielāku pompu.

Un tad Dinsberģim radās doma nodot caram lūgumrakstu par vajāšanām, trimdu ieskaitot, lai vainīgie dabūtu atbildēt par saviem darbiem. Savā rakstā ķeizaram Dinsberģis minēja, ka visi viņa vajātāji par vienīgo izsūtīšanas iemeslu minējuši sarakstīšanos ar Krišjāni Valdemāru, kas ir brīvs, tiesiski nevainojams pilsonis. Izdomāts jau nu labi, bet šo ieceri Dinsberģim nebija dota iespēja īstenot, jo viņam to vienkārši neatļāva, nepielaida cara tuvumā.

Vēl kāds gadījums ap to laiku raksturo Dinsberģa neatlaidību un karošanu par savu taisnību. Viņš aizsūtīja cara galma ministram Pēterburgā dzejojumu, sacerētu troņmantnieka nāves gadījumā, par ko saņēma rakstu no galma ministra ar. cara pateicību. Bet izrādījās, ka sūtījums pastā ticis uzplēsts un izokšķerēts ar visai redzamām zīmēm. Dinsberģis griezās pie pastmeistara, lai dabūtu paskaidrojumu par šādu bezkaunību, bet pastmeistars kaut kādu muļķīgu motīvu dēļ Dinsberģi noraidīja. Dinsberģis, ar to neapmierinājies, panāk audienci pie gubernatora, lai žēlotos par pasta iestādes nebūšanām. Gubernators, Dinsberģi uzklausījis, zalamaniska sprieduma garā un tā, lai vilks būtu paēdis un kaza vesela, smaidīdams saka Dinsberģim: «Mīļo Dinsberg, pareizi tas nav, ka vēstule atplēsta, bet jums skāde arī nekāda. Ja kāds to lasījis, tad jums par godu, ka no tāda augsta kunga rakstu dabūjis. Jūs gan varētu pastmeistaru sūdzēt, bet tad jābrauc uz Pēterburgu, jo te Rīgā viņu nevar apsūdzēt, un kas zina, kas vēl var iznākt.»

Jau sen Līnīte vedināja uz cirku. Dinsberģis, viens Rīgā dzīvodams pirms Agnēzes un Līnītes atbraukšanas, bija cirku apmeklējis un stāstīja par tur redzētiem brīnumiem un trikiem, un no tā laika Līnīte it bieži atgādināja, gribēdama pati savām acīm skatīt tos zilos brīnu' mus. Arī Agnēze labprāt vēlējās kādu pārmaiņu ikdienā. Viņas loma še Rīgā bija visneapskaužamākā. Kamēr Ernests aizņemts skolas darbā, te mājās pie rakstāmgalda, te atkal dažādām iešanām, lai kārtotu darīšanas redakcijās un citur, Agnēzes vienīgais darbs bija maltīšu gatavošana, ceļš uz tirgu vai veikalu un atpakaļ.

Ķēķis neaizņēma visu dienu, un Agnēze, pieradusi bez apstājas kustēties tur Dundagas skolas saimniecības nemitīga darba solī, tagad jutās kā ceļmalā izkāpusi gaidās un nenoteiktībā. Agnēze arvien vēl nevarēja iejusties pilsētas kustīgajā, nemierīgajā dzīvē. Mājās viņa starp ēdienu reizēm un brīvajos vakaros šuva un adīja, un ne tikai laika t,ukšuma aizpildīšanai.

Trimdas laikā Ernesta drēbes, veļa un cits pie miesas vajadzīgais bija pavalkāts un apdriskāts, to vajadzēja atjaunot un pielāpīt, turklāt pilsētā, kur visapkārt tik daudz ļaužu redzīgām acīm, skolotāja kungs un viņa madama nevarēja rādīties izskatā kaut kā — tas pavisam nederēja: nevarēja pieļaut, ka kaimiņi aiz muguras aprunās vai kā citādi noliks tos Dundagas mežaiņus. To labi saprata Agnēze, un tāpēc viņai rūpju netrūka. Taču cilvēks nedzīvo tikai no rūpēm ikdienas pelēcībā un vienmuļībā, ir vajadzīga kaut īslaicīga pārmaiņa, kas dzīvi dažādina un raibina dzīparainu par prieku acij un garam.

Tā vienu vakaru visa ģimene devās uz cirka izrādi. Jau cirkā ieejot, bija ko redzēt un turēt, stāvgrūdām cilvēks pie cilvēka, troksnis, kā kad kāds gvaltes sauktu — ah, oi un ai, stop un stoi, hi, hi, hī un ha, ha, hā! — tā vien dzirdē jās no visām pusēm, un kur tad tā spiešanās! Kamēr aizkļuva līdz savām vietām, uz kurām norādīja kāds ļipaiņis, visi trīs viesi bija sakarsuši kā spiedīgā pirmspērkoņa tveicē. Tad no spožiem misiņa ragiem atskanēja varens maršs un izrāde sākās ar cirkusnieku parādi. Kādi tur tik bija — dīvainis pēc dīvaiņa, lepnis pēc lepņa, ķēms pēc ķēma, ka nenobrīnīties. To visu nolūkojot, liekas, ka nemaz neturies vairs šīs zemes pamatotā dzīvē, bet grozies un šķiebies kā diegā uzvilkts ampelmanis tukšā gaisā, kā upes bedrē iekļuvis, kad kāja meklē tik, lai drīzāk uztaustītu ko cietu, kur nostāties un pastiepties, lai mutē nenāktu ūdens.

Patika zirgi, patika suņi, nepatika jokupēteri un ļurkabikši miltiem apkaisītu ģīmi un platām kazaku biksēm. Uzstājās ar visādām izdarībām skunstnieki, acu apmānītāji un krāpšas, uguns rijēji un spēļu karšu uzminētāji. Un kur tad publika! Visi lepni jo lepni, likās vienīgi kungi un gaspažās, vienkārši ļaudis tikpat kā no zemes virsas izčibējuši.

Mājās pārnāca dažādām jūtām un iespaidiem, ko katrs bija mantojis no līdz tam neredzētā, bet visi bija vienis prātis, ka tā nav dzīve, bet ļaužu taisīti kumēdiņi, ko var paskatīties, kur ir ko pasmieties.

Vasaras brīvlaikā Dinsberģis nolēma aizbraukt un apskatīt Novgorodas guberņā iepirkto zemes gabalu. Viņš bija neziņā, ko īsti ar šo ieguvumu iesākt. Juta atkal pamatu zem kājām, Rīgā bija darbs un maize, bet kā tālāk? Neatstāt tak iesildīto vietu, kas nemaz nedevās tik viegli, un nu doties svešumā? Varbūt atpakaļ uz dzimto pusi? Nudien, tas ieguvums tur svešā malā galu galā var vēl pārvērsties par dzirnakmeni kaklā, Dinsberģis prātoja, jo kā nekā — nauda taču par to samaksāta, turklāt ne graši, bet īsti prāva summa. Un Dinsberģis iesniedza gubernatoram lūgumu izdot viņam izbraukšanas atļauju, kas bija nepieciešama, jo viņš te atradās policijas uzraudzībā.

Gubernators atļauju neliedza, bet izbraukšanas dokumentu vajadzēja saņemt gubernatora kancelejā, un tad notika neparedzētais — kancelejas direktors visādi vilcināja pases izsniegšanu. Kāpēc? Neattapības, naivitātes vai tikai skaidru domu vadīts, Dinsberģis nepadomāja, kāpēc tāda vilcināšanās. Bet varbūt Dinsberģis labi saprata, ka vācietis Kupfers grib no lūdzēja izspiest arī sev par labu ko taustāmu, patīkami saujā čaukstošu, bet negribēja piekāpties netīra darījuma priekšā. Žēloties gubernatoram par viņa augsta ierēdņa dīvaino rīcību ari nepatika. Pēc daudzkārtējām staigāšanām Dinsberģis atļauju tomēr saņēma, bet,, cik gudrs viņš turp nobrauca, tāds pats atkal atgriezās, zemes lietu galīgi neizkārtojis, un tā pagaidām palika kā gaisā karājamies.

Bet tad …

Pēc vasaras brīvdienām mācības Jāņa baznīcas skolā atkal atsākušās. Kādu dienu, vadot klasē parasto mācību v stundu ar vecākās klases skolēniem, Dinsberģis ierauga caur stikla durvīm skolā ienākam divus, kas izsaka vēlēšanos runāt ar skolotāju Dinsberģa kungu. Dinsberģis tos pazītu arī nakts melnumā, pat viņu balsis nedzirdējis, bet, ja tomēr būtu sākuši runāt, kā dzīvs acu priekšā uzaustu Dundagas tālais un klusais nostūris, kur mežmalā, kā patvērumu no lielās dzīves meklēdama, piekļāvusies vientuļa Kubeles skoliņa… Nupat viņi tiksies, tūliņ sāksies sarunas, bet Dinsberģis jau dzird viņa dzimtā novada valodas skaņas, kas jaukākas par visām citam līdz šim dzirdētām — tā dundžiņu vālodzīgi liegā izloksne, kas kā vasaras vakarīga vēsma glauž ausi un tik brīnišķīgi patīkami kutina dzirdi… Dundaga!

Dinsberģis uzdeva skolēniem patstāvīgu rakstudarbu, atstāja klasi un iegāja pie atnācējiem.

— Nu ta' labdien, labdien, mīļo skolmeistar, — viens no gaidītājiem, abas rokas pretī sniegdams, sveicināja Dinsberģi, otrs panācās turpat līdzās.

Dinsberģis gan labprātāk būtu dzirdējis vārdiņu «mūsu mīļo skolmeistar», taču tāda kā atturība viedās arī turpmākajā sarunā.

Abi ciemiņi — dundadznieki, pagasta vecākais Dinge Adamovičs un priekšnieks Tieviķis Klaubergs. Viņi ieradušies, lai aicinātu Dinsberģi atpakaļ uz Dundagu. Pēc sasveicināšanās Adamovičs turpināja:

— Mīļo skolmeistar, mums pa Dundagu ar skolu neiet lāgi. Tas jūsu vietā ieņemts skolotājs gandrīz nevienam nepatīk. Neviens negrib pie viņa bērnus sūtīt. Izgājušo ziemu skola bija tīri tukša, tikai kādi divi trīs skolēni. Dundadznieki visi žēlojas pēc jums, iet pie mācītāja lūgties, lai ņem jūs atpakaļ.

Tālāk tika zināms, ka mācītājs sākumā pretojies, uzsvērdams, ka ieliktenis daudz mācītāks par Dinsberģi. Vecāki tomēr palikuši pie sava. Tad mācītājs rakstījis Sakenam, kas mājojis Vāczemē, un beidzot arī piekrituši. Pagasta vietnieki tad pilnvarojuši pagasta vecāko Adamoviču aicināt Dinsberģi atpakaļ uz Dundagu.

Ko Dinsberģis varēja atbildēt? Pirmkārt, viņam bija, jāizprasa atļauja no gubernatora, un nevarēja zināt, vai tas atlaidīs, otrkārt, mācības skolā sākušās, arī tas lietu sarežģīja, kur rast vietnieku, treškārt, Dinsberģi interesēja materiālais nodrošinājums, tāpēc viņš galīgu atbildi dot nevarēja, teica, ka labprāt ietu atpakaļ darbā uz dzimto vietu, ja vien būtu mierīga dzīvošana, bez pārpratumiem atalgojuma ziņā.

Adamovičs apsolīja, ka algas lieta tiks nokārtota uz labāko, lai tikai Dinsberģis gādājot par drīzāku atbrīvošanos no šejienes saistībām un būtu gatavs atpakaļ ceļojumam.

Todien, mājās pārnācis, par notikušo Dinsberģis pastāstīja Agnēzei; viņi ilgi un pamatīgi pārrunāja radušos stāvokli, līdz beigu beigās izšķīrās par to, ka ceļš viņus vedīs atpakaļ uz Kubeles skolu.

Arvien vēl atrazdamies policijas uzraudzībā, Dinsberģis gāja pie gubernatora, lai ziņotu, ka Dundagas pagasts viņu aicina atpakaļ. Gubernators norādīja, ka Dinsberģim jāsūta lūgumraksts Baltijas ģenerālgubernatoram, bet pēdējais, vēlēdamies personīgu aci skatīt lielo nemiernieku Dinsberģi no mazās Kubeles skolas, lika viņam ierasties audiencē. Pēc lietas apstākļu noskaidrošanas un pārrunām ģenerālgubernators atlaida Dinsberģi, solīdams ziņot par viņa lietu augstākām iestādēm, tātad ministrijai. Pēc kāda mēneša Dinsberģis saņēma paziņojumu, ka viņš galīgi brīvs no iestāžu uzraudzības, var dzīvot un strādāt, kur

vien patīk un kur tik vēlas. Tad saņēma arī no Dundagas vēsti, ka turpmāk viņa dipitāts — daļējs atalgojums natūrā palielināts otrtik, bet skaidrā naudā tam vēl klāt simts piecdesmit rubļu, tā ka Dinsberģis varēja būt mierā ar divi simti rubļiem gada algas. Un tad, atbrīvojies no skolotāja amata Jāņa draudzes skolā, Dinsberģis rakstīja uz Dundagu, ka varēs stāties darbā pēc Jaungada.

Izvadīšana no Rīgas bija sirsnīga. Jau aizbraukšanas rītā skolotājs Cirītis ar skolēniem ieradās pie mājas, kur mita Dinsberģis, un skolēnu koris nodziedāja atvadu dziesmu. Skolas saime Dinsberģi ar ģimeni aizvadīja arī līdz namam Pārdaugavā, kur bija apstājušies vedēji no Dundagas.

Ja jūsmīga bija izvadīšana no Rīgas, ne tāda sagaidīšana Dundagā. Pirms Dundagas novada robežas ceļmalas krodziņā, uz kurieni pretī bija atbraukuši daži novadnieki, gan notika tāda kā maza sagaidīšana ar raušiem un miestiņu (tāpat kā izvadot!), bet, iebraucot vakarā Kubeles skolā, viss bija kluss un tumšs. Telpas gan silti izkurinātas, bet tik vien bija tā siltuma kā no lielajām, omulīgajām krāsnīm …

Un tad — 1868. gada janvāra pirmajā nedēļā, gandrīz pēc četru gadu piespiedu pārtraukuma, Dinsberģis uzsāka mācības savā Kubeles skoliņā, verot durvis uz klasi, kur viņu platām, ziņkāres pilnām acīm nepacietīgi gaidīja bērnu mīļā saime. Ar tādu pašu nepacietību savu veco skolotāju dundadznieki bija gaidījuši visus šos gadus. Un sagaidīja.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

1

Dinsberģa prombūtnes laikā Kubeles skolā šis tas bija mainījies. Skolas ēku cēla piecus gadus, un, lai drīzāk dabūtu gatavu, beigās tika grēkots ar lielu paviršību nobeigumā, iekšējā apdarē un citādi. Tas nu izlabots it redzami — Јienas pamatīgi izmestas, logi, durvis nokrāsoti, durvīm atslēgas pierīkotas. Arī skolas dzīvē kāds jauninājums — ieviesta jauna lasāmā grāmata — Hervāgena «Skolas maize». Tas bija solis uz priekšu. Dinsberģis pazina šo hrestomātiju, ar prieku pārlasīja to. Tajā ierāidīta vieta latviešu tautas dziesmām, parunām un sakāmvārdiem, Jura Alunāna, Ruģēna, Zvaigznītes, Līventāla dzejas un prozas darbiem. Protams, galvenokārt tulkojumi, starp tiem arī daudzi tādi, kas var saistīt ne tikai bērnus, bet arī pieaugušos. Šīs mācību grāmatas ieviešana— ieguvums, kaut arī skola stāvējusi tukša prombūtnes gados, un Adamovičs nav pārspīlējis, sacīdams, ka dažugad skolā mācījušies tikai trīs četri skolēni un atstātajās telpās mituši krupji un vardes.

Tas no vienas puses, no otras — šis tas arī palaists. Nežēlīgi cietušas klases ērģeles, ko būvēja Dinsberģa brālis Ansis, kuru citādi negodāja kā par ērģelnieku. Viņš būvēja ērģeles ne tikai skolām, bet arī apkārtējām baznīcām, dažam muižturim. Apbrīnojams meistars, kas sācis ar sienas pulksteni no priedes mizas, pakāpeniski aizsniegdams ērģeļu būves māku. Viņa savā laikā gatavotās ērģeles Kubeles skolai nu galīgi sapostītas, vesels palicis tikai ārējais apvalks, stabules izsvaidītas, plēšas saplēstas, tastes nolobītas, un no kādreizējā jaukā instrumenta palikušas tikai nožēlojamas atliekas. Tā tas ikdienas ritējumā, bet kā ar ļaužu garīgo dzīvi? Un tomēr Dinsberģim šķita, ka kaut kādā ziņā attieksme starp viņu un novadniekiem mainījusies. Vai uz slikto pusi? To nevarētu sacīt, kaut arī mācītājs par Dinsberģa pārnākšanu izteicies, ka atgriezts rieciens vairs nepielīpot. Tas, protams, no cienīgtēva redzes viedokļa un izpratnes, par cik Dinsberģis, pēc mācītāja domām, nogrēkojies pret viņa pārstāvēto šķiru. Bet tautieši? Tie taču zināja, kādu iemeslu dēļ Dinsberģim nācās ciest, arī saprata viņu. Un tomēr tāda kā atturība, kā kautrība, itin kā vainas apziņa. Par ko? Par to Dinsberģim bija jāpadomā. Bija saprašanās svarīgākos jautājumos, bet trūka siltuma, sirds siltuma, dvēseles valodas, ar kuru cilvēki saprotas bez vārdiem.

Jā, Skolas dzīvē trūka ērģeles, tas bija robs mācību gaitā, jo Dinsberģim nebija muzikālas dzirdes, viņš nevarēja, kā pats izteicās, noturēt meldiņu un bez instrumenta nevarēja novadīt dziedāšanas stundas, bet dziedāšanas mācībai skolā tika pievērsta sevišķa vērība un tā ieņēma svarīgu vietu mācību programmā.

Dažā ziņā dzīve bija jāsāk tikpat kā no jauna. Kur tikai veries, no visiem kaktiem rēgojas pretī tukšums, to vajadzēja aizpildīt.

Pārceļojot no Rīgas, vienu otru lietu mājsaimniecībā pārveda, bet ar to vien nebija līdzēts. Vajadzēja lasīt kopā izsvaidītās mantas, ko toreiz atstāja pie kaimiņiem un rada gabaliem, visvairāk to glabājās pie svaiņa Ģipkā. Tur aizveda istabas lietas, arī klavieres.

Tas bija vecs instruments, Treselta firmas tāfelklavieres, taču arvien vēl, atbilstoši spējām, kalpoja savam uzdevumam, un Dinsberģis labprāt pavadīja kādu vaļāku brītiņu pie tām. Kaut gan viņa muzikālā dzirde kliboja, viņš tomēr savā laikā pie baznīcas ērģelnieka ielauzījies, ka varēja nospēlēt dziesmas un korāļus. Brīvlaikā Dinsberģis sēdās pie klavierēm un ļāvās mūzikas varai; viņa spēlē labprāt klausījās Agnēze un Līnīte, kuru jau dažkārt dēvēja par Paulīni.

Šajās savdabīgajās mūzikas stundās Dinsberģis atpūtās no dienas rūpēm. Šī intīmā gremdēšanās skaņu pasaulē, saruna ar sirdi, ierosināja un mudināja arī Paulīni pievērsties klavieru spēlei, kuras sākuma tehnikas noslēpumus un mūzikas dvēseli viņai centās atklāt Dinsberģis.

Nākošā gada rudenī Kubeles skolā sanāca ap pusotra simta skolēnu. Redzams, dundadznieki un viņu atvases bija ne tikai sailgojušies, bet taisni izslāpuši pēc skolas. Ar tik kuplu audzēkņu skaitu Dinsberģim vienam grūti, pat neiespējami tikt galā. Ja arī pagasts atļautu pieņemt palīgskolotāju, to sameklēt uz ātru roku nebija iespējams, jo tolaik skolotāja uzdevumiem sagatavoti darbinieki nebija kā no gatavas ierindas izsaucami un darba vietā ieliekami. Tad nu izlīdzējās tādā veidā, ka Dinsberģim nāca palīgā Paulīne. Viņa ar saviem gadiem bija iesniegusies jau labi jaunības ziedu laikā, ārēji iznesīga, prāta attīstībā pietiekoši bagāta, lai veiktu palīgdarbus ldasē ar jaunākiem skolēniem. Turklāt viņa jau ar pirmajiem mācību gadiem klasē bija atsaucīga ne tikai mācību apgūšanā, bet vērīgi sekoja arī mācīšanas gaitai, burtnīcu labošanai, mācību līdzekļu sagatavošanai, vielas izkārtošanai Dinsberģa darba istabā. Tādā kārtā tika novadīts pirmais mācību gads pēc atgriešanās, pēc svešniecības gadiem, bet ar nākošo rudeni pieņēma palīgskolotāju irlavieti T/aubergu.

Pa tam tuvojās kāds izcils vietējais notikums izglītības druvā. Darbīgākie Ventspils novada skolotāji ierosināja sasaukt plašāku skolotāju konferenci Rindā. Šis pagasts atradās toreizējā Ventspils apriņķa centrā, Rindas skola bija viena no agrākām apriņķī — uzsāka darboties reizē ar Kubēles skolu 1838. gadā. Tās pirmais skolotājs Jānis Bahs, uzsācis mācības ar piecdesmit skolēniem, nostrādāja šai skolā piecdesmit divus gadus.

Rindas skolotāju konferences sasaukšanu, bez šaubām, ietekmējusi pedagoga un valodnieka Kronvalda Ata priekšzīme. Kronvalds pirms tam, pats strādādams par tautskolotāju, organizēja kārtējās skolotāju konferences Durbē, vēlāk Turaidā. Rindas sanāksmē piedalījās arī Dinsberģis, cītīgi gatavodamies šim svarīgajam, vēl nebijušam notikumam; sacerēja garāku dzejojumu oktāvās, tas saucās: «Rīmēta runa pie Kurzemes skolotāju sanākšanas Rindē 23. septembrī 1870. gadā».

Rakstīdams par šādas sanāksmes vajadzību, Dinsberģis par tās mērķi un nozīmi izsakās ar lietišķu izpratni, kas redzams no fragmenta:

Viens padoms viens, bet, kur daudz galvu kopā,

Kam visiem vienāds darbs ir jāstrādā,

Tur daudz jau vieglāk īstu ceļu atrod,

Nekā viens pats, kaut domā nezin kā.

To arī pierāda ar gudru ziņu

Tās biedrības, kas citur cēlušās,

Ka, apspriezdami biedrībā, kas labāks,

Vien viņu darbi krietnāk izdodas.

Sanāksme noritēja ja arī ne ideālā vienprātībā, taču neliekuļotā sajūsmā, par cik skolas druvas kopēji skolotāji varēja saprasties un diemžēl bija spiesti to darīt ar tiem dažiem mācītājiem, kas arī piedalījās sapulcē un arī uzskatīja sevi par tautas apgaismotājiem. Beigās notika mielasts ar cildinošām runām un dziesmām, kas ievilkās līdz vēlai naktij, pareizāk — līdz rīta stundai.

Ap šo laiku Dundagā izraisījās notikums, kas saviļņoja ne tikai muižas ļaudis, bet visu pagastu, ka bija ko minēt, ko pārrunāt un pabrīnīties: nodega Dundagas muižas pils un arī baznīca, kas atradās līdzās pilij. Kā šāds ugunsgrēks varēja notikt, kur meklējams cēlonis? Negadījums, akla nejaušība, tīša uguns pielikšana? Tie bija jautājumi, kas nodarbināja vietējo iedzīvotāju prātus. Gadījums neparasts, jo pilis nedeg katru dienu, bet, ja deg, tad šai notikumā kaut kas neparasts arī slēpjas. Radās baumas dažudažādas, kas auga augumā. Arī cienīgtēvs, sprediķošanai bez laicīga jumta palicis, brīnījās brīnīdamies: par ko šī asā dieva rīkste piemeklējusi viņa pavēlnieku un maizes tēvu?

Notikuma laikā un vēl vairākas dienas pēc tam vietējie iedzīvotāji dalītām jūtām nolūkojušies muižas divpadsmit pēdu biezajos ugunsgrēka nomelnējušos mūros, veltīdami tiem skaudrus vārdus līdz ar nopūtām. Ļaužu atzinums šajā notikumā bija vienprātīgs: pār melno kraukļu ligzdu visā rīkles skaļumā trūvīgu meldiņu noskandinājis sarkanais gailis.

2

Ar palīgskolotājiem Dinsberģim nelaimējās; tikko kāds daudzmaz pabijis un pastrādājis Kubeles skolā, drīz vien to atstāja, pārceldamies darbā uz citurieni. Kā jauks izņēmums te būtu jāmin Fricis Adamovičs, kas, iesācis strādāt Dinsberģa laikā, ilgus gadus pēc tam nostrādāja arī pie Dreiberģa par palīgskolotāju; īsāku laiku pie Dreiberģa strādājis arī skolotājs Štauers.

Dinsberģa prombūtnes laikā tika uzcelts jauns pagasta nams ar plašām darba telpām un dzīvokļiem skrīveru vajadzībām. Tādā kārtā muižas ēkā atbrīvojās divu skrīveru dzīvokļi. Tos laimējās izkaulēt skolas vajadzībām, lai atslogotu Kubeles skolu no pārmērīgi lielā skolēnu skaita, un uz atbrīvotām telpām pārcēlās skolotājs Traubergs ar tiem skolēniem, kam tur tuvāka dzīves vieta. Tā nu Dinsberģis palika atkal viens Kubelēs, tiesa, ar mazāku skolēnu skaitu.

Kad Dundagā uzcēla plašu skolas namu ar ērtām klašu un palīgtelpām, jaunajā skolā pulcējās skolēni no tuvākas apkārtnes un arī no tālākām mājām, jo te bija kur ērti palikt tā sauktiem naktsguļniekiem, kas visu nedēļu mita skolā. Uz jauno skolu pārgāja skolotājs Traubergs ar savu skolēnu grupu un skolotājs Karpovics, kas pie Dinsberģa nostrādāja tikai gadu. Bet tad Dinsberģis par palīgu pieņēma skolotāju Jāni Dreiberģi.

Dreiberģis mācījies Rīgas skolotāju seminārā, labs krievu valodas pratējs, kādus pastiprinātā kārtā gatavoja tautskolām, kas septiņdesmitajos gados pārgāja lauku pašvaldību gādībā un pārziņā, tā atbrīvojoties no muižas un baznīcas aizbildniecības, apgaismošanas (izglītības) ministrijai pārņemot uzraudzību pār skolām. Dreiberģis bija uzņēmīgs, enerģisks darbinieks, kas ne tikai aizrautīgi nodevās skolotāja darbam, bet rosināja dundadzniekus arī sabiedriskiem pasākumiem.

Jānis Dreiberģis dzimis 1854. gadā. Pirmo izglītību guvis Dundagas pagasta skolā, īsu laiku mācījies Dundagā pie kāda krievu valodas pratēja, neilgu laiku strādājis par pagasta rakstveža palīgu turpat Dundagā. Izdzirdējis, ka Rīgā atvērts un darbojas skolotāju seminārs, Dreiberģa mātes brālis Fricis Adamovičs, toreizējais Dundagas pagasta vecākais, abi ar Dreiberģi devušies uz Rīgu, nodrošinādamies ceļā ar sviesta špaineli un kāļu žāvētu plekšu. Savās zināšanās Dreiberģis nebija sevišķi stiprs, taču uzņemts otrā kursā semināra otrā pastāvēšanas gadā. Dreiberģis bija muzikāli apdāvināts, jau semināra laikā vadījis audzēkņu kori, kas piedalījies arī vispārējos latviešu dziesmu svētkos.

Dreiberģis pārņēma arī dziedāšanas kora vadību; koris jau bija pietiekoši izveidojies, sastāvā nostiprinājies. Korī pastāvēja stingra kārtība, tās noteikumi bija jāpilda visiem koristiem. Kora darbības protokolos kāds lēmums vēstīja par šādu gadījumu. Kāds basists, kas vasaras tveicē steidzies uz mēģinājumu, pa ceļam iegriezies alus brūzī, lai atvēsinātos pie kausa alus, bet tādā kārtā nokavējis mēģinājumu, ierodoties ar pāra desmit minūšu novēlošanos, par ko sodīts ar augstāko soda likmi — piecpadsmit kapeikām. Dreiberģis, muzikāli izglītots, vadīja kori lietpratīgi, ar labiem panākumiem, balsu apmācīšanā lietodams vijoli.

Puiškalna koris, dibināts 1869. gadā, savu nosaukumu guvis no pirmās publiskās uzstāšanās 1874. gadā Puiškalnā. Korim bija arī sava himna, kuras tekstu sacerējis Ernests Dinsberģis. Ja teksta autors mums labi pazīstams, to nevar sacīt par .šīs dziesmas skaņu raksta sacerētāju. Himna rakstīta kupleta formā, un ir izsacīts pieņēmums, ka to sacerējis vai nu Ernesta brālis Krišjānis Dinsberģis, vai Jānis Dreiberģis, jo abi viņi mācījušies skolotāju semināros, pirmais Irlavā, otrais Rīgā, un bija vienlīdz stipri mūzikā. Himnai trīs panti, pirmais ar šādām sākuma rindām:

Draugi un biedri, šeitan lai droši,

Daba kur apkārt zaļo tik koši,

Rokas lai sniedzam, sirdis neliedzam . Sabiedroties!

Dreiberģis, vadot kori visos vēlākos gados, lielu vērību piegrieza ari ārējam izskatam — koristu, jo sevišķi sieviešu tērpiem. Piedalīdamās vispārējos latviešu dziesmu svētkos, sākot ar otrajiem, vienu reizi dziedātājas tērpušās zilās kleitās par zīmi, ka kora vienība nāk no Zilajiem kalniem; citureiz — zaļās sakarā ar teiku par Dundagas zaļo jumpravu. Dundagas koncerti un zaļumu svētki notikuši Dingeskalnā, Puiškalnā un citur.

Var rasties jautājums par Puiškalna nosaukumu. Pakavveidīga augstiene, kas iet caur Dundagas novadu, sākas ar Zilajiem kalniem pie Slīteriem, beidzas ar senu pilskalnu Puiškalnu pie Ģipkas. Zilie kalni slaveni ar savu Dāvida alu, Puiškalns ar īpatno, līdzeni gludo veidojumu virsotnē. Senos laikos še bijusi upuru vieta ar altāri, upurējot kādai dievībai. Tas bija vienkārši darināts akmens tēls vīrieša izskatā, no kā arī cēlies kalna nosaukums. Vēl pagājušā gadsimta sākumā uz altāra varēja atrast pienestus upurus — linu gurstis, olas u. c. priekšmetus. Dundagas muižturis tad licis akmens tēlu un altāri aizvest, un tie novietoti muižas ieroču glabātuvē, kur tie 1872. gada ugunsgrēkā gājuši bojā.

Dreiberģis ņēma dzīvu dalību ari citos sabiedriskos pasākumos. Ar viņa līdzdarbību Dundagā nodibināja krājaizdevu sabiedrību, pirmo šāda veida pasākumu ne tikai Dundagā, bet arī Latvijā. īsā laikā sabiedrība attīstīja rosīgu darbību, gūstot plašu atsaucību iedzīvotājos, un notika pat tā, ka pats Dundagas barons bija spiests griezties ar lūgumu pie sabiedrības valdes piešķirt viņam aizdevumu, ko valde arī neliedza, protams, pret kārtīgiem procentiem.

Jau ar pirmajām tikšanām Dreiberģa uzmanību saistīja Paulīna; viņa nu jau bija sasniegusi vecumu, kad sieviete izraisās visā savā pilnībā un košumā. Drīz vien radās abpusējas simpātijas, un starp jaunajiem ļaudīm nodibinājās īsta siržu vienība. Kad viņi par savu nodomu nodibināt ģimenes dzīvi pavēstīja Paulīnas vecākiem, prieks bija abpusējs.

Līnīte nu staigāja smaidīdama un dziedādama, Jānis ar visu galvu metās darbā.

Vērojot diendienā šos laimīgos, arī Dinsberģis un viņa

Agnēze jutās pacilāti, pašaizliedzīgas vēlmes savalgoti, kā jaunāki kļuvuši.

Būtu jau labi un jauki, ja šo priecīgo notikumu Dinsberģa ģimenē neaptumšotu kāds ļauns pārsteigums ar brāli Krišjāni.

3

Pretēji brāļiem Ernestam un Ansim, Krišjānis bija īsts nemiera gars. Pašmācības ceļā guvis pirmo mājas izglītību, arī vācu valodas prašanu, Ernesta paraugam sekodams un viņa atbalstīts, Krišjānis gara attīstībā pieņēmās acīm redzot. Ģimenes apstākļiem uzlabojoties, radās iespēja iestāties Irlavas skolotāju seminārā, uz kurieni āva kājas un dedzīgi rāvās katrs daudzmaz grāmatu gudrības smēlies latviešu jauneklis. Ieguvis skolotāja tiesības, Krišjānis 1854. gadā iesāka strādāt par skolotāju Ventspils novada Tārgales pagasta skolā, brīvā laikā izpildīdams muižas klētnieka vietu, bet vasaru nodevās zemes mērniecības darbam. Kad Krišjānis Valdemārs sāka izdot «Pēterburgas Avīzes», viņš aicināja Krišjāni Dinsberģi par avīzes ekspeditoru un līdzstrādnieku. Tā Krišjānis iesaistījās jaunlatviešu kustībā, kļuva par tās dedzīgu līdzgaitnieku, Valdemāra centienu atbalstītāju un sekmētāju.

Valdemāra izdevuma mūžs nebija ilgs, pēc laikraksta slēgšanas Krišjānis Dinsberģis atrod darbu Iekškrievijā; tur kādā spirta dedzinātavā par pārvaldnieku darbojas no skolotāja darba dzimtenē padzītais skolotājs Andrejs Spāģis, ass Baltijas muižniecības nīdējs, viņu privilēģiju apkarotājs. Ar Spāģa palīdzību Dinsberģis šai uzņēmumā dabū vietu un dažos gados tiek pie brangas turības. Iekrāto kapitālu Dinsberģis vis nenogulda uz augļu augļiem, bet ziedo to tautas izglītības mērķiem — viņš nodibina dzimtajā Ventspils novadā jūrskolu.

Jūrskola Užavā darbojas jūrmalas joslā Nikažu mājās, kur Dinsberģis atrod mājas saimnieka atsaucību un pretī nākšanu. Skolā šādi mācību priekšmeti: ticības mācība, krievu valoda, aritmētika, ģeometrija, fizika, ģeogrāfija, kuģa kompasa lietošanas mācība, rasēšana un glītrakstīšana, un skola saukusies «Prigotoviķeļnaja morehodnaja skola» ar trīsgadu kursu; skolas absolventi ieguvuši tiesības karaklausības gadījumā tikt iesaistītiem kara flotes dienestā. Šāda tipa skolas ar līdzīgu programmu darbojušās Mazirbē un Ģipkā, un Dinsberģa skola bijusi pirmā mācību iestāde toreizējā Užavas pagastā.

Tai laikā dažos Ventspils apriņķa pagastos notika zemnieku nemieri — tikai dažus gadus pēc līvu nemieriem Dundagā, un cēloņsakarīgi, ka dundadznieku ietekme še nenoliedzama, gūdama plašu atbalsi ārpus sava novada robežām.

Nemieru notikumos sava loma piekrita arī Ernesta Dinsberģa brālim Krišjānim.

Zūru muižas īpašnieks grāfs Lambsdorfs, nolēmis paplašināt muižas laukus, uzteica kādiem desmit māju saimniekiem nomas līgumus. Aplaupāmie zemnieki nav labprātīgi iestrādātās mājas atstājuši, un muižas varas iestādes sākušas nepaklausīgos zemniekus izlikt ar varu no viņu mājām. Šī pretošanās kustība noderēja par priekšzīmi kādam plašam un toreiz šeit vēl nepiedzīvotam pasākumam: 1866. gada pavasarī Zūru muižas kalpi, skaitā ap simt divdesmit, atsacījās iziet muižas lauku darbos, pieteikdami streiku, tā protestējot pret grūtajiem iztikas un darba apstākļiem un nožēlojamo atlīdzību — nelielo viņiem muižas piešķirto zemes gabalu.

Šāda masu pretestības kustība nevarēja palikt bez ietekmes uz ļaužu prātiem turpmākos gados kaimiņu pagastos. Zūru, Užavas, Sarkanmuižas, Vārves zemniekos radās un brieda doma par pretestību muižnieku kundzībai un varai. Sevišķi plašu atbalsi tā guva piecus gadus pēc tam Vārvē — turienes barons Grothuss saņēmis brīdinājumu par viņa gaidāmo nogalināšanu. Sākās izmeklēšana, ļaužu pratināšana, kratīšana, kas skāra jo daudzus jau minēto pagastu zemniekus. Kratīšanās atrada melnrakstā sūdzību pašam caram par muižnieku spaidiem, par zemnieku grūto stāvokli. Sazvērestības izmeklēšanā, kratīšanās, ļaužu noklaušināšanā piedalījās Kurzemes guberņas žandarmērijas ierēdņi; kratīšanas notika arī Užavas Nikažu mājās, kur darbojās Krišjāņa Dinsberģa nodibinātā un viņa vadītā jūrskola. Iestādēm Dinsberģis bija jau zināms ar to, ka ^rakstījis un sūtījis sūdzības par zemniekiem nodarītām pārestībām, par viņu beztiesiskumu un baronu patvaļu; tais pašās valsts iestādēs viņš iesniedzis ierosinājumus piešķirt nabadzīgajiem zemniekiem kroņa muižu zemi. Dinsberģi apcietināja.

Beigusi izmeklēšanu, kas vilkās turpat vai di'vus gadus, valdības komisija nolēma nodot tiesai piecus aktīvākos nemieru dalībniekus, starp tiem arī Krišjāni Dinsberģi.

Ziņa par brāļa Krišjāņa apcietināšanu Dinsberģi satrieca, jo arī pats viņš ticis vajāts. «Te tev nu reformas izdaudzinātā zemnieku brīvlaišana!» Kuņģi labi zināja, ko sēdināt aiz restēm.

Ja tu satiec kādu kungu, Sit to tūdaļ' nost ar rungu Vai ar kādu mietas koku ..,

Tie Krišjāņa Dinsberģa — Garliba Merķeļa idejiska audzēkņa vārdi.

Krišjāņa nelaimi, viņa apcietināšanu vairākkārt pārrunāja Dinsberģa ģimenē, un ne vienu vien reizi Ernests par savu brāli izteicās:

— Straujš, pārāk straujš tu esi, brāl, bet es tevi nenosodu un nepārmetu tev neko.

4

Ernests Dinsberģis gandrīz nekad neslimoja. Vajadzēja tikai uzlūkot viņa vareno stāvu, lai secinātu, ka tādā vīrā laikam neizdodas nevienai kaitei vai indei ieperināties.

Viņš, pie veselības būdams, sagaidīja vīra gadus un spirgtumu saglabāja līdz sirmam vecumam, palikdams allaž stiprs kaulos un garā možs.

Ja arī viņš kādreiz sajuta atslābumu," miesas un gara vājumu, tad ne jau kādas vainas dēļ, kas no viņa turējās arvien labā attālumā, tas bija vienkārši nogurums, piepūles un pārmēra slodzes sekas. Tā tas notika arī šovakar. z

Pēc vienkāršas maltītes ieturēšanas Dinsberģis vaļi atlaidās uz dīvāna, nolēmis šovakar pie rakstāmgalda nesēsties, bet ļāvās apcerei.

177

Jau dažus gadu desmitus viņš sarakstījis un laidis atklātībā grāmatu pēc grāmatas gan dzejā, gan prozā,

7 — 4426

oriģinālus un tulkojumus, plāniņas brošūras un biezus sējumus. Viņš bija ievedis iznākušo grāmatu sarakstu, sameklēja to un, tajā ielūkojies, atklāja, ka viņa grāmatu skaits jau tuvojas simtam. Viņš nesteigdamies pārlūkoja sarakstu, pie katra nozīmīgāka darba bija jāapstājas, kavējoties pārdomās. Pie nozīmīgāka? Kas tad te bija nozīmīgs, kas nevērtīgs?

Katra no grāmatām prasījusi pūles, spriegas domas, garas nakts stundas; pat dienā, katru brīdi, kad neesi aizņemts ar tiešu, pašbrīd darāmu darbu, domas atgriežas un kavējas atkal un atkal pie pasāktā darba, pie atsevišķiem tā posmiem, sižetiska izveduma, pie cienīga noslēguma.

Viņš atcerējās literārā darba sākuma cēlienu — cik pirmie soļi bija bikli, nedroši, gāja kā taustīdamies, kā taku meklēdams; atcerējās, cik grūti nācās pirmām grāmatām atrast izdevējus, kuri kā no augšas, ar neuzticību skatījās uz nepazīstamo vai maz pazīstamo iesācēju; un tikai pamazām pieņēmās viņa svarīgums, līdz ar gadiem izveidojās rakstnieks, ar kuru izdevēji Rīgā, Jelgavā un citur rēķinājās un pat reizēm sacentās, lai iegūtu viņa piedāvājumu, jo ar laiku daudzas viņa grāmatas iznāca atkārtotos izdevumos, nesdamas izdevējiem brangu peļņu, kad pašam autoram šai ziņā nācās apmierināties ar mazumu.

Cilvēk, kas tevi dzen, kas tevi urdī? — Dinsberģis pasmaidīja. Ir taču tev sava vieta dzīvē, jumts virs galvas, šķiet, paēdis un apģērbies arī, nekādas lielas nastas kamiešus un nekādi grēka darbi sirdi arī nespiež — ko tad vēl? Ir silta ģimenes ligzda, kur bēdu brīdī vari rast apmierinājumu, bet pēc paguruma mieru un atpūtu. Un tomēr visa tā vēl nepietiek, lai cilvēks būtu mierā.

Nav grūti iedomāties, par kādu ģeniālu vīru ar pasaules slavu būtu kļuvis Dinsberģis, gūdams pienācīgu izglītību, dzīvodams un strādādams labvēlīgos apstākļos, ar nodrošinātu stāvokli, kad var nodoties bez rūpēm izvēlētam darbam, kā tas noticis ar radošiem gariem brīvās kultūras tautās. Ar visu to viņš sasniedzis daudz, kļūdams sava laika prātnieks, bijis enciklopēdists, apgaismotājs, literatūrzinātnieks, izcils vēsturnieks, īsi sakot, nav zinātnes nozares, kur Dinsberģis nebūtu spējis un pratis orientēties, pratis iesniegties cilvēces uzkrātās gudrību dzīlēs un pēc savām spējām zinājis arī likt tās lietā.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

1

Drošu vietu Ernests Dinsberģis bija ieņēmis latviešu . rakstniecībā septiņdesmitajos gados. Viņa sarakstīto un publicēto grāmatu skaits ar visai dažādu saturu jau sniedzās tuvu simtam.

Dinsberģis strādāja daudz un drudžaini, viņa darbi ieguva lielu popularitāti, autoru pazina visi tolaik izcilākie grāmatu iespiedēji un izdevēji Rīgā un provincē, viņa grāmatām bija zināms noiets, dažas no tām samērā īsā laikā iznāca vairākos atkārtotos izdevumos. Ja ari materiālie ienākumi honorāru veidā bija samērā necili un dažkārt nekādi, neskaitot brīveksemplārus, visā visumā literārais darbs Dinsberģim tomēr kādus ienākumus deva, tā ka autors varēja atlikt savu grasi nebaltām dienām, pie reizes izlīdzēdams ar pabalstu, lielāku vai mazāku, savējiem, krustdēlu ieskaitot, kas gatavojās iestāties Pēterburgas universitātē.

Literatūras jautājumos notika arī sarakste ar amata brāļiem, kas pie Dinsberģa griezās pēc padoma. Kaudzītes Matīss gatavoja izdošanai prāvāku dzejas antoloģiju, kuru nosauca «Smaidi un asaras jeb dzejnieku labdienas», un sastādītājs meklēja Dinsberģa līdzdalību. Kādā atbildes vēstulē, kas pietiekoši raksturo tā laika apstākļus un tikumus ģrāmatniecībā, Dinsberģis, starp citu, raksta:

«…No tām dzejām, ko Jūs minējuši, tik daudz varu teikt: Pārcēlumi no vācu dzejām, kuru vārdus zinu, ir: «Rūpes bērni» un «Dons Alonzo» — ir no Herdera. Ar to pēdējo pantu dariet kā gribēdami. «Jūrmalas bilde» ir no Grīna, «Vergu kuģis» ir no Šulta dzejām pārrakstīts. «Smaidīšana nāvē» un «Ziepju burbulis», cik varu atminēties, ir no mazām anekdotiņām izdzejoti. «Straume un laiks», «Zēģeļu un damfkuģis» un «Laime un nelaime» ir gan no vācu dzejām ņemti, bet, no kādām un kas tās sacerējis (sadomājis), to vairs nezinu.

Tos pusvāciskos vārdus, ja Jums tikai labāki gadās vietā, variet atmest.

7*

Vēl man savs žēlums pie šo manu dzeju (rīmju) «Mīlestības stāsti» un «Stāsti un līdzības» iespiešanas Jums jāpastāsta. Abas šīs sējas bija jau priekš vairāk gadiem nodotas pie grāmatu iespiedu uzņēmējiem. Pirmaja pie

179

Šablovska k. Jelgavā .un otraja pie Stālberga k. Rīgā,' ar to norunu, ka, kad viņi iespiedīs, tad korektūru man piesūtīs. Bet abi šo vārdu netur, iespiež grāmatas paši uz savu galvu, un es tikai dabūju zināt no avīzes sludinājumiem, ka grāmatas gatavas un vēl ar nebūt man nepiesūta, kamēr pats lieku no pilsētas vienu eksempl. atnākt. Sirds man jau trīcēja, ka nebūs labi. Un tā ar biji… Bet nevarēju neko vairs darīt. Un nu publiski jālasa, kādas viņas ir. Salasīju tās vainas un lūdzu uzņemt avīzēs, lai lasītāji dabūtu zināt, kā ar tām rīmēm (dzejām) gājis, bet neuzņēma un tā palika! Tādēļ nu Jums to pastāstu, lai ziniet, kāpēc daža dzeja tik neskaidra, un šur tur kāds vārds trūkst.

Vai Jūs še redziet, ka es rakstu savādu ortogrāfiju. Es tādu ceru par labu un esmu par to rakstu sataisījis uz skolotāju sapulci Rīgā, ja man paļaus priekšā lasīt.

Jums labu laimi pie tā darba vēlēdams un Jūs augsti cienīdams…»

Ap to laiku gadījās kāds notikums ar nozīmi vietējā dzīvē, nomira mācītājs Glēzers, kas pavadījis Dundagas draudzē pāri četriem desmitiem gadu. Par šo vīru, tam aizejot veļu valstī, Dinsberģim bija jāpakavējas dažādās un pretrunīgās pārdomās.,

Pēc atgriešanās no trimdas Dinsberģim vajadzēja atkal stāties ar mācītāju ciešākos sakaros skolas lietās un citādi, bet te nu nācās atzīt patiesību par atgriezto riecienu, kas vairs nepielīp. Glēzera ieskati par savu agrāko dienastnieku bija grozījušies uz slikto pusi, arī Dinsberģis vairs nebija agrākais kalpojošais gars, bet vīrs, kas jau dziļi kodis rūgtajā laba — ļauna atzīšanas ābolā. Ja savā sirdī viņš vēl arvien no bērnības nesa kristīgas morāles sakņojumus, gaismotais prāts jau labi zināja izšķirt, kas pieņemams, kas noraidāms, kas der un kas kaitīgs; bija notikusi līdz zināmam mēram vērtību pārvērtēšana, radušās šaubu plaisas lietās, kas agrāk šķita drošas un neapstrīdamas. Dinsberģis vairs nebija senais Kubeles skolmeistars, bet, skolodams jauno paaudzi, pats guvis arī skaudru dzīves skolu.

Skolas darba atstāšanas gadā, aizejot atpūtā, Dinsberģa dzīvē gadījās kāds notikums, kas nesa patīkamu pārmaiņu ikdienā un atstāja paliekošu iespaidu. Tas — Māteru Jura apciemojums, viņa vairāku dienu viesošanās Dundagā.

Māters tai laikā bija pazīstams kultūras un sabiedrisks darbinieks, kas savās publikācijās nostājās pret Baltijas vācu muižnieku privilēģijām. Ar 1875. gadu viņš izdeva nedēļas laikrakstu «Baltijas Zemkopis», kas atrada plašu atsaucību un izplatību īpaši lauku iedzīvotājos. Dundagas pagastā šī laikraksta abonentu skaits sniedzās pie simta, ko toreizējos apstākļos varēja uzskatīt par visai prāvu. Laikraksta čakls līdzstrādnieks bija Ernests Dinsberģis, un, jādomā, arī šis apstāklis sekmēja izdevuma izplatību Dundagā, ko nevarēja nezināt Māters. Bez tam Māteru Jurim Ventspils novads nebija svešs, divus gadus viņš nostrādājis Piltenē par pilsētas rakstvedi, no šejienes pāriedams darbā uz Jelgavu, kur viņš ieņēma Kurzemes guberņas tipogrāfijas vadītāja vietu un darbojās ari kā valsts likumu tulkotājs latviešu valodā.

Tieslietās un pagastu pašvaldības jautājumos pie Māteru Jura pēc padomiem griezās gan pagastu rakstveži, gan pagastu vecākie, ari Dundagas pagasta vecākais Adamovičs šai nolūkā bija dažkārt apmeklējis Māteru Juri, un šīs pazīšanas vārdā arī notika Mātera ciemošanās Dundagā 1878. gada vasarā, kad viņš desmit dienas bija vietējās inteliģences viesis.

Vispirms Māters apmeklēja tautā populāro rakstnieku un sava laikraksta līdzstrādnieku Ernestu Dinsberģi. Māters bija ļoti pārsteigts, sastapis Dinsberģi visai neparastā vidē; viņš bija cerējis redzēt Dinsberģi sēdam pie lepna rakstāmgalda labi iekārtotā kabinetā, bet tā vietā Māters atrada amatabrali gauži neparastā nodarbībā: viņš auklēja klēpī skolas zemes nomnieka trīs gadus vecu puišeli, turklāt dziesminieks ģērbies ļoti vienkārši — parastos darbdienas svārkos, kad ciemiņš rādījās kā lepni ģērbies pilsētas kungs. Taču ārējā atšķirība nekavēja viņus saprasties, atrast kopīgu valodu literatūras un avīžniecības jautājumos, kas viņus abus interesēja. Dinsberģis pareti atstāja savu tagadējo dzīves vietu, reizēm izbraukdams uz Rīgu vai Jelgavu kārtot grāmatu izdošanas lietas, tāpēc viņam bija patīkami un derīgi satikties ar cilvēku, kas atradās latviešu augošās kultūras un sabiedriskās dzīves veidošanās centrā; Mātera rokās satecēja šīs dzīves redzamākie pavedieni, jo pēc Rīgas Jelgava šai ziņā skaitījās otrs ievērojams centrs, kur darbojās latviešu kultūras redzamākie pasākumi — laikrakstu, grāmatu izdevniecības un sabiedriskas organizācijas.

Abiem gara darbiniekiem bija ko pārrunāt arī literatūras jomā; Dinsberģis gaidīja nākamā gadā parādāmies atklātībā savu prāvo darbu — Gētes «Lapsas Kūmiņa» tulkojumu saistītā valodā, ko apņēmusies laist klajā Zīslaka izdevniecība Jelgavā; Māters tikko pabeidzis plaša apmēra darbu — romānu «Sadzīves viļņi», ko nolēmis publicēt nākošajā gadā «Baltijas Zemkopī».

Nākošajā dienā Māters ciemojās pie pagasta vecākā Adamoviča pagasta namā, kur bija pulcējušies arī citi pagasta amata vīri un skolotāji. No šejienes visi devās apskatīt Dundagas ievērojamākās vietas un dabas stūrīšus, Slīteri ieskaitot, pie kam Māteram pasniedza atmiņai vaiņagu, izpītu no īves skujām; šis retais koks aug vienīgi Slīteros un vēl kādās pāris vietās mūsu zemē. Izbrauca arī uz Kolkas bāku, par kuru Dinsberģim atmiņā bija saglabājušās senas ziņas, un viņš nekavējās dalīties ar pārējiem izbraukuma dalībniekiem, pastāstīdams, ka «Kolkasraga bākas, turklāt divas, kādas piecas verstis no krasta, uz cietzemes bijušas jau zviedru valdīšanas laikā, kaut gan īsti to celšanas gads nav zināms, bet tomēr jau pastāvējušas pirms 1645. gada, kad tika uzcelta Roņu un Sāmsalas bākas».

Ceļā uz Kolku kādā pieturas vietā Dinsberģis pavēstīja izbraukuma dalībniekiem teiku par vienu šejienes ezeru.^

— Šai vietā arī sensenos laikos bijusi auglīga zeme. Kādu dienu, kad ļaudis novākuši labu ražu, parādījies vecītis, . uz baltas ķēves jādams, un uzsaucis ļaudīm: «Glābieties mudīgi, mani bērni! Mans ezers nāk!» Tikko ļaudis paspējuši nobēgt, kad ezers ar varenu šņākšanu nolaidies no gaisa un piepildījis visu ieleju. Tā radies Vīdeļezers, ko ļaudis iesaukuši par Dieviņezeru. Kādreiz Dundagas muižturis licis izrakt no ezera uz jūru kanālu, lai ezeru nolaistu un vietu pārvērstu par auglīgu zemi. Kanāls jau ticis izrakts tik tāli, ka līdz jūrai palikuši tikai daži desmiti soļu. Bet tad kādā vētrainā rudens naktī ezers izlauzis sev ceļu uz jūru, aizraudams sev līdzi zemes strēķi, kas apaudzis biezu mežu. Tas noticis ar milzīgu troksni, pamodinādams no miega ļaudis tālā' apkārtnē. Otrā dienā visi redzējuši jūrā peldam salu ar augstiem kokiem, ko jūra drīz vien aprijusi. Un tā nu tagad mēs braucam pa kādreizējo ezera dibenu kā citkārt Izraeļa bērni pa jūras dibenu.

Visos ceļojumos pa Dundagu Mātera pavadītājos bija arī Dinsberģis; viņam gadījuma pantu sacerēšana devās raiti un viegli, ekspromtā viņš tad pēc prozaiskā stāstījuma apdziedāja arī Kolku, kas agrāk saukusies Domesness, sākot savu dzejojumu ar rindām:

Akr Kc>lkar Kolka, Domesnes, Tu rags, ko jau no tālienes Redz jūras braucēji!

Pavizinājušies vēl pa jūru līdz Rojai, nobaudījuši Kolkas baznīcas krogā Dundagas zvejas vīru svaigi kūpinātas plekstes, ekskursanti beiguši ceļojumu. Atvadībām notikuši tādi kā mazi zaļumu svētki pagasta nama dārzā pie Adamoviča, kur viesim pasniegts ozollapu vaiņags, skanējušas dziesmas, runas un notikusi uguņošana.

2

No skolas darba atpūtā aizgājušais Dinsberģis nesaņēma nekāda pabalsta, arī no pagasta valdes ne, kaut gan viņš pāri par četriem gadu desmitiem mācīja un audzināja dundadznieku jauno paaudzi. Tās skološanu pēc Dinsberģa pārņēma viņa znots Dreiberģis. Viņam Dinsberģis nodeva skolas vadību, arī skolas saimniecību, kuru Dinsberģis bija krietni izveidojis un nostiprinājis. Bet viena lieta dziesminiekam nedeva mieru — dzīvoklis. Divām ģimenēm viens dzīvoklis kļuva par šauru, arī traucējoši, te vajadzēja kā līdzēties, un Dinsberģis atrada izeju — izbūvēt nelielu dzīvoklīti skolas nama bēniņos dienvidu pusē.

Dzīvokļa izbūvei pagasts gan atvēlēja vajadzīgos materiālus, bet ne amatniekus un darbaspēku, to vajadzēja gādāt pašam Dinsberģim. Dinsberģis nebija tas vīrs, kas apstātos kaut arī grūti pārvaramu šķēršļu priekšā, tā tas nenotika arī šoreiz. Ne mazumu viņš bija veicis, strādādams fizisku darbu, un paveiks arī te šo. Iepriekš pamatīgi izprojektējis telpu platību, izkārtojumu, ar materiāliem nodrošinājies, ķērās pie darba. Protams, savējie palīdzēja, ar ko spēdami, arī dažs labs kaimiņš sniedza palīdzīgu roku, un neilgā laikā tapa gatavs ne visai liels, bet diviem iemītniekiem pietiekami ērts trīsistabu dzīvoklītis. Mazs rakstāmkambaris ar loga izbūvi ceļa pusē, vidusistabas iekšsienu veidoja dekoratīvi paneļi, ko izzīmēja un izgatavoja Dinsberģis pats, kopdams iedzīves skaistumu, bez loga, ar netiešu apgaismojumu aprobežojās guļamkambaris, bet — paldies par to pašu, Dinsberģis sevī nosmaidīja, kad darbs bija galā un varēja atstāt dižo skolas pārziņa dzīvokli, kur tagad nu saimniekoja znota Dreiberģa ģimene. Un cik zīmīgi, pirmais viesis, kas Dinsberģi apciemoja jaunajā mītnē, kaut arī negaidīts, bet patīkams, — Rozīte.

Rozite ieradusies pavisam neparasta iemesla dēļ — lūdza savu agrāko^skolotāju.un tagadējo iecienīto rakstnieku sava puisīša kristībās.

—    Ak tik tālu gan, Rozīt? — Dinsberģis nopriecājās par Rozītes pavēstījumu. — Tas jauki, Rozīt, apsveicu tevi un vēlu tavam dēliņam ilgu un gaišu mūžu.

—   Nedomājiet, skolotāj, ka šis mans pirmdzimtais — man ir arī meitiņa, viņai jau trīs gadiņi.

Daudz viņš savā līdzšinējā dzīvē skatījis dažādus ļaudis, arī sievietes, bet šī te savā sievišķīgā gleznainībā bija kā izņēmums. Vienkāršā, bet glītā zemnieces ģērbā, ar musturotu katūna lakatiņu galvā, tas noslīdzis uz pakauša, tā atsegdams gaiši dzeltenos matus, šķirtus ar celiņu pa galvas vidu, Rozīte izskatījās pievilcīga un cēla. Viņas atklātie sejas panti, biezās uzacis, zilgā acu krāsa pauda par neapšaubāmu piederību pie savas tautas mūžsena celma, tuvu latviskumu izstaroja viņas atklātais skatiens, kautrais smaids, atturīgā valoda, bet par visām lietām neslēpta atklātība un vaļsirdība.

—    Jums nekas, skolotāj, par to nevarēja būt zināms, jo līdz šim atturējos no lieka jūs apgrūtināt, bet tagad nu vairs neliedzu sev prieku jūs apciemot — savu dēlu gribu nokristīt jūsu vārdā par Ernestu un lūdzu jūs par krusttēvu.

. Šāds atklājums Dinsberģi negaidīti pārsteidza, un Rozīte viņam šķita vēl tuvāka, draudzīgāka.

Daudzus simtus audzēkņu Dinsberģis pēc labākās apziņas gatavojis dzīvei, visi tie aizklīduši un nozuduši kaut kur dzīves biezokņos, tikai retais no viņiem kādreiz nejauši licis sevi manīt, vēl mazāk atklājies domās vai darbos savam bijušam skolotājam, bet Rozīte izņēmums starp šiem simtiem, pat tūkstošiem.

Kā viņa domas uzminējusi, Rozīte turpināja:

—     Es jūs, skolotāj, nekad neesmu varējusi aizmirst. Biju pretī jums skolār lai sagaidītu atgriežamies no svešuma, bijām es un Jānis, tā sauc manu vīru. Bet skolā tai pēcpusdienā viss bija kluss, kad piebraucām. Jautājām pēc jums, bet neviens no retajiem skolas ļaudīm nezināja neko teikt, kad jūs pārbrauksiet un vai vispār jūs todien varēs sagaidīt. Un neviena Cita sagaidītāja arī nebija. Tas bija tik bēdīgi, ka varēju tikai raudāt. Mēs tad pabarojām zirdziņu un braucām uz mājām. Tas bija tikpat bēdīgs brauciens kā toreiz, kad jūs izvadīju… Pēc tam taisījos vairākkārt jūs apciemot, bet visādi iegadās un neiznāk tā, kā cilvēks reizēm nodomājis. Un jūs jau pats, skolotāj, zināt, kā lauku cilvēks ar visādiem darbiem apkrāvies no rīta līdz vakaram, visu gadu. Bet pie tām domām gan turējos — kad būs dēls, braukšu pie sava skolotāja un lūgšu viņu būt par krusttēvu,— Rozīte nobeidza.

—    Mīļo Rozīt, tas ir diezgan daudz, bet ari dikti maz, ko es zinu par tavu dzīvi. Saki, kas ir tavs Jānis, kā jums klājas, kur dzīvojat?

Un Rozīte pastāstīja, ka pirms sešiem gadiem apprecējusies ar kaimiņu saimnieka dēlu, pārcēlusies dzīvot viņa mājās. Tēvs miris dažus gadus atpakaļ, vecmāmiņa nesen, un Rozītes mājās saimnieko attāli tēva radi.

—   Varu tikai priecāties par tevi un tavu dzīvi, kas tik jauki iegriezusies uzsaules pusi, — Dinsberģis bilda.

—   Jums, skolotāj, tagad arī taču labi klājas pēc tiem svešniecīfcas gadiem.

Rozīte uz brīdi ļāvās pārdomām, tad, metusi skatienu uz priekšmetu, kas viņu interesēja:

—   Tās ir klavieres?

—   Tāfelklavieres, Rozīt.

—    Neesmu dzirdējusi, kā tās skan. Ērģeles gan, kad jūs klasē spēlējāt. Man ļoti, ļoti patīk klausīties, kad spēlē. Patīk ari dziedāt, bet klausīties, kad spēlē meldiņu, tas ir tik saviļņojoši. Vai es drīkstu jūs lūgt, skolotāj?

—    Ko īsti vēlies, Rozīt?

—   Mazlietiņ uzspēlēt kādu dziesmu už klavierēm.

— Labprāt, Rozīt, labprāt, ja tas tev dara prieku, tikai

zini, ka neesmu nekāds liels muzikants.

Tad viņš piesēdās pie klavierēm un nospēlēja savu iemīļoto dziesmu «Viens dārznieks kādreiz bija».

Bet tad ari Agnēze bija klāt ar mazu cienastu, lūdza iebaudīt launagu.

Pie launaga galda Rozīte čaloja vienā čalošanā aiz labsajūtas, ne mazāk labi jutās mājas saimnieki. Rozīte bija vaigā un valodā gaiša kā saulaina diena, un šis gaišums pārņēma arī mājiniekus.

Rozītes apciemojums saviļņoja Dinsberģi, un viņš vēlāk Agnēzei teica:

— Man ir tā, kā kad Rozīte manā priekšā kā baltu puķi būtu nolikusi visu to labo un krietno, ko esmu varējis dot visiem tiem daudzajiem audzēkņiem, kas garā gājienā, manis vadīti, aizsoļojuši dažādos dzīves ceļos. Jā, tik daudz patīkama viens labs cilvēks ar nejaušu tikšanos var ienest otra cilvēka dzīves ikdienā, ka nenopriecāties.

Tuvojās otrie vispārējie latviešu dziesmu svētki, un sevišķi rosīgs kļuva vietējais dziedāšanas koris, kas nu jau dažus gadus darbojās pie Dundagas dziedāšanas biedrības, ko rosīgākie pagasta darbinieki, galvenokārt skolotāji, nodibināja 1872. gadā. Kubeles skolas pārzinim Dreiberģim bija ko svīst, jo koris gatavojās piedalīties dziesmu svētkos, kas paredzēti 1880. gada jūnijā Rīgā.

Tiešā darbā ar dziedātājiem Dinsberģis nebija saistīts, bet ar dažu labu padomu nāca palīgā, jo šo svētku lielo nozīmi latviešu kultūras kopšanā viņš labi saprata, tādēļ negribēja vecīgi stāvēt tiķai maliņā un noskatīties, ka citi darbojas, bet arī pielikt roku, cik spēdams un kur tas noderēja.

Dziesmu svētku programmā paredzētas kādas desmit garīgās dziesmas, otrtik vairāk latviešu skaņražu Jāņa Cimzes, Baumaņu Kārļa, Jurjānu Andreja, Oskara Šepska dziesmas. Tās vajadzēja iestudēt, tā ka dziedātājiem un diriģentam pilnas rokas darba, jo prasības būs stingras kopmēģinājumos un uz estrādes svētku koncertā, ko vadīs virsdiriģenti Bētiņš un Zīle.

Ja arī diriģentam bija ko noņemties ar dziesmu iestudēšanu unr citiem gatavošanās darbiem, tad ko lai saka par dziedātājiem, kuru jkaits sniedzās pie piecdesmit? Tagad pats karstākais pavasara darbu laiks tīrumā, gatavojot zemi sējai.

Kādreiz pēc vakariņām starp Dinsberģi un viņa znotu notika nejauša saruna par to, kas gan šos lauku darba cilvēkus saista korī.

—   Var pabrīnīties par to neatlaidību, ar kādu viņi pulcējas biežos mēģinājumos, pastiprināti mācoties svētku programmā paredzētās dziesmas, — ierunājās Dreiberģis, kas nupat bija beidzis mēģinājumu. — Dienu nostrādājušies mājās, pēc tam mērodami piecas, pat desmit verstis tālu gabalu līdz skolai, te savas četras piecas stundas nopūlējušies ar dziedāšanu, tad ceļš atpakaļ uz mājām, bet no rīta atkal pie arkla vai ar mēslu dakšu pie vezuma.

—  Tas ir brīnišķais dziesmu gars, kas valda pār cilvēku sirdīm. Tā ir dziesmu vara, valdīdama bez sceptera, bez pavēlēm, bez sodiem …

—    Bez dižgabaliem un bez karātavām, — sarkastiski izmeta Dreiberģis.

—    Jā gan, tādas valdīšanas dziesma nepazīst. Drīzāk viņa apklusinās pavēļu balsis, izklīdinās šaujampulvera dūmus un kā uzvarētāja pateiks — miers mājās! Vai tad nav dzirdēts un lasīts, kāda vara pār sirdīm un prātu dziesmas skaņām? Un mūsu tauta to dziļi izpratusi. Tik padomā, ko vērta ir nemirstīgā tautas pasaka par koklētāju un vilku? Pat zvērs, šis simboliskais ļaunais gars, kļūst mēms un satriekts.

—    To labi saprot visi, tam par pierādījumu gaidāmie vispārējie dziesmu svētki. Pirmajos svētkos piedalījās četrdesmit kori ar apmēram tūkstoti dziedātāju, nākamajos pieteikušies jau septiņdesmit koru ar pusotra tūkstoša dziedātājiem, bet ceram, ka turpmākos šie skaitļi ne tikai dubultosies, bet trīskāršosies un tā joprojām.

Jau labu laiku Dinsberģis gatavojās kādam braucienam, patīkamam, katrā ziņā vajadzīgam. Sešas stundas ceļā turp, ratos pa nelīdzenu ceļu virzoties, neērta naktsmāja, sešas stundas otrā dienā atceļā — tas nav nekāds izpriecas brauciens zaļumos. Tāds bija iecerētais brauciens uz Ventspili. Varētu jau laist caur Talsiem, bet tad ceļš iznāktu vēl garāks, kauču gan pa dižceļu, bet daudz īsāks gar jūrmalu, un tas būs pieņemamāks. Un braukt vajadzēja.

Ventspilī kāds uzņēmīgs darbinieks ierīkojis tipogrāfiju, izdevis arī dažas grāmatas, un Dinsberģis cerēja atrast izdevēju kādam savam darbam, turklāt Ventspils ir sasniedzamāka par Rīgu un Jelgavu. Darbi rokrakstā Dinsberģim radās viens pēc otra, un varēja tikai minēt, pa kuru laiku tie nāca gatavi. Tiesa, no klases darba Dinsberģis nu jau dažus gadus brīvs, bet ne galīgi atteicies no skolas saimes — tā turpat zem viena jumta, acu priekšā mita un darbojās, un vai tad Dinsberģis lai būtu kļuvis svešinieks tai, to kopis jau gadu desmitus?

Viņu sauca Brasholcs, spiestuve atradās Pils ielā, un Dinsberģis drīz vien bez lielām taujāšanām to uzgāja. Laipns, atsaucīgs vācietis. Un Dinsberģim bija jādomā — vai latviešu cilvēkiem trūkst naudas vai uzņēmības, ka visur šādos pasākumos rosās cittautieši? Tā tas ar Rīgas, Jelgavas izdevējiem, tāpat še Ventspilī.

Tādās pārdomās kavējās Dinsberģis pēc tam, kad ar vācieti bija noslēgts darījums. Izdevējs apņēmās laist klajā Dinsberģa grāmatu ar nosaukumu «Jocīgas pasaciņas un stāstiņi», daļēji tulkojums, lokalizējums, lielākoties proza, divi dzejojumi, turklāt klasiskos pantos — oktāvās un sekstīnās.

Šaubas varēja radīt prozas daļā iepīti panti, starp kuriem arī šādas rindas:

Mums jābradā pa mājām Vienmēr ar basām kājām;

Rupjš pakulas uzvalks mugurā Un jāguļ uz salmu maišeļa. Mums maize un rāciņi katru dienr , Ir jāēd un jādzer ūdens vien; Turklāt ik dienas ir jāstrādā Gan laukā, gan rijā, gan piedarbā …

Tas rādās mums itin greizi— Dievs darījis nav pareizi…

Bet, tā kā šie vārdi likti mutē gurķīgam balamutem, kas nebūtu nopietni, par pilnu ņemams, tad varēja cerēt, ka cenzora zīmulis tos neķers, un tā arī laimējās. Izdevējs solīja apjomā nelielo grāmatiņu izdot iespējami glītā ietērpā, kaut arī brošētu, ar titullapu divkrāsu iespiedumā, un Dinsberģis varēja būt apmierināts. Honorārs? Arī kaut kas tika, un to solīja pēc grāmatas izdošanas. Ar šo braucienu grāmatu izdošanas lietu kārtošana Ventspilī vēl nebeidzās. Pēc dažiem gadiem izdevējs Neubuckis laida klajā Dinsberģa grāmatu «Sīrietis Naemans», apjomā nelielu brošūru.

Kādu laiku vēlāk Dinsberģis stājās sakarā ar Ukstiņa N izdevniecību Liepājā. Šis rosīgais grāmatniecības uzņēmums sāka darboties septiņdesmitos gados. Cik noskaidrots, izdevniecības pirmā grāmata, ko tā laidusi klajā 1874. gadā, saucas «Lasāmā grāmata krievu-latviešu valodā».

Dinsberģim pa daļai bija jau veikti daži plašāka apmēra darbi par vēsturi; par šo darbu izdošanu viņš plānoja ievadīt sarunas ar liepājnieku cerībā uz izdevīgākiem noteikumiem attiecībā uz honorāru; viņa darbu līdzšinējie izdevēji gan neatteicās no piedāvājumiem, bet centās atlīdzību vispār apcirpt, lēšot tikai savai kabatai par labu. Jauna mājā, jauni tikumi, Dinsberģis nodomāja, un dažā ziņā nebija vīlies — pēc kādiem gadiem Ukstiņa grāmatu izdevniecība laida klajā vairākus Dinsberģa prāva apjoma darbus: «Vecie grieķi» un «Vispārīga vēsture» četrās daļās.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

1

«… Augšistabā pie loga ceļa pusē stāvēja vecpapa garais rakstāmgalds, piekrauts ar grāmatām, un zem galda plates slepena atvilktne, pa kreisi grāmatu skapis. Šī istaba bija vecpapa pasaule. Te viņš rakstīja dienām un naktīm. Rakstīja ar zoss spalvu, ko pats izgrieza. Viņam bija dažādas tintes: melna, zila, zaļa, sarkana un dzeltena. Pirmos burtus savos stāstiņos vai dzejoļos vecpaps rakstīja lielus un ievija tos dažādās puķēs. Pirmā apgaismošana' bija kālī izgrebta bedre, pildīta ar taukiem, vēlāk petrolejas lampiņa bez cilindra, pēc tam ar cilindru. Kad mēs, bērni, bijām drusku paaugušies, drīkstējām vecpapu apciemot viņa bēniņu dzīvoklī. Tikai klusi varējām noskatīties, kā vecpaps velk tādas strīpiņas, taisa visādus ripuļus. Ģimenē mēs bijām četri bērni, viens vien nekad pie vecpapa negājām,mums bija bailes iet pa tumšo bēniņu telpu līdz vecpapa dzīvoklim, bez tam pa labai rokai pažobelē stāvēja zārks, un no Jā baidījāmies. Ēdienu reizēs gājām vectētiņu saukt pie ēšanas.

Reizēm gan no apakšas ar garu nūju piedauzījām pie griestiem zem viņa sēdekļa, vecpaps ar papēža piesitienu atbildēja, ka dzirdējis. Apakšā vecpaps bija liels jokdaris, smējās, jokojās ar mums. Sēdināja mūs uz ceļgaliem un dopināja uz Rīgu: «Dop, dop Rīgā, dop, dop mājā…» Dziedājām: «Rīga, Rīga, tā dažs saukā, kur tie lepnie kungi braukā…»

Pie otra loga uz dārza pusi sēdēja mana krustmāte Agnēze, vecpapa dzīves biedre. Viņa tur šuva, lāpīja un šā tā knibinājās. Bet viņai augšistabā nebija daudz laika sēdēt, tur būt. Viņa bija mūsu saimniecības vadītāja. Lopi, dārzs, mājas dzīve bija viņas ziņā. Viņa bija maza, sīka auguma, drusku pakumpa, ļoti darbīga, nekad bez darba nestāvēja. Arī mani viņa vienmēr sauca palīgā ravēt, lapas šķirot, grābt. Mana māte rīkojās pa istabu, šuva, mācīja man vācu valodu, klavieres spēlēt»

Tā savās man rakstītās atmiņās par Dinsberģi kavējās viņa mazmeita Agnēze Kārtiņa, kas šo rindiņu rakstīšanas laikā spirgta un moža, sasniegusi jau deviņdesmito mūža gadu, dzīvo pie dēla Mērsragā. Viņas tēvs Jānis Dreiberģis, jau zināmais Kubeles skolas pārzinis pēc Dinsberģa aiziešanas atpūtā, māte — Dinsberģa audžu meita Paulīne. Agnēze pirmo izglītību dabūjusi pie tēva Kubeles skolā, tad Talsos un Rīgā, kur ieguvusi skolotājas tiesības un ilgus gadus strādājusi par skolotāju Rīgā, Upesgrīvā, Mērsragā.

Dinsberģa mazmeitiņas atmiņu rindas liecina ne tikai par viņa cītību un rūpību rakstos, bet arī par rotaļīgu izdomu, kam Dinsberģis atļāvās vienmēr un ne vien mūža pēdējos gados, kad savu laiku iedalīja pēc patikas un vēlēšanās. Savai krustmeitai gadsimta beigās viņš rakstījis ļoti plašas vēstules par visdažādākajiem dzīves ikdienas sīkumiem, un ne tikai uz parastas papīra lapas, bet uz pabieza izgriezta papīra ripuļa, tekstu sākot no ripuļa centra, arvien plašākiem lokiem aprakstot visu ripuļi līdz pat ārējai malai, turklāt savā parastajā sīkajā rokrakstā. Tāpat krustmeitas vārdā «Alvīne» grafisko elementu vietā lietojis izlīkumoti rakstītu tekstu; pat paprāvie iniciāļi ^«E. D.» figurāli veidoti no teksta «Ernests Dinsberģis».

Par atmiņās minēto zārku jāsaka, ka šo priekšmetu tolaik varēja sastapt vai katrā lauku māju bēniņu telpā — nodrošinājums katram nejaušam gadījumam, lai vajadzīgā brīdī mūža grūtībās nokusušais ceļinieks bez liekas gaidīšanas uz zārcinieka labvēlību varētu aši un ērti pārvietoties no dzīves kulbas jau laikus sagatavotā mūža mājā.

Vērtīgas atmiņas šī darba autoram sniedzis arī Dinsberģa kādreizējais audzēknis un vēlāk dzīvē izcilais ģeogrāfs Fricis Dravnieks (1873—1967). Tās, starp citu, raksturo Dinsberģi kā skolotāju, kādām metodēm viņš interesējis skolēnus mācību stundās klasē.

«Kad es astoņdesmitajos gados sāku iet Kubeles skolā, Dinsberģis tur par skolotāju vairs nestrādāja. Viņš jau bija aizgājis atpūtā un nodarbojās vairs tikai ar rakstniecību. Ar pagasta atļauju viņš skolas nama bēniņos pats ierīkoja glītu dzīvoklīti ar logu uz dienvidiem, uz ceļa pusi. Tur Dinsberģis dzīvoja ar savu sievu, viņa agrāko dzīvokli ieņēma skolas jaunais pārzinis Jānis Dreiberģis, apprecējis Dinsberģa audžumeitu, jo paša bērnu Dinsberģiem nebija. Dreiberģim par palīgu strādāja skolotājs Fricis Adamovičs, Irlavas skolotāju semināra absolvents.

Dzīvoja un ģērbās Dinsberģis ļoti vienkārši. Smēķēt viņš nesmēķēja. Reibinošus dzērienus arī nelietoja. Paretam brauca uz Rīgu, lai vestu sarunas ar izdevniecībām un lai izvēlētos un iegādātos sev vajadzīgās grāmatas.

Strādāja Dinsberģis daudz. Lai cik vēlu kāds brauca skolai garām, vienmēr Dinsberģa logā spīdēja zaļa uguns. Dinsberģim pie loga stāvēja rakstāmgalds, uz tā solīda bronžas lampa ar zaļu kupolu. Dinsberģis izteicās, ka viņam nakti labāk veicoties strādāt nekā dienā.

Dinsberģis mīlēja fizisku darbu, sevišķi galdnieka darbu. Savu dzīvokli skolas bēniņos viņš pats izbūvēja, tāpat pagatavoja šim dzīvoklim jaunas mēbeles. Viņa taisītais grāmatu skapis ar mākslīgiem kokgriezumiem vēlāk viņam par piemiņu rotāja skolā ierīkoto «Dinsberģa stūrīti».

Vecā Dinsberģa sakari ar skolu nebija vēl galīgi satrūkuši. Rītos viņš nāca lejā turēt lielajā klasē ar bērniem rīta lūgšanu, pēc kam viņš visiem skolēniem kopā mācīja bībeles stāstus — veco derību. Dažas stundas nedēļā viņš vēl mazākajā klasē mācīja latviešu valodas pareizrakstību. Lielajā klasē pašā priekšā uz neliela paaugstinājuma stāvēja ērģeles, ko skolai bija būvējis Dinsberģa brālis Ansis, ērģeļu būvētājs meistars, kuru vienkārši sauca par «ērģ ej nieku». Rīta lūgšanā ērģeles spēlēja pats Dinsberģis, garus pātarus neskaitīja.

Dinsberģis nāca lejā garos, glītos rītasvārkos, apjozies ar resnu, vītu vilnas jostu, bumbuļiem galā. Kājās viņam bija mīkstas, izrakstītas kurpes. Pats viņš turējās vēl stalti. Baltu galvu, baltu pilnbārdu, viņš izskatījās ļoti cienīgs un tomēr tuvs, nebūt ne bargs. Dinsberģis nebūt nepūlējās iemācīt bērniem uzteikt un skaitīt bībeles stāstus, bet tos pašus stāstus bērniem atstāstīja ļoti interesanti, salīdzinādams seno ebreju dzīvi ar bērniem pazīstamo latviešu dzīvi. Runājot viņš nežestikulēja, bet savus tēlojumus un stāstus atdzīvināja ar roku kustībām.

Vēl tagad man atmiņā, kā vecais Dinsberģis stāstīja par putniņu mežā. Labās rokas pirkstus viņš salika tā kopā, ka viņa plauksta atgādināja putniņu. Tad pacēla to gaisā, pats skatījās uz savu putniņu un itin kā ar lielu interesi vēroja, kā putniņš grozās, uz zara sēdēdams, kā pārlido no zara uz zaru. Stāstījums bija tik dzīvs, ka visi skolēni dzīvoja putniņam līdzi.

Latviešu valodas pareizrakstības stundās Dinsberģis no kādas mazas grāmatiņas mums diktēja atsevišķus teikumus, piemēram: «Dundurs rūc pie loga rūts.» — «Es krītu nesdams kritu.» Skolēni šos teikumus rakstīja savās burtnīciņās. Burtnīcas laboja un sekmes vērtēja pats Dinsberģis, tā veikdams daļu no Dreiberģa darba.

Dinsberģa kaimiņi nereti griezās pie viņa ar lūgumu uzrakstīt apsveikumu ģimenes locekļiem kāzu vai dzimumdienas gadījumā. Dinsberģis labprāt izpildīja tādus lūgumus.

Divdesmitajos gados es kā ģeogrāfijas skolotājs sāku vākt ziņas par agrākajām ģeogrāfijas grāmatām. Tad ari tuvāk iepazinos ar Dinsberģa 1876. gadā izdoto «Etnogrāfiju» — tās pirmo daļu — «Eiropa». Atšķirībā no pārējām tā laika ģeogrāfijas grāmatām Dinsberģis savu etnogrāfiju sāk ar nodaļu «Latvija un latvieši». Šai nodaļai seke nodaļa «Igaunija un igauņi», tad ziņas par līviem, par somiem.

īpatnējs bija Dinsberģa rokraksts. Viņš rakstīja drukātiem burtiem, burtus nesaistīdams. Skolēniem patika šie Dinsberģa burti, tie bija skaidri un glīti. Dabūjuši skolā jaunas mācību grāmatas, daudzi bērni tūliņ devās augšā pie vecā Dinsberģa un lūdza viņu grāmatām uzrakstīt īpašnieka vārdu un uzvārdu. Pat ar jaunām burtnīcām gāja augšā pie Dinsberģa. Vecais Dinsberģis par to nemaz nedusmojās, bet vienmēr bez kādas steigas kārtīgi un glīti rakstīja skolēnu vārdus. Skolā bērniem Dinsberģis mācīja rakstīt tikai rakstītos burtus.

Savās vecuma dienās Dinsberģis savam uzvārdam sāka pielikt zilbīti «sen» (senior), jo pa to laiku viņa brāļa «ērģelnieka» dēls, vecā Dinsberģa krustdēls Ernests Dinsberģis bija jau beidzis Pēterburgas skolotāju institūtu un strādāja Limbažos par skolotāju. Savam brāļa dēlam vecais Dinsberģis novēlēja parakstīties par Ernestu Dinsberģi jun. (junior).»

2

Un tad Dinsberģa dzīvē lēniem, bet drošiem un neatvairāmiem soļiem bija pietuvojies notikums, kādu cilvēkam lemts piedzīvot labi ja reizi mūžā. Dinsberģa dzīvē tas bija divkārši dižs un ievērojams — piecdesmit gadu darba jubileja, kuras svinēšana tika savienota ar zelta kāzām. Tik tālu nu viņš atsoļojis, līdz kurienei ceļš bijis gan līdzens, gan līkumots un šķēršļots, gājis lejup un kalnup, no kurienes ir ko atskatīties uz to, kas pusgadsimta gados paveikts, zaudēts, gūts.

Ko Dinsberģis šai laikā paveicis? Viņa sarakstīto un tautā laisto grāmatu skaits sniedzās pāri simtam, starp tiem daži īsti prāva apmēra darbi. Cik daudz sviedrotu pūliņu, neatlaidības un negulētu nakšu tas prasījis, zina vienīgi pats autors. Tas ir darbs, kas ņem visu cilvēku, bet cik bieži radušies šķēršļi, kas šo darbu ne tikai traucējuši, bet nežēlīgi un bezcerīgi pārtraukuši, ka atlicis tikai nolaist rokas un jautāt sev — kā nu tālāk? Ar visu to paveikts milzum daudz, ko nevar salīdzināt ne ar kādiem zelta kalniem. Kas par to, ka šajā milzu darbā aprakti visi labākie spēka un veselības gadi? Tas ir to vērts. Dinsberģis ar pilnu tiesību varēja sacīt — lai gods Un slava manam darbam, un ne tikai šim. Ir vēl otrs veikums, kura augļus guvuši ne tikai šauri dzimtais novads, tas — jaunās audzes skološanas un audzināšanas darbs. Līdztekus literārajam tas visus šos gadus neapsīkdams norisis dundadznieku acu priekšā. Ja arī šo darbu nevar uzrādīt ne skaitļos, ne sarakstos, ne citādi redzami dabā un patiesībā, tas tomēr novadīts līdz cilvēku prātam, līdz sirdij, tā bagātinot ļaužu zināšanas un jūtu pasauli,, darot viņus labākus, pilnvērtīgākus. Un kur vēl sabiedriskie, kultūras kopšanas veikumi dažu dažādie, kurus grūti uzskaitīt, bet kas vērtīgi un paliekoši, ko ne ar kādu mēru nevar izmērīt. Tam visam līdzās gājums roku rokā ar otru cilvēku, soļojums divatā, kas ceļa grūtības atvieglojis.

Tiešām, Dinsberģim bija no kalna ko atskatīties uz aizvadīto, bet reizē arī uz iegūto un nezūdošo. Laipns devums visiem, liels gandarījums pašam devējam — to varēja sacīt par sirmo dziesminieku, tautskolotāju, ģimenes tēvu.

Vai novadnieki sapratuši savu dēlu, pienācīgi novērtējuši viņa devumu pussimta gados? Jā gan. Un ne tikai dundadznieki, visa tauta pratusi pienācīgi to atzīt un novērtēt. Par tādu tik izcilu godināšanu un slavināšanu, kādu savās jubilejas svinībās piedzīvoja Dinsberģis, viņu varēja apskaust pats Dundagas dzimtkungs.

Jubilejas svinības izvērtās par plašiem tautas svētkiem. Personiski ieradās apsveicēji no tuvāko centru organizācijām, no Rīgas un Pēterburgas. Rīgas latviešu biedrības pārstāvji pasniedza Dinsberģim šīs biedrības zelta nozīmi, ar vainagā iepītiem «RLB», līdzīgu zelta nozīmi pasniedza arī no Talsu sadraudzīgās biedrības. Veltes atveduši pārstāvji no dažādām citām sabiedriskām organizācijām, skolotāji no Rindas, Popes, Ventspils un citām novada skolām. Dinsberģa mazmeitiņa Kārtiņa atceras, ka svētku dienā pašā vasaras vidū 30. jūnijā ap skolu bijis neiedomājami liels sabraukušo viesu pajūgu lēvenis, pat bērzu birzs iepretī skolai mudžēt mudžējusi no pajūgiem.

Plašo svētku vēriens un to norise, tas viss bija līdz šim šeit nepiedzīvots, un ļaudīm pietika vēl ilgi pēc tam ko brīnīties un pārrunāt.

Bet pats jubilārs? Kā viņš jutās, ko pārdzīvoja? Kas lai pasaka. Viņš ļāvās visam notikt bez iebildumiem. Gadās cilvēka dzīvē brīži, kad ļaujies nesties kā straumē, kas šūpo liegi un līgani, ka aizmirstas visas nedienas, visas pārdzīvotās pārestības, bet jūties kā siltās un mīļās rokās gurušo galvu ielicis, un ir tik labi, ka nevēlies vairs nekā, kad itin nekā vairs nevajag. Vēl ilgi pēc šiem svētkiem Dinsberģis mājās staigāja, kavēdamies atmiņās par notikušo, un domāja, domāja — varbūt tomēr no visa svinībās man dāvātā bagātīgā veltījuma pūra kādu daļiņu esmu arī pelnījis, bet pārējais un cits viss — vai tik nebija pārmaļus ticis dots? Laimīgs var būt cilvēks, kad, uz brīdi pakāpies kā kalna galā, pārlūko visu to labo, ko pats veicis, un līdzcilvēku tev veltīto, kad vari būt apmierināts un ar pilnu apziņu sacīt — laikam taču mans darbs arī ko nozīmē un kam noder?

Par nopelniem rakstniecībā un izglītības laukā Dinsberģi ievēlēja par goda biedru vairākās latviešu organizācijās: Rīgas latviešu biedrībā, Talsu un Kuldīgas sadraudzības biedrībā, Dundagas dziedāšanas biedrībā, Jelgavas latviešu biedrībā. Rīgā tolaik par skolu inspektoru strādāja folklorists un rakstnieks Fricis Brīvzemnieks —plaši pazīstamais latviešu kultūras darbinieks. Studējis Maskavā, darbojies par skolotāju Iekškrievijā, vēlāk par tautskolu inspektoru Kurzemē, bet tad, šai pašā amatā pārcēlies uz Rīgu, strādāja ne tikai oficiālajā amatā, bet arī latviešu kultūras dzīves veidošanā un rosināšanā. Ne jau bez viņa ierosinājuma gadu pēc Dinsberģa darba jubilejas Dinsberģim piešķīra valdības apbalvojumu — Staņislava ordeni. Tolaik Dinsberģis bija vienīgais no latviešu skolotājiem, kam tāds ordenis piešķirts.

Vecu vecā maiņa — pēc saulainām dienām iestājas apmākušās vai otrādi — no laika gala notiek arī cilvēka dzīves ritējumā. Arī Dinsberģim to lieku reizi nācās piedzīvot pēc gaišajiem darba un ģimenes svētkiem. Jau dažas dienas iepriekš Agnēze sūdzējās par sāpēm pakrūtē un vispār par nevarību; tas bija kas neparasts, jo līdz šim viņa reti kad slimoja, ja arī, tad ar pavisam mazām kaitēm, kā viegla apaukstēšanās, iesnas un līdzīgi; tāpēc mājinieki kļuva uzmanīgi un pati Agnēze arī bija lielā nesaprašanā, kā tas nu gadījies, ka arī viņai kaut kas miesiski kaiš. Kauču arī Dinsberģis brīdināja Agnēzi atturēties no smagākiem darbiem, viņa nespēja saprast, kā lai atstāj tos daudzos darbus un darbiņus, kas viņu katru dienu uzticīgi gaida no rīta līdz vakaram. Tad jau visa mūsu dzīve var apstāties un iziet malā, viņa teica un mierinājās ar to, sak, gan jau pāries. Bet šoreiz viņa bija pārvērtējusi savus spēkus.

Kādu dienu, rosīdamās pa namu, viņa paģība. Laime, ka turpat gadījās radu zēns, kas viņu kaut kā saturēja. Bezsamaņā viņu ielika gultā. Pret vakaru mazliet atspirga, bet nākošā dienā pēc vemšanas sākās asiņošana un vājniece no jauna krita nesamaņā. Tad aizbrauca pēc zālēm un ārsta muižā, bet tas varēja ierasties tikai nākošā dienā. Izmeklējis slimnieci, ārsts pateica tuviniekiem, ka stāvoklis tikpat kā bezcerīgs, ja atkārtosies kā iepriekšējā dienā lēkme ar vemšanu un asiņošanu. Vēlāk Dinsberģis rakstīja krustmeitai Alvīnei: «… nevienu tik vāju slimu neesmu redzējis.»

Noskaidrojās, ka nelaime sākusies ar to, ka Agnēze pārmērīgi cēlusi smagumus — baļķu galus malkai, pārvērtēdama savus vājos spēkus. Viņa vispār, kā jau sacīts, bija maza auguma sieviete, pasīka, bet dzīva un kustīga darbos kā ūdens zāle. Pamazām pēc kāda laika slimniece atspirga. Par saviem pārdzīvojumiem un piederīgo uztraukumu Dinsberģis sīki rakstīja krustmeitai un turpmāk vērīgāk sekoja Agnēzes darbiem pie mājas un citur.

Šis negadījums jūtami ietekmēja Dinsberģa garīgo satvaru, un viņš palaikam ļāvās skumjām pārdomām. Saņēmis no krustdēla vēstuli par to, lai krusttēvs dotu kādas tuvākas ziņas par saviem ciltsrakstiem, Dinsberģis starp citu 3. februāra vēstulē viņam atbildēja:

«… Par to uzdevumu gan maz kādu pietiekošu atbildi varēšu dot, tāpēc ka es par tādām senlaiku lietām un ciltsrakstiem tikpat maz zinu kā jebkurš citb. Mūsu dzimtbūšanā nogremdētā tauta nesaprata likt nekādu svaru uz savu vecāku un sentēvu ciltsrakstiem. Kad tēvamāte vai vectēvs bija uz mūžīgu mieradusu aizgājis, tad viņu ar parastu un pienācīgu godu pavadījuši un pie baznīcas pieminēšanas mācītājam uzdevuši, cik aizgājējs vecs bijis, tad pēdīgi vēl nopūtušies: lai dus dieva mierā! Tas bija viss. No ciltsrakstiem nebija nekādas jaudas. Jo kādi ciltsraksti var būt dzimtļaudīm, kQ dzimtkungs var izklīdināt un aizsūtīt turp un kā pats grib. Bija laiki, kad gandrīz nebūt dzimtcilvēka dzimšanu un miršanu nepierakstīja. Un te jāsaka līdz ar Veco Stenderu:

… Viņš tapa sen piedzimis,

Viņš ilgi dzīvojis un vakar nomiris.

Un ko tad no dzimtcilvēka vairāk teikt, ka: viņš dzīvojis un nomiris. Varam teikt, ka daudziem bija diezgan sajēdzīgs un izmanīgs gars, bet tiem nebija tie līdzekļi attīstīties un izglītoties. Un viņu valdoņi tādus nebūt negribēja, un, ja kāds kur rādīja, ka tam arī ir prāts, to raudzīja noslāpēt un nozūmēt kā vien zinādami. Viņi īsti gribēja iznīcināt visus ciltsrakstus, lai latviešiem no senatnes nepaliek nekāda atmiņa, lai no viņa vairāk nezinātu: viņš dzīvojis un nomiris.»

Tālāk Dinsberģis tomēr kaut kādas ziņas sniedz par saviem senčiem, atcerēdamies, ko dzirdējis vēl puikas gados.

3

Kaut kāda nelāga gaisa strāva sāka nesties no muižas puses. Paklīda valodas, ka barons metis acis uz Kubeles skolas zemi, iekoptos skolas lauciņus uzskatīdams par it brangu kumosu muižas saimniecības platajiem žokļiem. Patiesi, Dinsberģim kārtīgi laukus iekopjot un tāpat saimniekojot, šo kārtību turpinot viņa pēcniekam Dreiberģim, kauču ar nomnieka darbaspēku, skolas zeme deva labas ražas un, protams, arī pieklājīgus ienākumus ir iznomātājam, ir nomniekam, tāpēc tas iekāpgais, glūnīgais muižtura skatiens uz šo mazo zemes pleķīti. Nevarēdams lietu nokārtot sarunu ceļā, barons, kā jau to pieraduši no šīs zemes iekarošanas laikiem viņa senči, lietoja patvaļas līdzekli — aizsūtīja uz skolas lauku muižas arāju ar zirgu un arklu, lai tik ar un sēj un pēclaikā ievāc arī šķūņos.

Bet nu izrādījās, ka skolas saimnieks Dreiberģis ir vīrs, kas nebīstas ne no barona kalpa, ne no barona paša. Dreiberģis vienkārši padzina nelūgto muižas āzi no sava labi koptā kāpostu, dārza. Tas uzpūtīgajam baronam likās par daudz, sākās tiesāšanās, un, kā par brīnumu, taisnība izrādījās Dreiberģa. pusē. Tad barons ņēmās kur un kā vien varēdams piesieties un ēsties, un, ja kāds kur grib atrast vainu vai ko pakampamu sev par labu, vienmēr ko atradīs, baltu pataisot par melnu, tā ka galu galā Dreiberģis sāka domāt, vai nesacīt Kubeles skolai ardievas, jo barona uzbrukšanas līdzekļu arsenāls, ar ko kaitēt un sariebt Dreiberģim, bija pilnum pilns.

Sī karošana Dinsberģi tiešā kārtā gan neskāra, tomēr viņš nevarēja būt vienaldzīgs pret/ pārestībām, ko barons pasācis pret viņa znotu. Visam tam vēl pievienojās kāds sāpīgs tuvinieka zaudējums. Pēc ilgākas vārgšanas un slimošanas nomira Dinsberģa brālis Ansis, kura dēls, Pēterburgas skolotāju institūta absolvents, skolotājs Limbažos, bija Dinsberģa krustdēls. Ar brāli Ansi Dinsberģis jau no mazotnes sapratās vislabāk, tāpēc dziļi izjuta šo zaudējumu. Tas redzams arī no Dinsberģa vēstules uzmetuma Dundagas mācītājam, kurā viņš ziņo par brāļa kā draudzes locekļa nāvi:

«… Viņš bija iemācījies ērģeļu būvētājs un parasti viņu sauca par ērģelnieku. Bija lēnīgs, kluss cilvēks, kas nedzenas ne pēc pasaules lepnības, nedz goda, nedz mantas. Deviņus mēnešus viņš gulēja kā sasaistīts nāves saitēs, ne viņš varēja pats celties, ne kustēties. Ne viņš daudz atminējies, ko runājis. Tikai uz miršanu esot atminējies un prasījis, vai Kubeles skolas Ernests ir še…»

Un *ad pienāca tumšā no tumšākām dienām Dinsberģa līdzšinējā mūža ritējumā — aizgāja aizsaulē viņa Agnēze. Tikai tagad Dinsberģis apzinājās, kādu ne ar ko neaizstājamu vietu viņa dzīvē ieņēmusi šī būtne. Viņā iemājoja liels darba cilvēka sīkstums un neatlaidība, Viņas īstā pasaule bija dzīves tiešamība un ikdienas vajadzības, viņa klusi un neuzkrītoši gādāja, lai viņas Ernestam būtu labi, lai viņš varētu netraucēti strādāt. Pa reizei Ernests centās viņai pavērt kā mazu lodziņu uz sava radošā darba noslēpumainiem kambariem, kur viņa tad ielūkojās ar lielu bijību, cenzdamās saprast dzīves drauga garīgo pasauli. Viņas pasaule bija dzīves rūpju pārvarēšana ar simtiem ikdienas darbiem. Par to bija jādomā Dinsberģim, pēdējo nakti pavadot pie Agnēzes šķirsta, un viņā reizē ar žēluma, jūtām uzradās pārmetums, ka ne vienmēr bijis pietiekoši vērīgs un atsaucīgs pret mūža draugu.

Bija pavasara sākuma drēgna, miglaina nakts, vāja krēslība valdīja aiz loga, nomācoša krēslība istabā, kur sveces gaismā pie vaļēja šķirsta Dinsberģis nodevās pārdomām šajā pēdējā atvadu naktī.

Ardievu, Agnēze, ardievu!

'' 4

Jau vasaras sākumā Dreiberģis brauca uz Rīgu, lai apklausītos pēc skolotāja vietas. Dundagā dzīve kļuva arvien nepanesamāka, jo barons visādi centās atriebties par savu neveiksmi pie tiesas galda. Vairākkārt notika pārrunas ģimenē 4 un prāti arvien vairāk svērās uz to, ka Kubelēs netraucēts darbs un miera dzīve nav vairs paredzama. Dinsberģis ar visu sirdi bija piesaistījies savai Dundagai, taču nedomāja iebilst pret znota ieceri pāriet uz Rīgu, jo kā nekā atradās viņa maizē un gādībā, kauču arī pats nebija nekāds tukšinieks, jo no izdevējiem vēl arvien ienāca honorāri, bija pat savs iekrājums bankā.

Pret rudeni, mācību gadam skolās sākoties, kļuva zināms, ka Dreiberģim paredzēta skolotāja vieta elementārskolā Sarkandaugavā. Palīdzīgu roku šai ziņā sniedza tautskolu inspektors tautietis Brīvzemnieks, kas uzskatīja par savu pienākumu sirmajam dziesminiekam un viņa tuviniekiem palīdzēt dzīves likstās.

Un tā nu notika, ka Dinsberģis atkal devās trimdā, šoreiz gan labprātīgā, bet ne mazāk sāpīgā. Ar Dundagu, šī novada dzīvi bija sasaistījies un savij ies viss Dinsberģa līdzšinējais mūža posms, un šīs saites nenācās viegli saraut. Pats viņš izteicās, ka labāk būtu palicis, ne braucis, ja vien pagasts būtu izrādījis kādu pretīnākšanu, bet tas nenotika.

Pēdējo nakti pirms aizbraukšanas Dinsberģis, tikpat kā acu neaizvēris, pavadīja dziļās un ilgās pārdomās, kā toreiz pēdējo nakti, atvadoties no Agnēzes. To nakti viņš pavadīja pie sievas zārka, tagad? Kā pats savu līdzšinējās dzīves , posmu iezārkodams. Tad atausa 25. augusta rīts, kad Dinsberģis aizbrauca. Dreiberģu ģimeni gaidīja dzīvoklis Sarkandaugavā, Tilta ielā 30, kur arī Dinsberģis atrada pajumti.

Neatšķaidot autorizētā pārstāstījumā Dinsberģa mazmeitas atmiņu uzzīmējumu par Dinsberģa dzīvi Rīgas laikmetā, dosim vārdu viņas atmiņu stāstījumam:

«Rīgā vecpapam nepatika, nebija tik ērts dzīvoklis kā Kubeles skolā, tur palika viņa darba augšistaba ar pierasto rakstāmgaldu dienvidu pusē pret tik pazīstamo lauku ceļu. Vasaras vecpaps pavadīja pie Adamovičiem Stendē; reiz no turienes bija devies pat ceļojumā uz Dundagu. Rīgā vecpapu apmeklēja Kaudzītes Matīss, Jēkabs Janševskis, skolotājs Kūla, advokāts Kreicberģis un citi. Ieradās atvadīties no vecpapa Ernests Dinsberģis jun. ar ģimeni, kas pārcēlās uz dzīvi Vladivostokā. Vecpaps bieži gāja pastaigās, sevišķi pa dzelzceļa malu, kur šad un tad iznāca sarunāties ar gluži svešiem cilvēkiem, jo ar savu ārieni bija ļoti iezīmīgs, lēns un uzmanīgs gaitā un kustībās, baltu bārdu, bet galvā hūte — katliņš.»

Par Dinsberģa pēdējiem Rīgā pavadītiem gadiem savās atmiņās par tautisko laikmetu Kaudzītes Matīss raksta:

«Bieži vien Dinsberģa tēvs ieradās zinību komisijas vasaras sapulcēs, jo vairāk tad, kad bija paredzami pārspriedumi par rakstniecību, par valodas izkopšanu un audzināšanu. Aleksandrs Vēbers, kā sava laika sapulces vadonis, viņam ar baltu kuplu galvu, kā bagātīgi ziedošu ābeli, zālē parādoties, steidzās pretī un raudzīja nosēdināt pašā priekšā, gan. kā godināšanas, gan kā labākas dzirdēšanas labad. Šādas cienības rādījumu gadījumos Dinsberģis mēdza nolūkoties uz Vēberi kā tēvs uz savu krietnāko dēlu gan ar prieku, gan ar pateicību. Taču šajās sapulcēs viņš nenāca vis kā darbīgs dalībnieks, bet tikai kā vērīgs klausītājs. Tomēr Dinsberģa. tēvs jau bija savā mūžā tik ļoti daudz darījis, ka viņam ar prieku varēja novēlēt brītiņu, kur paklausīties un iegaumēt, ko dara citi.»

, Vientuļākās stundās Tilta ielas dzīvoklī Dinsberģis it bieži mēdza kavēties pārdomās par daudzo bargo nedienu un dzīves cīniņu grūtībās vadīto mūžu tās dažādos posmos. Reizēm viņš labprāt ielūkojās darbos, kas līdz šim vēl palikuši rokrakstā, nepublicēti. To' nebija ma' zums, nelieli un arī kapitāli veikumi, starp tiem Ģētes «Fausts», ko viņš stādīja līdzās publicētajiem Miltona «Pazaudētai paradīzei», Homēra «Odisejai». Reiz viņam pagadījās paņemt rokās ap tūkstoš lappušu biezu manuskriptu; tas bija korāļu krājums, pie kura viņš pamīšus strādājis gadu desmitus, pabeidzis Kubeles skolā pirms gadiem trim. Kādā brīdī un ar kādu nolūku Dinsberģis sācis šo ap simt divdesmit piecu autorlokšņu apjomā veikto darbu, uz šo jautājumu varbūt pašam Dinsberģim nebūtu iespējams dot skaidru atbildi, viņš saprata, ka tam nebūs nekad lemts ieraudzīt' dienas gaismu.

Ar savādu rūgtumu Dinsberģis šķirstīja manuskripta lapas, pa brīžam ielūkodamies rokraksta priekšvārdos, pārlasīdams domu sūrmes piesātinātās rindas:

«Vai Rodšilds un Nobels saka uz saviem miljoniem — uz saviem lieliem naudu krājumiem: «Ko tie mums der?»

Vai viņu kuņģi tik lieli, ka viņiem vajaga tik lielas naudas summas, lai tos varētu piebarot? Vai Anglijas vecā ķēniņiene ir tik liela trabene, ka viņa ar Anglijas un Ostindijas zeltu vēl nevar piebāzties, ka tai ar tik daudz nelietīgi izgāztām cilvēku asinīm ir jāapšļakstās, grābdama pēc nabagu būru zelta? Un redziet, cik dūšīgi un kaislīgi tie dzenas pēc zelta, nebēdādami ne par pasaules kaunu, ne par ļaužu lāstiem, ne par cilvēku vaidiem, sāpēm, ciešanām un asinīm, kad tik dabū zeltu un atkal zeltu? Vai viņiem nav zelta papilnam? Ir vairāk, nekā vajaga, bet nav tik daudz, cik grib, un, ja varētu, tad sagrābtu visas pasaules zeltu.

… Tie vīri, kas mācīja kristīgu ticību, bija no vācu tautas, kas paši neprata skaidri latviešu valodu. Bija ar mieru, kad varēja tiem iepratināt krustu mest un «Ave Maria» noskaitīt. Turēja latviešus kā vergus dabīgā un garīgā mežonībā, necēla tiem nekādas skolas, nedz citas kādas mācību iestādes un vēlējās, lai tie būtu tikai viņu darba rūķi, kas neko citu nezinātu, ka tikai strādāt.

… īpaši tos cieti sargāja no attīstības un zinību iegūšanas … Šis pats, kas šo priekšrunu garīgā dziesmu krājumā raksta, bija sakārtojis īsu vispārīgu vēsturi un nosūtījis Tērbatā cenzēt. Tad katrā vietā manuskriptā tas vārdiņš «brīvība» bija izdzēsts un galā apakšā parakstīts: «Nav atļauts driķēt.»

… Visu labāko vīra mūžu, no sava 20 līdz savam 85 gadam, esmu nodzīvojis dtiļā mežā, tāli no visiem zinību avotiem, bez visas satiksmes ar gudriem un augsti mācītiem vīriem, nepazīdams nekādas kārtīgas skolas.»

Nekas, mīļo novadniek, ka neesi augstu zinātņu iestāžu izdotu diplomu īpašnieks, bet tas jau ir daudz, ja cilvēks pamatoti spēj apzināties un arī apzinās, cik maz viņš prot no cilvēces neizsmeļamiem gudrību avotiem; tu biji cilvēks ar augstām domām par savu tautu un siltu sirdi, kas situsi vienā taktī ar tautas centieniem un alkām. Par Visu to( ko tu viņai labu darījis, tautā nezudīs piemiņa par tevi, jo tu būsi un paliksi cienījams Dundagas kalpa dēls, nerimtīgs cīnītājs un krietns darba vīrs.

Var apbrīnot radošu darbinieku — rakstnieku, mākslinieku, skaņražu lielās darba spējas, viņu darbu milzu veikumu, ko viņi atstājuši par mantojumu vēlākām paaudzēm.

Izsekojot Ernesta Dinsberģa dzīvei un darbībai, redzams, ka pēc titāniska darba veikuma nav nemaz jāmeklē svešā malā, bet tas atrodams tepat mūsu tautiešu sētā. Autodidakts Dinsberģis kādos piecos gadu desmitos laidis klajā pāri par simt divdesmit grāmatu, kas sastāda aptuveni vairāk par divpadsmit tūkstošiem lappušu. Te vēl jāpieskaita Dinsberģa daudzie avīžu raksti, darbi, kas palikuši rokrakstā, tā ka kopējo ražu var lēst uz piecpadsmit tūkstoš lappusēm vai tuvu pie pieci simti autorlokšņu. Daudz vai maz? Līdzīgu lokšņu skaitu var uzrādīt rakstnieks, kura kopoti raksti ietilpināmi kādos divdesmit sējumos. Ja to vispār nevar apzīmēt par sevišķi lielu ražu, tad ar Ernestu Dinsberģi tas, kā zināms, bija citādi.

Ja cittautu rakstnieki varēja nodoties netraucēti vienīgi literāram darbam, pasargāti no blakus nodarbībām cīņā par eksistenci, tad Dinsberģis par tādiem apstākļiem nevarēja ne sapņot. Ja ari pieņemtu, ka tiešais skolas darbs prasīja kādus sešus septiņus mēnešus gadā, bez tā Dinsberģim bija pilnas rokas, kā jau minēts, citu darbu: viņš apstrādāja skolas saimniecības laukus, no kā viņa ģimene pārtika, grāvju rakšanu ieskaitot, sagādāja un sastrādāja savām vajadzībām malku, plēsa skalus sev un skolai, gādāja lūkus vīzēm, gatavoja sev nepieciešamas mēbeles, viens pats apbraukāja un saskaitīja «dvēseles» visā plašajā Dundagas pagastā, lielākā par dažām valstiņām Eiropā, pārzināja rekrūšu izpirkšanas lietas un rekrūšu naudas lādi utt. Turklāt nav jāaizmirst, ka Dinsberģis visus savus sacerējumus rakstījis sīkiem iespiedveidā burtiem. To vērā ņemot, jāpabrīnās, kur šis darba rūķis ņēmis laiku ēšanai, gulēšanai, nerunājot par atpūtas stundām parastā vārda nozīmē.

Lai kāds bijis dzīves ceļš, lai kādi sasniegumi, nodomu un cerību piepildījumi, galu galā pienāk brīdis, kad jāapstājas pie vārtiem ar bargu uzrakstu, caur kuriem izejot nav vairs atgriešanās …

… Ļaudis stāv noliektām galvām Rīgas latviešu biedrības zālē pie šķirsta, kur guldīts Ernests Dinsberģis. Viņi nākuši atvadīties no dziesminieka pirms viņa pēdējā atpakaļceļojuma uz savu Dundagu.

Un atkal ļaudis stāv atsegtām galvām klusā lauku kapsētā Kubeles skolas tuvumā pie tā paša šķirsta. Skan runas, plūst dziesmu skaņas, šņuksti un nopūtas, aug vaiņagu kalns uz svaigas kapu kopas. Līkušajos kapsētas bērzu zaros žūžo pavasarīgi, aprīļa vēji, vēstīdami par mūžīgu dusu šai klusajā miera vietā un par nebeidzamu atdzimšanu visā dabā virs zemes.

Bet kas tas? Starp metālu, skujām un mētrām parādījies baltas rozes zieds, kautrs un zemīgs, par pateicību un piemiņu viņam —

Dziesminiekam no Rozītes!

SATURS

Veltījums………………………

Pirmā nodaļa ….

Otrā nodaļa…………………..

Trešā nodaļa …. Ceturtā nodaļa …. Piektā nodaļa … . Sestā nodaļa . . . Septītā nodaļa , … Astotā nodaļa …. Devītā nodaļa …. Desmitā nodaļa …. Vienpadsmitā nodaļa Divpadsmitā nodaļa . . Trīspadsmitā nodaļa . . Četrpadsmitā nodaļa Piecpadsmitā nodaļa Sešpadsmitā nodaļa . . Septiņpadsmitā nodaļa . Astoņpadsmitā nodaļa .

Герберт Валтович Дорбе ОГОНЬ В ОКНЕ Рома1Г

Издательство «Лиесма» Рига 1976 На латышском языке Серия «Рассказы об истории» Художник Клодан

Herberīs Valfa d. Dorbe UGUNS LOGĀ

Redaktors H. Galiņš. Māksi, redaktors A. Lipins* Tehn. redaktors L. Rudzītis. Korektore A. Giptere. Nodota salikšanai 1975. g. 30. decembrī. Parakstīta iespiešanai 1976. g. 30. aprīlī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. 6,5 fiz. iespiedi.; 10,92 uzsk. iespiedi.; 9,02 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks, JT 05208. Maksā 39 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 267/27848J-2565, Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pašūt. Nr. 4426-Ļ. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, Vienības gatvē 11. Pašūt. Nr. 758.

Content

Dorbe Herberts Uguns logā

VELTĪJUMS

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TREŠA NODAĻA

CETURTA NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

SATURS